ÅTERKALLAD GENOM SKRIVELSE 1994/95:30

Regeringens proposition

1994/95:10

Miljöbalk

Prop.

1994/95:10

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 augusti 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Görel[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljö- och naturresursdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att den grundläggande lagstiftningen på miljöområdet

samordnas till en miljöbalk. För första gången sammanförs därmed en

offentligrättslig reglering till en särskild balk i svensk lag. Detta är ett

uttryck för den stora betydelse som miljöfrågorna har.

 De lagar som sammanförs till en miljöbalk är bl.a. naturresurslagen,

miljöskyddslagen, naturvårdslagen, lagen om kemiska produkter, ren-

hållningslagen, hälsoskyddslagen och miljöskadelagen. De bestämmelser som införs

om hushållning med mark och vatten m.m. får betydelse för samhällsplaneringen i

vid bemärkelse samt för prövning av markanvändningsfrågor enligt miljöbalken och

anknytande lagstiftning.

* I miljöbalken betonas att samtidigt som naturen är tillgänglig för alla

 enligt allemansrätten är det också en gemensam skyldighet att se till att

 syftena med lagen uppfylls.

* Allmänna aktsamhetsregler med förebild i lagen om kemiska produkter införs

 för hela tillämpningsområdet.

* Det miljöskydd som föreskrivs enligt gällande lagstiftning förs över till

 miljöbalken och reglerna skärps så att miljökraven får ökad tyngd i

 förhållande till andra intressen.

* Ansvaret för producenter och planerare att förebygga miljöskador görs

 tydligare.

* Lagstiftningen anpassas till Sveriges internationella åtaganden bl.a. för en

 hållbar utveckling.

* Regler om miljökvalitetsnormer införs.

* Miljökonsekvensbeskrivningar skall ligga till grund för tillståndsprövning

 enligt miljöbalken och visa alternativ till sökta projekt och konsekvenserna

 av inte genomförda projekt.

* Kulturreservat och kulturvårdsområden införs som ett begrepp vid sidan av

 naturreservat och naturvårdsområden.

* Den individuella prövningen av miljöfarlig verksamhet kan delvis ersättas av

 generella föreskrifter.

* Allmänhetens rätt till inflytande vid prövning av miljöfarlig verksamhet

 stärks genom särskilda regler om allmänhetens deltagande.

* Gemensamma tillstånd kan meddelas för flera miljöfarliga verksamheter i syfte

 att främja kostnadseffektiva miljöförbättrande insatser.

* En miljöombudsman får befogenhet att föra allmänhetens talan på miljöområdet.

* Föreskrifterna om miljöskyddsavgift skärps.

* Föreskrifter om tillsyn och om ansvar för brott blir gemensamma för

 miljöbalkens tillämpningsområde.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................ 7

2 Lagtext.................................... 8

 2.1 Förslag till Miljöbalk................ 8

 2.2 Förslag till lag om införande av miljöbalken 60

 2.3 Förslag till lag om Koncessionsnämnden för miljö-

 skydd................................. 63

3 Ärendet och dess beredning................. 65

4 En samlad miljölagstiftning................ 66

 4.1 Bakgrund.............................. 66

 4.1.1Nuvarande lagstiftning............67

 4.1.2Miljöpolitiken och lagstiftningen 76

 4.2 Utgångspunkter för en ny lagstiftning. 81

 4.2.1Allmänna principer............... 82

 4.2.2Bemyndiganden ....................90

 4.3 Samordning av miljölagstiftningen..... 95

 4.3.1Utformningen av samordningen.....101

 4.4 Aktsamhetsregler......................105

 4.4.1Inledning........................105

 4.4.2Nuvarande ordning ...............106

 4.4.3Något om EG:s regler om aktsamhet108

 4.4.4Allmänna aktsamhetsregler........109

 4.4.5Försiktighetsprincipen...........115

 4.4.6Skälighetsbedömning..............118

 4.4.7Principer för hushållning med mark, vatten och

 andra naturresurser..............119

 4.5 Miljökvalitetsnormer..................122

 4.6 Hushållningsbestämmelser..............133

 4.6.1Hushållning med mark och vatten m.m. i

 miljöbalken......................133

 4.6.2Lagteknisk lösning...............136

 4.7 Miljökonsekvensbeskrivningar..........138

 4.7.1Bakgrund.........................138

 4.7.2Allmänt om miljökonsekvensbeskrivningar140

 4.7.3Miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken143

 4.8 Miljöfarlig verksamhet................146

 4.8.1Gällande ordning.................147

 4.8.2Prövningen enligt miljöbalken av miljöfarlig

 verksamhet.......................148

 4.8.3Allmänhetens medverkan vid tillståndsprövning151

 4.8.4Prövningens omfattning...........153

 4.8.5Tillståndets omfattning..........155

 4.8.6Grunder för återkallelse av tillstånd och

 ändring av villkor m.m...........156

 4.9 Avfallshantering .....................159

 4.9.1Utgångspunkter...................159

 4.9.2Fastighetsinnehavarens och nyttjanderättshavarens

 möjlighet att själva sörja för avfallshanteringen162

 4.9.3Förbud mot dumpning av avfall ...163

 4.9.4Definition av avfall och miljöfarligt avfall164

 4.10 Kemikaliekontroll.....................165

 4.10.1Mål och principer för samhällets kemikaliekontroll165

 4.10.2Kemikalielagstiftningen i miljöbalken169

 4.11 Hälsoskydd............................171

 4.11.1Allmänna bestämmelser...........171

 4.11.2Särskilda aktsamhetsregler och regler om

 föreskrifter ....................175

 4.12 Prövning av trafikanläggningar........179

 4.12.1Aktsamhetsregler och miljökvalitetsnormer179

 4.12.2Regeringsprövning av större trafikanläggningar182

 4.12.3Det kommunala vetot.............187

 4.12.4Fråga om koncessionsplikt för större trafikprojekt 188

 4.12.5Tillämpning av miljöbalkens tillsynsbestämmelser

 på trafikanläggningar............190

 4.13 Skydd av arter och naturområden.......191

 4.13.1Naturvårdsregler i miljöbalken..191

 4.13.2Strandskydd.....................195

 4.13.3Införande av främmande arter....196

 4.13.4Prövning av täkter .............196

 4.13.5Markavvattning..................198

 4.13.6Naturvården och sektorsansvaret.202

 4.14 Bemyndiganden.........................204

 4.15 Tillsyn och avgifter m.m..............207

 4.15.1Tillsynsmyndigheter.............207

 4.15.2Förelägganden och förbud........209

 4.15.3Vite............................212

 4.15.4Rättelse m.m....................214

 4.15.5Tillträde och undersökningar....216

 4.15.6Avgifter........................218

 4.16 Miljöombudsman m.m....................220

 4.17 Överklagande..........................226

 4.18 Sanktioner............................228

 4.18.1Sanktionssystemets uppbyggnad i miljöbalken228

 4.18.2Brottsbeskrivningar och brottsnamn i miljöbalken230

 4.18.3Kemikaliehantering och sanktioner233

 4.18.4Ett skärpt sanktionssystem......234

 4.18.5Grova brott, försöksbrott och preskription237

 4.18.6Förverkande och företagsbot.....238

 4.18.7Miljöskyddsavgifter ............239

 4.18.8Miljöskyddsavgiftens storlek....242

 4.18.9Frågan om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten245

 4.19 Ersättning för intrång................247

 4.20 Skadestånd och miljöskadeförsäkring...256

 4.20.1Miljöskadelagen i miljöbalken...256

 4.20.2Skadeorsaker, fastighetsanknytning, privatpersoners

 ansvar och preskription..........257

 4.20.3Utvärdering av miljöskadeförsäkringen och dess

 omfattning.......................259

 4.20.4Försäkringsbolagens samverkansformer263

 4.20.5Obligatorisk ansvarsförsäkring..266

 4.21 Miljöbalken införs....................268

 4.21.1Allmänna utgångspunkter.........268

 4.21.2Tidpunkten för balkens ikraftträdande269

 4.21.3De allmänna aktsamhetsreglerna..270

 4.21.4Hushållning med mark och vatten m.m.271

 4.21.5Naturvård och bevarande av biologisk mångfald272

 4.21.6Skydd för hälsa och miljö.......274

 4.21.7Tillsyn, överklagande, ersättning278

 4.21.8Sanktioner......................279

 4.22 Konsekvenser av en miljöbalk..........281

 4.22.1Inledning.......................281

 4.22.2Samordningseffekter.............282

 4.22.3Miljöbalken och användningen av ekonomiska

 styrmedel........................283

 4.22.4Miljöbalken och internationella rättsliga instrument

 och mekanismer...................284

5 Författningskommentar......................286

 5.1 Förslaget till miljöbalk..............286

 5.1.11 kap. Mål och grundläggande principer287

 5.1.22 kap. Allmänna aktsamhetsregler.293

 5.1.33 kap. Grundläggande hushållningsbestämmelser297

 5.1.44 kap. Särskilda hushållningsbestämmelser för vissa

 områden i landet.................300

 5.1.55 kap. Tillåtlighetsprövning av stora

 anläggningar m.m.................303

 5.1.66 kap. Miljökvalitetsnormer......306

 5.1.77 kap. Planer och planeringsunderlag309

 5.1.88 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar310

 5.1.99 kap. Skydd för naturområden....312

 5.1.1010 kap. Skydd för växt- och djurlivet 319

 5.1.1111 kap. Vissa arbetsföretag.....321

 5.1.1212 kap. Gemensamma naturvårdsbestämmelser325

 5.1.1313 kap. Miljöfarlig verksamhet..327

 5.1.1414 kap. Kemiska produkter.......344

 5.1.1515 kap. Särskilda hälsoskyddsbestämmelser350

 5.1.1616 kap. Avfallshantering........354

 5.1.1717 kap. Föreskrifter för totalförsvaret360

 5.1.1818 kap. Tillsyn ................361

 5.1.1919 kap. Avgifter ...............373

 5.1.2020 kap. Överklagande............376

 5.1.2121 kap. Straffbestämmelser m.m..381

 5.1.2222 kap. Miljöskyddsavgift.......386

 5.1.2323 kap. Ersättning för intrång..390

 5.1.2424 kap. Skadestånd m.m..........394

 5.1.2525 kap. Miljöskadeförsäkring....398

 5.2 Förslag till lag om införande av miljöbalken399

 5.3 Förslag till lag om Koncessionsnämnden för miljöskydd406

Bilaga 1Motsvarigheter till miljöbalken i den upphävda

 lagstiftningen........................409

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 augusti 1994419

Rättsdatablad.................................420

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

1. miljöbalk,

2. lag om införande av miljöbalk,

3. lag om Koncessionsnämnden för miljöskydd

2 Lagtext

2.1 Förslag till Miljöbalk

 Härigenom föreskrivs att i Sveriges rikes lag skall efter utsökningsbalken

införas en ny balk, benämnd miljöbalk, av följande lydelse.

FÖRSTA AVDELNINGEN

Allmänna bestämmelser

1 kap. Mål och grundläggande principer

1 § Syftet med miljöbalken är att

 1. skapa förutsättningar för en på lång sikt

hållbar utveckling,

 2. skydda mark, vatten och luft mot föroreningar och

andra störningar som kan vålla skada på tillståndet

i miljön,

 3. skydda människor och natur mot störningar i miljön

som kan förorsaka skada eller olägenhet,

 4. vårda och bevara den biologiska mångfalden och

kulturmiljöer,

 5. främja hushållning med mark, vatten och naturresurser,

 6. främja återanvändning och återvinning av material

 7. främja hushållning med energi.

 Det är en angelägenhet för var och en att verka för detta syfte.

2 § Denna balk gäller inte frågor som det finns bestämmelser om i lagen

(1994:900) om genetiskt modifierade organismer eller i föreskrifter som

meddelats med stöd av den lagen.

 Balkens 3, 4, 6, 7 och 8 kap. skall tillämpas enligt vad som är föreskrivet i

plan- och bygglagen (1987:10), vattenlagen (1983:291), lagen (1985:620) om vissa

torvfyndigheter, väglagen (1971:948), lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1978:160) om vissa rörledningar,

luftfartslagen (1957:297), minerallagen (1991:45), lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln, lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av

allmän farled och allmän hamn och lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon.

 Balkens 14 kap. gäller inte sådana kemiska produkter som omfattas av

livsmedelslagen (1971:511), läkemedelslagen (1992:859) och lagen (1985:295) om

foder. I fråga om kemiska produkter som omfattas av strålskyddslagen (1988:220)

eller lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor är bestämmelserna i

14 kap. inte tillämpliga för att förebygga hälso- eller miljöskador på grund av

joniserande strålning respektive brand eller explosion.Bestämmelserna i 14 kap.

gäller inte heller transport av kemiska produkter som är farligt gods enligt

lagen (1982:821) om transport av farligt gods, om regeringen inte föreskriver

annat.

 Särskilda bestämmelser om arbetsmiljön finns i arbetsmiljölagen (1977:1160).

3 § Naturen är i den utsträckning som följer av allemansrätten tillgänglig för

alla. Var och en skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med naturen.

4 § Möjligheterna att utvinna energi ur förnybara energikällor och förbrukade

varor skall fortlöpande beaktas.

5 § En statlig tjänsteman, Miljöombudsmannen, skall ha till uppgift att

tillvarata allmänna intressen i frågor som rör miljön.

 Närmare bestämmelser om Miljöombudsmannens uppgifter finns i denna balk och i

föreskrifter som regeringen meddelar.

2 kap. Allmänna aktsamhetsregler

1 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet som kan komma i konflikt

med det i 1 kap. 1 § angivna syftet, skall iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna

i detta kapitel i den utsträckning som framgår av 12 kap. 2 §, 13 kap. 4 §, 14

kap. 4 §, 15 kap. 2 § och 16 kap. 3 §.

2 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall vidta de

skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras

för att förebygga, hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller

olägenhet som kan drabba människors hälsa, miljön eller naturen.

3 § Om verksamhet som avses i 2 § har medfört skada eller olägenhet som anges

där, skall sådana åtgärder vidtas som behövs för att avhjälpa skadan eller

olägenheten. Denna skyldighet att avhjälpa skadan kvarstår även efter det att

verksamheten har upphört.

4 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall skaffa sig den

kunskap som behövs för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skada

eller olägenhet samt för att främja återanvändning och återvinning av material

och hushållning med mark och vatten.

5 § Den som yrkesmässigt bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall

tillämpa bästa möjliga teknik för att skydda människors hälsa, miljön och

naturen mot skada eller olägenhet samt för att främja återanvändning och

återvinning av material och hushållning med mark och vatten.

6 § Alla som bedriver en verksamhet skall undvika sådana kemiska produkter som

kan ersättas med mindre riskabla kemiska produkter, om det är till påtaglig

fördel för människors hälsa, miljön eller naturen. Av samma skäl skall de också

undvika en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt och

kan ersättas av en mindre riskabel vara.

7 § De allmänna aktsamhetsreglerna skall tillämpas i den utsträckning det är

ekonomiskt rimligt med hänsyn till å ena sidan den risk för skada eller

olägenhet som en verksamhet av det slag som det är fråga om kan medföra och å

andra sidan nyttan av verksamheten samt kostnader för skyddsåtgärder.

ANDRA AVDELNINGEN

Hushållning med mark och vatten m.m.

3 kap. Grundläggande hushållningsbestämmelser

1 § Mark- och vattenområden och den fysiska miljön i övrigt skall användas för

det eller de ändamål för vilka områdena är mest lämpade med hänsyn till

beskaffenhet och läge samt de behov som finns. Företräde skall ges sådan

användning som medför en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt

långsiktigt god hushållning med mark och vatten och den fysiska miljön i övrigt.

2 § Vid tillämpning av denna balk gäller att det för lokalisering av en

verksamhet skall väljas en sådan plats som är lämplig med hänsyn till 1 kap. 1

§, detta kapitel samt 4 och 6 kap. Platsen skall väljas så att ändamålet kan

vinnas med minsta intrång och olägenhet utan oskälig kostnad.

3 § Stora mark- och vattenområden som inte alls eller endast obetydligt är

påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan påverka områdenas karaktär.

4 § Mark- och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada naturen.

5 § Jord- och skogsbruk är näringar av nationell betydelse.

 Brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar

endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen och detta

behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt

genom att annan mark tas i anspråk.

 Skogsmark som har betydelse för skogsnäringen skall så långt möjligt skyddas

mot åtgärder som påtagligt kan försvåra ett rationellt skogsbruk.

6 § Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket

eller för vattenbruk skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt

kan försvåra näringarnas bedrivande.

 Områden som är av riksintresse för rennäringen eller yrkesfisket skall skyddas

mot åtgärder som avses i första stycket.

7 § Mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av

områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan skada natur- eller kultur-

miljön. Behovet av områden för friluftsliv i närheten av tätorter skall särskilt

beaktas.

 Områden som är av riksintresse för natur- eller kulturmiljövården eller

friluftslivet skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

8 § Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller material skall

så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra utvinningen av

dessa.

 Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av

riksintresse skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

9 § Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för

industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer,

vattenförsörjning eller avfallshantering skall så långt möjligt skyddas mot

åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana

anläggningar.

 Områden som är av riksintresse för anläggningar som avses i första stycket

skall skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller

utnyttjandet av anläggningarna.

10 § Mark- och vattenområden som har betydelse för totalförsvaret skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan motverka totalförsvarets

intressen.

 Områden som är av riksintresse på grund av att de behövs för totalförsvarets

anläggningar skall skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten

eller utnyttjandet av anläggningarna.

11 §Om ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål som avses i

6-9 §§, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste sätt

främjar en långsiktigt god hushållning med mark och vatten och den fysiska

miljön i övrigt. Behövs området eller en del av detta för en anläggning för

totalförsvaret, skall försvarsintressen ges företräde.Föreskrifterna i 4 kap.

skall alltid iakttas.

4 kap. Särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet

1 § De områden som anges i 2-6 §§ är, med hänsyn till de natur- och kulturvärden

som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse. Exploateringsföretag och

andra ingrepp i miljön får komma till stånd i dessa områden endast om hinder

inte möter enligt 2-6 §§ och om det kan ske på ett sätt som inte påtagligt

skadar områdenas natur- och kulturvärden.

 Bestämmelserna i detta kapitel utgör inte hinder för att utveckla befintliga

tätorter eller det lokala näringslivet eller för att utföra anläggningar som

behövs för totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna inte

heller hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen

eller material som avses i 3 kap. 8 § andra stycket.

2 § Inom följande områden skall turismens och friluftslivets, främst det rörliga

friluftslivets, intressen särskilt beaktas vid bedömningen av tillåtligheten av

exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön:

 Kustområdet och skärgården i Bohuslän från riksgränsen mot Norge till Lysekil

 Kustområdet i Halland

 Kullaberg och Hallandsåsen med angränsande kustområden

 Kustområdet i Skåne från Örnahusen söder om Skillinge till Åhus

 Kustområdena och skärgårdarna i Småland och Östergötland från Oskarshamn till

Arkösund

 Kustområdena och skärgårdarna i Södermanland och Uppland från Oxelösund till

Herräng och Singö

 Kustområdet och skärgården i Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens

mynning till Skagsudde

 Kustområdet och skärgården i Norrbotten från Bondöfjärden till riksgränsen mot

Finland

 Öland

 Gotland

 Sjö- och åslandskapet vid Romeleåsen i Skåne

 Åsnen med öar och strandområden och områdena söder därom utmed Mörrumsån och

vid sjön Mien till Pukaviksbukten och Listerlandet

 Vänern med öar och strandområden

 Vättern med öar och strandområden

 Tiveden med områdena vid sjön Unden och sjön Viken samt området utmed Göta

kanal mellan Karlsborg och Sjötorp

 Området Dalsland-Nordmarken från Mellerud och sjön Ånimmen vid Vänern till

sjösystemet från Dals-Ed i söder till Årjäng och Östervallskog i norr

 Fryksdalen från Kil till Torsby samt området utmed övre delen av Klarälven inom

Torsby kommun

 Mälaren med öar och strandområden

 Området Malingsbo-Kloten mellan Storå, Kopparberg, Smedjebacken och

Skinnskatteberg

 Området utmed Dalälven från Avesta till Skutskär

 Siljan och Orsasjön med öar och strandområden samt området utmed Oreälven, sjön

Skattungen och Oresjön med området söder därom över Gulleråsen och Boda till

Rättvik

 Området utmed Ljusnan från Färila till Bergvik

 Vindelådalen

 Fjällvärlden från Transtrandsfjällen i söder till Treriksröset med undantag för

de fjällområden som anges i 5 §.

3 § Inom kustområdena och skärgårdarna i Bohuslän från gränsen mot Norge till

Brofjorden, i Småland och Östergötland från Simpevarp till Arkösund och i

Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens mynning till Skagsudde samt på

Öland får anläggningar som avses i 5 kap. 1 § första stycket 1-11 inte komma

till stånd.

4 § Inom kustområdena och skärgårdarna från Brofjorden till Simpevarp och från

Arkösund till Forsmark, utmed Gotlands kust, på Östergarn och Storsudret på

Gotland samt på Fårö får fritidsbebyggelse komma till stånd endast i form av

kompletteringar till befintlig bebyggelse. Om det finns särskilda skäl får dock

annan fritidsbebyggelse komma till stånd, företrädesvis sådan som tillgodoser

det rörliga friluftslivets behov eller avser enkla fritidshus i närheten av de

stora tätortsregionerna.

 Inom områden som avses i första stycket får anläggningar som avses i 5 kap. 1 §

första stycket 1-7 och 10-11 komma till stånd endast på platser där anläggningar

som skall prövas enligt 5 kap. 1 § första stycket redan finns.

5 § Inom fjällområdena Långfjället-Rogen, Sylarna-Helags, Skäckerfjällen,

Burvattnet, Hotagsfjällen, Frostviken-Borgafjällen, Marsfjällen-Vardofjällen,

Artfjället, Tärna-Vindelfjällen, Sarek-Mavas, Kebnekaise-Sjaunja, Rostu och

Pessinki får bebyggelse och anläggningar komma till stånd endast om det behövs

för rennäringen, den bofasta befolkningen, den vetenskapliga forskningen eller

det rörliga friluftslivet. Andra åtgärder inom områdena får vidtas endast om det

kan ske utan att områdenas karaktär påverkas.

6 § Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för

kraftändamål får inte utföras i nationalälvarna Torneälven, Kalixälven,

Piteälven och Vindelälven med tillhörande vattenområden samt följande

vattenområden:

I Dalälven Västerdalälven uppströms Hummelforsen och Österdalälven

 uppströms Trängslet

I Ljusnan Voxnan uppströms Vallhaga

I Ljungan Ljungan uppströms Storsjön och Gimån uppströms Holmsjön

I Indalsälven Åreälven, Ammerån, Storån-Dammån och Hårkan

I Ångermanälven Lejarälven, Storån uppströms Klumpvattnet,

 Långselån-Rörströmsälven, Saxån, Ransarån uppströms Ransarn

 och Vojmån uppströms Vojmsjön

Vapstälven

Moälven

Lögdeälven

Öreälven

I Umeälven Tärnaån, Girjesån och Juktån uppströms Fjosoken

Sävarån

I Skellefteälven källflödena uppströms Sädvajaure respektive Riebnes och Malån

Byskeälven

Åbyälven

I Luleälven Stora Luleälven uppströms Akkajaure, Lilla Luleälven

 uppströms Skalka och Tjaktjajaure samt Pärlälven

Råneälven

Emån

Bräkneån

Mörrumsån

Fylleån

I Enningdalsälven Enningdalsälven uppströms riksgränsen till Norge

 Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraftändamål

får inte heller utföras i följande älvsträckor:

I Klarälven sträckan mellan Höljes och Edebäck

I Dalälven Västerdalälven nedströms Skiffsforsen och Dalälven nedströms

 Näs bruk

I Ljusnan sträckan mellan Hede och Svegsjön samt sträckan mellan

 Laforsen och Arbråsjöarna

I Ljungan sträckan mellan Havern och Holmsjön samt sträckan nedströms

 Viforsen

I Indalsälven Långan nedströms Landösjön

I Ångermanälven Faxälven mellan Edsele och Helgumsjön

I Umeälven Tärnaforsen mellan Stor-Laisan och Gäuta

 Första och andra stycket gäller inte vattenföretag som förorsakar endast

obetydlig miljöpåverkan.

5 kap. Tillåtlighetsprövning av stora anläggningar m.m.

1 § Följande slag av nya anläggningar får inte utföras utan tillstånd av

regeringen:

 1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

 2. massafabriker och pappersbruk,

 3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk produktion,

 4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

 5. cementfabriker,

 6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen enligt

lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för att bryta

uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av

kärnbränsle,

 7. förbränningsanläggningar, om anläggningen har en tillförd effekt om minst

200 megawatt,

 8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat med en

sammanlagd uteffekt av minst 10 megawatt,

 9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter naturgas,

 10. anläggningar för behandling av miljöfarligt avfall, om huvuddelen av det

avfall som avses bli behandlat i anläggningen härrör från andra inrättningar och

mer än 10 000 ton miljöfarligt avfall årligen förbränns eller på annat sätt

slutligt tas om hand vid anläggningen,

 11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de områden som anges

i 4 kap. 5 §.

 Tillstånd av regeringen krävs också för att bygga plattformar som är avsedda

att användas vid utvinning av olja eller gas inom havsområden och för att ankra

eller förtöja sådana plattformar för reparation, ombyggnad eller av annan an-

ledning.

2 § Om en anläggning, en verksamhet eller en annan åtgärd som inte omfattas av

kravet på tillstånd enligt 1 § kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande beskaffenhet, får regeringen i ett visst fall besluta att anlägg-

ningen, verksamheten eller åtgärden inte får utföras utan regeringens tillstånd.

 Statliga myndigheter som får kännedom om anläggningar, verksamheter eller

åtgärder som avses i första stycket skall underrätta regeringen om detta.

3 § Regeringens beslut i fråga om tillstånd enligt 1 eller 2 § är bindande för

andra myndigheters prövning enligt denna balk.

 Om regeringen vid prövning enligt första stycket lämnar tillstånd till en

anläggning, en verksamhet eller en åtgärd kan regeringen meddela särskilda

villkor för att tillgodose allmänna intressen samt göra tillståndet beroende av

att saken inom viss tid fullföljs genom ansökan om prövning enligt 13 kap. om

miljöfarlig verksamhet.

4 § Regeringen får lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en

åtgärd som avses i 1 eller 2 § under förutsättning att kommunfullmäktige har

tillstyrkt att tillstånd lämnas och hinder mot tillstånd inte möter på grund av

 1. aktsamhetsregler enligt denna balk som gäller för verksamheten,

 2. tillämpliga hushållningsbestämmelser enligt 3 eller 4 kap.

 3. miljökvalitetsnormer som med stöd av 6 kap. har föreskrivits för området

eller hela landet, eller

 4. andra allmänna planeringssynpunkter.

5 § Om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att en anläggning

kommer till stånd, får regeringen lämna tillstånd som avses i 4 § till följande

anläggningar, även om kommunalfullmäktige inte har tillstyrkt att tillstånd

lämnas:

 1. en anläggning som avses i 1 § första stycket 6 och som är avsedd för

mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller

 2. en anläggning som avses i 1 § första stycket 7-10.

 Vad som sägs i första stycket gäller dock inte, om en lämplig plats för

anläggningen har anvisats inom någon annan kommun som kan antas godta en

placering där eller om en annan plats bedöms vara lämpligare.

6 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall medge undantag

från kravet på tillstånd enligt 1 §.

6 kap. Miljökvalitetsnormer

1 § Regeringen får för vissa geografiska områden eller för hela landet meddela

föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller naturen i övrigt

(miljökvalitetsnormer), om det behövs för att varaktigt skydda människors hälsa

eller miljön eller för att avhjälpa skador på eller olägenheter för människors

hälsa eller miljön.

 Regeringen får överlåta till en myndighet att meddela miljökvalitetsnormer i

den utsträckning som det behövs med hänsyn till Sveriges av riksdagen godkända

åtaganden enligt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

2 § Miljökvalitetsnormerna skall utgå från de störningsnivåer som människor kan

utsättas för utan fara för olägenheter av betydelse eller som miljön eller

naturen kan belastas med utan fara för påtagliga olägenheter.

 Miljökvalitetsnormer skall ange

 1. tillåten förekomst i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av kemiska

eller biotekniska produkter,

 2. tillåten förekomst i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av någon viss

organism som kan tjäna till ledning för bedömningen av tillståndet i miljön,

 3. tillåten nivå för buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan

störning.

3 § Föreskrifter enligt 1 § skall beaktas av myndigheter och kommuner vid

planering, vid prövning av tillståndsärenden, vid tillsyn och när föreskrifter

meddelas.

4 § Om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall uppfyllas skall ett

åtgärdsprogram upprättas. Åtgärdsprogrammet skall upprättas

 1. av en kommun, om miljökvalitetsnormen gäller bara kommunens område,

 2. av länsstyrelsen, om miljökvalitetsnormen gäller två eller flera kommuner i

ett län,

 3. i övriga fall av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.

 Om en miljökvalitetsnorm för ett geografiskt område inte kan uppfyllas, därför

att miljön påverkas av en verksamhet som ligger utanför detta område, skall

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer upprätta ett åtgärdsprogram

för hela det område där störningar förekommer som påverkar möjligheten att

uppfylla normen.

 I ett åtgärdsprogram skall anges vilka åtgärder som bör vidtas för att en

miljökvalitetsnorm skall uppfyllas.

5 § En kommun är skyldig att utföra de mätningar som behövs för att kontrollera

att en miljökvalitetsnorm uppfylls.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om mätmetoder och redovisning av mätresultat.

7 kap. Planer och planeringsunderlag

1 § I ett mål eller ärende enligt denna balk som berör frågor om hushållning med

mark och vatten skall den handläggande myndigheten se till att sådana planer

enligt plan- och bygglagen (1987:10) och sådant planeringsunderlag som behövs

för att belysa hushållningsfrågan finns tillgängliga i målet eller ärendet.

 Om myndigheten begär det, är kommunen skyldig att tillhandahålla planer enligt

plan- och bygglagen samt planeringsunderlaget till dessa.

 Länsstyrelsen skall ställa samman utredningar, program och annat

planeringsunderlag som har betydelse för hushållningen med naturresurser i länet

och som finns hos statliga myndigheter. Länsstyrelsen är skyldig att på begäran

tillhandahålla sådant planeringsunderlag åt kommuner och myndigheter som skall

tillämpa denna balk.

2 § Regeringen får i ett visst fall besluta att en eller flera kommuner skall

redovisa till regeringen eller någon annan myndighet hur kommunen eller

kommunerna i sin planering enligt plan- och bygglagen (1987:10) avser att

genomföra ett åtgärdsprogram enligt 6 kap. 4 § eller annars uppfylla miljö-

kvalitetsnormer enligt 6 kap. eller tillgodose ett intresse som rör hus-

hållningen med mark och vatten. Statliga myndigheter skall anmäla till

regeringen om det uppkommer behov av sådan redovisning.

8 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar

1 § En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan i fråga om tillstånd

eller befrielse från skyldighet att ansöka om tillstånd enligt denna balk eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av balken.

 Regeringen får genom föreskrifter medge undantag från skyldigheten att upprätta

en miljökonsekvensbeskrivning.

2 § Den som är skyldig att upprätta en miljökonsekvensbeskrivning skall på

lämpligt sätt samråda med de statliga myndigheter, kommuner, organisationer och

enskilda som kan ha ett intresse i saken.

 Regeringen får föreskriva att det i ärenden enligt någon av de lagar som anges

i 1 kap. 2 § andra stycket skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning. Därvid

gäller vad som sägs i detta kapitel, om inget annat har föreskrivits.

Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

3 § En miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av den

inverkan på människors hälsa, miljön samt hushållningen med mark och vatten och

annan resurshushållning som den planerade anläggningen, verksamheten eller

åtgärden kan medföra.

4 § En miljökonsekvensbeskrivning skall, i den utsträckning det kan behövas,

möjliggöra en bedömning enligt 3 § för det fallet att anläggningen, verksamheten

eller åtgärden kommer till stånd på en annan plats eller i en annan utformning

än som planeras liksom för det fallet att någon förändring inte genomförs.

Kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningar

5 § En miljökonsekvensbeskrivning skall bekostas av den som gjort en ansökan som

avses i 1 §.

TREDJE AVDELNINGEN

Naturvård

9 kap. Skydd för naturområden

Nationalpark

1 § Mark som tillhör staten kan efter riksdagens medgivande av regeringen

avsättas till nationalpark i syfte att bevara ett större sammanhängande område

av viss landskapstyp i dess naturliga tillstånd eller i väsentligen oförändrat

skick.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vård och förvaltning av nationalparker.

Naturreservat och naturvårdsområde

3 § Ett naturområde kan av länsstyrelsen förklaras som naturreservat eller

naturvårdsområde för att bevara värdefull natur, för att skydda växt- och

djurlivet samt för att tillgodose behov av områden för friluftsliv eller andra

sådana ändamål.

 Skyddsformen naturreservat skall väljas om de åtgärder som behövs för att uppnå

syftet med skyddet leder till att pågående markanvändning försvåras avsevärt

inom ett område. Markägaren har då rätt till ersättning enligt vad som framgår

av 23 kap. I övriga fall skall skyddsformen naturvårdsområde väljas.

4 § I ett beslut om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde skall grunden

för beslutet anges. I beslutet skall också anges de inskränkningar i rätten att

förfoga över eller nyttja fastigheter som behövs för att uppnå syftet med

skyddet. Om det senare visar sig behövas nya grunder eller ytterligare inskränk-

ningar får länsstyrelsen meddela beslut om detta.

 När ett naturreservat eller ett naturvårdsområde bildas skall i beslutet därom

eller i nära anslutning till beslutet fastställas en skötselplan, som anger de

åtgärder som behövs för att uppnå syftet med skyddet.

5 § Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturreservat, får

länsstyrelsen förplikta ägaren att tåla sådana intrång som att det inom området

 1. anläggs vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser,

badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar,

 2. företas gallring, röjning, slåtter, plantering, avspärrning eller liknande

åtgärder,

 3. bereds tillträde till mark för allmänheten där allmänheten annars inte

skulle ha rätt att vistas,

 4. genomförs undersökningar av djur- och växtarter samt av mark- och

vattenförhållanden.

 Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturvårdsområde, får

länsstyrelsen förplikta markägaren eller annan rättsinnehavare att tåla att det

på marken utförs röjning, plantering eller annan liknande åtgärd.

6 § Länsstyrelsen får helt eller delvis upphäva beslut enligt 3-5 §§, om det

finns synnerliga skäl.

 Länsstyrelsen får i särskilda fall medge undantag från föreskrifter som har

meddelats för ett naturreservat eller ett naturvårdsområde.

 Om ett beslut enligt första eller andra stycket meddelas för att lämna rum för

ett arbetsföretag, får länsstyrelsen också besluta att den som utför

arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det skyddade området

eller särskilda åtgärder för att bevara detta eller på annat sätt gottgöra

intrånget.

Kulturreservat och kulturvårdsområde

7 § Bestämmelserna i 3-5 §§ får tillämpas också för att bevara värdefulla

kulturmiljöer, om de inte skyddas enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Områden som skyddas enligt denna paragraf benämns kulturreservat eller kultur-

vårdsområde.

 I fråga om beslut enligt denna paragraf gäller också 6 §.

Naturminne

8 § Ett särpräglat naturföremål som behöver skyddas eller vårdas särskilt får av

länsstyrelsen förklaras som naturminne. Förklaringen får omfatta även det område

på marken som krävs för att bevara naturföremålet och ge det behövligt utrymme,

allt efter föremålets art och betydelse.

 Vad som i 4-6 §§ har föreskrivits om naturreservat skall gälla även för

naturminnen.

Interimistiska förbud

9 § När en fråga har väckts om att ett område skall utgöra en nationalpark, ett

naturreservat, ett kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett

kulturvårdsområde eller om att ett naturföremål skall förklaras som naturminne,

får länsstyrelsen för viss tid, högst tre år, meddela förbud mot att utan

tillstånd vidta sådana åtgärder som berör området eller föremålet och som

strider mot syftet med det tilltänkta skyddet. Om det finns särskilda skäl får

förbudet förlängas att gälla i ytterligare högst tre år.

 Bestämmelserna i 6 § gäller även förbud enligt första stycket.

Strandskydd

10 § För att trygga tillgången till platser för bad och friluftsliv och för att

bevara goda livsvillkor på land och i vatten för växt- och djurlivet råder

strandskydd vid havet och vid insjöar och vattendrag.

 Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter från

strandlinjen vid normalt medelvattenstånd (strandskyddsområde). Regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer får utvidga strandskyddsområdet till

högst 300 meter från strandlinjen när det behövs för att tillgodose något av

strandskyddets syften.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som uppenbart saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets

syften inte skall omfattas av strandskydd.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som avses ingå i en detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10)

eller omfattas av områdesbestämmelser enligt samma lag inte skall omfattas av

strandskydd om det finns särskilda skäl.

11 § Inom ett strandskyddsområde får inte

 1. ny byggnad uppföras,

 2. befintlig byggnad ändras för att tillgodose ett väsentligen annat ändamål än

det vartill den tidigare har använts,

 3. grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten utföras för bebyggelse som

avses i 1 och 2,

 4. andra anläggningar eller anordningar utföras på ett sådant sätt att mark tas

i anspråk som tomt eller att allmänheten på annat sätt hindras eller avhålls

från att beträda områden där den annars skulle ha kunnat färdas fritt.

12 § Bestämmelserna i 11 § gäller inte

 1. anläggningar eller åtgärder som behövs för jordbruket, fisket, skogsskötseln

eller renskötseln och inte tillgodoser bostadsändamål,

 2. företag till vilka tillstånd har lämnats enligt denna balk eller enligt

vattenlagen (1983:291),

 3. vilthägn som har prövats enligt 14 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

bestämmelserna i 11 § inte skall gälla sådana byggnader, anläggningar eller

anordningar som utgör komplement till befintlig bebyggelse på en tomtplats och

som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden.

13 § Länsstyrelsen får medge dispens från bestämmelserna i 11 § när det finns

särskilda skäl. Om dispens medges, skall länsstyrelsen bestämma i vilken

utsträckning mark får tas i anspråk som tomt eller på annat sätt användas för

det avsedda ändamålet.

 Ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses med dispensen

inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år från den dag då

beslutet vunnit laga kraft.

Vilthägn

14 § Vilthägn får inte utan tillstånd av länsstyrelsen uppföras på områden där

allmänheten får färdas fritt.

 Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och

naturmiljön beaktas. Ett tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till

skydd för dessa intressen.

 Tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde får meddelas endast om det

finns särskilda skäl.

15 § Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet gavs, får länsstyrelsen besluta nya eller ändrade villkor för att

avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får

tillståndet återkallas. Tillståndet får även återkallas om vilthägn som avses

med tillståndet inte längre behövs.

Ordningsföreskrifter

16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

föreskrifter om allmänhetens uppträdande som behövs för att trygga ändamålet med

det skydd av områden och föremål som gäller enligt detta kapitel eller som be-

slutats med stöd av kapitlet.

Delegation

17 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att även en kommunal myndighet skall ha de befogenheter som

länsstyrelsen har enligt detta kapitel.

10 kap. Skydd för växt- och djurlivet

Markavvattning

1 § Åtgärder får inte vidtas utan tillstånd av länsstyrelsen för att avvattna

mark, för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, om

syftet är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål

(markavvattning). Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor

som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av

företaget. I tillståndet skall anges inom vilken tid åtgärderna skall vara

utförda. Vid tillståndsprövningen skall beaktas om åtgärderna leder till

vattenföroreningar.

 För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det är

sannolikt att dräneringen medför menlig inverkan på naturmiljön.

2 § Tillstånd behövs inte för markavvattning i samband med en torvtäkt i

enlighet med tillstånd enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter m.m.

eller för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

 Om markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom

ett område, får regeringen eller efter regeringens bemyndigande länsstyrelsen

besluta att tillstånd enligt 1 § inte behövs för åtgärder inom området.

3 § Regeringen får beträffande områden, där det är särskilt angeläget att

våtmarkerna bevaras, förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd enligt 1

§.

Skydd för vissa biotoper

4 § Arbetsföretag som kan skada naturmiljön får inte utföras inom sådana mindre

mark- eller vattenområden (biotoper) som utgör livsmiljö för utrotningshotade

djur- eller växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer vilka

biotoper som skall omfattas av första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta de åtgärder

som behövs för att vårda biotoper som avses i första stycket. Innan en åtgärd

vidtas skall den som äger eller har särskild rätt till området underrättas

särskilt.

Fredande av växt- och djurarter

5 § Finns det risk för att en växtart kan komma att försvinna eller utsättas för

plundring, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

förbud att inom hela eller en del av landet ta bort eller skada en växt av den

arten, där den växer vilt.

6 § Finns det risk för att en djurart kan komma att försvinna, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom hela eller

en del av landet döda, skada eller fånga vilt levande djur av den arten, om det

inte sker till försvar mot angrepp på person eller egendom, samt att ta bort

eller skada sådana djurs ägg, rom eller bon.

 Särskilda bestämmelser gäller för att döda eller fånga vissa djur, om åtgärden

är att hänföra till jakt eller fiske.

7 § Behövs utöver förbud enligt 5 eller 6 § eller fredning enligt jaktlag-

stiftningen särskilt skydd för en djur- eller växtart inom ett visst område, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som

inskränker rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens

rätt att uppehålla sig inom området.

11 kap. Vissa arbetsföretag

Stenbrytning, täkter och vissa andra arbetsföretag

1 § För stenbrytning och för täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller

andra jordarter krävs tillstånd av länsstyrelsen. För husbehov får dock

markinnehavare utföra sådana åtgärder utan tillstånd.

 Första stycket gäller inte

 1. åtgärder i vattenområden som utförs med tillstånd enligt vattenlagen

(1983:291) eller där tillstånd behövs enligt lagen (1966:314) om konti-

nentalsockeln,

 2. täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter.

2 § Ett tillstånd till stenbrytning eller täkt skall förenas med de villkor som

behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på miljön av täkten.

Tillstånd får lämnas endast om säkerhet ställs för de villkor som skall gälla

för tillståndet. Visar sig säkerheten otillräcklig får länsstyrelsen besluta att

tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs. Om det finns

särskilda skäl får länsstyrelsen befria sökanden från kravet på säkerhet.

Staten, kommunerna och landstingen behöver inte ställa säkerhet.

 Länsstyrelsen får återkalla ett tillstånd enligt 1 § eller ändra villkoren när

tio år har förflutit från det att tillståndsbeslutet vunnit laga kraft.

 Om villkor som rör verksamheten inte i den utsträckning som behövs begränsar

eller motverkar verksamhetens menliga inverkan på miljön, får länsstyrelsen före

utgången av denna tid förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs.

3 § När en ansökan om tillstånd enligt 1 § prövas, skall behovet av materialet

vägas mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som

stenbrottet eller täkten kan befaras orsaka. Om stenbrottet eller täkten kan

befaras försämra livsbetingelserna för någon växt- eller djurart som är sällsynt

eller hotad, får tillstånd lämnas endast om det allmänna behovet av material som

skulle utvinnas genom stenbrytningen eller täkten är synnerligen stort.

 Länsstyrelsen får förelägga sökanden att göra de undersökningar eller

utredningar som behövs för länsstyrelsens prövning. Följer inte sökanden

föreläggandet får ansökan avvisas.

4 § Innehavaren av marken är skyldig att tåla åtgärder i enlighet med villkor

som är förenade med tillstånd enligt 1 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för den som avser att bedriva stenbrytning,

täktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som

behövs som underlag för planeringen av naturvården.

5 § Kan ett arbetsföretag som inte omfattas av tillståndstvång enligt 1 § eller

enligt 10 kap. 1 § komma att väsentligt ändra naturmiljön skall anmälan för

samråd göras hos den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller dock inte

arbetsföretag för vilka tillstånd har lämnats enligt vattenlagen (1983:291).

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda

slag av arbetsföretag. Sådana föreskrifter får begränsas till att avse en del av

landet.

 Om anmälningsskyldighet föreligger, får företaget inte påbörjas innan samråd

har ägt rum. Den myndighet som avses i första stycket får förelägga företagaren

att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada på

naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är tillräckliga och det är nödvändigt för

skyddet av naturmiljön, får myndigheten förbjuda företaget.

 Föreläggande eller förbud enligt tredje stycket får förenas med vite.

 Om förelägganden, förbud och viten enligt denna paragraf gäller 18 kap. 10 -13

§§.

Spridning av bekämpningsmedel över skogsmark

6 § Det är förbjudet att över skogsmark sprida bekämpningsmedel som är avsedda

för att bekämpa lövsly. Inte heller får enskilda trädstammar behandlas med

bekämpningsmedel.

7 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer av 8 §,

medge undantag från 6 §, om kravet enligt 6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga

om återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska

metoder. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och

beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på

livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

 Ett medgivande om undantag skall förenas med de villkor som behövs till skydd

för naturmiljön.

8 § Kommunen kan besluta att undantag enligt 7 § inte får medges i fråga om ett

område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets betydelse för

friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller något annat

kommunalt intresse.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag

från 6 § om det behövs för vetenskaplig prövning. Undantag får förenas med

villkor.

12 kap. Gemensamma naturvårdsbestämmelser

1 § Vid prövning enligt 9-11 kap. skall 3 och 4 kap. tillämpas.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

2 § Aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 och 4 §§ gäller för den som

 1. bedriver eller ämnar bedriva byggnation eller anläggningsarbete inom

strandskyddsområde enligt 9 kap. 11-13 §§,

 2. uppför eller avser att uppföra vilthägn enligt 9 kap. 14 §,

 3. bedriver eller avser att bedriva markavvattning eller arbetsföretag inom

skyddsvärda biotoper enligt 10 kap. 1 eller 4 §,

 4. bedriver eller avser att bedriva stenbrytning eller täktverksamhet eller

undersökningar och utredningar för verksamhet av nu nämnt slag enligt 11 kap. 1

§ och 3 § andra stycket.

 Den som sprider eller avser att sprida bekämpningsmedel över skogsmark enligt

11 kap. 7 § skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 6 §§.

Övriga bestämmelser

3 § Innan länsstyrelsen fattar beslut om att bilda ett naturreservat, ett

kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett kulturvårdsområde eller avgör

något annat viktigt ärende enligt 9-11 kap. skall länsstyrelsen samråda med

kommunen.

4 § Innan beslut fattas i ett ärende enligt 9-11 kap. får den beslutande

myndigheten utföra förberedande undersökningar av marken om det behövs.

 Den som har fått i uppdrag av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att i naturvårdssyfte inventera naturresurser har rätt att undersöka

den mark som inventeringen avser.

 Vid sådana undersökningar skall onödigt intrång undvikas.

5 § I samband med beslut om tillstånd enligt 9-11 kap. till bebyggelse, täkt

eller annat arbetsföretag får länsstyrelsen föreskriva att den som utför

arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det berörda området

eller på annat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

6 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte meddelas i strid mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas,

får dock mindre avvikelse göras.

7 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte ges till den som har underlåtit att

fullgöra sina skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda

omständigheter föranleder något annat.

8 § Bestämmelser om kulturmiljön finns också i lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

FJÄRDE AVDELNINGEN

Skydd för hälsa och miljö

13 kap. Miljöfarlig verksamhet

Definitioner

1 § Med miljöfarlig verksamhet avses i denna balk utsläpp av avloppsvatten,

fasta ämnen eller gas från mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag,

sjöar, vattenområden eller grundvatten samt användning av mark, byggnader eller

anläggningar på sådant sätt som kan medföra

 1. förorening av luft, mark, vattendrag, sjöar, andra vattenområden eller

grundvatten,

 2. störning för omgivningen genom buller, skakningar, ljus eller liknande, om

störningen inte är rent tillfällig.

2 § Med avloppsvatten avses i denna balk

 1. spillvatten eller annan flytande orenlighet,

 2. vatten som använts för kylning vid driften av en fabrik, någon annan

inrättning eller viss teknisk utrustning,

 3. vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom en detaljplan som inte

görs för viss eller vissa fastigheters räkning,

 4. vatten som avleds för avvattning av en begravningsplats.

Särskilda bestämmelser

3 § I fråga om viss miljöfarlig verksamhet gäller särskilda bestämmelser enligt

lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen den 16 september

1971 mellan Sverige och Finland.

 Föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet är inte tillämpliga i fråga om

joniserande strålning.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

4 § De allmänna aktsamhetsreglerna som anges i 2 kap. skall tillämpas i fråga om

miljöfarlig verksamhet.

Särskilda aktsamhetsregler och bemyndiganden

5 § En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller

annan väsentlig olägenhet får inte utövas.

 Om den miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt

och inte kan skada människors hälsa, får regeringen besluta att verksamheten får

bedrivas, om områden som är av riksintresse för natur- och kulturmiljövården

inte allvarligt skadas.

6 § Avloppsvatten av följande slag får inte släppas ut i vattendrag, sjöar

eller andra vattenområden

 1. avloppsvatten från vattenklosetter eller tätbebyggelse där vattnet inte har

varit föremål för längre gående rening än slamavskiljning,

 2. pressaft från siloanläggningar,

 3. urin från djurstallar,

 4. vassle,

 5. ytbehandlingsbad i metallindustrier eller koncentrerat sköljvatten från

sådana bad.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

avloppsvatten av annat slag inte får släppas ut i vattendrag, sjöar eller andra

vattenområden.

7 § Om det finns särskilda skäl med hänsyn till naturvårdens eller andra

allmänna intressen, får regeringen för en viss del av landet meddela

föreskrifter om förbud mot utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från

mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag, sjöar eller andra vattenområden

eller så att marken eller grundvattnet kan förorenas.

8 § Om det från allmän synpunkt är särskilt angeläget att skydda ett mark- eller

vattenområde som är utsatt för påverkan från miljöfarlig verksamhet, får

regeringen förklara området och dess närmaste omgivning som miljöskyddsområde.

 För ett miljöskyddsområde skall regeringen meddela föreskrifter om

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för verksamheter inom

området.

9 § För att motverka utsläpp i luften av svavelföroreningar får regeringen i

fråga om bränsle som innehåller svavel meddela föreskrifter som gäller

förbränning, handel, överlåtelse eller import och som behövs från

miljöskyddssynpunkt eller någon annan allmän synpunkt.

 Regeringen får överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela föreskrifter

som avses i första stycket.

10 § För att skydda miljön får regeringen också i andra fall än som avses i 7-9

§§ beträffande miljöfarlig verksamhet meddela föreskrifter om förbud,

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått i den utsträckning som

anges i andra stycket.

 Föreskrifter får meddelas för att uppfylla Sveriges internationella

förpliktelser. Föreskrifter får också meddelas om de framstår som mer

ändamålsenliga än beslut i ett enskilt fall.

 Om det finns särskilda skäl får regeringen bemyndiga en myndighet att meddela

föreskrifter.

11 § Regeringen får föreskriva att det skall vara förbjudet att utan tillstånd

eller innan anmälan har gjorts

 1. anlägga eller bedriva vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller

verksamheter,

 2. släppa ut avloppsvatten av viss mängd, art eller sammansättning,

 3. släppa ut eller lägga upp fast avfall eller andra fasta ämnen så att mark,

vattendrag, sjöar och andra vattenområden eller grundvatten kan förorenas,

 4. ändra vissa slag av inrättningar eller deras användning eller ändra vissa

slag av verksamheter på ett sätt som kan medföra ökade eller andra olägenheter

eller som i annat avseende är av betydelse från störningssynpunkt.

Individuell prövning

12 § Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet prövas av Konces-

sionsnämnden för miljöskydd eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda föreskrifter om Koncessionsnämnden och om förfarandet hos nämnden

finns i lagen (1994:000) om Koncessionsnämnden för miljöskydd.

 Frågor om anmälan prövas av kommunen. Om den miljöfarliga verksamheten kan

antas ha en begränsad miljöpåverkan, får regeringen föreskriva att en kommun

också skall pröva frågor om tillstånd.

 Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall på ansökan av den som

bedriver eller avser att bedriva miljöfarlig verksamhet prövas även om tillstånd

inte krävs enligt föreskrifter som avses i 11 §.

13 § Den som avser att utöva miljöfarlig verksamhet för vilken det krävs

tillstånd enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk skall,

innan ansökan om tillstånd ges in, i skälig omfattning och på lämpligt sätt

samråda både med de statliga och kommunala myndigheter som har skyldighet att

följa verksamheten och med de organisationer och enskilda som kan ha ett

intresse i saken.

14 § En ansökan om tillstånd skall vara skriftlig. Den skall innehålla

 1. ritningar och beskrivningar över verksamheten och dess omfattning,

 2. förslag till de skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått som behövs för

att förebygga eller avhjälpa olägenheter från verksamheten,

 3. förslag till hur verksamheten bör kontrolleras,

 4. en redogörelse för det samråd som har ägt rum enligt 13 § och vad som därvid

har kommit fram.

 I 8 kap. finns föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar.

 En kommun som prövar ärenden om tillstånd får medge undantag från vad som

föreskrivs i första stycket.

15 § Om en ansökan är bristfällig eller om den inte har getts in i tillräckligt

antal exemplar, skall tillståndsmyndigheten förelägga sökanden att avhjälpa

bristen inom viss tid. Detsamma gäller om samråd enligt 13 § inte har skett i

tillräcklig omfattning.

 Ett föreläggande får förenas med vite. Följer sökanden inte föreläggandet, får

tillståndsmyndigheten besluta att bristen skall avhjälpas på sökandens bekostnad

eller avvisa ansökan, om bristen är så väsentlig att ansökan inte kan ligga till

grund för prövning av ärendet.

16 § Tillståndsmyndigheten skall se till att varje ärende ges den utredning som

behövs med hänsyn till balkens bestämmelser och de föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken. Myndigheter, organisationer och enskilda som kan

ha ett intresse i saken skall på lämpligt sätt ges tillfälle att yttra sig. I

den utsträckning det behövs för utredningen skall hållas besiktning på platsen

och sammanträde.

 Till sammanträden har också allmänheten tillträde. Den som är närvarande vid

ett sammanträde har rätt att i skälig omfattning yttra sig över innehållet i

ansökan och den där beskrivna verksamhetens verkningar samt de ytterligare

uppgifter som sökanden kan ha lämnat om verksamheten.

 Till sammanträde skall kallas genom kungörelse i ortstidning eller på annat

lämpligt sätt. Kostnaden för kungörelse betalas av sökanden.

17 § Tillståndsmyndigheten har rätt att anlita sakkunnig för att utreda

särskilda frågor.

 Ersättning till sakkunnig betalas av sökanden.

18 § Tillståndsmyndigheten skall med eget yttrande överlämna frågor om tillstånd

till regeringen, om det vid prövningen av en ansökan visar sig att verksamheten

är av sådan art som avses i 5 § andra stycket.

19 § Tillståndshavaren är skyldig att vid prövning av frågor om återkallelse av

tillstånd och omprövning av villkor enligt 30-33 §§ ge in den utredning som

behövs för prövningen. I ett sådant ärende får tillståndsmyndigheten vid vite

förelägga tillståndshavaren att ge in den utredning som behövs.

Tillståndsbeslut

20 § Ett beslut om tillstånd skall noggrant ange de villkor som behövs för att

hindra eller begränsa skadlig påverkan eller andra olägenheter från

verksamheten. Villkor får när det behövs avse hanteringen av kemiska produkter i

tillverknings- och processindustri, om hanteringen kan föranleda olägenheter för

den yttre miljön. Villkoren får också avse hushållningen med mark, vatten och

andra naturresurser.

 Om det finns särskilda skäl, får ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet

begränsas till viss tid. I tillståndsbeslutet skall anges en viss tid, högst fem

år, efter vilken tillståndet upphör att gälla om den med tillståndet avsedda

verksamheten inte har påbörjats inom den angivna tiden.

 Ett tillstånd som har meddelats av en kommun gäller i fem år. Tillståndet

upphör dock att gälla om inte den med tillståndet avsedda verksamheten påbörjats

inom två år.

21 § Ett tillstånd som gäller för viss tid får för sin giltighet göras beroende

av att säkerhet ställs för kostnaden för återställning och andra sådana

kostnader som verksamheten kan föranleda. Staten, kommunerna och landstingen

behöver inte ställa säkerhet.

 Om det kan antas att ställd säkerhet inte längre är tillräcklig, får den

myndighet som prövar frågan om tillstånd besluta om ytterligare säkerhet.

22 § Om två eller flera som utövar eller avser att utöva miljöfarlig verksamhet

kommer överens om att vidta åtgärder för att förebygga eller motverka likartade

olägenheter för människor och miljön av verksamheten, får villkor som avses i 20

§ innebära att de skall vidta åtgärderna gemensamt. Som förutsättning för detta

gäller att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 6 kap. ökar

eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på något annat sätt.

 Ärenden enligt första stycket får avgöras genom beslut om tillstånd som

innehåller gemensamma villkor för verksamheterna. För beslut i sådana ärenden

gäller också 20 och 21 §§.

23 § Om regeringen lämnar tillstånd, får regeringen överlåta åt en

tillståndsmyndighet att fastställa ytterligare villkor för verksamheten.

 En tillståndsmyndighet får överlåta till en tillsynsmyndighet att fastställa

villkor av mindre betydelse.

24 § Om det vid prövningen av en miljöfarlig verksamhet inte tillräckligt säkert

kan bedömas vilka villkor som bör gälla i ett visst avseende, får avgörandet i

denna del skjutas upp, om det kan ske utan olägenhet för miljön. I samband med

uppskov skall tillfälliga villkor om skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått

beslutas.

 En fråga som har skjutits upp skall avgöras så snart som möjligt.

25 § I ärenden om tillstånd till en verksamhet får tillståndsmyndigheten på

ansökan besluta att vissa arbeten får påbörjas trots att tillståndsfrågan inte

har blivit slutligt avgjord. Ett sådant beslut (igångsättningsmedgivande) får

meddelas endast om det finns särskilda skäl och det är uppenbart att tillstånd

kommer att lämnas.

 I ärenden där regeringen prövar frågan om tillstånd får medgivande enligt

första stycket inte lämnas innan tillståndsfrågan har avgjorts.

 I ett igångsättningsmedgivande skall noggrant anges de villkor som skall gälla

i avvaktan på den slutliga prövningen.

 Vid prövningen av ett igångsättningsmedgivande gäller samma regler som för

tillståndsprövning.

Hinder för tillstånd

26 § Tillstånd till miljöfarlig verksamhet får inte meddelas i strid mot en

detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna

inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

27 § Tillstånd får inte ges till den som har underlåtit att fullgöra sina

skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda omständigheter

föranleder annat.

28 § Tillstånd får inte beviljas för verksamhet som leder till att en

miljökvalitetsnorm inte kan uppfyllas.

29 § Om det finns hinder mot att meddela tillstånd till en miljöfarlig

verksamhet enligt vad som sägs i 28 §, får verksamheten komma till stånd om den

som utövar eller ämnar utöva verksamheten vidtar sådana åtgärder att

olägenheterna från annan miljöfarlig verksamhet upphör eller minskar så att

miljökvalitetsnormen på grund av de vidtagna åtgärderna kan uppfyllas.

Återkallelse av tillstånd

30 § Ett tillstånd får återkallas helt eller delvis av tillståndsmyndigheten1.

om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom att

lämna oriktiga uppgifter av betydelse för tillståndet,

 2. om villkor som gäller för verksamheten i något väsentligt avseende har

åsidosatts,

 3. om det genom den miljöfarliga verksamheten uppkommit olägenheter av sådan

art som avses i 5 § första stycket och som inte kan avhjälpas genom en ändring

av villkoren för verksamheten,

 4. om den tillståndsgivna verksamheten påtagligt medverkar till att

gränsvärdena i en miljökvalitetsnorm överskrids och ändrade villkor inte kan

antas vara tillräckliga eller om sådana fördelar ur miljösynpunkt som avses i

29 § inte har kunnat erhållas,

 5. om den tillståndsgivna verksamheten slutligt har upphört,

 6. om ett nytt tillstånd ersätter ett tidigare tillstånd.

Omprövning av villkor

31 § Tillståndsmyndigheten får ändra, upphäva eller meddela nya villkor för en

verksamhet

 1. när tio år eller den kortare tid som följer av Sveriges internationella

förpliktelser har förflutit från det att beslutet om villkor vann laga kraft,

 2. om verksamheten påtagligt medverkar till att gränsvärdena i en

miljökvalitetsnorm överskrids,

 3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom

att lämna oriktiga uppgifter av betydelse för prövningen och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 4. om villkor som rör verksamheten inte har följts och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 5. om det genom verksamheten uppkommit någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet meddelades,

 6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

 7. om verksamheten är förlagd inom ett område där förbud råder enligt

föreskrift med stöd av 7 § eller där särskilda föreskrifter gäller enligt 8 §,

 8. om en från hälso- och miljöskyddssynpunkt väsentlig förbättring kan uppnås

med användning av annan teknik,

 9. om användningen av en ny teknik för mätning eller uppskattning av förorening

eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre förutsättningar för att

kontrollera verksamheten.

 Ett tillstånd att släppa ut avloppsvatten i ett visst vattenområde får omprövas

med stöd av första stycket endast om det finns särskilda skäl.

32 § Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter med

tillämpning av 22 § och återkallas tillståndet eller omprövas villkoren för en

av verksamheterna, får villkoren för de övriga verksamheterna omprövas.

33 § Efter ansökan från tillståndshavaren får tillståndsmyndigheten ändra,

upphäva eller meddela nya villkor i tillståndsbeslut. Villkor får dock upphävas

eller mildras endast om det är uppenbart att villkoret inte längre behövs eller

är strängare än nödvändigt eller om ändringen behövs till följd av

omständigheter som inte förutsågs när tillståndet meddelades.

34 § Vid prövning av frågor som avses i 31 § 1 eller 32 eller 33 § får

tillståndsmyndigheten också ompröva beslut varigenom villkor har ändrats,

upphävts eller kommit till enligt 31 § första stycket 2-9 eller 32 eller 33 §,

även om tio år inte har förflutit från det att beslutet vann laga kraft.

35 § Vid omprövning av villkor får också 24 § tillämpas.

36 § Villkor som fastställts enligt någon av 31-34 §§ har samma verkan som

villkor i tillståndsbeslut.

37 § Beslut om återkallelse av tillstånd eller ändring eller upphävande av

villkor liksom beslut om nya villkor meddelas av tillståndsmyndigheten.

 Framställning om sådant beslut som avses i första stycket får göras av

tillsynsmyndigheten. Är myndigheten samtidigt tillståndsmyndighet får frågan tas

upp utan särskild framställning.

 Statens naturvårdsverk och Miljöombudsmannen har också den rätt som en

tillsynsmyndighet har enligt andra stycket. Miljöombudsmannen får dock inte

begära omprövning av beslut om verksamhet som bedrivs av Försvarsmakten,

Försvarets materielverk eller Försvarets radioanstalt.

38 § Även i andra fall än vad som anges i 29-34 §§ får kommunen besluta om

ytterligare villkor eller förbud för en verksamhet som omfattas av tillstånd som

kommunen har lämnat.

Tid från vilken beslut gäller

39 § Ett beslut om tillstånd eller villkor blir gällande när beslutet har vunnit

laga kraft. För igångsättningsmedgivande eller om det finns särskilda skäl, får

tillståndsmyndigheten förordna att beslutet skall gälla omedelbart.

Verksamhetsutövarens undersökningar och kontroll

40 § Den som utövar en verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig är skyldig

att fortlöpande kontrollera verksamheten och att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för att motverka eller förebygga

skador eller andra olägenheter på omgivningen.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om kontrollen.

41 § Om en miljöfarlig verksamhet omfattas av tillståndsplikt enligt vad som

föreskrivs med stöd av 11 §, skall den som utövar verksamheten varje år lämna en

miljörapport till den myndighet som utövar den närmare tillsynen över

verksamheten. I miljörapporten skall de åtgärder redovisas som vidtagits för att

uppfylla villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att en

miljörapport skall innehålla en redovisning av anläggningens miljöpåverkan även

i annat avseende än vad som omfattas av villkor i ett tillståndsbeslut. Även om

en miljöfarlig verksamhet inte har tillståndsprövats, får en föreskrift meddelas

om skyldighet att lämna en miljörapport.

42 § Skyldigheten att avge en miljörapport gäller inte för verksamhet som har

tillståndsprövats av en kommun.

14 kap. Kemiska produkter

Definitioner och särskilda bestämmelser

1 § Med kemiska produkter avses i denna balk kemiska ämnen och beredningar.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter att balkens bestämmelser om kemiska produkter skall tillämpas på en

vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, om varan på

grund av sina egenskaper kan befaras medföra skador på människor och miljön

eller andra intressen som skall skyddas genom denna balk.

2 § Föreskrifter enligt denna balk om hantering av kemiska produkter avser

tillverkning, bearbetning, behandling, förpackning, förvaring, transport,

användning, omhändertagande, destruktion, konvertering, saluförande, överlåtelse

och därmed jämförliga förfaranden.

3 § Regeringen får föreskriva om undantag från balkens bestämmelser i fråga om

kemiska produkter.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

4 § De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. gäller för verksamhet som omfattar

hantering, import eller export av en kemisk produkt.

Utredning

5 § Den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt skall genom egna

undersökningar eller på annat sätt se till att det finns tillfredsställande

utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten kan

orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet med vetenskap och beprövad

erfarenhet.

Kunskapskrav

6 § Den som yrkesmässigt hanterar, importerar eller exporterar en kemisk

produkt skall ha tillgång till den kemiska och toxikologiska kunskap som behövs

med hänsyn till verksamhetens omfattning och produktens egenskaper.

Produktinformation

7 § Den som tillverkar, importerar eller överlåter en kemisk produkt skall

genom märkning eller på annat sätt lämna de uppgifter som behövs från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt (produktinformation).

Föreskrifter om hantering, import och export

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om

hantering, import och export av kemiska produkter meddela ytterligare

föreskrifter i frågor som avses i 5-7 §§ och 2 kap.

Uppgiftsskyldighet

9 § Den som yrkesmässigt hanterar, importerar eller exporterar en kemisk produkt

skall till den myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver lämna

de uppgifter om produkten och dess hantering som kan behövas för att bedöma

produktens och hanteringens, importens eller exportens hälso- eller miljörisker.

Förhandsanmälan

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

den som avser att tillverka eller importera en kemisk produkt som inte tidigare

varit i bruk i Sverige, skall göra en anmälan om tillverkningen eller importen

samt redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter. En sådan anmälan skall

göras till den myndighet som regeringen bestämmer och inom den tid som

regeringen eller myndigheten bestämmer.

Tillstånd och villkor

11 § Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en kemisk produkt inte får

hanteras, importeras eller exporteras utan att tillstånd lämnats av den

myndighet som regeringen bestämmer. Tillstånd får förenas med villkor.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om

särskilda villkor för hantering, import eller export av en kemisk produkt som

inte omfattas av föreskrift som avses i första stycket.

Förbud

12 § Är det av särskild betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förbjuda hantering,

import eller export av en kemisk produkt.

15 kap. Särskilda hälsoskyddsbestämmelser

Definition

1 § Detta kapitel innehåller särskilda bestämmelser om att förebygga och

avhjälpa olägenheter för människors hälsa.

 Med en olägenhet för människors hälsa avses en störning som enligt en medicinsk

eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet menligt och

som inte är ringa eller helt tillfällig.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

2 § I fråga om verksamhet som kan medföra olägenheter för människors hälsa

tillämpas de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 §, 3 § första meningen samt

4 och 5 §§.

3 § En bostad skall brukas på ett sådant sätt att olägenheter för människors

hälsa inte uppkommer.

4 § Bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall ge ett betryggande skydd mot

störningar som kan medföra olägenheter för människors hälsa.

 Bostäder skall ge de boende tillgång till vatten och möjlighet att upprätthålla

en god personlig hygien. Avloppsvatten skall avledas, renas eller på något annat

sätt tas om hand så att olägenheter för människors hälsa inte uppstår.

5 § Byggnader, lokaler och anläggningar skall hållas fria från ohyra. Åtgärder

skall vidtas mot skadedjur som kan vålla olägenheter för människors hälsa. Är

det av särskild betydelse med hänsyn till skyddet för hälsan skall kommunen

sörja för att åtgärderna vidtas.

6 § Husdjur och andra djur som hålls i fångenskap skall förvaras och skötas så

att olägenheter för människors hälsa inte uppstår.

Bemyndiganden

7 § Regeringen får föreskriva att vissa djur inte får hållas inom områden med

detaljplan utan särskilt tillstånd av kommunen, om sådana bestämmelser behövs

för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppstår. Regeringen får

överlåta åt kommunen att meddela sådana bestämmelser.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vattnets beskaffenhet i badanläggningar och i strandbad som är

upplåtna för allmänheten eller som annars utnyttjas av många människor. Detsamma

gäller kontrollen av sådant vatten.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även i andra

fall än som sagts förut i detta kapitel meddela de föreskrifter som behövs till

skydd mot olägenheter för människors hälsa. Regeringen får bemyndiga kommunen

att meddela sådana föreskrifter.

 I föreskrifter enligt första stycket får anges att vissa slag av verksamheter

inte får bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att

tillstånd lämnats av eller anmälan gjorts till en kommunal nämnd.

10 § Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får meddela

föreskrifter om tillfälligt förbud mot trafik med person- och lastbilar inom

vissa områden av kommunen, om luftföroreningarna i kommunen innebär akuta

hälsorisker för dem som vistas där. Om någon bryter mot förbudet får en polisman

hindra fortsatt färd.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka luftföroreningar som

innebär akuta hälsorisker och om hur föroreningarna skall mätas.

11 § Kommunala föreskrifter som meddelas till skydd mot olägenheter för

människors hälsa får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller annan

obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

16 kap. Avfallshantering

Definitioner

1 § Med hushållsavfall avses i detta kapitel avfall och orenlighet som härrör

från hushåll samt därmed jämförligt avfall.

 Med hantering avses i kapitlet uppsamling, förvaring, bortforsling och slutligt

omhändertagande.

2 § Med producent avses i detta kapitel den som yrkesmässigt tillverkar,

importerar eller säljer en vara eller en förpackning.Med producent avses även

den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som kräver särskilda

åtgärder från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

3 § De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 5 §§ gäller för verksamhet

som omfattas av detta kapitel.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

4 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 §, svara för

 1. att hushållsavfall inom kommunen forslas till en behandlingsanläggning i den

utsträckning som behövs för att tillgodose såväl hälso- och miljöskydd som

enskilda intressen,

 2. att hushållsavfall från kommunen slutligt tas om hand.

 När kommunen planlägger och beslutar hur skyldigheten enligt första stycket

skall fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och

nyttjanderättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett

sätt som är godtagbart med hänsyn till hälso- och miljöskyddet. Kommunen skall

vidare beakta att bortforslingen anpassas till behovet för olika slag av

bebyggelse.

 I planer och beslut enligt andra stycket skall anges under vilka förut-

sättningar fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om

hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 5 § gäller, annat avfall som

uppkommit hos dem.

5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får i fråga om

annat avfall inom en kommun än hushållsavfall meddela föreskrifter om

 1. att avfallet skall forslas bort genom kommunens försorg,

 2. att kommunen skall se till att avfallet slutligt tas om hand.

 Första stycket gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har

meddelats med stöd av 6 §.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för producenterna att se till att avfallet av de

varor eller av de förpackningar som de tillverkar, importerar eller säljer eller

avfallet från sådan verksamhet som de bedriver forslas bort, återanvänds,

återvinns eller tas om hand på ett sådant sätt som kan krävas för en

miljömässigt godtagbar avfallshantering.

 Föreskrifterna får även avse skyldighet att

 1. märka en vara eller en förpackning,

 2. lämna uppgifter om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller

andra förhållanden.

7 § Regeringen får meddela närmare föreskrifter om den kommunala avfalls-

hanteringen. Regeringen får bemyndiga en kommun att meddela föreskrifter inom

kommunen. Är det av betydelse från återanvändnings- eller återvinningssynpunkt

eller med hänsyn till hälso- och miljöskyddet, får föreskrifter enligt denna

paragraf innebära att ett visst slag av avfall i avvaktan på bortforsling skall

förvaras skilt från annat avfall samt att de ytterligare åtgärder som behövs för

ändamålet skall vidtas.

8 § När avfall skall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg,

får avfallet inte grävas ned, komposteras eller på annat sätt slutligt tas om

hand av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren.

 Skall avfall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg får inte

någon annan än den som kommunen eller producenten anlitar för ändamålet ta

befattning med bortforslingen.

Kommunal renhållningsordning m.m.

9 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall innehålla

de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen samt en

avfallsplan. I renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som

avses i 4 § tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall

inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och

farlighet.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om

hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om vad som skall

behandlas i avfallsplanen.

10 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, en kommun får föreskriva

att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall skall

lämna kommunen de uppgifter som behövs som underlag för kommunens

renhållningsordning.

11 § Kommunen är skyldig att, utöver vad som följer av renhållningsordningen,

forsla bort hushållsavfall, om fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren

begär det och det inte är oskäligt med hänsyn till omständigheterna.

 Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller nyttjan-

derättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos dem och som annars

skall tas om hand av kommunen, om de kan göra detta på ett från hälso- och

miljöskyddssynpunkt betryggande sätt och det finns särskilda skäl för ett sådant

undantag.

Dumpning

12 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får avfall inte dumpas,

vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Dumpning får inte heller ske från

svenska fartyg eller luftfartyg inom andra havsområden. Avfall som är avsett att

dumpas inom andra havsområden får inte föras ut ur landet eller ur den

ekonomiska zonen.

 Vad som sägs i första stycket om dumpning gäller också i fråga om förbränning

av avfall.

13 § Vad som sägs i 12 § första stycket gäller inte sådana utsläpp av skadliga

ämnen från fartyg som regleras genom lagen (1980:424) om åtgärder mot vat-

tenförorening från fartyg.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag

från 12 § första stycket, om dumpning kan ske utan olägenhet från hälso- och

miljöskyddssynpunkt. Medgivandet kan förenas med villkor.

 Uppkommer genom dumpning olägenhet som inte förutsågs när medgivandet gavs, får

den myndighet som lämnat medgivandet meddela föreläggande i syfte att avhjälpa

olägenheten. Om olägenhet inte avhjälps eller villkor eller föreskrifter

åsidosätts, får medgivandet återkallas.

Tillstånd

15 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

avfall inte får importeras eller exporteras utan tillstånd. Ett tillstånd skall

begränsas till att avse viss tid, längst fem år, och får förenas med villkor.

Frågor om tillstånd prövas av regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer.

FEMTE AVDELNINGEN

Tillsyn m.m.

17 kap. Föreskrifter för totalförsvaret

1 § Regeringen får, i den utsträckning det på grund av rådande särskilda

förhållanden är nödvändigt för att stärka försvarsberedskapen, meddela

föreskrifter för totalförsvaret som avviker från denna balk.

18 kap. Tillsyn

Tillsynsmyndigheter

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna balk och av föreskrifter och villkor

som har meddelats med stöd av balken utövas av de statliga myndigheter som rege-

ringen bestämmer. Regeringen får också föreskriva att kommunerna skall utöva

tillsyn.

 Regeringen får föreskriva att den myndighet regeringen bestämmer får överlåta

åt en kommun som gjort framställning om det att i ett visst avseende utöva sådan

tillsyn som annars skulle ankomma på en statlig myndighet. Detta gäller inte

verksamhet som utövas av Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt.

 Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen enligt andra

stycket och finner myndigheten att tillsynen inte bör överlåtas i enlighet med

framställningen, skall myndigheten med eget yttrande överlämna ärendet till

regeringen för avgörande, om kommunen begär det.

 Den myndighet som avses i andra stycket får återkalla överlåtelsen av tillsyn

åt en kommun.

2 § Miljöombudsmannen får trots vad som föreskrivits med stöd av 1 § i ett

enskilt fall utse den myndighet som skall utöva tillsynen om det finns särskilda

skäl.

3 § Tillsynsmyndigheter skall samarbeta med varandra samt med sådana statliga

och kommunala organ som skall utöva tillsyn i särskilda hänseenden eller som på

något annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksamheten.

Förelägganden och förbud

4 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i

ett enskilt fall för att denna balk eller föreskrifter eller villkor som har

meddelats med stöd av balken skall efterlevas.

 Tillståndsbeslut hindrar inte en tillsynsmyndighet från att meddela sådana

brådskande förelägganden eller förbud som är nödvändiga till följd av särskilda

omständigheter.

5 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som har förstört eller skräpat ned

eller på något annat sätt osnyggat en viss plats i naturen eller som annars är

ansvarig för att så har skett att ställa i ordning på platsen och vidta

förebyggande åtgärder för framtiden.

6 § Har skada eller olägenhet under en ägares tid uppstått vid användningen av

en fastighet eller en byggnad, anläggning eller anordning på annans mark på

grund av att någon har överträtt 9-11 kap. eller ett förbud eller en föreskrift

som har meddelats med stöd av något av dessa kapitel, får en tillsynsmyndighet

förelägga en ny ägare att avhjälpa skadan eller olägenheten, om det inte är

oskäligt.

7 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett område av

betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område att ordna

grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten skall kunna komma

till mark inom ett sådant område som omfattas av allemansrätten. Är det

uppenbart att ett stängsel endast är avsett att utestänga allmänheten från

området får föreläggande meddelas om att ta bort det. Vad som nu har sagts om

stängsel skall tillämpas även när det gäller diken.

 Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område får inte finnas

uppsatta utan tillstånd av kommunen. Tillstånd behövs dock inte om det är

uppenbart att allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten

är behörig av något annat skäl.

8 § Har ett föreläggande riktats mot ägaren till en fastighet, mot den som har

nyttjanderätt till berörd egendom eller mot båda får tillsynsmyndigheten ålägga

ägaren eller nyttjanderättshavaren, om rättigheterna övergår till någon annan,

att utan dröjsmål lämna uppgift om den nya ägarens eller nyttjanderättshavarens

namn och adress.

Vite

9 § Beslut om förelägganden eller förbud enligt detta kapitel får förenas med

vite.

10 § Om en tillsynsmyndighet har meddelat ett föreläggande eller förbud mot

någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare eller ägare till en

byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, skall

myndigheten sända beslutet till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

fastighetsboken eller tomträttsboken. Är föreläggandet förenat med löpande vite,

skall även detta antecknas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat

brev underrätta den som senast sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av

tomträtt om anteckningen, om sökanden inte är föreläggandets adressat.

 Har anteckning enligt första stycket gjorts, gäller föreläggandet eller

förbudet mot den nya ägaren av egendomen. Har den nya ägaren förvärvat egendomen

genom köp, byte eller gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller

även löpande vite mot den nya ägaren räknat från tidpunkten för ägande-

rättsövergången. Annat vite gäller inte mot en ny ägare av egendomen, men

tillsynsmyndigheten får sätta ut nytt vite för den ägaren. Löpande vite som

avser en viss period får tas ut endast av den som var ägare vid periodens

början.

 Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom ett beslut som

vunnit laga kraft eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits

eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall

tillsynsmyndigheten så snart den fått vetskap om förhållandet anmäla detta till

inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken.

11 § Överlåts en fastighet eller en tomträtt eller en byggnad, anläggning eller

anordning på annans mark innan ett beslut som avses i 10 § har vunnit laga kraft

på grund av att det överklagats, skall rättegångsbalkens bestämmelser om verkan

av att tvisteföremålet överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång

tillämpas.

Rättelse

12 § Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud enligt

4-7 §§ och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten efter ansökan

verkställa tillsynsmyndighetens beslut. Därvid får verkställighet enligt

utsökningsbalken äga rum.

 Har någon begått en gärning som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 §, får

kronofogdemyndigheten meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse.

I fråga om sådan handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning.

 Ansökan om verkställighet eller särskild handräckning får göras av

tillsynsmyndigheten.

13 § I stället för att begära verkställighet enligt 12 § får tillsynsmyndigheten

besluta att rättelse skall vidtas på den felandes bekostnad.

 Beslut om rättelse på den felandes bekostnad får meddelas utan föregående

föreläggande eller förbud, om tillsynsmyndigheten med hänsyn till risken för

allvarliga skador eller av andra särskilda skäl finner att rättelse bör göras

utan dröjsmål.

Upplysningar, undersökningar och tillträde

14 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som bedriver en verksamhet som det

finns bestämmelser om i denna balk eller i föreskrifter som meddelats med stöd

av balken att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen.

15 § Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig eller medföra

olägenheter för människors hälsa eller den som annars är skyldig att avhjälpa

olägenhet från sådan verksamhet är skyldig att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Detsamma gäller den

som upplåter en byggnad för bostäder eller för allmänna ändamål. Om det är

lämpligare kan tillsynsmyndigheten i stället föreskriva att en sådan

undersökning skall utföras av någon annan än den som är skyldig att utföra

undersökningen enligt första och andra meningen och utse någon att göra

undersökningen.

 Den som är skyldig att utföra undersökningen enligt vad som sägs i första

stycket första och andra meningen är skyldig att ersätta kostnaderna för en

undersökning som avses i första stycket tredje meningen med det belopp som

tillsynsmyndigheten fastställer.

16 § Vill någon för att utreda verkningar av miljöfarlig verksamhet, som han

utövar eller ämnar utöva, företa mätning eller annat undersökningsarbete på fast

egendom som någon annan äger eller innehar, får länsstyrelsen besluta att

tillträde till egendomen skall lämnas under viss tid. Behöver en mätapparat

eller ett liknande instrument sättas ut kan länsstyrelsen även föreskriva förbud

vid vite att rubba eller skada instrumentet.

 Beslut som avses i första stycket kan meddelas även på ansökan av den som skall

utföra en sådan undersökning som avses i 15 § första stycket tredje meningen.

 Undersökningsarbetet skall utföras så att minsta skada och intrång vållas. För

skada och intrång skall ersättning lämnas av den som utövar eller ämnar utöva

den miljöfarliga verksamheten. Talan om ersättning skall väckas vid

fastighetsdomstol som anges i 23 kap. 6 §.

17 § För att utöva tillsyn enligt denna balk har en tillsynsmyndighet rätt till

tillträde till lokaler och andra utrymmen, byggnader, anläggningar och

markområden och att där göra undersökningar och ta prover. Tillträdesrätten samt

rätten att göra undersökningar och ta prover omfattar också bostäder, dock

endast i den utsträckning det behövs för att förebygga ohälsa.

 Rätt till tillträde har även den som skall göra en undersökning enligt 15 §

första stycket tredje meningen. Samma rätt har den som skall göra en

undersökning enligt 9 kap. 6 § tredje stycket eller enligt 12 kap. 4 §.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva om

skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provtagning och

undersökning av prov.

Naturvårdsvakter

18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utse

naturvårdsvakter för tillsynen över efterlevnaden av föreskrifter för områden

och naturföremål som omfattas av förordnanden enligt 9-11 kap. Naturvårds-

vakterna skall ha de befogenheter som följer av andra och tredje stycket.

 En naturvårdsvakt får avvisa personer som uppehåller sig där de på grund av

föreskrifter som avses i första stycket inte har rätt att vistas.

 Ertappas någon, som enligt vad i 21 kap. stadgas bryter mot förbud eller

föreskrifter meddelade med stöd av 9 kap. 4, 9 eller 16 § eller 10 kap. 3-7 §§,

på bar gärning, får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och fångstredskap,

fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning

av brottet.

19 § Har en naturvårdsvakt tagit ett föremål i beslag, skall vakten skyndsamt

anmäla detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den tjänsteman som tar emot

en anmälan skall förfara som om tjänstemannen själv hade gjort beslaget.

20 § Den som har fått undantag från en föreskrift för områden eller naturföremål

som omfattas av förordnande enligt 9-11 kap. är skyldig att vid anfordran visa

upp beslutet för en naturvårdsvakt eller en polis vid vistelse inom det område

där undantaget gäller.

Övriga bestämmelser

21 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla omedelbart.

22 § Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsyn enligt

detta kapitel.

23 § De som har tagit befattning med ärenden enligt denna balk eller har utfört

sådana undersökningar som anges i 17 § andra stycket första meningen får inte

obehörigen röja eller utnyttja vad de därvid har fått veta om affärs- eller

driftsförhållanden eller förhållanden av betydelse för landets försvar.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

19 kap. Avgifter

Avgift för myndigheters verksamhet

1 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets verksamhet

enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken. Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela föreskrifter om sådana

avgifter såvitt gäller kommunens verksamhet.

 Bestämmelser om avgifter för bortforsling och slutligt omhändertagande av

avfall genom kommunens försorg finns i 4-6 §§.

Dispensavgift

2 § Om det med stöd av denna balk har meddelats föreskrifter som medger undantag

från en bestämmelse i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken och ett sådant undantag kan antas innebära ekonomisk fördel för den som

medges undantag, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

föreskriva att en särskild avgift skall tas ut för att utjämna en sådan fördel.

Skyldighet att lämna uppgifter

3 § Den som är avgiftsskyldig enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 1 §

första stycket eller 2 § eller som är skyldig att ersätta kostnad enligt 18 kap.

15 § andra stycket eller enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 18 kap.

17 § tredje stycket skall lämna de uppgifter som behövs för att bestämma

avgiftens eller ersättningens storlek. Uppgifterna skall lämnas till den

myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver Om avgiften eller

ersättningen skall bestämmas av en kommunal myndighet får kommunen meddela

föreskrifter om uppgiftsskyldighet.

Avgift för kommunal renhållning

4 § Kommunen får meddela föreskrifter om att avgift skall betalas för sådan

bortforsling och sådant slutligt omhändertagande av avfall som sker genom

kommunens försorg enligt denna balk. Avgiften skall enligt kommunens bestämmande

betalas till kommunen eller till den som utför renhållningen.

 I fråga om avgift för hantering av avfall från fartyg finns särskilda

bestämmelser i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg.

5 § Avgift som avses i 4 § skall vara årlig eller på annat sätt periodisk. Om

avgiften avser bortforsling och slutligt omhändertagande vid enstaka tillfällen,

får kommunen besluta att avgiften skall betalas särskilt för varje tillfälle i

fråga. Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka

nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för renhållningen. Från

dessa kostnader skall avräknas kostnaderna för vad som kan belöpa på användning

av anläggningar eller utrustning för annat ändamål än renhållning. Avgiften får

tas ut på ett sådant sätt att återanvändning, återvinning eller annan

miljövänlig avfallshantering främjas.

 Om kommunen avtalar med någon annan att utföra renhållningen, får avtalet

läggas till grund för beräkning av avgiften, om inte kostnaden därigenom blir

väsentligt högre än om kommunen själv utför renhållningen.

6 § Avgift enligt 4 § skall betalas enligt taxa, som antas av kommunfullmäktige.

 I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan saknar tillämplig

bestämmelse om avgift. Därvid skall de grunder som anges i 5 § beaktas.

 Taxan skall innehålla föreskrifter om vem som är avgiftsskyldig och till vem

avgiften skall betalas.

Producentavgift

7 § Om en kommun forslar bort eller slutligt omhändertar avfall som avses i 16

kap. 6 §, skall producenten betala en avgift för detta, under förutsättning att

föreskrift härom har meddelats av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, kommunen eller en statlig myndighet. Avgiften skall betalas till

kommunen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

20 kap. Överklagande

1 § Om inte något annat framgår av 2 eller 3 § får i ett enskilt fall ett beslut

enligt 6 eller 8-19 kap. eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av

något av dessa kapitel överklagas

 1. hos länsstyrelsen, om beslutet har meddelats av en kommun eller en kommunal

nämnd,

 2. hos Koncessionsnämnden för miljöskydd, om beslutet har meddelats av någon

annan statlig myndighet än som anges i 3 och avser en fråga om miljöfarlig

verksamhet,

 3. hos regeringen, om beslutet har meddelats av Koncessionsnämnden för

miljöskydd eller Försvarsmakten eller generalläkaren. Beslut av Koncessions-

nämnden för miljöskydd i ett till nämnden överklagat ärende får inte överklagas.

 Om Koncessionsnämnden för miljöskydd i ett överklagat ärende finner att det

finns hinder mot den sökta verksamheten enligt 13 kap. 5 § men att det finns

sådana omständigheter som avses i andra stycket nämnda paragraf eller ärendet på

något annat sätt rör en fråga av särskild vikt, skall nämnden med eget yttrande

överlämna ärendet till regeringen för prövning av tillstånd till verksamheten.

2 § Beslut i ett enskilt fall av en annan statlig myndighet än regeringen i en

fråga som avses i 9-11 kap. och i 14-16 kap., överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut av Försvarsmakten eller generalläkaren överklagas

dock hos regeringen.

 Hos regeringen överklagas dock beslut i en fråga som avses i

 1. 9 kap. och som rör bildande av ett naturreservat, naturvårdsområde,

kulturreservat, kulturvårdsområde eller dispens från bestämmelserna om

strandskydd,

 2. 10 kap. och som rör tillstånd till markavvattning och detaljdränering genom

täckdikning,

 3. 11 kap. och som rör tillstånd till stenbrytning eller täktverksamhet, eller

 4. 14 eller 16 kap. och som rör tillstånd till eller förbud mot export eller

import.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

3 § Hos allmän förvaltningsdomstol överklagas beslut i ett enskilt fall i fråga

om

 1. ersättning för kostnader enligt 18 kap. 15 § andra stycket eller 17 § tredje

stycket,

 2. förbud vid vite enligt 18 kap. 16 § första stycket,

 3. sådana avgiftersom avses i 19 kap. 1 och 2 §§, 4 § första stycket och 7 §

och som inte meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren,

 4. övriga fall som avses i 18 kap., om beslutet inte är av det slag som anges i

1 § första stycket 1-3.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

4 § Beslut som inte gäller enskilda fall och som har meddelats av annan statlig

myndighet än regeringen med stöd av ett bemyndigande i balken överklagas hos

regeringen.

Rätt att överklaga

5 § Miljöombudsmannen har rätt att överklaga beslut enligt denna balk eller

enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken utom såvitt avser

frågor enligt 21, 23, 24 och 25 kap.

 Statens naturvårdsverk har motsvarande rätt att överklaga beslut i frågor som

avses i 9-13 kap.

6 § Om Miljöombudsmannen i ett särskilt fall beslutar att inte överklaga ett

beslut som avses i 5 §, får beslutet överklagas av

 1. en organisation som är att anse som central arbetstagarorganisation enligt

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller motsvarande organisation

på arbetsgivarsidan i frågor som avses i 13 och 14 kap.,

 2. en sammanslutning av konsumenter i frågor som regleras i 14 kap. eller i

föreskrifter som är utfärdade med stöd av 14 kap.,

 3. en intresseorganisation för yrkesfiskare i frågor som avses i 13 kap.

7 § Rätten att överklaga beslut enligt 5 § första stycket och 6 § gäller inte

beslut som avser Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller Försvarets

radioanstalt.

SJÄTTE AVDELNINGEN

Påföljder

21 kap. Straffbestämmelser m.m.

1 § Den som vid hantering eller import eller export av en kemisk produkt eller

en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, med uppsåt

eller av grov oaktsamhet åsidosätter vad som är föreskrivet i 2 kap. 2 §, döms

för miljöfarlig kemikaliehantering till böter eller fängelse i högst två år.

2 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bedriver en verksamhet, hanterar

en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha tillstånd,

godkännande eller medgivande eller utan att ha gjort en anmälan, döms, om

tillstånd, godkännande, medgivande eller anmälan föreskrivs i denna balk eller i

en föreskrift som har meddelats med stöd i balken, för otillåten miljöverksamhet

till böter eller fängelse i högst två år.

3 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter att lämna en uppgift eller

den som lämnar en oriktig uppgift och därigenom försvårar en tillståndsprövning

eller en tillsynsmyndighets kontroll av en verksamhet, av hanteringen av en

kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk

produkt eller av någon annan åtgärd, döms för försvårande av miljökontroll till

böter eller fängelse i högst två år.

4 § Den som i något annat fall än som avses i 3 § med uppsåt eller av

oaktsamhet

 1. underlåter att lämna uppgifter i en handling eller som i en handling lämnar

oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller

 2. underlåter att märka en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller

har behandlats med en kemisk produkt eller som märker produkten eller varan med

en oriktig uppgift eller utelämnar en uppgift i märkningen

 döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra bedömningen av

riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas eller för att hushållning med

mark och vatten eller material skall äventyras, för bristfällig miljöinformation

till böter eller fängelse i högst ett år.

5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus på en plats som

allmänheten har tillträde eller insyn till, med plåt, glas, plast, papper,

avfall eller annat, döms för nedskräpning till böter eller fängelse i högst ett

år.

6 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av

grov oaktsamhet bryter mot villkor, inskränkningar eller förbud enligt

 1. 5 kap. 3 §,

 2. 9 kap. 4 § första stycket, 9, 11, 14 och 15 §§,

 3. 10 kap. 1 § första stycket och 3-6 §§,

 4. 11 kap. 2, 4-7 och 9 §§,

 5. 13 kap. 6, 20, 23-25, 31-35 och 38 §§,

 6. 14 kap. 11 och 12 §§,

 7. 16 kap. 8, 12, 14 och 15 §§.

 För försök till brott mot 16 kap. 12 § döms till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken.

7 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av

grov oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av

 1. 9 kap. 16 §,

 2. 10 kap. 7 §,

 3. 13 kap. 7-10 och 40 §§,

 4. 14 kap. 5, 6, och 8 §,

 5. 15 kap. 8 och 9 §§,

 6. 16 kap. 6 och 7 §§,

 7. 17 kap. 1 §.

8 § Är ett brott som avses i 1, 2, 6 eller 7 § grovt, döms till fängelse i lägst

sex månader och högst sex år. Är brott som avses i 3 § grovt döms till fängelse

i högst fyra år.

 Vid bedömande av om ett brott är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen

begåtts systematiskt eller under längre tid, varit av mer omfattande art,

innefattat vilseledande av myndighet eller inneburit stora risker för människors

hälsa eller miljön.

9 § För ringa brott döms inte till ansvar enligt detta kapitel.

 Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med samma

eller strängare straff i brottsbalken eller om ansvar för gärningen kan dömas ut

enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta

kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet.

10 § Om en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med

en kemisk produkt eller annan egendom har varit föremål för brott enligt 1, 2, 6

eller 7 § skall egendomen eller värdet därav samt utbyte av sådant brott för-

klaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. I övrigt finns

bestämmelser om förverkande i 36 kap. brottsbalken.

22 kap. Miljöskyddsavgift

1 § Har en sådan överträdelse som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 § ägt rum och

är överträdelsen inte av obetydlig beskaffenhet, skall en särskild avgift

(miljöskyddsavgift) betalas. Miljöskyddsavgift skall betalas även om

överträdelsen inte skett med uppsåt eller av oaktsamhet.

 Miljöskyddsavgiften tillfaller staten.

2 § Miljöskyddsavgiften skall betalas av den fysiska eller juridiska person som

har bedrivit den verksamhet i vilken överträdelsen har skett eller, om det inte

är fråga om en verksamhet, av den person som har vidtagit den förbjudna

åtgärden.

3 § Miljöskyddsavgiftens belopp skall bestämmas med hänsyn till den fara eller

skada som en överträdelse av det slag som det är frågan om kan antas medföra

samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag allmänt sett

kan antas innebära för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd som

avses i 2 §.

 Miljöskyddsavgiften skall, om inte annat följer av 5 §, bestämmas till lägst

femtusen kronor och högst femhundratusen kronor.

 Närmare föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgiften enligt denna

paragraf får meddelas av regeringen.

4 § Frågor om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten på talan av Mil-

jöombudsmannen. Talan väcks genom ansökan.

5 § Vid synnerligen försvårande omständigheter får rätten bestämma

miljöskyddsavgiften till ett högre belopp än som anges i 3 §, dock högst tio

miljoner kronor.

 Rätten får också jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det till följd av

särskilda skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 §.

6 § Fråga om påförande av miljöskyddsavgift får i fall som inte är av större

vikt prövas av Miljöombudsmannen genom avgiftsföreläggande. Avgiftsföreläggande

innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i

1 § föreläggs miljöskyddsavgiften till godkännande omedelbart eller inom viss

tid.

 Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom

varigenom miljöskyddsavgift påförts. Godkännande som sker sedan

Miljöombudsmannen gjort ansökan hos länsrätten enligt 4 § är dock utan verkan.

7 § Miljöskyddsavgift får inte påföras, om ansökan till länsrätten inte har

delgetts den som anspråket riktas mot inom fem år från det att förutsättningarna

för att besluta om avgift inträffat.

8 § En påförd miljöskyddsavgift bortfaller i den mån verkställighet inte har

skett inom tio år från det att domen vann laga kraft.

SJUNDE AVDELNINGEN

Ersättning och skadestånd

23 kap. Ersättning för intrång

1 § Ägare av en fastighet och innehavare av särskild rätt till en fastighet har

rätt till ersättning för intrång i den utsträckning som anges i 2, 6 och 7 §§.

Att i vissa fall även en borgenär som har panträtt i fastigheten har rätt till

ersättning framgår av 11 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns

föreskrifter i 4 §.

 I fråga om ersättning och inlösen gäller expropriationslagen (1972:719) om inte

avvikande bestämmelser meddelas i denna balk. Bestämmelserna i 4 kap. 3 §

expropriationslagen gäller i fråga om värdeökning under tiden från dagen tio år

före det talan väcktes vid domstol.

2 § Innebär

 1. föreskrifter enligt 9 kap. 2 § om vård och förvaltning av nationalparker,

 2. föreskrifter enligt 9 kap. 4, 5 eller 7 § om åtgärder och inskränkningar

beträffande natur- eller kulturreservat,

 3. förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket till skydd för vissa biotoper,

 4. förbud enligt 11 kap. 5 § tredje stycket beträffande vissa arbetsföretag

att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom

berörd del av en fastighet, har fastighetsägaren och innehavare av särskild rätt

till fastigheten rätt till ersättning av staten för den skada som de lider.

Ersättning betalas dock inte om skadan är av mindre omfattning. En föreskrift

enligt 9 kap. 2 § om begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg,

järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning.

 Innebär en föreskrift eller ett beslut som avses i första stycket 1-3 att det

är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd, betalas ersättning endast

om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

 Har förbud att vidta en åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 9 kap. 9 § och

vägras tillstånd att vidta sådan åtgärd, gäller första stycket.

 Har föreskrifter som avses i första stycket beslutats av en kommunal myndighet

med stöd av förordnande enligt 9 kap. 17 §, skall ersättningen i stället betalas

av kommunen.

3 § Ersättning enligt 2 § skall minskas med ett belopp som motsvarar vad

fastighets- eller rättighetsinnehavaren enligt första stycket av samma paragraf

är skyldig att tåla utan ersättning.

4 § Uppstår i fall som avses i 2 § första stycket synnerliga men när fastigheten

används, har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst i stället för

ersättning enligt 2 §. I sådant fall äger 2 § andra stycket motsvarande

tillämpning.

5 § Vid tillämpningen av 2 och 4 §§ skall även beaktas andra beslut enligt

9 kap. 2, 4, 5 och 7 §§ samt förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket och 11 kap.

5 § tredje stycket, beslut enligt 18 § skogsvårdslagen (1979:429), 19 kap. 2 §

vattenlagen (1983:291) samt beslut som avses i 14 kap. 8 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10), under förutsättning att besluten har meddelats inom tio

år före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av

hänsynstaganden enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt

inom samma tid.

 Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som

anges i första stycket förlorats på grund av bestämmelserna i 9 eller 10 § eller

motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller plan- och bygglagen, utgör detta

förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

6 § För skada och intrång som tillfogas ägare av en fastighet och innehavare av

en särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 12 kap. 4 § betalas

ersättning av staten. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom

vars område marken eller större delen av den finns.

7 § Den som håller stängsel och har anordnat en grind eller någon annan genom-

gång på grund av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 § är berättigad till

ersättning av staten för detta och för underhåll av genomgången. Ersättning

skall dock inte betalas, om det är uppenbart att stängslet endast avser att

utestänga allmänheten från ett område där den annars skulle fått färdas fritt.

 Första stycket gäller också, då en övergång anordnats över ett dike på grund

av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 §.

8 § I beslut om ersättning enligt 2 § tredje stycket skall anges att ersätt-

ningen skall betalas med ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl

får ersättningen räknas av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 2 §

första stycket eller 4 §.

 Om det finns särskilda skäl, kan det också på begäran av staten, kommunen,

fastighetsägaren eller någon annan sakägare fastställas att ersättning enligt 2

§ första stycket eller 7 § skall betalas med ett visst årligt belopp med rätt

för staten eller kommunen eller den ersättningsberättigade att få omprövning vid

ändrade förhållanden. I fråga om ersättning enligt 2 § till följd av skada eller

olägenhet för renskötseln gäller 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

9 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning enligt

detta kapitel, får myndigheten förelägga den som vill göra anspråk på betalning

eller inlösen av en fastighet att inom viss tid, minst två månader, göra anmälan

om sitt anspråk och ange sina yrkanden vid påföljd att rätten till talan annars

förloras. Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller

förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan kommunen och sakägare

gäller även mot den som efter det att rätten till betalning uppkom har

sakägarens rätt till fastigheten.

10 § Den som vill göra anspråk på ersättning eller kräva inlösen enligt 9 §

skall väcka talan hos fastighetsdomstolen mot staten eller kommunen. Sådan talan

skall väckas inom ett år från det att beslutet på vilket anspråket grundas har

vunnit laga kraft, om inte rätten att kräva ersättning eller inlösen skall gå

förlorad.

 När föreskrifter skall meddelas enligt 9 kap. 2, 4, 5 eller 7 § får staten

eller kommunen vid fastighetsdomstolen väcka talan mot en sakägare för att

fastställa de villkor som, om föreskrifterna meddelas, skall gälla för

ersättning eller inlösen. Meddelas inte föreskrifter med sådant innehåll, som

förutsatts vid fastighetsdomstolen, inom ett år från det att målet har avgjorts

genom en dom som vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara bindande för

parterna.

11 § Om den ersättning som fastighetsägaren enligt 2 § första stycket har rätt

till är bestämd att betalas på en gång och om fastigheten genom det beslut som

föranlett rätten till ersättning minskat i värde så att den kan antas inte

utgöra full säkerhet för en borgenär med panträtt i fastigheten, skall

ersättningen nedsättas hos länsstyrelsen.

 Om en borgenär som avses i första stycket gör en förlust därför att

ersättningen inte har nedsatts hos länsstyrelsen, har borgenären rätt till

ersättning av staten eller kommunen för förlusten mot avskrivning på

fordringshandlingen. Detsamma gäller, om en borgenär gör en förlust därför att

ersättning blivit för lågt beräknad och ersättningen efter överenskommelse

mellan staten eller kommunen och den ersättningsberättigade eller av någon annan

anledning inte prövats av domstol. Talan om ersättning enligt detta stycke skall

väckas vid fastighetsdomstolen.

12 § Har ersättning enligt detta kapitel betalats med anledning av föreskrifter

eller tillståndsvägran och upphävs föreskrifterna helt eller delvis eller ges

tillstånd, får fastighetsägaren eller innehavare av särskild rätt till

fastigheten, om det är skäligt med hänsyn till deras nytta av beslutet och

omständigheterna i övrigt, förpliktas att betala tillbaka ersättningen eller en

del av den. Detta gäller också, om en åtgärd företagits i strid mot sådana

föreskrifter eller mot ett sådant beslut om tillståndsvägran och den

tillsynsmyndighet som enligt 18 kap. 12 § får söka verkställighet eller

handräckning har beslutat att inte kräva rättelse.

 Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen inom ett år från

det att beslutet som anspråket grundas på vunnit laga kraft och senast tio år

efter det att ersättningen betalades ut, om inte rätten att föra talan skall gå

förlorad.

13 § Ogillas i ett mål enligt 10 § talan som har väckts av fastighetsägaren

eller den som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen förordna att

den som väckt talan skall bära sina egna kostnader, om den som väckt talan

inlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbarligen inletts

utan skäl får domstolen dessutom förplikta fastighetsägaren eller den som

innehar särskild rätt till fastigheten att ersätta motpartens

rättegångskostnader.

24 kap. Skadestånd m.m.

1 § Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada, sakskada och

ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet har orsakat i sin

omgivning.

 En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts dock endast

om skadan är av någon betydelse.

 Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts bara i

den utsträckning det visas att den störning som har orsakat skadan inte skäligen

bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna

förekomst under jämförliga förhållanden.

2 § Detta kapitel gäller inte skador som har orsakats av joniserande strålning

eller inverkan av elektrisk ström från en elektrisk anläggning i fall då

särskilda bestämmelser gäller.

3 § Skadestånd betalas för skador genom

 1. förorening av vattendrag, sjöar eller andra vattenområden,

 2. förorening av grundvatten,

 3. ändring av grundvattennivån,

 4. luftförorening,

 5. markförorening,

 6. buller,

 7. skakning, eller

 8. annan liknande störning.

 Första stycket 1-3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet som

bedrivs i enlighet med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291).

 En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första stycket,

om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga

skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet

för ett sådant orsakssamband.

4 § Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller andra

lössprängda föremål, om skadan orsakats av sprängningsarbete eller av en annan

verksamhet som medför särskild fara för explosion.

5 § I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för skador

som orsakats av grävning eller liknande arbete, om den som utför eller låter

utföra arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder som anges i 3 kap.

3 § jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit i omsorg vid arbetets

utförande.

 Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför särskild

risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den som utför

eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig.

6 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver eller

låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av fastighetsägare eller

tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har andra som bedriver eller låter

bedriva den skadegörande verksamheten och som brukar fastigheten i sin

näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet.

 Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva den

skadegörande verksamheten är han skadeståndsskyldig enligt detta kapitel endast

om han har orsakat skadan uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

7 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den som utan att

vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av fastigheten i egen

näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på fastigheten.

8 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de

solidariskt för skadeståndet om inte något annat följer av att begränsning

gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.

 Vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall, om inte annat har

avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden

för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna

i övrigt.

9 § Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp lämpligen

uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för framtida skador, om en

part begär det.

 Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst årligt

belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på detta sätt, kan

ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till de ändrade

förhållandena.

10 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som

fastställs att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet och som

tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i denna

tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller verkan av sådan

nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen tillämpas.

 Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och ersättningen

till följd av överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den

ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte har blivit prövad av

domstol, har borgenären rätt till gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att

hans fordran i denna del skrivs av på fordringshandlingen.

11 § Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt eller

delvis blir onyttig för ägaren eller att synnerligt men uppkommer vid

användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran lösas

in av den som bedriver verksamheten.

 I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719). Beträffande

värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år före det att talan

väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

12 § Den som vill framställa anspråk på ersättning enligt detta kapitel skall

väcka talan vid den tingsrätt inom vars område den skadegörande verksamheten i

huvudsak bedrivs eller har bedrivits.

 Avser ersättningen skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning

på någon annans mark, skall talan dock väckas vid den fastighetsdomstol inom

vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Detsamma gäller

om någon vill begära gottgörelse enligt 10 § andra stycket eller fordra inlösen

enligt 11 §. Gemensamt med ett mål som avses i första eller andra meningen får

fastighetsdomstolen handlägga även andra mål mellan samma eller olika parter, om

det med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter är lämpligt.

13 § Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet som kan medföra en

sådan skada som avses i 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den

fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller skall

bedrivas.

14 § Den som i något annat fall än som förut i detta kapitel sagts vill

framställa enskilt anspråk på grund av miljöfarlig verksamhet skall väcka talan

vid den fastighetsdomstol inom vars område den miljöfarliga verksamheten i

huvudsak utövas eller skall utövas.

15 § Väcker någon talan vid fastighetsdomstol om förbud mot miljöfarlig

verksamhet eller om åläggande för den som utövar eller ämnar utöva sådan

verksamhet att vidtaga försiktighetsmått och är fråga om tillstånd till

verksamheten enligt denna balk under prövning eller kommer den under prövning

innan fastighetsdomstolen avgjort målet, skall domstolen förklara målet vilande

till dess frågan avgjorts.

16 § I fråga om rättegångskostnader i mål enligt 11 eller 13 § gäller

bestämmelserna om kostnader i expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen

enligt 11 § ogillas, gäller dock bestämmelserna om rättegångskostnader i

rättegångsbalken. Dessa bestämmelser tillämpas också i andra mål om skadestånd

enligt detta kapitel.

 Ogillas talan som avses i 15 § på den grund att svaranden efter talans väckande

sökt och fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter

omständigheterna förordna att vardera parten skall själv bära sin rätte-

gångskostnad eller att en av dem skall få full eller jämkad ersättning.

25 kap. Miljöskadeförsäkring

1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada som avses i 24

kap. skall det finnas en försäkring (miljöskadeförsäkring) med villkor som har

godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som

utövar miljöfarlig verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter

som har meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra

till försäkringen med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av reger-

ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i

förskott för kalenderår.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första

stycket.

2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i för-

säkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller sakskada

som avses i 24 kap. om

 1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 24 kap. men inte

kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad,

 2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

3 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats inom trettio dagar

efter anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten

om betalningsförsummelsen. Tillsynsmyndigheten får förelägga den betal-

ningsskyldige vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får

inte överklagas.

________________

 Föreskrifter om ikraftträdandet av denna balk meddelas i en särskild lag.

2.2 Förslag till lag om införande av miljöbalken

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Miljöbalken och denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2 § Genom miljöbalken upphävs, med de begränsningar som följer av denna lag,

 1. naturvårdslagen (1964:822),

 2. miljöskyddslagen (1969:387),

 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

 5. renhållningslagen (1979:596),

 6. hälsoskyddslagen (1982:1080),

 7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

 8. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

 9. miljöskadelagen (1986:225),

 10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

 11. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud.

3 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till föreskrifter som har

ersatts genom bestämmelser i miljöbalken, skall i stället de nya bestämmelserna

tillämpas.

4 § Bestämmelser som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande och som meddelats

med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser

i äldre lag skall anses utfärdade med stöd av motsvarande bestämmelser enligt

balken, om inte regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer förordnar

något annat.

5 § Beslut som har meddelats före balkens ikraftträdande om att bilda

nationalpark, naturreservat eller naturvårdsområde, att fridlysa naturminne

eller att införa annat områdesskydd gäller fortfarande.

6 § Tillstånd, godkännande eller medgivande till en verksamhet, till

hanteringen av en kemisk produkt eller till någon annan åtgärd som lämnats genom

ett beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande

bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

sådana bestämmelser gäller fortfarande, om inte regeringen enligt miljöbalken

förordnar annat. Såvitt angår omprövning eller upphävande av beslutet skall

tillståndet, godkännandet eller medgivandet anses meddelat med stöd av

motsvarande bestämmelser i miljöbalken eller i föreskrifter som har meddelats

med stöd av miljöbalken, om inte annat följer av denna lag eller av de

föreskrifter som är i fråga.

 Detsamma gäller beslut om villkor för eller registrering av en verksamhet,

hanteringen av en kemisk produkt eller en vara eller någon annan åtgärd.

7 § I fråga om en miljöfarlig verksamhet som omfattas av tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387) eller motsvarande äldre bestämmelser och som har

påbörjats före miljöbalkens ikraftträdande tillämpas i stället för

bestämmelserna i 13 kap. 5 § miljöbalken bestämmelserna i 6 § första och andra

styckena miljöskyddslagen till utgången av juni 2005, om den som bedriver verk-

samheten inte begär annat. Därvid skall hänvisningen i 6 § första stycket

miljöskyddslagen till 5 § samma lag i stället avse 2 kap. miljöbalken.

 Första stycket gäller inte i fråga om ändring av en inrättning eller en

verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra

karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller

miljöskyddssynpunkt kan uppstå.

 Om det vid prövning enligt första stycket är regeringen som skall lämna

tillstånd till verksamheten enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen, skall i

fråga om prövningen tillämpas vad som sägs i 13 kap. 18 § miljöbalken.

8 § Ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet som har tagits i anspråk före

miljöbalkens ikraftträdande får efter utgången av juni 2005 återkallas helt

eller delvis av den myndighet som meddelat tillståndet, om verksamheten strider

mot bestämmelserna i 13 kap. 5 § miljöbalken. Vid sådan prövning gäller

bestämmelserna i 13 kap. 30 och 37 §§ miljöbalken.

9 § En kommunal renhållningsordning enligt 9-13 §§ renhållningslagen (1979:596)

skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning har antagits med

stöd av miljöbalken.

10 § Ett beslut om förbud eller föreläggande som en tillsynsmyndighet meddelat

enligt bestämmelser i någon lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i

äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana

bestämmelser skall anses meddelat enligt 18 kap. miljöbalken.

11 § Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut

som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande.

12 § I fråga om en gärning som var belagd med straff enligt någon av de lagar

som anges i 2 § och som begåtts före miljöbalkens ikraftträdande skall de

straffbestämmelser som gällde när gärningen begicks fortfarande tillämpas, om

inte bestämmelserna i 21 kap. miljöbalken leder till frihet från straff eller

lägre straff.

 Vad som sägs i första stycket gäller också i fråga om förverkande på grund av

brott.

13 § I fråga om sådana överträdelser av 45 § första stycket 1-3 miljö-

skyddslagen (1969:387) som skett före miljöbalkens ikraftträdande skall

bestämmelserna i 52-63 §§ miljöskyddslagen fortfarande tillämpas. I andra fall

skall miljöskyddsavgift inte tas ut för överträdelser som har skett före

miljöbalkens ikraftträdande.

14 § Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som

meddelats före miljöbalkens ikraftträdande skall äldre bestämmelser fortfarande

gälla.

2.3 Förslag till lag om Koncessionsnämnden för miljö-

skydd

Härigenom föreskrivs följande.

Nämndens uppgifter

1 § Koncessionsnämnden för miljöskydd prövar enligt miljöbalken ärenden om

tillstånd till miljöfarlig verksamhet och överklagande av ärenden som avses i 20

kap. 1 § första stycket 2.

2 § Koncessionsnämnden skall bereda och lämna yttrande till regeringen i ärenden

enligt 5 kap. miljöbalken. Om nämndens handläggning och ansvar för kostnader som

därvid kan uppkomma gäller vad som sägs i 13 kap. 16 och 17 §§ miljöbalken.

3 § Beslut i ärenden enligt bilavgaslagen (1986:1386) får överklagas hos Kon-

cessionsnämnden enligt vad som sägs i den lagen.

Nämndens sammansättning m.m.

4 § Koncessionsnämnden består av ordförande och tre andra ledamöter. Vid

förberedande åtgärd, vid prövning av fråga om avvisning av ansökan eller av-

skrivning av ärende samt vid handläggning av överklagande av nämndens beslut,

kan nämnden bestå av ordföranden ensam.

5 § Ordföranden skall vara lagfaren och ha erfarenhet som domare. En ledamot

skall ha sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor. En ledamot skall ha

erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för Statens

naturvårdsverk. Den fjärde ledamoten skall ha erfarenhet av industriell

verksamhet. Om ärendet enligt ordförandens bedömning i huvudsak avser kommunala

förhållanden, skall i stället ingå en person med erfarenhet av kommunal

verksamhet.

 Ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig

eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.

 Regeringen förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare för dem.

Bestämmelserna om ledamot gäller också i fråga om ersättare.

6 § Regeringen kan föreskriva att det skall finnas mer än en avdelning i Kon-

cessionsnämden. Vad som sägs om Koncessionsnämnden gäller också för en avdelning

i nämnden.

7 § Bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare gäller också för

ledamöterna i Koncessionsnämnden.

Förfarandet hos nämnden m.m.

8 § Särskilda regler om förfarandet hos nämnden och om överklagande av nämndens

beslut finns i fråga om miljöfarlig verksamhet i 13 och 20 kap. miljöbalken.

 När nämnden prövar överklagade ärenden om miljöfarlig verksamhet gäller i fråga

om nämndens handläggning vad som sägs 13 kap. 16-18 §§. Till besiktning på

platsen och sammanträde kallas parter och klagande samt de statliga och

kommunala myndigheter som har ett väsentligt intresse att bevaka i frågan.

________________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen föreskriver.

3 Ärendet och dess beredning

I detta ärende läggs förslag om en ny lagstiftning på miljöområdet. Förslagen

följer de ställningstaganden till miljölagstiftningen som tidigare gjorts av

regeringen och riksdagen.

 Regeringen bemyndigade den 11 maj 1989 chefen för Miljö- och

energidepartementet att tillkalla en kommitté med högst tretton ledamöter att

göra en översyn av miljöskyddslagstiftningen (dir. 1989:32). Kommittén antog

namnet Miljöskyddskommittén. Enligt direktiven skulle kommittén arbeta fram

förslag till dels en samordning av miljöskyddslagstiftningen, dels en skärpning

av lagstiftningen i syfte att medge ett ökat hänsynstagande till miljön. Den 29

januari 1991 överlämnade kommittén principbetänkandet Miljölagstiftningen i

framtiden (SOU 1991:4) till miljöministern. I propositionen (1990/91:90) En god

livsmiljö konstaterade regeringen att principbetänkandet var väl ägnat att ligga

till grund för det fortsatta arbetet med att reformera miljölagstiftningen.

Regeringen förordade att kommitténs fortsatta arbete skulle ta sikte på att i en

miljöbalk samla alla lagar som i första hand avser att bevara, skydda och

förbättra tillståndet i miljön, att garantera medborgarna rätten till en ren och

hälsosam miljö och att säkerställa en långsiktigt god hushållning med

naturresurserna. Under riksdagsbehandlingen (bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) ställde sig riksdagen i allt väsentligt bakom regeringens

ställningstaganden. I samband med kompletteringspropositionen till 1990/91 års

riksmöte (prop. 1990/91:150, bilaga II:13 s. 116, bet. 1990/91:FiU37, rskr.

1990/91:390) anfördes att omsorgen om människors hälsa och miljön skall bilda

utgångspunkten för miljöarbetet och att en samlad miljöbalk borde ge positiva

effekter på samhällsekonomin och minska byråkratin. I tilläggsdirektiv den 20

juni 1991 (dir. 1991:54) uppdrog regeringen åt kommittén att i det fortsatta

utredningsarbetet förutom de ursprungliga direktiven också beakta vad regeringen

och riksdagen anfört med anledning av principbetänkandet och i samband med

nyssnämnda kompletteringsproposition.

 I de regeringsförklaringar som regeringen har avgett under den innevarande

mandatperioden till riksdagen har regeringen utfäst att miljölagstiftningen

skall skärpas och samordnas i en miljöbalk.

 Miljöskyddskommittén har i februari 1993 överlämnat sitt huvudbetänkande (SOU

1993:27) Miljöbalk. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av

betänkandet finns i bilaga 2. De lagförslag som läggs fram i betänkandet finns i

bilaga 3. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av

remissyttrandena finns i bilaga 4.

 Miljöskyddskommittén har den 2 juni 1993 avgett betänkandet (SOU 1993:66) Lag

om införande av miljöbalken. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning

av betänkandet finns i bilaga 8. De lagförslag som läggs fram i betänkandet

finns i bilaga 9. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning

av remissyttrandena finns i bilaga 10.

 Utredningen om översyn av miljöskadeförsäkringen m.m. (M 1992:01)

Miljöskadeförsäkringsutredningen har avgett betänkandet (SOU 1993:78)

Miljöskadeförsäkringen i framtiden. Betänkandet har remissbehandlats. En

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 5. De lagförslag som läggs fram i

betänkandet finns i bilaga 6. En förteckning över remissinstanserna och en

sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 7.

 Justitieombudsmannen (JO) har den 20 mars 1993 hemställt hos regeringen om

ändring i 20 § första stycket första punkten lagen (1985:426) om kemiska

produkter. Kemikontoret m.fl. näringslivsorganisationer har den 15 maj 1992

hemställt att regeringen dels upphäver den direkta straffbarheten av

utbytesregeln i 5 § lagen om kemiska produkter, dels preciserar förutsättningar

för tillämpning av utbytesregler i vad avser såväl det sakliga innehållet som

kompetensfördelningen mellan berörda myndigheter.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 3 mars 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 11. Regeringen beslöt därefter, den 5 maj 1994,

att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 12.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 13. Lagrådets granskning har medfört en

avsevärd lagteknisk förbättring av miljöbalken. I samband med att regeringen

närmare redogör för miljöbalkens utformning och de olika sakfrågorna kommer

Lagrådets synpunkter att närmare behandlas. Redan nu kan dock sägas att

regeringen i stor utsträckning godtar Lagrådets synpunkter i fråga om lagtextens

utformning såväl i sak som redaktionellt. Vissa kompletterande redaktionella

ändringar har emellertid gjorts efter lagrådsgranskningen.

4 En samlad miljölagstiftning

4.1 Bakgrund

Den allmänna bakgrundsbeskrivning som lämnas i detta sammanhang har tyngdpunkten

i lagstiftningen på miljöområdet och därmed sammanhängande frågor av rättslig

karaktär. Aktuella frågor och ställningstaganden i miljöpolitiken redovisas

årligen, vanligtvis i regeringens budgetproposition. Under innevarande riksmöte

har en motsvarande redovisning lämnats i prop. 1993/94:111 Med sikte på en

hållbar utveckling. I juli 1993 lämnade regeringen i skriften Förnyelsen av

Sverige bl.a. en redogörelse för de miljöpolitiska besluten dittills under

innevarande mandatperiod. På grundval av förslag i prop. 1992/93:180 En

kretsloppsanpassad samhällsutveckling har riksdagen lagt fast det

producentansvar som skall gälla som en bärande princip för miljöpolitiken (bet.

1992/93: JoU 14, rskr. 1992/93:344).

4.1.1Nuvarande lagstiftning

De centrala lagar som gäller för närvarande på miljöområdet är miljöskyddslagen

(1969:389), lagen (1985:426) om kemiska produkter, naturvårdslagen (1964:822),

lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. och renhållningslagen

(1979:596). Miljöskyddskommittén har beskrivit den historiska framväxten av

lagstiftningen. Regeringen hänvisar till den beskrivningen.

 I miljöskyddslagen finns föreskrifter till skydd för den yttre miljön mot

vattenföroreningar, luftföroreningar, buller och andra störningar från fasta

anläggningar. Föreskrifterna om luftföroreningar var nya när lagen infördes

medan reglerna om vattenföroreningar fördes över från vattenlagen och skärptes.

När miljöskyddslagen kom till inrättades en särskild myndighet,

Koncessionsnämnden för miljöskydd, för att pröva tillståndsfrågor.

 Syftet med lagen var att komma till rätta med de lokala föroreningsproblem från

större anläggningar som uppkommit på olika håll i landet och att minska de

största utsläppen av förorenande ämnen. Utgångspunkten var att de flesta

miljöproblem skulle kunna lösas inom landets gränser. Det miljöskyddsarbete som

har bedrivits sedan dess har lett till att vattnet i insjöar och vattendrag och

miljöerna kring många industrier har förbättrats. Grovt räknat har utsläppen

från de 1 000 största anläggningarna minskat med 70 % under 1970- och

1980-talen. Minskningen fortsätter.

 Tillämpningen av miljöskyddslagen bygger i det väsentliga på tillståndsgivning

och tillsyn i enskilda fall. Föreskrifter om vilka miljöfarliga verksamheter som

är underkastade tillstånds- eller anmälningsplikt finns i

miljöskyddsförordningen (1989:364). De företag som är anmälnings- eller

tillståndspliktiga skall betala avgifter för myndigheters verksamhet enligt

lagen. Föreskrifter om sådana tillsyns- och prövningsavgifter finns i

förordningen (1989:598) om avgift för myndighets verksamhet enligt

miljöskyddslagen (1969:387).

 Miljöskadelagen (1986:225) innehåller föreskrifter om skadestånd - i princip

strikt ansvar - för skador som följd av miljöfarliga verksamheter. De

miljöskaderättsliga reglerna gäller i mångt och mycket samma slags verksamheter

som omfattas av miljöskyddslagen, t.ex. olika former av vattenföroreningar,

luftföroreningar och markföroreningar. För vissa fall av skador som omfattas av

miljöskadelagen finns det, som nyss nämnts, en särskild miljöskadeförsäkring.

Försäkringen gäller om den skadelidande har rätt till skadestånd enligt

miljöskadelagen men inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut

skadestånd är förlorad eller om det inte kan utredas vem som är ansvarig för

skadan. Regler om miljöskadeförsäkringen finns i miljöskyddslagen och bidrag

till försäkringen skall betalas av den som bedriver anmälnings- eller till-

ståndspliktig miljöfarlig verksamhet. Föreskrifter om sådana bidrag finns i för-

ordningen (1989:365) om miljöskadeförsäkring.

 Successivt har under de år som miljöskyddslagen varit i kraft nya miljöproblem

upptäckts, så allvarliga att den mer genomgripande förbättring av den yttre

miljön som miljöskyddslagen och bemästrandet av industriella storutsläpp gav

hopp om har låtit vänta på sig. Det har visat sig att stora mängder föroreningar

sprids i såväl luft som vatten över nationsgränserna samt att även många små

s.k. diffusa utsläpp - dvs. utsläpp vars ursprung kan vara svårt att härleda -

sammantagna kan ge svårbemästrade miljöeffekter. Redan omkring år 1970, alltså

bara en kort tid efter det att miljöskyddslagen trätt i kraft, visade sig de

första tecknen på att utsläpp i andra länder kunde inverka på förhållandena i

vårt land. Försurningen av sjöar och vattendrag började då märkas i västra

Sverige. Numera har utsläpp av bl.a. svavel och kväve i andra länder en avgö-

rande betydelse för vattenkvaliteten i våra sjöar och påverkar även skogen.

Försämringen av den yttre miljön beror i väsentlig mån på transport av

föroreningar till vårt land från utländska källor. Å andra sidan sprids utsläpp

från miljöfarlig verksamhet i Sverige till andra länder.

 För att göra det möjligt för enskilda och myndigheter att påtala störningar som

har sitt ursprung i ett annat nordiskt land tillkom lagen (1974:268) med

anledning av miljöskyddskonventionen den 19 februari 1974 mellan Danmark,

Finland, Norge och Sverige - den s.k. nordiska miljöskyddskonventionen. Under

den lagen finns förordningen (1976:248) om tillämpning av lagen (1974:268) med

anledning av miljöskyddskonventionen den 19 februari 1974 mellan Danmark, Fin-

land, Norge och Sverige.

 Undan för undan har det stått allt mer klart att många miljöproblem inte

orsakas av de mängdmässigt största utsläppen av förorenande ämnen, utan i

stället av enskilda ämnen med mycket stor miljöfarlighet som stabila organiska

föreningar och tungmetaller, t.ex. kvicksilver och DDT. Även kemikalier och

olika produkter kan svara för olika typer av negativ miljöpåverkan. Sedermera

har det också visat sig att nya miljöfarliga ämnen kan bildas vid

avfallsförbränning, i industriella processer m.m. Det har även visat sig att

också inhemska störningskällor som var för sig är små men som förekommer i stort

antal sammantaget påverkar miljön kraftigt. Sådana utsläpp sker från t.ex.

motorfordon, jordbruk och små förbränningsanläggningar.

 Insikten om att enskilda ämnen kan vara särskilt miljöfarliga har lett till att

kemikaliefrågorna blivit allt viktigare i miljöskyddsarbetet. År 1973 infördes

lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Den innebar en skärpt produktkontroll.

År 1985 ersattes 1973 års lag med den nu gällande lagen (1985:426) om kemiska

produkter. Målet för kemikaliekontrollen är att förhindra skador på människor

och miljö. För att målet skall kunna nås måste skadliga ämnen och produkter så

långt som möjligt ersättas med sådana som är mindre farliga eller helt ofarliga.

Hanteringen av ämnen som kan innebära risker för hälsa och miljö måste göras

säker. Vidare måste alla kemiska produkter som används utredas väl med avseende

på deras effekter på hälsa och miljö. Information om skaderisker och förebyg-

gande åtgärder skall lämnas till dem som använder sådana produkter.

 Lagen om kemiska produkter har endast ett fåtal regler som är gällande direkt

mot den enskilde och är alltså en utpräglad ramlag. För lagens tillämpning

gäller i stället ett betydande antal regeringsförordningar och

myndighetsföreskrifter, grundade på bemyndiganden i lagen. Den centrala

förordningen är förordningen (1985:835) om kemiska produkter som bl.a.

innehåller de grundläggande bestämmelserna om det av Kemikalieinspektionen förda

produktregistret. Med stöd av lagen om kemiska produkter har också meddelats

förordningen (1985:836) om bekämpningsmedel, förordningen (1985:837) om PCB

m.m., förordningen (1985:838) om motorbensin, förordningen (1985:839) om

kadmium, förordningen (1985:840) om vissa hälso- och miljöfarliga produkter

m.m., förordningen (1985:841) om miljöfarligt avfall, förordningen (1985:997) om

anmälningsskyldighet beträffande asbest i ventilationsanläggningar, förordningen

(1986:683) om förbud mot asbesthaltiga friktionsbelägg i fordon, förordningen

(1989:974) om miljöfarliga batterier, förordningen (1988:716) om CFC och halon

m.m., förordningen (1991:1289) om vissa klorerade lösningsmedel och förordningen

(1991:1290) om vissa kvicksilverhaltiga varor.

 På kemikalieområdet har också utfärdats ett betydande antal föreskrifter på

myndighetsnivå med stöd av bemyndiganden i lagen och förordningen om kemiska

produkter. Som exempel kan nämnas Kemikalieinspektionens föreskrifter (KIFS

1986:2) om anmälan till produktregistret, (KIFS 1986:3) om klassificering och om

märkning vid överlåtelse av hälsofarliga kemiska produkter, (KIFS 1986:4) om

varuinformationsblad, (KIFS 1986:5) om tillståndskrav för livsfarliga och mycket

farliga kemiska produkter, (KIFS 1987:3) om märkning vid överlåtelse av

bekämpningsmedel, (KIFS 1987:4) om förpackningar och om förvaring av hälso-

eller miljöfarliga kemiska produkter, (KIFS 1989:4) om saluförbud och

användningsförbud för vissa bekämpningsmedel och (KIFS 1989:5) om formaldehyd i

träbaserade skivor. Även Naturvårdsverket har meddelat föreskrifter på

kemikalielagstiftningens område. Här kan nämnas kungörelsen (SNFS 1989:1) med

föreskrifter om motorbensin, kungörelsen (SNFS 1987:5) om avsteg från förbud att

använda kadmiumämnen för ytbehandling m.m. och kungörelsen (SNFS 1992:16) med

föreskrifter om kyl- och värmepumpanläggningar innehållande CFC, HCFC och HFC.

 Naturskyddslagen av år 1952 brukar betraktas som den första moderna miljölagen.

Dess uppläggning och inriktning går i stora drag igen i den nu gällande

naturvårdslagen (1964:822). Redan 1952 års lag byggde på tanken att naturvården

har två syften - dels att bevara vetenskapligt och kulturellt värdefulla

områden, dels att tillgodose sociala intressen genom att hålla mark och vatten

öppna för rekreation och friluftsliv. Tyngdpunkten i lagen låg dock på den

vetenskapliga och kulturella sidan. Ett område kunde t.ex. inte skyddas för

friluftsändamål utan markägarens samtycke men väl för vetenskapliga eller

kulturella ändamål. I fråga om skydd för friluftslivet fanns dock bestämmelser i

strandlagen från samma år. Ett provisoriskt strandskydd gällde då sedan ett par

år, i princip grundat på ett utredningsförslag från år 1938.

 Genom 1964 års naturvårdslag jämställdes friluftslivets intressen inom

naturvården med vetenskapens och kulturens. Skyddsinstitutet naturreservat

infördes för att tillgodose båda intressena. Som en ytterligare betoning av

friluftsaspekten fördes reglerna om strandskydd in i lagen. Myndigheternas

möjligheter att ingripa mot privata åtgärder som förfular landskapet

förbättrades. Så t.ex. infördes tillståndsplikt för täkter av bl.a. grus och

sten.

 Naturvårdslagen har under årens lopp ändrats på åtskilliga punkter. Även

grundsynen på naturvårdsfrågorna har i viktiga avseenden förändrats. Det har

bl.a. skett under inflytande av andra miljölagar som t.ex. miljöskyddslagen.

Ännu under 1960-talet var naturvården i stort sett hänvisad till att försöka

tillgodose sina intressen om det kunde ske utan nämnvärda kostnader eller besvär

för andra verksamheter. Under 1970-talet flyttades dess positioner fram på

bekostnad av exploateringsintressena. Det skedde bl.a. genom den ändrade syn på

hushållningen med mark och vatten som uttrycktes i den fysiska riksplaneringen

samt genom ändringar i bestämmelserna om ersättning för intrång och genom att

naturvårdsmyndigheterna gavs reella möjligheter att kräva att även

naturvårdsåtgärder som kostar pengar vidtas i samband med exploateringsföretag.

Under de senaste tio åren har naturvårdens perspektiv successivt vidgats och har

även bytt inriktning. Att bevara så mycket som möjligt av alla arter och deras

livsmiljöer - eller den biologiska mångfalden, som detta brukar benämnas - har

blivit det viktigaste målet för naturvårdsarbetet i Sverige och globalt. Det är

också ett av de övergripande målen för miljöarbetet i Sverige och i vissa

avseenden en fråga om människans överlevnad.

 Det finns flera allvarliga hot mot den biologiska mångfalden. Storskalig

exploatering av naturen samt olika typer av föroreningar utgör ett allvarligt

hot mot den biologiska mångfalden främst i I-länderna. Artutarmningen kan också

vara ett resultat av ändrade brukningsmetoder inom jord- och skogsbruket. I ett

globalt sammanhang kan man konstatera att en alltmer utbredd fattigdom är ett

hot mot den biologiska mångfalden.

 Under flera årtionden försköts långsamt tyngdpunkten i naturvårdstänkandet från

den vetenskapliga till den sociala aspekten. Människans intresse av att använda

naturen för att vila upp sig och stärka sig i kom med andra ord att väga allt

tyngre på bekostnad av intresset att skydda naturen från människans påverkan.

Men att bevara den biologiska mångfalden är i högsta grad en fråga om att skydda

naturen från människans negativa påverkan.

 Pendeln har sålunda svängt tillbaka. I dag gäller det dock att åstadkomma skydd

i ett väsentligt vidare perspektiv än vad de tidiga naturskyddslagarna syftade

till. Naturvårdsarbetet vilar numera på två grundpelare, dels skyddet av

värdefulla naturmiljöer genom att bla. nationalparker och naturreservat kan

inrättas, dels genom en ekologisk anpassning av olika samhällsverksamheter som

påverkar naturen, bl.a. de areella näringarna. Samtidigt har naturvården och

miljöskyddet i övrigt kommit att knytas samman i arbetet för ett gemensamt mål.

Även i framtiden måste dock friluftslivets intressen gagnas genom föreskrifter

om naturvård. Detsamma gäller viktiga kulturmiljöfrågor.

 De föreskrifter på nationell nivå som har beslutats med stöd av naturvårdslagen

är naturvårdsförordningen (1976:484) och nationalparksförordningen (1987:938).

Under hösten 1993 har i naturvårdsförordningen tagits in föreskrifter om

biotopskydd och om förbud mot markavvattning inom vissa områden.

 Under efterkrigstiden har det uppstått ett starkt behov av att genom

lagstiftning skapa en gemensam grund för att redan på ett tidigt stadium av

samhällsplaneringen kunna avgöra frågor om konkurrerande anspråk på mark och

vatten. Den fysiska riksplaneringen påbörjades i detta syfte i slutet av

1960-talet. Efter ett långvarigt förberedelsearbete, bl.a. genom naturresurs-

och miljökommittén som utredde hur hushållningsfrågor skulle genomsyra lagar och

planering, tillkom år 1987 lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.

(naturresurslagen, NRL).

 Landets naturresurser utgör en av de grundläggande förutsättningarna för vårt

välstånd. Ett fortsatt utnyttjande av naturresurserna är nödvändigt för att vi

skall kunna förverkliga sådana centrala mål som ekonomisk balans och tillväxt,

en utveckling av välfärden, full sysselsättning och regional balans. I det långa

tidsperspektivet beror kommande generationers välfärd bl.a. i hög grad på hur

väl vi förmår hushålla med naturresurserna och slå vakt om markens och vattnets

produktionsförmåga.

 Möjligheterna att utnyttja naturresurserna påverkas givetvis av planer och

andra beslut om hur marken och vattnet får användas, bl.a. för bebyggelse och

anläggningar samt för produktion och annan försörjning. För många verksamheter i

samhället är beskaffenheten av de naturresurser som finns i ett visst område

avgörande för hur anspråken ställs på att få använda marken och vattnet i

området. Det gäller för jordbruket, skogsbruket, renskötseln och fiskenäringen

men också för vattenkraft-, torvbrytnings- och gruvföretag.

 För andra verksamheter betyder ett områdes läge i förhållande till tätorter,

transportleder och olika nyttigheter mer än markens eller vattnets fysiska

beskaffenhet och innehåll. Detta gäller t.ex. i åtskilliga fall för

tillverkningsindustrin och som regel för serviceverksamheter. För

bebyggelseutvecklingen är lokalklimatet och kvaliteten hos natur- och

kulturmiljön också viktiga faktorer.

 Hushållningsbestämmelserna i NRL tillämpas vid prövning av mål och ärenden

enligt olika speciallagar som reglerar mark- och vattenanvändningen som plan-

och bygglagen, vattenlagen, miljöskyddslagen och naturvårdslagen. Lagen ger stöd

åt ekologiska, sociala och samhällsekonomiska avvägningar av mer långsiktig

karaktär utan att för den skull vara en bevarandelag. Syftet är att åstadkomma

en förnuftig användning av naturresurserna vid en samlad bedömning i både ett

långsiktigt och ett kortsiktigt perspektiv.

 Lagen ger stöd för att avgöra konkurrensfrågor i samband med beslut som rör

ändrad användning av mark- och vattenområden och resurser som är knutna till

sådana områden - men utgör inte grund för ingripanden mot pågående användning av

sådana resurser. Lagen innehåller också krav på miljökonsekvensbeskrivningar i

syfte att möjliggöra en samlad bedömning av en åtgärds inverkan på miljön,

hälsan och hushållningen med naturresurser.

 Naturresurslagen tillkom samtidigt med den nya plan- och bygglagen (1987:10),

vilken främst genom bestämmelserna om den kommunala fysiska planeringen är ett

användbart instrument i det förebyggande miljövårdsarbetet. Till stöd för

tillämpningen av naturresurslagen finns förordningen (1993:191) om tillämpning

av lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. och förordningen

(1991:738) om miljökonsekvensbeskrivningar.

 Renhållningslagen (1979:596) innebär att avfallshantering skall ske på ett

sådant sätt att åtgärder som underlättar återanvändning och återvinning av

avfallet skall främjas om det behövs för att spara råvaror eller energi eller

med hänsyn till naturvården. Varje kommun skall svara för att hushållsavfall

forslas till behandlingsanläggning i den utsträckning som behövs för att

tillgodose såväl allmänna hälsoskydds- och miljövårdskrav som enskilda

intressen. Kommunen skall också se till att hushållsavfallet slutligt

omhändertas, dvs. blir föremål för behandlingsåtgärder som återvinning,

kompostering eller slutlig förvaring eller deponering av avfallet. På grundval

av förslag i kretsloppspropositionen har riksdagen våren 1993 beslutat om flera

ändringar i renhållningslagen. Dessa innebär att det kommunala ansvaret i vissa

fall kan ersättas av ett producentansvar. Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får enligt dessa nya regler föreskriva om skyldighet för

den som yrkesmässigt tillverkar, importerar eller försäljer en vara eller en

förpackning eller den som i sin yrkesmässiga verksamhet ger upphov till avfall

att se till att avfallet bortforslas, återanvänds, återvinns eller omhändertas

på ett sätt som kan krävas för en miljömässigt godtagbar avfallshantering.

 Under renhållningslagen finns renhållningsförordningen (1990:984) och

förordningen (1993:1154) om producentansvar för vissa förpackningar.

Förordningen (1992:918) om export och import av farligt avfall m.m. har sitt

konstitutionella stöd såväl i lagen om kemiska produkter som i

renhållningslagen.

 Utöver de nu nämnda finns det flera lagar som helt eller delvis gäller

miljöfrågor.

 Syftet med strålskyddslagen (1988:220) är att människor, djur och miljö skall

skyddas mot skadlig verkan av strålning. Lagen är tillämplig både på joniserande

och icke joniserande strålning och innehåller regler bl.a. om

försiktighetsåtgärder vid verksamhet med strålning och särskilda regler om

omhändertagande av radioaktivt avfall. För verksamhet med strålning krävs i

princip alltid tillstånd. Strålskyddsförordningen (1988:293) har utfärdats med

stöd av bemyndiganden i strålskyddslagen.

 Det främsta syftet med hälsoskyddslagen (1982:1080) är att vara ett medel för

att bekämpa sanitära olägenheter, dvs. störningar som kan vara skadliga för

människors hälsa och som inte är ringa eller helt tillfälliga. Liksom i

renhållningslagen läggs i hälsoskyddslagen huvudansvaret på kommunerna. Bland de

frågor som kan regleras med stöd av hälsoskyddslagen kan nämnas kontroll av

avloppsvatten och avloppsledningar, värmepumpsanläggningar och

badvattenkvalitet, såväl i badanläggningar som i strandbad. Vidare har regler om

förbud mot tomgångskörning beslutats med stöd av hälsoskyddslagen. Med stöd av

hälsoskyddslagstiftningen kan man också reglera förekomsten av bl.a. hästar,

får, svin och ormar i fångenskap inom detaljplanelagda områden. Sådana

föreskrifter finns i hälsoskyddsförordningen (1983:616). I sammanhanget kan även

lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar nämnas.

 Enligt lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

dumpningslagen, får avfall inte dumpas inom Sveriges sjöterritorium eller den

ekonomiska zonen. Enligt en lagändring våren 1993 har förbudet utvidgats till

förbränning av avfall till sjöss. Till dumpningslagen hör dumpningskungörelsen

(1971:1156).

 Enligt lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel

skall sådana medel vara godkända av Kemikalieinspektionen. Närmare föreskrifter

finns i förordningen (1991:1288) om förhandsgranskning av biologiska

bekämpningsmedel.

 Lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle med tillhörande förordning

(1976:1055) om svavelhaltigt bränsle anger gränser för svavelhalt. Till denna

lagstiftning hör också kungörelsen (SNFS 1990:13) med föreskrifter om taxa m.m.

enligt förordningen (1976:1055) om svavelhaltigt bränsle.

 Bilavgaslagen (1986:1386) har till syfte att förebygga att bilar och andra

motorfordon orsakar skador på människors hälsa eller på miljön genom utsläpp

till luften av avgaser och andra ämnen. För fordonen gäller i allmänhet krav på

avgasgodkännande. Avgasgodkännandet utfärdas för en viss motorfamilj om kraven

på avgasrening i bilavgasförordningen (1991:1481) är uppfyllda. I dessa krav

ingår dels gränsvärden för utsläpp av olika föroreningar, dels ett

tillverkaransvar i form av särskilda krav på avgasreningssystemens hållbarhet.

Ansvaret innebär bl.a. att tillverkaren kan åläggas att vidta rättelse, om de

föreskrivna kraven på begränsning av utsläpp inte uppfylls. Fordonen är indelade

i tre olika miljöklasser. Klass 3 motsvarar de gällande avgaskraven. I klass 2

ingår fordon som har väsentligt lägre krav eller som uppfyller högre krav på

avgasreningssystemens hållbarhet. Klass 1 gäller fordon som dessutom uppfyller

särskilt höga krav beträffande hållbarhet eller som är särskilt lämpade för

användning i tätortstrafik. Avgränsningarna mellan de olika klasserna anges

genom föreskrifter i bilavgasförordningen. Miljöklasserna är förenade med

ekonomiska styrmedel i form av differentierad försäljningsskatt.

 Syftet med bilskrotningslagen (1975:343) är att utrangerade fordon inte skall

placeras i naturen utan skrotas av auktoriserade bilskrotningsföretag. I

bilskrotningsförordningen (1975:348) finns föreskrifter bl.a. om

bilskrotningspremie och bilskrotningsavgift.

 Lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar och därtill anslutande

förordning (1991:338) om vissa dryckesförpackningar innehåller regler om s.k.

PET-flaskor. För att få sälja drycker i sådana flaskor krävs ett särskilt

hanteringstillstånd. Fram till den 1 juli 1993 gällde att flaskorna skulle

återanvändas. En lagändring i samband med kretsloppspropositionen innebär att

även återvinning av dessa flaskor numera är tillåten.

 I terrängkörningslagen (1975:1313) föreskrivs att körning i terräng med

motordrivet fordon för annat ändamål än jordbruk eller skogsbruk är förbjuden i

hela landet på barmark och på snötäckt skogsmark med plant- eller ungskog, om

det inte är uppenbart att körningen kan ske utan risk för skada på skogen. Från

det här principiella förbudet gäller ett antal undantag, bl.a. för körning i

samband med renskötsel. Särskild försiktighet skall iakttas vid barmarkskörning

på kalfjället för att motverka skador på naturmiljön samt buller och andra

störningar av betydelse. Undantagen anges i terrängkörningsförordningen

(1978:594).

 Enligt lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark är

spridning av bekämpningsmedel för bekämpning av lövsly förbjuden. Detsamma

gäller användningen av metoder där enskilda trädstammar behandlas med

bekämpningsmedel, s.k. fickning. Förordningen (1985:842) om spridning av

bekämpningsmedel över skogsmark ansluter till lagen.

 Lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon, som trädde i kraft den 1 januari

1993, bygger på Förenta nationernas havsrättskonvention från år 1982. Lagen

innehåller regler om skydd för den marina miljön samt om krav på tillstånd för

att utnyttja vissa naturtillgångar och för att bedriva viss forskning. Den som

färdas i den ekonomiska zonen eller som bedriver forskning eller annan

verksamhet i zonen skall vidta sådana åtgärder som är nödvändiga för att undvika

skador på den marina miljön. Förordningen (1992:1226) om Sveriges ekonomiska zon

innehåller bl.a. regler om gränserna för den ekonomiska zonen.

 Genom lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid

energiproduktion, vilken trädde i kraft den 1 januari 1992, infördes en

miljöavgift på utsläpp av kväveoxider från energianläggningar som har en

tillförd effekt på minst 10 megawatt och en energiproduktion som överstiger 50

gigawattimmar per år. Intäkterna från avgiften återförs till branschen på

grundval av nyttiggjord mängd energi. Avgiften uppgår till 40 kr per kg utsläpp

räknat som kväveoxid. Till lagen hör förordningen (1991:339) om miljöavgift på

utsläpp av kväveoxider vid energiproduktion.

 Plan- och bygglagen (1987:10) är föremål för en särskild översyn (dir.

1992:104). Lagen skall bl.a. syfta till en god och långsiktigt hållbar livsmiljö

för människorna i dagens samhälle och för kommande generationer. Översynen

syftar bl.a. till ökat genomslag för miljöfrågorna i planeringsarbetet. Vissa

detaljplanebeslut skall föregås av miljökonsekvensbeskrivningar. Utredningen

syftar även till avregleringar och förenklingar. Förslag har lämnats i

betänkandet Miljö och fysisk planering (SOU 1994:36).

 Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet syftar till att upprätthålla

säkerheten vid kärntekniska anläggningar och annan kärnteknisk verksamhet. I

förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet finns regler bl.a. om handel

med vissa kärnämnen.

 De hittills nämnda lagarna omfattas i huvudsak av ansvarsområdet för miljö- och

naturresursdepartementet. Miljörelaterade regler finns dock även inom flera

andra samhällssektorer. Även lagstiftningen inom dessa andra sektorer är

konstruerad enligt modellen lag - regeringsförordning - myndighetsföreskifter. I

den fortsatta genomgången nämner vi endast lagarna inom resp. samhällssektor

utanför det centrala miljöområdet.

 Flera lagar inom trafiksektorn har väsentlig betydelse för miljöskyddet.

 Lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg syftar till att

förebygga och begränsa vattenföroreningar från fartyg. Väglagen (1971:948)

innehåller en bestämmelse som föreskriver att en arbetsplan skall innefatta även

en miljökonsekvensbeskrivning. En sådan skall innehålla en redovisning av de

väntade miljöeffekterna samt förslag till erforderliga skyddsåtgärder eller

andra försiktighetsmått som behövs för att förebygga störningar eller andra

olägenheter från trafiken. Lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud innehåller

bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter, som ger en kommun rätt att

tillfälligt förbjuda person- och lastbilstrafik inom vissa områden i situationer

då luftföroreningarna utgör ett akut hot mot människors hälsa. Regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer utfärdar närmare föreskrifter om vilka

föroreningar som innebär akuta hälsorisker och om hur föroreningarna skall

mätas. Lagen (1982:821) om transport av farligt gods är baserad på

internationella bestämmelser och syftar till att upprätthålla säkerheten vid

sådana transporter.

 Även inom jordbrukssektorn finns det flera lagar av utomordentlig betydelse

från miljösynpunkt.

 Jaktlagen (1987:259) ger ett generellt skydd för alla djurarter för vilka

särskilda bestämmelser om jakt inte finns. Lagen innehåller regler av

faunavårdande karaktär om jakttider, fredning m.m. I skogsvårdslagen (1979:429),

lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark och rennäringslagen (1971:437)

finns bestämmelser om naturvårdshänsyn. Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer har möjlighet att meddela föreskrifter om den hänsyn som

skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid utövande av

resp. näring. I fiskelagen (1993:787) finns en motsvarande bestämmelse som ger

stöd för behövliga föreskrifter om den naturvårdshänsyn som skall tas vid fiske.

I skogsvårdslagen finns också bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar vid

användning av nya metoder för skogens skötsel och nya skogsodlingsmaterial.

Enligt skötsellagen får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

meddela de föreskrifter från miljöskyddssynpunkt som skäligen kan fordras i

fråga om begränsningar av antalet djur i ett jordbruk, försiktighetsmått för

gödselhanteringen samt växtodlingen. Till lagstiftningen om de areella

näringarna hör även lagen (1984:409) om avgift på gödselmedel och lagen

(1984:410) om avgift på bekämpningsmedel.

 Flera lagar som gäller särskilda former av exploatering av naturresurser har

ett direkt miljöintresse.

 Minerallagen (1991:45) reglerar rätten till och utnyttjandet av mine-

raltillgångar. I lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter finns motsvarande

regler i fråga om torvtäkter. Lagen (1966:314) om kontinentalsockeln gäller

bl.a. grustäkter och oljeutvinning från havsbotten. När tillstånd enligt

kontinentalsockellagen lämnas kan regeringen förordna om tillämpning av

miljöskyddslagen.

 Vissa andra lagar har också stor betydelse för miljön.

 Arbetsmiljölagen (1977:1160) avser den inre miljön på arbetsplatserna och är

viktig bl.a. för kemikaliekontrollen. Lagen har delvis samma tillämpningsområde

som lagen om kemiska produkter. Detsamma gäller lagen (1988:868) om brandfarliga

och explosiva varor. Räddningstjänstlagen (1986:1102) innehåller föreskrifter om

hur samhällets räddningstjänst skall organiseras och bedrivas vid olyckshändelse

och överhängande fara för olyckshändelser för att man skall kunna förhindra och

begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön.

 Vattenlagen (1983:291) innehåller regler om vattenföretag och vatte-

nanläggningar. I princip är vattenföretag tillståndspliktiga.

4.1.2Miljöpolitiken och lagstiftningen

Lagstiftningen på miljöområdet initieras av miljösituationen, internationella

överenskommelser och den nationella miljöpolitiken.

 En allt viktigare fråga är hur miljöarbetet skall kunna styras åt ett håll som

ligger i linje med de övergripande målsättningar som riksdagen har fastställt.

Det kommer säkert att bli ett allt viktigare arbete att omsätta olika nationella

mål till delmål för olika verksamhetsområden. Uppgiften i det här sammanhanget

är att lämna förslag om hur instrumenten för miljöpolitiken bör utformas när

lagstiftning är det styrmedel som skall tillämpas för att uppnå miljömålen.

 Det framstår som alltmer uppenbart att förutsättningarna för att komma till

rätta med de verkligt stora och övergripande miljöproblemen, t.ex. nedbrytningen

av ozonlagret, risken för klimatförändringar och försurningen, hänger samman med

i vilken utsträckning man kan träffa internationella överenskommelser om program

för att trappa ned användningen av olika miljöfarliga ämnen eller om

begränsningar av utsläpp från olika miljöfarliga verksamheter eller om att

samarbeta inom kemikaliekontrollen. Oavsett de överväganden som görs beträffande

den nationella lagstiftningen och vilket styrmedelsval som ur ett nationellt

perspektiv kan framstå som lämpligt måste man därför vara beredd att i den

svenska lagstiftningen ta hänsyn till den internationella utvecklingen.

 Det finns omkring 150 konventioner, protokoll och andra multilaterala

miljöavtal registrerade hos FN:s miljöstyrelse UNEP. Sverige har tillträtt ett

60-tal konventioner och har tillsammans med de andra nordiska länderna ofta

spelat en aktiv och pådrivande roll i konventionsarbetet. Den svenska

miljölagstiftningen har i vissa delar utvecklats i takt med att Sverige har

tillträtt internationella överenskommelser.

 Regeringen har under det senaste året i flera propositioner lagt fram förslag

med anknytning till det internationella miljöarbetet. I prop. 1992/93:54 (SFS

1992:1140, bet. 1992/93:UU10, rskr. 1992/93:54) föreslogs en lag om en svensk

ekonomisk zon i anslutning till 1982 års havsrättskonvention. I prop.

1992/93:140 Svensk verksamhet i Antarktis föreslogs en särskild lag för att

uppfylla åtaganden i Antarktisfördragets miljöprotokoll (SFS 1993:1614). I prop.

1992/93:179 om åtgärder mot klimatpåverkan m.m. föreslogs ett godkännande från

riksdagens sida av den ramkonvention om klimatändringar som undertecknades under

Förenta nationernas konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro år 1992

(bet. 1992/93:JoU 19, rskr. 1992/93:361). I samma ärende behandlades ändringar i

Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet. Regeringen har också

föreslagit riksdagen att godkänna den vid samma konferens undertecknade

konventionen om biologisk mångfald (prop. 1992/93:227). En heltäckande

redovisning angående den nyss nämnda konventionen finns i regeringens skrivelse

1992/93:13. På grundval av förslag i prop. 1992/93:237 om godkännande av vissa

marina konventioner m.m. har riksdagen våren 1993 godkänt 1992 års konvention om

skydd av Östersjöområdets marina miljö samt konventionen för skydd av den marina

miljön i Nordostatlanten (bet. 1992/93:JoU26, rskr. 1992/93:361). I det

sammanhanget godkändes också en inom FN:s ekonomiska kommission för Europa (ECE)

antagen konvention om skydd och användning av gränsöverskridande vattendrag och

internationella sjöar.

 Under senare år har de internationella åtagandena alltmer kommit att avspegla

sig i den nationella lagstiftningen. Dessa frågor har också beaktats i de

nyssnämnda propositionerna. Närmandet till EU har i betydande utsträckning en

rättslig karaktär. Regeringens och riksdagens beslut på detta område såvitt

avser miljöpolitiken har hittills gällt EES-avtalet (prop. 1991/92:170 bilaga 13

samt prop. 1992/93:60, ändring i miljöskyddslagen m.m. bet. 1992/93: JoU10 rskr.

139). Vidare har regeringen avgett en skrivelse (1992/93:255) om inriktningen av

det svenska miljöarbetet inom EES och EG. En utredning om miljökonsekvenserna

för Sverige av olika former för deltagande i den västeuropeiska integrationen

har genomförts (SOU 1994:7).

 Inom Miljö- och naturresursdepartementet har departementspromemorian (Ds

1993:64) Regler om handel med skyddade djur- och växtarter m.m. utarbetats. I

promemorian presenteras de internationella överenskommelser på naturvårdsområdet

som Sverige är part i samt EU:s motsvarande rättsakter. Förslag lämnas om

ändringar som behövs för att Sverige skall uppfylla de internationella

förpliktelserna genom lagstiftning.

 Nationellt finns ett antal samverkande åtgärder som måste vidtas för att

undanröja olika miljöhot och främja en långsiktigt hållbar utveckling. Det är en

begränsad del av detta, nämligen att åstadkomma en ny samlad miljölagstiftning,

som är aktuell i detta sammanhang. Denna lagstiftning bör återspegla och utgöra

grundvalen för mycket av den övriga verksamheten på miljöskyddsområdet.

 Riksdagen har i sina miljöbeslut åren 1988 och 1991 lagt fast bl.a. följande

delmål för miljöarbetet. Användningen av CFC skall avvecklas före utgången av

år 1994. Sverige skall verka för att de totala utsläppen av koldioxid i

Västeuropa år 2000 inte överstiger nuvarande nivå för att därefter minska.

Utsläppen av svavel skall från 1980 års nivå minska med 65 % till år 1995 och

med 80 % fram till sekelskiftet. Utsläppen av kväveoxider skall minska med 30 %

till år 1998 jämfört med år 1980. Utsläppen av flyktiga organiska ämnen skall

halveras till sekelskiftet, räknat från 1988 års nivå. Hälsofarliga organiska

lösningsmedel skall i princip inte användas efter utgången av år 1994. Utsläppen

av ammoniak i södra Sverige skall minska med 25 % till år 1995. Utsläppen i

tätorter av cancerframkallande ämnen skall halveras till år 2005 och på längre

sikt minskas med 90 %. De utsläpp av kväve till haven som beror på människors

verksamhet skall halveras till år 1995. I jordbruksutskottets betänkande

(1992/93:19) Åtgärder mot klimatpåverkan anges som ett klimatmål bl.a. att

koldioxidutsläppen från förbränning av fossila bränslen skall stabiliseras till

1990 års nivå år 2000.

 Utsläppen av kvicksilver, kadmium och bly skall minskas med 70 % till år

1995, räknat från 1985 års nivå. Utsläppen av övriga viktiga metaller skall

halveras under samma tid. Genom kretsloppspropositionen har grunden lagts för en

ny miljöpolitik på produktansvarsområdet.

 Riksdagens miljöpolitiska mål har - med undantag för det producentansvar för

bl.a. återvinning som i samband med kretsloppspropositionen infördes i

renhållningslagen och regleringen enligt lagen om kemiska produkter av ämnen som

påverkar ozonlagret - inte omsatts i författningstext, vilket annars är det

normala när riksdagen fattar andra beslut än sådana som gäller anslagsfrågor.

Miljömålen har endast antagits i form av icke bindande uttalanden och de

revideras fortlöpande i takt med framgångar eller bakslag i miljöarbetet. Enligt

1 kap. 1 § regeringsformen (RF) utövas den offentliga makten under lagarna. Det

är därför önskvärt att riksdagsbesluten på miljöpolitikens område i större

utsträckning omsätts i lagstiftning. De miljökvalitetsnormer som föreslås i

detta ärende kan vara ett led i en sådan utveckling.

 Även det ökande internationella miljösamarbetet ställer krav på mer omfattande

svensk lagstiftningsverksamhet. Sverige är beroende av att kunna förlita sig på

internationella överenskommelser för att kunna komma till rätta med sådana

gränsöverskridande effekter av miljöskadliga verksamheter i andra länder som

drabbar miljön i vårt land, bl.a. försurning av mark och vatten på grund av

gränsöverskridande luftföroreningar och globala klimatförändringar som kan

hänföras till utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser.

 Sverige har en folkrättslig skyldighet att genomföra och fullfölja ingångna

internationella överenskommelser. Det internationella rättssystemet förutsätter

att samtliga stater fullgör sina åtaganden enligt ingångna internationella

avtal.

 Grundlagens princip om den formella lagkraften innebär att en lag kan ändras

eller upphävas endast genom lag (8 kap. 17 § RF). För att innehållet i en

folkrättslig överenskommelse, t.ex. en internationell konvention eller ett

bilateralt avtal, skall binda svenska medborgare, och kunna tillämpas av svenska

myndigheter, krävs att överenskommelsens regler införlivas med svensk rätt.

 Det är därför väsentligt att innehållet i varje ny internationell överen-

skommelse har granskats noga i förhållande till gällande svensk rätt innan

Sverige ansluter sig till ett internationellt avtal och att det eventuella

behovet av svenska lagstiftningsåtgärder för att bringa svensk rätt i

överensstämmelse med avtalets innehåll har tillgodosetts innan överenskommelsen

träder i kraft och blir folkrättsligt bindande för Sverige.

 Riksdagens inflytande i samband med viktigare utrikespolitiska avgöranden är

garanterat i grundlagen (RF). Frågan om huruvida lagstiftningsåtgärder i samband

med internationella överenskommelser behövs blir föremål för prövning bl.a. i

samband med ratificeringsproceduren.

 Den som förbereder en exploatering bör med stor uppmärksamhet beakta de

miljörättsliga förutsättningarna för det planerade projektet och undvika sådana

ekonomiska bindningar som blir kännbara om den tillämnade verksamheten skulle

visa sig vara omöjlig att genomföra på grund av lagstiftningen. Detta gäller

generellt, dvs. förutom miljölagstiftningen också angränsande rättssystem, t.ex.

fastighetsbildningslagen och vattenlagen.

 Lagstiftningen utgör ett betydelsefullt styrmedel då det gäller att hävda

hälso- och miljöskyddet samt naturvårdens intressen. Därutöver finns ett antal

andra viktiga styrmedel som alla kan användas för att driva på utvecklingen i

mer miljövänlig riktning.

 Det första styrmedlet att nämna är kunskapsförmedling och opinionsbildning. Det

är först när alla är medvetna om hoten mot miljön och om möjligheterna att komma

till rätta med dem som hänsynen till miljön blir naturlig för alla att iaktta.

En sådan miljömedvetenhet måste med hänsyn till framtida generationer leda till

större och större miljöhänsyn på alla nivåer och bland alla grupper i samhället.

Miljöhänsyn bör således integreras i all verksamhet. Under senare år har

miljöengagemanget ökat påtagligt. Olika miljöaspekter har kommit att bli ett

allt viktigare säljargument. En sådan ändrad inställning kommer också att

påverka de demokratiska processerna och därmed så småningom att återspegla sig i

lagstiftningen.

 Korrekt och tydlig information är en förutsättning för att miljöengagerade

konsumenter och företag genom sitt agerande på bästa sätt skall kunna främja

miljövårdens och naturskyddets intressen. Likaså har utbildning, på alla nivåer

i skolan, på universitet och högskolor och i arbetslivet, en avgörande betydelse

för möjligheterna både att förstå de krav hälsoskydd, miljöskydd och naturvård

ställer och att medverka till lösningar som tillgodoser dessa krav.

 En grundläggande strävan i dagens och framtidens miljöarbete bör vara att bygga

in miljötänkandet i alla de olika slag av verksamheter som kan påverka miljön

negativt. Detta gäller också de areella näringarna. Omtanken om den biologiska

mångfalden bör ingå som en självklar och väsentlig faktor i all verksamhet inom

dessa näringar, på samma sätt som omtanken om det ekonomiska utfallet. Den nya

skogspolitiken (enligt prop. 1992/93:226) innebär att miljöfrågornas växande

betydelse har markerats i skogsvårdslagen genom skärpningar av de bestämmelser

som rör hänsynen till naturvårdens intressen. Den nya skogspolitiken innebär

också en betydande avreglering samt mer frihet och ansvar för skogsägarna.

 Ett skydd för äganderätten kan bidra till att stärka det personliga och

långsiktiga ansvarstagandet hos den enskilde verksamhetsutövaren.

 Med en genomtänkt och förutseende fysisk planering enligt plan- och bygglagen

kan kommunerna lägga grunden för en positiv samhällsutveckling. Olika intressen

i fråga om markanvändning skall i planeringen vägas samman för att säkra en

långsiktigt hållbar utveckling genom en ekonomisk tillväxt som är förenlig med

kraven på en god livsmiljö och en långsiktig hushållning med naturresurserna.

 Miljövårdsprogram, kulturmiljöprogram, översiktsplaner och väl genomarbetade

detaljplaner bör utnyttjas som hjälpmedel i arbetet. Tillsammans med andra

styrmedel i miljöpolitiken kan samhällsplaneringen medverka till att förebygga

miljöproblem och till att myndigheter, företag och enskilda medborgare tar ökad

hänsyn till miljön i sina beslut.

 Även trafiklagstiftningens behandling av miljöfrågor bör i stor utsträckning

stå kvar och trafikverken svara för sektorsansvaret inom sina respektive om-

råden.

 Lagstiftning bör användas med urskiljning och då den bedöms som nödvändig eller

i varje fall som det mest verksamma medlet för att man skall nå de mål som har

satts upp. De lagar, förordningar och föreskrifter som beslutas måste utformas

så att man så långt som möjligt kan förutse resultatet i tillämpningen och så

att lika fall behandlas lika. Med hänsyn till de särskilda svårigheter som är

förenade med att hos enskilda hushåll kontrollera efterlevnaden av

lagstiftningen ligger det i sakens natur att tvingande krav måste riktas mot

företagen eller med ett annat ord producenterna. Denna grundläggande inställning

ligger bakom den reglering som har införts som ett led i utvecklingen mot ett

kretsloppsanpassat samhälle.

 Inom miljöområdet har lagstiftning i form av beskattning blivit ett alltmer

använt styrmedel. Styrmetoden ställer inte direkt tvingande krav på medborgarna

utan styr via priseffekten efterfrågan i önskvärd riktning, t.ex. mot bränslen

med mindre innehåll av miljöfarliga ämnen. Beskattningen på det miljöpolitiska

området har ett starkt funktionellt samband med skattepolitiken och

skattelagstiftningen i övrigt.

 På många områden förekommer också att berörda företag genom frivilliga

överenskommelser får till stånd ett fruktbringande samarbete.

 Sådana samarbetsformer har, såsom anförts i kretsloppspropositionen, förekommit

i alltför liten utsträckning på det miljöpolitiska området. Särskilt inom

avfallshanteringsområdet bör det finnas goda förutsättningar för företagen att

genom samarbete på frivillig väg och i en dialog med landets kommuner uppfylla

producentansvaret.

 Givetvis finns det ändå situationer när det krävs ingripande i form av

tvingande lagstiftning för att åstadkomma ett önskat resultat. För att uppnå

konkurrensneutralitet kan det ha ett värde i sig att genom lagstiftning slå fast

vad man i praktiken är överens om och därigenom bekräfta ett rådande

förhållande. Som exempel på viktiga regler om producentansvar som redan gäller

nämndes i kretsloppspropositionen tillverkarens skyldighet enligt lagen

(1985:426) om kemiska produkter att så långt som möjligt ersätta skadliga ämnen

med mindre skadliga, den s.k. utbytesprincipen. Denna princip är ett exempel på

att lagstiftningen på vissa områden måste vara pådrivande för att uppsatta mål

skall nås.

4.2 Utgångspunkter för en ny lagstiftning

Regeringens förslag:

En samlad miljölag skall bygga på följande principer:

* Försiktighetsprincipen

* Skador skall förebyggas och åtgärder vidtas vid källan

* Förorenaren betalar

* Ökad tyngd för miljökraven

* Farliga ämnen och varor skall ersättas med mindre farliga (utbytesprincipen)

* Hushållning med mark, vatten och andra naturresurser

* Samordning med EU:s regelverk

En samlad lag skall särskilt innehålla:

* Övergripande regler om aktsamhet och resurshushållning

* Regler som möjliggör generella föreskrifter

* Regler om miljökvalitetsnormer

* Regler om skydd för den biologiska mångfalden

* Medel att styra varornas miljöpåverkan och regler om kretsloppsanpassning

* Regler om individuell tillståndsprövning

* Regler om skadestånd

* Regler om miljökonsekvensbeskrivningarKommitténs förslag: Inriktningen

överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Arbetet med att samordna lagstiftningen på miljöområdet

finner ett nästan totalt gensvar bland remissinstanserna. Den använda tekniken

med ramlagstiftning möter dock invändningar från ett betydande antal

remissinstanser. Några anser att eftersträvade samordningsvinster i stor

utsträckning uteblir genom att föreskrifter kommer att beslutas av ett stort

antal myndigheter.

Skälen för regeringens förslag: Miljöskyddslagen och dess tillämpning i

praktiken - främst av Koncessionsnämnden för miljöskydd - har lett till stora

förbättringar av den svenska miljön, särskilt när det gällt att komma till rätta

med förorenande vattenutsläpp från bebyggelse och industrier samt

luftföroreningar från stora anläggningar. De nya problem som uppstått och

erfarenheter som vunnits de senaste decennierna har emellertid i väsentlig mån

rubbat de förutsättningar som utgör grundvalen för den gällande

miljölagstiftningen. Det står numera klart att de samlade miljöproblemen inte

kan lösas genom lokala insatser, som lagen förutsätter. Efter tillkomsten av

naturresurslagen har därför miljöskyddslagen kommit närmast i blickfånget för

den fortsatta översyn och modernisering av miljölagstiftningen som de senaste

årtiondenas erfarenheter och utveckling påkallat. Samtidigt har den samlade

miljölagstiftningen kommit att framstå som alltmer svåröverskådlig och delvis

sinsemellan överlappande. Den har kommit till vid olika tidpunkter och ger som

en följd därav uttryck för skilda värderingar. Likartade frågor har fått skilda

lösningar i olika lagar. Flera lagar kan tillämpas på samma fråga. Från flera

håll har gjorts gällande att straffbestämmelserna är svåra att överskåda och

tillämpa.

 Detta är i huvudsak bakgrunden till att regeringen tillsatte en kommitté att

utreda hur de olika lagarna som gäller miljöskydd skall kunna samordnas och bli

lättare att överblicka och tillämpa samt effektivare i arbetet för en bättre

miljö.

 Visserligen har lagstiftningen under åren varit föremål för översyn vid flera

tillfällen. Genom ändringar i miljöskyddslagen år 1981 tillkom det nuvarande

prövningssystemet och miljöskyddsavgiften (prop. 1981/82:92). Ändringar av

betydelse i miljöskyddslagen har också genomförts efter beslut av riksdagen i

anledning av förslag i prop. 1987/88:85 Miljöpolitiken inför 90-talet och prop.

1990/91:90 En god livsmiljö. Det senare riksdagsbeslutet låg också till grund

för flera ändringar i naturvårdslagen efter förslag i betänkandet Översyn av

naturvårdslagen m.m. (SOU 1990:38). Som framgår av den gjorda genomgången i

avsnitt 4.1.1 har renhållningslagen fått allt större betydelse som ett

miljöpolitiskt styrmedel. I renhållningslagen gjordes betydelsefulla ändringar

år 1993 när föreskrifter om producentansvar infördes. Lagen om kemiska produkter

tillkom år 1985.

 Någon samlad översyn av de viktigaste lagarna på miljöområdet har emellertid

tills nu inte skett under de senast decennierna. De grundläggande reglerna i

lagstiftningen blir därför alltmer föråldrade samtidigt som behovet av

verksamma styrmedel inom miljöpolitikens område accentueras.

 Det är enligt Miljöskyddskommittén fyra stora grupper av skyddsobjekt som

lagstiftningen bör värna om. För det första är det människors hälsa. För det

andra är det den fysiska miljön. För det tredje är det den biologiska

mångfalden. Och för det fjärde är det hushållningen med naturresurserna. En och

samma grundsyn bör enligt kommittén genomsyra hela lagstiftningen.

 Regeringen delar i likhet med remissinstanserna denna uppfattning. Samma

grundläggande krav i fråga om hälso- och miljöhänsyn skall sålunda ställas vare

sig fråga är om fastighetsanknuten verksamhet, om hälsoskydd, om hantering av

kemiska produkter, om naturskydd eller om hushållning med naturresurser, låt

vara att avvägningen mellan olika intressen naturligtvis kan utfalla olika

beroende på miljöhotens farlighet och intressenas styrka.

4.2.1Allmänna principer

Vissa allmänna principer bör ligga till grund för lagstiftningen. De principer

som har tagits upp i kommitténs förslag är allmänt vedertagna i det

miljöpolitiska arbetet och det framstår som naturligt att en ny samordnad

lagstiftning på miljöområdet står i överensstämmelse med dessa principer.

 En grundläggande tankegång är människans förvaltaransvar för miljön. Den kan

uttryckas som att vi som lever nu inte får söka komma undan miljöproblemen genom

att lasta över dem på framtiden och lämna efter oss en utarmad och förstörd

natur.

 Skyddet för hälsa och miljö, inbegripet den biologiska mångfalden, måste utgå

från riskbedömningar. I princip bör det ankomma på den som vill göra något som

kan påverka människors hälsa eller miljön att visa att åtgärden inte kommer att

medföra skada eller olägenhet. Misslyckas detta bör den tilltänkta åtgärden inte

få komma till stånd om inte sådana skyddsåtgärder, begränsningar och

försiktighetsmått i övrigt iakttas att skador och olägenheter förebyggs. I vissa

fall måste efter en intresseavvägning godtas, att skador eller olägenheter

uppkommer. Förutsättningarna härför måste i så fall regleras i lagstiftningen.

De nya föreskrifterna måste alltså liksom den nuvarande miljöskyddslagstift-

ningen ha sin grund i principen om att skador skall förebyggas och åtgärder

vidtas vid källan.

 Principen om att skador skall förebyggas och åtgärder vidtas vid källan finns

inskriven i Romfördraget som en av hörnpelarna i EG:s miljörätt (artikel 130r).

Den är i och för sig självklar - man bör inte invänta skador för att avhjälpa

dem i efterhand utan göra sitt bästa för att skador över huvud taget inte skall

uppkomma. Enligt miljöbalken bör gälla att allt arbete vare sig det gäller

hälsoskydd, miljöskydd eller naturvård skall vara förebyggande.

 Miljöskyddslagen byggde vid sin tillkomst år 1969 och bygger alltjämt på

principen att det är den som förorsakar miljöstörningar som har att bekosta de

åtgärder som behövs för att förebygga eller avhjälpa dem. Samma tänkesätt

tillämpades redan långt tidigare i t.ex. arbetarskyddsfrågor. Företagaren har

haft att betala de skyddsåtgärder som samhället har ansett erforderliga för att

begränsa riskerna i arbetsmiljön för de anställda. Inom miljöpolitiken är

principen vedertagen och går under beteckningen PPP (Polluter Pays Principle).

Den sattes för första gången på pränt i en rekommendation av OECD i anslutning

till FN:s Stockholmskonferens om miljön år 1972. Kostnaderna för de åtgärder

som krävs för att bibehålla en acceptabel miljö bör enligt rekommendationen

återspeglas i priserna på de varor och tjänster som ger upphov till föroreningar

när de produceras eller konsumeras. Likaså bör priser på varor som är beroende

av naturresurser återspegla den begränsade tillgången på de naturresurser som

används. Principen har numera slagits fast som en av hörnpelarna i EG:s

miljörätt i artikel 130r i Romfördraget. Även denna princip skall självfallet

läggas till grund för den nya lagen. Detta innebär bl.a. att om man har

misslyckats med att förebygga skador på grund av miljöstörningar så är det den

som har vållat föroreningen som skall betala kostnaden för sanering och åter-

ställning.

 De tillåtlighetsregler som i dag gäller för miljöfarlig verksamhet har medvetet

formulerats för att vid tillämpningen ge stora möjligheter att ta hänsyn till

olika intressen. Enligt kommitténs uppfattning har utvecklingen sprungit ifrån

den ståndpunkt som 1969 års lagstiftare intog. Det var då fråga om att

försiktigt införa regler för ett helt nytt lagstiftningsområde och oron var stor

för att långtgående krav kunde slå ut viktig industri. Kunskaper om

miljötillståndet och medborgarnas insikt om miljöfrågor liksom deras krav på

bättre miljöförhållanden har ökat väsentligt sedan slutet av 60-talet. I dagens

läge visar erfarenheten att industrin har både vilja och möjligheter att komma

till rätta med svåra miljöproblem. Även den internationella konkurrensen, i vart

fall inom Europa, kommer att belastas med ökade miljökrav. Detta innebär att

låga miljökrav inte ger några konkurrensfördelar på längre sikt. Miljö-

lagstiftningen bör därför enligt kommitténs förslag utformas så att miljökraven

får ökad tyngd i förhållande till andra intressen. Av aktsamhetsreglerna bör

klart framgå att all miljöpåverkan skall bedömas mot människors hälsa och miljön

och att vid en sådan prövning hälsan och miljön skall stå i centrum.

 De allmänna kraven på försiktighet bör utgå från den nuvarande regleringen i

lagen om kemiska produkter. Erfarenheterna av lagens tillämpning ger inte stöd

för att de krav i fråga om skyddsnivån som lagen innhåller skulle behöva ändras.

Detta innebär att den som gör något som kan påverka hälsa eller miljö skall

vidta de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att

hindra eller motverka skada på människor eller i miljön. Riskerna för skador av

olika slag skall undanröjas. Detta överensstämmer med de riktlinjer som

riksdagen antagit på grundval av riksdagens miljöbeslut år 1991. Risker för

bestående skada på miljö eller hälsa skall inte accepteras efter en

övergångstid.

 Den övergripande principen i miljöbalken bör enligt kommitténs förslag därför

vara att de försiktighetsmått skall vidtas som behövs för att skydda människors

hälsa, miljön och naturresurserna. Även om denna princip avviker från

uttryckssätten i miljöskyddslagen, motsvarar den enligt kommitténs mening den

praxis som numera tillämpas av tillstånds- och tillsynsmyndigheterna på

miljöskyddsområdet.

 Kommittén framhåller att ett absolut krav på alla tillgängliga försiktig-

hetshetsmått inte kan tillämpas i alla situationer. Visst utrymme bör finnas för

en avvägning mellan motstående intressen eller med andra ord för en

skälighetsprövning. En grundläggande regel bör emellertid vara att man inte får

göra sådana avsteg att det kan befaras att skador på människors hälsa eller

påtaglig skada på miljön uppkommer eller att en långsiktigt god hushållning med

naturresurser allvarligt äventyras.

 I likhet med i stort sett samtliga remissinstanser delar regeringen kommitténs

syn på den nya lagens grundläggande föreskrifter om krav på försiktighetsmått.

 Lagen om kemiska produkter innehåller en utbytesprincip - eller sub-

stitutionsprincip - som innebär att sådana kemiska produkter skall undvikas som

kan ersättas med mindre farliga. Denna princip bör i miljöbalken ges en mer

grundläggande ställning än som nu är fallet.

 En ny lagstiftning bör bygga på den av riksdagen beslutade principen att vid

all hantering av varor skall så långt som det är möjligt en varas hela livslängd

beaktas vid bedömningen av de risker för hälsa och miljö som varan för med sig.

Därvid måste också hänsyn tas till möjligheten att återanvända en vara, sedan

den tjänat ut, eller att återvinna ämnen, material eller utvinna energi ur

varan. Kravet bör därvid ställas att varan så långt möjligt skall kunna

återanvändas eller att materialet i den skall kunna återvinnas under

förutsättning att det är mest effektivt ur resurshushållningssynpunkt.

 Resurshushållning och minskning av avfallsmängderna redan i samband med

produktionen bör ges högsta prioritet. För att åstadkomma en effektiv

resurshushållning kan såväl återanvändning som återvinning av material och

energi komma i fråga. Därigenom bör behovet av deponering kunna skäras ned till

ett minimum.

 I linje med vad som nyss sagts om återanvändning och återvinning står det krav

på hushållning med knappa naturresurser som på senare år alltmer kommit att

prägla miljörätten. Kravet på hushållning med naturtillgångarna präglar

naturresurslagen och renhållningslagen men saknas i annan miljölagstiftning.

Kravet på en långsiktigt god hushållning med naturtillgångarna måste också komma

till uttryck i de centrala aktsamhetsreglerna i en samlad lagstiftning.

 Även skyddet för den biologiska mångfalden kräver hushållning med

naturresurser, särskilt när det gäller marken och vattnet.

 Målen är att den biologiska mångfalden och den genetiska variationen skall

säkerställas. Växt- och djursamhällen skall bevaras så att i landet naturligt

förekommande arter ges förutsättningar att fortleva under naturliga betingelser

och i livskraftiga bestånd.

 Arbetet delas in i tre insatsnivåer, där den första nivån är grundläggande och

långsiktigt viktig och betecknas som vardagslandskapet. Här skall åtgärderna

innebära hänsyn vid mark- och vattenutnyttjande och anpassning av

brukningsmetoder. Den andra nivån utgörs av områden med högre naturvärden där

särskilda insatser krävs för att bevara arter och upprätthålla ekosystemens

funktioner och processer. Den tredje nivån utgörs av särskilt värdefulla områden

och omfattar naturtyper och arter som på grund av sin känslighet endast tål

liten eller ingen mänsklig påverkan eller är beroende av en viss typ av brukande

(hävd) för att kunna fortleva. Dessa områden bör skyddas med stöd av regler om

naturvård. Naturvårdsarbetet bygger på en samverkan av åtgärder på olika nivåer,

där alla delar är av lika stor betydelse.

 I princip skall Sverige vid anslutning till EU genomföra de direktiv som

antagits med stöd av Romfördraget. Sverige måste följa de harmoniserade regler

beträffande varor som antagits med stöd av art. 100a i fördraget, om inte annat

sägs i anslutningsfördraget. Annars uppkommer tekniska handelshinder.

Rättsläget är annorlunda när det gäller de minimidirektiv som på miljöskyddets

område införts med stöd av art. 130r. Det finns inte något EG-rättsligt hinder

mot att föreskriva t.ex. strängare gränsvärden än de som gäller enligt sådana

direktiv. Om gränsvärden för miljöfarliga utsläpp införs i svensk rätt i form av

generellt verkande föreskrifter blir det möjligt att genomföra EG-direktiv som

innehåller sådana gränsvärden. Direktiv av det slaget omfattas av EES-avtalet.

En sådan ordning innebär en principiell omställning av normgivningen på området.

Det framstår då som angeläget att normerna ger uttryck för en ökad

ambitionsnivå. EU:s regler är inte alltid de bästa för detta syfte. Tvärtom

måste i varje fall särskilt övervägas, om föreskrifterna kan läggas på en högre

ambitionsnivå än motsvarande minimidirektiv från EU:s sida. Ändå kan man säga

att EU:s ambitionsnivå ofta är hög och att dess miljöpolitik många gånger är

fruktbärande och väl ägnad att läggas till grund för den svenska

miljölagstiftningen. När det gäller det sakliga innehållet ligger den svenska

lagstiftningen ofta före. Under senare år har dock en snabb utveckling skett

inom EU i riktning mot ökat miljöengagemang och på sikt kan en positiv utveck-

ling förutses. I den mån fråga är om minimidirektiv bör vi alltså behålla eller

vid behov skärpa våra mera långtgående krav i avvaktan på att EG kommer i kapp.

Inom EU gäller i flera fall regler om tidsbegränsade tillstånd. Detta bör

Sverige beakta i sin lagstiftning.

 Utöver de nu nämnda generella principerna bakom lagstiftningen vill vi redan nu

nämna vissa mera grundläggande drag i regelsystemet, även om vi längre fram

närmare föreslår hur lagstiftningen bör utformas.

 De flesta miljörättsliga lagarna innehåller allmänna aktsamhetsregler. Också

miljöbalken bör innehålla sådana. De allmänna aktsamhetsreglerna bör på olika

sätt få en styrande effekt inom balkens hela tillämpningsområde. De kommer att

innehålla sådana föreskrifter som alla och envar förutsätts följa i sitt

handlande för att skydda hälsa och miljö. De kan därmed läggas till grund för

kunskapsförmedling och opinionsbildning. Vidare måste aktsamhetsreglerna iakttas

av regeringen och andra myndigheter när föreskrifter meddelas. En samlad

miljölag blir med sitt vidsträckta tillämpningsområde med nödvändighet en ramlag

och de talrika bestämmelser med bemyndiganden att utfärda föreskrifter som

balken måste innehålla kan inte göras så detaljerade som i och för sig vore

önskvärt. Aktsamhetsreglerna blir då betydelsefulla vid utformningen av före-

skrifter. Aktsamhetsreglerna skall också iakttas av de rättstillämpande myn-

digheterna i enskilda mål och ärenden. Myndigheterna skall sålunda tillämpa

kraven i aktsamhetsreglerna exempelvis vid tillståndsprövning för en verksamhet

eller i samband med tillsynsbeslut.

 Utgångspunkten för den svenska miljöskyddspolitiken har varit dämp-

ningsprincipen i miljöskyddslagen. I varje enskilt fall skall göras vad som

rimligen kan krävas för att förebygga och motverka skador och olägenheter på

människors hälsa och miljön. Detta hindrar inte att sammantaget alla

störningskällor kan påverka miljön långt utöver vad som är acceptabelt.

Dämpningsprincipen innebär inget hinder för att miljön förstörs i grund. Som en

yttre ram för detaljföreskrifter och andra regler bör anges vilka störningar i

miljön som över huvud taget kan godtas. Avsikten med en sådan helhetssyn skulle

vara att förhindra ytterligare miljöförstöring. Föreskrifter av sådan innebörd

kallas av miljöskyddskommittén miljökvalitetsnormer. Som flera remissinstanser

framhåller kräver en tillämpning av sådana normer omsorgsfulla överväganden. Vi

anser dock, i likhet med kommittén, att sådana normer bör användas i det

framtida hälso- och miljöskyddsarbetet och att användningen bör regleras i den

nya samlade miljölagstiftningen. För att kvalitetsnormerna skall kunna fylla sin

funktion bör de ge uttryck just för de krav som bör ställas på miljön med

utgångspunkt i vad människan och naturen tål. Eventuella avvägningar med hänsyn

till vad som är tekniskt och ekonomiskt möjligt i det enskilda fallet bör inte

göras inom ramen för kvalitetsnormerna. Sådana överväganden kan dock bli

aktuella när åtgärdsplaner utarbetas. En stor del av miljöproblemen i Sverige

beror på verksamhet i andra länder liksom verksamhet i Sverige kan medföra

miljöproblem utomlands. För att svenska kvalitetsnormer skall kunna uppfyllas

fordras därför att utsläpp i andra länder minskas. Det kan därför vara motiverat

att föreskriva olika normer för olika geografiska områden.

 Möjligheterna att använda miljökvalitetsnormer är också olika för olika ämnen.

I fråga om luft kan enhetliga krav ställas. För mark och vatten gäller däremot

skilda förutsättningar alltefter naturliga utgångsvärden.

 Trots att stora förbättringar uppnåtts på många områden kvarstår fortfarande

betydande miljöproblem. Vissa är så allvarliga att det krävs omedelbara och

samordnade insatser för att komma till rätta med dem. I många fall framstår det

som uppenbart att belastningen på miljön av vissa ämnen vida överskrider vad

naturen "tål" utan att någon gräns för den skull klart definierats. I sådana

fall måste naturligtvis skyddsåtgärderna drivas så långt som över huvud taget är

möjligt.

 Enligt vår mening kan miljökvalitetsnormer till en början få betydelse främst

för hälsoskyddet, eftersom det på detta område finns utvecklat ett

kunskapsunderlag som kan tas till utgångspunkt för normgivningen. En viktig

fråga är hur kvalitetsnormer bör utformas och vilken status de skall ha. Ofta

torde det vara svårt att ge dem direkt bindande effekt mot enskilda personer.

Miljökvalitetsnormerna bör läggas till grund för statlig och kommunal planering

och omsättas till åtgärdsprogram, som i sin tur kan uttryckas i föreskrifter

eller realiseras genom prövningen i enskilda tillstånds- och tillsynsärenden

osv. Miljökvalitetsnormer skall kunna ges direkt verkan exempelvis för att

förbättra tätortsluften. Detta är i enlighet med att vissa EG-direktiv inne-

håller sådana normer.

 Miljökvalitetsnormer kan få betydelse också när det gäller att bevara den

biologiska mångfalden. Men den biologiska mångfalden är också beroende av den

fysiska strukturen. När det gäller hotade växt- och djurarter måste deras

livsvillkor säkerställas genom att utrymme reserveras för dem. Som tidigare har

nämnts bygger naturvårdsarbetet på en kombination av olika insatser där

inrättande av nationalparker, naturreservat, naturvårdsområden och biotopskydd

utgör en del. Regeringen har bl.a. i den skogspolitiska propositionen (prop.

1992/93:226) uttalat att miljömålet skall tillgodoses genom en kombination av

ökade reservatsavsättningar och en skärpt tillämpning av naturvårdshänsynen.

 Våtmarker hör till de naturtyper som har särskilt stor betydelse för den

biologiska mångfalden. De är viktiga biotoper för olika fågelarter, växter,

svampar och insekter. De kan också tjäna som reningsverk - kvävefällor - för

läckage av näringsämnen som förs ut med vatten från jordbuks- och skogsmarker.

Skyddet för våtmarkerna har förstärkts i syfte att bevara den biologiska

mångfalden.

 Varors miljöpåverkan återspeglas sällan på ett rättvisande sätt i priset på

varan. I allmänhet ingår inte kostnaderna för varans eller förpackningens

insamling eller slutliga omhändertagande i priset. Detta leder till att

konsumenten inte får ett korrekt besked om kostnaderna för att efter det att

varan förbrukats ta hand om avfallet på ett miljövänligt sätt. Det finns en

risk för att konsumenterna väljer varor som är farliga för miljön och som de

inte skulle ha valt om priserna bättre hade återspeglat varornas verkliga

miljökostnader.

 Om tillverkarens, importörens eller säljarens ansvar för en vara utvidgas till

att omfatta också varans miljöeffekter såsom dess slutliga omhändertagande,

inbegripet återanvändning och återvinning, kommer varans pris bättre att

återspegla dess totala miljökostnader. Ett sådant ansvar kan också utgöra ett

incitament för tillverkaren att utforma varan så att den vid det slutliga

omhändertagandet ger upphov till mindre miljöstörningar.

 Man kan tänka sig olika former av ett sådant producentansvar. Ett alternativ är

att tillverkaren, importören eller säljaren rent fysiskt tar hand om den

uttjänta varan eller ser till att det finns någon som utför denna tjänst. Ett

annat sätt är att han betalar avgifter som täcker kostnaderna för en varas

insamling och slutliga omhändertagande. Mera detaljerade regler om

producentansvar kan meddelas efter de ändringar som har gjorts i

renhållningslagen till följd av kretsloppspropositionen.

 Konsumenterna kan genom sina produktval göra en stor insats för att få en

utveckling mot miljöanpassade produkter. Korrekt och tydlig information är en

förutsättning för att konsumenterna skall kunna träffa sådana val. En

informationsskyldighet i dessa hänseenden åvilar redan företagen enligt lagen om

kemiska produkter. Föreskrifter om avfalls- eller miljövarudeklaration bör

införas stegvis med början för vissa utvalda varugrupper. Deklarationerna bör

innefatta en bedömning av vilka konsekvenser varan kan medföra för

avfallshanteringen, anvisningar för hur den bör hanteras samt deklaration av

återvinningsmöjligheterna.

 Regeringen har nyligen (prop. 1993/94:116) föreslagit att det av grundlagen

klart skall framgå att föreskrifter kan meddelas om återanvändning och

återvinning av material.

 I den nya lagstiftningen bör det liksom i lagen om kemiska produkter och

renhållningslagen finnas bemyndiganden som gör det möjligt att meddela

föreskrifter om källsortering och återtagande. Balken bör bl.a. ge möjlighet för

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva

återtagandeplikt för producenter/leverantörer av utpekade varugrupper. Den

föreslagna grundlagsändringen ökar möjligheterna att meddela sådana

föreskrifter.

 Den individuella prövningen av större miljöfarliga verksamheter bör finnas

kvar. De prövade verksamheterna är regelmässigt så stora att riskerna för

miljöstörningar måste analyseras för var och en av dem. För sådana företag måste

därför skyldigheten att söka tillstånd bibehållas. Förfarandet med omprövning av

villkor bör för vissa grupper av anläggningar och verksamheter successivt

ersättas med generella föreskrifter. En ny lagstiftning bör i betydligt högre

grad än miljöskyddslagen bygga på möjligheter för regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer att meddela generella föreskrifter om bl.a. skyddsåtgärder

och andra försiktighetsmått. Sådana generella föreskrifter skall minska behovet

att kräva tillståndsprövning eller anmälan, särskilt i fråga om mindre

verksamheter. Föreskrifter av denna art behöver i sig inte medföra mer

betungande skyldigheter än andra nya generella förpliktelser som kan komma att

åläggas företagen. Behovet av rimliga planeringsförutsättningar för företagen

måste beaktas av regeringen eller den myndighet som meddelar föreskrifterna.

 I Europakonventionen, artikel 6, föreskrivs att envar skall ha rätt till

domstolsprövning, bl.a. när det gäller hans civila rättigheter och skyldigheter.

Otvivelaktigt måste en möjlighet finnas att kunna få förvaltningsmyndigheternas

avgöranden överprövade av domstol. Annars tillgodoses inte Europakonventionens

krav och allmänhetens anspråk på rättssäkerhet. Vi anser att för närvarande

talar de starkaste sakliga skälen för att ärenden om tillstånd till miljöfarlig

verksamhet också i fortsättningen skall prövas av förvaltningsmyndigheter som

länsstyrelsen och Koncessionsnämnden för miljöskydd. Koncessionsnämnden har

skött sina arbetsuppgifter på ett fullödigt sätt. Behovet - för den händelse

Koncessionsnämnden inte skulle anses som en domstol i Europakonventionens mening

- av att Koncessionsnämndens beslut skall kunna överprövas av domstol bör kunna

tillgodoses inom ramen för en generell lösning av problemet med domstols

överprövning av förvaltningsbeslut. Om en annan lösning skall väljas anser

Miljöskyddskommittén att en övergång till domstolsprövning i regionala

miljödomstolar uppbyggda på de nuvarande vattendomstolarna vara värd att

allvarligt undersökas. Regeringen tillsatte den 7 april 1993 en särskild

utredning om organisationsförändringar med anledning av förslaget till miljöbalk

(dir. 1993:43). Utredningen har antagit namnet Miljöorganisationsutredningen.

Utredningens arbete skall redovisas senast den 1 september 1994. I det

sammanhanget kommer den nu berörda frågan att övervägas ytterligare.

 Kommunerna har redan det fulla lokala ansvaret på hälsoskyddssidan. Detsamma

gäller avfallshanteringen med undantag för de områden som omfattas av det

producentansvar som har införts till följd av kretsloppspropositionen. När det

gäller tillsynen över miljöskyddet har denna i betydande utvidgning delegerats

från länsstyrelserna till kommunerna. Den vidgade kommunala tillsynen bör enligt

vår mening finansieras avgiftsvägen.

 Miljöorganisationsutredningen skall bl.a. behandla formerna för tillsyn och

fördelningen av tillsynsansvaret mellan central, regional och lokal nivå.

 Miljökonsekvensbeskrivningar är avsedda att användas för att förbättra

beslutsunderlaget i avgöranden som kan påverka människors hälsa eller miljön

eller äventyra hushållningen med naturresurser. Syftet är att förebygga

miljöproblem. Föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar har införts i lag

genom en ändring i naturresurslagen år 1991. Enligt vår mening bör kravet på

miljökonsekvensbeskrivningar vara en viktig komponent i en samlad miljölag. I

sådana beskrivningar bör redovisas inte bara den verksamhet som närmast är

tilltänkt utan också realistiska alternativ till densamma.

 En viktig fråga är vilka sanktionsformer som skall väljas för överträdelser av

miljöreglerna. Det finns anledning att anta, att en straffpåföljd i många

situationer har en god avhållande effekt. Överträdelser av miljöregler begås i

stor utsträckning inom ramen för näringsverksamhet. Sanktioner för miljöbrott

inom ramen för ett företags verksamhet bör i första hand rikta sig mot

företaget. Ekonomiska påföljder för ett företag kan bestämmas till betydligt

högre belopp än dagsböter för en enskild person. I sådana situationer kan eko-

nomiska sanktioner för företag i form av sanktionsavgifter vara bättre ägnade

än straff att hos allmänheten inskärpa vikten av att miljölagstiftningen

efterlevs. Bestämmelser om straff för olika typer av brott på miljöskyddsområdet

finns såväl i brottsbalken som i ett stort antal författningar med

miljöanknytning. Det har under senare år ansetts önskvärt att ha bestämmelser om

särskilt allvarlig brottslighet i brottsbalken. En sådan placering är ägnad att

inskärpa hur allvarligt statsmakterna ser på denna typ av brottslighet. Av nu

anförda skäl bör den nuvarande fördelningen av bestämmelserna om miljöbrott

mellan brottsbalken och miljölagstiftningen behållas. Behandlingen av miljöbrott

i brottsbalken bör inskränkas till att avse de allra allvarligaste fallen, då

allmänhetens hälsa eller viktiga miljövärden verkligen sätts på spel. I en

samlad miljölag bör huvuddelen av de straffregler som nu finns i den omfattande

specialstraffrätten smältas samman.

 Det finns otvivelaktigt anledning att i den nya lagens sanktionssystem som kom-

plement till straffansvaret ha tillgång också till en form av sanktionsavgifter

för företag vid enklare former av överträdelser på miljöskyddets område. Sådana

avgifter bör kunna åläggas företag oberoende av vållande och oberoende av om en

överträdelse har medfört ekonomisk vinning. För att få ett system med

miljöskyddsavgifter att fungera krävs effektiva insatser av ansvariga

myndigheter.

4.2.2Bemyndiganden

Vi har redan angett några områden där den grundläggande lagen måste fyllas ut

med föreskrifter. Med anledning av den remisskritik som framkommit mot den

lagtekniska utformningen av kommitténs förslag finner regeringen skäl att

närmare behandla frågan om normgivningen på det miljörättsliga området.

 Liksom annan verksamhet bör också miljöfarlig verksamhet kunna regleras genom

föreskrifter med generell räckvidd. Visserligen kan man inte komma ifrån

problemen med tillsyn av verksamheten. Ersätts tillståndsprövningen med

generella föreskrifter, som företagen har att på egen hand rätta sig efter, bör

dock vissa rationaliseringsvinster stå att hämta. Möjlighet att meddela

generella föreskrifter finns nu bara i mycket begränsad utsträckning enligt

miljöskyddslagen. Däremot är denna lagstiftningsteknik typisk för lagen om

kemiska produkter och anslutande lagar och förordningar inom ramen för

kemikalielagstiftningen. Det blir en stor förändring att generella föreskrifter

kommer att användas inom tillämpningsområdet för den nuvarande miljöskyddslagen.

 Som framgått hänger dock dagens miljöproblem i stor utsträckning samman med

användningen av olika kemiska ämnen eller produkter - t.ex. inom

tillverkningsindustrin, inom jordbruket, inom transportsektorn eller inom

energiområdet. Samma typ av styrmedel bör därför kunna användas både för

verksamheterna som sådana och för de kemiska produkter och ämnen som kommer till

användning inom verksamheterna.

 Om den önskvärda översiktligheten skall vinnas krävs också att miljöbalken i

viss utsträckning får karaktär av ramlag och att regeringen eller myndigheter

som regeringen bestämmer av riksdagen bemyndigas att meddela de närmare

föreskrifter som behövs. Fördelen med ett sådant system är främst att

detaljerna överlämnas åt regeringen eller åt myndigheterna eller kommunerna. En

annan fördel är att det går fortare att genomföra ändringar i regelsystemet när

ändrade förhållanden påkallar det. Ett system med bemyndiganden är vidare

fördelaktigt då det gäller att anpassa den svenska miljölagstiftningen till EG:s

regler på miljöområdet.

 Förutsättningarna för att använda generella föreskrifter varierar efter olika

verksamheters art och omfattning. Det är nödvändigt att med omsorg skilja mellan

verksamheter där generella föreskrifter kan användas och verksamheter som måste

kontrolleras genom tillståndsprövning och/eller tillsynsbeslut. Det typiska

föreskriftsfallet kan sägas vara en relativt enhetlig och mogen bransch eller

verksamhetstyp med många små anläggningar vars totala utsläpp eller påverkan i

övrigt är av betydelse och där det finns väl definierade metoder för att

begränsa påverkan. En risk som är förenad med generella föreskrifter är att de

kan låsa den tekniska utvecklingen. En sådan tröghet kan leda till ett motstånd

att ta fram nya föreskrifter så snart de gamla är föråldrade. Det är nödvändigt

att de centrala miljövårdsmyndigheterna och särskilt Naturvårdsverket tilldelas

behövliga resurser för att ta fram förslag till nya föreskrifter.

 När beslut måste riktas mot den enskilde eller mot kommuner bör de av riksdagen

antagna målen komma till uttryck genom lagar eller andra normer. Inom främst

miljöskyddslagens tillämpningsområde har centrala riktlinjer hittills fått

formen av icke bindande riktlinjer eller anvisningar som styrmedel vid

myndigheternas beslut om tillstånd till enskilda anläggningar. Som framgår av

den tidigare gjorda redovisningen är förhållandet närmast det motsatta när det

gäller tillämpningen av lagen om kemiska produkter. EU arbetar i stor

utsträckning med generella föreskrifter i form av bl.a. fastställda gränsvärden.

EG-domstolen ställer krav på att medlemsstaternas lagstiftning med tillräcklig

precision och tydlighet skall återge direktivens regler. Vid ett svenskt med-

lemskap till EG måste redan av detta skäl ett större utrymme ges åt generella

föreskrifter. Det är inte heller rimligt att riksdagen skall befatta sig med

alla detaljbestämmelser. Riksdagen bör i stället dra upp de grundläggande

riktlinjer som regeringen och centrala förvaltningsmyndigheter har att beakta

när de skall meddela föreskrifter. Den nya lagstiftningen bör enligt kommitténs

förslag därför i vissa grundläggande hänseenden bygga på mönster hämtade från

lagen om kemiska produkter. De normer som skall gälla kan visserligen ibland

beslutas direkt av riksdagen och sålunda iklädas lagform. I andra fall bör de

emellertid ges i form av föreskrifter beslutade av regeringen eller myndighet

som regeringen bestämmer på grund av riksdagens bemyndigande. Naturvårdsverket,

som välkomnar den utökade möjligheten att utfärda föreskrifter, framhåller att

detta kommer att underlätta miljöarbetet. Föreskrifter bör enligt verket

innebära en ambitionshöjning och samtidigt en minskad belastning på miljön.

Verket är berett att ta på sig ett betydande ansvar för föreskriftsarbetet.

 Flera remissinstanser anser dock att bemyndigandereglerna i förslaget till

miljöbalk är alltför långtgående.

 Sveriges Advokatsamfund menar att lagstiftningsmetoden med ramlagar innebär en

avsevärd risk för godtycke och rättsosäkerhet. Mot detta kan dock hävdas att

ramlagstekniken kräver ytterligare föreskrifter av regeringen eller en myndighet

under regeringen innan det uppstår en bindande rättsverkan för en enskild

medborgare. En lagtext som i enlighet med vad samfundet och flera andra

remissinstanser förespråkar skall gälla utan ytterligare föreskrifter måste

många gånger utformas så att den ger utrymme för olika tolkningsmöjligheter. Den

som har att följa lagen blir då hänvisad till mer eller mindre utförliga

förarbeten. Åtminstone i de fall då lagtexten inte förutsätter en direkt

domstolsprövning kan minst lika besvärande rättssäkerhetsfrågor uppkomma vid

tillämpningen av direktverkande lagtext som när det rör sig om detaljartade

föreskrifter på t.ex. regeringsnivå med ett klart handlingsmönster angivet för

en konkret situation.

 Naturskyddsföreningen framhåller att en lagtext är mer tillgänglig och av högre

dignitet än regeringens förordningar och myndigheternas föreskrifter. Det bör

dock anmärkas att förordningar och myndighetsföreskrifter skall kungöras på

samma sätt som lagar och är på det sättet lika tillgängliga som dessa. Till

saken hör också att det enligt regeringsformens bestämmelser om normgivningen i

dess 8 kap. är klart förutsatt att normgivningsmakten av riksdagen skall

överlämnas till regeringen och underlydande myndigheter.

 Svea hovrätts huvudsakliga invändning mot ramlagstekniken är av en annan

karaktär. Hovrätten anser att det finns nackdelar från andra konstitutionella

synpunkter. Bestämmelserna blir i hög grad abstrakta och har i många fall

närmast karaktären av programförklaringar. Man kan enligt hovrätten fråga sig

vilken garanti riksdagen har för att balkens ambitiösa syften verkligen kommer

att uppfyllas och om det är rimligt att riksdagen i så hög grad delegerar sin

lagstiftningsmakt till regeringen. Vi anser att hovrättens synpunkt är i högsta

grad välmotiverad. Inom ramen för vad som är praktiskt möjligt bör därför

bemyndigandena i miljöbalken utformas så att de ställer direkta krav på att

föreskrifter skall beslutas i bestämda frågor. När så är möjligt bör man alltså

undvika att överlämna det som en diskretionär prövning av regering eller

myndighet att besluta om föreskrifter skall beslutas eller inte.

 Statskontoret framhåller att ramlagskonstruktionen underlättar anpassning till

internationella överenskommelser, däribland EG:s regler och att konstruktionen

möjliggör ett successivt införlivande av miljöpolitiska beslut på olika områden.

Statskontoret påpekar också att konstruktionen gör en fortlöpande rapportering

till riksdagen behövlig. Riksdagens ombudsmän, JO, invänder att berörda

myndigheter, var och en inom sitt område, kommer att tillämpa ett i förhållande

till dagsläget sannolikt ökat antal regler i förordning och

myndighetsföreskrifter. Allmänhetens möjligheter att i framtiden skaffa sig

kunskaper om vilka regler som gäller på skilda delar av miljö- och

hälsoskyddsområdet och för hushållningen med naturresurser torde knappast bli

enklare än idag. En blivande företagare som vill undersöka vilka krav som ställs

på den verksamhet han avser att bedriva och om tillstånd krävs för verksamheten

och vilken myndighet som i så fall skall pröva en ansökan därom, får ingen

ledning i balkens regler. Enligt Kammarrätten i Stockholm kommer antalet

regerings- och myndighetsföreskrifter som utfärdas med stöd av balken eller

efter bemyndigande med tiden att bli betydande. De vinster som kan göras i fråga

om överblickbarhet på lagnivå kommer inte att få någon eller i vart fall inte

tillnärmelsevis full motsvarighet på lägre författningsnivåer. Regeringen vill

på den här punkten hänvisa till avsnitt 4.1.1 och redovisningen av den gällande

lagstiftningen. Det framgår där att redan den nu gällande lagstiftningen

innehåller en mängd föreskrifter på olika nivåer och att flera olika myndigheter

beslutar om föreskrifter. En samlad miljölagstiftning ger klara möjligheter till

en bättre överblick av lagstiftningen. För det första samlas de aktuella lagarna

på ett ställe. Detta tillgodoser ett sedan länge framfört önskemål om en

samordning av det miljörättsliga sanktionssystemet. Vidare finns det möjligheter

att införa sammanställningar och redovisningar av föreskrifterna på området så

att tillgängligheten till regelsystemet markant ökar i förhållande till dagens

situation.

 Även Industriförbundet anför betänkligheter av principiell natur mot

ramlagstekniken. Förbundet anser att det bör finnas en möjlighet av generell

natur för berörda näringsidkare att söka dispens från föreskrifterna. Vidare är

möjligheterna enligt den föreslagna 4 kap 2 § att meddela föreskrifter som

avviker mot meddelade tillstånd alltför långtgående. Regeringen delar

Industriförbundets uppfattning att lagstiftningen bör innehålla

dispensmöjligheter. Vi återkommer till frågan hur sådana föreskrifter bör

utformas. Vi anser också att det finns skäl att modifiera kommitténs förslag

till 4 kap. 2 §.

 Kommunförbundet uppger att kommunernas erfarenheter av lagstiftning uppbyggd på

breda bemyndiganden är negativa. Denna typ av bestämmelser har enligt förbundet

en klar tendens att leda till detaljstyrning från statliga myndigheter på ett

sätt som knappast kan ha varit statsmakternas avsikt vid

lagstiftningstillfället. Om bemyndiganden ändå bedöms som oundvikliga, är det

ett kommunalt krav att dessa innebär att endast regeringen och inte underlydande

statliga verk ges denna möjlighet när det är fråga om bestämmelser med

materiellt innehåll. Regeringen anser att Kommunförbundets synpunkt bör beaktas

särskilt när det gäller föreskrifter som innebär åligganden för kommunerna.

 LRF anser att kommittén har gått för långt när det gäller bemyndiganden.

Lagförslaget bör ändras så att bemyndigandefallen kraftigt begränsas samt att de

riktlinjer och principer som skall vara styrande för regeringens och

underordnade myndigheters normgivningsverksamhet klarare preciseras. Även på

denna punkt bör remisskritiken enligt regeringens mening beaktas. Föreskrifter

med bemyndiganden bör alltså vara så exakta som det är möjligt och lämpligt med

avseende på de föreskrifter som får beslutas enligt ett bemyndigande.

 Uppsala universitet anser att balkförslaget i alltför hög grad bygger på

ramlagstänkandet med bemyndiganden. I själva verket innebär balkförslaget med

dess fjärde kapitel enligt universitetet att man föreslår att riksdagen i

praktiken inte längre skall vara lagstiftare på miljöområdet, utan lämna över

uppgiften till regeringen. Regeringen anser att denna synpunkt måste ses i

förhållande till det utrymme för bemyndiganderegler som finns i 8 kap 7 §

regeringsformen. Det kan då bara konstateras att grundlagen ger ett stort

utrymme för bemyndiganderegler på miljöpolitikens område liksom i andra frågor

som gäller förhållandet mellan den enskilde och det allmänna.

 Stockholms universitet anser att bemyndigandet att meddela föreskrifter för att

genomdriva riktlinjer eller principer som riksdagen antagit bör ses över ur

konstitutionell synvinkel. Regeringen delar denna åsikt.

 Sammantagen leder remisskritiken enligt regeringens mening till ändringar i

förhållande till kommitténs förslag. Den nya lagen bör inte innehålla ett

allmänt vidsträckt kapitel om föreskrifter. Istället bör det finnas

bemyndiganden i de särskilda frågor där det är behövligt. Därigenom undviks en

viss dubbelreglering som skulle bli följden av kommitténs förslag. Endast när

det är lämpligt i det enskilda fallet bör ett bemyndigande innehålla en

möjlighet till subdelegering till myndigheter under regeringen. I regeringens

årliga miljöredovisning till riksdagen bör ingå en redogörelse för hur

bemyndigandena i miljöbalken utnyttjats.

4.3 Samordning av miljölagstiftningen

Regeringens förslag: Följande lagar samordnas i en miljöbalk.

1. naturvårdslagen (1964:822),

2. miljöskyddslagen (1969:387),

3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

5. renhållningslagen (1979:596),

6. hälsoskyddslagen (1982:1080),

7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

8. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

9. miljöskadelagen (1986:225),

10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

11. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud.

Kommitténs förslag: Omfattar strålskyddslagen, regler om biotekniska produkter

och lagen om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel men

överensstämmer i övrigt med regeringens förslag.

Remissinstanserna: I stort sett alla remissinstanser står bakom tanken på en

samordning av miljölagstiftningen. Några har förordat en annan struktur av

samordningen än den kommittén har föreslagit. Arbetarskyddsstyrelsen har

framhållit att förslaget innebär en i många stycken oklar avgränsning mot

arbetsmiljölagens tillämpningsområde. Ett betydande antal remissinstanser har

föreslagit att ytterligare lagar skall ingå i miljöbalken, främst lagar som

reglerar de areella näringarna. Några har avstyrkt att strålskyddslagen skall

ingå i miljöbalken.

Skälen för regeringens förslag: Behovet av en översyn och en samordning av

miljölagstiftningen så att den blir lättare att tillämpa och överblicka framgår

med stor tydlighet av Miljöskyddskommitténs betänkande och av remissyttrandena.

 Alla som oroar sig för miljöstörningar och som engagerar sig i olika

miljöfrågor kan med fog kräva att miljölagstiftningen är tydlig, begriplig och

enhetlig, så att de kan skaffa sig kunskap om vad som gäller. Detsamma gäller

både näringslivet och andra som direkt skall rätta sig efter lagstiftningen och

myndigheter som skall tillämpa den. En tydlig, begriplig och enhetlig

lagstiftning underlättar vidare en jämförelse med internationella förhållanden

och därmed också en anslutning till internationella överenskommelser samt inte

minst en svensk anpassning till EG:s regelsystem. Den kan också förbättra

möjligheterna till information och opinionsbildning kring miljöfrågorna. På så

sätt kan en samordning av lagstiftningen bli ett medel att styra miljöarbetet åt

ett håll som ligger i linje med de nationella miljömålen. Som vi tidigare har

funnit bygger lagstiftningen i väsentliga delar på föråldrade principer. Det är

givetvis viktigt att miljölagstiftningen avspeglar den aktuella politiken på

området.

 Lagrådet har ifrågasatt om det förslag som läggs fram är ägnat att som en ny

balk inlemmas i 1734 års lag. Förslaget kan enligt Lagrådet hellre ses som ett

steg på vägen mot ett lagverk av den fullständighet och genomarbetning som bör

känneteckna en miljöbalk. Lagrådet föreslår därför att förslaget som miljölag

får vara fristående under det att arbetet med att skapa en miljöbalk fortsätter.

 I denna fråga konstaterar regeringen att den dåvarande regeringen i 1991 års

miljöproposition (prop. 1990/91:90) gjorde det ställningstagandet, att

miljöskyddslagstiftningen skall samlas i en miljöbalk. Riksdagen ställde sig

bakom detta (bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338). Riksdagens

ställningstagande har varit utgångspunkten för Miljöskyddskommitténs arbete att

samordna miljölagstiftningen och sammanföra den i ett förslag till miljöbalk.

Något annat beslut i frågan om miljöbalk har därefter inte fattats. Regeringen

har sålunda i flera regeringsförklaringar, senast den som lämnades till

riksdagen den 5 oktober 1993, gett till känna sin avsikt att förelägga riksdagen

ett förslag att skärpa miljölagstiftningen och sammanföra den i en miljöbalk.

Den nu föreslagna samordningen av de viktigaste lagarna på miljöområdet är en

god utgångspunkt för den framtida lagstiftningen på miljöpolitikens område. Vad

Lagrådet anfört i frågan om den föreslagna lagstiftningen skall benämnas

miljöbalk eller inte, förändrar inte regeringens tidigare redovisade

ställningstagande.

 Lagrådet har vidare ifrågasatt om inte fler lagar på miljöområdet bör ingå i

miljöbalken än som nu föreslås och har särskilt nämnt vattenlagen och

skogsvårdslagen. Det kan i framtiden vara aktuellt att föra in ytterligare lagar

i miljöbalken när syftet med dessa sammanfaller med miljöbalkens. För närvarande

finns dock ingen möjlighet att införliva ytterligare lagar i balken.

 Syftet med bestämmelserna i naturresurslagen är att främja en från ekologisk,

social och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning med marken,

vattnet och den fysiska miljön i övrigt. Vid tillämpningen skall såväl

önskemål att utnyttja som att bevara naturresurserna beaktas. Anläggningar som

skall prövas av regeringen är i allt väsentligt sådana som har synnerligen

betydande miljökonsekvenser. I och med att det år 1991 införts bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar i naturresurslagen har dess karaktär av

miljölagstiftning förstärkts. Samordningen av naturresurslagen med övriga

miljölagar innebär att miljölagstiftningen knyts närmare de lagar som är

anknutna till naturresurslagen. Genom att inordna föreskrifter motsvarande

naturresurslagens i miljöbalken ökas förutsättningarna för en god livsmiljö.

Dels skärps kraven på att samhällsplaneringen sker med ökad miljöhänsyn, dels

görs tydligt att tillståndsprövningen av olika exploateringsföretag skall ske

mot grundläggande krav på en långsiktigt god hushållning med mark- och

vattenområden.

 Flera remissinstanser har invänt att sambandet mellan naturresurslagen och

plan- och bygglagen försvagas när NRL ingår i miljöbalken. Genom bestämmelserna

i 6 kap. 1 och 2 §§ NRL finns det ett samband mellan NRL och PBL. Av 1 kap 2 §

och 5 kap. NRL framgår att intentionerna i NRL sträcker sig långt utanför PBL:s

tillämpningsområde. Sambandet mellan NRL och PBL kan bibehållas även vid en

samordning och utgör därför inget hinder mot att NRL infogas i en miljöbalk.

 Lokaliseringen är av central betydelse när det gäller att motverka olägenheter

från miljöfarlig verksamhet. Vid tillståndsprövning har miljömyndigheterna att

tillämpa inte bara lokaliseringsbestämmelserna i miljöskyddslagen utan också 2

och 3 kap. naturresurslagen. Att denna dubbla prövning krävs, kommer till bättre

uttryck om de båda regelsystemen samordnas i en miljöbalk. På så sätt kan en

samordning förstärka miljöskyddet vid lokalisering av miljöfarlig verksamhet.

Det nu anförda ger stöd för att naturresurslagen bör ingå bland de lagar som

skall samordnas i miljöbalken.

 Detta bör dock inte medföra någon förändring av hushållningsbestämmelsernas

räckvidd i förhållande till annan lagstiftning, och inte heller någon ändring i

den centrala betydelsen som planer enligt PBL är avsedda att ha vid

myndigheternas prövning av markanvändningen.

 Miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen, lagen om kemiska produkter och

renhållningslagen har alla syften som kan sägas vara delvis sammanfallande.

Miljöskyddslagen syftar till att reglera vatten- och luftföroreningar samt

buller och andra störningar i den yttre miljön. Sådana störningar påverkar

naturligtvis inte enbart naturen utan ofta direkt eller indirekt även människors

hälsa. Hälsoskyddslagens syfte att hindra och undanröja

störningar som kan vara skadliga för människors hälsa kan sägas sammanfalla med

miljöskyddslagens syfte till viss del. Även lagen om kemiska produkter syftar

till att förebygga skador på människors hälsa eller i miljön. Lagen ställer med

detta syfte krav på dem som hanterar eller importerar kemiska produkter.

Renhållningslagen ställer i sin tur krav på dem som hanterar avfall. Enligt

lagen skall avfall hanteras på sådant sätt att det inte uppkommer olägenheter

från hälsoskydds- och miljövårdssynpunkt. Inte enbart lagarnas syften är

sammanfallande utan till viss del även deras tillämpningsområden.

Hälsoskyddslagen reglerar i likhet med miljöskyddslagen störningar som härrör

från användningen av fast egendom även om den också omfattar störningar från lös

egendom. Även en så betydande störningskälla som trafiken regleras till viss del

av såväl miljöskyddslagen som hälsoskyddslagen. Trafikens avgaser och buller har

i en del fall ansetts utgöra sanitär olägenhet och föranlett ingripande med stöd

av hälsoskyddslagen och störningar från fasta trafikanläggningar faller in under

miljöskyddslagen.

 Även tillämpningsområdena för lagen om kemiska produkter och miljöskyddslagen

är till viss del sammanfallande. Ett förbud kan med stöd av miljöskyddslagen

meddelas mot användningen av ett visst ämne i en särskild anläggning, om ämnet

kan förekomma i utsläppen från anläggningen. Ett företag som har erhållit

tillstånd enligt miljöskyddslagen att använda en viss kemikalie i sin verksamhet

kan å andra sidan förlora denna rätt om kemikalien senare förbjuds med stöd av

lagen om kemiska produkter. Ett förbud meddelat med stöd av lagen om kemiska

produkter kan således helt rycka undan förutsättningarna för ett tidigare

meddelat tillstånd. Även utsläpp från miljöfarlig verksamhet kan regleras med

stöd av båda lagarna. En föreskrift meddelad med stöd av lagen om kemiska

produkter om t.ex. hantering av ett visst ämne kan direkt påverka ett utsläpp.

Lagarnas tillämpningsområden överlappar således varandra i inte obetydlig

omfattning. Härtill kommer att en samordning av reglerna i miljöskyddslagen och

lagen om kemiska produkter ger möjligheter att ingripa mot en viss produkt som

ett alternativ eller komplement till ingripande mot en miljöfarlig verksamhet.

 Renhållningslagen reglerar avfallsfrågor. Sådana frågor faller emellertid in

under även övriga nu behandlade lagars tillämpningsområden. Vid en bristfällig

avfallshantering kan krav komma att ställas på hanteraren förutom enligt

renhållningslagen även enligt hälsoskyddslagen, om hanteringen ger upphov till

sanitär olägenhet. För det fall att avfallet innehåller en kemisk produkt kan

krav dessutom komma att framställas på hanteraren med stöd av lagen om kemiska

produkter. Slutligen kan även aktsamhetsreglerna i miljöskyddslagen bli

tillämpliga under förutsättning att avfallshanteringen ger upphov till

miljöstörningar som inte är helt tillfälliga.

 Ytterligare ett skäl för samordning är att det till viss del är samma

myndigheter som tillämpar lagarna. Lokal tillsynsmyndighet är enligt samtliga

lagar en kommunal nämnd och regional tillsynsmyndighet är i de flesta fall

länsstyrelsen. Tillsynen på central nivå är mer uppdelad. Det kan dock nämnas

att Naturvårdsverket, som är central tillsynsmyndighet enligt miljöskyddslagen

och renhållningslagen, jämte andra myndigheter utövar tillsyn även över

tillämpningen av hälsoskyddslagen och lagen om kemiska produkter.

 Det bästa sättet att nå en samordning av sanktionsreglerna på miljöskyddets

område är att till miljöbalken knyta enhetliga sanktionsbestämmelser. Lämnas

t.ex. lagen om kemiska produkter utanför ett sådant nytt enhetligt lagverk blir

det svårare att samordna sanktionsreglerna. En samordning utan lagen om kemiska

produkter skulle medföra en ganska omfattande, parallell reglering i de båda

regelverken av sanktionerna, vilket inte är önskvärt.

 Lagen om svavelhaltigt bränsle intar en mellanställning mellan miljöskyddslagen

och lagen om kemiska produkter. Vid en samordning av lagen om svavelhaltigt

bränsle med övriga bestämmelser i miljöbalken finns det inget behov av att före-

skriva några särskilda aktsamhetsregler för bränslen. Behovet av bemyndiganden

kan tillgodoses genom bestämmelser i balken om föreskrifter och genom de

särskilda aktsamhetsreglerna för kemiska produkter.

 Även bestämmelserna i lagen om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark och

lagen om förbud mot dumpning av avfall i vatten kan med fördel integreras i

miljöbalken. Grundläggande bestämmelser i de båda lagarna bör följa av balken

som sådan. I övrigt kan bestämmelserna i den förstnämnda lagen intas bland bal-

kens regler om skydd för växt- och djurlivet. De särskilda bestämmelserna i den

senare lagen kan på motsvarande sätt tas in i balkens kapitel om avfall.

 Lagen om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel innehåller bl.a.

bestämmelser om godkännande av sådana bekämpningsmedel och om vissa skyldigheter

vid hantering av dem. Dessutom upptar lagen regler om tillsyn, avgifter och

ansvar. Kommittén förordar att även denna lag integreras i miljöbalkens regler

om produktkontroll. Regeringen har emellertid föreslagit en särskild lag om

genteknik. I det läget bör reglerna om biologiska bekämpningsmedel inte ingå i

miljöbalken.

 Naturvårdslagen innehåller särskilda regler som nära anknyter till miljövårdens

intressen. Naturvårdslagstiftningen är också av stor betydelse för hushållningen

med den fysiska miljön. En samordning enligt riksdagens beslut av alla lagar som

avser att bevara, skydda och förbättra tillståndet i miljön, att garantera

medborgarna rätten till en ren och hälsosam miljö och att säkerställa en

långsiktigt god hushållning med naturresurserna förutsätter att naturvårdslagen

införs i miljöbalken som en central del av densamma.

 Såväl lagen om skötsel av jordbruksmark som skogsvårdslagen innehåller en

allmän hänsynsregel, som innebär att hänsyn skall tas till bl.a. naturvårdens

intressen vid skötsel av jordbruksmark och skogsmark.

 Lagrådet har anmärkt att viktiga lagar på miljöområdet bl.a. skogsvårdslagen,

lämnas utanför i regeringens förslag till miljöbalk. Det är att märka att

skogsvårdslagen liksom t.ex. minerallagen har en delvis annan karaktär än den

lagstiftning som föreslås ingå i miljöbalken, bl.a. genom att primärt reglera

vissa näringsverksamheter. Denna omständighet utgör naturligtvis inget hinder

mot att en ökad hänsyn till miljön också skall tas i verksamheter av sådant slag

som de omnämnda lagarna innefattar. Lagtekniskt bör emellertid i enlighet med

miljöpolitikens allmänna utformning detta ske genom att den aktuella

sektorslagen också rymmer aktsamhetsregler. Under senare år har också sektorsla-

garna i allt större omfattning kommit att innehålla föreskrifter om hänsyn till

miljön och landskapet. Genom riksdagens skogspolitiska beslut har således

ytterligare regler om miljö- och naturvårdshänsyn införts i skogsvårdslagen.

Lagen om skötsel av jordbruksmark upptar också en bemyndiganderegel som tar

sikte särskilt på miljöskyddsfrågor. Regeln medger att de föreskrifter får

meddelas som skäligen kan fordras från miljöskyddssynpunkt, dock endast såvitt

gäller djurantal, gödselhantering och växtodling. Övervägande skäl talar alltså

för att hänsynsregler och liknande föreskrifter med inriktning på miljöskydd får

stå kvar i skötsellagen och skogsvårdslagen. Skulle i framtiden en avreglering

av jord- och skogsbruket medföra att det i stort sett bara blir miljöregler kvar

i sektorslagarna bör, som bl.a. vissa remissinstanser framfört, övervägas om

dessa lagar skall föras över till miljöbalken.

 Fiskelagen upptar framför allt bestämmelser om rätten till fiske i svenska

vatten. Lagen innehåller också regler av skyddskaraktär. Av störst intresse vad

gäller skyddsregler är den bemyndiganderegel enligt vilken det får meddelas

föreskrifter om fiskets vård och bedrivande. Av motsvarande skäl som anförts

beträffande skogsvårdslagen anser vi dock att sådana skyddsregler bör stå kvar i

fiskelagen.

 Det finns flera lagar, t.ex. lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg

och lagen om transport av farligt gods, som i likhet med kärntekniklagen

reglerar verksamheter där stränga säkerhetskrav måste upprätthållas för att

minimera risken för miljöstörningar. Det som gör kärntekniklagen speciell i sam-

manhanget är den osedvanliga räckvidden av skador på miljön som kan bli följden

av en allvarlig olycka i en kärnteknisk anläggning. Det är således fråga om en

kvantitativ skillnad i fråga om den potentiella risken för skador.

 Ett av huvudsyftena med att samordna lagstiftningen på miljöområdet är att den

skall bli lättare att överblicka och tillämpa. Några sådana samordningsvinster

torde inte stå att vinna med att foga in kärntekniklagen i balken. De flesta av

lagens regler är så speciellt formade utifrån de särskilt stränga krav på

säkerhet som ställs på kärnteknisk verksamhet att de i endast ringa grad låter

sig samordnas med regler i övriga lagar som bör ingå i balken. För dem som har

att i första hand tillämpa reglerna för kärnteknik torde det snarare vara så att

reglerna riskerar att bli otympligare att hantera och svårare att överblicka i

en miljöbalk än vad som är fallet med nuvarande lagstiftning.

 En sammanvägning av de nu redovisade omständigheterna leder till slutsatsen

att kärntekniklagen inte bör fogas in i miljöbalken. Av i huvudsak samma skäl

bör lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg lämnas utanför

miljöbalken.

 Syftet med strålskyddslagen är enligt dess portalstadgande att skydda

människor, djur och miljö mot skadlig verkan av strålning. Detta stämmer väl

överens med de syften som ligger till grund för arbetet med miljöbalken. Vissa

kopplingar finns också till hälsoskyddslagen. I praktiken föreligger dock

viktiga olikheter.

 Strålskydd handlar till stor del om arbetarskydd, patientskydd och

produktsäkerhet. I vissa hänseenden företer strålskyddslagen härvidlag likheter

med lagen om kemiska produkter, vilken skall inordnas i miljöbalken. Val av

kemiska ämnen och produkter som används i industrin, i hushållen och i samhället

i övrigt är emellertid frågor som genomsyrar miljöarbetet i stort. Oavsett i

vilka situationer användningen sker kan man befara att kemiska ämnen och

produkter till slut hamnar i och påverkar den yttre miljön. Lagen om kemiska

produkter är av detta skäl central i en miljöbalk och det får godtas att vissa

frågor som rör t.ex. arbetarmiljön som en följd härav kommer att regleras i

denna del av balken.

 Strålskydd är däremot av mer speciell karaktär. Många av de vitt skilda typer

av allmänt förekommande verksamheter med strålning som regleras i

strålskyddslagen kan inte i nämnvärd mån störa den yttre miljön. Som exempel kan

nämnas röntgenundersökning av tänder eller matberedning i mikrovågsugn. Det kan

te sig naturligt att för sådana verksamheter alltjämt ha strålskyddsbestämmelser

i en speciallag.

 Flera av de myndigheter och organisationer som närmast berörs av förslaget att

föra in strålskyddslagen i miljöbalken ställer sig avvisande till detta. Det är

Statens strålskyddsinstitut, Statens kärnkraftinspektion och Statens råd för

kärnavfallsfrågor som redovisar den uppfattningen. Samma synpunkt har framförts

av Kammarrätten i Stockholm, TCO och LO. I likhet med dessa remissinstanser

anser regeringen att strålskyddslagen för närvarande inte bör ingå i

miljöbalken.

 De ersättningsregler som finns i miljöskadelagen flyttades år 1986 ut ur

miljöskyddslagen och sammanfördes med jordabalkens regler om skadestånd i

grannelagsförhållanden till miljöskadelagen under hänvisning bl.a. till

svårigheten att anpassa de nya skadeståndsreglerna till begreppet "miljöfarlig

verksamhet" och andra bestämmelser i miljöskyddslagen. Föreskrifterna om

miljöskadeförsäkringen finns i miljöskyddslagen men förutsätter för sin

tillämpning att den skadelidande har drabbats av en skada som anges i

miljöskadelagen och inte kan få ersättning enligt den lagen, t.ex. på grund av

preskription. Vid en allmän översyn av miljölagstiftningen finns det anledning

att utforma såväl miljöreglerna som skadeståndsreglerna så att de passar samman.

Med hänsyn till det starka samband mellan miljöskadelagen och miljöskyddslagen

som redan finns och som genom miljöskadeförsäkringen har blivit ännu starkare

saknas det enligt regeringens mening skäl att överväga någon annan lösning än

att miljöskadelagens regler inarbetas i miljöbalken.

 Plan- och bygglagen är ett omfattande lagverk som kom till efter ett mycket

långvarigt lagstiftningarbete. Lagen har visserligen nära samband med den

miljöbalk vi nu föreslår, dels genom att balken enligt förslaget skall omfatta

också de hushållningsfrågor som nu regleras i naturresurslagen, dels genom att

planeringen har stor betydelse för miljöskyddsarbetet i allmänhet och

naturvården i synnerhet. Det föranleder emellertid ingen olägenhet att de båda

lagkomplexen tillämpas parallellt. Att i miljöbalken föra in alla bestämmelser

om den fysiska planeringen torde däremot belasta den lagtekniska konstruktionen

över bristningsgränsen. Utredningen om översyn av plan- och bygglagen (M

1992:02) skall bl.a. lämna förslag till hur miljöhänsynen i den fysiska

planeringen kan ökas. Det anförda talar för att plan- och bygglagen inte förs

över till miljöbalken. Vad angår vattenlagen och minerallagen talar skäl av

samma art som de som anförts beträffande plan- och bygglagen för att dessa lagar

nu inte tas med i balken. Miljöskyddskommittén har emellertid i sitt

slutbetänkande lämnat förslag till omfattande ändringar i framför allt

vattenlagen men också i plan- och bygglagen med anledning av miljöbalken. Dessa

förslag kommer att beredas inför miljöbalkens ikraftträdande.

 Trafiklagstiftningen kräver särskilda överväganden. Miljöstörningarna från

trafiken härrör också från ett stort antal rörliga källor i form av fordon av

olika slag - bilar, fartyg och flygplan. För att reglera sådana fordons

miljöpåverkan behövs styrmedel som påverkar tillverkare och enskilda trafikanter

i form av standardiseringskrav och typgodkännanden resp. olika former av skatter

och avgifter. Sådana bestämmelser har knappast sin plats i miljöbalken. Däremot

bör de allmänna bestämmelserna i miljöbalken i olika hänseenden tillämpas på

fasta trafikanläggningar. Sådana faror för hälsan som luftföroreningar från

trafiken kan medföra bör också behandlas i miljöbalken.

4.3.1Utformningen av samordningen

En samordning kan enligt regeringens mening drivas mer eller mindre långt. Om

den önskade överskådligheten skall vinnas kan inte alltför disparata lagar föras

samman i en och samma lag. Den samordning som nu sker av miljölagstiftningen

bygger på den i 1991 års miljöpolitiska proposition redovisade tanken att i en

miljöbalk samla alla lagar som i första hand avser att bevara, skydda och

förbättra tillståndet i miljön, att garantera medborgarna rätten till en ren och

hälsosam miljö och att säkerställa en långsiktigt god hushållning med

naturresurserna.

 De olika lagarna måste i många hänseenden fogas samman så att miljöbalken ger

uttryck för en enhetlig inställning till miljöfrågorna och så att ambitionen

blir densamma på de olika områden som behandlas i balken. Det går förhållandevis

lätt att samordna tillsyns-, överklagande- och sanktionsbestämmelserna i de

lagar som skall ingå i miljöbalken. En sådan ordning kommer att kunna underlätta

tillsynsmyndigheternas arbete.

 Lagrådet har framfört att det hade varit önskvärt att man i samband med

samordningen av lagarna mera ingående hade gjort en analys av

gränsdragningsproblematiken och försökt att i lagtexten tydligare ange gränserna

mellan olika skyldigheter och ingripanden. Lagrådet har främst berört

gränsdragningen mellan regler som gäller hälsoskydd och regler som gäller

miljöskydd.

 En viktig utgångspunkt för regeringens förslag har varit den kritik som har

riktats mot miljölagstiftningen, nämligen att den har varit splittrad och att

miljömyndigheternas möjligheter till ingripande därför har försvårats. Den nu

föreslagna samordningen har alltså i mycket tagit sikte på att undanröja detta

problem. I den mån avgränsningsfrågorna särskilt bör belysas, vilket kan vara

fallet med avgränsningen mellan hälsoskydd och miljöfarlig verksamhet, anger

regeringens lagförslag och motivtext dock i vilken ordning de skilda materiella

föreskrifterna skall tillämpas. Vad Lagrådet anfört i fråga om avgränsningen

mellan kemikalielagstiftningen och arbetsmiljölagen kan regeringen godta.

Uttalanden om samordningen har gjorts i förarbetena till både arbetsmiljölagen

och lagen om kemiska produkter (se prop. 1990/91:140, s. 86 och 87). Vad som där

har sagts är fortfarande giltigt. Något behov för riksdagen att ta ställning

till frågan, på sådant sätt som Lagrådet antyder, föreligger därmed inte.

Berörda myndigheter, främst Kemikalieinspektionen och Arbetarskyddstyrelsen, har

ett utvecklat samarbete för att samordna sina respektive verksamheter och för

att undvika dubbelarbete.

 Balken bör inledas med bestämmelser som ger uttryck för den moderna

miljövårdens syfte. Miljöpolitikens övergripande mål är att bl.a. skydda

människors hälsa, bevara den biologiska mångfalden, hushållning med uttaget av

naturresurser så att de kan utnyttjas långsiktigt samt skydd för natur- och

kulturlandskap. På ett tidigt skede i balken bör också anges de

allmänna krav på aktsamhet beträffande människors hälsa, miljön och en hållbar

hushållning med naturresurserna som bör prägla miljöarbetet.

 Hushållningsbestämmelserna är av grundläggande karaktär och bör därför finnas

långt fram i miljöbalken.

 Som vi tidigare framhållit föreligger ett behov av att i förväg kunna klarlägga

var gränserna för tillåten miljöpåverkan bör gå. Ett sätt att göra detta är att

införa ett system med s.k. miljökvalitetsnormer, som anger vilken belastning av

bestämda ämnen som kan godtas på olika recipienter såsom mark, vatten och luft.

Enligt vår uppfattning finns det behov av att i ökad utsträckning lägga

miljökvalitetsnormer till grund för olika bedömningar enligt miljöbalken, t.ex.

när det gäller att avgöra var gränsen går för ytterligare utsläpp från

miljöfarlig verksamhet inom ett visst område. Även bestämmelser om

miljökvalitetsnormer bör därför föras in i ett tidigt avsnitt av balken.

 Miljökonsekvensbeskrivningar skall användas för att förbättra beslutsunderlaget

vid avgöranden som kan påverka människors hälsa eller miljön eller äventyra en

hållbar hushållning med naturresurser. En miljökonsekvensbeskrivning måste

omfatta inte bara den verksamhet som närmast är tilltänkt utan också realistiska

alternativ, inbegripet s.k. nollalternativ, till denna. Eftersom kravet på

miljökonsekvensbeskrivningar bör vara en viktig utgångspunkt i miljöbalken bör

bestämmelser om sådana beskrivningar införas i ett tidigt avsnitt av balken.

 Inte bara de nuvarande hushållningsbestämmelserna i naturresurslagen och

bestämmelserna i den lagen om planering och planeringsunderlag utan även balkens

bestämmelser om miljökvalitetsnormer och miljökonsekvensbeskrivningar bör bli

gällande vid prövning enligt de lagar som anknyter till naturresurslagen. Detta

kommer i enlighet med Lagrådets förslag till uttryck i balkens inledande

kapitel. Naturvårdslagen innehåller bestämmelser om att

skydda olika områden till fromma för vetenskap, kultur- och naturvård samt

friluftsliv. Dessa bestämmelser bör hållas samman i balken. Detta avsnitt bör

också innehålla bestämmelser om biotopskydd med syfte att bevara den biologiska

artrikedomen. Naturvårdslagens bestämmelser om tillsyn och sanktioner bör

däremot kunna föras samman med motsvarande bestämmelser hämtade från andra

lagar.

 Ett stort antal aktsamhetsregler hänförliga till olika sektorer av hälso- och

miljöskyddet bör ha sin motsvarighet i miljöbalken. Det är därför inte lämpligt

att smälta samman dem med andra regler. En lämplig disposition synes vara att i

balken föra in flera kapitel som innehåller särskilda regler för miljöfarlig

verksamhet, kemiska produkter, hälsoskydd och avfallshantering inklusive

producentansvar. Det kan vara till fördel för överskådligheten att i denna

avdelning utforma kapitlen så att de innehåller både krav på tillståndsprövning

och särskilda aktsamhetsregler.

 Bestämmelser om tillsyn och sanktioner kan med fördel föras samman i balken

och i stor utsträckning ges en enhetlig utformning.

 Från såväl systematisk synpunkt som från överskådlighetssynpunkt är det

lämpligt att en lagstiftning av den omfattning som en miljöbalk utgör inte bara

indelas i kapitel utan även i större block i form av avdelningar. En sådan

teknik är ingen nyhet utan är tvärtom ganska vanlig då det gäller lagstiftning

av central betydelse. Som exempel på regelverk där tekniken med

avdelningsindelning tidigare tillämpats kan nämnas äktenskapsbalken,

jordabalken, fastighetsbildningslagen, brottsbalken och rättegångsbalken.

 I enlighet med Miljöskyddskommitténs förslag bör miljöbalken indelas i sju

avdelningar, som envar innefattar ett varierande antal kapitel. I respektive

avdelning bör samlas sådana bestämmelser som bedöms ha sådant samband med

varandra att de i ett eller annat hänseende bör hållas ihop.

 Första avdelningen bör innehålla allmänna bestämmelser om bl.a. balkens

målsättning, som anger balkens inriktning i fråga om bl.a. miljöskydd,

hälsoskydd, naturskydd och naturresurshushållning. Vidare bör däri ingå bestäm-

melser om balkens tillämpningsområde.

 Även balkens övergripande allmänna aktsamhetsregler bör ingå i denna avdelning.

 I den andra avdelningen bör intas motsvarigheter till naturresurslagens båda

hushållningskapitel samt bestämmelser om miljökvalitetsnormer och om

miljökonsekvensbeskrivningar. Denna avdelning bör få paraplykaraktär och göras

tillämplig även på andra rättsområden, t.ex. på plan- och bygglagen och

vattenlagen. I avdelningen bör också ingå bestämmelser om regeringens

tillåtlighetsprövning, bl.a. av större industriella anläggningar.

 Den tredje avdelningen bör innehålla balkens bestämmelser om den s.k. gröna

miljövården, framför allt bestämmelser om skydd för naturområden, om skydd för

växt- och djurlivet samt om skydd för friluftslivet.

 I den fjärde avdelningen bör samlas särskilda föreskrifter om skydd för hälsa

och miljö, såsom om miljöfarlig verksamhet, kemiska produkter, hälsoskydd och

avfallshantering.

 Femte avdelningen bör innehålla balkens bestämmelser om tillsyn, om avgifter

för en myndighets verksamhet enligt balken och om överklagande av beslut som

meddelats med stöd av balken.

 I den sjätte avdelningen bör samlas balkens bestämmelser om påföljder, dvs. om

ansvar, förverkande och miljöskyddsavgifter.

 Till den avslutande sjunde avdelningen bör hänföras bestämmelser om ersättning

för intrång, skadestånd och miljöskadeförsäkring.

4.4 Aktsamhetsregler

Regeringens förslag:Olika aktsamhetsregler i nuvarande lagstiftning förs samman

till ett gemensamt kapitel om allmänna aktsamhetsregler i miljöbalken. Därutöver

finns olika aktsamhetsregler för respektive verksamhet. Den av kommittén

föreslagna stoppregeln ingår som en sådan särskild aktsamhetsregel om

miljöfarlig verksamhet.

Försiktighetsprincipen skall tillämpas på all verksamhet som kan skada

omgivningen. Farliga kemiska produkter samt farliga kemiska varor skall ersättas

med produkter eller varor som innebär mindre risk (utbytesprincipen). Det

innebär att ämnen som kan skada miljön skall undvikas vid tillverkning av varor

i den utsträckning det är möjligt. Avsaknaden av vetenskaplig bevisning får inte

användas som en ursäkt för att underlåta att vidta rimliga skyddsåtgärder.

Sådana försiktighetsmått skall iakttas som behövs för att skydda människors

hälsa och miljön mot skador och olägenheter.

Att främja återvinning och återanvändning av material ingår som en del av

aktsamheten.

Tillämpningen av aktsamhetsreglerna skall i sista hand vägas mot ett ekonomiskt

hänsynstagande.

4.4.1Inledning

Föreskrifter om skydd för människors hälsa har funnits i Sverige under flera

hundra år. Regler som i första hand avser att skydda miljön har däremot vuxit

fram i huvudsak under de senaste 100 åren. Sådana regler har oftast tillkommit

som ett resultat av att uppkomna olägenheter inte har kunnat bemästras inom det

befintliga regelsystemet. Det har alltså varit fråga om att införa nya

föreskrifter för att motverka redan uppkomna problem. Sedan 1960-talet har dock

de centrala miljölagarna i ökad utsträckning kommit att innehålla relativt

likartade aktsamhetsregler för att förebygga skador och andra olägenheter.

Miljöskyddslagens aktsamhetsregler syftar till att skydda människor och miljö

från störningar som kan vara skadliga. Bestämmelserna i den lagen omfattar dock

endast sådana störningar som hänför sig till användning av fast egendom.

Anknytningen till fast egendom är dock inte genomgående för de olika

skyddslagarna. Sålunda omfattar hälsoskyddslagen störningar från användning av

såväl fast som lös egendom. Lagen reglerar dock endast störningar som kan skada

människors hälsa. Kemikalielagstiftningen, som syftar till att skydda människor

och miljö från skador orsakade av hantering m.m. av kemiska produkter, har inte

heller den någon särskild anknytning till egendomsbegreppet. Renhållningslagen

liksom naturvårdslagen har däremot genom respektive lagstiftnings karaktär en

anknytning till fastighetsbegreppet.

Genom senare års lagstiftning har den utpräglade planerings- och

markanvändningslagstiftningen kommit att tydligare omfatta också hänsynen till

miljön. Plan- och bygglagen t.ex. innehåller tydliga sådana regler. Det kan

sägas vara en allmän uppfattning numera, att en god planering är ett av de

viktigaste enskilda momenten för att undvika senare störningar på människors

hälsa och miljön. Markanvändningslagstiftningen har därför kommit att få ett

naturligt samband med övrig miljölagstiftning.

4.4.2Nuvarande ordning

De grundläggande aktsamhetsreglerna i fråga om skyddet för människor och miljön

i den svenska miljölagstiftningen finns i 5 § miljöskyddslagen och 5 § lagen om

kemiska produkter. Miljöskyddslagen utformar aktsamhetskravet som en huvudregel

till vilken har fogats två hjälpregler. Enligt huvudregeln är den som utövar

eller ämnar utöva miljöfarlig verksamhet skyldig att vidta de skyddsåtgärder,

tåla den begränsning av verksamheten och iaktta de försiktighetsmått i övrigt

som skäligen kan fordras för att förebygga eller avhjälpa olägenhet.

Skyldigheten att avhjälpa olägenheter kvarstår även efter det att verksamheten

har upphört. Enligt den första hjälpregeln skall omfattningen av åliggandena

enligt huvudregeln bedömas med utgångspunkt i vad som är tekniskt möjligt vid

verksamhet av det slag som är i fråga och med beaktande av såväl allmänna som

enskilda intressen. Enligt den andra hjälpregeln skall vid avvägningen mellan

olika intressen särskild hänsyn tas till å ena sidan beskaffenheten av det

område som kan bli utsatt för störning och betydelsen av störningens verkningar,

å andra sidan nyttan av verksamheten samt kostnaden för skyddsåtgärd och den

ekonomiska verkan i övrigt av försiktighetsmått som kommer i fråga.

Kraven enligt 5 § miljöskyddslagen hänför sig alltså till tre olika faktorer,

varvid utgångspunkten är vad som är tekniskt möjligt. Emellertid skall även

ekonomiska faktorer beaktas med utgångspunkt i vad som är ekonomiskt rimligt. De

ekonomiska faktorerna skall i princip bedömas objektivt, vilket innebär att man

i allmänhet skall bortse från en näringsidkares personliga förhållanden. Förutom

att bestämma de åtgärder som är tekniskt möjliga och ekonomiskt rimliga måste

miljömyndigheterna även göra en bedömning om åtgärderna är miljömässigt

motiverade eller med andra ord om åtgärderna står i rimligt förhållande till den

effekt de kan beräknas få. Genom att varje enskild åtgärd måste vara

miljömässigt motiverad är det möjligt att komma fram till den mest

kostnadseffektiva kombinationen av åtgärder för den verksamhet som prövas.

Också i 5 § lagen om kemiska produkter finns en huvudregel. Till denna har

kopplats en hjälpregel. Enligt huvudregeln åligger det den som hanterar eller

importerar en kemisk produkt att vidta de åtgärder och iaktta de

försiktighetsmått som behövs för att hindra eller motverka skada på människor

eller i miljön. Enligt hjälpregeln, som vanligen kallas substitutions- eller

utbytesprincipen, skall sådana kemiska produkter undvikas som kan ersättas med

mindre farliga produkter. Lagen om kemiska produkter innehåller dessutom

särskilda hjälpregler om utredningsskyldighet och om kunskapskrav.

I hälsoskyddslagen finns bestämmelser till skydd mot sanitär olägenhet. Den

lagen bygger också på att en avvägning skall ske mellan motstående intressen.

Ägaren eller nyttjanderättsinnehavaren till berörd egendom skall sålunda vidta

de åtgärder som skäligen kan krävas. I lagen och med stöd av lagen meddelade

föreskrifter anges närmare de förpliktelser som gäller för den som äger eller

använder egendomen i fråga.

Naturvårdslagen riktar sig som framgår av lagens inledande bestämmelser till

envar, ett förhållande som naturligtvis präglar aktsamhetsreglernas utformning i

lagen. Det åligger var och en som vistas i naturen att visa varsamhet. Lagen

innehåller särskilda bestämmelser till skydd för växt- och djurarter som är

hotade. Möjligheterna att med stöd av naturvårdslagen inrätta nationalparker,

naturreservat och andra särskilt fredade platser ger också plats för särskilda

aktsamhetsregler liksom den tillståndsplikt som finns för sådana arbetsföretag

som påverkar landskapet, t.ex. grus- och sandtäkter. Vid prövning som rör

naturvård skall tillbörlig hänsyn tas till övriga allmänna och enskilda

intressen.

Aktsamhetsreglerna i de särskilda markanvändningslagarna är främst inriktade på

att säkerställa en lämplig användning av marken och vattnet samt att skydda

värdefulla områden från arbetsföretag av olika slag. I de lagar som reglerar

markanvändningen finns bestämmelser som avser skydd för människan och miljön.

Naturresurslagen har karaktären av en övergripande lag också inom det miljö-

rättsliga området. Lagens syfte är att bevara en god natur- och kulturmiljö, att

i ett långsiktigt perspektiv trygga landets försörjning med naturresurser samt

att främja en ändamålsenlig samhällsutbyggnad. Lagen innehåller bl.a.

grundläggande och särskilda hushållningsbestämmelser. Hushållningsbestämmelserna

omfattar mark- och vattenområden samt den fysiska miljön i övrigt, dvs.

bebyggelse, anläggningar infrastruktur m.m. Lagens bestämmelser skall tillämpas

enligt vad som är föreskrivet i bl.a. plan- och bygglagen, vattenlagen,

miljöskyddslagen och naturvårdslagen.

De grundläggande hushållningsbestämmelserna anger vilka avvägningar som skall

göras vid planläggning och tillståndsprövning i fråga om den framtida

användningen av marken och vattnet. Det kan alltså här vara fråga om

överväganden som kan vara av stor betydelse både vad gäller övergripande frågor

och i ett senare skede, när det gäller att mer i detalj reglera skyddet för

människan och miljön. De särskilda hushållningsbestämmelserna slår vakt om

särskilt värdefulla områden som kust- och fjällområden och orörda älvar.

Plan- och bygglagen innehåller bestämmelser om planläggning av mark och vatten

och om byggande. I första hand är plan- och bygglagen ett instrument för

kommunerna att styra bebyggelseutvecklingen i vid mening. Detta sker genom

vägledande översiktsplaner, detaljplaner och områdesbestämmelser.

Detaljstyrningen enligt plan- och bygglagen sker främst genom bygglovsprövning.

Enligt plan- och bygglagen regleras markanvändningen med rättsverkan genom

detaljplaner och områdesbestämmelser. Genom dessa planinstrument har kommunerna

givits stora möjligheter att påverka den framtida markanvändningen och därigenom

förhindra att t.ex. redan etablerade bostadsområden utsätts för störningar från

olika miljöfarliga verksamheter. Det kan naturligtvis många gånger vara lika

angeläget att skydda omgivningen från störningar från verksamheter belägna

utanför ett planområde. I sådana fall kan kommunen under vissa förutsättningar

införa vissa bestämmelser för omgivningen när det gäller högsta tillåtna

störningsnivåer, s.k. områdesbestämmelser.

4.4.3Något om EG:s regler om aktsamhet

EU:s miljöprogram fram till år 2000 innehåller en strategi för hållbar

utveckling. Större vikt läggs vid det förebyggande arbetet. Aktsamhetsregler har

fått en mer framträdande roll i Maastricht-avtalet. Detta avtal innebär att EU:s

miljöpolitik har getts fastare ramar. Försiktighetsprincipen ingår sålunda

numera som en del av EU:s miljöpolitik. I fråga om formerna för beslutsfattande

har det tillkommit, att miljöregler kan antas av rådet genom kvalificerad

majoritet. Besluten behöver alltså inte längre vara enhälliga. Parlamentets roll

i beslutsfattandet har också förstärkts.

I Maastricht-avtalet är det närmast artiklarna 130r, 130s och 130t som behandlar

miljöfrågorna. Särskilt artikel 130 r tar sikte på förebyggande åtgärder och

aktsamhetsregler. Unionens miljöpolitik skall grundas på försiktighetsprincipen

och att förebyggande åtgärder skall vidtas för att undvika skador på människor

och miljön. Den som förorenar är skyldig att betala för de skador hans

verksamhet ger upphov till. I enlighet med det antagna miljöprogrammet för EU

skall hänsynen till miljön vara genomgående för de beslut i skilda avseenden och

på olika områden som är ett resultat av unionens arbete.

Typiskt för EG:s direktiv på miljöområdet är att de lägger stor vikt vid att den

som bedriver en verksamhet iakttar närmare angivna krav på aktsamhet. Av stort

intresse i detta sammanhang är ramdirektivet (84/360/EEG) om luftföroreningar.

Bakom direktivet ligger konventionen om långväga luftföroreningar. I direktivet

fastläggs att tillståndsplikt skall införas för luftförorenande anläggningar av

visst slag. Direktivet innehåller vidare en rad bestämmelser av

aktsamhetskaraktär som skall tillämpas vid myndigheternas prövning av en

tillståndsansökan. För tillstånd till en ny verksamhet krävs att alla lämpliga

förebyggande åtgärder mot luftförorening har vidtagits, inklusive tillämpning av

bästa tillgängliga teknik. Detta gäller under förutsättning att sådana åtgärder

inte medför oskäliga kostnader, att verksamheten i fråga om särskilt angivna

ämnen inte får medföra betydande luftförorening, att gällande gränsvärden för

emissioner innehålls och att gällande gränsvärden för luftkvalitetet innehålls.

För särskilt utpekade förorenade områden kan strängare gränsvärden för

emissioner sättas. För befintliga verksamheter gäller särskilda regler. På sikt

skall också dessa omfattas av kraven på bästa tillgängliga teknik. Det ankommer

vidare på medlemsländerna att följa utvecklingen när det gäller bästa teknologi

och miljösituationen och successivt ställa de ytterligare krav som kan vara

motiverade. De aktuella bestämmelserna är liksom bestämmelserna i flertalet

övriga direktiv av minimikaraktär vilket innebär att det enskilda medlemslandet

har frihet att ställa strängare krav under förutsättning att dessa krav inte

strider mot EG:s övriga regler.

4.4.4Allmänna aktsamhetsregler

Regeringens förslag: De olika allmänna aktsamhetsregler som finns i nuvarande

miljölagstiftning förs samman till ett gemensamt, övergripande kapitel i

miljöbalken. Aktsamhetsreglerna skall i den utsträckning som framgår av

respektive kapitel gälla vid tillämpning av balkens tredje och fjärde

avdelningar. Därutöver finns särskilda aktsmhetsregler för respektive

verksamhet. För miljöfarlig verksamhet gäller som särskild aktsamhetsregel att

den av kommittén föreslagna stoppregeln skall tillämpas vid prövningen av en

verksamhets tillåtlighet.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att de övergripande

aktsamhetsbestämmelser som skall gälla för den som utövar miljöpåverkan skall

samlas i ett kapitel om allmänna aktsamhetsregler i miljöbalkens första

avdelning. Begreppet "utöva miljöpåverkan" innefattar enligt kommitténs förslag

allt mänskligt handlande som kan utöva påverkan på hälsa, miljö och

naturresurser. Kommittén har vidare föreslagit en särskild stoppregel som skulle

kunna tillgripas mot den som utövar miljöpåverkan av sådant slag som kan befaras

leda till att människors hälsa skadas eller att miljön påtagligt eller

allvarligt skadas.

Remissinstanserna: Några remissinstanser menar att de föreslagna allmänna

aktsamhetsreglerna i sin föreslagna utformning är alltför allmänt hållna och

föreslår att de därför byggs ut, antingen så att de blir mer direkt tillämpbara

genom utvidgade materiella regler som kan vara straffsanktionerade, eller så att

reglerna görs tillämpbara också för miljöstörande verksamheter som i övrigt

regleras med stöd av annan lagstiftning än miljöbalken. Flera remissinstanser

har vänt sig mot att

aktsamhetsreglerna genom begreppet utöva miljöpåverkan får en tillämpning som är

svår att överblicka. I fråga om stoppregeln och dess utformning har det

övervägande antalet remissinstanser varit starkt kritiska. Statens

Naturvårdsverk anser att miljöbalkens allmänna aktsamhetsregler bör gälla

genomgående och utgöra basen för krav som i princip skall kunna ställas vid

prövning av varje verksamhet, oavsett om prövningen skall ske med stöd av

miljöbalken eller enligt annan lagstiftning som reglerar verksamheter som kan

befaras påverka miljön.

Lunds universitet menar att det ur miljöskyddssynpunkt vore bättre att formulera

de grundläggande kravreglerna enkelt och tydligt och ge dem ett innehåll som

innebär en mer direkt reglering av de aktuella verksamheterna. Några

länsstyrelser, som Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kopparbergs

län och Länsstyrelsen i Västerbottens län anför liknande synpunkter och

framhåller att de allmänna aktsamhetsreglerna bör fogas samman med de särskilda

aktsamhetsreglerna i balkens fjärde avdelning. Länsstyrelsen i Göteborgs och

Bohuslän betonar vikten av att de allmänna aktsamhetsreglerna verkligen blir

styrande. Enligt länsstyrelsen förefaller avståndet vara ganska stort mellan de

allmänna aktsamhetsreglernas ambitionsnivå och de bestämmelser i balken som är

direkt bindande för myndigheter och enskilda.

SJ anför synpunkter som överensstämmer med de angivna länsstyrelsernas och

framhåller att kommitténs förslag kan leda till oklarheter.

Svenska Naturskyddsföreningen anser att miljöbalkens kapitel om allmänna

aktsamhetsregler bör omarbetas och göras mera utförligt och tydligt. Uppsala

universitet har anfört liknande synpunkter.

Justitieombudsmannen menar att i lag orealistiskt högt satta krav inte så att

säga av sig själva kan antas medverka till ökat miljö- eller hälsoskydd eller

bättre hushållning med naturresurser. Enligt Kammarrätten i Stockholm måste

vissa aktsamhetskrav mildras för att reglerna över huvud taget skall kunna

betraktas som praktiskt användbara som grundval för föreskrifter och direkta

tillämpningsbedömningar. Kommunförbundet anser att den allmängiltiga

utformningen av aktsamhetsreglerna medför att det i dagsläget är oklart hur

dessa kommer att fungera i det praktiska arbetet hos miljömyndigheterna. Också

LRF anser det oklart hur reglerna kommer att verka i praktiken och tillägger att

kombinationen av de allmänna aktsamhetsreglerna och införande av miljökvali-

tetskrav kommer att innebära oanade möjligheter för myndigheterna att ställa

långtgående krav på enskilda verksamheter. Koncessionsnämnden för miljöskydd

menar att stoppregeln i den givna utformningen innebär att all samhällsnyttig

men miljöfarlig verksamhet omöjliggörs.

Skälen för regeringens förslag:

De allmänna aktsamhetsreglernas tillämpningsområde

Som framgått av bakgrundsbeskrivningen finns det i de nuvarande miljölagarna

aktsamhetsbestämmelser som gäller för olika verksamhetsområden. De olika

aktsamhetsreglerna gäller vid sidan av varandra. Inom vissa områden och för

vissa verksamheter lappar emellertid reglerna över varandra. En sådan ordning

kan leda till oklarheter mellan myndigheterna i fråga om vilken myndighet som

har ansvaret för att följa verksamheten liksom det för den enskilde kan uppstå

oklarheter, när flera myndigheter eller olika lagar med delvis sammanfallande

inriktning kan reglera samma fråga.

Kommittén har som ram för aktsamhetsbestämmelsernas tillämpningsområde

föreslagit begreppet "utöva miljöpåverkan". Detta begrepp inrymmer enligt

kommitten "allt mänskligt handlande som kan utöva påverkan på hälsa, miljö eller

naturresurser". Begreppet utöva miljöpåverkan avses också enligt kommittén

motsvara balkens tillämpningsområde. De allmänna aktsamhetsreglerna skall enligt

kommittén iakttas av regeringen och andra myndigheter som utfärdar föreskrifter

och av rättstillämpande myndigheter i enskilda mål och ärenden. Detta gäller

såväl vid tillståndsbeslut som i frågor om tillsyn.

I likhet med kommittén anser regeringen att de mer allmänt utformade

aktsamhetsreglerna i de nuvarande nyss redovisade lagarna bör läggas till grund

för ett antal till varandra anpassade övergripande aktsamhetsregler i balken.

Dessa allmänna aktsamhetsregler bör föras samman till ett kapitel i miljöbalkens

första avdelning. Reglerna skall på närmare angivet sätt vara tillämpliga på

alla företag, kommuner och andra som utövar en verksamhet eller vidtar någon

annan åtgärd som kan komma i konflikt med miljöbalkens syfte.

Flera remissinstanser har kritiserat utformningen av de allmänna

aktsamhetsreglerna och menar att det med den föreslagna konstruktionen är svårt

att överblicka gränserna för balkens tillämpningsområde. En negativ

miljöpåverkan kan föranleda ingripanden från miljömyndigheternas sida, oavsett

vilken typ av verksamhet det är fråga om, eftersom tillsynsreglerna kan

tillämpas på alla dem som utan särskilt tillstånd eller godkännande utövar

miljöpåverkan. Kritiken mot utformningen av de allmänna aktsamhetsreglernas

tillämpningsområde sammanfaller i mycket med den som har riktats mot kommitténs

förslag om utvidgade möjligheter att meddela generella föreskrifter.

Sammanfattningsvis anser de kritiska remissinstanserna att förslaget leder till

rättsosäkerhet. Lagrådet förordar för sin del att möjligheterna att tillämpa de

allmänna aktsamhetsreglerna mera enhetligt på olika verksamhetsområden undersöks

ytterligare.

Som framgår av avsnitt 4.2.2 har regeringen i fråga om möjligheterna att meddela

generella föreskrifter valt att följa den kritiska remissopinionen så att balken

inte innehåller något särskilt kapitel om generella föreskrifter av det slag som

kommittén har föreslagit. I stället bör det, som tidigare redovisats, finnas

bemyndiganden där detta är behövligt och då för klart angivna områden.

Regeringens ställningstagande i denna fråga bygger på viljan att tillmötesgå

befogade krav, att det skall kunna vara möjligt att förutse lagstiftningens

tillämpningsområde.

Också i fråga om aktsamhetsreglernas tillämpningsområde bör det tydligt framgå

för vilka verksamhetsområden aktsamhetsreglerna kan göras gällande. Enbart om

dessa områden klart redovisas, blir det möjligt att i förväg avgöra för vilka

fall myndigheterna har rätt att ingripa. Det förtydligande av

aktsamhetsreglernas tillämpningsområde som Lagrådet har föreslagit är i detta

sammanhang klargörande. Detta hindrar dock inte att också verksamheter som

formellt ligger utanför miljöbalken anpassas till balkens aktsamhetsregler. En

sådan anpassning bör dock i enlighet med det sektorsansvar som gäller all

miljöstörande verksamhet ske genom den lagstiftning som reglerar verksamheten i

fråga, antingen genom en hänvisning till miljöbalkens allmänna aktsamhetsregler

eller på annat sätt. Miljöskyddskommittén har i sitt slutbetänkande (SOU

1994:96) föreslagit regler med detta syfte.

Balkens allmänna aktsamhetsregler kommer alltså att omfatta verksamheter som

regleras närmare i balkens tredje och fjärde avdelningar. De allmänna

aktsamhetsreglernas tillämpningsområde bör anges särskilt för varje verksamhet i

de kapitel som ingår i dessa avdelningar. För särskilt farliga verksamheter bör

de allmänna aktsamhetsreglerna gälla fullt ut. För andra verksamheter, t.ex. för

naturvårdens del, är däremot en sådan ordning inte befogad.

De materiella reglerna i tredje och fjärde avdelningarna i kombination med det

utrymme som finns för miljömyndigheterna, antingen att meddela föreskrifter

eller villkor eller att ingripa särskilt i tillsynsärenden, avgränsar alltså

balkens tillämpningsområde i förhållande till sektorsinriktad lagstiftning.

Med verksamhet avses i balken inte enbart ett fysiskt bedrivande av en viss

påtaglig verksamhet. I stället syftar verksamhetsbegreppet enligt det mönster

som återfinns i miljöskadelagen och i miljöskadelagens motsvarighet i

miljöbalken till att täcka en rad olika företeelser. För de verksamheter som

enligt balken är fastighetsanknutna gäller samma verksamhetsbegrepp som i

miljöskadelagen. I övrigt avses med verksamhet allt som omfattas av balkens

tillämpningsområde. Det behöver alltså inte vara fråga om en yrkesmässig

verksamhet. Ett ingripande kan ske för att en fastighetsägare i sin verksamhet,

dvs. genom sitt boende eller ägande, förorsakar påtagliga olägenheter för omgiv-

ningen. Ett annat fall kan vara att en kemisk produkt skall ersättas med en

mindre farlig produkt eller att särskilda villkor skall förenas med import eller

export av en kemisk produkt. Vad som avses med verksamhet konkretiseras genom

balkens särskilda föreskrifter eller genom föreskrifter meddelade med stöd av

balken.

I de delar av miljöbalken som särskilt reglerar naturvård, miljöfarlig

verksamhet, hantering av kemiska produkter, avfallshantering och särskilda

hälsoskyddsaspekter bör också finnas särskilda aktsamhetsregler avpassade för

verksamheten i fråga. Genom att balkens allmänna aktsamhetsregler också

tillämpas i närmare angiven utsträckning på dessa verksamheter åstadkoms vad

flera remissinstanser efterlyst, nämligen att göra de allmänna

aktsamhetsreglerna mera direkt tillämpliga på enskilda verksamheter. Genom

tillsynsmyndigheternas befogenheter att ingripa kommer aktsamhetsreglerna, både

de allmänna och de särskilda, att bli direkt tillämpbara. I fråga om

tillsynsmyndigheternas rätt till ingripande bör det i sammanhanget påpekas att

den rätten av hänsyn till den enskilde skall begränsas enligt regler som också

gäller i dag. Detta innebär att tillsynsmyndigheten i första hand skall försöka

åstadkomma rättelse genom råd eller förslag till åtgärder så att ett

förtroendefullt förhållande kan växa fram mellan verksamhetsutövarna och

tillsynsmyndigheten. En överträdelse av en aktsamhetsregel kan bero på

okunnighet och inte på ett medvetet handlande. Det är också viktigt av hänsyn

till den integritet som den enskilde har rätt till att en tillsynsmyndighet inte

har rätt att söka igenom någons bostad för att beslagta handlingar eller

liknande.

Införandet av allmänna övergripande aktsamhetsregler i miljöbalken innebär att

man tillskapar gemensamma bestämmelser för ett antal sinsemellan relativt

olikartade företeelser. Samma grundsyn bör alltså i framtiden prägla avvägningen

t.ex. mellan kostnader och hälso- och miljöhänsyn, oavsett om det är fråga om

fastighetsanknuten verksamhet eller hantering av kemiska produkter, låt vara att

avvägningen naturligtvis kan utfalla olika beroende på aktivitetens farlighet.

Avsikten med allmänna aktsamhetsregler är att ge större klarhet och därmed ökad

tyngd åt aktsamhetskraven. De övergripande reglerna innebär också klarare

gränser för tillåtligheten. Som några remissorgan pekat på måste emellertid

ambitionsnivån även om den är hög hållas på en realistisk nivå. En ambitionsnivå

av det slaget att det uppsatta målet är ouppnåeligt tjänar ingen på. När det

gäller t.ex. val av teknik finns det mot den angivna bakgrunden fog för att

skilja mellan de övergripande aktsamhetsregler, som skall gälla för yrkesmässig

verksamhet och de regler som kan reglera den enskildes användning av någon

teknisk utrustning samt det ansvar som därvid kan åvila honom. Enligt

regeringens mening finns det flera fördelar ur miljösynpunkt med en sådan

uppdelning. När det gäller den enskilde som vållar olägenheter för miljön sker

detta således oftast i samband med användning av serietillverkade konsument-

produkter. För sådana förhållanden är det därför lämpligast att kraven på

miljöförbättrande åtgärder i första hand riktas mot tillverkaren så att man kan

förebygga att farliga produkter släpps ut på marknaden. För näringsidkarnas del

finns det skäl att sätta högre krav i fråga om val av teknik.

De allmänna aktsamhetsreglerna kommer också att läggas till grund för beslut av

regeringen eller av underordnade myndigheter när det gäller att utfärda

föreskrifter. De skall vidare ligga till grund för tillståndsprövningen. Detta

innebär att frågan om vilka skyddsåtgärder m.m. som i olika avseenden skall

vidtas kommer att bli föremål för myndigheternas prövning enligt den valda

lagstiftningsmodellen. Myndigheterna skall alltså tillämpa samtliga från aktuell

prövningssynpunkt gällande bestämmelser i balken, dvs. både de allmänna

aktsamhetsreglerna och de ytterligare regler som gäller särskilt för olika

verksamheter.

När det gäller myndigheternas prövningsförfarande innebär den föreslagna

regleringen, t.ex. för miljöfarlig verksamhet, att tillståndsmyndigheten i fråga

om aktsamhetskraven och kraven på lokalisering har att pröva ärendet med ut-

gångspunkt i såväl de allmänna aktsamhetsreglerna i balkens första avdelning som

från de gemensamma bestämmelserna i balkens andra avdelning samt de särskilda

regler för miljöfarliga verksamheter som finns i balkens fjärde avdelning. Med

utgångspunkt härifrån har myndigheten att fastställa vilka villkor för

verksamheten som bör gälla med hänsyn till förhållandena i omgivningen.

Den föreslagna ordningen innebär att tillståndsbeslutet kommer att ha rättskraft

endast i de frågor som beslutet omfattar. Det bör således även fortsättningsvis

vara möjligt för hälsoskyddsmyndigheterna eller kemikaliemyndigheterna att

ingripa med stöd av de allmänna aktsamhetsreglerna eller de särskilda reglerna

om kemikalier och hälsoskydd i frågor som inte har blivit föremål för prövning

av tillståndsmyndigheten, dvs. inte omfattas av villkor i tillståndsbeslutet.

Reglerna i balken om tillsyn bör ge tillsynsmyndigheterna rätt att ingripa med

förelägganden och förbud i ett enskilt fall för att balkens föreskrifter och vad

som kan följa av dem skall iakttas.

De allmänna aktsamhetsbestämmelserna måste ha en sådan utformning att

tillämpningen kan anpassas efter behovet i det enskilda fallet. Ett exempel på

detta är att krav skall kunna ställas på företagen att de utnyttjar teknik av

hög kvalitet och med god funktion. Detta innebär normalt att verksamhetsutövaren

skall använda den bästa tillgängliga tekniken. Att använda bästa tillgängliga

teknik är numera ett krav som gör sig alltmer gällande i Europa, både inom EU

och länderna kring Östersjön. I vissa fall bör dock verksamhetsutövaren, som

framhållits av Koncessionsnämnden, kunna åläggas att utveckla en teknik som inte

finns på marknaden, t.ex. när det är fråga om komplexa anläggningar, där man

inom vissa tidsramar får prova sig fram med olika tekniska lösningar för att på

bästa sätt och inom möjligheternas ram motverka eller hindra att verksamheten

eller dess verkningar förorsakar olägenheter i omgivningen. Den praxis som

därvidlag utvecklats inom Koncessionsnämnden bör alltså bestå. Det nu sagda

innebär att lagtexten inte som kommittén har föreslagit skall ange bästa

tillgängliga teknik som ett aktsamhetskrav, utan i stället ställa krav på att i

yrkesmässig verksamhet ett sådant försiktighetsmått som är tekniskt möjligt

skall iakttas.

Stoppregeln

Kommitténs förslag till en särskild s.k. stoppregel som en övergripande

aktsamhetsregel har mycket starkt ifrågasatts av en övervägande del av

remissorganen. Förslaget innebär i korthet att verksamheter som kan skada

människors hälsa inte får utövas. Inte heller verksamheter som kan föranleda

allvarlig skada på miljön bör under några förhållanden få komma till stånd.

Enligt regeringens mening är stoppregelns utformning och dess lagtekniska

placering beroende på hur balkens olika kapitel och avdelningar byggs upp. Som

framgått av det föregående skall de allmänna aktsamhetsreglerna täcka dagens

miljölagstiftning. Den lagstiftningen bygger i stora delar på allmänna

förvaltningsrättsliga principer och förfaranden. Det är egentligen enbart

miljöskyddslagen som har ett helt utbyggt regelverk som närmare beskriver de

möjligheter myndigheterna har att ingripa mot en tillståndsgiven miljöfarlig

verksamhet och som yttersta möjlighet att stoppa en sådan verksamhet.

Kommittén har föreslagit att balken skall innehålla gemensamma kapitel för

tillståndsprövning och för omprövning av tillståndsgivning. Som framgår av

regeringens förslag till miljöbalk har inte kommitténs förslag följts i detta

avseende. De särskilda regler som har utbildats i fråga om prövning av

miljöfarlig verksamhet och omprövning av villkoren för sådan verksamhet beror på

att verksamhet av sådant slag ofta är förenad med långsiktiga investeringar och

stora kostnader. Det har varit ett allmänt intresse att verksamheterna har

kunnat bedrivas och det har framstått som rimligt att tillståndet förenas med en

i lag angiven trygghet för verksamhetsutövaren. Det synsättet kan knappast sägas

vara befogat att anlägga vid många andra av de verksamheter som skulle kunna

falla under miljöbalkens krav på tillstånd. Det nu sagda har föranlett att i

förhållande till kommitténs förslag utökade regler om prövning och omprövning av

miljöfarlig verksamhet har förts till det kapitel som reglerar den verksamheten

och att övriga tillstånd inte har kringgärdats med andra bestämmelser än de som

i praktiken gäller i dag och som följer av den allmänna förvaltningsrätten.

Kapitlen om tillstånd och omprövning av tillstånd som kommittén föreslagit har

därför utgått. Detta har också betydelse för stoppregeln och hur den lagtekniskt

bör hanteras.

Dagens miljölagstiftning ger utrymme för en tillsynsmyndighet att förbjuda en

verksamhet som inte har underkastats särskild prövning enligt de allmänna regler

som gäller i fråga om ordning och säkerhet. Också verksamheter som underkastats

särskild prövning kan förbjudas eller förklaras inte längre vara tillåtna men då

i allmänhet enligt särskilda i lag angivna regler. Den nu angivna ordningen

återkommer i kommitténs förslag. Jämfört med förhållandena i dag skulle den av

kommittén föreslagna stoppregeln alltså i fråga om befintliga verksamheter

innebära en dubblering mot bakgrund av balkens föreslagna mer begränsade

tillämpningsområde. Behovet av en stoppregel av den typ kommittén föreslår gör

sig dock främst gällande i fråga om större verksamheter som regelmässigt är att

hänföra till miljöfarlig verksamhet. Frågan om hinder eller förbud för en

verksamhet till följd av en generell stoppregel bör regleras i samband med de

särskilda aktsamhetsregler som skall gälla för miljöfarlig verksamhet. När

frågan prövas bör de allmänna aktsamhetsreglerna tillämpas tillsammans med de

särskilda aktsamhetsreglerna. Regeringen återkommer till aktsamhetsreglernas

närmare utformning i den fortsatta framställningen. Det bärande elementet vid

all aktsamhetsbedömning är dock försiktighetsprincipen. Det är kring denna

princip de allmänna aktsamhetsreglerna måste byggas upp.

4.4.5Försiktighetsprincipen

Regeringens förslag: För att skydda miljön skall principen om förebyggande

åtgärder samt försiktighetsprincipen kunna tillämpas på all sådan verksamhet som

kan skada människors hälsa och miljön. Därvid ingår som en väsentlig del

utbytesprincipen, en princip som innebär att kemiska produkter och varor som

innehåller eller har behandlats med kemiska produkter skall om det är till

påtaglig fördel för människors hälsa, miljön eller naturen ersättas med sådana

produkter och varor som innebär mindre risk. Avsaknaden av vetenskaplig be-

visning får inte användas som en ursäkt för underlåtenhet att vidta rimliga

skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Det finns en bred enighet bland remissinstanserna om att

försiktighetsprincipen skall ligga till grund för utformningen av

aktsamhetsreglerna. Vad gäller substitutionsprincipen eller utbytesregeln, som

kommittén kallar den, menar några remissinstanser att kommitténs förslag innebär

en försvagning jämfört med gällande kemikalielagstiftning, eftersom den av

kommittén föreslagna regeln innebär att en kvalifikationsgräns införs om att

utbytet skall vara "till påtaglig fördel" för bl.a människors hälsa och miljön.

LRF framhåller att försiktighetsprincipen i kommitténs förslag saknar

begränsningar och kan utlämna den enskilde till myndigheternas godtycke. Om

principen skall tillämpas på arbetsföretag som kan påverka den biologiska

mångfalden, bör det föreligga krav på att man stöder sig på väl grundade

misstankar att verksamheten skadar hälsa och miljö enligt LRF.

Statens naturvårdsverk och Kemikalieinspektionen pekar på att vid tillämpning av

substitutionsprincipen är det en avvägning eller med andra ord en riskbedömning

som skall göras vid prövningen mellan tillgängliga alternativ.

Skälen för regeringens förslag: De allmänna aktsamhetsreglerna i miljöbalken bör

ge uttryck för att miljöproblem skall förebyggas och att åtgärder skall sättas

in redan vid källan. Detta innebär bl.a. att redan vid prövningen av en

verksamhet skall beaktas huruvida det finns risk för att människors hälsa och

miljön kan skadas av verksamheten. En sådan förebyggande princip återfinns sedan

drygt 20 år i flera konventioner och andra internationella instrument inom

miljöområdet. Under senare år har även försiktighetsprincipen kommit att få en

allt mer framträdande plats i den internationella miljöpolitiken. Försiktig-

hetsprincipen innebär också att om det finns ett hot om allvarlig eller oåter-

kallelig skada får avsaknaden av vetenskaplig bevisning inte användas som en

ursäkt för att skjuta upp kostnadseffektiva åtgärder för att förhindra miljöför-

störing. Vid FN:s konferens om miljö och utveckling år 1992 - UNCED - antogs

sålunda den s.k. Rio-deklarationen, som innehåller en bestämmelse att

försiktighetsprincipen skall tillämpas så långt möjligt och med hänsyn tagen

till staternas möjligheter (princip 15). Också i 1992 års konvention om skydd av

Östersjöområdets marina miljö, Helsingfors-konventionen, liksom i 1992 års

konvention om skydd av den marina miljön i Nordostatlanten, Paris-konventionen,

kommer försiktighetsprincipen till uttryck. De fördragsslutande parterna skall i

enlighet med de grundläggande principer och skyldigheter som följer av de båda

konventionerna sålunda tillämpa försiktighetsprincipen, dvs. vidta förebyggande

åtgärder för att hindra att utsläpp i den marina miljön förorsakar skador på

människan eller miljön.

För svenskt vidkommande gäller principen att risker skall beaktas och att mi-

ljöproblem skall förebyggas sedan lång tid. Den har ingått som en viktig del av

miljölagstiftningen och gett de tillämpande myndigheterna en möjlighet att

beakta de faror från allmän hälsosynpunkt eller andra allmänna synpunkter som

kan vara förbundna med okända eller otillräckligt utforskade föroreningsämnen.

Den osäkerhet som kan råda rörande ett ämnes farlighet skall alltså inte gå ut

över allmänheten utan bör drabba den som släpper ut ämnet i luften eller i

vattnet. Man behöver således inte vänta med ett ingripande till dess en skada

inträffar. Den som vill släppa ut ett otillräckligt känt ämne som man hade grun-

dad anledning anta är skadligt måste kunna visa att olägenhet inte behöver

befaras. Även för kemikalielagstiftningen gäller liknande regler. Den nu

redovisade inställningen kommer att gälla också i fortsättningen och utgör en

del av försiktighetsprincipen.

Försiktighetsprincipen skall även i framtiden utgöra det bärande elementet i den

svenska miljölagstiftningen. Med hänsyn till den vikt regeringen fäster vid

principen framstår det som naturligt att försiktighetsprincipen bör ges en

övergripande tillämpning och således ligga till grund för balkens hela

tillämpningsområde. En sådan utvidgning av tillämpningsområdet innebär t.ex. att

man i framtiden skall kunna ta större hänsyn till alla de verksamheter som

faller under miljöbalkens tillämpningsområde. Skyddet för den biologiska

mångfalden kan, som ett exempel, regleras mer utförligt och i andra led än vad

som i dag är möjligt. Försiktighetsprincipen skall alltjämt bygga på principen

att bevisbördan för att visa att den planerade verksamheten eller åtgärden inte

förorsakar skadeverkningar skall ligga på verksamhetsutövaren.

Enligt regeringens mening bör utbytesprincipen införas i miljöbalken som en

central aktsamhetsregel som skall tillämpas på ämnen och produkter som regleras

genom balken. Också i fråga om miljöfarlig verksamhet bör utbytesprincipen inta

en framträdande plats. Som Kemikalieinspektionen har framhållit inrymmer

principen ett vidare tillämpningsområde än enbart byte av kemiska produkter. I

ett längre perspektiv är ambitionen alltså att vid varje användning av en kemisk

produkt skall bästa möjliga val göras mellan olika kemiska produkter.

Utbytesprincipen inrymmer alltså överväganden om produktval. Som Naturvårdsver-

ket och Kemikalieinspektionen framhållit avser en prövning mot utbytesprincipen

en avvägning mellan graden av risk mellan tillgängliga alternativ, dvs. en

bedömning av sannolikheten för att en skada skall inträffa och verkningarna av

en eventuell skada i samband med att olika alternativ vägs mot varandra.

Utbytesprincipen är däremot inte normalt att se som en förbudsregel. Är det

fråga om förbud skall ett sådant beslut fattas mot bakgrund av att den prövade

produkten inte kan accepteras under några förhållanden, dvs. det är då inget val

mellan produkter som är i fråga.

Kommittén har föreslagit att utbytesprincipen skall kunna tillämpas när den

vidtagna åtgärden leder till en påtaglig fördel för bl.a. människors hälsa och

miljön. Enligt några remissinstanser är den föreslagna lydelsen en försvagning

av utbytesprincipen jämfört med den gällande lydelsen i lagen om kemiska

produkter. Som framgår av kommitténs motivering för förslaget är detta

emellertid inte avsikten. Eftersom frågan om utbyte ytterst blir en fråga om

skälighetsavväganden måste naturligtvis också skäligheten bli föremål för

överväganden. I de allmänna aktsamhetsreglerna bör därför ingå en möjlighet till

skälighetsavvägning mellan kostnaden och nyttan.

4.4.6Skälighetsbedömning

Regeringens förslag: De allmänna aktsamhetsreglerna skall tillämpas i den

utsträckning det är ekonomiskt rimligt med hänsyn till å ena sidan den risk för

skada eller olägenhet som en verksamhet kan medföra och å andra sidan nyttan av

verksamheten samt kostnader för skyddsåtgärder.

Kommitténs förslag: Föreslår att ett mindre kostsamt försiktighetsmått får

väljas, om det är uppenbart att ett visst försiktighetsmått är alltför kostsamt

i förhållande den nytta det medför.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte anfört några uttalade

synpunkter i frågan hur en regel om skälighetsavvägning bör utformas. Några

remissinstanser däribland Kemikalieinspektionen menar dock att

skälighetsaspekten finns inbyggd i andra bestämmelser om aktsamhet.

Länsstyrelsen i Hallands län framhåller att en bestämmelse om

skälighetsavväganden inte får ges ett sådant innehåll att den kan tolkas som en

sänkning av ambitionsnivån jämfört med i dag.

Skälen för regeringens förslag: Av motiven till nuvarande miljölagstiftning

framgår att aktsamhetsreglerna, särskilt när det gäller miljöfarlig verksamhet,

avser att lämna ett stort utrymme för en fri skälighetsprövning. Den allmänna

aktsamhetsregeln i lagen om kemiska produkter innebär att den som hanterar en

kemisk produkt skall vidta alla de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i

övrigt som behövs för att hindra eller motverka skador på människor eller i

miljön. Även om det inte direkt framgår av lagtexten kan dock

skälighetsavväganden göras också inom ramen för kemikalielagstiftningen.

När en miljöstörande verksamhet etableras, brukar detta ofta medföra att olika

intressen ställs mot varandra. Företagarintresset och miljöskyddsintresset

sammanfaller av naturliga skäl normalt inte. Den avvägning som måste göras

mellan olika samhälleliga intressen måste ha sin utgångspunkt i att de åtgärder

som krävs skall vara ändamålsenliga och stå i proportion till det avsedda

syftet. Någonstans går en gräns, där marginalnyttan för miljön inte uppväger de

kostnader som kan läggas ner på försiktighetsmåtten. De åtgärder som därvid kan

fordras skall inte framstå som onödigt betungande. Utgångspunkten är dock att

sådana åtgärder skall vidtas som förhindrar att människor eller miljön skadas.

I fråga om större ingrepp i miljön måste den beslutande myndigheten och i vissa

fall regeringen göra sådana överväganden som innebär ett ställningstagande där

nyttan för samhället av den planerade åtgärden får värderas mot andra intressen.

Resultatet av hur de olika - inte sällan konkurrerande intressena - har vägts

mot varandra får sedan återspeglas i beslutet.

I andra sammanhang kan det vara aktuellt att värdera risk- och nyttoeffekter

innan tillstånd lämnas eller en åtgärd godkänns. Det nu sagda är grundläggande

för den avvägning mellan olika intressen som ofta föranleds av verksamheter som

påverkar miljön.

De skälighetsavväganden som kan bli aktuella i det enskilda fallet bör i

miljöbalken komma till uttryck genom en föreskrift om att aktsamhetskraven skall

vara ekonomiskt rimliga med hänsyn till å ena sidan den risk för skada eller

olägenhet som en verksamhet kan medföra och å andra sidan nyttan av verksamheten

samt kostnader för skyddsåtgärder. Det är i sammanhanget viktigt att slå fast,

att det inte är det enskilda företaget och dess förhållanden som är avgörande

för skälighetsavväganden. I stället är det objektiva grunder som skall utgöra de

omständigheter som bedömningen skall bygga på. Utgångspunkten kan vara

förhållandena för den aktuella branschen eller näringen och vilka krav som i det

sammanhanget bör kunna ställas på ett välskött företag. När det gäller krav på

tekniska lösningar och liknande för att motverka olägenheter bör det normalt

inte göras någon åtskillnad mellan en redan existerande verksamhet och en

nyetablering. Samma principer skall alltså vara vägledande för all

skälighetsavvägning.

Att de allmänna aktsamhetskraven skall tillämpas endast i den mån det är

ekonomiskt rimligt är enligt Lagrådet en så betydelsefull inskränkning i

bestämmelsernas tillämpningsområde att den bör framgå redan av den inledande

paragrafen i avsnittet med allmänna aktsamhetsregler. Regeringen har i

lagrådsremissen angett att ifrågavarande inskränkning har en blott marginell

betydelse. Miljökraven måste kunna formuleras och ställas utan att den

ekonomiska avvägningen har skett dessförinnan. Regeringen är därför fortfarande

av den meningen att bestämmelsen om ett objektivt hänsynstagande till ekonomiska

förutsättningar bör tas in som en avslutande bestämmelse bland de allmänna

aktsamhetsreglerna. Ändringen i förhållande till kommitténs förslag är främst av

redaktionell art.

4.4.7Principer för hushållning med mark, vatten och andra naturresurser

Regeringens förslag: Hushållningsbegreppet skall utvidgas så att det också

omfattar hushållning med andra naturresurser än mark och vatten.

Kretsloppsprincipen innebär att hushållning med naturresurser skall främjas.

Farliga kemiska ämnen och varor skall ersättas med produkter och varor som

innebär mindre risk.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens. Kommittén har också

föreslagit att frågor om energianvändning m.m. skall ingå som en del av

hushållningsbestämmelserna.

Remissinstanserna: Remissinstanserna ställer sig över lag positiva till att

hushållningsbegreppet skall ingå bland de allmänna aktsamhetsreglerna i enlighet

med komitténs förslag.

LRF understryker att utifrån hushållningsaspekter bör jord- och skogsbrukets

produktionspotential för förnybara råvaror uppmärksammas. Vidare noterar LRF med

tillfredsställelse att kommittén föreslagit en särskild aktsamhetsbestämmelse

för energin.

Grossistförbundet Svensk Handel framhåller att en tillämpning av

kretsloppsprincipen inte är en universallösning i alla sammanhang. Enligt

Grossistförbundet måste en helhetsbedömning göras och en sådan bedömning kan

leda till att i vissa fall är återanvändning att föredra medan i andra fall kan

återvinning eller energiutvinning vara den ur miljö- och resurssynpunkt bästa

lösningen.

Kraftverksföreningen anser att problemen med tillämpningen av den föreslagna

energihushållningsregeln är otillräckligt analyserade.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av bakgrundsbeskrivningen av det nu

gällande lagstiftningskomplex som skall ingå i miljöbalken finns ett starkt

samband mellan naturresurslagen och plan- och bygglagen. Naturresurslagen är i

huvudsak inriktad på en övergripande planering av hur mark och vatten skall

användas för att åstadkomma en långsiktigt god hushållning.

Hushållningsbegreppet i en modern miljölagstiftning måste dock vara vidare än

så. Det finns alltså ingen anledning att fortsättningsvis begränsa begreppet

hushållning till frågor som rör enbart användning av mark och vatten.

Regeringens utgångspunkt är att hushållningsprincipen också har ett nära samband

med kretsloppsprincipen och målet att bevara den biologiska mångfalden. I båda

fallen kan de bästa effekterna nås i samband med konstruktion, tillverkning,

användning och förbrukning. Genom återanvändning eller återvinning kan material

komma till ny användning eller förvandlas till ny råvara. Härigenom minskas

behovet att förbruka ändliga naturresurser. Inte minst viktigt är att

avfallsmängderna kan minskas och därmed också omfattningen av deponier liksom

belastningen av skadliga ämnen på mark och vatten.

 En stor mängd för miljön farliga ämnen finns bundna i varor som fortfarande

används. Förr eller senare återförs dessa ämnen till naturen och kan då vålla

skada. Denna fara måste motverkas på olika sätt. Riksdagen har i flera

sammanhang uttalat sig för producenternas ansvar att bedöma miljöeffekterna av

sina produkter och att se till att produkterna blir anpassade efter gällande

lagstiftning och andra av riksdagen uppställda mål. Dessa innebär också en

utveckling från detaljregleringen mot målstyrning. Regler av den innebörden bör

komma till uttryck i miljöbalkens allmänna aktsamhetsregler. Den princip som bör

läggas till grund för en sådan allmän aktsamhetsregel i fråga om produktion av

varor brukar betecknas som kretsloppsprincipen. Som utvecklades i

kretsloppspropositionen är en huvuduppgift för regeringen att skapa

förutsättningar för och underlätta en långsiktigt hållbar utveckling. För att

klara denna uppgift måste förbrukningen av ändliga naturresurser och anrikningen

av farliga restprodukter i naturen avsevärt minskas. Återanvändning, återvinning

och andra åtgärder för ett effektivt resursutnyttjande skall vara verksamma

medel för en sådan samhällsutveckling.

Utgångspunkten bör alltså vara att ämnen som kan skada miljön så långt möjligt

inte används vid tillverkning av varor. Detta är det säkraste sättet att

förebygga att de kommer ut i naturen. Icke naturliga stabila organiska ämnen bör

över huvud taget inte tillföras miljön. De bör därför få användas bara i helt

slutna system. När en vara har tjänat ut skall den kunna tas om hand på ett

sådant sätt att naturen inte påverkas negativt. Målet är att varan skall kunna

återföras till naturen utan att påverka denna skadligt - ett kretslopp har

slutits.

I den mån farliga ämnen inte kan undvikas i varor - och naturligtvis kan detta

inte ske helt, liksom det också finns en mängd gränsfall av mer eller mindre

skadliga ämnen - måste man se till att varorna efter användning hindras från att

förorena omgivningen. Varor bör så långt möjligt återanvändas. Det klassiska

exemplet härvid är returglashanteringen, men återanvändning kan i framtiden

komma i fråga också på många andra områden. Kan varorna - vilket blir det

vanliga - inte återanvändas bör i stället så långt möjligt ämnen som ingår i

varorna kunna återvinnas och användas vid produktion av nya varor. Ett exempel

på detta är fibrer i returpapper.

En särskild aspekt på hushållningen med naturresurser gäller energi-

hushållningen. I valet mellan återanvändning, återvinning, energiutvinning och

deponering bör den metod som bäst hushållar med resurser prioriteras. Ekonomiska

styrmedel är av stor vikt när det gäller att främja energihushållning och

användning av energislag med mindre miljöpåverkan. Den omständigheten att frågor

om resurshushållning som knyter an till kretsloppsprincipen kan prövas av en

tillståndsmyndighet innebär dock inte, att myndigheten skall reglera

energifrågor vid tillståndsgivning eller liknande förfaranden. Statsmakterna har

möjlighet att påverka valet av energislag eller andra sådana förfaranden som på

ett avgörande sätt ingriper i företagens energiplanering främst genom ekonomiska

styrmedel. Inom givna ramar är det en uppgift för företagen att själva ta ansvar

för hushållningen med energi.

4.5 Miljökvalitetsnormer

Regeringens förslag: Vad som kan anses vara lägsta godtagbara miljökvalitet för

mark, vatten, luft eller naturen i övrigt skall kunna föreskrivas i

miljökvalitetsnormer. Föreskrifterna får avse förekomst av kemiska eller

biotekniska produkter, förekomst av organism som kan tjäna till ledning för

bedömningen av miljötillståndet eller nivåer för buller, skakning, ljus,

strålning eller annan sådan miljöpåverkan.

 Miljökvalitetsnormerna skall av myndigheter och kommuner läggas

till grund för planering och övrig verksamhet.

 Då det är påkallat skall ett åtgärdsprogram upprättas för att

underlätta att föreskrifter om lägsta godtagbara miljökvalitet uppfylls.

 I de fall det kan antas att sådana föreskrifter kan komma att

överskridas skall mätningar göras.

Kommitténs förslag: Överensstämmer vad gäller huvuddragen med regeringens.

Kommittén föreslår dock att miljökvalitetsnormer också skall få gälla

skyddsavstånd mellan miljöfarlig verksamhet å ena sidan och bostäder eller vissa

lokaler å andra sidan.

 Kommittén föreslår en mer begränsad användning av upprättande av

åtgärdsplaner.

 Kommittén går inte heller lika långt vad gäller skyldigheten att

vidta mätningar för att kontrollera hur föreskrifterna om lägsta godtagbara

miljökvalitet uppfylls.

 Enligt kommitténs förslag bör miljökvalitetsnormer av såväl

bindande karaktär som icke bindande karaktär kunna föreskrivas.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över förslaget är, med

några undantag, i och för sig positiva till ett system med miljökvalitetsnormer.

Några remissinstanser har pekat på att ett system med miljökvalitetsnormer inte

kan ersätta aktsamhetsreglerna och den individuella miljöprövningen. Det har

framförts att det finns en risk för att längre gående åtgärder än vad som

erfordras för att uppfylla det i normerna angivna minimikravet inte kommer att

vidtas och att incitamenten för att driva teknikutvecklingen framåt kommer att

begränsas. Många kommuner har påpekat att kommunerna inte bör vara förhindrade

att i sin planering och annan verksamhet tillämpa strängare miljökvalitetskrav

än vad som fastställts i miljökvalitetsnormer.

 Åtskilliga remissinstanser har pekat på behovet av ett klargörande

av begreppet miljökvalitetsnorm. Stark kritik har riktats mot att miljökvali-

tetsnormer skall kunna meddelas både som bindande och som inte bindande

föreskrifter. Några remissinstanser har också fört fram svårigheterna med att

fastställa normerna utifrån vetenskaplig grund. Det framhålls att bedömningen av

vad som kan anses vara, objektivt sett, godtagbar miljökvalitet måste ske med

stor omsorg, samt att detta till sist måste bli ett politiskt övervägande.

 Flera remissinstanser har motsatt sig att förutom regeringen även

myndigheter skall kunna fastställa normerna. Några remissinstanser har

ifrågasatt lämpligheten av ett så långt gående bemyndigande som rätten att

meddela föreskrifter bl.a. för att genomdriva riktlinjer eller principer som

riksdagen antagit innebär. Andra remissinstanser har å andra sidan anfört att

förslaget alltför noga avgränsar vad miljökvalitetsnormer får avse och att lagen

borde medge större frihet att införa miljökvalitetsnormer allteftersom behov

därav gör sig gällande.

 Vissa remissinstanser välkomnar och andra avstyrker förslaget att

miljökvalitetsnormer skall kunna avse skyddsavstånd.

Skälen för regeringens förslag:

Nuvarande reglering

De svenska miljölagarna syftar till att skydda människor och miljö från skador

och olägenheter. Några direkt i lag angivna gränsvärden för vilken miljöpåverkan

i olika avseenden som kan godtas finns inte, men enligt hälsoskyddslagen får

regeringen, eller den myndighet som regeringen utser, meddela föreskrifter om

gränsvärden i den mån det behövs med hänsyn till EES-avtalet. Föreskrifter som

kan innehålla gränsvärden är främst tänkta att vara de tillämpande myndigheterna

till hjälp och läggas till grund för myndighetsbeslut. Föreskrifter som har

meddelats enligt 14 a § hälsoskyddslagen är inte straffsanktionerade.

 Inom miljöskyddsområdet har Statens naturvårdsverk tagit fram rikt-

linjer och bedömningsgrunder. De har karaktären av allmänna råd eller

aktionsprogram. Naturvårdsverket har bl.a. tagit fram riktvärden för

luftkvalitet i tätorter avseende koloxid, kvävedioxid, svaveldioxid och sot.

Riktvärdena skall i första hand utnyttjas av länsstyrelserna och kommunerna. De

skall utgöra underlag för kommunernas planering vad gäller trafik, energi och

bebyggelse. Naturvårdsverket har också utarbetat allmänna råd i vilka anges hur

mätningarna bör ske och beräkningsmetoder. Mer långsiktiga luftkvalitetsmål har

angivits i aktionsprogrammet mot luftföroreningar. Där finns angivet kritiska

belastningsgränser bl.a. för svavel och kväve med beaktande av hur känslig mar-

ken är.

 Socialstyrelsen och Boverket har utarbetat allmänna råd för

inomhusmiljön. Gränsvärden finns t.ex för radonförekomst i befintlig bebyggelse

och i nybebyggelse.

 Ett exempel på rättsligt bindande gränsvärden är de av kommunerna,

med stöd av plan- och bygglagen, i detaljplan meddelade bestämmelserna om högsta

tillåtna störningar inom planområdet (5 kap. 7 § första stycket 11). Innebörden

är att byggnadsnämnden måste beakta bestämmelserna i sin lovgivning och att

tillstånd enligt miljöskyddslagen inte får meddelas i strid mot bestämmelserna.

Ett annat exempel är 1990 års lag om tillfälligt bilförbud som innehåller en

möjlighet för kommunerna att besluta om tillfälligt bilförbud om halterna av

luftföroreningar inom vissa områden är så höga att det innebär akuta

hälsorisker. För närvarande är det endast Göteborgs kommun som får föreskriva om

bilförbud enligt 14 a § hälsoskyddslagen.

EG:s regelsystem och EES-avtalet

EG:s ministerråd har, förutom de mer tekniska direktiven, även antagit ett antal

direktiv innehållande miljökvalitetskrav i fråga om luft, vatten och mark. Såväl

gränsvärden som vägledande värden används i direktiven. Gränsvärdena syftar i

allmänhet direkt till att skydda människornas hälsa. De uttrycks i fråga om

luftföroreningar som halter av vissa ämnen som inte får överskridas. Riktvärdena

syftar i fråga om luftvård mer till att tillgodose de långsiktiga miljökraven.

Miljökvalitetsdirektiven innehåller i allmänhet också bestämmelser om att

medlemsländerna är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att kravreglerna i

direktiven skall innehållas. I allmänhet är kraven förenade med rapporterings-

skyldighet till EG-kommissionen om direktiven inte skulle uppfyllas inom angivna

tidsgränser. I vissa fall föreligger en skyldighet att samråda med grannländer.

Bestämmelser finns också om mät- och provtagningsmetoder.

 EG-direktiv som har karaktären av miljökvalitetsnormer finns

avseende gränsvärden och vägledande värden för svaveldioxid och svävande

partiklar, bly i luften samt för kvävedioxid. (80/779/EEG, 89/427/EEG,

82/884/EEG och 85/203/EEG). Beträffande vatten finns direktiv för badvatten,

sötvatten till skydd för fisk, skaldjursvatten, ytvattentäkter och dricksvatten.

(76/160/EEG, 78/659/EEG, 79/923/EEG, 7/44/EEG och 80/778/EEG).

 Ett stort antal av EG:s mer tekniska direktiv innehåller också

kvalitetsmål och kan ses som en form av kvalitetsnormer för miljön.

 Det finns dessutom ett direktiv som handlar om skyddet av vilda

fåglar och som också omfattar skyddet av de biotoper fåglarna vistas i

(79/409/EEG) samt ett direktiv om bevarande av naturliga livsmiljöer, vilda djur

och växter (92/43/EEG). Medlemsländerna är skyldiga att sörja för att nödvändiga

åtgärder vidtas för att upprätthålla eller anpassa bestånden av fåglar, andra

vilda djur och växter av samtliga de arter som förekommer naturligt, på den nivå

som särskilt tillgodoser ekologiska, vetenskapliga och kulturella krav och

samtidigt tillgodoser ekonomiska och rekreativa hänsyn. Skyldigheterna omfattar

också biotoperna. Som exempel nämns skydd av bestämda områden, bevarande och

skydd av boplatser, restaurering av ödelagda biotoper m.m.

 De kravnivåer avseende miljöskydd som EG:s regler innehåller är

generellt sett uppfyllda genom den nuvarande svenska miljöpolitiken. Endast

sådana bestämmelser i de aktuella miljödirektiven som saknar motsvarighet i den

svenska lagstiftningen och som innehåller direkta lagstiftningskrav eller krav

vars uppfyllande i Sverige förutsätter lagstiftning bör transformeras till den

svenska rättsordningen. I propositionen med anledning av EES-avtalet (prop.

1992/93:60, bet. 1992/92:JoU10 rskr.1992/93:139) lämnade regeringen en

redovisning av vilka EG-direktiv på miljöområdet som föranleder lagstiftningsåt-

gärder för genomförandet av EES-avtalet. Ändringar för att tillgodose krav på

miljökvalitetsnormer har gjorts i hälsoskyddslagen. Där har införts ett

bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att i den

utsträckning det behövs med hänsyn till Sveriges av riksdagen godkända åtaganden

enligt EES-avtalet meddela föreskrifter om gränsvärden för högsta tillåtna halt

i luften av föroreningar i form av kvävedioxid, svaveldioxid, sot och bly.

Kommunen skall, om det kan antas att gränsvärdena kan komma att överskridas,

mäta förekomsten i luften av föroreningar samt redovisa mätningar och sådana

mätresultat. Regeringen fann att den lagreglering som är direkt nödvändig till

följd av direktiven är föreskrifter om mätverksamheten och att denna reglering

lämpligen borde ske genom tillägg i hälsoskyddslagen. Regeringen konstaterade

vidare att även om regler om mätning av luftföroreningar införs med stöd av

hälsoskyddslagen så är det genom olika administrativa förfaranden, dvs. en

kombination av tillståndsprövning enligt miljöskyddslagen, fysisk planering

inklusive trafikplanering och åtgärder vid genomförandet av planerna i form av

förbud som en norm i praktiken kan iakttas. En kvalitetsnorm kan därför i första

hand bli styrande för myndigheternas verksamhet och endast indirekt beröra

medborgarna.

 Regeringen har ansett att det inte krävs några särskilda åtgärder

för att i Sverige kunna minska halterna av luftföroreningar så att gränsvärden

och vägledande värden i miljökvalitetsdirektiven inte överskrids. Även om

direktiven alltså inte kräver åtgärder i form av lagstiftning för att minska

luftföroreningar krävs enligt EES-avtalet att Sverige anpassar sin lagstiftning

till de krav om miljökvalitetsnormer m.m. som finns i direktiven. I Sverige

saknas - med undantag för lagen om tillfälliga bilförbud - lagstiftning om

kvalitetsnormer i form av gränsvärden för förorenande ämnen.

Behovet av miljökvalitetsnormer

Miljöproblemen har under de senaste åren ändrat karaktär. Skadeeffekterna är mer

storskaliga än tidigare och orsakssammanhangen mer komplicerade. De diffusa

utsläppen från jordbruk, biltrafik m.m. har fått allt större betydelse. Även

miljöförhållandena i andra länder påverkar vår egen situation i hög grad. Utöver

den nuvarande individuella prövningen finns det därför behov av mer samordnade

miljöinsatser och kostnadseffektiva lösningar.

 Det finns ett behov av att komplettera aktsamhetsreglerna i miljös-

kyddslagen med normer som mer direkt avser godtagbart miljötillstånd. Det är en

förutsättning för att flera av de miljöpolitiska målen skall kunna följas upp.

Ett miljöarbete som bygger på att mäta miljökvalitet stämmer bättre överens med

sådana övergripande miljömål som är formulerade som kvalitetsmål. Ett sådant

system bör också kunna skapa förutsättningar för en bättre styrning och

prioritering av miljöinsatserna i landet och internationellt och ge underlag för

strävandena att inom vissa områden samordna miljöinsatserna mot en maximal

miljöeffekt.

 Allmänt kan sägas att det finns ett stort antal gräns- och

riktvärden avseende vad som regleras i miljöbalken. Dessa har tagits fram efter

olika principer. Det föreligger därför ett behov av samordning för att klarlägga

vilken lägsta miljökvalitet som kan godtas utifrån vetenskapliga kriterier. Ett

system med miljökvalitetsnormer skulle kunna vara ett sätt att täcka detta

behov. Miljökvalitetsnormerna bör vara tillämpliga inom hela det område som

omfattas av miljöbalkens bestämmelser för att enhetliga regler som skapar

förutsättningar för likformiga beslut skall kunna uppnås.

 En prioritering av vilka normer som bör tas fram måste ske. Olika

urvalskriterier kan härvid användas. Ett kriterium är risken för miljöskador.

Ett annat är påverkan på människors hälsa och välbefinnande. En avvägning mot

andra samhällsmål måste naturligtvis också göras. Godtagbar miljökvalitet bör i

första hand fastställas avseende förekomsten av ämnen eller störningar av

utpräglat farlig karaktär. Detta gäller särskilt om gränsen för vad som kan

anses vara acceptabelt väsentligt överskrids eller kan förväntas komma att

överskridas.

 Modern bioteknik har utvecklats snabbt under de senaste decennierna

och spelar en allt större roll för samhällets utveckling. Den moderna

biotekniken omfattar utvecklingsarbete och tillämpningar av all den kunskap som

genererats inom biokemi, molekylärbiologi och genteknik på områden som jord- och

skogsbruk, livsmedel, miljövård, finkemikalier och processutrustning.

Biotekniska produkter kan beskrivas som produkter som skapats, utvecklats eller

modifierats genom användning av levande material - organismer eller delar av

organismer. Biotekniska produkter har många gånger en parallell användning till

kemiska produkter. Det gäller t.ex. som bekämpningsmedel och rengöringsmedel.

Miljökvalitetsnormer bör därför kunna avse tillåten förekomst av biotekniska

produkter. Det kan därutöver finnas områden där det finns ett behov att

komplettera lagstiftningen med hänsyn till den ökade användningen av bioteknik.

Regeringen avser därför att ge Kemikalieinspektionen i uppdrag att se över detta

behov.

 Ofta torde normerna komma att fastställas på grundval av

internationellt samarbete.

 Med miljökvalitet avses här en beskrivning av ett miljötillstånd

med avseende på förekomst av föroreningar, vissa andra störningar eller någon

organism som kan tjäna till ledning för bedömningen av tillståndet i miljön.

Vilken tillförsel till mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av

miljöpåverkande ämnen, produkter eller andra störningar under viss tid som kan

godtas är således inte något direkt uttryck för det som här avses med

miljökvalitet.

 En miljökvalitet kan uttryckas med såväl ord som siffervärden. Att

i lagregler eller genom föreskrifter i det konkreta fallet ange gränser för

miljökvalitet i ord torde dock knappast vara möjligt. En tillräcklig stringens

torde i allmänhet endast kunna uppnås genom siffervärden. En användning av

siffervärden för miljökvalitet förutsätter emellertid att det finns klart

definierade mätmetoder och mätparametrar.

 Det medför vissa svårigheter att bedöma vilka mätparametrar som kan

anses vara relevanta för miljökvaliteten eftersom ett ekosystem består av både

levande och icke levande materia, det vill säga organismer som samspelar med

varandra och en omgivning bestående av kemiska substanser och mineral. Systemet

är inte statiskt utan förändras ständigt både på grund av mänsklig påverkan och

andra faktorer.

 Erfarenheten visar att man med ledning av befintlig vetenskaplig

kunskap, trots nämnda svårigheter, kan sätta upp vissa gränsvärden för vad

människan eller naturen tål utan olägenhet. Vidare kan nämnas att

Naturvårdsverket arbetar med att utveckla mätbara parametrar för olika ekosystem

i syfte att bättre kunna fastställa godtagbar miljökvalitet.

 Det finns stora skillnader mellan olika markområden och mellan

olika vattenområden ifråga om bl.a. växt- och djurliv. Detta hänger samman med

det geografiska läget, berggrunden, naturligt åldrande m.m. Följaktligen finns

det väsentliga skillnader i vad som kan anses vara godtagbar miljökvalitet

mellan olika områden. Miljökvalitetsnormer kopplade till naturen behöver därför

anpassas till områdenas naturgivna förutsättningar.

Utformningen av miljökvalitetsnormer

Lägsta godtagbara miljökvalitet kan fastställas enligt två olika principer. Vad

som skall anses vara godtagbar miljökvalitet kan enligt ett synsätt grundas på

enbart kunskaper om vad människan och naturen kan anses tåla i fråga om

störningar av olika slag. Alternativt kan de tekniska och ekonomiska

förutsättningarna vägas in redan i samband med att godtagbar miljökvalitet

fastställs. I båda fallen måste dock en bedömning av vad som kan anses vara

godtagbart göras.

 Regeringen förordar att godtagbar miljökvalitet fastställs enbart

utifrån kunskaper om vad människan och naturen tål utan hänsyn till tekniska och

ekonomiska förhållanden. Då ges klar information om de faktiska miljöriskerna

och det skapas incitament för ett fortsatt miljöförbättringsarbete i Sverige.

Tekniska och ekonomiska förhållanden kan däremot ha betydelse för vilka åtgärder

som bör vidtas med anledning av miljökvalitetsnormen då dessa åtgärder bör vara

så kostnadseffektiva som möjligt. Såsom ett flertal remissinstanser påpekar

måste bedömningen av vad som kan anses utgöra godtagbar miljökvalitet ske med

största omsorg. Vad gäller hälsoskydd måste en särskilt betryggande

säkerhetsmarginal tillämpas.

 I de fall det finns skäl att fastställa lägsta godtagbara

miljökvalitet skall föreskrifter i vilka denna anges meddelas. Ett stort antal

remissinstanser, bland vilka både myndigheter, domstolar, institutioner och

branschorganisationer återfinns, har framfört allvarlig kritik mot att begreppet

miljökvalitetsnorm används som benämning på sådana föreskrifter oavsett om dessa

görs bindande eller inte. Regeringen instämmer i denna kritik. Det kan

visserligen finnas skäl att fastställa miljökvalitetsmål även då det inte finns

förutsättningar för att meddela en miljökvalitetsnorm men detta bör då ske i

form av riktlinjer och bör inte regleras inom ramen för tillämpningen av

miljökvalitetsnormer. Som tidigare nämnts finns redan idag ett stort antal

sådana riktlinjer framtagna.

 En viss försiktighet bör iakttas vad gäller meddelande av

miljökvalitetsnormer. Det saknas normalt skäl att meddela miljökvalitetsnormer i

de fall där den föreliggande miljökvaliteten väl ryms inom gränsen för vad som

får betraktas som godtagbart och miljöutvecklingen i området inte heller är

sådan att det finns en risk för att denna gräns överskrids. Miljökvalitetsnormer

skall dock alltid meddelas om det krävs för att Sveriges internationella

förpliktelser skall uppfyllas. Om den rådande miljökvaliteten antingen är

godtagbar eller är möjlig att uppnå inom en viss tid inom ett område där

godtagbar miljökvalitet skall fastställas, kan detta ske i en

miljökvalitetsnorm. En miljökvalitetsnorm bör rikta sig mot kommuner och

myndigheter och bör vara bindande såtillvida att kommunerna och myndigheterna är

skyldiga att beakta normen i sin planering, tillståndsgivning och tillsyn.

 I föreskrifterna kan det miljötillstånd som eftersträvas och som

har ställts upp t.ex. av riksdagen anges som syftet med regleringen. Före-

skrifterna bör vidare kunna innehålla regler om en rapporteringsskyldighet för

den ansvariga kommunen eller myndigheten av vilka åtgärder som planeras och bör

vidtas för att godtagbar miljökvalitet skall kunna uppnås. I föreskrifterna bör

dessutom kunna föreskrivas en skyldighet att utföra mätningar i syfte att

kontrollera i vilken utsträckning åtgärderna ger önskad effekt.

 Miljökvalitetsnormer bör kunna användas dels för att komma till

rätta med rådande miljöproblem, dels för att undvika framtida sådana. Om de

fastläggs utifrån den princip regeringen förordat saknas anledning att tillämpa

olika miljökvalitetsnormer vid prövningen av befintliga och nya verksamheter.

 För att lösa de storregionala och globala miljöproblemen krävs in-

ternationella åtgärder. Om Sverige har normer för miljökvalitet och dessa

överskrids eller inte kan uppnås på grund av föroreningar som kommer från andra

länder kan detta utgöra ett argument för gemensamt genomförande av olika

miljöåtgärder, utsläppsrättigheter och användas vid internationella

förhandlingar för att påverka EU:s miljöpolitik. De direktiv om miljökvalitet

som hittills tagits fram inom EG, och som i första hand avser skyddet av hälsan,

synes i viss mån ha anpassats till tekniska och ekonomiska förhållanden.

Direktiven om miljökvalitet har emellertid karaktären av minimiregler och

Sverige kan därför, efter EES-avtalets ikraftträdande eller eventuellt

medlemskap i EU, fastställa strängare värden om det finns skäl för det.

 Med hänsyn till att det gäller ett nytt område och

miljökvalitetsnormerna kan gälla både kommuner och flera län bör regeringen

utfärda miljökvalitetsnormerna utom i de fall EG-direktiv medför att en miljö-

kvalitetsnorm måste föreskrivas. Redan idag har regeringen rätt att bemyndiga

annan myndighet att meddela föreskrifter om gränsvärden för luftkvalitet när

sådana föranleds av EES-avtalet. Denna bemyndiganderätt bör gälla även när

EES-avtalet föranleder föreskrifter om miljökvalitetsnormer på andra områden.

 Regeringen, eller den myndighet regeringen bemyndigar i ovan sär-

skilt angivna fall, bör alltså med stöd av balken kunna utfärda miljö-

kvalitetsnormer.

Tillämpningen av miljökvalitetsnormer

I framtiden bör en miljöfarlig verksamhet inte vara tillåtlig om den skulle

medföra att en miljökvalitetsnorm inom ett geografiskt område överskrids. En

skyldighet att utföra mätningar för att kontrollera om så är fallet bör

föreskrivas där det kan antas att en miljökvalitetsnorm överskrids. I ett sådant

fall bör det emellertid finnas möjlighet att genom omprövning av

tillståndsvillkor för befintlig verksamhet och revidering av planer av betydelse

för de diffusa utsläppen nedbringa utsläppen inom området så att normen kan

uppfyllas. Om veksamhetsutövarna begär det bör det vara möjligt att ompröva

tillståndsvillkoren för flera verksamheter i ett sammanhang, s.k. grupprövning,

när större miljövinster kan uppnås genom gemensamma lösningar än vad som kan

uppnås genom åtgärder vid de enskilda anläggningarna. Gemensamma villkor kan då

bestämmas för de verksamheter som omfattas av prövningen. I vissa fall kan det

vara mer kostnadseffektivt för en verksamhetsutövare att vidta åtgärder för att

reducera miljöpåverkan vid en annan verksamhet än den egna. Om en

miljökvalitetsnorm utgör hinder för att en verksamhet skall kunna etableras

öppnas då också en möjlighet för sökanden att vidta åtgärder för att minska

utsläppen från befintlig verksamhet och på så sätt skapa ett utrymme för den

egna verksamheten. Grupprövning är i första hand lämpligt om de samlade

utsläppen av ett ämne inom ett område behöver minskas men det saknar betydelse

från miljösynpunkt var utsläppsminskningen sker.

 I detta sammanhang kan nämnas att det i Förenta staterna förekommer

ett system med överlåtbara utsläppsrätter. Överlåtbara utsläppsrätter skulle

kunna användas inom områden där miljökvalitetsnormer fastställts. Denna

möjlighet bör utredas vidare.

 Bl.a. Skogsindustrierna har framfört farhågor för att det genom

införandet av miljökvalitetsnormer kommer att bli mycket svårt för industrin att

bilda sig en uppfattning om hur förutsättningarna för verksamheten kan komma att

ändra sig eftersom olika typer av föreskrifter kommer att finnas på olika nivåer

och sambandet mellan dessa blir komplicerat. Organisationen anser att

rättssäkerheten urholkas genom att regeringen och olika myndigheter får en

omfattande rätt att meddela föreskrifter som begränsar möjligheterna att

utnyttja ett tillstånd.

 Regeringen vill i detta sammanhang betona att en avvägning mellan

verksamhetsutövarnas intressen, möjligheten till kostnadseffektiva lösningar och

hänsyn till miljön alltid måste ske inom ramen för regelsystemet. Regelsystemet

skall tillämpas på ett sådant sätt att tillräcklig trygghet för

verksamhetsutövarna kan erhållas och näringslivet utvecklas utan att föranleda

miljöpåverkan utöver det godtagbara. I de fall överskridandet av föreskriven

lägsta godtagbara miljökvalitet orsakas av en enskild verksamhet bör

tillsynsmyndigheterna ingripa och föreskriva åtgärder eller andra

försiktighetsmått vid anläggningen. Beror överskridandet på gränsöverskridande

föroreningar kan åtgärder istället sättas in utanför det av normen reglerade

geografiska området. Ett sådant ingripande skall grundas på aktsamhetsreglerna i

balken varvid miljökvalitetsnormerna kan anvisa vilken miljökvalitet som behöver

uppnås vid tillämpningen av aktsamhetsreglerna. Miljökvalitetsnormer kan också

ligga till grund för andra föreskrifter. Miljökvalitetsnormerna bör däremot inte

vara direkt bindande för den enskilde.

 Om en ny verksamhet å andra sidan inte medför att föreskriven

lägsta godtagbar miljökvalitet för området överskrids innebär inte det att

skyddsåtgärder eller försiktighetsmått saklöst kan underlåtas. Fortfarande måste

frågan om erforderliga skyddsåtgärder prövas. I de flesta fall behöver

kvalitetsnormerna också omformas till tekniska krav på åtgärder av olika slag.

Utformningen av miljöbesluten behöver således inte påverkas nämnvärt av

normerna. Däremot kommer beslutsunderlaget att förbättras. Framför allt synes

kvalitetsnormerna vara betydelsefulla när miljökonsekvensbeskrivningar

utarbetas.

 I vissa fall kommer förhållandena att vara sådana att miljöpåverkan

i ett område är så stor att den inte ryms inom den miljökvalitet som fastställts

som godtagbar. I dessa fall bör ett åtgärdsprogram upprättas med syfte att

nedbringa olägenheterna så att angiven miljökvalitet på sikt kan uppnås. Det

förhållandet att en miljökvalitetsnorm överskrids bör kunna utgöra grund för

omprövning av villkor i meddelade tillståndsbeslut för verksamheter inom

området. Detta torde för övrigt bli följden redan av EES-avtalet. För

verksamheter som inte omfattas av tillståndsplikt bör områdesföreskrifter av det

slag som nu finns i miljöskyddslagen 8 a § kunna utfärdas. Det kan finnas skäl

att upprätta åtgärdsprogram även för områden där miljökvaliteten är godtagbar.

Härigenom kan en negativ miljöutveckling i dessa områden undvikas.

Miljökvalitetskrav inom hälsoskyddsområdet

Det ligger särskilt nära till hands att fastställa godtagbar miljökvalitet inom

hälsoskyddsområdet. Ett stort antal människor utsätts för störningar som kan

skada hälsan. Framför allt gäller detta i vissa städer där halterna av

luftföroreningar kan överskrida skadliga nivåer. Det finns också många exempel

på att utsläpp till luft från enskilda verksamheter gett upphov till olägenheter

för de närboende.

 I dessa fall torde godtagbar miljökvalitet få bestämmas i form av

haltvärden som inte får överskridas momentant eller för vissa tidsenheter. I

vissa fall är det den momentana störningen och i andra fall långtidsexponeringen

som är avgörande från hälsorisksynpunkt.

 Vad gäller buller har man i princip redan under många år arbetat

med styrande normer. Mätparametern är decibel. Bullerkraven är olika för olika

områden - t.ex. bostadsområden, fritidsområden och arbetsplatser. Både

momentanvärden och ekvivalenta värden - dvs. vägda genomsnittsvärden används för

att mäta bullernivåer.

 Dricksvatten är ett livsmedel för vilket det finns särskild

lagstiftning och som därför inte berörs av miljöbalken. Däremot kan man tänka

sig kvalitetskrav på vattentäkterna eftersom vissa hälsofarliga föroreningar

sannolikt inte kan elimineras vid vattenreningen.

 Kommittén har föreslagit att även det minsta avstånd som bör

tillåtas mellan olika typer av verksamheter som medför miljöstörningar och

bostäder, utbildningslokaler etc. skall kunna regleras i miljökvalitetsnormer.

Remissutfallet är delat vad avser denna fråga. Regeringen anser visserligen att

det finns ett behov av att införa skyddsavstånd av det slag som föreslagits som

underlag för kommunernas och myndigheternas planering och övriga verksamhet.

Godtagbar miljökvalitet avser, såsom tidigare anförts, tillståndet i miljön som

sådan. Skyddsavstånd är därför inte lämpade att föreskrivas som

miljökvalitetsnormer. Däremot kan en miljökvalitetsnorm medföra att ett

skyddsavstånd måste föreskrivas vid tillståndsprövning eller i fysisk planering

för att normen inte skall överskridas.

Miljökvalitetskrav knutna till naturmiljön

Vad som kan anses vara godtagbar miljökvalitet måste anpassas till de lokala

förhållandena. Detta kan illustreras med de skillnader i fråga om

övergödningseffekter som finns mellan sötvattenmiljöer och havsvattenmiljöer. De

ämnen som i första hand är aktuella i sammanhanget är fosfor- och

kväveföreningar. Den fosfor som tillförs vattendragen härrör i stor utsträckning

från bostäder, livsmedelsindustrier och jordbruk. Merparten av det kväve som

tillförs vattendragen härrör från nedfall av luftföroreningar från biltrafiken

och jordbruket. De aktuella gödningsämnena har emellertid olika stor betydelse i

sötvatten- respektive havsvattenmiljöer. Tillgången på fosfor har en avgörande

betydelse för tillväxten av biologiskt material i sjöar medan kväveföreningar

har större betydelse i havsmiljöerna. Man behöver således olika

miljökvalitetsnormer beroende på vilken miljö det är frågan om. Sjöar uppvisar

dessutom stora skillnader sinsemellan. I en naturligt näringsrik sjö är fosfor-

halterna normalt högre än i en naturligt näringsfattig sjö. Vad som kan anses

vara godtagbar miljökvalitet måste därför fastställas för varje naturgeografisk

enhet.

 Vad gäller miljökvalitetsnormer avsedda att skydda den biologiska

mångfalden bör dessa inriktas på ekosystemets funktioner. En bedömning av

miljökvaliteten skulle då kunna ske genom att mäta ekosystemens sammansättning,

t.ex. förekomsten av arter eller deras individantal. Sannolikt bör också olika

förändringar i systemet mätas.

Genomförandefrågor

Även om det för närvarande inte innebär några svårigheter för Sverige att

uppfylla EG:s direktiv om miljökvalitet och vi därför sannolikt inte kommer att

behöva tillämpa den rapporteringsskyldighet till ESA som föreligger vid

överskridande av föreskrifterna finns det med hänsyn till framtida mer skärpta

EG-regler skäl att utforma bestämmelserna i miljöbalken på ett sådant sätt att

de överensstämmer med genomförandereglerna i EG:s miljödirektiv.

 Regeringen förordar att åtgärdsprogram, där sådana behövs för att

föreskriven lägsta godtagbara miljökvalitet inte skall överskridas eller på sikt

skall uppnås, tas fram oavsett om föreskrifterna kan komma att föranledas av

EG-direktiv eller ej.

 Enligt nuvarande regler i miljöskyddslagen kan krav på skyddsåtgär-

der riktas mot den som utövar miljöfarlig verksamhet. Vanligtvis omfattar kraven

på skyddsåtgärder själva föroreningskällan - dvs. den miljöfarliga verksamhet

som förorsakar olägenheterna. Det förekommer emellertid också att huvudmannen

för den störande verksamheten åläggs att vidta skyddsåtgärder vid det objekt som

utsätts för störningen, t.ex. att installera treglasfönster till skydd mot

buller eller uppföra skyddsplanteringar.

 Det bör gå att åstadkomma lösningar för objekt eller områden som

utsätts för störningar från flera verksamheter. Det finns fall då man genom

återskapande av våtmarker, bibehållande av grönzoner längs vattendrag m.m.,

skulle kunna uppnå större miljöeffekter än vad som skulle kunna åstadkommas

genom åtgärder vid de enskilda föroreningskällorna. I detta syfte bör

åtgärdsprogram kunna tas fram där så erfordras.

 Utgångspunkten för arbetet med åtgärdsprogram bör vara att man inom

området i fråga skall uppnå så samlade lösningar på miljöproblemen som möjligt.

Åtgärdsprogrammen bör kunna avse både fysisk planering med uppbygnad av

miljöanpassad infrastruktur, föreskrifter, ekonomiska styrmedel och åtgärder för

att på sikt påverka människors beteende genom bl.a. utbildning och

miljömärkning. Vissa verksamheter som i dag inte omfattas av miljöskyddslagens

regelsystem, t.ex. biltrafiken, har många gånger stor eller t.o.m. avgörande

betydelse för miljösituationen i ett område. Åtgärdsprogrammen bör därför inte

bara inriktas på förekommande miljöfarlig verksamhet inom ett område utan även

omfatta analyser av andra faktorer som kan vara av betydelse i sammanhanget.

 Åtgärdsprogrammen bör tas fram av de berörda kommunerna. Omfattar

det aktuella området flera kommuner i ett län bör länsstyrelsen ta fram

programmet. I övriga fall bör åtgärdsprogrammet tas fram av regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer. I de fall störningskällor som ligger utanför det

geografiska område som miljökvalitetsnormen avser har betydelse för möjligheten

att uppfylla normen bör det ankomma på regeringen, eller den myndighet

regeringen bestämmer, att upprätta ett åtgärdsprogram. Detta bör omfatta hela

det område där störningskällorna finns.

 För att nå en så enhetlig och förutsebar tillämpning av

miljökvalitetsnormer som möjligt bör Naturvårdsverket utforma allmänna råd för

utformningen av åtgärdsprogrammen.

 Det förhållandet att en verksamhet påtagligt medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överskrids eller till att risk för ett överskridande

föreligger bör kunna utgöra grund för omprövning av villkoren för den

miljöfarliga verksamheten. En sådan omprövning bör grundas på reglerna i 13 kap.

om miljöfarlig verksamhet. Miljökvalitetsnormerna anger det miljötillstånd som

behöver uppnås vid tillämpningen av aktsamhetsreglerna och kan också ligga till

grund för generella föreskrifter. Inom ramen för det försiktighetsmått som kan

åläggas varje enskilt företag bör strävan vara att fördela bördorna så att de

mest kostnadseffektiva lösningarna uppnås. Detta kan innebära att åtgärderna bör

vidtas utanför det område som omfattas av miljökvalitetsnormen.

4.6 Hushållningsbestämmelser

4.6.1Hushållning med mark och vatten m.m. i miljöbalken

Regeringens förslag: Den reglering som för närvarande finns i naturresurslagen

förs in i miljöbalken. Därmed förtydligas miljöfrågornas ställning i

samhällsplaneringen och planeringsfrågornas betydelse i

miljöskyddsarbetet.Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens utom i

fråga om prövningen av vissa anläggningar.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt att den

reglering som finns i naturresurslagen förs till miljöbalken. Några re-

missinstanser, däribland Svea hovrätt och Kommunförbundet, ifrågasätter dock

lämpligheten av den föreslagna ordningen. En del remissinstanser som

Koncessionsnämnden för miljöskydd och några länsstyrelser menar att det inte

längre bör ankomma på regeringen att som första instans pröva tillåtligheten av

vissa anläggningar.

Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande naturresurslagstiftningen har

vuxit fram ur de behov som gjort sig gällande från 1960-talet, då det stod klart

att konkurrensen mellan skilda intressen om att utnyttja vissa mark- och

vattenområden måste få en övergripande lösning på planeringsstadiet.

Samhällsutvecklingen innebär att nya krav ställs på utnyttjandet av mark och

vatten. Konkurrerande intressen i fråga om hur ett visst område bör utnyttjas

leder inte sällan till konflikter både i förhållandet till pågående

markanvändning och till eventuella alternativa användningsområden.

I takt med att miljöintressena och därmed sammanhängande frågor har kommit i

centrum för allmänhetens intresse har miljöfrågorna kommit att bli alltmer

uppmärksammade i planeringsarbetet. Konflikten mellan bevarandeintressen och

exploateringsintressen måste alltid få komma till uttryck i ett öppet samhälle

och det är lagstiftningens roll att utforma regler om hur konkurrerande

intressen i fråga om utnyttjande av mark, vatten och andra naturresurser skall

vägas mot varandra.

En god hushållning med landets naturresurser bör förena kraven att trygga

försörjningen med naturresurser, att bevara en god kultur- och naturmiljö samt

att tillgodose befogade krav på mark för att utveckla samhället. Avsikten med

lagen om hushållning med naturresurser m.m., är att tillgodose dessa krav.

Lagen är ett instrument som griper över olika sektorer i samhället.

Naturresurslagen skall tillämpas i tillståndsärenden i en rad lagar som rör

utnyttjandet av mark och vatten, t.ex. plan- och bygglagen, miljöskyddslagen,

naturvårdslagen och vattenlagen. En tillämpning av naturresurslagen innebär dock

att det kan finnas behov av en bred prövning av den aktuella verksamhetens

ställning i förhållande till andra intressen som rör utnyttjandet av området i

fråga.

Liksom kommittén anser regeringen att en reglering motsvarande den som finns i

naturresurslagen bör föras in i miljöbalken. De överväganden som redovisades i

propositionen 1985/86:3 skall alltjämt vara vägledande. I förhållande till

kommittén föreslår regeringen dock en delvis annan utformning av föreskrifterna

när det gäller frågor om lokalisering. Lagrådet har föreslagit vissa ändringar

av redaktionell art bl.a., att föreskrifterna i 3 kap. om beaktande av

riksintressen skall regleras i en gemensam paragraf. Regeringen kan emellertid

inte godta denna redaktionella ändring, liksom vissa andra förslag till

redaktionella ändringar som Lagrådet har lämnat, eftersom förslagen inte i

tillräcklig utsträckning har tagit hänsyn till de skilda förutsättningar som

gäller för de olika verksamheter som regleras med stöd av 3 kap.

Lagrådet har vidare föreslagit att en undantagsregel skall tillföras 3 kap. av

motsvarande innehåll som 4 kap., nämligen att bestämmelserna om riksintressen

inte skall utgöra hinder för att utveckla befintliga tätorter eller det lokala

näringslivet. Vad gäller Lagrådets förslag finner regeringen anledning erinra om

de grundläggande skillnader som finns mellan sådana riksintressen som är knutna

till en viss verksamhet och sådana som avser större sammanhängande områden.

Föreskrifterna i 3 kap. innehåller de grundläggande hushållningsbestämmelserna

och skiljer sig sålunda från 4 kap. bl.a. genom att 3 kap. ger allmänna

utgångspunkter för avvägningar mellan olika önskemål beträffande mark- och

vattenanvändning. Bestämmelserna ger ett skydd för områden som är av betydelse

för olika ändamål och verksamheter. Sådana områden av riksintresse åtnjuter ett

särskilt starkt skydd. Områdenas omfattning preciseras i en planeringsprocess

och dokumenteras i den kommunala översiktsplanen.

Föreskrifterna i 4 kap. har däremot till syfte att skydda större sammanhängande

geografiska områden som på grund av sina samlade natur- och kulturvärden i sin

helhet är av riksintresse. Områdenas omfattning är fastställda av riksdagen och

bestämda genom lag. Bestämmelserna i 4 kap. är utformade så att de ger ett

generellt skydd mot påtaglig skada från olika exploateringsföretag. Mot bakgrund

av områdenas omfattning och sammansatta värden är det samtidigt nödvändigt att

inte hindra utvecklingen av befintliga tätorter eller det lokala näringslivet

(jfr. prop. 1985/86:3, s 95 ff).

Bestämmelserna i 3 och 4 kap. skall tillämpas vid planläggning och prövning av

lov enligt plan- och bygglagen liksom vid prövning av mål och ärenden enligt de

till miljöbalken anknutna lagarna. Denna prövning skall ske med utgångspunkt i

att en långsiktigt god hushållning med mark och vatten och den fysiska miljön i

övrigt eftersträvas samtidigt som balkens syfte även i övrigt skall iakttas

bl.a. vid val av plats för olika verksamheter. Som anförts ovan ger

bestämmelserna i 4 kap. därvid ett generellt skydd mot olika

exploateringsföretag. Vägledande för tillämpningen av 3 kap. är dels

avvägningsreglerna i 1-2 och 11 §§, dels bedömningen av i vilken utsträckning

olika åtgärder innebär skada för ett visst intresse. Det är därför olämpligt att

som Lagrådet föreslår införa en generell undantagsregel i 3 kap.

Hushållningsreglerna för utnyttjande av mark- och vattenområden bör liksom

hittills vara inriktade på att ge vägledning för att avgöra frågor om det

aktuella områdets användning. Reglerna gäller prövning vid markanvändning för

dem som bedriver eller avser att bedriva tillståndspliktiga verksamheter som

direkt eller indirekt tar i anspråk värdefulla mark- och vattenområden.

Reglernas inriktning är att mark- och vattenområden skall användas för det eller

de ändamål som områdena är lämpade för med hänsyn till beskaffenhet, läge och

föreliggande behov. Företräde skall därvid ges en sådan användning som främjar

en från allmän synpunkt god hushållning. Företräde skall alltså ges sådan an-

vändning som främjar en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt

långsiktigt god hushållning med mark och vatten. Lokaliseringsprövningen skall

ske med utgångspunkt i föreskrifterna i balkens hushållningsbestämmelser. Genom

en sådan prövning vägs olika intressen mot varandra. Eventuella

miljökvalitetsnormer kan beaktas. Avsikten med prövningen är att det avsedda

ändamålet skall vinnas med minsta intrång och olägenhet. Om ett område är av

riksintresse, dvs. har sådana kvaliteter att det är av stor betydelse ur

nationellt perspektiv, och om området kan användas för flera ändamål som

sinsemellan är oförenliga, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på

lämpligaste sätt främjar en långsiktigt god hushållning med mark och vatten.

Stora mark- eller vattenområden som inte alls eller endast obetydligt är

påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan påverka områdets karaktär. Mark-

och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada naturen. Exploatering av större

omfattning bör därför i första hand lokaliseras till områden som är påverkade av

en tidigare exploatering. Viktiga näringar och mineralfyndigheter skall skyddas

mot åtgärder som påtagligt kan försvåra att dessa näringar bedrivs eller att

fyndigheterna utvinns. Om näringen eller fyndigheten är av riksintresse skall

det som i dag finnas möjligheter till särskilt hänsynstagande.

De geografiska riktlinjerna för den fysiska riksplaneringen, som finns i 3 kap.

naturresurslagen som särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i

landet, omfattar sådana områden som innehåller särskilt stora värden när det

gäller naturvård, kulturmiljövård, turism och friluftsliv och omfattar förutom

älvar och älvsträckor också bl.a. närmare angivna kust-, vatten- och

fjällområden. Bestämmelserna bör i enlighet med kommitténs förslag utan ändring

i sak föras över till ett särskilt kapitel i miljöbalkens andra avdelning.

Större industrianläggningar m.m. bör på motsvarande sätt som i dag underkastas

regeringens tillståndsprövning. Enligt regeringens mening bör den nuvarande

ordningen bestå så att regeringens prövning utmynnar i ett beslut huruvida

tillstånd lämnas eller ej. Den ordning som kommittén föreslagit, att regeringen

endast skulle göra en tillåtlighetsprövning men inte en tillståndsprövning, kan,

som Koncessionsnämnden framhållit, innebära att en viss anläggning inte skulle

bli föremål för tillståndsprövning enligt miljöbalken.

Rätten för regeringen att förbehålla sig prövningen av en viss anläggning bör

bestå i enlighet med nuvarande ordning.

För att hushållningsbestämmelserna skall få avsedd verkan som ett instrument för

den fysiska riksplaneringen och därmed också utgöra ett viktigt styrmedel i

miljöpolitiken krävs att bestämmelserna får en tillämpning i enskilda ärenden

som överensstämmer med lagstiftarens intentioner. Genom 1993 års förordning om

tillämpning av naturresurslagen preciseras de centrala myndigheternas uppgifter.

En myndighet är skyldig att i skriftlig form lämna uppgifter till länsstyrelsen

om områden som myndigheten bedömer vara av riksintresse. Förordningen, som

bygger på förarbetena till naturresurslagen, bör förstärkas och anpassas till

miljöbalkens regelsystem. Det är också viktigt att hushållningsbestämmelserna

får genomslag vid tillämpning av annan lagstiftning. Den nuvarande anknytningen

till naturresurslagen i andra lagar bör ses över och anpassas till miljöbalkens

regelsystem. Regeringen avser att återkomma med förslag i denna fråga i samband

med Miljöskyddskommitténs kommande förslag om följdlagstiftning till miljöbal-

ken.

4.6.2Lagteknisk lösning

Regeringens förslag: Lokaliseringsfrågorna behandlas i ett sammanhang i

balken.Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att förutom naturresur-

slagstiftningens lokaliseringsregler skall valet av plats utgöra en del av de

allmänna aktsamhetsreglerna. För lokalisering av miljöfarlig verksamhet har

kommittén föreslagit att den frågan dessutom regleras särskilt i samband med

andra föreskrifter i miljöbalken om sådan verksamhet.

Remissinstanserna: Boverket framhåller att lokaliseringsregler på flera olika

ställen i balken inte ger systemet den enhetlighet som bör eftersträvas.

Skälen för regeringens förslag: Naturresurslagen har varit avsedd att fungera

som ett planeringsinstrument men har kommit att fungera som en paraplylag också

för miljöintressena. Denna förskjutning av lagens tillämpning har märkts

särskilt under de senaste åren och framgår inte minst av det förhållandet att i

de fall regeringen har förbehållit sig rätten att tillåtlighetspröva en planerad

anläggning, har miljöfrågorna varit avgörande för regeringens

ställningstagande.

Hushållningsreglerna, som är av övergripande karaktär, fogas till balken som en

andra avdelning. I denna avdelning ingår också föreskrifter som har en naturlig

anknytning till hushållningsbestämmelserna som miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivningar. Balkens andra avdelning rör alltså främst frågor

med anknytning till planering och hushållning, frågor där också plan- och

bygglagen har en viktig roll att fylla. Det är därför naturligt att ansvaret på

myndighetsnivå för de frågor som regleras i den lagen hålls samman med det

myndighetsansvar som kan följa på miljöbalkens andra avdelning.

Hushållningsbestämmelserna i nuvarande lagstiftning kan inte sägas ha fått den

framträdande roll i tillståndsprövningen som åsyftades när naturresurslagen kom

till. Det finns olika orsaker till detta, men flera av de kompletterande

instrument som lagstiftningen förutsatte, nämligen krav på

miljökonsekvensbeskrivningar och kommunala översiktsplaner, kom inte till stånd

förrän flera år efter naturresurslagens ikraftträdande. Numera gäller dock sedan

år 1991 krav på miljökonsekvensbeskrivning enligt vad som närmare föreskrivs med

stöd av naturresurslagen. Inom kommunerna är arbetet med att upprätta kommunala

översiktsplaner i de flesta fall genomfört. Det finns därför anledning att räkna

med, att förutsättningarna för att hushållningsbestämmelserna kan få den roll

vid prövningen som varit avsedd har förbättrats i avsevärd mån. Det är i detta

läge viktigt att hushållningsbestämmelserna i miljöbalken lagtekniskt infogas så

att de får det avsedda inflytandet över verksamheter som avser att ta mark och

vattenområden i anspråk.

Som framgått av avsnitt 4.4.7 vidgas begreppet hushållning i miljöbalken jämfört

med dagens betydelse. Denna utveckling är naturlig inte bara utifrån ökade krav

på miljöhänsyn utan också mot bakgrund av den utveckling som förutsattes vid

naturresurslagens tillkomst om en vidareutveckling av hushållningsbegreppet. Det

kan också konstateras att frågorna i det internationella arbetet redan har en

naturlig koppling, vilket naturligtvis beror på att många länder för närvarande

genomgår en snabb utveckling på det industriella området och att de därmed

ställs inför nya problem i fråga om bevarande och resursutnyttjande.

Kommittén har inte föreslagit några ändringar i sak av de hushåll-

ningsbestämmelser som finns i naturresurslagen. Som nyss nämnts är det lämpligt

att sammanfoga vissa grundläggande avvägningsfrågor i miljöbalken mellan skilda

intressen i fråga om främst anspråk på markanvändning. Enligt regeringens mening

är det således motiverat att samla regler för avvägning mellan olika intressen i

ett kapitel när det gäller val av plats för en verksamhet som tar mark- eller

vattenområden i anspråk. De frågor som rör en lämplig lokalisering av en

planerad eller pågående verksamhet och som rör miljön omfattas alltså av hus-

hållningsbestämmelserna, som också innehåller föreskrifter om skydd och

bevarande. Som en följd av detta kan de särskilda lokaliseringsreglerna om

miljöfarlig verksamhet utgå ur det kapitlet. Frågor om aktsamhet vid val av

plats kan för verksamheter som är av annan karaktär, t. ex. kemikalie- och

avfallshantering, förutom de föreskrifter som återfinns i balkens andra

avdelning regleras enligt de särskilda aktsamhetsregler som följer av balkens

materiella bestämmelser i dessa delar. Regeringen delar alltså Boverkets

bedömning att det i frågor om lokalisering är att föredra att ha en och samma

utgångspunkt för prövningen.

I fråga om lämplig lokalisering för en verksamhet som omfattas av miljöbalken är

det angeläget för regeringen att markera, att en lokalisering av en störande

verksamhet i princip skall ske utifrån områdets förutsättningar och

verksamhetens behov. Ändringen är alltså motiverad för att markera att

planläggningsprincipen skall överensstämma med lokaliseringsprincipen. Avsikten

är alltså inte att det skall göras överväganden av annan art än i dag för

lokaliseringen av miljöfarlig verksamhet

En särskilt viktig fråga när det gäller ianspråktagande av mark- och

vattenområden rör prövningen av planerade trafikanläggningar. Detta framstår

som naturligt eftersom det är inom detta område som behovet av en väl integrerad

planering mellan olika sektorer gör sig särskilt starkt gällande.

4.7 Miljökonsekvensbeskrivningar

Regeringens förslag: En miljökonsekvensbeskrivning skall göras för anläggningar

som kräver tillstånd enligt balken. Detsamma skall gälla vid ansökan om dispens

från krav på tillstånd. Regeringen får besluta att en miljökonsekvensbeskrivning

också skall upprättas i annat fall.

 Lagtexten bör innehålla föreskrifter om att konsekvenserna för människors

hälsa, för miljön samt för hushållningen med mark och vatten till sökt åtgärd

skall redovisas.

 I miljökonsekvensbeskrivningen skall också redovisas möjliga alternativ för

lokaliseringen av verksamheten.

 Allmänhetens inflytande vid utformningen av en miljökonsekvensbeskrivning

skall förstärkas.

4.7.1Bakgrund

För att värna om människors hälsa, miljön samt hushållningen med mark och vatten

är det viktigt att i större utsträckning utveckla och använda en beslutsteknik

där förutsättningarna för miljön beaktas inför beslut av olika slag. En sådan

teknik innebär att beslut om åtgärder som var för sig eller som sammantagna med

andra åtgärder har stor betydelse för människors hälsa, miljön samt

hushållningen med mark och vatten m.m. skall grundas på en genomlysning av

beslutens konsekvenser för dessa intressen.

 Internationellt har miljökonsekvensbeskrivningar börjat att tillämpas alltmer.

Flera länder, bl.a. USA, Canada, Holland och Norge har infört bestämmelser i

ämnet. EG har år 1985 antagit ett direktiv (85/337/EEG) om bedömning av inverkan

på miljön och vissa offentliga och privata projekt. Medlemsländerna skulle ha

anpassat sin lagstiftning till direktivet senast till mitten av år 1988. Inom

FN:s ekonomiska kommission, ECE, har utformats en konvention, den s.k.

Esbo-konventionen, om miljökonsekvensbeskrivningar i fråga om gränsöverskridande

miljöstörningar. Sverige har anslutit sig till den konventionen. Även inom

Nordiska ministerrådet pågår arbete med ett program för fortsatt samarbete om

miljökonsekvensbeskrivningar.

 I Sverige har frågan om miljökonsekvensbeskrivningar aktualiserats vid flera

tillfällen under senare år. Sålunda infördes i samband med 1981 års ändringar i

miljöskyddslagen krav på att en ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet

skall innehålla en beskrivning av miljöeffekterna av den sökta verksamheten. År

1987 infördes i väglagen krav på att en arbetsplan för byggande av väg även

skall innefatta en miljökonsekvensbeskrivning.

 På grundval av förslag i propositionen (1990/91:90) En god livsmiljö infördes

år 1991 bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar i ett nytt 5 kap. i

naturresurslagen, NRL. Enligt 5 kap. 1 § naturresurslagen skall en ansökan om

tillstånd enligt 4 kap. samma lag innehålla en miljökonsekvensbeskrivning.

Dessutom får med stöd av bemyndigandet i 5 kap. 2 § naturresurslagen regeringen,

eller den myndighet som regeringen bestämmer, föreskriva att det i ärenden

enligt någon av de s.k. NRL-anknutna lagarna skall upprättas en

miljökonsekvensbeskrivning. Bestämmelser med krav på

miljökonsekvensbeskrivningar har också införts i bl.a. vattenlagen, minerallagen

samt i plan- och bygglagen. Kravet på miljökonsekvensbeskrivningar i miljö-

skyddslagen har ändrats för att överensstämma med övrig lagstiftning som är

knuten till naturresurslagen. I förordningen om miljökonsekvensbeskrivningar

(MKB-förordningen) finns krav på miljökonsekvensbeskrivningar för torvlagen,

ellagen, rörledningslagen, luftfartslagen, kontinentalsockellagen och

farledslagen. Utanför NRL-området finns krav på miljökonsekvensbeskrivningar i

lagen om kommunal energiplanering, va-lagen, strålskyddslagen och

kärntekniklagen.

 Kravet att en miljökonsekvensbeskrivning skall finnas i en ansökan eller

motsvarande vid prövning enligt de NRL-anknutna lagarna är som huvudregel både

generellt och obligatoriskt. Det sker ingen förprövning av behovet av en

miljökonsekvensbeskrivning, med krav på exempelvis betydande miljöpåverkan, utan

varje ansökan skall åtföljas av en miljökonsekvensbeskrivning. Denna skall till

sin omfattning emellertid stå i rimlig proportion till vad beslutet avser. Ett

undantag gäller för plan- och bygglagen där bara vissa typer av detaljplaner med

betydande miljöpåverkan skall åtföljas av en miljökonsekvensbeskrivning i

programskedet. Även utanför naturresurslagen varierar kravet från fall till

fall. Kravet på miljökonsekvensbeskrivning enligt va-lagen grundar sig på en

bedömning om betydande miljöpåverkan. Reglerna i plan- och bygglagen och

va-lagen om miljökonsekvensbeskrivningar har införts till följd av EES-avtalet

på grundval av förslag i prop. 1992/93:160 om ändringar i miljöskyddslagen m.m.

Undantag från det obligatoriska kravet görs i naturvårdsförordningen där

beslutsfattaren i varje enskilt fall skall bedöma om en

miljökonsekvensbeskrivning behövs. Detsamma gäller enligt strålskyddslagen och

kärntekniklagen.

 En miljökonsekvensbeskrivning enligt naturresurslagen, va-lagen och lagen om

kommunal energiplanering skall möjliggöra en samlad bedömning av en planerad

anläggnings, verksamhets eller åtgärds inverkan på människors hälsa, på miljön

samt på hushållningen med naturresurser. Beträffande strålskyddslagen och

kärntekniklagen krävs dock ingen redovisning av inverkan på hushållningen med

naturresurser.

 Både internationellt och i Sverige erkänns alltmer värdet av att använda

miljökonsekvensbeskrivningar som stöd för en öppen demokratisk debatt i samband

med strategiskt viktiga beslut. I detta sammanhang åsyftas då ofta

miljökonsekvensbeskrivningar som underlag inför beslut om program-, plan- och

policyarbete i viktiga samhällssektorer. I UNCED-propositionen (prop.

1993/94:111) anför regeringen att det är angeläget att beskrivningar av

miljökonsekvenser systematiskt kommer in i ett tidigt skede av den politiska

processen. Sådana beskrivningar bör göras när det gäller program, plan- och

policyarbete i viktiga samhällssektorer. Regeringen anser att beskrivningar av

miljökonsekvenserna som allmän regel skall innefattas i propositioner och andra

förslag till övergripande beslut av strategisk karaktär. Myndigheterna bör be-

akta konsekvenserna för miljön innan de utfärdar regler i form av föreskrifter

och allmänna råd. Som framgår av UNCED-propositionen avser regeringen att se

över regelsystem, som instruktioner, författningar m.m. i syfte att bedöma

behovet av miljöanpassning av dessa.

4.7.2Allmänt om miljökonsekvensbeskrivningar

När en miljökonsekvensbeskrivning skall göras uppstår frågan hur formaliserad

och omfattande den bör vara. Eftersom miljökonsekvensbeskrivningen skall vara en

del av beslutsunderlaget, är det nödvändigt att den föreligger på ett tidigt

stadium och sålunda innan de reella besluten i frågan fattas. Det innebär att i

de fall en verksamhet innefattar flera av varandra beroende moment måste arbetet

med miljökonsekvensbeskrivningen påbörjas så snart initiativet till hela

projektet tagits. Därigenom undviks onödiga begränsningar eller felaktiga

lösningar genom för tidiga delbeslut. Den som planerar att genomföra ett projekt

bör inleda arbetet med någon typ av förstudie för att skapa en överblick över

projektets förutsättningar, vilka alternativa lösningar som är tänkbara och

identifikation av de avgörande frågorna. En relevant avgränsning i sak

förutsätter vidare att berörda intressen kommer till tals i tidiga skeden i

utvecklingen av projektet. Erfarenheter av informella initiativ pekar på

fördelar både vad avser effektiv användning av tid, användning av

utredningsresurser och projektets slutliga utformning. En

miljökonsekvensbeskrivning bör därför utvecklas i takt med beslutsprocessen.

 Av en miljökonsekvensbeskrivning bör i princip framgå

- projektets grund och förutsättningar,

- fysiska förändringar som följer av projektet, direkt och indirekt,

- väsentliga effekter,

- intressen som berörs,

- direkta och indirekta konsekvenser för miljö, hälsa och säkerhet samt

 hushållning med naturresurser och material, som är av betydelse för att göra

 en samlad bedömning av projektets inverkan,

- skadeförebyggande åtgärder som är möjliga och hur de påverkar konsekvenserna,

- vilka skadeförebyggande åtgärder som sökanden åtar sig att fullfölja och hur

 dessa påverkar konsekvenserna,

- vilka alternativ som har övervägts, skälen till att de har valts bort samt

 grunden för val av alternativ,

- miljökonsekvenser av alternativa lokaliseringar,

- underlagsmaterial som använts och undersökningar som gjorts samt eventuella

 skäl till varför ytterligare utredning inte har ansetts nödvändig,

- metoder som har använts samt osäkerheter som finns i analysen och vem som är

 ansvarig för bedömningarna,

- vilka samråd som har skett, vad som har framkommit och hur det har beaktats i

 beslutet.

 Innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning bör anpassas till vad som är

rimligt med hänsyn till projektets art och omfattning. Vid projekt som är

omfattande måste naturligtvis konsekvensbeskrivningen anpassas till det stadium

i planeringsprocessen då den kommer att presenteras.

 En sammanfattning bör finnas som kort och enkelt beskriver de väsentliga

slutsatserna, om inte miljökonsekvensbeskrivningen är av liten omfattning.

 Om det finns möjliga alternativ till den sökta lokaliseringen av en anläggning

eller en verksamhet, skall konsekvenserna av en alternativ lösning belysas på

ett sådant sätt att ett tillfredsställande beslutsunderlag föreligger. Detta

innebär att en jämförelse skall kunna göras mellan de olika alternativen. Av

ansökningen skall även framgå vilka förutsättningar som finns för ett beslut om

en alternativ lokalisering på den föreliggande ansökan. Genom dessa uppgifter

kan beslutsprocessen förenklas till den sökandes förmån.För att en

miljökonsekvensbeskrivning skall bli ett bra instrument i beslutsprocessen är

det vidare viktigt att uppläggningen och presentationen av den ägnas stor

omsorg. Det är viktigt att beskrivningen är överskådlig, lättbegriplig och inte

alltför omfångsrik. Detta understryks av att det skall vara möjligt för allmän-

heten att ta del av en miljökonsekvensbeskrivning och framföra synpunkter med

hänvisning till den.

 Reglerna om när en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas är enligt dagens

lagstiftning olika beroende på enligt vilken lag en verksamhet skall prövas.

Detta förhållande har försvårat möjligheterna att åstadkomma ett enhetligt

svenskt system för miljökonsekvensbeskrivningar. Det har även vållat vissa

samordningsproblem mellan myndigheterna, då man har utvecklat sina krav på

förfarande, arbetsgång och innehåll för miljökonsekvensbeskrivningar. Boverket

har, efter samråd med Statens naturvårdsverk och Riksantikvarieämbetet, hos

Miljö- och naturresursdepartementet hemställt att vissa oklarheter i nuvarande

lagsystem för krav på miljökonsekvensbeskrivningar undanröjs. Boverket framför

att vissa brister har samband med att kravet på miljökonsekvensbeskrivning finns

både i naturresurslagen och i olika speciallagar, utan entydiga hänvisningar

till gemensamma grundläggande krav i naturresurslagen med tillhörande

förordning. Detta innebär bl.a. att krav på alternativredovisning för närvarande

inte anses kunna ställas med stöd av bl.a. miljöskyddslagen, vattenlagen,

naturvårdslagen och väglagen.

 Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar är att de skall ingå i besluts-

underlaget för att påverka de avvägningar och förhandlingar som föregår ett

avgörande av en viss fråga. Miljökonsekvensbeskrivningar kan också medverka till

att kunskapsluckor upptäcks liksom till en allmänt ökad kunskap och insikt om

miljö-, hälso- och naturresursfrågor i samhället. Det är därför särskilt viktigt

att en bedömning av miljökonsekvenserna kommer in i ett tidigt planeringsskede,

parallellt med tekniska och ekonomiska frågor, innan beslut fattas om

inriktningen i stort av en viss verksamhet.

 Ett annat syfte med miljökonsekvensbeskrivningar är att få till stånd en

offentlig redovisning av den inverkan en åsyftad verksamhet eller åtgärd får på

människors hälsa, på miljön samt på hushållningen med naturresurser liksom vilka

motiv och avvägningar som ligger till grund för projektet. Genom att

allmänheten, miljöorganisationer m.fl. får ta del av ett samlat material, ökar

deras möjligheter att påverka myndigheter och företag att ta större hänsyn till

dessa intressen. Frågan om allmänhetens rätt till inflytande över sin miljö och

sitt gemensamma arv uppmärksammas internationellt och behandlas bl.a. i

Esbo-konventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande

sammanhang. Allmänhetens medverkan i ett tidigt skede av arbetet med att

färdigställa en miljökonsekvensbeskrivning påverkar med stor sannolikhet både

effektiviteten och kvaliteten i beslutsprocessen. Allmänheten har kunskap att

tillföra i arbetet och det visar sig ofta att frågor som allmänheten bedömer som

angelägna att belysa kommer att få betydelse vid tillståndsprövningen.

Möjligheterna för allmänheten att delta i olika skeden av arbetet med en

miljökonsekvensbeskrivning och i beslutsprocessen samt graden av inflytande

under arbetet samt inför beslut varierar i olika lagar. I flertalet av de

NRL-anknutna lagarna finns bestämmelser om offentliggörande. I 13 §

MKB-förordningen föreskrivs att i kungörelser om miljökonsekvensbeskrivningar

skall anges var beskrivningen hålls tillgänglig och att platsen för detta bör

bestämmas i samråd med kommunen. Reglerna om allmänhetens rätt att delta i

arbetet med att ta fram en miljökonsekvensbeskrivning liksom möjligheterna att

yttra sig över den bör samordnas och utvecklas. I nästa avsnitt lämnas förslag

till hur detta kan ske i miljöbalken.

4.7.3Miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken

Regeringens förslag: En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om

anläggningen kräver tillstånd eller dispens från tillståndskrav enligt miljöbal-

ken. Regeringen får föreskriva att en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas

också i annat fall.

Redan av lagtexten skall framgå att alternativ till sökt åtgärd skall redovisas.

En miljökonsekvensbeskrivning skall föregås av samråd med myndigheter, sakägare

och allmänhet.

Allmänhetens inflytande vid utformningen av en miljökonsekvensbeskrivning skall

förstärkas.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att en konsekvensbeskrivning skall

ingå även vid anmälningar enligt balken. Också i andra fall vid tillämpningen av

balken och vissa andra lagar, när det är fråga om åtgärder som kan befaras

medföra betydande påverkan på människor, miljön eller resurshushållningen, skall

en konsekvensbeskrivning upprättas.

Remissinstanserna: Många remissinstanser anser att kommitténs förslag om

konsekvensbeskrivning i anmälningsärenden är onödigt betungande.

Länsstyrelsen i Kronobergs läns län anser den föreslagna lagtexten bör byggas ut

så det framgår vilka krav man skall ställa på konsekvensbeskrivningen som

dokument. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län däremot stöder kommittén i

dess uppfattning att det enskilda ärendet skall vara styrande för en

miljökonsekvensbeskrivnings omfattning och djup.

 Svenska Kommunförbundet understryker att beslutsmyndigheten skall ha möjlighet

att bestämma vilket beslutsunderlag som skall krävas i varje enskilt ärende.

Lantbrukarnas Riksförbund, LRF, är kritiska mot kommitténs förslag i fråga om

vilka ärenden som skall kräva en miljökonsekvensbeskrivning. Förslaget kan

enligt LRF leda till att en konsekvensbeskrivning kommer att krävas "i stort som

smått".

Skälen för regeringens förslag: En viktig fråga är i vilken form regler om

miljökonsekvensbeskrivningar skall knytas till miljöbalken. Genom att också

naturresurslagens regelsystem föreslås ingå i balken är det naturligt att införa

bestämmelser om krav på miljökonsekvensbeskrivningar och andra hithörande frågor

i själva balken.

En miljökonsekvensbeskrivning är ett dokument som skall möjliggöra en objektiv

och samlad bedömning av den planerade anläggningens, verksamhetens eller

åtgärdens inverkan på människors hälsa, på miljön samt hushållningen med mark,

vatten och material. En miljökonsekvensbeskrivning enligt miljöbalken bör enligt

regeringens mening bygga på de kriterier som angetts i föregående avsnitt.

Miljökonsekvensbeskrivningar har således en central roll i samordningen mellan

frågor som rör miljöskydd och markanvändning vid tillståndsprövning enligt

miljöbalken. Hushållningsregler och bestämmelser om miljökvalitetsnormer enligt

kap. 3, 4 och 6 skall iakttas vid tillståndsgivningen och ett projekts

förenlighet med dessa bestämmelser bör därför framgå av en

miljökonsekvensbeskrivning enligt vad som föreskrivs i balken.

Möjligheterna att använda miljökonsekvensbeskrivningar som underlag för en bred

och långsiktig bedömning av konsekvenserna för människors hälsa, för miljön samt

för hushållning med mark och vatten m.m. och med naturens resurser i samband med

kommunal översiktsplanering och regionplanering utvecklas kontinuerligt av

kommuner och länsstyrelser. Det är dock mindre lämpligt att genom detaljartade

föreskrifter reglera innehållet i en konsekvensbeskrivning. I sämsta fall skulle

detta kunna leda till en begränsning av möjligheterna att fånga de specifika

konsekvenserna av t.ex. ett i olika delar sammansatt projekt.

Vad gäller den lagtekniska avgränsningen av de beslutsprocesser i vilka

miljökonsekvensbeskrivningar ingår som underlag bör, som kommittén föreslagit,

en begränsning göras till sådana planerings- och beslutsprocesser som regleras i

nuvarande markanvändnings- och miljölagstiftning eller på annat sätt är direkt

författningsreglerade. Kravet på konsekvensbeskrivningar bör dock utsträckas i

miljöbalken jämfört med den reglering som finns i dag.

Regeringen anser att konsekvensbeskrivningar i princip bör upprättas i alla

ärenden som kräver tillstånd enligt miljöbalken. Detta innebär att också

dispensprövningar kan omfattas av krav på miljökonsekvensbeskrivning. I likhet

med remissinstanserna anser regeringen dock att det normalt i ärenden som är av

den karaktären, att det är tillräckligt med en anmälan, inte skall krävas en

konsekvensbeskrivning. I vissa tillståndsärenden, när det klart saknas anledning

att upprätta en konsekvensbeskrivning, skall det finnas möjlighet att föreskriva

om undantag från kravet på en sådan beskrivning. Det gäller t.ex. begränsade

markavvattningsföretag och dispenser från biotopskyddet.

Krav bör också ställas på en miljökonsekvensbeskrivning på samma sätt som i dag,

när det gäller de s.k. NRL-anknutna lagarna.

Vad gäller den närmare regleringen av innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning

anser regeringen i likhet med utredningen att det inte är lämpligt att i

lagtexten i detalj ange vad en beskrivning skall innehålla. En sådan ordning

skulle kunna leda till en begränsning av möjligheten att anpassa beskrivningen

efter projektets specifika syfte och uppläggning. I lagtexten bör i stället

anges vad som skall uppnås med en miljökonsekvensbeskrivning. Detta syfte är att

möjliggöra en samlad bedömning av den inverkan på människors hälsa, miljön och

hushållningen med naturresurser som en anläggning kan medföra. Lagtexten bör

också innehålla föreskrifter om att alternativ skall redovisas. Detta är en så

viktig förutsättning för att syftet med miljökonsekvensbeskrivningar skall kunna

uppnås att det bör anges direkt i själva texten. Alternativen skall så långt det

är möjligt redovisas så att beslutsunderlaget medger att alternativet kan

behandlas jämställt med sökandens huvudförslag. Detta innebär alltså att

miljökonsekvenserna skall vara så utredda att det, om övriga relevanta

förutsättningar föreligger, är möjligt för den tillståndsprövande myndigheten

att vid behandlingen av en ansökan ge tillstånd även till en annan verksamhet

eller anläggning än den ansökan i första hand gäller. Av väsentlig betydelse

härvid är naturligtvis i vad mån sökanden är beredd att acceptera ett tillstånd

till en alternativ verksamhet eller anläggning. Särskilt vid projekt som sker i

det allmännas intresse och som kan ha stor påverkan på miljön eller människors

levnadsförhållanden måste sökanden vara beredd att acceptera alternativa

lösningar och bör vara beredd att medverka till sådana lösningar.

En alternativ redovisning är den s.k. noll-alternativet, dvs. en redovisning av

effekten av att anläggningen eller åtgärden inte kommer till stånd. Som KASAM

utförligt beskrivit i sitt remissvar gäller att negativa verkningar också kan

uppstå vid underlåtenhet att fatta beslut. Tekniker för att utveckla redovisning

av vad som kan hända om vissa omställningsåtgärder eller motsvarande inte

vidtas, bör dock inte ske genom lagstiftning utan i den diskussion som pågår om

att utveckla miljökonsekvensbeskrivningen som ett verksamt medel i planeringen.

En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå som en del i ett beslutsunderlag. Härav

följer att dess kvalitet skall bedömas av den myndighet som har att fatta beslut

i det ärende där en beskrivning har upprättats. Det bör i detta sammanhang

framhållas att beslutsmyndigheten i enlighet med förvaltningsförfarandets

allmänna principer har ett ansvar för att ärendena blir tillfredsställande

utredda. Därmed har den också befogenhet att förordna om de kompletteringar av

beslutsunderlaget som den bedömer vara nödvändiga. Om en konsekvensbeskrivning

är bristfällig och sökanden inte kompletterar beskrivningen, bör konsekvensen

ofta bli att ansökningen lämnas utan bifall. Det är alltid den sökande eller

motsvarande som skall ansvara för och bekosta att en miljökonsekvensbeskrivning

upprättas och eventuellt kompletteras så att den uppfyller kraven. Den

konsekvensbeskrivning som ges in kan alltså kompletteras under ärendets

handläggning och den dialog som på ett tidigt stadium bör förevara mellan

sökanden och prövningsmyndigheten får inte avslutas i och med att en ansökan om

tillstånd med tillhörande miljökonsekvensbeskrivning har getts in.

Även om det är tillståndsmyndigheten som i sista hand avgör om en

miljökonsekvensbeskrivning är så fullständig att den kan godtas finns ett behov

av att remissorganen yttrar sig även med avseende på miljökonsekvensbe-

skrivningen. Länsstyrelserna spelar här en särskilt viktig roll på grund av dels

länsstyrelsens sakkunskap på plan- och miljöområdet, dels länsstyrelsen uppgift

som tillsynsmyndighet vad gäller uppsikten inom länet över hushållningen med

naturresurser. Länsstyrelsernas ansvar har särskilt reglerats i förordningen om

miljökonsekvensbeskrivningar. En viktig uppgift för länsstyrelsen kommer att bli

att i de fall där länsstyrelsen anser att en miljökonsekvensbeskrivning behöver

kompletteras i något hänseende och där den inte själv är beslutande myndighet,

hos denna begära att beskrivningen skall kompletteras.

Rätten för allmänheten att delta i och påverka utformningen av en

miljökonsekvensbeskrivning har fått genomslag i många länder. Även i Sverige har

allmänheten, t.ex. vid prövningen av miljöfarlig verksamhet, möjlighet att ta

del av och bedöma konsekvensbeskrivningen. Det är dock angeläget som tidigare

antytts att vidga allmänhetens inflytande till andra områden och att fördjupa

möjligheterna för allmänheten att delta i utformningen av beskrivningen.

Regeringen föreslår därför att den som skall upprätta en

miljökonsekvensbeskrivning i ett tillståndsärende enligt miljöbalken eller

enligt de lagar som i nu aktuellt hänseende är knutna till balken, skall, i

fråga om konsekvensbeskrivningens utformning och innehåll, samråda med

allmänheten i skälig omfattning. Detta bör i allmänhet kunna ske i de former som

redan i dag har utvecklats på många områden för att hålla myndigheter, sakägare

och allmänhet informerad om en planerad anläggning.

4.8 Miljöfarlig verksamhet

Sammanfattning av regeringens förslag: Miljöfarlig

verksamhet som kan förorsaka påtaglig olägenhet för

omgivningen skall kräva tillstånd eller anmälan

enligt vad regeringen föreskriver. Om det är mer

ändamålsenligt för att förebygga olägenheter kan dock

föreskrifter av generell karaktär ersätta den

individuella prövningen.

 Miljöfarlig verksamhet som kan skada människors

hälsa eller allvarligt skada områden av

riksintresse för natur- eller kulturvården får

aldrig bedrivas. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om

svavelhaltigt bränsle. Regeringen får överlåta den

rätten till en myndighet eller kommun.

 Allmänhetens rätt till inflytande vid prövning av

miljöfarlig verksamhet skall stärkas genom att

särskilda regler om allmänheten deltagande införs i

miljöbalken. Också organisationer vars

intresseområden berörs av verksamheten skall ges

motsvarande förstärkta ställning.

 Prövningen av en miljöfarlig verksamhet skall

inte omfatta enbart utsläppen från verksamheten.

Också frågor om kemikalieanvändning och om

resurshushållning skall kunna prövas i detta

sammanhang och omfattas av villkor.

 Tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall helt

bygga på villkor. Den verksamhet som omfattas av

ett tillstånd skall alltså i alla delar framgå av

villkoren. Villkor skall också kunna avse skyldig-

het att ställa säkerhet för verksamheten.

 forts.

 Ett tillstånd skall kunna omfatta olika

verksamheter, som har villkor som är kopplade till

varandras verksamheter.

 I balken anges särskilda grunder för upphävande av

tillstånd och omprövning av villkor. Omprövning av

villkor för miljöfarlig verksamhet som påverkar

miljön får ske när förhållandena i omgivningen påkallar

detta eller användningen av annan teknik skulle

medföra mindre påverkan på miljön. Också

miljökvalitetsnormer och de särskilda förhållanden

som kan finnas med hänsyn till miljöskyddet och

naturvårdens intressen för särskilda områden i landet

kan ligga till grund för begäran av omprövning av

villkor.

En tillsynsmyndighet skall ha rätt att begära

upphävande av tillstånd och omprövning av villkor.

Detta skall även gälla Statens naturvårdsverk och

Miljöombudsmannen.

 För att utnyttja miljömyndigheternas resurser på

bästa sätt skall omprövning ske i den utsträckning

omständigheterna föranleder. Ett sådant synsätt

innebär att omprövning för miljöfarlig verksamhet

inte regelmässigt kommer att ske efter bestämda

tidsintervaller. En ompörvning på sådan grund skall

dock ske om Sveriges internationella förpliktelser

kräver detta.

4.8.1Gällande ordning

Reglerna om tillståndsgivning och formerna för denna prövning skiljer sig åt i

miljölagstiftningen. Miljöskyddslagen, som har sin förebild i vattenlagen, har

en utvecklad reglering av tillståndsförfarandet och vem som meddelar beslut om

tillstånd. Av miljölagarna är det endast miljöskyddslagen som för närvarande

innehåller särskilda regler som anger under vilka förutsättningar

miljömyndigheterna har rätt att begära ändrade villkor för tillståndet till en

verksamhet. För de verksamheter som regleras med stöd av annan miljölagstiftning

än miljöskyddslagen skiljer sig reglerna åt i fråga om hur tillstånd och andra

gynnande beslut med tillhörande villkor får ändras. Naturvårdslagen innehåller

särskilda föreskrifter om omprövning av täkttillstånd. Enligt lagen om kemiska

produkter får regeringen meddela föreskrifter och tillstånd och villkor.

Naturresurslagen saknar föreskrifter i nu berört avseende. Enligt hälso-

skyddslagen gäller särskilda regler om tillstånd till avloppsanläggningar, m.m.

Att frågor om omprövning av villkor som har meddelats med stöd av

miljöskyddslagen har kommit att behandlas särskilt utförligt i lagstiftningen

beror på att de krav som därvid kan ställas kan vara långtgående. Genom

tillståndsmyndighetens beslut om utsläppsbegränsade villkor och andra

restriktioner för en anläggning, kan innehavaren sålunda tvingas att göra stora

investeringar. Mot den bakgrunden har det framstått som naturligt att

tillståndsbeslutet med sina villkor skänker en rättstrygghet för

tillståndshavaren i den meningen att nya krav på åtgärder inte kan ställas, utan

att i lag angivna särskilda omständigheter föreligger.

Ett tillstånd enligt miljöskyddslagen till miljöfarlig verksamhet gäller i

princip för all framtid. Detsamma gäller de villkor som föreskrivits för

tillståndet. Tillståndshavaren har getts ett särskilt skydd därigenom att

tillståndet ger honom ett rättsligt skydd mot att själva den verksamhet som

avses med tillståndet tvingas upphöra på grund av föreskrifter i

miljöskyddslagen. Tryggheten består också i ett skydd mot längre gående krav än

vad som följer av tillståndsbeslutet. Emellertid är skyddet inte absolut. I

vissa situationer kan sålunda den verksamhet som avses med ett tillstånd och

villkoren för verksamheten tas upp till förnyad prövning. Ytterst kan därvid

tillståndet återkallas. Som en samlad benämning på detta förfarande brukar

uttrycket omprövning användas.

Stegvis har reglerna om omprövning ändrats och omprövningsmöjligheterna blivit

flera. Bl.a har det med tiden blivit lättare för miljömyndigheterna att påfordra

ändring av villkor i tillståndsbeslut.

I fråga om tillstånd till utsläpp av avloppsvatten i en viss recipient finns

särskilda regler som bl.a. innebär att själva tillståndet får omprövas efter tio

år.

4.8.2Prövningen enligt miljöbalken av miljöfarlig verksamhet

Regeringens förslag: Tillstånd till miljöfarlig verksamhet eller anmälan om

sådan verksamhet kommer att krävas enligt vad regeringen föreskriver. Avgörande

för frågan om krav på tillstånd eller anmälan är de effekter på omgivningen som

verksamheten ger upphov till. Den individuella prövningen skall kunna ersättas

av generella föreskrifter. Reglerna om tidsbegränsade tillstånd bör tillämpas

oftare.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén

föreslår dock i fråga om den lagtekniska lösningen att frågor om tillstånd

liksom vad gäller generella föreskrifter förs till ett samlat kapitel i

miljöbalken.

Remissinstanserna: Remissinstanserna betonar vikten av att generella

föreskrifter på området för miljöfarlig verksamhet föregås av en ordentlig

utredning.

Skälen för regeringens förslag: Miljöbalken kommer att rymma regler för en rad

olika verksamheter. Formerna för tillståndsprövning och vad ett beslut om

tillstånd skall omfatta får anpassas efter ärendets art och omfattning. Detta

sker redan nu i de olika lagar som föreslås samlade i en miljöbalk. Någon vinst

med att samla reglerna om tillstånd i ett särskilt kapitel, som utredningen

föreslagit, står dock inte att finna enligt regeringens mening, detta bl.a. med

hänsyn till den lagtekniska utformningen av balkens tillämpningsområde. Också

det förhållandet, att reglerna om tillstånd till och omprövning av miljöfarlig

verksamhet - med hänsyn till de värden prövningen omfattar - även i

fortsättningen måste vara mer sammansatta än sina motsvarigheter på andra

områden, motiverar en särskilt utförlig reglering av miljöfarlig verksamhet. En

sådan ordning innebär samtidigt ett klarare skydd mot nya kostsamma krav för dem

som bedriver en miljöfarlig verksamhet.

Möjligheten att söka tillstånd på frivillighetens väg bör vara kvar.

Det sagda leder alltså till att i miljöbalkens kapitel om miljöfarlig verksamhet

kommer att ingå bestämmelser om tillståndsprövning, omprövning och återkallelse

av tillstånd efter i princip det mönster som för närvarande finns i

miljöskyddslagen. Vad som bör övervägas i detta sammanhang är om det - i

enlighet med kommitténs förslag - bör införas en möjlighet att föreskriva om

tillståndsplikt för pågående verksamheter.

Flera omständigheter talar enligt regeringens mening för att införa en sådan

tillståndsplikt. Frågan om tillståndsplikt för befintliga föroreningskällor

behandlades i förslaget till miljöskyddslag. I propositionen (1969:28) om

miljöskyddslag uttalade sig sålunda föredragande departementschefen för en sådan

princip. I den efterföljande regleringen infördes också en sådan prövningsplikt,

dock av begränsad omfattning. De inventeringar som har gjorts av miljöfarlig

verksamhet under senare år visar att nära hälften av alla i princip

tillståndspliktiga anläggningar saknar tillstånd. Detta avser särskilt mindre

och medelstora verksamheter. Många av dessa verksamheter blev tillståndspliktiga

genom 1981 års ändringar i miljöskyddslagen. Ur föroreningssynpunkt är det an-

geläget att dessa verksamheter i den utsträckning det behövs blir föremål för

tillståndsprövning. Regeringen biträder alltså kommitténs förslag om att införa

en möjlighet att föreskriva om tillståndsplikt för befintlig verksamhet.

Den nu föreslagna tillståndsplikten för befintliga verksamheter avses att

regleras närmare i övergångsbestämmelserna till balken. Avsikten är alltså inte

att den skall träda i kraft samtidigt som balken, utan att en rimlig

övergångstid kommer att föreslås. Med hänsyn till verksamheternas art och

omfattning är det särskilt verksamheter som för närvarande prövas av

länsstyrelsen som kommer att beröras av övergångsbestämmelserna. Det framstår

därför som lämpligt att länsstyrelserna i god tid informerar de berörda

verksamhetsutövarna om de regler som kommer att gälla.

Utgångspunkten för när krav på tillstånd resp. anmälan skall göras i fråga om

miljöfarlig verksamhet är naturligtvis de effekter på omgivningen som utsläppen

från olika verksamheter har. Därvid bör de kriterier för miljöpåverkan som

utvecklats vid tillämpningen av miljöskyddslagen kunna ligga till grund för

bedömningen, naturligtvis med beaktande av nya kunskaper om olika ämnens

farlighet. Motsvarande gäller frågan om en verksamhet överhuvudtaget skall vara

anmälningspliktig. För många verksamheter med så ringa omgivningspåverkan att de

endast skall vara anmälningspliktiga bör, som kommittén föreslagit, ett alterna-

tiv kunna vara att generella föreskrifter meddelas.Enligt regeringens mening

finns det anledning att inom området för miljöfarlig verksamhet i ökad

omfattning meddela generella föreskrifter både i frågor av mer övergripande

natur och såvitt gäller skyddsåtgärder för särskilda verksamheter och områden.

En genomgång som Statens naturvårdsverk har gjort på uppdrag av

Miljöskyddskommittén visar också att det finns goda möjligheter att för vissa

branscher meddela gemensamma föreskrifter i olika avseenden.

Genom övergripande generella föreskrifter bör det också vara möjligt att bättre

utnyttja befintliga resurser inom miljövårdsarbetet. En individuell omprövning

av villkor i tillståndsbeslut kan sålunda framstå som en onödig omgång, när det

är fråga om ett antal väl kända verksamheter med klara mål och likartade

funktioner, t.ex. vissa kommunala verksamheter som slutligt omhändertagande av

hushållsavfall. Ett annat område inom den kommunala sektorn där generella

föreskrifter med fördel bör kunna användas i stället för individuell prövning

kan vara behandlingen av kommunalt avloppsvatten från tätorter. Skälet för detta

är att det inom landet finns ett stort antal kommunala avloppsreningsverk, som

är tillståndsprövade enligt miljöskyddslagen. Reningsverken är till sin

utformning tämligen lika varandra. Att åstadkomma skärpningar av villkoren för

varje reningsverk genom omprövning av varje enskilt beslut framstår som onödigt

inte minst med hänsyn till de personella resurser detta skulle kräva.

När miljökvalitetsnormer skall genomföras kommer möjligheten att använda

generella föreskrifter att spela en viktig roll.

Det bör i sammanhanget framhållas att ett närmande till EG enligt regeringens

mening inte innebär något hinder i fråga om att meddela generella föreskrifter.

I EG:s rättsordning på miljöområdet råder sålunda inte något motsatsförhållande

mellan generella regler och individuell prövning. Tvärtom har man genom olika

direktiv infört tillståndsplikt för en rad olika verksamheter. Enligt EG:s

regelsystem gäller således att tillståndsmyndigheten vid sin prövning av ett

ärende är skyldig att rätta sig efter de generella föreskrifter som EG

fastställt i fråga om såväl skyddsåtgärder som miljökvalitet. På motsvarande

sätt skulle alltså de svenska tillståndsmyndigheterna kunna förfara vid en

prövning av en tillståndsansökan där också generella föreskrifter gäller för

verksamheten i fråga.

Självfallet bör av föreskrifterna klart framgå vilka krav som ställs i olika

avseenden och vid vilka tidpunkter dessa skall vara uppfyllda. Detta innebär att

övergångsregler av olika slag kan bli aktuella. För att önskvärd effekt skall

uppnås med föreskrifter som kan gälla hela området för miljöfarlig verksamhet

bör även föreskrifterna ha giltighet framför beslut av individuell karaktär.

Detta gör att föreskrifterna måste utarbetas med stor omsorg och med hänsyn

tagen till berättigade rättssäkerhetskrav som berörda företag kan komma att

framföra. Bemyndiganden för myndigheter att meddela föreskrifter bör därför inte

vara generellt hållna. Vid utformningen av föreskrifterna skall samråd ske med

de branschorganisationer och övriga intresseorgan som berörs

I miljöbalken bör, som framgår av avsnitt 4.3, lagen om svavelhaltigt bränsle

infogas. När det gäller den lagen är det lagtekniskt tillfyllest att införa en

paragraf som bemyndigar regeringen att meddela de föreskrifter om svavelhaltigt

bränsle som är påkallade ur miljöskyddssynpunkt. I likhet med vad som gäller i

dag bör regeringen bemyndigas att överlåta rätten att meddela föreskrifter till

en myndighet eller kommun. Detta innebär att 1 § lagen om svavelhaltigt bränsle

oförändrad bör föras in i miljöbalken.

En fråga som inte diskuterats i nämnvärd omfattning och som rör prövning av

miljöfarlig verksamhet är för vilka fall myndigheten skall välja att meddela ett

tidsbegränsat tillstånd i stället för att bestämma vissa villkor för viss tid.

Fördelen med att bestämma att ett villkor skall gälla för viss tid är att en ny

teknik eller nya metoder hinner utvecklas under prövotiden och att därmed

villkoren slutligt kan bestämmas strängare än vad som eljest skulle ha blivit

fallet. Emellertid har det visat sig i några miljöskyddsärenden som har kommit

under regeringens prövning, att beslutet nästan genomgående har innehållit s.k.

prövotidsvillkor. Enligt regeringens mening bör bl.a. i ett sådant fall den

möjligheten i stället väljas att tidsbegränsa tillståndsbeslutet. I kapitlet om

miljöfarlig verksamhet i miljöbalken bör tillståndsmyndigheten alltså ges

möjlighet att välja mellan att besluta om tidsbegränsat tillstånd och att

meddela villkor för viss tid. Det senare alternativet bör väljas när det är

fråga om att för miljöns bästa vänta med det slutliga avgörandet för en

begränsad del av verksamheten. Det skall sålunda vara fråga om att viss teknik

eller vissa metoder är under utveckling och att påtagliga minskningar av

föroreningar från verksamheten kan uppnås genom tidsbegränsade villkor,

prövotidsvillkor. Sådana villkor får inte innebära att olägenheter av någon

betydelse för miljön uppstår. Ett resultat av överväganden av nu angivet slag

bör leda till att ett större antal tillståndsbeslut än för närvarande blir

tidsbegränsade.

4.8.3Allmänhetens medverkan vid tillståndsprövning

Regeringens förslag: Allmänhetens rätt till inflytande vid prövning av

miljöfarlig verksamhet stärks genom att särskilda regler om allmänhetens

deltagande införs i miljöbalken. Också organisationer som berörs av verksamheten

får en motsvarande ställning.

Kommitténs förslag: Kommittén pekar på vikten av att allmänheten ges tillfälle

att fördjupa sitt engagemang i miljöfrågorna.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har framhållit att den praxis som

utvecklats hos Koncessionsnämnden vid prövning av miljöfarlig verksamhet i fråga

om allmänhetens deltagande borde regleras i lag.

Skälen för regeringens förslag: Frågan om allmänhetens ställning vid prövning av

miljöfarlig verksamhet har blivit alltmer uppmärksammad. Utan någon särskild

reglering i miljöskyddslagen har allmänheten vid de sammanträden som ingår vid

prövningen av större verksamheter fått yttra sig och framföra synpunkter. Även

organisationer inom miljöområdet har fått motsvarande rätt. Det är emellertid

inte tillfredsställande att en fråga om allmänhetens inflytande inte har fått en

tydligare reglering i lag. Frågan om allmänhetens rätt till inflytande över sin

miljö och sitt gemensamma arv är också mycket uppmärksammad internationellt och

har behandlats både i UNCED-processen och genom olika miljökonventioner, som

Sverige tillträtt under senare år. Miljökonventioner som tillkommit nyligen som

Esbo-konventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande

sammanhang och 1992 års Helsingforskonvention om Östersjöns marina miljö fäster

sålunda stor vikt vid allmänhetens medverkan vid beslut som påverkar miljön.

Allmänhetens rätt att närvara vid sammanträde om prövning av miljöfarlig

verksamhet och yttra sig över ansökningshandlingarna bör alltså direkt framgå av

miljöbalken. Reglerna om tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet bör

sålunda kompletteras med föreskrifter om formerna för allmänhetens medverkan.

Genom allmänhetens rätt att yttra sig över en ansökan om miljöfarlig verksamhet

ges också allmänheten möjlighet att i skälig omfattning yttra sig över den till

ansökan fogade miljökonsekvensbeskrivningen och kan därmed bredda

beslutsunderlaget. Vad som nu sägs om allmänheten gäller också för

organisationer som verkar för att värna miljön.

Den nu angivna lösningen innebär att föreskrifterna om tillståndsprövning i

miljöbalken omfattar regler om allmänhetens rätt att närvara och yttra sig. Även

vid besiktning på den tilltänkta platsen för en miljöfarlig verksamhet bör

motsvarande rätt som gäller för sakägare att närvara också gälla för enskilda

och företrädare för organisationer. Offentliggörande av ansökan och kallelse

till sammanträde kommer på sedvanligt sätt att ske genom kungörelse som införs i

ortstidning. Därmed kan det antas att enskilda och organisationer som på olika

sätt anser sig berörda får kännedom om ärendet och dess handläggning. I fråga om

anläggningar av betydelse för totalförsvaret måste givetvis i detta sammanhang

vikten av sekretess beaktas i enlighet med sekretesslagen.

Den nu föreslagna ordningen är ingen nyhet i sak. Det får dock anses vara

rimligt att den ordning som utvecklats under lång tid också blir lagfäst.

Eftersom de föreslagna reglerna redan i dag fungerar som de nu avsedda, saknas

det anledning befara, att förslaget skulle innebära förlängda handläggningstider

eller andra moment som skulle kunna försvåra ärendets avgörande. Det är också

regeringens avsikt att genom det nyss redovisade förslaget om allmänhetens

deltagande i processen att ta fram en miljökonsekvensbeskrivning och det nu

framlagda förslaget att genom att lagfästa regler om allmänhetens och

organisationernas rätt till aktiv medverkan vid tillståndsprövningen, kunna göra

det möjligt för Sverige att i de internationella överläggningarna med större

slagkraft agera för att stärka allmänhetens rätt till insyn och medverkan i

olika former.

4.8.4Prövningens omfattning

Regeringens förslag: En miljöfarlig verksamhet som innebär skada på människors

hälsa eller annan väsentlig olägenhet får inte utövas. En undantagsregel införs

dock som innebär, att om den miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse

från allmän synpunkt och inte kan skade människors hälsa får regeringen besluta

att verksamheten får bedrivas, om områden som är av riksintresse för natur-

eller kulturvården inte allvarligt skadas.

Prövningen av en miljöfarlig verksamhet skall också kunna innefatta villkor om

kemikalieanvändning och materialanvändning i den mån det innebär en mindre

belastning på den yttre miljön. Tillståndsmyndigheten skall kunna bestämma

villkor också för sådan användning liksom när det gäller skyldighet för verksam-

hetsutövaren att ställa säkerhet för verksamheten.

Tillståndsprövningen skall kunna omfatta flera verksamhetsutövare och villkoren

mellan verksamheterna skall kunna knytas samman.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att prövningsmyndigheten i ett

tillståndsärende skall göra prövningen med utgångspunkt i såväl de allmänna

aktsamhetsreglerna i balken som de särskilda aktsamhetsreglerna för miljöfarlig

verksamhet.

Remissinstanserna: Koncessionsnämnden för miljöskydd framhåller att en vidgad

prövning också ställer nya krav på prövningsmyndighetens kompetens. I fråga om

gemensam prövning har några remissinstanser ställt sig tveksamma till förslaget

eftersom det enligt remissinstanserna kan uppstå problem av praktisk art om ett

av företagen inte kan fullgöra sina åligganden. Den allmänna aktsamhetsregel som

innebär förbud för verksamheter, som påtagligt kan skada människors hälsa och

miljön, har kritiserats av ett övervägande antal remissinstanser för att ha en

orealistiskt hög ambitionsnivå.

Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att prövningen av större

verksamheter inte bara omfattar utsläppen från verksamheten utan också

effekterna av verksamheterna i ett vidare miljöperspektiv. Utgångspunkten för

all prövning måste vara att bedöma om verksamheten får bedrivas eller om den

planerade verksamheten bör få komma till stånd. Kommittén föreslog som

redovisats i avsnitt 4.4 en s.k. stoppregel som en allmän aktsamhetsregel.

Stoppregeln enligt kommitténs förslag innebär ytterst att en verksamhet som kan

befaras skada människors hälsa eller påtagligt skada miljön inte får bedrivas.

En massiv remissopinion har emellertid vänt sig emot kommitténs förslag till

stoppregel och dess utformning. Enligt regeringens mening finns det inte behov

av en materiell stoppregel av den typ som kommittén har föreslagit. De vanliga

tillsynsreglerna bör för verksamhet som inte underkastas någon mer omfattande

prövning vara tillräckliga för att avbryta en pågående farlig verksamhet. I

fråga om miljöfarlig verksamhet är situationen dock annorlunda. För sådan

verksamhet finns det en utförlig reglering om hur ett tillstånd får upphävas.

Det finns därför - inte minst i rättssäkerhetens intresse - behov av en klar

materiell regel som bildar utgångspunkt för bedömningen, när en verksamhet får

stoppas. Likadant är det när en kvalificerad verksamhet skall etableras. Den typ

av stoppregler som det finns behov av är alltså, bättre uttryckt, regler som rör

tillåtligheten av kvalificerat miljöfarlig verksamhet.

För närvarande gäller att det i fråga om miljöfarlig verksamhet finns två

störningsnivåer som inte får överskridas. Om det uppkommer olägenhet av

väsentlig betydelse, får dispens meddelas, om särskilda skäl föreligger. Den

andra nivån, som innebär att ett stort antal människor får sina

levnadsförhållanden avsevärt försämrade på grund av verksamheten, får

överskridas, om regeringen finner att verksamheten är av synnerlig betydelse för

näringslivet, orten m.m. Enligt regeringens mening bör den andra nivån nu kunna

utgå. Verksamheter av den arten bör med hänsyn till den utveckling som skett de

senaste trettio åren inte längre tillåtas. Vid en prövning kan man dock inte

undvika att beakta att vissa störningar ibland måste accepteras även framöver.

Regeringens ställningstagande innebär att en miljöfarlig verksamhet som skadar

människors hälsa inte kan accepteras. I princip bör inte heller en verksamhet

vara tillåten som kan skada miljön. Är verksamheten av synnerlig betydelse för

sysselsättningen och välfärden för den aktuella orten eller eljest från allmän

synpunkt, bör dock regeringen kunna förklara verksamheten tillåtlig, under

förutsättning att den inte skadar människors hälsa eller allvarligt skadar

områden som är av riksintresse för natur- eller kulturvården. När det gäller

lokaliseringen av en miljöfarlig verksamhet skall föreskrifterna i balkens andra

avdelning, dvs. hushållningsbestämmelserna, tillämpas. Någon lokaliseringsregel

särskilt för miljöfarlig verksamhet behövs alltså inte. Av författningskommenta-

ren framgår närmare hur de s.k. stoppreglerna skall tillämpas.

Vid prövningen av miljöfarlig verksamhet skall vidare de allmänna

aktsamhetsreglerna gälla. Detta innebär bl.a. att en annan viktig fråga

framdeles måste uppmärksammas vid prövningen, nämligen användningen av kemiska

produkter. Det har hittills varit en brist att tillståndsmyndigheten inte i

större utsträckning på ett mera självständigt sätt har kunnat pröva

kemikalieanvändningen vid miljöfarlig verksamhet.Istället har det varit

utsläppsmängderna som till helt övervägande del varit styrande för denna

prövning. Ett sådant synsätt är emellertid alltför statiskt och bygger på en

något föråldrad syn på själva prövningen. Det bör alltså ankomma på

tillståndsmyndigheten att överväga användningen av kemikalier och att genom

villkor fastställa regler om kemikaliehanteringen. Den kemikaliehantering som

här är i fråga är den som kan leda till att förhållandena i den yttre miljön

påverkas negativt, t.ex genom varornas miljöpåverkan. Det bör betonas att det är

fråga om en prövning enligt utbytesprincipen och inte att avgöra huruvida den

framställda varan får marknadsföras eller ej. För sådana avgöranden skall de

särskilda föreskrifterna om kemiska produkter tillämpas. När det gäller den inre

miljön, bl.a. arbetsmiljön, avses med förslaget till miljöbalk ingen ändring i

förhållande till nuvarande ordning.

I enlighet med vad som tidigare sagts om det vidare perspektiv som miljöbalken

skall bygga på bör också frågor om resurshushållning ingå i prövningen. En sådan

avvägning måste naturligtvis i det enskilda prövningsärendet koncentreras på

särskilda frågor. Därvid bör särskilt frågor som rör möjligheterna att återvinna

och återanvända material samt frågor om avfallshanteringen uppmärksammas. Det

bör naturligtvis inte heller här komma i fråga att tillståndsmyndigheten skall

göra någon självständig bedömning huruvida den producerade varan bör få föras ut

på marknaden eller inte.

Som en nyhet i fråga om vad prövningen kan avse föreslår regeringen också att

ett tillståndsbeslut skall kunna förenas med villkor om att ställa säkerhet för

de ersättningskrav från det allmänna som kan uppkomma på grund av verksamheten.

Bakgrunden till förslaget är att det vid konkursutbrott eller liknande kan vara

svårt att få ersättning för saneringskostnader. Möjligheten att bestämma om

säkerhet för miljöfarlig verksamhet bör dock begränsas till att avse

verksamheter som är avsedda att bedrivas under viss tid.

Kommittén har föreslagit att den som utövar miljöfarlig verksamhet tillsammans

med någon annan skall kunna förplikta sig att iaktta villkor som rör åtgärder

för att förebygga eller motverka skada. Någon motsvarande regel finns inte i

dag. Remissopinionen har varit blandad i denna fråga. Regeringen anser för sin

del att en sådan ordning bör kunna fungera när det finns klart angivna mål för

hur miljön i det berörda området skall kunna förbättras och någon form av

utvecklad planering för hur påverkan på miljön skall kunna minskas. Regeringen

är därför beredd att genomföra förslaget, som bör kunna fungera som ett instru-

ment för att göra företagens miljöarbete mer kostnadseffektivt.

4.8.5Tillståndets omfattning

Regeringens förslag: Tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall helt bygga på

villkor. Villkoren sammantagna utgör alltså tillståndsbeslutets materiella

innehåll.

Kommitténs förslag: Kommittén har inte lämnat något förslag om förhållandet

mellan tillstånd och villkor.

Remissinstanserna: Några remissinstanser har påpekat att endast överträdelse av

villkor enligt miljöskyddslagen har kunnat föranleda återkallelse av tillstånd,

men att en överträdelse av själva tillståndet inte har kunnat medföra en sådan

verkan av överträdelsen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 23 § miljöskyddslagen får miljöfarlig

verksamhet förbjudas och ett tillstånd återkallas bl.a. om tillståndshavaren

åsidosatt villkor i betydande mån. I praktiken har detta inneburit att om den

begränsning av verksamheten som tillståndshavaren skall följa inte återfinns som

ett villkor utan i själva tillståndet har inte den angivna bestämmelsen kunnat

tillämpas av Koncessionsnämnden. Miljöskyddslagens formulering bygger på vad

som varit brukligt i vattenrättsliga sammanhang. Den skillnad som kommit att

uppstå mellan det som omfattas av tillstånd och vad som regleras i villkor har

emellertid visat sig vara föga ändamålsenlig. Enligt regeringens mening är det

tydligare både för myndigheter och verksamhetsutövare att tillståndsprövningen

utmynnar i ett beslut som genom villkor reglerar allt som prövningen har avsett.

Som ett allmänt villkor eller motsvarande bör anges den produktionsmängd eller

annan storhet som verksamheten avses att omfatta. Avsikten med detta är att ett

tillstånd till miljöfarlig verksamhet inte skall omfatta annat än vad som

återfinns bland villkoren för verksamheten. Därmed kan det inte uppstå några

tolkningstvister om vad som är villkor och vad som är tillstånd. Detta har

naturligtvis betydelse också i fråga om omprövning, eftersom alla beslut som rör

verksamheten genom den föreslagna ordningen kan bli föremål för omprövning.

4.8.6Grunder för återkallelse av tillstånd och ändring av villkor m.m.

Regeringens förslag: Återkallelse av tillstånd och ändring av villkor för

miljöfarlig verksamhet skall ske enligt i balken angivna grunder. Omprövning av

villkor för verksamheten kan ske när förhållandena i omgivningen påkallar det

eller när användningen av annan teknik skulle medföra mindre påverkan på miljön.

Också miljökvalitetsnormer och de särskilda förhållanden som kan föreligga med

hänsyn till miljöskyddet och naturvårdens intressen för särskilda områden i

landet kan ligga till grund för begäran om omprövning av villkor.

 Obligatoriska omprövningar efter bestämda tidsintervaller kommer inte att

ske, med mindre det följer av Sveriges internationella åtaganden.

 Länsstyrelsen och Statens Naturvårdsverk har rätt att begära omprövning av

tillståndsgiven verksamhet. Detsamma skall gälla Miljöombudsmannen.Kommitténs

förslag: Kommittén har föreslagit att tillsynsmyndigheten minst en gång vart

tionde år skall pröva om den bör göra framställning om omprövning. Kommittén har

vidare föreslagit att endast den myndighet som har den direkta tillsynen skall

kunna påkalla omprövning och att därmed Statens naturvårdsverk inte skulle ha en

sådan rätt. I fråga om grunderna för omprövning föreslår utredningen vidgade

möjligheter genom att som ytterligare grund för omprövning föra in de krav som

en miljökvalitetsnorm kan innebära och den planering den kan föranleda.

Remissinstanserna: Många remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag.

Koncessionsnämnden för miljöskydd anser dock att tillsynsmyndigheternas

begränsade resurser kan användas mer ändamålsenligt än att efter tio år göra

obligatoriska överväganden om en framställan om att ändring av villkor skall

göras. Nämnden anser vidare att det ur rättssäkerhetssynpunkt inte är

tillfredsställande att länsstyrelserna är både tillsyns- och tillståndsmyndighet

och samtidigt initiativtagare till omprövning. Koncessionsnämnden liksom Statens

naturvårdsverk anser att verket skall ha rätt att överklaga beslut i fråga om

miljöfarlig verksamhet på samma sätt som för närvarande.

Skälen för regeringens förslag: Den tekniska utvecklingen och ökade kunskaper

leder till att samhällets miljökrav ändras och skärps. En möjlighet till

översyn av meddelade tillstånd och föreskrivna villkor är nödvändig som ett led

i att genomföra skärpta miljökrav. Självfallet måste därför miljöbalken inne-

hålla föreskrifter om omprövning, regler som också omfattar återkallelse av

tillstånd som den yttersta åtgärden. När frågor av nu angivet slag skall

regleras i balken uppkommer emellertid, som kommittén påpekat, den svårigheten

att omprövning av tillstånd till miljöfarlig verksamhet enligt nu gällande

lagstiftning endast kan ske enligt strikt angivna förutsättningar medan

omprövning av godkännandet av en kemisk produkt kan ske under mycket vidare

förutsättningar. Kommittén har föreslagit att gemensamma bestämmelser om

omprövning av villkor för olika typer av miljöpåverkande verksamheter förs

samman till ett gemensamt kapitel i miljöbalken. Det är emellertid regeringens

uppfattning att det saknas anledning att av formella eller lagtekniska skäl låta

reglerna i miljöskyddslagen vara mönsterbildande på det sätt kommittén

föreslagit. Som kommittén framhållit skulle i allt fall krävas olika regler för

skilda typer av omprövning. En samordning av omprövningsreglerna skulle inte

tjäna något syfte. Såvitt angår miljöfarlig verksamhet och dess reglering i

miljöbalken innebär detta att reglerna om återkallelse av tillstånd och ändring

av villkor placeras i kapitlet om sådan verksamhet.

 Enligt regeringens uppfattning saknas anledning att göra några mer omfattande

ändringar av de nuvarande grunderna för omprövning av miljöfarlig verksamhet. I

enlighet med kommitténs förslag bör dock frågan om uppfyllande av

miljökvalitetsnorm kunna ligga till grund för omprövning. Också införande av

miljöskyddsområde och skydd för särskilda områden i landet bör kunna föranleda

omprövning av villkor.

 En fråga som dock förtjänar att uppmärksammas i detta sammanhang är huruvida

en miljöfarlig verksamhet som omfattas av tillstånd obligatoriskt bör

underkastas ett omprövningsförfarande sedan villkoren gällt under en viss tid.

Svaret på frågan är givetvis beroende på vilka kunskaper miljömyndigheterna har

om utsläppen från den aktuella inrättningen och utsläppens verkningar på miljön.

Genom det system med miljörapporter som infördes för några år sedan bör

tillsynsmyndigheterna numera ha en god uppfattning om hur företagens

egenkontroll har utförts och vad detta har lett till. Likaså bör den utbyggda

miljöövervakningen ha lett till att kunskaperna hos tillsynsmyndigheterna har

ökat, när det gäller tillståndet i miljön. Om de begränsade resurser som står

till miljömyndigheternas förfogande skall kunna utnyttjas på det mest effektiva

sättet, talar alltså omständigheterna för att ett åliggande för

tillsynsmyndigheterna att göra obligatoriska prövningar efter vissa

tidsintervaller inte är det bästa sättet att utnyttja myndighetens resurser. I

stället bör eftersträvas att tillsynsmyndigheterna har så goda kunskaper om

tillståndet i miljön och de aktuella verksamheterna inom regionen, att de mot

bakgrund av sina samlade kunskaper sätter in erforderliga resurser för att

åstadkomma en eventuell omprövning, där det som mest behövs. Det nu sagda kommer

dock inte att kunna gälla generellt. Genom vårt närmande till EU kommer sålunda

vissa verksamheter att vara underkastade ytterligare regler. Detta gäller bl.a.

i fråga om sådana verksamheter som påverkar vissa vattenmiljöer för vilka EG:s

regelverk innebär krav på omprövning vart fjärde år. Även om detta förhållande

skall återspeglas i lagstiftningen kvarstår dock regeringens principiella

inställning, att resurserna skall användas där de bäst behövs. Tilläggas bör i

detta sammanhang, att det är viktigt för myndigheterna, att personalen har

tillfälle att förkovra sig bl.a. i fråga om den tekniska utvecklingen för

kontroll av miljöfarlig verksamhet.

 När det gäller frågan om vem som skall ha rätt att påkalla omprövning gör

regeringen följande bedömning. Möjligheten att väcka fråga om omprövning av

villkor eller upphävande av tillstånd till miljöfarlig verksamhet står enligt

miljöskyddslagen inte öppen för alla. Statens naturvårdsverk och i vissa fall

länsstyrelsen eller tillståndshavaren kan påkalla omprövning. Uppdelningen

mellan myndigheterna är beroende av om ett tillstånd har meddelats av

Koncessionsnämnden eller av länsstyrelsen. Om Koncessionsnämnden är

tillståndsmyndighet kan den inte själv ta upp frågan, utan då fordras att

ansökan görs av Naturvårdsverket.

 Har däremot länsstyrelsen meddelat tillstånd kan den själv ta initiativ till

omprövning. Anledningen till denna skillnad torde vara att länsstyrelsen har en

roll både som tillståndsmyndighet och som tillsynsmyndighet. Denna dubbla roll

har inte Koncessionsnämnden.

 Som kommittén framhållit bör länsstyrelsen - i den mån länsstyrelsen har det

formella ansvaret för tillsynen av den miljöfarliga verksamheten - ha goda

förutsättningar att bedöma om fråga om omprövning bör väckas angående en viss

anläggning eller verksamhet. I fråga om vilken myndighet som skall ha rätt att

begära omprövning framstår det som naturligt att den myndighet som har den

direkta tillsynen också skall kunna påkalla en omprövning av villkoren.

Länsstyrelsen bör därför ges samma rätt som i dag tillkommer Naturvårdsverket

att hos Koncessionsnämnden väcka frågor om omprövning av villkor som har

meddelats av nämnden. En sådan förändring i rätten att begära omprövning kan på

goda grunder antas leda till att omprövningsinstitutet, då omständigheterna så

kräver, kommer att utnyttjas i större omfattning än vad som hittills varit

fallet. På motsvarande sätt bör en kommun som har tagit över tillsynen från

länsstyrelsen kunna påkalla omprövning hos länsstyrelsen eller

Koncessionsnämnden beroende på de regler som gäller i det aktuella fallet.

 Den nu föreslagna utökade rätten för tillsynsmyndigheterna att begära

omprövning utesluter dock inte att det kan finnas tillfällen, då det framstår

som befogat, att villkoren för flera företag inom en bransch blir föremål för

omprövning i ett sammanhang, t.ex. så som har skett i fråga om raffinaderierna

på västkusten. För en sådan omprövning framstår en övergripande och samlad

hantering av frågan som den effektivaste vägen. Det finns också andra tillfällen

när omprövningsfrågorna bör övervägas på nationell nivå för att åstadkomma en

samlad lösning. Naturvårdsverket bör därför ha rätt att påkalla omprövning av

miljöfarlig verksamhet.

 Även enskilda ärenden som bara gäller enstaka företag kan ha en stor

principiell betydelse och avse betydelsefulla allmänna intressen. I sådana fall

bör även Miljöombudsmannen ha möjlighet att begära omprövning. Vi återkommer i

avsnitt 4.16 till frågan om Miljöombudsmannens befogenheter.

 I vissa fall kommer samma myndighet att ha hand om såväl tillsynen som

tillstånds- och omprövningsfrågor inom ett visst område. I och för sig skulle

det vara bättre om någon annan myndighet än den som svarade för omprövningen

hade att ta initiativ till att omprövning kom till stånd. En sådan ordning

skulle, som utredningen framhållit, vara bättre ägnad att inge förtroende för

prövningsmyndigheternas opartiskhet. Det skulle emellertid vara mycket svårt att

få den att fungera tillfredsställande, eftersom de kunskaper som behövs för båda

uppgifterna ibland finns samlade hos en och samma myndighet. Även den

omständigheten, att de begränsade resurser som står till miljömyndigheternas

förfogande måste utnyttjas på bästa sätt, leder till den slutsatsen att

tillstånds- och tillsynsfrågor bör hållas samman som hittills. Det kan därför

inte anses nödvändigt att föreslå någon ändring i vad som nu gäller i detta

hänseende.

 Sakägare och andra enskilda har för närvarande inte någon rätt att begära

omprövning. Liksom Miljöskyddskommittén gör regeringen den bedömningen, att det

inte är lämpligt för miljöbalkens vidkommande att införa en sådan rätt. Det bör

däremot vara Miljöombudsmannens och tillsynsmyndigheternas sak att inhämta

sakägarnas synpunkter i frågor där det kan vara befogat och att företräda dem.

4.9 Avfallshantering

4.9.1Utgångspunkter

Regeringens förslag: De föreskrifter som för närvarande finns i

renhållningslagen förs i huvudsak in oförändrade i miljöbalken.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna

del har anslutit sig till kommitténs förslag.

Skälen för regeringens förslag: Renhållningslagen innehåller föreskrifter om

kommunernas skyldigheter när det gäller avfallshanteringen och om producenternas

ansvar på området. Enligt renhållningslagen har kommunen ett ansvar för

insamling och omhändertagande av hushållsavfall. Kommunen kan dessutom

frivilligt utvidga det kommunala ansvaret för hanteringen av annat avfall än

hushållsavfall. Kommunen har även möjlighet att föreskriva om källsortering för

alla slag av avfall om det är av betydelse från återanvändnings-, återvinnings-

eller miljösynpunkt. Finansieringen av kommunens verksamhet sker via avgifter.

Förslag om regleringen av de avgifter som bör kunna tas ut för verksamhet enligt

balken finns i avsnitt 4.15.6.

Under våren 1993 lade regeringen fram propositionen En kretsloppsanpassad

samhällsutveckling med förslag till ändringar i bl.a. renhållningslagen.

Propositionen antogs av riksdagen den 26 maj 1993. Ändringarna i

renhållningslagen trädde i kraft den 1 januari 1994. De nya reglerna om

producentansvar innebär bl.a. att regeringen eller en underställd myndighet får

meddela föreskrifter om skyldighet för en producent att se till att avfall av en

vara eller av en förpackning eller avfall från en verksamhet forslas bort,

återanvänds, återvinns eller tas om hand på sådant sätt som kan krävas för en

miljömässigt godtagbar avfallshantering. Dessa föreskrifter kan även avse

skyldighet att märka en vara eller en förpackning, lämna uppgifter om insamling

och återsamlingsgrad etc. Föreskrifter om producentansvaret kan meddelas för

alla slag av avfall. För avfall som är mindre lämpat för ett fysiskt producent-

ansvar kan ekonomiskt producentansvar föreskrivas.

Kommitténs förslag innebär att de bestämmelser som finns i renhållningslagen i

princip förs över till miljöbalken. I vissa avseenden har dock en del

förändringar föreslagits i förhållande till renhållningslagens nuvarande

bestämmelser, bl.a. vad gäller regleringen av fastighetsinnehavarens möjlighet

att själv ta hand om sitt avfall. Dessa frågor behandlas i avsnitt 4.9.2.

Kommittén har också föreslagit att bestämmelser om producentansvar införs. Dessa

överensstämmer i huvudsak med de bestämmelser som antogs av riksdagen i och med

kretsloppspropositionen.

Det är även regeringens bedömning att renhållningslagen bör ligga till grund för

föreskrifterna i miljöbalken om avfallshantering. I balken bör de flesta av de

regler som finns i renhållningslagen tas in i ett särskilt kapitel om

avfallshantering. Den aktsamhetsregel som i dag finns i 3 § första stycket

renhållningslagen bör omfattas av balkens allmänna aktsamhetsregler. Däremot bör

det bemyndigande, som finns i 3 § andra stycket renhållningslagen, att meddela

ytterligare föreskrifter om avfallshantering, tas in bland de särskilda

föreskrifterna om avfallshantering.

Remissinstanserna har i huvudsak inte haft något att invända mot att de

ändringar i renhållningslagen som antogs i och med kretsloppspropositionen,

överförs till miljöbalken. Mot bakgrund härav anser även regeringen att det inte

bör göras någon förändring i sak, i förhållande till vad som i detta avseende

beslutats av riksdagen. Regeringen anser emellertid att regleringen om

producentansvar i själva lagtexten bör få en mera framskjuten placering.

Som ett ytterligare led i arbetet med att fullfölja de riktlinjer om en

kretsloppsanpassad samhällsutveckling som antogs av riksdagen tillkallade

regeringen den 27 maj 1993 en delegation, Kretsloppsdelegationen (dir. 1993:67).

Denna fick i uppdrag att ta fram förslag till en strategi för hur arbetet med en

kretsloppsanpassning av varusektorn skulle bedrivas. Delegationen skall ange

vilka materialströmmar och varuområden som det med hänsyn till hälsa, miljö och

hushållning med naturresurser är mest angeläget att få fortsatt kontroll över,

lämna förslag till och ta fram en tidtabell för åtgärder beträffande olika varu-

grupper samt klargöra vilka mål som bör gälla för återanvändning och

återvinning.

Som sägs i kretsloppspropositionen kan olika former av producentansvar

förekomma. Ett exempel på fullständigt fysiskt och ekonomiskt producentansvar är

det svenska retursystemet för aluminiumburkar. I detta system administreras all

återtagning och återvinning av marknadens parter.

Ett annat exempel är retursystemet för blybatterier. Även i detta system

administreras och finansieras återtagning och återvinning av marknadens parter.

Staten tar ut en avgift av batteritillverkare och importörer. Avgiften används

för att finansiera delar av återtagnings- och återvinningssystemet.

Som en följd av kretsloppspropositionen har regeringen vidare beslutat

förordningar om producentansvar för förpackningar m.m.

För att få en kretsloppsanpassad avfallshantering är återanvändning och

återvinning av material oftast att föredra. I vissa fall kommer dock

förutsättningar att saknas för en rationell och miljövänlig återanvändning eller

återvinning. Energiutvinning ur sorterade avfallsfraktioner kan då vara ett

bättre alternativ för att utnyttja materialet, även ur resursutnyttjande

synpunkt. Som bl.a. Statens naturvårdsverk och flera andra remissinstanser,

däribland Konkurrensverket, Skogsindustrierna och NUTEK framhåller i sina

remissyttranden måste prioriteringen vara beroende av vilket avfallsslag det i

varje särskilt fall gäller. Det är alltså inte alltid som återanvändning, vilket

kommittén framhållit, är att föredra framför återvinning eller energiutvinning.

4.9.2Fastighetsinnehavarens och nyttjanderättshavarens möjlighet att själva

sörja för avfallshanteringen

Regeringens förslag: De förutsättningar under vilka fastighetsinnehavaren och

nyttjanderättshavaren själva får ta hand om sitt avfall skall anges i de planer

och beslut som fattas för fullgörande av kommunens renhållningsskyldighet.

Kommunen får emellertid härutöver, i ett enskilt fall, tillåta en

fastighetsinnehavare eller nyttjanderättshavare att själv ta hand om sitt

avfall.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Dessa har inte haft några synpunkter i denna del.

Skälen för regeringens förslag: I renhållningslagen föreskrivs att varje kommun,

om inte annat föreskrivits, skall svara för att hushållsavfall inom kommunen

forslas till behandlingsanläggning i den utsträckning som behövs för att

tillgodose såväl hälsoskydds- och miljövårdskrav som enskilda intressen.

Regeringen får i fråga om annat avfall än hushållsavfall föreskriva att avfallet

skall forslas bort genom kommunens försorg och att kommunen skall se till att

avfallet slutligt omhändertas. Kommunen skall emellertid redan på

planeringsstadiet dvs. när förslag till renhållningsordning utarbetas ta hänsyn

till fastighetsinnehavarens möjligheter att själv ta hand om avfallet på ett

från hälso- och miljövårdssynpunkt godtagbart sätt.

I kommunens renhållningsordning skall bl.a. finnas föreskrifter om

avfallshantering och en avfallsplan.

Avfall som skall forslas bort genom kommunens eller producentens försorg får

enligt den nuvarande renhållningslagen inte grävas ner, komposteras eller på

annat sätt slutligt omhändertas av fastighetsinnehavaren.

Som föreslagits i avsnitt 4.9.1 bör renhållningslagen i stort oförändrad

överföras till miljöbalken. Vissa ändringar föreslås emellertid vad gäller

fastighetsinnehavarens möjlighet att själv ta hand om sitt avfall.

Renhållningsordningen bör även i miljöbalken, i likhet med vad som i dag gäller

enligt renhållningslagen, omfatta allt avfall samt innehålla dels föreskrifter

om kommunens avfallshantering, dels en avfallsplan. Föreskrifterna om

avfallshantering bör bl.a. innehålla uppgift om hur kommunens skyldighet att

exempelvis forsla bort och slutligt omhänderta hushållsavfall skall fullgöras.

Inte heller i dessa avseenden föreslås några förändringar i förhållande till i

dag.

I kretsloppspropositionen påpekades att det var viktigt att möjligheterna för

enskilda hushåll att kompostera underlättades.

I de fall där kompostering inte innebär några problem ur hälso- eller

miljöskyddssynpunkt bör kommunalt ansvar gälla endast i undantagsfall. Som

exempel kan nämnas kompostering av trädgårdsavfall.

Möjligheten att själv få sörja för avfallshanteringen bör gälla såväl

fastighetsinnehavare som nyttjanderättshavare.

Det kan från miljösynpunkt många gånger vara riktigare att t.ex. avfall som är

komposterbart får stanna kvar på fastigheten där det i huvudsak har uppkommit

och användas exempelvis till jordförbättring. En förutsättning måste emellertid

vara att den enskilde fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren kan ta

hand om avfallet på ett från sanitär synpunkt och miljövårdssynpunkt godtagbart

sätt. Det finns i detta avseende inte heller anledning att skilja mellan

fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare. Möjligheten för

fastighetsinnehavaren och nyttjanderättshavaren att själv kunna ta hand om sitt

avfall bör finnas vad gäller såväl hushållsavfall som annat avfall.

Förutsättningarna för att uppfylla de krav som bör ställas på den enskilde för

att han själv skall få ta hand om sitt avfall varierar naturligtvis mellan olika

kommuner och måste därför regleras särskilt för varje kommun.

Till skillnad från vad som gäller i dag bör en kommun i sina planer och beslut,

dvs. redan på planeringsstadiet, klart ta ställning till i vilka fall

fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren skall kunna sörja för

hanteringen av sitt avfall. De i planer och beslut angivna fallen skall även tas

in i renhållningsordningen.

 Det torde emellertid vara omöjligt för kommunen att förutse alla lämpliga fall.

Det bör därför också finnas möjlighet för fastighetsinnehavaren och

nyttjanderättshavaren att i ett enskilt fall kunna ansöka om undantag från

rehållningsordningens föreskrifter. En sådan bestämmelse ger alltså

fastighetsinnehavaren och nyttjanderättshavaren ytterligare möjligheter att

själv sörja för sådan hantering av avfall som i annat fall skall skötas av

kommunen.

4.9.3Förbud mot dumpning av avfall

Regeringens förslag: De föreskrifter om förbud mot dumpning av avfall i vattnet

som för närvarande finns i dumpningslagen förs i huvudsak oförändrade över till

miljöbalken.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: De har inte haft några synpunkter i denna del.

Skälen för regeringens förslag: Som en följd av Sveriges internationella

åtaganden i fråga om dumpning av avfall tillkom år 1971 dumpningslagen. Lagen

trädde i kraft den 1 januari 1972. Lagen har ändrats vid ett flertal tillfällen.

Genom en ändring som trädde i kraft den 1 januari 1993 utvidgades

tillämpningsområdet till att gälla även Sveriges ekonomiska zon samt förbränning

av avfall till havs.

Enligt lagen är det förbjudet att inom Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska

zon dumpa avfall i vattnet. Dumpning får inte heller ske från svenskt fartyg

eller luftfartyg i det fria havet. Vidare är det förbjudet att ur landet eller

den ekonomiska zonen föra avfall som är avsett att dumpas i det fria havet.

Detsamma gäller i fråga om förbränning av avfall.

Sverige har tillträtt Konventionen om förhindrande av havsföroreningar till

följd av dumpning av avfall, Londonkonventionen 1972 (SÖ 1974:8). Konventionen

förbjuder eller reglerar dumpning av vissa särskilt angivna miljöfarliga ämnen.

Konventionen reglerar också förbränning av avfall till havs.

Regeringen anser i likhet med kommittén att dumpningslagens föreskrifter om

förbud mot bl.a. dumpning av avfall skall överföras i huvudsak oförändrade till

miljöbalken. Emellertid bör en ändring göras för att lagen bättre skall stämma

överens med Londonkonventionen. Ändringen innebär att begreppet det fria havet

ersätts med det mer adekvata uttrycket annat havsområde.

4.9.4Definition av avfall och miljöfarligt avfall

Regeringens bedömning: Miljöbalken bör inte innehålla särskilda föreskrifter om

vad som menas med avfall och miljöfarligt avfall.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att det i miljöbalken införs en

definition av avfall och miljöfarligt avfall. Definitionen enligt kommitténs

förslag innebär att avfall jämställs med restprodukter. Kommittén har också

föreslagit en ändrad definition av hushållsavfall jämfört med den nuvarande

definitionen i renhållningslagen. Enligt kommitténs förslag definieras

miljöfarligt avfall som restprodukter och annat avfall som på grund av sitt

innehåll av kemiska ämnen och sina egenskaper i övrigt kan befaras medföra skada

på miljön.

Remissinstanserna: Några av de remissinstanser som yttrat sig i denna del har

uttalat sig positivt för att avfall och miljöfarligt avfall definieras direkt i

lagtexten. De flesta har emellertid inte yttrat sig huruvida de anser att

definitioner av det slag som kommittén föreslagit behövs eller inte. Flera anser

det vara olyckligt att använda uttrycket restprodukt och har som skäl anfört att

restprodukt inte är liktydigt med avfall samt att kommittén inte har analyserat

vad den föreslagna avfallsdefinitionen kan få för konsekvenser. Svenska

kommunförbundet har konstaterat att det alltjämt råder stor oklarhet i fråga om

definitioner på avfallsområdet. Kommunförbundet anser det vara angeläget att

innebörden av olika begrepp inom avfallsområdet så långt möjligt klaras ut,

helst på europeisk nivå. Förbundet har vidare anfört att avfall kan stoppas vid

gränsen mellan EG-länder, medan restprodukter inte kan stoppas enligt EG:s

regler.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt renhållningslagen (1979:596) avses med

hushållsavfall avfall och orenlighet som härrör från hushåll och därmed

jämförligt avfall. I nuvarande lagstiftning finns däremot inga definitioner av

avfall och miljöfarligt avfall.

Restprodukter som uppkommer i en verksamhet är i denna regelmässigt att betrakta

som avfall som utövaren vill bli kvitt. Det kan gälla hushållssopor eller

industriavfall, t.ex. spillolja. Emellertid har utvecklats och utvecklas

fortfarande tekniska förfaranden som gör det möjligt att nyttiggöra innehållet i

restprodukterna. Detta kan ske genom att en produkt eller delar av den kan

återanvändas eller att ämnen eller material kan återvinnas ur den. Det kan också

vara fråga om att utvinna energi som finns bunden i produkten. I regel sker ett

sådant nyttiggörande i en verksamhet som bedrivs av någon annan än den hos

vilken restprodukten uppkommit. Detta får till följd att restprodukter som i en

verksamhet varit att betrakta som avfall är att anse som närmast en råvara i en

annan verksamhet.

Inom EG finns inte definitioner av det slag som kommittén föreslagit skall

införas i miljöbalken. I EG:s direktiv om avfall definieras begreppet avfall som

varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i en

bilaga till direktivet. Denna teknik att hänvisa till bilagor torde även i

framtiden tillämpas inom det EG-rättsliga området.

Problemet med var gränsen går för vad som är att anse som avfall eller inte

gäller flera ämnen men kanske främst spillolja. Som en följd av EES-avtalet har

regeringen utfärdat förordningen (1993:1268) om spillolja. Förordningen trädde i

kraft den 1 januari 1994.

Det finns således enligt regeringens uppfattning en rad olika skäl till att inte

införa några definitioner av avfall och miljöfarligt avfall i miljöbalken. Ett

införande av sådana skulle försvåra Sveriges anpassning till regleringen inom

EG. Det mest ändamålsenliga tillvägagångssättet är därför att, som regeringen

gjort vad gäller spillolja, med stöd av bemyndiganden om hantering av avfall och

kemiska produkter utfärda en särskild förordning för det speciella ämnet där så

befinns vara erforderligt.

4.10Kemikaliekontroll

4.10.1 Mål och principer för samhällets kemikaliekontroll

Regeringens bedömning: Kemiska produkter som marknadsförs

i Sverige skall vara väl utredda med avseende på effekterna på människors hälsa

och miljön. De som hanterar produkterna skall vara informerade om eventuella

risker. Höga krav bör ställas på tillverkare och importörer.

Kemikaliefrågorna har en starkt internationell karaktär. Det internationella

samarbetet måste därför ha hög prioritet.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har ifrågasatt målet och principerna för

samhällets kemikaliekontroll.

Skälen för regeringens bedömning: Användningen av kemiska ämnen och produkter

har i många avseenden hjälpt till att förbättra människors villkor. Samtidigt är

användningen av kemikalier förenad med vissa risker både för människors hälsa

och miljön. Kemikaliekontrollen var ursprungligen inriktad på att utgöra ett

instrument till skydd för människors hälsa och miljöfrågorna har kommit in

senare som en del av i kemikaliekontrollen. Först under de senaste åren har det

kommit fram bredare vetenskapligt underlag för bedömning av kemikaliers

miljöfarlighet och data om enskilda kemikaliers farlighet. Underlaget för be-

dömningar är visserligen alltjämt långt ifrån tillräckligt men börjar nu i viss

utsträckning tillåta ett mer systematiskt arbete med riskhantering. Detta är

naturligtvis en tillfredsställande utveckling eftersom många miljöproblem som

har visat sig svåra att bemästra har sin orsak i användningen av kemikalier. Det

gäller kemiska ämnen i kemiska produkter men också ämnen och kemiska produkter

som ingår i olika varor. För den yttre miljön har de diffusa källorna blivit

allt mer uppmärksammade i takt med att långtgående åtgärder har vidtagits för

att nedbringa de stora utsläppen av miljöfarliga ämnen från enskilda industrier

och andra anläggningar.

I vårt land marknadsförs ca 20 000 kemiska ämnen för praktiskt bruk. Det

förekommer totalt ca 50 000 kemiska produkter i en stor mängd material och varor

som används i en rad olika industriella processer. För att kunna bedöma riskerna

krävs kunskap om kemiska ämnens inneboende hälso- och miljöfarliga egenskaper.

Trots en intensiv kunskapsuppbyggnad som pågår över hela världen finns ännu

betydande luckor i vårt vetande, exempelvis rörande kemiska ämnens miljöfarliga

egenskaper. Detta gäller särskilt sådana ämnen som på lång sikt påverkar

livsbetingelserna. När det gäller den yttre miljön har de så kallade globala

miljöhoten, särskilt klimatfrågan och dess verkningar i olika former, ansetts ha

direkt samband med den moderna användningen av vissa typer av kemiska produkter.

Det övergripande målet för kemikaliekontrollen är att förhindra skador på

människor och miljön. Skadliga ämnen och produkter bör därför så långt som

möjligt ersättas med mindre skadliga och om det är möjligt med helt ofarliga.

Där användningen av ämnen som kan innebära risker för hälsa och miljö inte kan

undvikas måste sådana åtgärder vidtas som gör hanteringen säker. För att

kemikaliekontrollens mål skall nås är det viktigt att alla kemiska produkter som

används är väl utredda med avseende på effekterna på människors hälsa och

miljön. Minst lika angeläget är att alla som i olika former hanterar kemiska

produkter är tillräckligt informerade om produkternas eventuella skadeverkningar

och övriga risker vid hanteringen.

För att uppnå målet för kemikaliekontrollen har tre huvudmål satts upp:

Kunskapsmålet

Kemiska ämnen och produkter skall vara väl utredda med avseende på sina effekter

på hälsa och miljö. Ansvaret för detta vilar på tillverkaren, importören eller

leverantören.

Produktmålet

Så ofarliga produkter som möjligt skall användas. Skadliga ämnen och produkter

skall så långt det är möjligt ersättas med mindre skadliga och helst ofarliga

sådana.

Hanteringsmålet

Potentiella risker skall undanröjas genom säker hantering av kemiska produkter.

En förutsättning för detta är att både konsumenter och yrkesmässiga användare

får god information från leverantörer om hanteringen av kemikalier.

Det är enligt regeringens mening av utomordentlig vikt att de här angivna målen

inte stannar vid formuleringar på ett papper, utan att de i det dagliga arbetet

hos företag och myndigheter fungerar i det praktiska arbetet. Förebyggande

åtgärder inom kemikalieområdet är ett av de viktigaste instrumenten för att nå

en bättre miljö.

Ansvaret för att kemikaliekontrollens mål uppnås ligger i första hand på de

företag som tillverkar, importerar, överlåter eller använder kemiska produkter.

Myndigheternas uppgifter på kemikalieområdet är att genom information,

utbildning och ingripanden se till att företag och andra agerar på ett sådant

sätt vid hanteringen att skaderiskerna motverkas eller förebyggs.

Kemikaliekontrollen är uppdelad mellan flera olika myndigheter. Ett nära

samarbete mellan myndigheterna är nödvändigt både för att åstadkomma en

samordning av verksamheterna och för att förhindra att problem lämnas utan

åtgärd.

En avgörande förutsättning för att kemikaliekontrollen skall nå sina syften är

att kunskapsnivån i alla led i hanteringen är tillräcklig. Motsvarande gäller

också för tillsynsmyndigheternas vidkommande på kemikalieområdet.

Åtgärder för att förebygga skador skall vidtas så tidigt som möjligt. Mycket

höga krav skall därför ställas på tillverkare och importörer. De skall genom

sitt val av produkter samt genom utredningar och information om hälso- och

miljörisker ge goda förutsättningar för en säker hantering av kemikalierna.

Kontrollen av att tillverkare och importörer fullgör sin undersökningsskyldighet

måste utvecklas.

Ett område som ingår i kemikaliekontrollen och som får alltmer uppmärksamhet som

en viktig del av regeringens miljöpolitik är varuproduktionen. En vara kan utöva

en påverkan på människors hälsa eller på miljön under hela sin livstid. Även

därefter, i avfallsledet, kan det från miljösynpunkt vara av stor betydelse

vilka kemikalier som ingått i varan. Redan i tillverkningsledet eller ännu

tidigare bör därför eventuella långsiktiga hälso- eller miljöaspekter av

ingående kemiska produkter eller ämnen beaktas. Produktvalet kan alltså spela en

viktig roll i strävan att förebygga senare miljöproblem.

Användningen av kemiska produkter är en internationell företeelse och problemen

är i många fall likartade. Detta beror inte minst på att den internationella

handeln med kemiska ämnen och produkter är världsomspännande och har en stor

volym. De problem som finns eller kan uppstå i Sverige som en följd av

användningen av kemikalier är likartade med många andra länders. Ett

internationellt samarbete i fråga om kemikaliekontroll är alltså nödvändigt.

Ett gemensamt internationellt agerande vid avveckling av användningen av

särskilt farliga kemikalier är också angeläget för att undvika tekniska

handelshinder och för att uppnå konkurrensneutralitet.

Inom OECD pågår ett arbete med att få fram kunskaper om kemikaliers hälso- och

miljöfarliga egenskaper, metoder för utredning och bedömning samt under senare

tid också för att utveckla kriterier för riskbedömning. Också inom FN-systemets

ram har kemikaliefrågorna fått en ökad betydelse. Detta framkom inte minst vid

1992 års miljökonferens (UNCED) där användningen av kemikalier var en fråga som

var aktuell för många av de ämnesområden som konferensen behandlade. Uppfölj-

ningen av UNCED innebär bl.a. att åstadkomma en harmonisering på

kemikalieområdet när det gäller märkning och klassificering.Regeringen anser att

det internationella arbetet för att stärka kemikaliekontrollen även i

fortsättningen måste ges en hög prioritet i myndigheternas arbete. Vikten härav

har stigit i takt med den europeiska integrationen. Kemikaliefrågorna intog

sålunda en central roll i EES-förhandlingarna och har haft en framträdande roll

i de nyligen avslutade förhandlingarna om ett svenskt medlemskap i EU. De

övergångslösningar som har förhandlats fram för ett svenskt vidkommande innebär

bl.a. att under en period av fyra år räknat från medlemskapets början, kan

Sverige behålla sina nu gällande, i vissa fall strängare regler på

kemikalieområdet. EU genomför under övergångsperioden en översyn av sin

normgivning i enlighet med normala EG-procedurer. Sverige deltar som EU-medlem i

översynen och kan givetvis påverka resultatet.

Även om kemikaliefrågorna har spelat en central roll både i EES-förhandlingarna

och medlemskapsförhandlingarna har de vunna resultaten inneburit att den svenska

kemikalielagstiftningen i allt väsentligt kunnat behållas. I propositionen om

Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet (prop. 1991/92:170, bil. 13, bet. 1992/93

EU1, rskr. 1992/93:18), gjordes, med riksdagens godkännande, den bedömningen att

det inte behövdes några lagändringar på kemikalieområdet med anledning av

EES-avtalet. Den närmare genomgången som avtalet föranledde visade att det var

tillräckligt med föreskrifter av regeringen eller Kemikalieinspektionen på ett

par begränsade områden för att normgivningen skulle svara mot avtalets krav.

Inte heller ett medlemskap torde innebära att lagstiftningen om

kemikaliekontroll i sak behöver ändras.

Det torde över huvud taget råda en bred enighet mellan alla seriösa aktörer på

kemikalieområdet om det övergripande målet för kemikaliekontrollen, nämligen att

dess syfte är att förebygga skador på grund av hantering av kemiska produkter.

Varje aktör har sin roll i detta sammanhang. Företagens ansvar har nyss berörts.

Myndigheternas agerande mot företagen bör präglas av ett sådant uppträdande som

inger förtroende både i fråga om kunskaper om hälso- och miljöfrågor och

insikter i näringslivets förhållanden.

De olika programmen för kemikaliekontrollen för riskbegränsning när det gäller

bekämpningsmedel och andra ämnen och ämnesgrupper har nyligen redovisats för

riksdagen i prop. 1993/94:163 (bet. 1993/94:JoU23, rskr. 1993/94:273).

4.10.2 Kemikalielagstiftningen i miljöbalken

Regeringens förslag: Kemikaliekontrollen skall regleras genom miljöbalken genom

att de föreskrifter som nu finns i lagen om kemiska produkter förs in i balken.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Kemikalieinspektionen har betonat kemikalielagstiftningens

tvärsektoriella karaktär.

Skälen för regeringens förslag: Lagen om kemiska produkter trädde i kraft den 1

juli 1985. Lagen har en generell tillämpning på kemikalieområdet. I avsnitt

4.1.1 anges de viktigaste författningarna inom kemikalielagstiftningens område.

Kemikalielagstiftningen skär genom många sektorer. Kemikaliefrågor som rör

arbetsmiljön, den yttre miljön och konsumentfrågor av olika slag regleras i

stora delar enligt lagen om kemiska produkter. Också hälsoskyddsfrågor av mer

generell karaktär t.ex byggprodukter och deras verkan på inomhusmiljön kan

regleras med stöd av kemikalielagstiftningen. Genom att lagens syfte är att

förebygga skador på människor och miljön har dess huvudinriktning kommit att bli

orienterad mot marknadsföringsledet. Kemikalielagstiftningen betonar särskilt

tillverkarens och importörens ansvar för att tillräckliga undersökning och doku-

mentation finns. Det är också tillverkare och importörer som i första hand skall

svara för information och som skall lämna upplysningar för att förebygga att

kemikaliehanteringen förorsakar skada. Kemikalieinspektionen har framhållit

vikten av att ämnesområdet kemiska produkter har getts ett särskilt kapitel i

kommitténs förslag till miljöbalk. Enligt inspektionen framhävs därigenom den

särskilda betydelse som den produkt- och varuinriktade kontrollen i

marknadsföringsledet har för att förebygga att kemikalier förs ut i sådan

användning som leder till skador på hälsa eller miljö.

Kemikalielagstiftningen, som den för närvarande är utformad, täcker alltså olika

sektorer. Denna lagstiftning har kommit att inta en alltmer central roll i

miljöpolitiken i takt med att miljöproblemen har förskjutits från besvärande

punktutsläpp till en mera diffus miljöpåverkan. Att styra användningen av

kemiska produkter och ämnen inte minst i varuproduktionen och att därmed

åstadkomma att användningen av särskilt farliga produkter avvecklas eller

minskas är således av central betydelse för en framgångsrik miljöpolitik.

Kemikalielagstiftningen har också en central roll när det gäller att på

nationell nivå reglera internationella överenskommelser på miljöområdet. Som

exempel på detta kan nämnas att kemikalielagstiftningen har utvecklats till att

bli det instrument som används i Sverige, när det gäller att genom regelgivning

bekämpa de globala miljöhoten i form av uttunning av ozonskiktet och flera andra

former av klimatpåverkan.

Vad som nu har sagts om kemikalielagstiftningens roll i den svenska

miljöpolitiken leder fram till slutsatsen att kemikaliekontrollen bör regleras i

miljöbalken. Den bedömning regeringen nyss redovisade i fråga om

kemikaliekontrollen skall utgöra grunden för lagstiftningen. Därvid godtar

regeringen i allt väsentligt det förslag som kommittén har lämnat. Vissa

lagtekniska ändringar av förslaget innebär dock att kapitlet om kemiska

produkter något utvidgas i frågan om rätten att meddela generella föreskrifter

och avgränsning till annan lagstiftning. Genom aktsamhetsreglernas utformning i

miljöbalken innehåller kapitlet om kemiska produkter en hänvisning till de

allmänna aktsamhetsreglerna. Därutöver bör det finnas aktsamhetsregler som är

särskilt avpassade för kemikaliekontrollen. Lagen om kemiska produkter är en

s.k. ramlag som konkretiseras genom föreskrifter som meddelas av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Inom kemikalieområdet finns det en

god erfarenhet av att använda generella föreskrifter. Generella föreskrifter bör

även i framtiden i betydande omfattning kunna utfärdas av centrala myndigheter

som ett led i kemikalieregleringen. Generella föreskrifter inom kemikalieområdet

bör också kunna utfärdas för sådana skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått

som följer av de allmänna aktsamhetsbestämmelserna. Som har belysts i tidigare

avsnitt, 4.2.2, är det dock regeringens avsikt att alltid göra en noggrann av-

vägning mellan berörda intressen innan ett bemyndigande ges till en central

förvaltningsmyndighet att meddela generella föreskrifter.

Den internationella anpassning som är nödvändig på kemikalieområdet kommer i

stigande grad att spela en viktig roll genom samarbetet med andra länder samt

inom OECD och EU. Kemikalieinspektionen och andra myndigheter som har en

bestämmande roll i fråga om kemikaliekontrollen kommer där att ha en viktig

funktion.

Försiktighetsprincipen har också inom kemikaliekontrollen varit ett bärande

element under många år. Vissa föreskrifter som för närvarande utgör en del av

kemikaliekontrollen har i förslaget till miljöbalk som anförts i avsnitt 4.4

förts till de allmänna aktsamhetsreglerna. I det avsnittet utvecklar regeringen

sin syn på utbytesprincipen. På kemikalieområdet finns det med hänsyn till

verksamheternas olika art dock anledning att - i likhet med vad som gäller en

del andra verksamheter - också ha särskilda aktsamhetsregler, i detta fall

särskilt avpassade för hanteringen av kemiska produkter. Vi återkommer i

författningskommentaren till den närmare utformningen av miljöbalkens särskilda

föreskrifter om kemikaliekontroll.

4.11Hälsoskydd

4.11.1 Allmänna bestämmelser

Regeringens förslag: Hälsoskyddslagstiftningen inordnas i ett särskilt kapitel i

miljöbalken. Uttrycket sanitär olägenhet ersätts med begreppet olägenhet för

människors hälsa, vilket innefattar störningar av välbefinnandet och därför

innebär en viss utvidgning av tillämpningsområdet för hälsoskyddsreglerna. De

allmänna aktsamhetsreglerna i miljöbalken skall gälla även för hälsoskyddet.

Vidare skall miljökvalitetsnormer läggas till grund för bedömningen av vilka

åtgärder som behövs.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Det råder en bred enighet om att hälsoskyddslagen bör

inordnas i balken. Socialstyrelsen understryker att hälsoskyddet inte bör ses

som en separat företeelse utom som en viktig integrerad beståndsdel i

miljöbalken. Frågan om hälsoskyddsregler skall omfatta olycksfallsskador tas upp

av styrelsen och av Folkhälsoinstitutet.

Flertalet remissinstanser godtar att sanitär olägenhet ersätts med ett nytt

begrepp. När det gäller frågan vilka störningar som bör kunna föranleda åtgärder

har dock flera remissinstanser synpunkter på kommitténs förslag. Kammarrätten i

Stockholm och Länsstyrelsen i Kopparbergs län avstyrker en ändring som innebär

att störningar som inte påverkar hälsan utan endast välbefinnandet skall

omfattas. Många kommuner anser att det krävs riktlinjer eller normer för

bedömningen av när ingripande bör ske i sådana fall. Flera kommuner anmärker

också på en bristande samordning mellan den grundläggande definitionen i 2 kap.

9 § och de allmänna reglerna i 17 kap. i förslaget. Några länsstyrelser påpekar

att risken för att en olägenhet skall uppkomma bör vara tillräcklig för ett

ingripande.

Flera länsstyrelser och kommuner anser att bestämmelserna i 17 kap. bör

förtydligas, så att det framgår att åtgärder skall vidtas inte bara i syfte att

hindra att olägenheter uppstår utan också för att undanröja olägenheter som

redan har uppkommit.

Skälen för regeringens förslag: Som redan konstaterats i avsnitt 4.3 är det

naturligt att reglerna i hälsoskyddslagstiftningen inordnas i miljöbalken.

Lagstiftningens syfte - att motverka störningar som kan vara skadliga för

människors hälsa - sammanfaller till stor del med syftet med den övriga

lagstiftning som utgör naturliga delar i balken, främst miljöskyddslagen, lagen

om kemiska produkter och renhållningslagen. Remissinstanserna är helt eniga med

den bedömningen.

Kommitténs förslag innebär att skyddet för människors hälsa kommer att utgöra en

integrerad del i miljöbalken och att samma grundläggande aktsamhetskrav skall

gälla för hälsoskyddet som gäller för exempelvis miljöfarlig verksamhet.

Kommitténs lagförslag innehåller en definition av begreppet hälsoskydd i 2 kap

9 § och en allmän aktsamhetsregel i 17 kap. 1 §, som komplettering till de

allmänna aktsamhetsreglerna i 3 kap. Vidare föreslås att ett antal särskilda

regler som främst rör inomhusmiljön tas in i samma kapitel tillsammans med

regler om föreskrifter på hälsoskyddsområdet. Reglerna hämtas från

hälsoskyddslagen (1982:1080) och i viss utsträckning även från

hälsoskyddsförordningen (1983:616).

Regeringen finner i likhet med kommittén att det är lämpligt att regler om

hälsoskydd tas in i ett särskilt kapitel i balken. Reglerna bör tas in i 15 kap.

och bör omfatta en avgränsning av tillämpningsområdet, vissa särskilda

aktsamhetskrav och bestämmelser om föreskrifter.

Några remissinstanser har tagit upp frågan om reglerna om hälsoskydd bör göras

tillämpliga beträffande olycksfallsskador. Regeringen anser att den

frågeställningen bör behandlas i ett annat sammanhang.

Tillämpningsområdet

Enligt 1 § hälsoskyddslagen är lagens syfte att hindra uppkomsten av sanitära

olägenheter och att undanröja sådana olägenheter. Med sanitär olägenhet avses en

störning som kan vara skadlig för människors hälsa och som inte är ringa eller

helt tillfällig. Lagstiftningens regler är inriktade på störningar som härrör

från användningen av fast eller lös egendom. Enligt 6 § lagen skall ägare eller

nyttjanderättshavare till berörd egendom vidta de åtgärder som skäligen kan

krävas för att hindra uppkomsten av och undanröja sanitär olägenhet.

I miljöbalken är det de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. som avgör om

åtgärder måste vidtas mot störningar av olika slag, bl.a. sådana som kan påverka

hälsan. Dessa regler ersätter 6 § hälsoskyddslagen. I balken bör vidare finnas

en definition som motsvarar sanitär olägenhet och som anger vilka störningar som

är av sådan karaktär att balkens skyddsregler är tillämpliga. En sådan regel

finns i kommitténs förslag i 2 kap. 9 §. Regeringen anser i likhet med kommittén

att begreppet olägenhet för människors hälsa bör användas i balken i stället för

sanitär olägenhet.

Flera remissinstanser har pekat på ett behov av samordning och bättre

överskådlighet när det gäller grundläggande definitioner och aktsamhetsregler.

Lagtexten bör därför förenklas genom att definitionen av hälsoskydd i 2 kap. 9 §

i kommitténs förslag görs till en del av den inledande regeln i miljöbalkens

kapitel om särskilda hälsoskyddsbestämmelser.

Jämfört med de nu gällande reglerna innebär kommitténs förslag en viss

utvidgning av tillämpningsområdet för hälsoskyddsreglerna och av myndigheternas

möjligheter att ingripa mot störningar. Således omfattas även störningar som

uppkommer i andra sammanhang än vid användning av egendom. Ändringen torde ha

liten praktisk betydelse, särskilt mot bakgrund av att ringa eller helt

tillfälliga störningar liksom tidigare inte skall omfattas. Vidare omfattas inte

bara direkt hälsoskadliga störningar utan även störningar som påverkar

människors välbefinnande. Några remissinstanser ifrågasätter om det är lämpligt

att inverkan på välbefinnandet skall omfattas av definitionen och anför att man

därmed fångar in rena trivselaspekter, vilket leder till tillämpningsproblem.

Regeringen finner att det finns skäl för att ta med såväl hälsan som

välbefinnandet i definitionen. Den utvidgning av tillämpningsområdet som detta

innebär skall inte överdrivas - störningar som enbart medför psykisk påverkan

kan redan utgöra sanitär olägenhet enligt hälsoskyddslagens regler. Däremot bör

det tydligt anges att bestämmelsen bara omfattar störningar som vid en medicinsk

eller hygienisk bedömning på objektiva grunder kan anses påverka välbefinnandet.

När det gäller störningar som endast påverkar välbefinnandet blir föreskrifterna

i miljöbalken om miljökvalitetsnormer särskilt viktiga. Flera remissinstanser

påpekar att det för den praktiska tillämpningen är nödvändigt att myndigheter

och enskilda kan hämta ledning i miljökvalitetsnormer eller andra föreskrifter

som anger gränsvärden eller andra kriterier för när en beaktansvärd olägenhet

skall anses föreligga. Regeringen delar den bedömningen.

De nya reglerna innebär i övrigt inte någon ändring när det gäller frågan i

vilken utsträckning behoven hos särskilt känsliga personer skall beaktas, t.ex.

allergiker. Vid bedömningen av om en olägenhet i lagens mening föreligger bör

hänsyn således tas även till personer som är något mer känsliga än vad som kan

anses normalt.

Åtgärder enligt balken kan både syfta till att undanröja uppkomna olägenheter

och vara av förebyggande karaktär. Detta följer av de allmänna

aktsamhetsreglerna i 1 kap. och bör också framgå av de särskilda föreskrifterna

om hälsoskydd.

Miljökvalitetsnormer

Normer och riktlinjer av icke bindande karaktär från främst Socialstyrelsen har

sedan länge använts i hälsoskyddsarbetet som ett stöd vid tillämpningen av

reglerna om sanitär olägenhet. Regeringen anser - som närmare utvecklats i

avsnitt 4.5 - att ett system med särskilda miljökvalitetsnormer nu bör införas.

Sådana normer kommer att få särskild betydelse på hälsoskyddsområdet och bör på

sikt leda till bättre och effektivare hälsoskydd.

Miljökvalitetsnormerna får främst betydelse vid myndigheternas arbete med

prövning och tillsyn och som grund för generella föreskrifter. Om en norm

överskrids, kan det leda till olika åtgärder i skilda fall. Om det är fråga om

en enstaka störningskälla, t.ex. en maskin som används så att en bullernorm för

bostäder överskrids, bör tillsynsmyndigheterna direkt vidta åtgärder. När en

miljökvalitetsnorm överskrids inom ett större område på grund av miljöpåverkan

från flera störande verksamheter, kan det, som närmare utvecklas i avsnitt 4.5,

krävas en åtgärdsplan för att på sikt komma till rätta med olägenheterna.

Utöver de särskilda miljökvalitetsnormerna bör det på hälsoskyddsområdet

alltjämt finnas utrymme för icke bindande riktlinjer som beslutas av

myndigheter.

Lagrådet

Lagrådet tar i sitt yttrande upp allmänna frågor om graden av samordning mellan

de lagar som tas in i balken och behovet av en analys när det gäller

gränsdragningsproblematiken för olika skyldigheter och ingripanden. När det

gäller hälsoskyddsreglerna tar lagrådet upp frågan om gränsdragningen till

reglerna om miljöfarlig verksamhet i 13 kap. Lagrådet nämner särskilt

föreskriftsrätten för regeringen enligt 15 kap. 8 § i lagrådsremissens förslag i

förhållande till reglerna om miljöfarlig verksamhet. Beträffande den sistnämnda

bestämmelsen anför lagrådet också att med så vidsträckta bemyndiganden kan

förhållandet bli att bestämmelserna i balken ger en ofullständig och delvis

missvisande bild av det för medborgarna viktiga regelverket på området.

Regeringen behandlar i kapitel 4.3.1 allmänt dessa synpunkter på behovet av

samordning mellan balkens olika avsnitt.

Balken har enligt regeringens förslag utformats så att de allmänna

aktsamhetsreglerna i 2 kap. gjorts gemensamma för de sakområden som regleras

bl.a. i balkens fjärde avdelning om skydd för hälsa och miljö. Även de regler

som styr myndigheternas verksamhet är till stor del gemensamma. Däremot har en

uppdelning i regler på olika sakområden som finns i den nuvarande lagstiftningen

i stora drag behållits i många fall, bl.a. när det gäller regler om miljöfarlig

verksamhet och om hälsoskydd, vilka behandlas i särskilda kapitel. Det finns

flera skäl för detta. Reglerna om hälsoskydd och om miljöfarlig verksamhet

riktar sig i praktiken ofta mot olika adressater. För hälsoskyddet är det

viktigt att snabbt kunna ingripa lokalt för att motverka hälsoskador, medan

miljöskyddsreglerna mera syftar till att på längre sikt reglera hur en indu-

striell verksamhet får bedrivas. Detta får i sin tur viss betydelse för utform-

ningen av bemyndiganden och för vilka befogenheter som bör ges till

myndigheterna. Lagrådet har heller inte ifrågasatt att en uppdelning av reglerna

av detta slag på olika kapitel bör ske.

Uppdelningen medför dock ofrånkomligen att man måste acceptera att reglerna i

vissa fall kommer att överlappa varandra. Detta gäller bl.a. reglerna om

miljöskydd och hälsoskydd. I balken har dock hälsoskyddsreglerna renodlats.

Vissa frågor om avloppsanläggningar och värmepumpar har förts bort från

hälsoskyddsreglerna till reglerna om miljöfarlig verksamhet där de bättre hör

hemma. Inriktningen på inomhusmiljön har betonats. Enligt regeringens bedömning

är det därför i balken tydligare än tidigare i vilka fall hälsoskyddsreglerna

respektive reglerna om miljöfarlig verksamhet bör tillämpas. Lagrådet har heller

inte pekat på några konkreta olägenheter med den föreslagna ordningen.

Frågan om hanteringen av ärenden som omfattas både av reglerna i 15 kap och

reglerna om miljöfarlig verksamhet tas upp i följande avsnitt.

När det gäller frågan om bemyndigandet att meddela ytterligare föreskrifter i 15

kap. 8 § i lagrådsremissens förslag (15 kap. 9 § i denna proposition) är för

vidsträckt utformat gör regeringen följande bedömning. Paragrafens första stycke

motsvarar 13 § hälsoskyddslagen och är något mer begränsat utformat än det

lagrummet. Det andra stycket ger en möjlighet för regeringen att besluta om

tillståndsplikt eller anmälningsplikt för en viss verksamhet. Tidigare har detta

reglerats i lag. Enligt regeringens bedömning bör dock reglerna på detta område

utformas på samma sätt som reglerna om miljöfarlig verksamhet, med en möjlighet

för regeringen att fatta beslut. Bemyndiganden av liknande slag är ofrånkomliga

i denna typ av lagstiftning. Regeringen anser inte att det nu aktuella

bemyndigandet medför några särskilda olägenheter.

4.11.2 Särskilda aktsamhetsregler och regler om föreskrifter

Regeringens förslag: Grundläggande aktsamhetsregler i den nuvarande hälso-

skyddslagstiftningen som avser främst hälsoskydd i lokaler och bostäder överförs

till balken. Närmare bestämmelser om hälsoskyddet tas in i föreskrifter som

beslutas av regeringen eller tillsynsmyndigheter. Kommitténs förslag:

Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Inriktningen på inomhusmiljön i kommitténs förslag bemöts

positivt av remissinstanserna. Stockholms universitet, Kommunförbundet,

Advokatsamfundet samt flera kommuner och länsstyrelser anser att de föreslagna

reglerna är för detaljerade, särskilt vid en jämförelse med övriga kapitel i

balken. Boverket anser att bostadshygieniska frågor bör regleras genom plan- och

bygglagen.

Flera länsstyrelser och kommuner anser att regler om avloppsvatten bör hänföras

till kapitlet om miljöfarlig verksamhet.

Frågan om tillämpningsområdet för reglerna om hälsoskydd i förhållande till

balkens bestämmelser om miljöfarlig verksamhet tas upp av bl.a.

Koncessionsnämnden för miljöskydd. Arbetarskyddsstyrelsen påpekar att lokaler

för undervisning och barnomsorg ingår i tillämpningsområdet för arbetsmiljölagen

(1977:1160).

Skälen för regeringens förslag: Sanitära olägenheter i inomhusmiljön har

traditionellt varit en huvudinriktning för hälsoskyddsarbetet. Flertalet regler

i hälsoskyddslagen rör inomhusmiljön. Därutöver finns bestämmelser om bl.a.

avloppsanläggningar, som medför särskilda sanitära problem, och om värmepumpar

samt om djurhållning och badvattenkvalitet.

Regeringen finner i likhet med kommittén att det är lämpligt att i kapitlet om

hälsoskydd ta in ett antal särskilda bestämmelser från hälsoskyddslagstiftningen

som främst rör inomhusmiljön. Detta är viktigt från allmänna utgångspunkter för

att understryka hälsoskyddets betydelse i en integrerad miljölagstiftning och

för att åstadkomma en balans mellan hälsoskyddsreglerna och de regler som främst

rör miljöpåverkan i utomhusmiljön. Dessutom krävs en avgränsning av de fall då

de särskilda förfaranderegler skall tillämpas som rör åtgärder på hälsoskydds-

området och som hämtats från den nuvarande hälsoskyddslagstiftningen. Dessa

regler skiljer sig från de regler som föreslås gälla för miljöfarliga

verksamheter bl.a. i fråga om möjligheten att delegera föreskriftsrätt till

kommunen och beträffande ordningen för överklagande i ärenden.

Införandet av miljöbalken kommer enligt regeringens bedömning inte att leda till

några grundläggande förändringar i kommunernas verksamhet på hälsoskyddsområdet.

Det utvidgade tillämpningsområdet och införandet av miljökvalitetsnormer kan

särskilt på sikt stärka och effektivisera hälsoskyddsarbetet. I övrigt anser

regeringen att den ordning som för närvarande gäller i fråga om

ansvarsfördelningen på hälsoskyddsområdet mellan olika myndigheter och dessas

möjlighet att meddela föreskrifter etc. nu inte bör ändras genom miljöbalken.

Dessa frågor bör dock tas upp till förnyat övervägande när Miljöorganisations-

utredningen har redovisat sitt uppdrag.

Regeringen finner kommitténs förslag i huvudsak väl avvägt när det gäller

urvalet av de regler som bör tas in i ett särskilt kapitel om hälsoskydd. I

kapitlet bör således finnas grundläggande aktsamhetskrav som avser hälsoskyddet

i inomhusmiljön. Som påpekats av flera remissinstanser bör dock reglerna i några

fall göras mindre detaljerade.

Även reglerna om djurhållning och om badvattenkvalitet bör tas med.

Bestämmelserna i hälsoskyddslagen om avloppsanläggningar och värmepumpar hör

närmast hemma under avsnittet om miljöfarlig verksamhet och bör inte ingå i

kapitlet om hälsoskydd. I likhet med kommittén finner dock regeringen att

skyldigheten att avleda och rena eller på annat sätt ta om hand avloppsvatten

har en naturlig anknytning till bestämmelserna om inomhusmiljön och därför bör

finnas med bland de särskilda föreskrifterna om hälsoskydd.

Kommitténs förslag innehåller i 3 § bestämmelser om beskaffenheten hos bostäder

och vissa lokaler, grundat på 3 § hälsoskyddsförordningen. Som påpekas av

Arbetarskyddsstyrelsen kan bestämmelser om lokaler för undervisning och

barnomsorg meddelas med stöd av arbetsmiljölagen (1977:1160). Det finns därför

inte behov av särskilda regler för sådana lokaler i balken. Länsstyrelsen i

Jönköpings län föreslår i sitt remissyttrande att bestämmelsen i stället skall

gälla bostäder och lokaler för allmänna ändamål, så att exempelvis

samlingslokaler och vårdinrättningar omfattas. Regeringen finner att

bestämmelsen bör ändras i enlighet med detta och i övrigt göras mindre

detaljerad. Skyldigheten att ta hand om avloppsvatten kan framgå av samma

bestämmelse.

När det gäller bostäder och lokaler bör även uppmärksammas bestämmelserna i den

nya lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, som delvis avser

förhållanden som behandlas i hälsoskyddslagen. Lagen innehåller regler som

motsvarar tidigare bestämmelser i 3 kap. plan- och bygglagen och i

byggproduktlagen (1992:1535). Några remissinstanser har pekat på behovet av

samordning med plan- och bygglagens regler.

Byggnadsverkslagen innehåller egenskapskrav på bl.a. byggnader och

byggprodukter. Med byggprodukt avses en produkt som är avsedd att stadigvarande

ingå i ett byggnadsverk och som har betydelse för byggnadsverkets egenskaper

bl.a. när det gäller skydd för hygien, hälsa och miljö. I byggnadsverkslagen

anges kortfattat de tekniska krav som skall ställas på byggnader och som skall

beaktas vid uppförande eller ändringar. Därutöver föreskrivs att byggnaden skall

underhållas så att dess egenskaper i huvudsak bevaras. Bestämmelser som skall

säkerställa att fel i bostadshus avhjälps, bl.a. fel som avser hälsoaspekter,

finns också i lagen (1993:320) om byggfelsförsäkring. Vissa regler om

lägenheters skick finns också i 12 kap. jordabalken, hyreslagen.

Det kan konstateras att dessa lagar tar sikte på förhållanden för vilka

fastighetsägaren ytterst har ansvaret och som avser byggnadens utförande och

skick. Kraven syftar bl.a. till att säkerställa välbefinnandet, t.ex. genom

skydd mot bullerstörningar. Balkens regler om hälsoskydd skall således inte

användas för att säkerställa att sådana grundläggande krav skall vara uppfyllda

utan tar i stället främst sikte på olägenheter för människors hälsa, i balkens

mening, som kan uppkomma i samband med användningen av en byggnad. Regeringen

gör därför den bedömningen att de olika föreskrifterna kan tillämpas parallellt.

Motsvarande bedömning gjordes när hälsoskyddslagen infördes.

Kommitténs förslag att i 3 § också ange att bostäder och lokaler skall vara i

betryggande grad fria från strålning har bemötts positivt av remissinstanserna.

Kommunerna har sedan länge med utgångspunkt i hälsoskyddslagen arbetat med

hälsoproblemen med radon i bostäder. Socialstyrelsen har beslutat om vägledande

värden för radonhalt i befintliga bostäder. Det finns således goda skäl att

särskilt nämna problemen med strålning i detta sammanhang. Eftersom 3 § enligt

regeringens förslag görs mindre detaljerad än enligt utredningsförslaget, bör

föreskrifter om sådana störningar som strålning anges i en förordning med stöd

av bemyndigande i balken i stället för i lagtexten.

Förslaget att den som upplåter lokaler för bostäder eller allmänna ändamål skall

kunna åläggas att bekosta undersökningar som behövs för tillsynen har inte mött

några invändningar från remissinstanserna. Regler av motsvarande slag finns

redan i miljöskyddslagen. Regeringen anser att bestämmelsen har sin naturliga

plats i kapitlet om tillsyn i miljöbalken.

Bestämmelserna kommenteras närmare i författningskommentaren. De bestämmelser i

hälsoskyddslagen som inte flyttas till balken kan tas in i en förordning som

beslutas av regeringen. Viktiga regler som kan tas in i förordningen är krav på

tillstånd eller anmälan för vissa verksamheter eller inrättningar. I avsnittet

med särskilda hälsoskyddsregler bör ingå de bemyndiganden att besluta om

ytterligare föreskrifter som särskilt krävs för hälsoskyddsområdet.

Bemyndigandena bör motsvara dem som nu finns i hälsoskyddslagen och i lagen

(1990:1079) om tillfälliga bilförbud.

Gränsdragningen hälsoskydd - miljöfarlig verksamhet

De särskilda reglerna om miljöfarlig verksamhet i miljöbalken bör liksom varit

fallet enligt miljöskyddslagen tillämpas på störningar vid användningen av mark,

byggnad eller anläggning som kan medföra olägenheter för hälsan. De föreslagna

hälsoskyddsreglerna innehåller som nyss nämnts inte någon avgränsning till

användningen av fast eller lös egendom. När det gäller olägenheter för

människors hälsa som orsakas av fasta anläggningar eller verksamheter skulle

därför både de särskilda reglerna om hälsoskydd och de särskilda reglerna om

miljöfarlig verksamhet kunna vara tillämpliga. Som påpekas av kommittén och

några remissinstanser kan detta medföra en oklarhet om vilka regler som skall

tillämpas på störningar som härrör från användningen av fast egendom. Oklarheten

gäller inte miljöfarliga verksamheter som tillståndsprövats enligt de särskilda

reglerna om sådan verksamhet. För sådana verksamheter gäller att hälsoaspekterna

beaktas vid tillståndsprövningen. Krav på åtgärder utöver vad som uppställs som

villkor i ett tillstånd kan bara ställas i enlighet med reglerna om miljöfarlig

verksamhet. För fasta anläggningar eller verksamheter som inte tillståndsprövas

kan däremot den situationen uppstå att såväl de särskilda reglerna om

miljöfarlig verksamhet som de särskilda reglerna om hälsoskydd blir tillämpliga.

Vilka regler som åberopas för en viss åtgärd har bl.a. betydelse för det

förfarande som skall tillämpas vid överklagande. Beslut enligt föreskrifterna om

miljöfarlig verksamhet överprövas i administrativ ordning medan beslut i

hälsoskyddsärenden överklagas hos förvaltningsdomstol.

Regeringen gör följande bedömning. Att reglerna om hälsoskydd och miljöskydd

delvis överlappar varandra är inte någon nyhet. Eftersom ansvaret för att vidta

åtgärder till skydd för hälsan och miljön i normalfallet ligger på samma

myndighet, den kommunala nämnden, och förutsättningarna för ingripande i de

aktuella fallen i allmänhet är desamma har det inte heller någon avgörande

betydelse vilka regler som tillämpas. Genom att hälsoskyddsreglerna renodlas

blir det dock tydligare på vilka områden det främst bör vara aktuellt att

tillämpa hälsoskyddsreglerna för att komma till rätta med störningar. Genom

balken ändras den nuvarande ordningen när det gäller vissa anläggningar som

utgör miljöfarlig verksamhet men som hittills prövats enligt

hälsoskyddslagstiftningen, nämligen avloppsanordningar och värmepumpar. När

behov uppkommer av särskilda föreskrifter bör det i övrigt ankomma på regeringen

att bedöma hur en viss fråga skall regleras. I avsaknad av särskilda före-

skrifter bör myndigheterna i sin tillsynsverksamhet i första hand tillämpa

reglerna om miljöfarlig verksamhet, om det är fråga om störningar från fasta

anläggningar eller verksamheter, dvs. samma princip bör gälla som förordades av

föredragande statsrådet vid införandet av hälsoskyddslagen (prop. 1981/82:119 s.

33).

4.12Prövning av trafikanläggningar

4.12.1 Aktsamhetsregler och miljökvalitetsnormer

Regeringens bedömning: Sektorsansvaret kvarstår för trafikområdet. Bestämmelser

om standardkrav för olika fordon, skatter, avgifter och bidrag bevaras i

särskilda författningar.Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser framför att de föreslagna

åtgärderna inte räcker för att komma tillrätta med trafikens miljöproblem. Flera

remissinstanser har påtalat att förslagen främst ger möjlighet att påverka

lokaliseringen av en trafikanläggning och att förslaget ger begränsade

möjligheter att påverka trafikens miljöstörningar i stort. Vägverket har uttalat

att den stoppregel som kommittén föreslagit medför en risk för oförutsebar

tillämpning vilket i sig, beträffande nya vägar, kan innebära att hela

planeringsprocessen blir svår att förutsäga. I stället bör miljömyndigheternas

roll vid planering och projektering av vägar göras tydlig i berörda

författningar. Naturvårdsverket har föreslagit att emissionskrav och

miljöklassningssystem för vägfordon, flygplan, fartyg m.fl. produkter bör

föreskrivas med stöd av miljöbalken. Verket anser att principen om ett utökat

sektorsansvar bör leda till att trafikmyndigheternas beslutsprocesser utvecklas

så att villkorsfrågor grundade på balkens aktsamhetsregler kan behandlas i

sådana beslut. Vidare föreslår verket att en ägare till en trafikanläggning bör

kunna få ta ut differentierade avgifter med avseende på fordonens mil-

jöegenskaper. Sjöfartsverket har påtalat att sjöfarten är en internationell

näring, som i princip inte kan styras av nationella särregler.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens förslag till miljöbalk rymmer

lösningar som väsentligt förbättrar möjligheterna att hantera trafikfrågorna.

 Enligt hushållningsreglerna skall mark- och vattenområden användas för det

eller de ändamål för vilka de är mest lämpade. Detta innebär också att mark- och

vattenområden som är särskilt lämpade för bl.a. kommunikationsanläggningar skall

så långt som möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten

eller utnyttjandet av sådana anläggningar.

 Kraven på kommunernas planering skärps genom föreskrifter om miljökvali-

tetsnormer (se avsnitt 4.5). Dessa föreskrifter blir tillämpliga inom bl.a.

samhällsplaneringsområdet. De kan utformas som gränsvärden för vad människan

eller miljön kan tåla i fråga om störningar av olika slag. De gränser som gäller

för vad människan och naturen ytterst får utsättas för skall självfallet

tillämpas också i fråga om kommunikationsanläggningar. Miljökvalitetsnormerna

bör därigenom kunna få särskilt stor betydelse för den framtida

trafikplaneringen.

 De övergripande aktsamhetsreglerna är inte straffsanktionerade men de kan

läggas till grund för prövning och tillsyn. Enligt aktsamhetsreglerna skall

hänsyn tas även till naturvårdens och den biologiska mångfaldens krav. Dessa

krav är av särskild betydelse för frågan om lokaliseringen av olika

kommunikationsleder.

 Eftersom de allmänna aktsamhetsreglerna i miljöbalken blir generellt

tillämpliga inom hälso- och miljöskyddet i dess helhet innebär detta också att

stoppreglerna skall tillämpas även beträffande sådana kommunikationsanläggningar

som prövas i särskild ordning. För närvarande gäller att stoppreglerna i 6 § mi-

ljöskyddslagen inte hindrar att sådan flygplats, väg eller järnväg vars

anläggande prövats i särskild ordning används för avsett ändamål.

 Vägverket har uttalat farhågor beträffande tillämpningen av den av kommittén

föreslagna stoppregeln. Regeringen har tidigare redovisat att det måste finnas

en gräns vid vilken en miljöstörande verksamhet inte längre kan accepteras.

Stoppregeln har i regeringens förslag fått en annan utformning än den kommittén

föreslagit. De grundläggande motiven för en stoppregel av den utformning

regeringen föreslår omfattar även trafiken och dess miljöpåverkan. Nya vägar bör

givetvis inte planeras på ett sådant sätt att det föreligger risk för ingripande

med stöd av stoppregeln.

 Reglerna i miljöbalken bör i enlighet med vad som anförs i denna lagrådsremiss

få större räckvidd och genomslagskraft - bl.a. inom samhällsplaneringsområdet -

än nuvarande miljöbestämmelser.

 Miljöbestämmelserna i de centrala trafikförfattningarna bör i det fortsatta

arbetet med dessa författningar så långt som möjligt anpassas till miljöbalkens

bestämmelser. Balkens aktsamhetsregler måste givetvis beaktas även av

sektorsmyndigheterna eftersom de allmänna aktsamhetsreglerna är tillämpliga inom

miljö- och hälsoskyddet i dess helhet och stoppreglerna på detta sätt blir

tillämpliga även inom trafiksektorn. Trafikmyndigheternas beslutsprocesser bör

utvecklas så att villkorsfrågor grundade på balkens aktsamhetsregler kan

behandlas i trafikmyndigheternas beslut.

 Inom den gällande trafiklagstiftningen finns flera regler om standardkrav på

olika fordon. Regeringen anser att denna typ av reglering inom vissa områden har

varit framgångsrik. Sverige är t.ex. ett föregångsland i Europa när det gäller

rening av bilavgaser. För att så långt som möjligt kunna överblicka de krav som

ställs på fordon av olika slag bör bestämmelserna om exempelvis avgasrening och

bullerdämpning beträffande dessa bevaras i speciallagstiftningen.

 Även utformningen av de ekonomiska styrmedlen borde enligt regeringens upp-

fattning stå i god överensstämmelse med miljöpolitiken i stort. Också på detta

område är det fråga om vilket innehåll som vid varje tidpunkt ges åt normerna.

Användningen av miljökvalitetsnormer kan även här ha en pedagogisk och

pådrivande effekt.

 De i vägtrafikkungörelsen intagna reglerna som gör det möjligt för kommuner

att inom vissa områden förbjuda trafik med vissa typer av fordon, t.ex.

dieseldrivna fordon i stadskärnor, har ett starkt drag av hälso- och

miljöskyddslagstiftning. Emellertid har bestämmelserna också så nära samband med

andra frågor som regleras genom lokala trafikföreskrifter att de även fortsätt-

ningsvis bör tas upp i trafiklagstiftningen. Även bestämmelserna om

hastighetsbegränsningar till skydd för miljön bör bibehållas i vägtra-

fikförfattningarna.

 Vad som nu sagts om sådana föreskrifter som bör finnas kvar i fordons- och

vägtrafiklagstiftningen hindrar emellertid inte att vissa frågor av liknande art

kan regleras i förordningar eller myndighetsföreskrifter som utfärdas med stöd

av bemyndiganden i miljöbalken, särskilt med avseende på hälsoskyddet.

 Det kan föreligga ett behov för kommunerna att tillfälligt kunna förbjuda

trafik med person- och lastbilar vid luftföroreningstoppar. Därför bör de

bestämmelser som finns i lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud föras in i

miljöbalken. Eftersom sådana förbud meddelas av hälsoskyddshänsyn bör reglerna

tas in bland balkens hälsoskyddsbestämmelser.

 En kommun får enligt nu gällande bestämmelser i vissa närmare angivna

avseenden meddela föreskrifter till skydd mot sanitär olägenhet. Med stöd därav

kan föreskrifter meddelas om t.ex. förbud mot tomgångskörning med motordrivna

fordon. En nämnd får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att

hälsoskyddslagen eller bestämmelser, som har meddelats med stöd av den, skall

efterlevas. Regeringen finner det vara av betydelse att bestämmelser som

möjliggör för en kommun att även i fortsättningen meddela sådana föreskrifter

finns med i balkens bemyndiganderegler.

 Naturvårdsverket har föreslagit att det i balken skall tas in en bestämmelse

som medger en ägare till en trafikanläggning att få ta ut differentierade

avgifter med avseende på fordonens miljöegenskaper. Regeringen erinrar om att

redan idag utgår en differentierad försäljningsskatt för nyregistrerade

motorfordon med hänsyn till vilken miljöklass ett fordon tillhör. Vidare är

bensinskatten högre för blyad bensin än för blyfri. De närmare effekterna av en

bestämmelse enligt Naturvårdsverkets förslag är inte utredda och bör därför inte

ingå i balken vid denna tidpunkt.

 Sjöfartens internationella karaktär medför att åtgärder för att minska

sjöfartens negativa miljöpåverkan i allt väsentligt måste grundas på

internationella överenskommelser och regler. Sverige deltar därför aktivt i det

internationella arbetet med sjöfartens miljöfrågor inom bl.a. FN:s

sjöfartsorganisation International Maritime Organization (IMO) och i

Helsingforskommissionen (HELCOM). Sjöfartens utsläpp av kväveoxid är inte

obetydlig och kan på sikt minskas. I avvaktan på en internationell reglering kan

bilaterala avtal med övriga Östersjöstater vara ett sätt att snabbare få fram

regler som begränsar svavelsutsläppen från främst färjetrafiken i vårt

närområde. I december 1993 beslutade Kommunikationsdepartementet att tillsätta

en arbetsgrupp med uppgift att förbereda bilaterala överenskommelser för att

begränsa sjöfartens luftföroreningar. Regeringen har också uppdragit åt

Sjöfartsverket att undersöka förutsättningarna för införande av avgaskrav och

krav på renare bränsle avseende fritidsbåtar och arbetsfartyg, vägfärjor och

andra fartyg som används i inrikes sjöfart.

 Luftfarten är liksom sjöfarten internationell till sin karaktär. I syfte att

begränsa de negativa effekterna från luftfarten pågår arbete såväl nationellt

som internationellt. Runt landets flygplatser vidtas skyddsåtgärder baserade på

åtgärdsprogram. För flera flygplatser har beslut fattats om fastställande av

miljövillkor enligt miljöskyddslagen. Sedan årsskiftet 1993/94 har

Luftfartsverket infört bullerrelaterade landningsavgifter. Det nationella

arbetet koordineras med övriga nordiska länder i syfte att samordna de nordiska

ländernas ståndpunkter i olika internationella fora och att informera om

utvecklingen på området.

 Det är regeringens uppfattning att Sverige skall vara pådrivande i

internationella fora i arbetet med såväl sjöfarts- som luftfartsfrågor. Det

nationella arbetet bedrivs så att det utgör en viktig bas för ett aktivt

internationellt arbete.

4.12.2 Regeringsprövning av större trafikanläggningar

Regeringens förslag: Enskilda trafikanläggningar, som kan medföra en från

nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på miljön eller

hushållningen med naturresurser, tillåtlighetsprövas av regeringen efter ett

särskilt beslut. Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att vissa

trafikanläggningar obligatoriskt skall prövas av regeringen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ställer sig positiva till att

regeringen tillåtlighetsprövar större trafikanläggningar. Banverket tillstyrker

att vissa järnvägsanläggningar tillåtlighetsprövas, men anser att en generell

prövning av stomjärnvägar inte kan accepteras eftersom en sådan är kostsam,

tidskrävande och ur miljösynpunkt onödig. Verket förutsätter att den egentliga

tillståndsprövningen av järnvägsanläggningar kommer att ske enligt en framtida

banlag. Kommunförbundet anser att kretsen av anläggningar som skall

tillåtlighetsprövas inte bör utvidgas i förhållande till vad som gäller enligt

nuvarande naturresurslag. Statens järnvägar framhåller att en miljöprövning

måste göras så tidigt som möjligt och redan före det att en arbetsplan

upprättats. Vägverket anser att tillåtlighetsprövningen bör avse

ställningstagande till en lämplig alternativ vägkorridor som kan ligga till

grund för fortsatt projektering. Naturvårdsverket påtalar att det på den

trafikövergripande nivån, dvs. för framtagande av riksdagens beslutsunderlag

idag saknas ett system som säkerställer enhetliga miljökonsekvensbeskrivningar

av trafikverkens investeringsplanering.

Skälen för regeringens förslag: Riksdagen beslutade våren 1992 (bet.

1991/92:TU22, rskr.1992/93:333) att riksdagens och regeringens inflytande över

investeringsplaneringen skall stärkas. Riksdagen förutsätter därför att

regeringen fortsättningsvis för riksdagen presenterar ett underlag som gör det

möjligt att överblicka hur infrastrukturen och transportsystemet som helhet

påverkas av en föreslagen investeringsinriktning. Riksdagen anser vidare att det

av underlaget bör framgå i vilken grad en föreslagen inriktning kan förväntas

uppfylla de trafikpolitiska målen. Trafikpolitikens mål har senast formulerats i

regeringens proposition Om investeringar i trafikens infrastruktur m.m. (prop.

1992/93:176, bet. 1992/93:TU35). Det övergripande målet anges vara att erbjuda

medborgarna och näringslivet i landets olika delar en tillfredsställande, säker

och miljövänlig trafikförsörjning till lägsta möjliga samhällsekonomiska

kostnader. När det gäller trafikens miljöeffekter skall inriktningen på lång

sikt vara att radikalt minska de skadliga utsläppen från transportsystemet.

Utsläppen av föroreningar skall begränsas nationellt och internationellt till

vad naturen tål. Den regionala balansen förutsätter ett landsomfattande

transportsystem. Samtliga trafikslag kan dock inte finnas överallt. Varje region

och trafikslag har olika förutsättningar som bör påverka valet av

transportlösningar i landets olika regioner.

Nuvarande planeringsprocess

 Mot bakgrund av ovannämnda riksdagsbeslut våren 1992 har regeringen justerat

sitt förslag till planeringsprocess för investeringsplaneringen

(prop.1992/93:176). Den reviderade planeringsprocessen innehåller väsentligen

följande ordning. Trafikverken utarbetar ett underlag som beskriver

konsekvenserna av alternativa investeringsinriktningar. Mot bakgrund av

trafikverkens underlag utformar regeringen en proposition med förslag till

övergripande riktlinjer för utbyggnad av infrastrukturen. Riksdagen beslutar mot

bakgrund av regeringens förslag om investeringsinriktning och om ekonomiska

planeringsramar. Regeringen uppdrar till Banverket, Vägverket och

länsstyrelserna att upprätta 10-åriga investeringsplaner i enlighet med gällande

förordningar om plan för stomjärnvägar, rikstäckande väghållningsplan, regionala

väghållningsplaner och planer för länstrafikanläggningar. Luftfartsverket och

Sjöfartsverket får i uppdrag att redovisa långsiktiga investeringsplaner.

Upprättade förslag sänds ut på remiss. Verken redovisar upprättade planer för

regeringen som godkänner planerna. Vägverket godkänner de regionala

väghållningsplanerna. Länsstyrelsen fastställer planen för

länstrafikanläggningar. Regeringen redovisar investeringsplanerna för riksdagen.

Planerna ligger till grund för att upprätta treårig budget och för den fysiska

planeringen.

 Planeringsprocessen inom vägsektorn är relativt detaljreglerad i flera olika

författningar. En grov indelning av processen kan göras i väghållningsplanering

och vägprojektering.

 I förordningen (1991:1809) om rikstäckande väghållningsplan, regionala

väghållningsplaner och planer för länstrafikanläggningar anges bl.a. att till

stöd vid fördelningen av medel till byggande och drift av statliga vägar skall

det upprättas en rikstäckande väghållningsplan för hela landet och en regional

väghållningsplan för varje väghållningsregion. Vidare skall för byggande av

bl.a. vägar och trafikanläggningar för varje län upprättas en plan för

länstrafikanläggningar.

 Innan de utpekade projekten kan byggas skall deras exakta lokalisering och

utformning bestämmas. Det sker i en vägprojekteringsprocess, genom en förstudie,

lokaliseringsutredning och detaljprojektering. Förfarandet vid upprättande av

arbetsplan för allmän väg regleras i väglagen (1971:908) och vägkungörelsen

(1971:904).

 Planeringsprocessen för infrastrukturåtgärder inom järnvägssektorn är i

dagsläget inte reglerad i en särskild lagstiftning på samma sätt som gäller för

t.ex. vägsektorn. I propositionen Om investeringar i trafikens infrastruktur

m.m. anges att ett förslag till banlag med mönster enligt väglagen skall

presenteras. Inom kommunikationsdepartementet har promemorian (Ds 1994:65) Lag

om järnvägsplanering upprättats. Promemorian remissbehandlas för närvarande.

Banverket har påbörjat en planeringsprocess som överensstämmer med förslaget. I

förordningen (1989:67) om plan för stomjärnvägar finns en reglering avseende

sådana järnvägar.

 Sjöfartens infrastruktur består av två delar, dels det i allt väsentligt

kommunala hamnväsendet, dels det av staten i huvudsak genom Sjöfartsverket

upprätthållna farledssystemet. Hamnarna har stor självständighet i förhållande

till staten. Investeringar sker genom respektive kommuns försorg. Investeringen

i farleder sker genom statens försorg enligt en plan som Sjöfartsverket

upprättar.

 Som grund för investeringar inom Luftfartsverket ligger en långsiktsbedömning

av efterfrågan på flygresor. Prognoserna bygger på en kombination av ekonomiskt

bestämda efterfrågefunktioner, omvärldsanalys och trafikscenarier.

Luftfartsverkets ledning anger förslag till utbyggnad av statliga flygplatser

och flygtrafikledningssystem i hela landet och kommunerna anger förslag till

utbyggnad av de kommunala flygplatserna. Tillståndsprövningen för dessa

flygplatser sker sedan enligt luftfartslagen (1957:297) och

luftfartsförordningen (1986:171). Prövning av allmän flygplats är en

tillståndsprövning, vilket innebär att naturresurslagen skall tillämpas.

 Riksdagen har bl.a. genom miljö- och trafikpolitiska beslut ställt sig bakom

en miljöanpassning av transportsystemet. Med begreppet ett miljöanpassat

transportsystem avses ett sätt att organisera och genomföra transporter av

personer och gods inom de ramar som uppställs av vad människor och natur tål.

Framtida planering

 Trafikens miljöpåverkan är komplex och måste angripas på ett integrerat sätt.

För att åstadkomma ett effektivt, säkert och miljöanpassat transportsystem krävs

åtgärder för bl.a. teknisk utveckling av fordon och bränslen, utveckling av

ekonomiska styrmedel m.m. Det är vidare nödvändigt att lägga fast strategier för

utvecklingen av investeringar i bebyggelse och sådana trafikanläggningar och

trafikleder som utgör delar av samhällets grundläggande infrastruktur liksom

strategier för åtgärder som främjar miljövänliga transportsätt. Den fysiska

planeringen har här en viktig uppgift. Berörd lagstiftning bör anpassas så att

den främjar inriktningen mot ett långsiktigt bärkraftigt transportsystem.

 Det är nödvändigt att anlägga ett långsiktigt perspektiv vid bedömning av

frågor om utbyggnad av trafikanläggningar och trafikleder. Utvecklingen av

transportsektorn måste styras mot ett uppfyllande av miljömålen och en

långsiktigt god hushållning med mark och vatten m.m. Det är angeläget att de

projekt som genomförs långsiktigt medverkar till att ett miljöanpassat

transportsystem kan förverkligas.

 Samspelet mellan planering av trafikanläggningar och trafikleder och

kommunernas planering för markanvändningen som helhet har stor betydelse för att

uppnå lösningar som är lämpliga i ett långsiktigt hushållningsperspektiv. Ett

utvecklat och brett samarbete i samhällsplaneringen är därvid en förutsättning.

Beslutsprocessen för trafikanläggningar och trafikleder måste ge utrymme för att

allsidigt bedöma konsekvenser och för att finna i alla avseenden hållbara

lösningar. Varje projekt ska prövas enligt gällande lagstiftning. Det innebär

att den prövande myndigheten ska se till att marken, vattnet och den fysiska

miljön i övrigt används så att en från ekologisk, social och samhällsekonomisk

synpunkt långsiktigt god hushållning främjas. Beslut om projekt som inverkar på

allmänna miljöintressen ska förberedas på ett öppet sätt. Det är viktigt att få

fram alternativ och ge förutsättningar för bedömningar om vad som långsiktigt är

det lämpligaste alternativet för utvecklingen på aktuella platser. Systemet med

miljökonsekvensbeskrivningar behöver utvecklas dels för att belysa olika

alternativ tidigt i beslutsprocessen och dels för att i beslutsprocessens senare

led ge stöd för en lämplig detaljlokalisering och detaljutformning av

trafikanläggningar och trafikleder.

 Ansvaret för samordnade bedömningar i den lokala och regionala

samhällsplaneringen när det gäller behovet av utveckling och förändring av

trafikanläggningar m.m. ligger främst på kommuner, regionplaneorgan, där sådana

finns, och länsstyrelser i samverkan med de statliga trafikverken. För att

åstadkomma en samordning med inriktning mot ett miljöanpassat transportsystem

måste arbetssätt och metoder utvecklas på alla nivåer i samhällsplaneringen.

Översiktsplanen har en viktig roll i samordningsarbetet genom sin möjlighet att

åskådliggöra hur samspelet mellan bebyggelse och trafik kan utvecklas på ett

sätt som är lämpligt i ett långsiktigt hushållningsperspektiv. Länsstyrelsernas

och de centrala myndigheternas arbete för att främja ett miljöanpassat

transportsystem i landets olika delar bör vara ett viktigt stöd för kommunernas

planeringsarbete.

 Erfarenheterna från den hittillsvarande planeringen av trafikanläggningar och

trafikleder visar att bindningar i många fall skett på ett tidigt stadium i

planeringsprocessen både vad gäller lokalisering och utformning, utan att

miljökonsekvenserna utretts och beaktats i tillräcklig mån. Under senare år har

flera fall förekommit där ekonomiska eller andra beslut har uppfattats som

styrande på den senare rättsliga prövningen av ett visst projekt. Det är

nödvändigt att utveckla planeringsprocessen så att ett smidigt samspel kommer

till stånd mellan ekonomisk sektor- och verksamhetsplanering å ena sidan och den

fysiska planeringen å den andra samtidigt som rättssäkerhet och berörda allmänna

intressen tillgodoses. Detta gäller i alla led i det ovan beskrivna

planeringssystemet.

 I samband med riksdagens beslut på den nationella nivån krävs som

beslutsunderlag en översiktlig analys av konsekvenserna i stort för miljön,

hälsan och hushållningen med mark och vatten m.m. samt med naturens resurser av

de prioriteringar av investeringar mellan trafikslag och mellan olika regioner i

landet som föreslås inom ramen för trafikpolitiken.

 Regeringens beslut om godkännande av trafikverkens investeringsplaner måste

också den grundas på en samlad analys av miljökonsekvenserna i stort av verkens

förslag.

 Därvid bör planerna stämmas av bl.a. mot transportsektorns miljömål för att se

om inriktningen av planerna främjar ett miljöanpassat transportsystem och vilka

alternativ som behöver utredas närmare. Särskilt behöver klarläggas om det i

planerna ingår anläggningar eller delar av leder som bör bli föremål för

tillåtlighetsprövning hos regeringen. Även om det står klart att regeringens

godkännande av en investeringsplan inte innebär något ställningstagande som

föregriper en prövning enligt gällande lagstiftning av en markanvändningsfråga,

är det naturligtvis inte lämpligt att regeringen godkänner investeringsplaner

som innehåller delprojekt som kan befaras vara oförenliga med

hushållningsbestämmelserna i balkens andra avdelning.

 Ett utvecklingsarbete för användningen av miljökonsekvensbeskrivningar i

planeringsprocessen pågår.

Boverket har regeringens uppdrag att i samråd med Statens naturvårdsverk,

Riksantikvarieämbetet och Svenska kommunförbundet införa

miljökonsekvensbeskrivningar i det svenska planerings- och beslutssystemet.

 Verkens arbete med miljökonsekvensbeskrivningar inriktas bl.a. mot att

utveckla dessa till ett stöd för en bred prövning, som inbegriper såväl effekter

på miljön som konsekvenser för markanvändningen och hushållningen med

naturresurser. Härvid studeras miljökonsekvenserna på såväl systemnivå som

projektnivå. Här har noterats svårigheter till följd av att

miljökonsekvensbeskrivningarna inte har reglerats enhetligt i olika lagar.

 Arbete pågår inom regeringskansliet med syfte att se över väglagen och

inriktningen av kommande järnvägsplaneringslag för att i lokaliseringsbeslut på

projektnivå ge ökade möjligheter att beakta de miljö- och trafikpolitiska

aspekterna och de krav som lagstiftningen ställer. Utgångspunkten är att

åstadkomma en allsidig och smidig prövning samt eftersträva en god förankring i

länsstyrelsernas och kommunernas planering redan i ett tidigt skede av

planeringsprocessen.

 Planeringsprocessen för järnvägar är inte reglerad i särskild lagstiftning.

Som nämnts pågår arbete inom regeringen med syfte att lägga fram ett förslag

till lagstiftning för byggande av järnvägar som tillgodoser moderna krav på en

bred planeringsprocess som är förankrad i kommunal och regional planering och

bland berörd allmänhet. Det innebär bl.a. att krav på

miljökonsekvensbeskrivningar och på tillämpning av naturresurslagens

hushållningsbestämmelser förs in i lagstiftningen.

 Under förutsättning att planeringssystem, metoder och former för samverkan

mellan stat och kommun utvecklats på det sätt som ovan beskrivits bör

trafikanläggningar och trafikleder normalt kunna prövas på ett

tillfredsställande sätt inom det ordinarie systemet med tillämpning av

bestämmelserna i miljöbalken om hushållning, miljökonsekvensbeskrivningar och

miljökvalitetsnormer. Enskilda trafikanläggningar och delar av trafikleder som

vägar, järnvägar, flygplatser, hamnar och farleder som kan medföra en från

nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på miljön eller

hushållningen med naturresurser m.m. bör därvid tillåtlighetsprövas av

regeringen efter särskilt beslut om sådan prövning enligt 5 kap. 2 §.

 Projekt som kan vara aktuella för tillåtlighetsprövning bör anmälas av

trafikverken i samband med deras redovisning till regeringen av vilka projekt

som föreslås ingå i 10-årsplanerna och vid de treåriga revideringarna av

planerna. Statliga myndigheter bör i övrigt anmäla till regeringen om de bedömer

att ett projekt som inte anmäls av trafikverken bör tillåtlighetsprövas av

regeringen. Med tanke på att regeringens beslut om tillåtlighet avses bli

bindande för efterföljande prövning enligt annan lagstiftning skall prövningen

avse projekt eller delar av projekt vars lokalisering och utformning är tämligen

väl preciserade. Om ett sådant projekt är synnerligen kontroversiellt från

miljösynpunkt och det kan ifrågasättas att det står i strid mot bestämmelserna i

miljöbalken om hushållning, miljökonsekvensbeskrivningar och miljökvalitetsmål

är det rationellt att regeringen i ett tidigt skede av planeringsprocessen ges

möjlighet att ta ställning i frågan. För sådana kontroversiella delar är det

rimligt att ansökan om tillåtlighet gäller minst två alternativ vars miljö-

konsekvenser är belysta på ett jämbördigt sätt.

4.12.3 Det kommunala vetot

Regeringens förslag: Det kommunala vetot skall inte påverkas beträffande

trafikanläggningar som prövas av regeringen.Kommitténs förslag: Det kommunala

vetot skall inte gälla för trafikanläggningar som tillåtlighetsprövas av

regeringen.

Remissinstanserna: Ett stort antal kommuner motsätter sig en inskränkning av det

kommunala vetot. Emellertid kan ett stort antal kommuner godta att rätten till

veto inskränks, om kommunerna garanteras något avgörande eller väsentligt

inflytande på lokaliseringen av anläggningen. Kommunförbundet kan godta ett

genombrott av det kommunala vetot för sådana omfattande infrastrukturprojekt av

nationell betydelse som rör flera kommuner, förutsatt att inga andra lösningar

är möjliga eller lämpliga och att undantaget är synnerligen begränsat.

Skälen för regeringens förslag: Den nu föreslagna lagtekniska lösningen innebär

att bestämmelserna om det s.k. kommunala vetot blir tillämpliga också på de ovan

redovisade verksamheterna. Något kommunalt veto gäller inte i dag för trafikan-

läggningar, annat än när regeringen enligt 4 kap. 2 § naturresurslagen själv

tagit initiativ till en prövning enligt lagen. I fråga om det kommunala vetot

görs i naturresurslagen undantag för vissa typer av anläggningar, dock bara om

det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att anläggningen kommer

till stånd. Järnvägar och vägar för nationell och regional trafik sträcker sig

med nödvändighet genom flera kommuner. Detsamma kan gälla om allmänna farleder.

Oavsett dessas betydelse i ett större sammanhang synes det diskutabelt att

statsmakterna mot en kommuns vilja genomdriver ett sådant projekt. Sådana

anläggningar bör således inte omfattas av undantagsreglerna varför det kommunala

vetot bör kvarstå oförändrat.

 Frågan om det kommunala vetot är emellertid sådan, att den bör utredas vidare

i särskild ordning.

Regeringens förslag: Nuvarande regler om förprövning av Koncessionsnämnden för

miljöskydd av trafik- och flottiljflygplatser överförs till miljöbalken.4.12.4

Fråga om koncessionsplikt för större trafikprojekt

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att hamnar för allmän trafik skall

kunna förprövas av Koncessionsnämnden för miljöskydd.

Remissinstanserna: Kommunförbundet delar kommitténs uppfattning att

koncessionsplikt inte skall införas för ytterligare vägar, järnvägar och

farleder. Förbundet anser inte heller att förprövningplikt ska införas för

hamnar för allmän trafik. Trafikverken uttalar sig inte närmare i fråga om

koncessionsplikt.

Skälen för regeringens förslag: Miljöskyddslagen är tillämplig på

trafikanläggningar såsom vägar, trafikplatser, flygplatser, järnvägar och

hamnar. Däremot faller fordon, luftfartyg, tåg och fartyg utanför lagens direkta

tillämpningsområde. I fråga om anläggningar inom trafiksektorn gäller i dag krav

på obligatorisk förprövning endast beträffande större trafik- och

flottiljflygplatser.

 I samband med att tillstånd meddelas enligt miljöskyddslagen kan föreskrivas

villkor som skall gälla för den miljöfarliga verksamhetens bedrivande. Som

exempel på sådana villkor kan nämnas trafikbegränsningar, bullerdämpande

åtgärder utmed en väg eller åtgärder till förebyggande av att avgaser förs in

med ventilationsluften i byggnader.

 Även om en trafikanläggning inte prövats enligt miljöskyddslagen gäller i

princip lagens tillåtlighetsregler. Det bör dock erinras om att

förbudsparagrafen (6 §) inte hindrar att sådana flygplatser, vägar eller

järnvägar, vars anläggande prövats i särskild ordning, används för avsett

ändamål.

 En tillsynsmyndighet kan meddela råd om lämpliga åtgärder för att motverka

störningar från exempelvis en trafikanläggning. Myndigheten har också möjlighet

att utfärda föreläggande om sådana försiktighetsmått eller förbud som behövs för

att lagen eller föreskrifter, som har meddelats med stöd av lagen, skall

efterlevas. För det fall tillstånd inte har meddelats

enligt miljöskyddslagen kan Koncessionsnämnden på hemställan av Naturvårdsverket

besluta om förbud mot miljöfarlig verksamhet, som inte är tillåtlig enligt

lagen, eller meddela föreskrifter om försiktighetsmått. I fråga om trafikan-

läggningar har det i några fall förekommit att Naturvårdsverket hemställt om

skyddsföreskrifter.

 Regeringen ser som en konsekvens av att generella förskrifter skall kunna

användas för miljöfarlig verksamhet att tillståndsprövningen kommer att minska.

Genomförs detta tilldelas kommunerna ett större ansvar för att miljöintressena

blir tillgodosedda vid det kommunala planarbetet. De föreslagna bestämmelserna

om miljökvalitetsnormer kommer att utgöra ett stöd för detta arbete. Sådana

kvalitetsnormer synes särskilt lämpliga för nya vägar. När normer meddelats

skall de därefter iakttas i samhällsplaneringen, omedelbart i fråga om nya an-

läggningar och efter framtagande av åtgärdsplaner i fråga om befintliga anlägg-

ningar.

 Vid tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet prövas såväl loka-

liseringsaspekterna som frågor om skyddsåtgärder och försiktighetsmått. Vid

lokaliseringsprövningen är emellertid Koncessionsnämnden skyldig att ta hänsyn

till vad kommunen bestämt i detaljplan eller områdesbestämmelser.

Koncessionsnämnden får således inte ge tillstånd till exempelvis en

trafikanläggning som inte ryms inom den kommunala planeringen. Statliga

myndigheter inom planeringen kan enligt plan- och bygglagen påverka den

kommunala planeringen genom att regeringen enligt 12 kap. 6 § kan förelägga kom-

mun att anta, ändra eller upphäva en detaljplan, om det behövs för att till-

godose riksintressen eller samordningen mellan flera kommuner i fråga om

markanvändningen.

 Koncessionsnämnden är oförhindrad att avslå en ansökan om att få bedriva

miljöfarlig verksamhet på en viss plats om man anser platsen olämplig oavsett om

valet av plats överensstämmer med kommunens markanvändningsplaner eller ej. I

fråga om prövningen av behovet av skyddsåtgärder och försiktighetsmått m.m.

skall Koncessionsnämnden göra en helt fristående bedömning.

 De redovisade omständigheterna innebär att det framstår som mindre

meningsfullt att införa koncessionsplikt för större trafikanläggningar av typen

vägar, järnvägar och farleder med hänsyn till att dessa till skillnad från

hamnar och flygplatser ofta kan beröra flera kommuner och därmed

samhällsplaneringsfrågorna i stort. Miljöbalken innehåller inte, till skillnad

från plan- och bygglagen, några regler för att lösa interkommunala tvister,

exempelvis i fråga om placeringen av nya läns- och riksvägar.

 Koncessionsnämndens prövning bör koncentreras till de fall då behov av sådan

prövning föreligger. Ett sådant behov kan särskilt gälla när miljömyndigheterna

finner skäl att ställa krav på skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått utöver

dem som fastställts under planeringsprocessen. I följande avsnitt redovisas hur

detta behov bör tillgodoses.

 Det är angeläget att det arbete som påbörjats inom Vägverket i fråga om krav

på förstudier av nya vägprojekt och prövningsplikt fortskrider samt att detta

arbete anpassas till miljöbalkens regelsystem på det sätt som redogjorts för

tidigare.

 Kommittén har föreslagit att Koncessionsnämnden för miljöskydd bör förpröva

även hamnar för allmän trafik. Hamnarna är nästan uteslutande en regional och

kommunal angelägenhet. Enligt vad som kan förutses kommer nybyggnaden att bli

ytterst marginell. Prövningen av försiktighetsmått bör kunna ske inom ramen för

skärpta miljökvalitetsnormer på området. Regeringen finner därför inte anledning

att föreslå någon förändring i denna del.

4.12.5 Tillämpning av miljöbalkens tillsynsbestämmelser på trafikanläggningar

Regeringens förslag: Tillsynsreglerna och reglerna i miljöbalken om miljöfarlig

verksamhet kan tillämpas även på vägar och järnvägar.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Vägverket har påtalat att den av kommittén föreslagna

stoppregeln medför risk för en oförutsebar tillämpning,vilket kan innebära att

hela planeringsprocessen för nya vägar blir svår att förutsäga. Kommunförbundet

anser att den lokala tillsynsmyndigheten skall utöva tillsynen över alla berörda

trafikanläggningar istället för Naturvårdsverket, som kommittén föreslår för

vissa anläggningar.

Skälen för regeringens förslag: Genom att den nuvarande undantagsregeln i 6 §

miljöskyddslagen avskaffas öppnas möjlighet att ställa krav enligt reglerna om

miljöfarlig verksamhet på vägar och järnvägar.

 Plan- och bygglagen ger begränsade möjligheter att rikta krav mot den

ansvarige att vidta skyddsåtgärder beträffande störningar från redan befintliga

trafikanläggningar. Inom ramen för tillsynsverksamheten enligt miljöbalkens

bestämmelser blir det möjligt att meddela förelägganden om skyddsåtgärder och

försiktighetsmått till skydd för de boende beträffande störningar från sådana

anläggningar. Ett beslut av tillsynsmyndigheten bör om det är nödvändigt kunna

avse också förbud mot trafikanläggningen, om denna kan antas komma att medföra

sådana störningar som avses med stoppreglerna om miljöfarlig verksamhet. Den som

vill genomföra anläggningen har dock i ett sådant fall möjlighet att vända sig

till tillståndsmyndigheten för att erhålla tillstånd till anläggningen. På så

sätt kan en fristående miljöprövning komma till stånd även på initiativ av den

som driver en anläggning.

 Länsstyrelsen har egna möjligheter också enligt väglagstiftningen att påverka

prövningen av bl.a. vägar och i händelse av oenighet med trafikverket i fråga få

tvisten hänskjuten till regeringen.

 Det är bara i undantagsfall som man i fråga om större trafikleder kan vänta

sig förelägganden eller förbud från miljömyndigheternas sida. I avsnitt 4.15

Tillsynen och avgifter redovisas synpunkter på hur tillsynssystemet bör

utformas. Där framgår bl.a. att regeringen anser att slutlig ställning till

ansvarsfördelningen mellan olika tillsynsmyndigheter och mellan den statliga och

kommunala kompetensen bör tas när Miljöorganisationsutredningen har presenterat

sitt förslag.

4.13Skydd av arter och naturområden

4.13.1 Naturvårdsregler i miljöbalken

Regeringens förslag: Naturvårdslagens regler om skydd för naturområden förs över

till miljöbalken. Biotoper av särskild betydelse för den biologiska mångfalden

skall kunna skyddas särskilt. Olika landskapstyper skall kunna bevaras i

huvudsakligen oförändrat skick genom att naturområden avsätts som nationalpark,

naturreservat eller naturvårdsområden.

 Landskap som utgör värdefulla kulturmiljöer skall kunna skyddas som

kulturreservat och kulturvårdsområden.

 Även bestämmelserna om arbetsföretag i naturen som finns i naturvårdslagen

och dess bestämmelser till skydd för växt- och djurlivet tas in i

balken.Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén

har inte lagt något särskilt förslag avseende kulturreservat och

kulturvårdsområden.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är överlag positiva till kommitténs förslag

vad gäller skydd för vissa områden och arbetsföretag i naturen. Flera kommuner

och länsstyrelser har påtalat det väl fungerande samarbetet mellan kommuner och

länsstyrelser när det gäller deras delade ansvar för naturskyddet.

Skälen för regeringens förslag: De bestämmelser som idag finns till skydd för

naturmiljön och kulturlandskapet är intagna i naturvårdslagen. Lagen har i

huvudsak utvecklats från 1952 års naturskyddslag. De intressen som vid den tiden

ställdes mot varandra när det gällde utnyttjandet av naturen var dels det

industriella framåtskridandets, dels människans behov av avkoppling, rekreation

och skönhetsupplevelser. Genom ett flertal ändringar har naturvårdslagen kommit

att anpassas till utvecklingen på andra områden inom miljörätten och har efter

hand kommit att ge ökade möjligheter att reglera arbetsföretag i naturen till

skydd för växt- och djurarter. En viktig uppgift för lagstiftningen på

miljöområdet är bevarandet av den biologiska mångfalden. Regeringen har i

propositionen Strategi för biologisk mångfald (prop. 1993/94:30, bet.

1993/94:JoU9, rskr. 1993/94:87) lagt fast en strategi för biologisk mångfald.

Miljömålen skall ges samma vikt och betydelse som skilda ekonomiska överväganden

i syfte att bygga mänsklig verksamhet på ekologisk grund. En helhetssyn skall

tillämpas vad gäller åtgärder för att upprätthålla ekologiska processer och

säkra arters långsiktiga överlevnad. I propositionen (s. 17 ff) har regeringen

uttalat bl.a. följande. Det är viktigt att en helhetssyn tillämpas vad gäller de

åtgärder som vidtas för att bevara den biologiska mångfalden och hållbart nyttja

dess beståndsdelar. Det handlar dels om en miljöanpassning av olika sam-

hällsverksamheter, dels om skydd för värdefulla naturområden. Betydande insatser

behövs för att minska de negativa effekterna av föroreningar, mark- och

vattenexploatering och för att åstadkomma en naturvårdsanpassning av jordbruket,

skogsbruket, fisket och rennäringen. En fortsatt ökning av arealen skyddad mark

är nödvändig. En fortlöpande dialog mellan miljö- och sektorsmyndigheter och

företrädare för näringar är av central betydelse för naturvårdsarbetet. Att

skydda områden med stöd av naturvårdslagen syftar bl.a. till att bevara ett

representativt urval av i landet förekommande naturtyper för kännedomen om den

svenska naturen och som referensområden för forskning och miljöövervakning.

Framför allt skall dock dessa skyddsområden användas för att bevara arter och

ekosystem som tål endast liten eller ingen mänsklig påverkan eller som är

kulturbetingade och därför kräver särskild skötsel för sin fortlevnad.

 Ett exempel på skydd för den biologiska mångfalden är det biotopskydd som

infördes i 21 § naturvårdslagen år 1991. Föreskrifterna om biotopskydd gör det

möjligt att förbjuda arbetsföretag inom mindre mark- eller vattenområden som

utgör livsmiljö för utrotningshotade växt- eller djurarter. Regeringen har i

naturvårdsförordningen med stöd av dessa föreskrifter utfärdat regler om ett

generellt skydd för alléer, källor med omgivande våtmark i jordbruksmark,

odlingsrösen i jordbruksmark, pilevallar, småvatten och våtmark i jordbruksmark,

stenmurar i jordbruksmark och åkerholmar. Skogsvårdsstyrelsen har bemyndigats

att besluta om förbud mot sådana arbetsföretag inom bl.a. följande biotoper.

Brandfält, lövbrännor, äldre naturskogsartade lövbestånd och ädel-

lövskogsbestånd, örtrika allundar, ravinskogar och åsgranskogar. Vidare har

länsstyrelsen fått motsvarande behörighet för rik- och kalkkärr i jordbruksmark,

naturliga ängar, naturbetesmarker samt för naturliga bäckfåror och ras- eller

bergbranter som inte omfattas av skogsvårdslagen.

 Vissa regler i naturvårdslagen som enligt dagens synsätt inte har så mycket

med naturvård att göra bör flyttas till annan lagstiftning. Det gäller sådant

som affischer och vissa skyltar. Miljöskyddskommittén har i sitt slutbetänkande

föreslagit en ny lag med vissa särskilda bestämmelser om renhållning och

skyltning, m.m.

 Ett antal regler i naturvårdslagen ger skydd för växt- och djurlivet utan att

detta direkt framgår av lagtexten. Dessa regler bör formuleras om så att växt-

och djurarters fortbestånd tydligt framstår som en viktig grund för

skyddsåtgärder. Det gäller bl.a. den paragraf i vilken de grundläggande

förutsättningarna för att inrätta naturreservat och naturvårdsområde anges.

Andra regler bör i vissa hänseenden skärpas i syfte att bevara växt- och

djurlivet.

 Mot bakgrund av detta synsätt och inriktningen av det moderna natur-

vårdsarbetet finns anledning att se över lagtexten och ändra dess struktur.

Områdesskydd

 Ett antal remissinstanser har ansett att områdesskyddet i form av

naturvårdsområde kan utgå eftersom det används endast i ringa mån och

skyddsåtgärderna kan tillgodoses genom institutet naturreservat.

 Regeringen vill framhålla att skyddsformen naturvårdsområde skall användas

bara om mindre inskränkningar i markanvändningen behöver göras. Om de

föreskrifter som erfordras för att miljön skall skyddas innebär att den pågående

markanvändningen avsevärt försvåras skall skyddsformen naturreservat användas. I

det senare fallet har markägaren rätt till ersättning för det intrång han

förorsakas i sin markanvändning.

 I all näringsutövning fordras att en viss grundläggande hänsyn tas till

naturvärdena. En bibehållen biologisk mångfald av biotoper, arter och gener, en

uthållig produktionsförmåga hos markerna och bibehållna tillgångar på vatten av

hög kvalitet förutsätter att markanvändningen särskilt inom jordbruket och

skogsbruket målmedvetet anpassas efter de naturliga förutsättningarna. Primärt

fordras att känsliga biotoper beaktas i alla verksamheter som bedrivs inom en

näring. Därutöver behövs särskilda åtgärder i form av områdesskydd.

Skyddsformerna finns redan i naturvårdslagen och har visat sig väl fylla sina

syften.

 Det traditionella områdesskyddet är en mycket viktig del i arbetet med att

bevara den biologiska mångfalden. Med tanke på de omfattande kostnader som är

förknippade med reservatsbildning måste en tydlig prioritering ske. För

närvarande är det framför allt urskogar och andra kategorier naturskogar, sjöar

och vattendrag, våtmarker samt ängs- och hagmarker som prioriteras. Efter hand

som kunskaperna om de ekologiska sambanden växer kan naturligtvis andra behov

göra sig gällande. Institutet naturvårdsområde bör finnas kvar.

 Betydligt fler områden behöver skyddas än som i dag är fallet. Nationalparker

och naturreservat bör därför i framtiden inrättas allt eftersom behov visar sig

och resurserna så medger. Det måste emellertid understrykas att flera av de

naturtyper som nyss uppräknats är allvarligt hotade. I avvaktan på att

miljöanpassningen nått längre inom olika samhällsområden behövs fortsatta

insatser för skydd av särskilt värdefulla naturområden.

 Regeringen har i den av riksdagen antagna propositionen En ny skogspolitik

(prop. 1992/93:226, bet. 1992/93:JoU15, rskr. 1992/93:352) slagit fast att

miljömålet skall nås genom en kombination av olika naturvårdsinsatser. En

komponent för att skydda den biologiska mångfalden är att avsätta ytterligare

skogsmark som reservat och att avsättningstakten höjs i förhållande till

dagsläget. Ökningen bör i första hand orienteras till södra och mellersta

Sverige samt till norra Sveriges kustland. I propositionen betonar föredragande

departementschefen att den skogspolitik som förordas ändrar tidigare bedömningar

av reservatbehovet. Han anförde vidare att det senare, när praktiska

erfarenheter av den nya skogspolitken vunnits, kan vara lämpligt att formulera

ett riktvärde för reservatbildningarna på lång sikt. Han uteslöt därvid inte att

en nivå i storleksordningen 5 % av den produktiva skogsmarken nedanför

skogsodlingsgränsen kan vara nödvändig att uppnå. Riksdagen delade denna

bedömning.

 Av remissvaren framgår att det finns ett ömsesidigt ansvar och väl utvecklat

samarbete mellan länsstyrelser och kommuner när det gäller att skydda

naturområden som naturreservat eller naturvårdsområden. Den av kommittén

föreslagna lagändringen, att länsstyrelsens ansvar tas bort vid delegation, bör

därför inte genomföras.

Kulturmiljövård

 En god yttre miljö är ofta förknippad med en miljö som har ett rikt

kulturhistoriskt innehåll. Att ta tillvara de lämningar som under olika tider

påverkat landskapets utformning och innehåll kan sägas vara ett av

kulturmiljövårdens viktigaste bidrag till en god miljö i vid mening.

 Vid sidan av byggnadsvård som av hävd är ett av kulturmiljövårdens

verksamhetsfält har under senare år arbetet med att slå vakt om historiskt

värdefulla landskap alltmer kommit i förgrunden för kulturmiljöarbetet. Ett

historiskt landskap är ett landskap i vilket återfinns väsentliga drag och

företeelser från odlingshistoria och äldre markanvändning. Genom en ändring i 3

a § naturvårdslagen år 1991 markerades att lagens skyddsbestämmelser kunde

tillämpas inte bara på värdefull natur, utan också för att skydda

kulturhistoriska värden i landskapet (prop. 1990/91:90, JoU 30, rskr. 338).

 Enligt regeringens mening är det viktigt med regler om att bevara

kulturmiljön som en del av landskapsbilden i den nya miljöbalken. Det bör klart

markeras att kulturmiljöaspekter, ensamma eller tillsammans med

naturvårdsaspekter, är ett skäl för att meddela skyddsföreskrifter. En särskild

bestämmelse bör därför finnas med denna innebörd. I de fall det huvudsakligen är

kulturmiljön som skall skyddas och i de fall kulturminneslagens regler inte är

tillfyllest bör de särskilda instituten kulturreservat och kulturvårdsområde

användas. De nya skyddsformerna bör ses som kompletterande instrument till

bestämmelserna om naturreservat och naturvårdsområden.

 Detta bör även medföra en följdändring i 2 kap. 9 § expropriationslagen

(1972:719). Regeringen avser att ta upp den frågan i samband med behandlingen av

miljöskyddskommitténs slutbetänkande.

Ytterligare lagstiftning

 I departementspromemorian (Ds 1993:64) Regler om handel med skyddade djur-

och växtarter m.m. finns förslag till lagstiftning med anknytning till vissa

internationella förpliktelser Sverige har inom naturvårdens område. Förslag

lämnas bl.a. till ändringar i naturvårdslagen. Promemorian har remissbehandlats.

Förslagen bereds för närvarande i regeringskansliet med sikte på att en

proposition skall lämnas till riksdagen under hösten 1994.

Departementspromemorian (Ds 1994:87) Naturvårdslagen och EU - förslag till

lagändringar inför ett svenskt medlemskap remissbehandlas för närvarande. Även

dessa förslag avses ingå i ovannämnda proposition.

Ersättning

 En grundläggande princip enligt miljöbalken är att den som vill bedriva någon

form av verksamhet måste iaktta aktsamhet om miljön och att denne också skall

stå för de kostnader som krävs för att undvika att miljö skadas.

 I departementspromemorian Naturvårdshänsyn och de areella näringarna (Ds

1991:87) har en arbetsgrupp förordat ett antal förslag rörande bl.a.

sektorsansvaret, naturvårdshänsyn och intrångsersättning.

 Regeringen återkommer i kapitel 4.19 till bestämmelserna om ersättning för

intrång i pågående markanvändning.

4.13.2 Strandskydd

Regeringens förslag: Strandskyddsbestämmelserna i naturvårdslagen överförs till

miljöbalken utan förändringar. Regeringen har i propositionen Strandskydd

(prop. 1993/94:229) redovisat sin bedömning att bestämmelserna om

strandskyddsdispens i glesbygder där tillgången på sjöar och vattendrag är

riklig bör kunna tillämpas differentierat inom områden som angetts i en antagen

översiktsplan. Riksdagen har i enlighet med regeringens förslag i samma

proposition beslutat om en ändring i naturvårdslagen med innebörd att

strandskyddsdispens skall bedömas även med hänsyn till behovet av skydd för

växt- och djurlivet. Skälen för regeringens förslag: Kommittén har föreslagit

att strandskyddets syften även skall vara att bevara goda livsbetingelser på

land och i vatten för växt och djurlivet. Vidare har kommittén föreslagit att en

kommunal myndighet i en detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10) skall få

bestämma om strandskyddet inom planområdet.

 Den i regeringens förslag angivna lagändringen har trätt i kraft den 1 juli

1994 (SFS 1994:854). Denna ändring i naturvårdslagen bör överföras till

miljöbalken.

4.13.3 Införande av främmande arter

Kommittén har föreslagit att det i balken införs en bestämmelse om att

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter

om utsättande i naturmiljö av växt- eller djurarter utanför dess naturliga

utbredningsområde. Regeln saknar motsvarighet i naturvårdslagen. En regel med

motsvarande innebörd finns i departementspromemorian Regler om handel med

skyddade djur- och växtarter m.m. (Ds 1993:64) som har remissbehandlats.

Regeringen avser att återkomma med förslag i denna fråga.

4.13.4 Prövning av täkter

Regeringens förslag: Prövningsplikt för kommersiella täkter av berg, sten, grus

sand m.m. kvarstår. En täkt som kan befaras skada livsbetingelserna för någon

växt- eller djurart som är hotad eller sällsynt skall endast i undantagsfall

tillåtas. Miljöskydds- och naturvårdsaspekter samordnas vid

tillståndsprövningen.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att täkter för husbehov skall kunna

underställas prövningsplikt. I övrigt överensstämmer kommitténs förslag med

regeringens.

Remissinstanserna: Övervägande antalet remissinstanser instämmer med förslaget.

Skogsstyrelsen framför att normala sidotäkter i samband med byggande av

skogsbilvägar inte bör omfattas av tillståndsplikt, men kan vara

samrådspliktiga. Lantbrukarnas riksförbund (LRF) framför att det inte har

påvisats att husbehovstäkt i lantbruket skulle vara ett sådant problem att det

motiverar ett så långtgående ingrepp att tillstånd skall kunna krävas. Enligt

LRF är det från ekonomiska synpunkter viktigt att kunna använda täktmaterial som

finns på en lantbruksfastighet för dess behov, exempelvis grus för att anlägga

och underhålla mark- och skogsvägar. Tillståndsplikt för husbehovstäkt är enligt

LRF ett stort ingrepp i den areella näringsverksamheten, vilket understryks av

att ett avslag på en tillståndsansökan inte skall berättiga markägaren rätt till

ersättning. Skogsindustrierna delar i stort LRF:s uppfattning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 18 § naturvårdslagen (1964:822) krävs

tillstånd för att bedriva kommersiella täkter av sten, grus, sand m.m. Redan i

naturvårdslagens föregångare, naturskyddslagen, reglerades täktverksamheten.

Motivet var skyddet för landskapsbilden. Skyddet avser efter en lagändring år

1974 även naturmiljön. Numera är principen att ju starkare naturvårdsintresse

som gäller för ett område, desto större måste behovet av täktmaterial vara för

att tillstånd skall medges (prop. 1981/82:220 s. 12).

Husbehovstäkter är generellt undantagna från kravet på tillstånd. Andra täkter

prövas enligt såväl naturvårdslagen som miljöskyddslagen.

Med husbehovstäkt avsågs enligt motiven till naturvårdslagen i första hand den

förbrukning som behövdes för att sköta en jordbruks- eller skogsfastighet (prop.

1964:148, s. 75). Gränsdragningen mellan en kommersiell täkt och en

husbehovstäkt har bl.a. klargjorts av regeringsrätten i en dom i januari 1993.

Enligt domen är det av avgörande betydelse om det uppbrutna materialet har

använts inom fastigheten för dess eget behov eller till avsalu. Begreppet

husbehovstäkt har i praktiken kommit att omfatta alla slags fastigheter.I 20 §

naturvårdslagen, vilken av kommittén föreslås bli införd i miljöbalken, finns en

bestämmelse som ger länsstyrelsen möjlighet att förbjuda husbehovstäkter om det

bedöms vara nödvändigt från naturvårdshänsyn.

Kommittén har förordat att även husbehovstäkter skall vara tillståndspliktiga.

Utvecklingen i framtiden får antas gå mot en allt större kunskap om ekologi och

naturvård. En sådan utveckling ökar kraven på att bruket av fastigheterna i allt

större utsträckning utgår från de naturgivna förutsättningarna. Det regelsystem

som finns idag och även bör införas i miljöbalken ger länsstyrelsen möjligheter

att reglera husbehovstäkter om det skulle visa sig nödvändigt. Regeringen anser

att frågan om tillståndsplikt för husbehovstäkter bör utredas vidare.

Tillståndsprövningen för täkter bör ske mot bakgrund av en intresseavvägning.

Enligt nuvarande regler framgår inte vilka slags överväganden som bör göras. En

prövningsregel som ger uttryck för hur denna avvägning skall göras bör därför

införas i miljöbalken. En täkt som kan befaras skada livsbetingelserna för någon

växt- eller djurart som är hotad eller sällsynt bör endast i undantagsfall

tillåtas.

Naturvårdsverket har i sitt remissyttrande påtalat att begreppet sten för

fackfolk i första hand betyder löst material av en viss fraktion och att även

begreppet berg bör införas i lagregeln för att tydliggöra att även bergtäkter

avses. Regeringen delar denna bedömning.

Reglerna bör i största utsträckning utformas så att frågor om täkttillstånd kan

prövas i ett sammanhang.

Frågor om ersättning tas upp i avsnitt 4.19.

4.13.5 Markavvattning

Regeringens förslag: Tillståndsplikten för markavvattning kvarstår oförändrad.

 Regeringen får även i fortsättningen förbjuda markavvattning i särskilt

skyddsvärda våtmarksområden. Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att

tillståndsplikten för markavvattning skall kvarstå. Enligt kommitténs förslag

bör bestämmelserna skärpas så att tillstånd får lämnas om särskilda skäl talar

för att företaget kommer till stånd i de fall dess påverkan för

livsbetingelserna för växt- och djurlivet och på omgivningen kan antas bli

obetydlig. I de fall påverkan antas bli påtaglig får tillstånd, enligt

kommittén, lämnas endast om det finns synnerliga skäl.

 Vidare innebär kommitténs förslag att det för detaljdränering genom

täckdikning krävs tillstånd endast om det är sannolikt att företaget medför

menlig inverkan på naturmiljön. Tillstånd får då lämnas endast om särskilda skäl

föreligger. Kommittén har inte behandlat frågan om vattenföroreningar vid

markavvattning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är överlag positiva till kommitténs förslag

beträffande markavvattning. Skogs- och lantbruksnäringarnas företrädare anser

att bestämmelserna inte bör skärpas i förhållande till nu gällande regler.

Jordbruksverket anför att en vanlig orsak till att dikessektioner behöver utökas

är att vatten tillkommit genom någon exploatering i omgivningen, såsom vatten

från banvallar, vägar eller tunnlar. Verket menar att de två första paragraferna

i kommitténs lagförslag, med den tolkning kommittén givit bestämmelserna, i

denna del medför att det blir stopp för utbyggnads- och exploateringsföretag i

större delen av Syd- och Mellansverige. Verket föreslår ett tillägg till 2 §

andra stycket så att nydikning kommer att omfattas av 1 § medan följdåtgärderna

vid omprövning tillståndsprövas enbart enligt vattenlagen. Skogsindustrierna

anför att nya brukningssätt tillsammans med bättre kunskaper om våtmarkernas

betydelse lett till att all dikning minskat radikalt. Det förefaller därför

överilat att föreslå ytterligare regleringar. Lantbrukarnas riksförbund anser

att det generella prövningssystem som kommittén föreslår skall överföras till

miljöbalken från 18 d § naturvårdslagen bör utgå. Enbart individuella prövningar

medför att en riktig intresseavvägning kan göras. När det gäller dikesrensningar

anser LRF att det inte är visat att dessa utgör ett sådant allmänt problem att

en anmälningsplikt är motiverad. Skogsstyrelsen anför att utredningen ger en för

negativ bild av läget. Styrelsen föreslår en prövningsgrund för markavvattning

där nyttan av företaget vägs mot inverkan på den biologiska mångfalden.

Styrelsen påtalar att risken för att begreppet rensning används felaktigt ökar,

om möjligheterna till markavvattning försvåras ytterligare. Detta ger

tillsynsmyndigheterna sämre möjligheter än idag att påverka arbetet.

Skälen för regeringens förslag: Tillstånd krävs enligt 18 c § naturvårdslagen

för att företa markavvattning, dvs. för att, med lagens ord, utföra åtgärder för

att avvattna mark, för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot

vatten. Syftet med åtgärden skall vara att varaktigt öka en fastighets

lämplighet för något visst ändamål. Att rensa befintliga diken för att behålla

lämpligheten räknas inte som markavvattning, inte heller att utföra s.k.

skyddsdikning för att hindra grundvattnet från att stiga efter en slutavverkning

av skog.

 Regleringen infördes år 1986 och har därefter skärpts, senast år 1991. Då

bemyndigades regeringen att förbjuda markavvattning i områden där det är

särskilt angeläget att bevara våtmarkerna (18 d §) samt infördes bestämmelser om

att vattenföroreningsrisken skulle beaktas vid prövning enligt 18 c §.

 Regeringen gav i januari 1992 Statens naturvårdsverk i uppdrag att i samråd

med Skogsstyrelsen och Jordbruksverket lämna förslag till avgränsning av sådana

områden som avses i 18 d § naturvårdslagen. Myndigheterna föreslog i sin

redovisning att förbud skulle införas mot åtgärder i syfte att dika ut ny mark

för jordbruks- och skogsbruksändamål inom vissa områden i södra och mellersta

Sverige. Naturvårdsverket och Jordbruksverket föreslog förbud mot markavvattning

inom de mest värdefulla objekten (klass 1 och 2) i den riksomfattande våtmark-

sinventeringen i 16 av landets län. Skogsstyrelsen ansåg att ett generellt

förbud inte borde införas.

 I regeringens proposition Strategi för biologisk mångfald, som har tillkommit

efter det att kommittén framlagt sitt förslag till miljöbalk, har regeringen

fastlagt att skyddet för våtmarkerna skall stärkas. Det sker genom förbud mot

markavvattning i de delar av Syd- och Mellansverige som hyser en liten andel

kvarvarande våtmarker. I samband med att propositionen förelades riksdagen

beslutade regeringen om ändringar i naturvårdsförordningen (1976:484) med stöd

av 18 d § naturvårdslagen. Regleringen har i förordningen utformats så att det

råder förbud enligt 18 d § naturvårdslagen mot markavvattning i vissa angivna

län, kommuner eller områden. Länsstyrelsen får, om det finns särskilda skäl, i

det enskilda fallet medge undantag från förbudet.

 Departementschefen anförde i detta avsnitt i propositionen om biologisk

mångfald väsentligen följande. All markavvattning, som är tillståndspliktig

enligt bestämmelserna i 18 c § naturvårdslagen, kan omfattas av förbudet mot

markavvattning enligt 18 d §. Det är viktigt att notera att detta inte innebär

ett totalt stopp för alla typer av markavvattnande åtgärder inom de angivna

områdena. Förbudet omfattar endast sådana åtgärder som är tillståndspliktiga

enligt 18 c §. Syftet skall enligt denna bestämmelse vara att varaktigt öka en

fastighets lämplighet för något visst ändamål. Det innebär att resning av diken

eller dikning på jordbruksmark om vattenproblem uppkommit på grund av åtgärder

på intilliggande mark, t.ex. genom infrastrukturåtgärder, inte omfattas av

förbudet. Vidare får länsstyrelsen föreskriva om undantag från skyldigheten att

söka tillstånd till markavvattning inom ett område om markavvattningen inte

skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön. Ett skäl att tillämpa

undantagsbestämmelsen kan vara att det gäller att komplettera tidigare dikningar

i ett redan kraftigt påverkat område där naturvärdena inte försämras ytterligare

av ingreppet.

 Formuleringarna i ovanstående stycke har inte till syfte att ändra gällande

rätt. Det innebär att i de fall vattenproblem uppkommit på grund av åtgärder på

intilliggande mark, t.ex. genom infrastrukturåtgärder, och den dikning som

behövs för att bibehålla fastighetens lämplighet för ett visst ändamål är av

sådan omfattning att den kräver länsstyrelsens tillstånd, bör

undantagsbestämmelserna kunna tillämpas.

 Det råder delade meningar bland remissinstanserna om en skärpning av reglerna

om markavvattning behövs. De skogliga företrädarna har kritiserat kommitténs

slutsatser av Naturvårdslagsutredningens enkät om 15 länsstyrelsers

tillståndsprövning under ett år. De anser att anledningen till att ett allt

mindre antal tillståndsansökningar avslås står att finna i att medvetenheten om

våtmarkernas betydelse ökat samt att kännedom om länsstyrelsernas bedömning

genom förhandskontakter och skogsvårdsstyrelsernas rådgivning medfört att

områden med höga naturvärden i mindre utsträckning blir föremål för ansökan.

 Av Naturvårdslagsutredningens enkät och en utredning gjord av Na-

turvårdsverket framgår att endast några få procent av tillståndsärendena avslås.

Regeringen delar Skogsstyrelsens uppfattning att inte allt för långt gående

slutsatser kan dras av dessa undersökningar, främst med beaktande av de motiv

Skogsstyrelsen anför.

 Kommittén har belyst våtmarkernas utomordentliga betydelse för den biologiska

mångfalden och har även lyft fram våtmarkernas betydelse för vattenvården genom

att de håller kvar gödningsämnen och andra föroreningar som annars förs vidare

till sjöar och hav. Regeringen delar kommitténs uppfattning i denna del i likhet

med vad som framgår av ställningstagandena i propositionen Strategi för

biologisk mångfald.

 Remissinstanserna har överlag varit positiva till förslaget. Skogsstyrelsen

och Jordbruksverket har invänt mot förslaget och ansett att det går för långt.

 Som ovan nämnts har kommittén lagt fram sitt förslag innan skärpningarna mot

markavvattning genomfördes i naturvårdsförordningen i samband med nyssnämnda

proposition. I den propositionen redovisades frågan om markavvattning ingående.

De förslag kommittén lagt fram medför ytterligare skärpning av reglerna.

Regeringen finner inte att det framkommit skäl att ytterligare skärpa de regler

som då infördes och instämmer därmed i vad Skogsstyrelsen och Jordbruksverket

anfört i denna del.

 Flera länsstyrelser har påtalat att kommitténs förslag inte längre omfattar

den ändring som år 1991 infördes i 18 c § naturvårdslagen så att det vid

tillståndsprövning även skall beaktas om åtgärderna leder till

vattenföroreningar. Kommittén har emellertid föreslagit en prövningsregel som

innebär, att företagets påverkan på bl.a. omgivningen skall vägas in vid

tillståndsprövningen. Eftersom effekten på omgivningen oftast är

vattenföroreningar finner regeringen att gällande rätt, för tydlighetens skull,

bör överföras oförändrad till miljöbalken.

 Som tidigare sagts varierar naturförhållandena över landet. I Malmöhus län

utgör våtmarksarealen 1,4 % av den totala markarealen och i Norrland och norra

Svealand över 20 %. Det är därför lämpligt att Naturvårdsverket utarbetar

rekommendationer om vad länsstyrelserna i olika delar av landet särskilt bör

väga in i sina olika bedömningar.

 Bemyndigandet enligt 18 d § naturvårdslagen för regeringen att förbjuda

markavvattning i vissa känsliga områden bör finnas kvar. Det ger möjlighet att i

särskilda fall föreskriva ett särskilt starkt skydd för områden med en liten

andel kvarvarande våtmarker eller våtmarker med särskilt höga naturvärden t.ex.

våtmarksområden som är klassade enligt Våtmarkskonventionen.

 I praktiken har det visat sig vara svårt att dra en klar gräns mellan sådan

dikning som utgör markavvattning i lagens mening och s.k. skyddsdikning. Det

sistnämnda avser åtgärder för att hindra grundvattnet från att stiga när ett

skogsområde har kalhuggits. Återväxten i skogen efter en slutavverkning

underlättas av att grundvattnet kan hållas nere. Därför är dikningar av detta

slag mycket vanliga, särskilt i Norrland.

 I 1991 års miljöproposition (prop. 1990/91:90, s. 407) uttalar regeringen att

det kan befaras att många dikningar har betraktats som skyddsdikningar och

aldrig förts till prövning, trots att det i själva verket har varit fråga om

företag som krävt tillstånd. Under år 1991 har därför i 17 § (nuvarande 14 §)

skogsvårdslagen införts anmälningsskyldighet för skyddsdikningar och i 21 §

(nuvarande 32 §) samma lag anges nu uttryckligen att dikningar utgör grund för

att utfärda föreskrifter om naturvårdshänsyn.

 I 15 § skogsvårdsförordningen (1993:1096) har intagits en bestämmelse om

skyldighet för skogsmarkens ägare att till skogsvårdsstyrelsen anmäla sådan

dikning efter avverkning som inte kräver tillstånd enligt 18 c §

naturvårdslagen.

 Behovet av skyddsdikning är nära beroende av hyggenas storlek och utformning.

Till grund för bedömningen om en åtgärd är att betrakta som markavvattning eller

skyddsdikning måste områdets naturgivna vattenstatus ligga. Det är således inte

skyddsdikning att dika ett redan före avverkningen naturligt vått skogsområde

efter det att skogen avverkats. Skogsbruket inom sådana områden bör i stället

anpassas till de naturgivna förutsättningarna och bedrivas så att områdets

naturliga vattenstatus kan behållas.

 Med hänsyn till att naturvårdshänsynen inom skogsbruket torde öka till följd

av den nyligen fastlagda strategin inom näringen och att anmälningsskyldighet

för skyddsdikning nyligen har beslutats bör inga nya regler för skyddsdikning

för närvarande införas.

 Ett likartat problem föreligger när det gäller att dra gränsen mellan rens-

ningar och markavvattningar. Inte sällan utförs dikning utan tillstånd under

åberopande av att det är fråga om rensning, trots att dikningen i själva verket

går längre än vad som behövs för att återställa tidigare gällande bottennivåer.

Även detta har i vissa fall lett till att våtmarker avvattnats utan att någon

prövning har skett. Rensning vidtas för att behålla vattnets djup eller läge.

Enligt motiven till vattenlagen är det avgörande kriteriet för att en

underhållsrensning skall anses föreligga inte hur lång tid det har gått sedan

föregående resning, utan om ett nytt naturtillstånd kan anses etablerat.

 För att komma tillrätta med nuvarande problem med rensningar bör i första

hand informationen om gällande bestämmelser förbättras.

4.13.6 Naturvården och sektorsansvaret

Regeringens förslag: Sektorsansvaret för miljön kvarstår.

 De allmänna aktsamhets- och tillsynsreglerna i miljöbalken skall i viss

utsträckning läggas till grund för prövning och tillsyn inom sektorerna i den

mån verksamheten regleras i miljöbalken. Kommitténs förslag: Kommitténs förslag

överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser anser att ytterligare ett

antal lagar bör införas i balken. De föreslagna lagarna varierar något, men

skötsellagen och skogsvårdslagen tillhör dem som är vanligast förekommande. Som

skäl anförs att de näringar som berörs av dessa lagar har mycket stor

miljöpåverkan och att det inte är möjligt att uppnå ett fullgott naturskydd utan

att inarbeta dessa lagar.

Skälen för regeringens förslag: Naturvärdena har i första hand skyddats genom

naturvårdslagen (1964:822), som innehåller bestämmelser om hur värdefulla

naturområden kan skyddas, om prövning av arbetsföretag i naturen m.m. I de

särskilda lagarna för olika näringar finns regler för hur näringarna skall

bedrivas bl.a. med avseende på att skydda naturvärdena. När det gäller

naturvårdshänsyn finns i lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark och

skogsvårdslagen (1979:437) särskilda s.k. hänsynsregler. Vidare regleras

rennäringen genom rennäringslagen (1971:437) som också innehåller bestämmelser

om naturvårdshänsyn.

 Eftersom vi i Sverige inte tillämpar en strategi med en ensidig satsning på

skyddade områden för att bevara viktiga naturvärden ställs särskilda krav på hur

olika verksamheter bedrivs i vardagslandskapet.

 I regeringens proposition Miljöpolitiken inför 90-talet (prop. 1987/88:85)

uttalar departementschefen bl.a. följande om miljöpolitikens mål. Miljöpolitiken

måste utifrån en helhetssyn bedrivas sektorövergripande. Varje samhällssektor

har ett ansvar för att förhindra att nya miljöskador uppstår och att lösa de

problem som redan föreligger. I propositionen En god livsmiljö sammanfattas de

övergripande miljömålen på följande sätt. Målet med miljöpolitiken är att skydda

människors hälsa, bevara den biologiska mångfalden, hushålla med uttaget av

naturresurser så att de kan utnyttjas långsiktigt samt skydda natur- och

kulturlandskap.

 I regeringens proposition om en strategi för biologisk mångfald (prop.

1993/94:30) beskrivs utgångspunkterna för strategin inom olika näringar. Inom

jordbruket utgår strategin från insikten att näringen bygger på ekosystem som

delvis skapats och underhålls av människan. Detta innebär bl.a. att

brukningssystem som värnar den biologiska mångfalden i jordbrukslandskapet måste

upprätthållas. De aktuella miljömålen för jordbrukssektorn slogs fast av

riksdagen i 1990 års livsmedelspolitiska beslut. I propositionen 1989/90:146 om

livsmedelspolitiken ger den föredragande departementschefen en sammanfattning av

regeringens förslag i den delen enligt följande. Miljömålet i den nya

livsmedelspolitiken är att slå vakt om ett rikt och varierat odlingslandskap och

att minimera jordbrukets miljöbelastning på grund av växtnäringsläckage och

användning av bekämpningsmedel. Det är viktigt att odlingslandskapets natur- och

kulturmiljövärden bevaras. Ett rikt och bevarat odlingslandskap är av central

betydelse för flora, fauna och för att stärka den genetiska mångfalden.

 I skogsbruket präglas strategin av bruk av ett naturligt ekosystem.

Målsättningen är att anpassa brukningen till naturtillståndet och skogs-

ekosystemens naturliga föryngringsprocesser. Efter förslag i regeringens

proposition En ny skogspolitik (prop. 1992/93:226) har genom ändringar i

skogsvårdslagen näringen getts en inriktning i linje med denna strategi. Det

uppställs såväl ett miljömål som ett produktionsmål för skogsbruket. Miljömålet

formuleras enligt följande. Skogsmarkens naturgivna produktionsförmåga skall

bevaras. En biologisk mångfald och genetisk variation i skogen skall säkras.

Skogen skall brukas så att växt- och djurarter som naturligt hör hemma i skogen

ges förutsättningar att fortleva under naturliga betingelser i livskraftiga

bestånd. Hotade arter och naturtyper skall skyddas. Skogens kulturmiljövärden

samt dess estetiska och sociala värden skall värnas. Produktionsmålet formuleras

på följande sätt. Skogen och skogsmarken bör nyttjas effektivt och ansvarsfullt

så att den uthålligt ger en god avkastning. Skogsproduktionens inriktning skall

ge handlingsfrihet i fråga om användningen av vad skogen producerar.

 Rennäringen bedrivs liksom skogsbruket på basen av ett naturligt ekosystem.

Näringen är beroende av tillgången på bete. Renstammens storlek bestäms i allt

väsentligt av tillgången till ett väl samlat och åtkomligt vinterbete. Riksdagen

har i propositionen om samerna och samisk kultur (prop.1992/93:32, bet.

1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115) lagt fast en ny politik. Enligt denna skall

strategin i allt väsentligt bygga på en anpassning till den varierande

tillgången på bete som styrs inte bara av ekologiska förutsättningar, utan också

av hänsynen till andra samhällsintressen som t.ex. skogsbruk.

 I nyssnämnda proposition Strategi för biologisk mångfald tas bl.a. följande

upp om fiske. Fiske är resursutnyttjande från ett i huvudsak naturligt

ekosystem. Den ledande principen bör vara att resursutnyttjandet inte överstiger

ekosystemets produktionsförmåga med hänsyn tagen till de naturliga

fluktuationerna i resursunderlaget. Målen för natur- och miljövården inom

fiskets område är att fisk och skaldjur och deras näringsorganismer skall

bevaras i livskraftiga, naturligt reproducerande bestånd. I detta inkluderas

bl.a. att slå vakt om alla fiskarter i landet, dvs. bevara den biologiska

mångfalden.

 Kommittén har diskuterat för- och nackdelar med att föra över miljöregler

från olika sektorslagar för de areella näringarna till miljöbalken. Kommittén

har stannat för att föreslå att reglerna inte ska föras in balken. Det främsta

skälet för denna lösning har kommittén angett vara att en sammanhållen

lagstiftning inom varje sektor för sig har den fördelen att den förstärker en

samhällstruktur där miljötänkandet genomsyrar all verksamhet inom sektorn.

Regeringen delar denna uppfattning.

 I detta sammanhang förtjänar att påpekas att det är viktigt att skilja mellan

det ansvar som kan åvila näringen inom olika ekonomiska verksamheter och den

ansvarsfördelning som bör råda mellan miljömyndigheter och sektorsmyndigheter.

Sektorsmyndigheternas roll i naturvårdsarbetet är bl.a. att ta initiativ till

insatser och åtgärder, utarbeta sektorsplaner för genomförande av åtgärder och

tillsammans med näringen genomföra åtgärder, följa upp resultaten samt sprida

kunskap och utbildning inom näringen om åtgärder och mål i syfte att medverka

till en ekologisk anpassning av sin verksamhet i enlighet med fastställda miljö-

mål. Miljömyndigheternas främsta uppgift är att ange de övergripande målen och

utvärdera sektorernas arbete.

 I regeringens proposition Strategi för biologisk mångfald angav regeringen

att aktionsplaner eller handlingsprogram för bevarande av biologisk mångfald bör

utarbetas dels av Naturvårdsverket, för uppföljning av miljömål och för en

samlad bedömning av insatsbehoven inom hela landet, dels av respektive

sektorsmyndighet som sektorsvisa konkreta planer eller program. På så sätt kan

den praktiska tillämpningen av principen om sektorsansvar inom naturvårdsområdet

föras vidare.

 I balken finns allmänna aktsamhetsregler för de som ämnar bedriva eller

bedriver verksamhet som regleras i miljöbalken. Naturvårdslagen innehåller inte

några särskilda tillsynsregler. Enligt regeringens förslag bör i miljöbalken

finnas en bestämmelse som ger tillsynsmyndigheten befogenhet att meddela vissa

förelägganden eller förbud som behövs för att balken eller föreskrifter eller

villkor meddelade med stöd av balken efterlevs (se avsnitt 4.15.2). Detta

innebär i sin tur att de allmänna aktsamhets- och tillsynsreglerna kan läggas

till grund för tillsynsåtgärder inom de areella näringarna i den mån

verksamheten regleras av miljöbalken.

4.14Bemyndiganden

Regeringens förslag: I ett särskilt kapitel i

miljöbalken får regeringen bemyndigande att meddela

föreskrifter av allmän karaktär. Sådana föreskrifter

bör gälla avvikelser från balken i övrigt i den

utsträckning det är nödvändigt för att stärka

försvarsberedskapen på grund av rådande särskilda

förhållanden.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit ett särskilt kapitel med

bemyndigande att meddela föreskrifter istället för föreskrifter i de olika

sakfrågorna.

Remissinstanserna: Remissynpunkterna på kommitténs förslag om föreskrifter har

redovisats tidigare i avsnitt 4.2. Därav framgår att ett betydande antal

remissinstanser har riktat skarp kritik mot kommitténs förslag.

Skälen för regeringens förslag: Vi har behandlat frågan om föreskrifter och om

dess fördelar och nackdelar i avsnitt 4.2.2. Våra slutsatser är att generella

föreskrifter liksom hittills måste vara att verksamt styrmedel i miljöpolitiken.

Arbetet med föreskrifter måste dock ske med tillräcklig kompetens och i

kontrollerade former. Möjligheter till samordningsvinster när lagstiftningen nu

sammanförs till en miljöbalk måste beaktas. Det är också viktigt att beslut om

föreskrifter fattas på en konstitutionell nivå som framstår som lämplig i det

enskilda fallet. Samtliga dessa frågor har vi berört och behandlat i avsnitt

4.2.2. Vi har funnit att kommitténs förslag med ett särskilt kapitel med

bemyndiganden inte bör föras in i balken. Vi har med utgångspunkt i våra slut-

satser i avsnitt 4.2.2 fört in bemyndiganden i kapitlen om miljökvalitetsnormer

(6 kap. 1 och 5 §§), miljökonsekvensbeskrivningar (8 kap. 1 och 2 §§), skydd

för naturområden (9 kap. 2, 10, 12, 16 och 17 §§), skydd för växt- och

djurlivet (10 kap. 3-7 §§), vissa arbetsföretag i naturen m.m. (11 kap. 4, 5, 7

och 9§§), miljöfarlig verksamhet, (13 kap. 6-11 och 40-41 §§), kemiska produkter

(14 kap. 1,3 och 8-12 §§), hälsoskydd (15 kap. 6-10 §§), avfallshantering (16

kap 5, 7, 9-10 och 15 §§) , tillsyn (18 kap. 1 §), avgifter (19 kap. 1-4 och

7 §§) samt miljöskyddsavgifter, (22 kap. 3 §).

 Vi anser att dessa bemyndiganden täcker de behov som finns inom miljöbalkens

ram. I stor omfattning motsvarar dessa bemyndiganden föreskrifter som finns

redan i gällande lagstiftning. Nyheterna gäller främst föreskrifter om

miljökvalitetsnormer och bemyndigandet om normregler i avsnittet om miljöfarlig

verksamhet samt bemyndigandet att meddela närmare föreskrifter om

miljöskyddsavgifter.

 Genom vårt förslag täcks flertalet av de förslag till bemyndiganden som har

lämnats i kommitténs betänkande. På några punkter innebär dock vårt

ställningstagande att vissa av de allmänt hållna bemyndigandena i kommitténs

huvudbetänkande, 4 kap., inte får någon direkt motsvarighet i regeringens

förslag till miljöbalk.

 Kommittén har föreslagit en bestämmelse om att föreskrifter som meddelas med

stöd av balken skall grundas på balkens allmänna aktsamhetsregler och

föreskrifter om miljökvalitetsnormer. Enligt regeringens mning är det

nödvändigt att de föreskrifter som utfärdas med stöd av särskilda bemyndiganden

också står i samklang med balkens aktsamhetsregler. Någon särskild föreskrift om

detta behövs enligt vår mening inte.

 Kommittén har vidare föreslagit ett allmänt bemyndigande att meddela undantag

i särskilda fall från balkens föreskrifter. Som kommittén påpekar torde en sådan

ordning kunna tillämpas utan särskild lagbestämmelse därom. Det finns också

vissa allmänna hinder mot undantagsbeslut, t.ex. bindande EG-rätt. Liksom

hittills bör den ordningen gälla att ställning tas i det enskilda fallet till

förutsättningarna för att medge undantag.

 Kommittén har också föreslagit ett bemyndigande av allmän karaktär för

regeringen att under vissa omständigheter överlåta åt kommunerna att meddela

föreskrifter. Som kommittén framhåller motsvarar den av kommittén föreslagna

föreskriften närmast 13 § hälsoskyddslagen. Vi anser att ett motsvarande

bemyndigande bör tas in i balkens särskilda föreskrifter om hälsoskydd.

 Mot bakgrund av i huvudsak 26 § hälsoskyddslagen har kommittén slutligen

föreslagit ett särskilt bemyndigande som gäller undantagsföreskrifter för det

fallet att krigsförhållanden råder. Regeringen delar uppfattningen att ett

allmänt hållet bemyndigande som gäller försvaret av Sverige bör finnas i

miljöbalken. Krig är det mest allvarliga miljöhotet. I vissa fall måste därför

kraven på försvaret vara andra än dem som gäller för samhället i övrigt. Det kan

därför finnas skäl för att toleransnivån mot försvarets verksamhet under vissa

förhållanden är högre än mot verksamhet i övrigt. Den ram för att meddela

föreskrifter av hänsyn till försvaret av Sverige som kommittén har föreslagit är

enligt regeringens mening väl snäv. Som kommittén också har varit inne på och

som påpekats av Överstyrelsen för civil beredskap är ett alternativ till det

kommittén har föreslagit att hämta förebilden till det bemyndigande som skall

tas in i miljöbalken i 64 § miljöskyddslagen, där siktet mer allmänt är inställt

på totalförsvarets förhållanden. I detta sammanhang är det dock också angeläget

att påpeka att miljölagstiftningen gäller och skall tillämpas även i ett skede

av t.ex. krigsfara om särskilda föreskrifter inte har meddelats med stöd av nu

ifrågavarande bemyndigande. Samtidigt vill regeringen hänvisa till sina

ställningstaganden i UNCED-propositionen (prop. 1993/94:111, 57 f.) när det

gäller avvägningen mellan försvarsintressena och miljöintressena. Verksamheten

inom totalförsvaret genomförs i enlighet med de mål som har fastställts av

statsmakterna. Sålunda skall försvarsmakten i fred bl.a. vidta förberedelser för

verksamhet i krig. Regeringen har i 1993 års regleringsbrev angett att detta är

det övergripande målet också i miljöhänseende. Regeringen anser att intresset

att verksamheten inom totalförsvaret i fred bedrivs på ett ändmålsenligt sätt

har en sådan övergripande betydelse att det i vissa fall leder till att

miljöfarlig verksamhet måste tillåtas. Detta innebär att det kan vara nödvändigt

att regeringen meddelar särskilda föreskrifter för att försvarsmakten skall

kunna fullgöra sin huvuduppgift.

4.15Tillsyn och avgifter m.m.

4.15.1 Tillsynsmyndigheter

 Regeringens

förslag: Tillsynen över efterlevnaden av miljöbalken och av föreskrifter och

villkor som meddelats med stöd av balken skall utövas av den eller de statliga

myndigheter som regeringen bestämmer. Regeringen får också föreskriva att

kommunerna skall utöva tillsyn.

 Efter åtagande av en kommun får regeringen eller den statliga myndighet

regeringen bestämmer överlåta till kommunen att utöva tillsyn som annars

tillkommer en statlig myndighet. Detta gäller inte verksamhet som utövas av

Försvarsmakten.

 Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen och finner

myndigheten att överlåtelse inte bör ske i enlighet med framställningen, skall

myndigheten, om kommunen begär det, med eget yttrande överlämna ärendet till

regeringen för avgörande.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att endast regeringen skall kunna

delegera sådan tillsynsverksamhet som annars tillkommer statlig myndighet.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland Statens naturvårdsverk,

Statskontoret samt några av länsstyrelserna är positiva till att bestämmelserna

om tillsyn samlas i ett kapitel i miljöbalken. Flertalet länsstyrelser samt

Försvarsmakten, Försvarets sjukvårdsstyrelse och Fortifikationsförvaltningen har

framhållit att det av lagtexten bör framgå att länsstyrelsen har ett

övergripande tillsynsansvar inom länet och för försvarets verksamhet.

Flera remissinstanser, bl.a. några kommuner, är positiva till att kommunerna

föreslås få ett utökat ansvar för den lokala tillsynen. Flertalet av

remissinstanserna, huvudsakligen kommuner, några länsstyrelser, Svenska

kommunförbundet och LO anser emellertid att kommunerna med samma grad av frihet

som i dag skall kunna åta sig tillsynsansvar över miljöfarlig verksamhet.

Skälen för regeringens förslag: I flertalet av de lagar som bör ingå i

miljöbalken är tillsynsbestämmelserna samlade under rubriken tillsyn och

reglerar i allmänhet myndigheternas ansvar och befogenheter inom

tillsynsområdet. Dock förekommer inte sällan bestämmelser som mer har karaktären

av aktsamhetsregler. I sådana bestämmelser regleras bl.a. vissa kontrollfrågor.

Det förekommer också att bestämmelser som i vissa lagar införts under rubriken

tillsyn förts in under andra rubriker i andra lagar .

Övervägandena om att i miljöbalken införa gemensamma tillsynsbestämmelser

förutsätter att begreppet tillsyn klart definieras. Enligt regeringens

uppfattning bör begreppet tillsyn i princip förbehållas myndigheternas arbete

med att tillse att gällande lagstiftning efterlevs. För detta arbete krävs

lämpligt utformade tillsynsbestämmelser. De myndigheter som erhållit

befogenheter att utnyttja dessa bestämmelser bör kallas tillsynsmyndigheter.

Tillsynen kan emellertid omfatta även andra uppgifter än de som framgår av

lagtexten och som bör medföra befogenheter att ingripa med tvångsåtgärder mot

enskilda personer. Det finns ett utrymme för Miljöorganisationsutredningen att

ytterligare kartlägga och precisera tillsynens omfattning.

Vilka myndigheter som tilldelats tillsynsansvar regleras i dag antingen genom

lagbestämmelser eller genom förordningar eller ibland genom bådadera.

En samordning av tillsynsbestämmelserna i en miljöbalk förutsätter, för att inte

överskådligheten skall förloras, att regleringen av bl.a. vilka myndigheter som

skall vara tillsynsmyndigheter sker genom särskilda förordningar utfärdade av

regeringen med stöd av balken. Det är därför inte lämpligt att, som en del av

remissinstanserna, bl.a. några kommuner, Försvarsmakten, Försvarets

sjukvårdsstyrelse och Fortifikationsförvaltningen föreslagit, direkt i lagtexten

föreskriva vilka tillsynsmyndigheterna är eller närmare bestämmelser för olika

områden. En sådan ordning som föreslås av kommittén och som för övrigt redan

gäller enligt flera lagar ger regeringen möjlighet att vid behov göra

erforderliga justeringar och ändringar i fördelningen mellan myndigheterna av

deras inbördes ansvar.

Av direktiven, dir. 1993:43, framgår att de områden som Miljöorga-

nisationsutredningen skall behandla är bl.a. formerna för tillsyn enligt

miljöbalken inklusive fördelningen av tillsynsansvaret mellan central, regional

och lokal nivå. Vidare bör utredaren, enligt uppdraget, föreslå en lämplig

organisation för tillsyn enligt miljöbalken så att de samlade

myndighetsresurserna fördelas och utnyttjas på ett effektivt sätt och fångar upp

de möjligheter till rationaliseringsvinster som den samordnade lagstiftningen

ger. Vad gäller tillsynen är utgångspunkten att uppdelningen av tillsynsansvaret

mellan länsstyrelsen och kommunerna bör göras tydligare än i dag. Utredningen

skall genomföras i nära samarbete med Miljöskyddskommittén och med utgångspunkt

i kommitténs förslag och bedömningar samt remissinstansernas synpunkter.

Uppdraget skall redovisas senast den 1 september 1994.

Som framgår av redogörelsen för Miljöorganisationsutredningens direktiv är det

utredningens uppgift att bl.a. utreda och lämna förslag till fördelningen av

tillsynsansvaret mellan länsstyrelserna och kommunerna. Regeringen föreslår

därför inte några förändringar i detta sammanhang. Regeringen avser i stället

att återkomma då Miljöorganisationsutredningen lämnat sitt förslag.

Vissa remissinstanser, i huvudsak kommuner, har framfört att även annan

myndighet än regeringen bör kunna delegera tillsynsansvaret till kommunen.

Enligt 44 a § miljöskyddslagen kan i dag länsstyrelsen, efter åtagande av en

kommun, delegera tillsynsansvaret för sådan miljöfarlig verksamhet som

länsstyrelsen annars har tillsynen över. I de fall länsstyrelsen finner att

överlåtelse inte bör ske skall ärendet på kommunens begäran överlämnas till

regeringen för prövning. Om tillsynen överlåtits till kommunen och det skulle

inträffa att den kommunala nämnden visar passivitet i sitt tillsynsarbete kan

länsstyrelsen återta delegationen och på nytt bli ansvarig för tillsynen (jfr.

uttalanden av Lagrådet och departementschefen i prop. 1980/81:92 s.451 f. och

s.468 f). Regeringen anser att detta bör komma till uttryck direkt i lagtexten.

Regeringen anser således att en kommun, i avvaktan på Miljöorgani-

sationsutredningens förslag, bör kunna åta sig tillsynsansvar som annars

tillkommer en statlig myndighet i samma omfattning som gäller i dag, vilket

också innebär att Försvarsmaktens verksamhet är undantagen.

I miljöbalken finns till skillnad mot tidigare lagstiftning inga föreskrifter om

att beslut skall fattas av kommunala nämnder. Det gäller såväl tillsynsbeslut

som beslut i andra frågor. Detta överensstämmer med de principer som gäller

enligt kommunallagen. Enligt 3 kap. 3 § kommunallagen skall kommunfullmäktige

tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att fullgöra kommunens

uppgifter enligt särskilda författningar. I de fall tillsynen över exempelvis

miljöfarlig verksamhet utövas av kommunen kan denna utan att det bryter mot 3

kap. 5 § kommunallagen komma att utöva tillsyn över sina egna miljöfarliga

verksamheter, såsom avloppsreningsverk och avfallsanläggningar. Lämpligheten av

en sådan konstruktion kan ifrågasättas. Regeringen anser emellertid, i likhet

med flera remissinstanser, att det inte finns anledning att generellt undanta de

kommunala verksamheterna från den kommunala tillsynen. Detta är dock ett exempel

på områden där Miljöombudsmannen bör kunna besluta att tillsynsansvaret flyttas

från en myndighet till en annan. Miljöombudsmannens möjlighet att utse en

tillsynsmyndighet utvecklas närmare i avsnitt 4.16.

Enligt miljöskyddslagen åligger det tillsynsmyndigheten att verka för att

överträdelser av lagen beivras. I denna skyldighet ingår bl.a. att om misstanke

om överträdelse uppkommer skall tillsynsmyndigheten ta upp saken och utreda den

så att myndigheten kan bedöma om anmälan till åtal skall ske.

Kommittén har föreslagit att motsvarande bestämmelse införs i balken.

Bestämmelsen skulle i så fall bli generellt tillämplig för hela balkens område.

Regeringen anser emellertid att det får anses som självklart att det ingår i en

tillsynsmyndighets uppgifter att se till att en överträdelse som uppdagas

beivras. Regeringen anser därför att det inte behövs en särskild bestämmelse om

detta i balken.

4.15.2 Förelägganden och förbud

 Regeringens förslag: Tillsynsmyndigheterna skall ha möjlighet att meddela

sådana förelägganden och förbud som i enskilda fall behövs för att

lagstiftningen skall efterlevas.

 Ett föreläggande eller förbud skall, om det meddelats någon i egenskap av

ägare till en fastighet, tomträttshavare, eller en ägare till en byggnad,

anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, antecknas i

fastighetsboken.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstsanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig är positiva

till förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Miljöskyddslagen bygger på företagens frivilliga

medverkan i tillsynen. En viktig uppgift för tillsynsmyndigheterna är att genom

rådgivning verka för att lagbestämmelserna efterlevs.

 I samband med en lagändring år 1988 uttalade departementschefen (prop.

1987/88:85) att den dåvarande lagstadgade skyldigheten att meddela råd i vissa

fall visat sig utgöra ett onödigt hinder för tillsynsmyndigheten att genom

föreläggande effektivt förebygga olägenheter. Genom lagändringen befriades till-

synsmyndigheterna från skyldigheten att innan ett föreläggande utfärdas först

meddela råd.

 I hälsoskyddslagen finns emellertid den lagstadgade rådgivningsskyldigheten

fortfarande kvar. I brådskande fall kan dock förelägganden och förbud meddelas

omedelbart.

 I de övriga lagarna finns ingen rådgivningsskyldighet inskriven. I

förarbetena till lagen om kemiska produkter (prop. 1984/85:118 s. 52) sägs dock

att tillsynsmyndigheten vid bristande efterlevnad av lagen bör söka nå rättelse

på frivillig väg genom råd och anvisningar.

 Bestämmelserna om myndigheternas möjligheter att meddela förelägganden om

skyddsåtgärder och försiktighetsmått eller förbud är relativt enhetliga i de

olika miljölagarna. Naturvårdslagen skiljer sig dock från de övriga lagarna

bl.a. på det sättet att lagen inte innehåller några uttryckliga tillsynsregler.

Naturresurslagen har visserligen en tillsynsparagraf (6 kap. 3 §) men den ger

inte tillsynsmyndigheterna befogenheter att använda för den enskilde tvingande

åtgärder.

 Enligt nuvarande miljölagar ankommer det i princip på tillsynsmyndigheten att

själv bedöma i vilka fall ingripanden bör ske i form av förelägganden eller

förbud. Lagtexten är i allmänhet så utformad att tillsynsmyndigheten i enskilda

fall får meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller

föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

Ordet "behövs" ger uttryck för att tillsynsmyndigheten inte skall tillgripa mer

omfattande tvångsåtgärder än vad som är nödvändigt. Det bör dock understrykas

att tillsynsbestämmelserna inte kan användas för att meddela generella

förelägganden eller förbud av normkaraktär.

 Det förekommer emellertid att det i lagtexten eller som en följd av

lagmotiven införts begränsningar i tillsynsmyndigheternas handlingsutrymme.

Enligt renhållningslagen har tillsynsmyndigheterna endast rätt att meddela de

förelägganden och förbud som uppenbart behövs (23 §). Liknande bestämmelser

fanns tidigare i andra miljölagar men har där successivt mönstrats ut. I

miljöskyddslagen finns emellertid vissa andra begränsningar i

tillsynsmyndigheternas handlingsutrymme. Ett föreläggande eller förbud får

nämligen i princip inte riktas mot företag som erhållit tillstånd enligt

miljöskyddslagen. Under alldeles särskilda förhållanden äger dock

tillsynsmyndigheten kortfristigt meddela de brådskande förelägganden eller

förbud som motiveras av omständigheterna. Ett tillstånd enligt lagen om kemiska

produkter hindrar däremot inte en tillsynsmyndighet från att i ett enskilt fall

ingripa med stöd av tillsynsreglerna i den lagen.

 I förarbetena till hälsoskyddslagen (prop. 1981/82:219 s. 35) finns vissa

uttalanden som begränsar miljö- och hälsoskyddsnämndens möjligheter att meddela

förelägganden och förbud mot planerade verksamheter. Enligt den praxis som

utvecklats inom miljöskyddsområdet finns det inte något hinder mot att en

tillsynsmyndighet meddelar förbud mot en planerad verksamhet om denna bedöms stå

i strid med tillåtlighetsreglerna i miljöskyddslagen.

 Några remissinstanser har påpekat att det i lagtexten bör föreskrivas en

rådgivningsskyldighet för tillsynsmyndigheten. Enligt regeringens uppfattning

saknas det emellertid anledning att i miljöbalken införa särskilda regler om

myndigheternas rådgivningsverksamhet. En sådan skyldighet får anses normalt ingå

i tillsynsmyndighetens roll utan att något särskilt lagstöd behövs. Det bör

alltså stå tillsynsmyndigheterna fritt att själva avgöra i vilka sammanhang råd

bör meddelas. Denna bedömning bör givetvis ske med utgångspunkt i överträdelsens

art. I allmänhet bör liksom hittills överenskommelser om rättelse eftersträvas.

Enligt regeringens uppfattning bör i miljöbalken finnas en bestämmelse som ger

tillsynsmyndigheten befogenhet att meddela de förelägganden och förbud som

behövs för att balken eller föreskrifter eller villkor meddelade med stöd av

balken skall efterlevas. Bestämmelsen bör utformas i överensstämmelse med

motsvarande bestämmelse i lagen om kemiska produkter. Något uppenbarhetsrekvisit

bör inte föreskrivas vilket innebär att någon principiell begränsning till klara

fall inte görs.

 Understrykas bör att myndigheten inte får befogenhet att meddela några

generella förelägganden eller förbud. Ingripanden kommer således endast att

kunna ske i ett enskilt fall.

 Tillsynsmyndigheten bör således kunna meddela ett föreläggande eller ett

förbud om inte föreskrifterna i balken efterlevs. Ett åsidosättande av

aktsamhetsregler som gäller för den aktuella verksamheten kan sålunda föranleda

ett ingripande från tillsynsmyndighetens sida. Som exempel kan nämnas principen

om bästa möjliga teknik och skyldigheten att avhjälpa skadan även då

verksamheten har upphört. Det närmare innehållet i och utformningen av de

allmänna aktsamhetsreglerna motiveras i avsnitt 4.4. Likaså kan

tillsynsmyndigheten ingripa med ett föreläggande eller ett förbud exempelvis då

ett villkor i ett tillstånd inte efterlevs.

 Vad gäller tillståndsgiven verksamhet bör tillsynsmyndigheten som regel inte

kunna ingripa i frågor som regleras genom villkor i tillståndet. Undantag från

denna princip bör dock kunna göras om särskilda omständigheter föreligger,

exempelvis vid olyckshändelser eller andra oförutsedda händelser av allvarlig

karaktär. Bestämmelsen bör vara tillämplig oavsett om verksamheten bedrivs eller

har upphört. I brådskande fall bör således tillsynsmyndigheten trots att ett

tillstånd meddelats kunna meddela de brådskande förelägganden eller förbud som

motiveras av omständigheterna. De situationer som avses är nödsituationer,

olyckor och liknande fall där tillsynsmyndigheten kortfristigt måste kunna

meddela de brådskande förelägganden eller förbud som motiveras av

omständigheterna. Om verksamheten har upphört torde det huvudsakligen röra sig

om återställningsåtgärder eller åtgärder för att forsla bort kvarblivet avfall

efter verksamheten eller liknande åtgärder.

 Tillsynsmyndigheten skall naturligtvis inte tillgripa mer ingripande

tvångsåtgärder än vad som behövs i varje enskilt fall. Som framgår av vad som

tidigare sagts ingår det i tillsynsmyndighetens normala uppgifter, även om det

inte i lagtexten föreskrivs en rådgivningsskyldighet, att meddela de råd

myndigheten finner erforderliga. En tillsynsmyndighet bör alltid vid bristande

efterlevnad försöka nå rättelse på frivillig väg genom råd och förslag till

åtgärder. När däremot den frivilliga vägen inte är framkomlig bör

tillsynsmyndigheten ingripa med föreläggande och förbud.

 Med hänsyn till möjligheterna att genom att avyttra en fastighet undgå - och

därmed också försena - angelägna rättelseåtgärder finns det i naturvårdslagen

och hälsoskyddslagen en möjlighet för myndigheterna att översända ett

vitesföreläggande för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken. Har en

sådan anteckning skett gäller föreläggandet även mot ny ägare. Motsvarande regel

bör införas bland tillsynsbestämmelserna i miljöbalken. Regeringen anser

emellertid, i motsats till kommittén, att bestämmelsen endast skall vara

tillämplig i de fall där föreläggandet eller förbudet meddelats någon i egenskap

av ägare till en fastighet, tomträttshavare, eller ägare till en byggnad,

anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, dvs. samma område

som i dag omfattas av naturvårdslagen och hälsoskyddslagen.

 Ett beslut om föreläggande eller förbud fattat med stöd av miljöskyddslagen

gäller, om inte annat förordnas, med omedelbar verkan. Detta innebär att

beslutet gäller även om det överklagas. Beslut enligt de övriga lagarna gäller

emellertid omedelbart endast om myndigheten särskilt förordnat om det.

Regeringen anser att det bör ankomma på tillsynsmyndigheterna att själva bedöma

om ett beslut om föreläggande eller förbud skall gälla omedelbart eller inte.

Därför har den lagtekniska lösningen valts att tillsynsmyndigheten, i de fall

den anser att så är erforderligt, kan förordna att ett beslut skall gälla utan

hinder av att det inte vunnit laga kraft.

4.15.3 Vite

Regeringens förslag: Ett beslut om föreläggande eller förbud får förenas med

vite. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna är positiva till kommitténs

förslag.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande lagar får ett beslut om

föreläggande eller förbud förenas med vite. I hälsoskyddslagen finns en

bestämmelse om att vitet inte får förvandlas. I renhållningslagen finns en

bestämmelse om att frågan om utdömande av vite prövas av länsstyrelsen.

 Vite är ett ekonomiskt tvångsmedel. Det används som ett individuellt

påtryckningsmedel för att tvinga fram vissa närmare angivna prestationer av den

mot vilken viteshotet riktas. Det har den fördelen framför straff att det kan

anpassas till vad som krävs för att ändamålet med vitet skall genomföras. Vitet

kan dessutom vid behov många gånger bestämmas till väsentligt högre belopp än

vad motsvarande bötesstraff skulle uppgå till.

 Användningen av vite förutsätter stöd i lag. Sådana bestämmelser finns på

många ställen i lagstiftningen, inte minst i den miljörättsliga speciallagstift-

ningen. Bestämmelser om ett vitesföreläggandes adressat, om beräkning av

vitets storlek samt vitets utformning och utdömande finns i lagen (1985:206) om

viten.

 Erfarenheterna av vitesföreläggande på miljöskyddets område är i allmänhet

positiva. Det anses att vitet är ett mer effektivt instrument än straffhotet för

att komma till rätta med problem i enskilda fall. Vitesföreläggandena

framtvingar inte bara konkreta lösningar på problemen utan verkar också

vanligtvis snabbare än straff- och avgiftssanktionerna. De problem som är

förknippade med vitesanvändningen hänger oftast samman med de långa

handläggningstiderna vid överklagande av vitesföreläggandet och vid utdömandet

av vite. En tredskande part har ibland omöjliggjort en effektiv användning av

vitesföreläggande genom att systematiskt överklaga dels föreläggandet, dels ett

eventuellt utdömande av vitet.

 Som ett medel för att komma till rätta med tredska kan nämnas möjligheten att

enligt 4 § viteslagen förelägga s.k. löpande vite. En annan möjlighet, som nu

finns i hälsoskyddslagen, är att vid löpande vite låta föreläggandet gälla även

mot ny ägare till en fastighet eller en byggnad.Av 9 kap. 8 § rättegångsbalken

framgår att vite inte får föreläggas i fall där straffansvar är stadgat. Denna

princip har genombrutits i lagstiftningen och i vissa fall innehåller en lag

såväl straffhot som möjlighet att meddela vitesföreläggande. Som exempel på

sådan lagstiftning kan anges hälsoskyddslagen och skogsvårdslagen. Som framgår

av vad som tidigare framhållits krävs emellertid en uttrycklig lagreglering för

att båda sanktionerna skall kunna användas. När avsteg gjorts från principen har

samtidigt införts bestämmelse om att den som överträtt vitesföreläggande inte

också får dömas till ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet. Här kan

som exempel nämnas 45 § andra stycket miljöskyddslagen. En motsvarande regel bör

införas bland miljöbalkens ansvarsbestämmelser.

 En kombination av straffhot och viteshot kan vara motiverad framför allt av

nödvändigheten att komma till rätta med fortsatt tredska vid utdömande av

straff. För att ett förbud mot att använda både straff och vite vid samma

gärning skall äga tillämpning krävs att det rör sig om gärningsidentitet i både

tid och rum och dessutom att åtal och föreläggande riktar sig mot samma person.

Medger lagen användande av både straff och vite är det trots ett förbud mot

samtidig användning av sanktionerna möjligt att straffa ett förfarande i

förfluten tid och använda vite för att framtvinga rättelse för framtiden. Vidare

kan ett viteshot riktas mot ett företag som är en juridisk person samtidigt som

en driftsansvarig person i företaget kan drabbas av straff.

 En möjlighet att förena ett beslut om föreläggande och förbud med vite bör

finnas i miljöbalken. Av vad som tidigare sagts framgår att stor omsorg och

noggrannhet måste iakttas vid vitesföreläggande så att föreläggandet inte

hindrar att straff döms ut när skäl finns därtill.

4.15.4 Rättelse m.m.

Regeringens förslag: Ett beslut om rättelse eller förbud som inte blir åtlytt

skall kunna verkställas av kronofogdemyndigheten.Tillsynsmyndigheten får, om

någon underlåter att vidta en åtgärd enligt ett föreläggande eller förbud,

besluta att rättelse skall ske på bekostnad av den som gjort sig skyldig till

underlåtenheten.

 Rättelse skall i vissa brådskande fall även kunna vidtas utan föregående

föreläggande.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som yttrat sig i denna del

har varit positiva till förslaget i stort.

Skälen för regeringens förslag:Efterkoms inte ett föreläggande om

försiktighetsmått eller förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas (40 § första eller andra

stycket miljöskyddslagen), skall kronofogdemyndigheten på anmodan av

tillsynsmyndigheten ombesörja att åtgärd vidtas.

 Enligt 39 § naturvårdslagen får kronofogdemyndigheten i motsvarande fall

meddela särskild rättelse på ansökan av allmän åklagare, Naturvårdsverket,

länsstyrelsen, den kommunala nämnd som handhar naturvårdsfrågor eller, i fall

där kommunal nämnd har att meddela föreläggande, av den nämnden.Verkställighet

genom kronofogdemyndighetens försorg torde i första hand komma i fråga i de mer

mark- eller fastighetsanknutna lagarna. Regeringen anser emellertid att

möjligheten till verkställighet genom kronofogdemyndighetens försorg inte endast

bör omfatta bestämmelser inom miljöskydds- och naturvårdsområdena utan bör kunna

utnyttjas även i andra sammanhang.

 I miljöskyddslagen och naturvårdslagen finns även bestämmelser om att

kronofogdemyndigheten får meddela handräckning för att åstadkomma rättelse.

Dessa regler är, i motsats till det förslag om möjlighet för tillsynsmyndigheten

att meddela beslut om rättelse, avsedda att användas i fråga om ingripanden av

mer polisiär natur, t.ex. stänga av strömmen för en verksamhet, sätta upp lås,

vidta större saneringsarbeten m.m.

 Enligt 47 § miljöskyddslagen får kronofogdemyndigheten om någon underlåter

att rätta sig efter straffsanktionerade förbud, beslut, föreskrifter och

bestämmelser meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse. Berörs

allmänna intressen, får ansökan om handräckning göras av Naturvårdsverket eller

annan myndighet som ärendet angår. En motsvarande bestämmelse bör införas i

miljöbalken. Ansökan bör emellertid göras av tillsynsmyndigheten.

 I de flesta av de nuvarande lagarna har tillsynsmyndigheterna rätt att, om

någon underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom, vidta rättelseåtgärder

på den felandes bekostnad. Myndigheternas befogenheter i detta avseende skiljer

sig emellertid något i de olika lagarna.

 Som regel får tillsynsmyndigheterna förelägga den som underlåter att iaktta

en viss skyldighet att vid vite själv vidta rättelseåtgärder. Först om så inte

sker aktualiseras normalt frågan om att vidta rättelseåtgärder på den

försumliges bekostnad.

 Enligt renhållningslagen (23 § 3 stycket) får rättelse på den försumliges

bekostnad ske först sedan ett föreläggande av tillsynsmyndigheten inte

iakttagits. Denna ordning är också det normala enligt hälsoskyddslagen (18 §

3 stycket). I brådskande fall får dock förordnande om rättelse på någons

bekostnad ske utan föregående föreläggande. Liknande bestämmelser finns i

miljöskyddslagen (41 a §). Enligt dessa får tillsynsmyndigheten när risk för

allvarliga skador eller när andra särskilda skäl föreligger och när

förutsättningar finns att meddela ett föreläggande enligt 40 § miljöskyddslagen

förordna om rättelse på vederbörandes bekostnad.

 I lagen om kemiska produkter (16 § 3 stycket) har tillsynsmyndigheternas

befogenhet att vidta rättelseåtgärder på någons bekostnad inte gjorts beroende

av om ett beslut om föreläggande eller förbud utfärdats av tillsynsmyndigheten

eller förutsättning för sådant beslut förelegat. Enligt dessa lagar har

tillsynsmyndigheten rätt att vidta rättelseåtgärder på någons bekostnad så snart

någon bryter mot bestämmelserna i lagen. Rättelseåtgärder utgör således här

alternativ till förelägganden om försiktighetsmått eller förbud.

 Enligt regeringens uppfattning bör en generell bestämmelse om rätt för

tillsynsmyndigheten att besluta om rättelse på den felandes bekostnad införas i

miljöbalken. Tillsynsmyndigheten bör sålunda få besluta om rättelse på någons

bekostnad om vederbörande underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom dels

enligt balken eller enligt föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av

balken, dels enligt tillsynsmyndighetens föreläggande eller förbud. När det är

nödvändigt att åtgärder vidtas skyndsamt får det anses angeläget att

tillsynsmyndigheten har möjlighet att fatta ett sådant beslut. Ett sådant

förfarande kan dock även i andra fall utgöra ett alternativ till verkställighet

genom kronofogdemyndigheten, exempelvis om det är fråga om mindre eller enklare

åtgärder. Beslut om rättelse på den felandes bekostnad torde som huvudregel inte

komma i fråga förrän efter det att tillsynsmyndigheten har meddelat ett

föreläggande eller ett förbud. I fråga om åtgärder av mer skyndsam natur, t.ex.

bortforslande av läckande gifttunnor, bör dock samma möjlighet finnas som i dag

finns enligt miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen och lagen om kemiska produkter,

nämligen att besluta om rättelse på den felandes bekostnad även utan ett

föregående föreläggande.

 Införandet av en sådan allmän regel i balken kommer att underlätta

myndigheternas möjligheter att komma till rätta med nedskräpningen i naturen, få

till stånd stängselgenombrott m.m.

4.15.5 Tillträde och undersökningar

Regeringens förslag: Tillsynsmyndigheten får förelägga den som bedriver en

verksamhet som regleras med stöd av balken att lämna de upplysningar som behövs

för tillsynen. Tillsynsmyndigheten har också rätt till tillträde

till lokaler och till andra utrymmen, byggnader och markområden m.m. och att där

göra undersökningar och ta prover. Polismyndigheten skall lämna det biträde som

behövs för att tillsynsmyndigheten skall kunna utöva tillsynen.Kommitténs

förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak varit positiva till

kommitténs förslag.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om tillträdes- och un-

dersökningsrätt finns i flertalet lagar och är utformade på likartat sätt. Vissa

skillnader finns emellertid.

 Tillsynsmyndigheternas tillträdesrätt enligt miljöskyddslagen inskränker sig

till fabriker och anläggningar eller områden som hör till dessa oavsett om

verksamheterna vid dessa är i bruk eller inte. För att utföra undersökningar på

någon annan plats har tillsynsmyndigheten också rätt att beträda denna plats

under förutsättning att det inte är fråga om hus, tomt eller trädgård. Det bör

framhållas att tillträdesrätten enligt miljöskyddslagen även omfattar den som

har fått uppdrag att på någons bekostnad utföra undersökningar (43 § 2 stycket).

 Enligt lagen om kemiska produkter omfattar tillsynsmyndigheternas

tillträdesrätt områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

hanteringen av kemiska produkter. Rätten till tillträde omfattar dock inte

bostäder. Detta innebär att rätten till tillträde är begränsad i förhållande

till lagens tillämpningsområde. Lagen omfattar nämligen också hushållens

kemikalieanvändning. Eventuella tvångsingripanden med anledning av en olaglig

hantering av en kemisk produkt i hemmen får därför ske med stöd av reglerna i

rättegångsbalken.

 Tillträdesrätten enligt hälsoskyddslagen och renhållningslagen omfattar

byggnader, lokaler, anläggningar och områden. Med byggnader avses sådana som

innehåller en eller flera bostäder.

 I naturvårdslagen finns vissa bestämmelser om tillträdesrätt i samband med

vissa undersökningar (42 §).

 En samordning av de nuvarande tillträdesbestämmelserna till en gemensam

föreskrift innebär att denna måste utformas på ett övergripande sätt. En sådan

ordning får naturligtvis inte - annat än när så är motiverat - leda till att

tillsynsmyndigheternas rätt till tillträde ändras i förhållande till vad som nu

gäller. Detta innebär att den nya lagbestämmelsen i tillämpliga delar bör ge

tillsynsmyndigheterna samma tillträdesrätt som de i dag har. Detta innebär också

att i stort sett de tillsynsobjekt som anges i de nuvarande lagarna bör

återfinnas i den nya paragrafen i miljöbalken.

 Regeringen anser emellertid att man har anledning att se restriktivt på

tillsynsmyndigheternas möjligheter till tillträde till bostäder. Den till-

trädesrätt som i dag finns intagen i renhållningslagen bör kunna utgå och endast

omfatta soprum eller soputrymmen. Regeringen anser att den tillträdesrätt till

bostäder som i dag finns i hälsoskyddslagen bör vara tillräcklig. För att stärka

skyddet för integriteten bör denna begränsning anges direkt i lagtexten.

Flertalet lagar, nämligen miljöskyddslagen, lagen om kemiska produkter och

hälsoskyddslagen ger tillsynsmyndigheterna rätt att vid tillsynen göra

undersökningar. I lagen om kemiska produkter och hälsoskyddslagen finns en

uttrycklig befogenhet att också ta ut prover. I miljöskyddslagen och lagen om

kemiska produkter finns särskilda bestämmelser om undersökningsplikt och

kontroll. Dessa har karaktären av aktsamhetsregler. De nuvarande bestämmelserna

om myndigheternas rätt att vid tillsyn utföra undersökningar och ta prover bör

enligt regeringens mening sammanföras i en gemensam paragraf och gälla hela

balkens tillämpningsområde. I miljöbalken bör, enligt regeringens mening, även

finnas en skyldighet för den som utövar verksamhet som kan befaras vara

miljöfarlig eller medföra olägenheter för människors hälsa eller som annars är

skyldig att avhjälpa olägenhet att utföra den undersökning som behövs för

tillsynen. Fullgör inte verksamhetsutövaren vad som åligger honom kan

tillsynsmyndigheten förelägga honom att göra det. Om tillsynsmyndigheten anser

det vara lämpligare bör myndigheten ha möjlighet att föreskriva att någon annan

skall utföra en sådan undersökning. Sådana undersökningar som nämnts bör

bekostas av den som utövar verksamheten. Likaså bör den som utövar eller ämnar

utöva miljöfarlig verksamhet för att utreda verkningar av verksamheten ha rätt

till tillträde för att företa mätning eller annat undersökningsarbete på fast

egendom som annan äger eller innehar.

Regeringens förslag: Reglerna om avgift för myndigheters verksamhet överförs i

huvudsak oförändrade från de i balken sammanförda lagarna till miljöbalken.

 Bestämmelserna om skyldighet att lämna uppgifter samt bestämmelserna om

dispensavgift görs generellt tillämpliga för hela balkens område.

 Reglerna om avgift för kommunal renhållning och producentavgift överförs

oförändrade från renhållningslagen till balken. 4.15.6Avgifter

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flera av de remissinstanser som yttrat sig över kommitténs

förslag har hänvisat till KLIV-utredningen och dess förslag om ett enhetligt

system för avgifter för myndigheternas verksamhet. KLIV-utredningen har förordat

att fasta avgifter tillämpas. Instanserna har vidare framhållit att avgifterna

bör täcka de faktiska kostnaderna.

Skälen för regeringens förslag: För närvarande finns i de flesta av de lagar som

omfattas av förslaget till miljöbalk bemyndiganden som ger regeringen eller

myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att föreskriva om uttag av avgifter

för myndighetens verksamhet enligt lagen. Det gäller för det mesta kostnader för

tillståndsprövning och tillsynsverksamhet.

 Utredningen om kommunernas arbete för en god livsmiljö, KLIV, behandlade i

betänkandet Kommunerna och miljöarbetet (SOU 1993:19) bl.a. frågan om

tillsynsavgift. Utredningen föreslog att i princip all lagbunden tillsyn som

utövades av kommunerna skulle bekostas av dem som bedriver verksamheten i

enlighet med principen att förorenaren betalar. Utredaren ansåg att

avgiftssystemet borde ge utrymme för flexibilitet och möjlighet till förnyelse

och utveckling av den offentliga tillsynen. Detta förutsatte enligt utredaren

att enhetliga principer för avgiftsfinansieringen tillämpades och att möjlighet

gavs att tillämpa en gemensam taxa när tillsyn samtidigt utövades över

efterlevnaden av flera författningar. Detta kunde, enligt utredaren, åstadkommas

genom att regeringen bemyndigades att delegera sin normgivningskompetens att ta

ut avgift för tillsyn av olika objekt inom miljö- och hälsoskyddsområdet till

kommunerna. Kommunen skulle således ges en möjlighet att ta ut avgifter för

tillsyn av olika objekt på ett enhetligt sätt enligt taxa som beslutas av

fullmäktige. Fasta grundavgifter var enligt utredaren att föredra för att

motverka att avgifter skulle styra inriktningen av tillsynen. KLIV-utredningens

förslag har bemötts av i stort positiv kritik av remissinstanserna.

Livsmedelsverket var dock negativt i sin kritik och menade att det saknades en

närmare utredning och mer detaljerade förslag om förändringar.

 De bestämmelser som bör införas i miljöbalken överensstämmer i stort med de

bestämmelser som finns redan i dag i de olika författningarna. I vissa fall

utvidgas emellertid bestämmelserna i förhållande till vad som gäller i dag och

görs generellt tillämpliga för hela balkens tillämpningsområde. Detta gäller

exempelvis stadgandet om dispensavgift som i dag endast finns i lagen om kemiska

produkter och lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Med allmänna

bestämmelser i balken kommer det att bli möjligt för kommunerna att föreskriva

mer enhetliga taxor för exempelvis tillsyn än vad som i dag är möjligt.

 Regeringen bör i likhet med vad kommittén har föreslagit bemyndigas att

meddela föreskrifter om avgifter. Enligt de lagar som föreslås omfattas av

balken är det hittills ingen central myndighet som har fått bemyndiganden att

meddela föreskrifter trots att riksdagen i bemyndigande till regeringen har med-

gett en sådan ordning. Även i fortsättningen är det en lämplig ordning att

endast regeringen meddelar föreskrifter om avgifter på det statliga området.

Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Regeringen bör däremot få överlåta sin

föreskriftsrätt till kommunerna. Regeringens avsikt är att kommunerna så långt

det är möjligt själva skall bestämma den taxa som skall gälla för en kommunal

verksamhet. Vad gäller ändrade bestämmelser för uttag av avgifter för tillsyn

enligt lagar som inte sammanförs i balken men som omfattas av KLIV-utredningens

förslag kan det bli anledning för regeringen att återkomma i något annat

sammanhang.

 En avgift för myndighets verksamhet enligt balken bör fullt täcka

myndighetens kostnader för sin verksamhet. Vid prövning av frågor gällande

tillstånd, godkännande och tillsyn anser regeringen att systemet med s.k.

saktaxa för det mesta kan tillämpas. Tillämpningen av denna typ av taxa innebär

att det för ett tillstånd eller godkännande för en verksamhet eller av en

produkt eller tillsyn av en viss verksamhet finns en fast avgift oavsett den tid

som tas i anspråk för prövningen eller tillsynen. För anmälningsärenden och

tillsyn över sådan verksamhet som inte är tillståndspliktig bör tillämpas samma

system som i dag gäller enligt miljöskyddslagen för icke tillståndspliktiga

verksamheter dvs. en timbaserad avgift.

 I miljöbalken bör som föreslagits i avsnitt 4.9 bestämmelserna om

avfallshantering överföras i stort oförändrade från renhållningslagen, däribland

bestämmelserna om producentansvar. Som där angetts kan det för vissa typer av

varor och avfall vara mindre lämpligt att lägga ett fysiskt återtagandeansvar på

producenten. Det kan bl.a. finnas risk för att icke seriösa entreprenörer kommer

att utnyttjas och vålla större skada än nytta ur miljösynpunkt. Vidare kan det

också vara svårt att utöva behövlig kontroll av hanteringen av avfallet. I

sådana och liknande fall är det lämpligt att kommunen liksom fallet är i dag har

det fysiska ansvaret för hanteringen och omhändertagandet av avfallet medan

producenten har det ekonomiska ansvaret. Det bör i miljöbalken införas ett

bemyndigande som ger möjlighet att föreskriva att en avgift får tas ut av

producenten för bortforsling och slutligt omhändertagande av avfall av viss

egendom genom kommunens försorg.

 De avgifter det här kan bli fråga om bör i många fall baseras på generellt

beräknade kostnader för omhändertagandet av respektive avfallsslag. Då blir

avgiftens storlek normalt inte differentierad efter lokala förhållanden och i de

fallen bör det därför bli en uppgift för regeringen att meddela föreskrifter om

avgifter. Avgifterna bör då tas ut centralt av företagen och fördelas till

kommunerna. Även kommunerna bör, efter regeringens bemyndigande, få möjlighet

att kunna ta ut en producentavgift differentierad efter lokala förhållanden i de

fall det är lämpligt.

 Eftersom detta blir ett nytt system måste man noga följa tillämpningen och

konsekvenserna av de producentavgifter som införs och vid behov även se över den

nu föreslagna regleringen.

4.16Miljöombudsman m.m.

 Regeringens förslag:En miljöombudsman inrättas. Miljöombudsmannen skall

företräda allmänheten för att främja miljöns intressen. Han skall föra talan om

miljöskyddsavgift. Vidare skall han ha rätt att överklaga beslut enligt

miljöbalken. Miljöombudsmannen skall vid behov kunna besluta att

tillsynsansvaret flyttas från en myndighet till en annan. Miljöombudsmannen

skall biträdas av ett ideellt råd med representanter för miljöorganisationer.

Utanför kretsen av dem som får överklaga enligt vanliga förvaltningsrättsliga

regler ges sådan rätt i vissa ärendetyper också till Naturvårdsverket samt

subsidiärt i förhållande till Miljöombudsmannen till fackliga organisationer,

arbetsgivarorganisationer, yrkesfiskare och konsumentorganisationer.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att ideella organisationer skall ha

talerätt och att regeringen bestämmer vilka organisationer som skall ha denna

rätt. Kommittén föreslår vidare att det inom Statens Naturvårdsverk skall

inrättas en Miljöombudsman som skall ta emot och utreda enskildas klagomål i

miljöfrågor.

Remissinstanserna: Remissopinionen är delad i fråga om talerätt för

organisationer. Många remissinstanser framför stark kritik mot förslaget.

Dessutom finns ett antal instanser som är positiva till förslaget men som är

kritiska till att det är regeringen som skall bestämma vilken organisation som

skall ha rätt att klaga. När det gäller myndigheternas rätt att överklaga har de

flesta lämnat kommitténs förslag utan kommentarer.

Också i fråga om att inrätta en miljöombudsman är remissopinionen delad. Att

göra Miljöombudsmannen till en del av Statens naturvårdsverk utan att tilldela

honom särskilda befogenheter har dock genomgående kritiserats av remissorganen.

Skälen för regeringens förslag:

Miljöombudsman

En viktig uppgift för Naturvårdsverket som ett slutresultat av arbetet med den

nya miljölagstiftningen blir att besluta generellt verkande föreskrifter.

Särskilt inom området för miljöfarlig verksamhet blir detta en ny och viktig

uppgift för verket. Detta ligger också i linje med behovet av en pådrivande och

policyskapande myndighet.

En annan viktig uppgift om lagstiftningen skall få en tillräcklig ge-

nomslagskraft är den rent judiciella verksamheten i enskilda ärenden. När

miljölagstiftningen nu samordnas och lyfts fram som en särskild balk i 1734 års

lag är det viktigt att lagstiftningen också tillämpas i full utsträckning som

ett instrument för att genomföra de miljöpolitiska målen. Den nuvarande

miljölagstiftningens tillsyns- och sanktionsbestämmelser för i många fall en

slumrande tillvaro. Kommitténs förslag syftar också bl.a. till att öka och

förstärka allmänhetens möjligheter att kontrollera och ingripa mot olika slag av

miljöstörningar. Mot den angivna bakgrunden anser regeringen i enlighet med

remisskritiken att det saknas anledning att inrätta en miljöombudsman utan

särskilda befogenheter som en enhet hos Statens naturvårdsverk. För att åstad-

komma en önskvärd genomslagskraft av den nya miljöbalken finns det i stället

skäl att inrätta en ny miljömyndighet med en fristående ställning mot andra

myndigheter och mot dem som förorsakar miljöstörningar.

Nästan samtliga de myndigheter som agerar inom det miljörättsliga området har i

någon utsträckning dubbla roller. Detta beror bl.a. på att såväl statliga

myndigheter som kommunala organ har till uppgift att pröva tillståndsfrågor och

att utöva tillsyn. Därtill kommer att såväl statliga myndigheter som kommuner

kan ha föreskriftsrätt. Regeringen utgår från att ett genomförande av

Miljöorganisationsutredningens kommande förslag på ett påtagligt sätt medför att

myndighetsrollerna jämfört med dagens läge kommer att renodlas. Utredningens

förslag kan i den delen förväntas bli ett värdefullt komplement till

miljöbalken. I vissa frågor är det dock viktigt att uppgifterna för en

fristående myndighet konkretiseras direkt i miljöbalken.

Den nya myndigheten bör ges namnet Miljöombudsmannen. Denne bör ges sådana

judiciella myndighetsuppgifter som jämfört med i dag bör lyftas fram på

miljöområdet.

Miljöombudsmannen bör ha till uppgift att ta emot och utreda enskilda personers

klagomål över olika förhållanden inom miljöområdet. Men även organisationer bör

ha möjlighet att vända sig till honom i sådana frågor. Ombudsmannen skall kunna

vidarebefordra klagomål och synpunkter till tillsynsmyndigheter och även till

dem som förorsakar miljöproblem. För att kanalisera frågor av principiell vikt

via Miljöombudsmannen till rättslig prövning bör det hos Miljöombudsmannen

finnas ett ideellt råd. Detta råd bör fungera som ett samrådsforum mellan

Miljöombudsmannen och organisationerna och bl.a. ge en bakgrund till

Miljöombudsmannens ställningstaganden i principiellt viktiga frågor.

Miljöombudsmannen bör även följa tillämpningen av lagstiftningen inom

miljöområdet och verka för att brister i lagstiftningen avhjälps. Om

miljöombudsmannen finner anledning att väcka fråga om författningsändring eller

annan åtgärd från statens sida får han göra framställning om detta till

regeringen. Miljöombudsmannen bör även, när det är lämpligt, framföra förslag

till nya eller ändrade föreskrifter inom miljöområdet.

En viktig sanktionsform i miljöbalken bör miljöskyddsavgiften vara. Denna ges i

miljöbalken ett vidare innehåll än som gäller för närvarande. Alla icke

bagatellartade överträdelser av villkor och andra förpliktelser enligt balken

skall alltså kunna följas av en sanktionsavgift, miljöskyddsavgiften. Detta

institut är för närvarande utformat i stor likhet med straffbuden enligt

miljöskyddslagen. Institutet har hittills använts i begränsad utsträckning och

med liten framgång.

Så som straffbuden har utformats i miljöbalken är tanken att sanktionsavgiften

skall användas i betydligt större utsträckning än i dag. Svårigheten att finna

lämpliga generellt tillämpliga avgiftsparametrar gör det nödvändigt att utveckla

en enhetlig praxis för att döma ut miljöskyddsavgifter. Sannolikt behövs inte

ett stort antal ärenden för att etablera en rättspraxis på området. Det är dock

lämpligt att en enda myndighet får uppgiften att genom att föra ett antal

vägledande fall till domstol bidra till att bygga upp en sådan praxis.

 Det är inte lämpligt att uppgiften anförtros Naturvårdsverket, med hänsyn till

att verket i allt större utsträckning kommit att få ställning som stabsorgan och

utrymmet för ren myndighetsutövning i enskilda ärenden på motsvarande sätt

minskat. Att i stället lägga uppgiften på varje länsstyrelse eller varje

kommunal tillsynsmyndighet skulle vara en mindre lyckad ordning eftersom detta

skulle ge olika rutiner och en splittrad bild av hur ärenden av den arten bäst

handläggs. En uppsplittring av myndighetsuppgifterna i initialskedet skulle

dessutom totalt sett vara oförsvarligt från kostnadssynpunkt. Enligt regeringens

mening talar flera omständigheter i stället för att uppgiften att föra talan om

miljöskyddsavgift bör läggas på ett särskilt organ. På så sätt kan talan inför

domstolen läggas upp och argumenteringen inför domstolen utföras på ett

enhetligt sätt och erfarenheterna av varje enskilt mål kan komma till nytta vid

uppbyggandet av de samlade kunskaper som kan forma riktlinjer för handläggningen

av mål om miljöskyddsavgift. Detta bör vara av särskilt värde under de första

åren miljöbalken är i kraft.

Miljöombudsmannen bör få till uppgift att föra talan om miljöskyddsavgift. Det

bör också vara en uppgift för Miljöombudsmannen att utfärda förelägganden om

miljöskyddsavgift. Det är viktigt att Miljöombudsmannen får tillräckliga

resurser för dessa viktiga uppgifter.

En miljöombudsman har också en viktig roll att fylla när det gäller tillsynen. I

det fallet kan den enskilde inte agera. Visserligen kan den enskilde hos

tillsynsmyndigheten begära ingripande, men det är knappast tillfredsställande

att den enskilde inte på annat sätt kan göra sin rätt gällande, om han anser att

han utsätts för oacceptabla störningar eller andra överträdelser av

lagstiftningen. Den ordinarie tillsynsmyndigheten har, som tidigare sagts, flera

roller och detta kan antas försvåra tillsynsutövandet. Det kan t.ex. gälla när

en myndighet har både tillsynsuppgifter och tillståndsgivande funktioner och när

en kommunal myndighet utövar tillsyn över en kommunal verksamhet.

Miljöombudsmannen bör därför i ett enskilt fall ha möjlighet att besluta att

tillsynsansvaret skall flyttas från en myndighet till en annan.

Rätten att påkalla omprövning av miljöfarlig verksamhet ligger nära de rena

tillsynsuppgifterna. Det är viktigt att Naturvårdsverket även i fortsättningen

får rätt att påkalla omprövning när en fråga är av principiell vikt eller annars

har en räckvidd utöver det enskilda företaget. Det kan t.ex. gälla omprövning

av tillståndsvillkoren för en hel bransch. Därutöver kan det dock finnas skäl

att särskilda omprövningsfrågor väcks, t.ex. på grund av särskilda lokala

omständigheter eller när det finns ett allmänt intresse av principiell karaktär.

I sådana fall bör Miljöombudsmannen ha rätt att begära omprövning.

Också när det gäller tillståndsprövningen till miljöfarlig verksamhet och annan

verksamhet som är tillstånds- eller dispenspliktig enligt balken har

Miljöombudsmannen en viktig roll att fylla. Han bör där företräda allmänhetens

miljöintressen. Miljöombudsmannen bör ha rätt att överklaga beslut enligt

miljöbalken, om han anser att allmänna intressen inte har beaktats i

tillräckligt stor utsträckning. Han bör också ha rätt att överklaga andra beslut

som har fattats med stöd av miljöbalken. Även här bör han företräda allmänhetens

intresse. Typiskt för sådana beslut bör vara att en myndighet har rätt att

överklaga beslutet enligt gällande lagstiftning och att överklagandet sker i det

allmännas intresse.

Vårt förslag innebär att Miljöombudsmannen får en exklusiv befogenhet endast på

ett område, nämligen när det gäller att föra talan om miljöskyddsavgift. I

övriga fall bör Miljöombudsmannen bli ett komplement till och en förstärkning av

redan befintlig myndighetsorganisation.

Ombudsmannen bör prioritera frågor av principiell vikt där det finns ett starkt

allmänt intresse av en rättslig prövning. Det bör dock också finnas ett utrymme

för ombudsmannen att agera i sådana enskilda ärenden där det finns synnerligen

ömmande skäl för att en enskild får en kvalificerad miljörättslig hjälp. Av

resursskäl måste det dock bli ytterst sällsynt att ombudsmannen engagerar sig i

enskilda personers frågor som inte är av något allmänt intresse.

Myndigheten Miljöombudsmannen bör enligt regeringens mening inrättas innan

Miljöbalken träder i kraft. De befogenheter till tvångsingripanden och av

processuell karaktär som Miljöombudsmannen skall ha bör anges i miljöbalken.

Hans verksamhetsområde i stort liksom de prioriteringar som bör gälla för

verksamheten bör framgå av en av regeringen beslutad myndighetsinstruktion. De

närmare formerna för verksamheten och resursbehovet bör utredas särskilt. Med

utgångspunkten att det skall finnas ett smidigt samarbete mellan olika

myndigheter på miljöområdet bör därvid övervägas i vilken utsträckning Miljöom-

budsmannen skall kunna anlita teknisk och ekonomisk kompetens från andra

myndigheter som ett komplement till den juridiska expertkunskap som skall finnas

hos ombudsmannen. Hos Miljöombudsmannen bör det som tidigare framhållits finnas

en särskild möjlighet till samråd med ideella organisationer.

Miljöombudsmannen kommer enligt regeringens förslag att få viktiga uppgifter vid

tillämpningen av balken. Regeringens anser, i likhet med vad Lagrådet

föreslagit, att ämbetet bör presenteras i inledningen till balken. Inom ramen

för de rättsliga funktioner som vi nu har behandlat har

Miljöorganisationsutredningen genom tilläggsdirektiv den 26 maj 1994 fått i

uppdrag att utreda de närmare formerna för Miljöombudsmannens verksamhet.

Utredningen skall enligt tilläggsdirektiven redovisa riktlinjer för den nya

myndighetens organisation, kompetens och arbetsformer. Vidare skall den bl.a.

lämna förslag om det ideella råd som skall biträda ombudsmannen, ange vilken

kompetens som bör knytas till kansliet, redovisa förslag till ansvarsfördelning

mellan Miljöombudsmannen och övriga berörda centrala, regionala och lokala

myndigheter samt utforma förslag till instruktion för Miljöombudsmannen.

Utredningen skall lämna förslag till instruktion och ramanslag för den nya

myndigheten senast den 15 augusti 1994. Uppdraget i övriga delar såvitt gäller

Miljöombudsmannen skall redovisas till Miljö- och naturresursdepartementet

senast den 1 december 1994.

Rätt att överklaga

Parter och sakägare skall enligt kommittén få överklaga i enlighet med gällande

ordning. Detta har kommittén föreslagit och regeringen har ingen annan mening.

Som kommittén visat (huvudbetänkandet del 1s. 604 ff.) är det varken påkallat

eller möjligt att i miljöbalkens lagtext definiera ett entydigt sakägarbegrepp

utan frågan får liksom hittills överlämnas åt rättstillämpningen. Avsikten är

dock inte att ändra innebörden av de sakägarbegrepp som förekommer i de olika

lagar som nu föreslås bli sammanförda i en balk.

Utöver den allmänt gällande rätten att överklaga bör det i miljöbalken finnas

föreskrifter om överklaganderätt för vissa myndigheter och organisationer. I de

lagar som föreslås ingå i miljöbalken har det funnits regler av detta slag sedan

länge. Föreskrifterna har funnits i miljöskyddslagen, naurvårdslagen och

förordningen om kemiska produkter. Överklaganderätt för organisationer har

alltså inte funnits på alla de områden som omfattas av miljöbalken.

Den särskilda rätten att överklaga bör inte heller gälla frågor om straff,

miljöskyddsavgifter, skadestånd eller intrångsersättning.

Till skillnad mot vad kommittén har föreslagit bör det direkt av lagtexten

framgå att Statens naturvårdsverk har rätt att överklaga. Naturvårdsverkets rätt

att överklaga bör begränsas till ärenden om naturvård och miljöfarlig

verksamhet. Detta överensstämmer med gällande rätt.

Som kommittén har föreslagit bör det direkt av lagtexten framgå att den

särskilda överklaganderätten tillkommer centrala arbetstagarorganisationer samt

centrala arbetsgivarorganisationer. Däremot bör rätt att överklaga inte

tillkomma lokala arbetstagarorganisationer. Likaså bör direkt av lagtexten

framgå att sammanslutningar av konsumenter och intresseorganisationer för

yrkesfiskare har rätt att överklaga. Rätten för centrala

arbetstagarorganisationer och motsvarande organisationer på arbetsgivarsidan bör

som Lagrådet föreslagit begränsas till frågor om miljöfarlig verksamhet och

kemikalier. Rätten för en intresseorganisation för yrkesfiskare att överklaga

bör begränsas till frågor som rör miljöfarlig verksamhet. Överklaganderätten för

konsumentgrupper bör liksom enligt gällande rätt vara begränsad till

kemikaliesektorn. Överklaganderätt för de organisationer som nu nämnts bör, i

likhet med vad som i lagrådsremissen föreslagits gälla för sammanslutningar av

konsumenter och i enlighet med Lagrådets förslag vara subsidiär i förhållande

till Miljöombudsmannens överklaganderätt.

Frågan om att tillerkänna ideella organisationer talerätt inom miljörätten har

länge varit föremål för debatt. Den har behandlats i flera utredningar.

Internationellt har frågan om organisationers talerätt alltmer uppmärksammats.

Numera finns flera internationella instrument där organisationer på miljörättens

områden tillerkänns rättslig ställning. I Europarådets konvention om ersättning

för miljöskada har också ideella organisationer tillerkänts talerätt i vissa

frågor. Under de senaste åren har i allt större utsträckning ställts krav på att

ideella föreningar skall tillerkännas rätt att överklaga. I artikel 10 i

Riodeklarationen ligger att staterna skall förse de enskilda med effektiv

tillgång till det processuella och administrativa förfarandet i miljösammanhang.

Ideella organisationer på miljöskyddets och naturvårdens områden utför ett

betydelsefullt arbete. Organisationerna har ofta medlemmar som har betydande

kunskaper inte minst om lokala förhållanden. Genom det hos Miljöombudsmannen

inrättade ideella rådet ges de ideella organisationerna ett ökat inflytande över

miljörättsliga frågor. Miljöorganisationerna får således en väsentligt starkare

ställning än för närvarande. Det nya systemet bör dock utvärderas efter en

tvåårsperiod, så att det kan klargöras om dessa syften har uppnåtts också i

praktiken. Regeringen vill samtidigt erinra om

att frågor rörande organisationernas talerätt, bl.a. på miljöområdet, berörs i

den utredning om grupptalan (dir. 1991:59) som nu pågår. Utredningen berör bl.a.

frågor om talerättens utformning och processuella regler. När den har slutförts

avser regeringen att återkomma till frågan om organisationernas talerätt.

4.17Överklagande

 Regeringens förslag:

Föreskrifterna om överklagande som finns dels i de särskilda lagar som föreslås

bli sammanförda i miljöbalken, dels i föreskrifter meddelade med stöd av dessa

lagar överförs i huvudsak oförändrade till miljöbalken. Länsrätten skall dock,

till skillnad från vad som gäller i dag, vara första domstolsinstans. Vidare

införs en regel om krav på prövningstillstånd för överklaganden från länsrätt

till kammarrätt.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens med följande undantag.

Kommittén har föreslagit att även beslut om dispens från bestämmelserna om

strandskydd, tillstånd till markavvattning, täktverksamhet och detaljdränering

genom täckdikning skall överklagas till kammarrätten i stället för till

regeringen. Kommittén har också föreslagit att kammarrätten även

fortsättningsvis skall vara första domstolsinstans i överklagandeärenden.

Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna som har yttrat sig över

kommitténs förslag till instansordning har i huvudsak uppehållit sig vid frågan

om prövning skall ske av förvaltningsmyndighet eller av domstol. Relativt få

remissinstanser har yttrat sig i detalj över kommitténs förslag i denna del. Av

de instanser som yttrat sig har i stort sett samtliga varit positiva till att

beslut av en kommunal nämnd även i fortsättningen skall överklagas till

länsstyrelsen. Vad gäller kommitténs förslag i övrigt i denna del har

Justitieombudsmannen och Kammarrätten i Stockholm tillstyrkt att regeringen

avlastas prövningen av överklaganden i samma omfattning som kommittén

föreslagit.

Skälen för regeringens förslag: För närvarande fullföljs talan mot beslut i

bl.a. tillstånds- och tillsynsärenden på miljörättens område vid såväl

förvaltningsdomstolar som administrativa myndigheter. I regel överklagas en

kommunal nämnds beslut till länsstyrelsen. Länsstyrelsens och annan statlig

myndighets beslut, med undantag för beslut som avser miljöfarlig verksamhet,

överklagas till kammarrätten. Beslut som rör miljöfarlig verksamhet överklagas

till Koncessionsnämnden. Det förekommer också att en administrativ prövning

övergår till ett förfarande vid allmän domstol i samband med överklagande,

exempelvis vid talan om miljöskyddsavgift.

Miljöorganisationsutredningen har till uppgift att lämna förslag till sådana

organisationsförändringar som behöver vidtas med anledning av

Miljöskyddskommitténs förslag till en miljöbalk. De områden som utredningen

skall behandla är bl.a. instansordningen för prövning av tillstånd enligt

nuvarande miljöskyddslag och instansordningen för sådana överklagade ärenden

enligt den nuvarande naturvårdslagen som för närvarande prövas slutligt av

regeringen.

I avvaktan på resultatet av Miljöorganisationsutredningens arbete finns det

enligt regeringens mening inte anledning att föreslå några mer ingripande

ändringar vad avser instansordningen för överklagade ärenden enligt de lagar som

föreslås bli sammanförda i en miljöbalk.

Regeringens förslag innebär således bl.a., i motsats till kommitténs förslag,

att beslut i fråga om dispens från bestämmelserna om strandskydd, tillstånd till

markavvattning, täktverksamhet och detaljdränering genom täckdikning i avvaktan

på Miljöorganisationsutredningens förslag även i fortsättningen skall överklagas

till regeringen.

I de fall ärenden enligt de lagar som föreslås bli sammanförda i miljöbalken

enligt nu gällande lagstiftning skall överklagas till förvaltningsdomstol, är

kammarrätten första domstolsinstans.

Regeringen har i prop. 1992/93:100 bil. 3 ställt sig bakom principen att

länsrätten skall vara första domstolsinstans vid prövning av förvalt-

ningsärenden. Riksdagen har godkänt de i propositionen angivna riktlinjerna

(bet. 1992/93:JuU24, rskr. 1992/93:289). I propositionen uttalades att en

principiell ordning med länsrätt som första instans i de måltyper som prövas av

förvaltningsdomstolarna i och för sig inte behövde gälla alla måltyper. I vissa

fall kunde det vara motiverat med undantag från denna princip.

Regeringen anser emellertid att det inte finns något hinder för att de ärenden

som omfattas av detta lagstiftningsärende överklagas till länsrätt i stället för

till kammarrätt. Mot bakgrund härav och av de av riksdagen i detta avseende

godkända riktlinjerna bör länsrätt i stället för kammarrätt vara första

domstolsinstans.

Regeringen har i prop.1993/94:133 till följd av riksdagens ställningstagande,

(bet. 1992/93:JuU24, rskr. 1992/93:289), föreslagit ändringar i bl.a. lagen

(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar och förvaltningsprocesslagen

(1971:291). Härvid har bl.a. föreslagits att det i lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar införs en bestämmelse med innebörd, att om det i lag eller

annan författning föreskrivs att talan skall väckas vid eller överklagas till

allmän förvaltningsdomstol så skall det göras vid en länsrätt.

Regeringen har också föreslagit att det för ärenden som överklagats från

länsrätt till kammarrätt skall införas regler om prövningstillstånd. Regeringen

har emellertid inte föreslagit något generellt krav på prövningstillstånd utan

har ansett att frågan får prövas för varje måltyp. Som förutsättning för krav på

prövningstillstånd föreslås att målet har överklagats från länsrätt. Vidare

föreslås att prövningstillstånd bör användas främst i de fall målet prövats av

en förvaltningsmyndighet innan det prövats av länsrätt. Regeringen har i ovan

nämnda proposition föreslagit att de grundläggande bestämmelserna om

prövningstillstånd i kammarrätt skall tas in i förvaltningsprocesslagen.

I och med att länsrätt blir första domstolsinstans förlängs instanskedjan med en

beslutsinstans. Utan krav på prövningstillstånd i kammarrätten skulle det bl.a.

innebära att det, i de fall där kommunen meddelat beslutet, skulle bli en rätt

till fullständig prövning i länsstyrelsen och två domstolsinstanser. Regeringen

anser inte att de beslut som kommer att meddelas enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken är av den beskaffenheten att

instanskedjan bör förlängas med en instans. Regeringen anser därför att det i

ärenden enligt miljöbalken bör införas ett krav på prövningstillstånd i kammar-

rätten i samtliga ärenden som överklagats till länsrätt och som sedan överklagas

vidare.

Vad gäller frågan om prövningstillstånd skall krävas även för att ett beslut om

miljöskyddsavgift skall prövas i kammarrätten anser regeringen, främst med

hänsyn till att den första prövningen om uttagande av miljöskyddsavgift äger rum

i länsrätt och inte i en förvaltningsmyndighet men också till att

miljöskyddsavgift är ett så nytt institut, att det för närvarande inte bör

införas regler om dispensprövning i kammarrätten för dessa mål.

Enligt miljöskyddslagen kan talan inte föras mot beslut som fattats av

Koncessionsnämnden i ett till nämnden fullföljt ärende. Denna bestämmelse bör

överföras till miljöbalken.

I 9 kap. 7 och 9 §§ finns bestämmelser om kulturreservat och kulturvårdsområden.

Det kan finnas skäl att överväga Riksantikvarieämbetets roll när det gäller

dessa typer av områdesskydd, bl.a. i fråga om rätten att överklaga beslut.

Sådana frågor bör tas upp i samband med behandlingen av

Miljöorganisationsutredningens förslag.

4.18Sanktioner

4.18.1 Sanktionssystemets uppbyggnad i miljöbalken

 Regeringens förslag:Straffbestämmelserna på miljörättens område skall fördelas

mellan brottsbalken och miljöbalken.

 Fördelningen skall ske så att de brott som i dag står i brottsbalken får stå

kvar där medan de övriga, med specialstraffrättslig anknytning, samlas i ett

särskilt kapitel i miljöbalken. Mindre allvarliga överträdelser skall inte

bestraffas.

 Ett nytt system med miljöskyddsavgifter skall utvecklas.

 Genom den föreslagna inriktningen av sanktionssystemet koncentreras

rättsväsendets resurser mot den mer väsentliga miljöbrottsligheten.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén har

dessutom föreslagit att bestämmelserna i brottsbalkens 13 kap. om miljöbrott,

spridande av gift och förgöring slås samman till ett brott, miljöförstöring,

som har som förutsättning att allmän fara för skadlig effekt föreligger. Vidare,

säger kommittén, bör det vid sidan av detta normalbrott för samma gärningar

finnas dels ett grovt brott, dels ett oaktsamhetsbrott.

Remissinstanserna: Den allmänna bilden av remissutfallet är positiv. Vad angår

fördelningen mellan brottsbalken och miljöbalken är det dock få remissinstanser

som mera direkt berör frågan. Några av dessa, bl.a. Riksåklagaren och

Brottsförebyggande rådet, anser dock att bestämmelserna om miljöbrott i

brottsbalken bör flyttas över till miljöbalken. Mot kommittéförslaget om

ändringar i brottsbalken framförs det stark kritik och flera remissinstanser

avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Nästan alla de lagar som samordnas och skall

ingå i miljöbalken innehåller ansvarsbestämmelser. I dessa ansvarsbestämmelser

finns många hänvisningar till de materiella stadganden som lagarna innehåller.

Detta gör det svårt att få en klar bild av vad som är kriminaliserat inom

miljörätten. Därtill kommer att det finns straffbestämmelser med miljörättslig

anknytning i brottsbalken.

 För att förbättra möjligheterna att tillgodogöra sig miljöstraffrätten och

underlätta tillämpningen av den föreslår regeringen därför att de special-

straffrättsliga bestämmelserna på miljörättens område skall samlas i ett kapitel

i miljöbalken. Dessutom föreslår vi att bestämmelserna skall systematiseras och

att de i stor utsträckning skall få brottsbeskrivningar och i vissa fall

särskilda brottsbenämningar. Där hänvisningar till miljöbalkens materiella

regler är nödvändiga bör straffreglerna tydligt hänvisa till de materiella

föreskrifter som gäller villkor, inskränkningar, förbud eller föreskrifter.

 För att ytterligare öka straffbestämmelsernas effektivitet föreslår vi att

strafflatituderna skärps och i huvudsak läggs på den nivå som idag gäller för

förmögenhetsbrott.

 Det är ett väl känt faktum att efterlevnaden av de bestämmelser på

miljörättens område vari skyldigheter åläggs inte bara är beroende av

straffbestämmelsernas effektivitet. Det finns andra sanktionsmöjligheter som kan

vara väl så effektiva. Regeringen föreslår därför ett nytt system med

miljöskyddsavgifter som bör bidra till att efterlevnaden av de miljörättsliga

bestämmelserna ökar, se avsnitt 4.18.7.

 Om fördelningen av straffbestämmelserna mellan brottsbalken och miljöbalken

är följande att säga.

 Enligt gällande lag handlar 13 kap. brottsbalken om allmänfarliga brott. I

kapitlet finns regler om bl.a. mordbrand, sabotage, allmänfarlig vårdslöshet,

spridande av gift eller smitta, förgöring samt miljöbrott och vållande till

miljöstörning. Miljöbrott och vållande till miljöstörning är effektbrott och har

således en direkt anknytning till de övriga allmänfarliga brotten i kapitlet.

Med hänsyn härtill och då det klart bör framgå hur allvarligt samhället ser på

ifrågavarande brottslighet bör bestämmelser om miljöbrott även i fortsättningen

finnas kvar i brottsbalken.

 Att föra in alla viktiga bestämmelser om miljöbrott i brottsbalken, och

således inte ha några av dessa i miljöbalken, är inte heller lämpligt. Deras

karaktär av blankettstraffbud skulle inte stämma med systematiken i brottsbalken

och sambandet mellan de materiella bestämmelserna i miljöbalken och de därtill

anknytande straffbuden skulle framstå som mindre klart. De straffbestämmelser

som sanktionerar brott mot materiella regler i miljöbalken bör alltså finnas i

balken.

 Vad angår kommitténs förslag om ändringar i brottsbalken anför bl.a.

Riksåklagaren och Brottsförebyggande rådet kritik med anledning av att förslaget

innebär att det, till skillnad från idag, kommer att krävas att allmänfara

förelegat i det särskilda fall som är föremål för prövning. Detta är en återgång

till vad som gällde innan den nu gällande brottsbeskrivningen för miljöbrott

infördes i brottsbalken. Bestämmelsen kommer förmodligen nu som då att kunna

tillämpas i mycket få fall. Riksåklagaren har därutöver påpekat att det ligger

skilda syften bakom bestämmelserna om miljöbrott, å ena sidan, och spridande av

gift samt förgöring, å andra sidan. Miljöbrotten avser främst att bestraffa

framkallande av fara för miljöskador medan de andra brotten närmast tar sikte på

sabotage eller skadegörelseliknande förhållanden.

 Regeringen delar den redovisade kritiken och anser således att de av

kommittén föreslagna ändringarna i 13 kap. brottsbalken inte bör genomföras.

4.18.2 Brottsbeskrivningar och brottsnamn i miljöbalken

Regeringens förslag: Straffbestämmelserna i miljöbalken skall i stor

utsträckning utformas med brottsbeskrivningar och egna brottsbenäm-

ningar.Kommitténs förslag: Samtliga straffbestämmelser i 21 kap. miljöbalken bör

utformas med brottsbeskrivningar och egna brottsbenämningar.

Remissinstanserna: Den allmänna bilden av remissutfallet är positiv.

Justitiekanslern och Riksåklagaren påpekar att det föreligger en olycklig likhet

mellan de av kommittén valda benämningarna olaga miljöstörning och olovlig

miljöstörning. Dock ifrågasätter en remissinstans, Statens naturvårdsverk, om

det inte trots brottsbeskrivningar och brottsnamn är nödvändigt med direkta

hänvisningar till lagrum vars överträdande straffsanktioneras.

Skälen för regeringens förslag: Straffbuden i den nuvarande miljölagstiftningen

är i de flesta fall blankettstraffbud. Sådana innehåller inte någon fullständig

brottsbeskrivning, och i regel inte heller någon brottsbeteckning, utan uttalar

endast att den som överträder vissa i andra lagrum angivna påbud eller förbud

m.m. skall dömas till i straffbudet angivet straff. De förfaranden som bör

utgöra brott enligt miljöbalken bör i stor utsträckning kunna beskrivas utan

omfattande hänvisningar till olika stadganden.

Vid en genomgång av de specialstraffrättsliga bestämmelserna på miljöområdet kan

det i systematiskt hänseende urskiljas vissa grundtyper av bestämmelser.

I flera författningar återfinns sålunda bestämmelser som stadgar straff för

underlåtenhet att iaktta förprövnings- eller anmälningsplikt. Så är fallet i

miljöskyddslagen, lagen om kemiska produkter, naturresurslagen, naturvårdslagen

och hälsoskyddslagen.

Många straffbud föreskriver straff för den som åsidosätter av regeringen eller

myndigheter meddelade särskilda bestämmelser eller föreskrifter. Som exempel

härpå kan nämnas de nyssnämnda lagarna, med undantag av naturresurslagen, samt

därutöver skogsvårdslagen, lagen om svavelhaltigt bränsle samt lagen om åtgärder

mot vattenförorening från fartyg.

I flera fall stadgas också straff för den som bryter mot villkor i tillstånds-

eller dispensbeslut. Utöver miljöskyddslagen, naturresurslagen, naturvårdslagen

och vattenlagen kan som exempel nämnas dumpningslagen, lagen om spridning av

bekämpningsmedel över skogsmark samt skogsvårdslagen.

Bestämmelser om brott mot direkt i lag stadgade förbud återfinns i ett något

färre antal författningar. Detsamma gäller bestämmelser som stadgar straff för

underlåtenhet att iaktta direkt i lag föreskriven skyldighet. Av författningar

som exemplifierar den förra kategorin kan nämnas renhållningslagen, natur-

vårdslagen, skogsvårdslagen och ädellövskogslagen. Den senare gruppen kan

exemplifieras med lagen om kemiska produkter och naturvårdslagen.

I ett mindre antal författningar föreskrivs att det är straffbart att lämna

oriktiga uppgifter i frågor som rör tillstånd och tillsyn. Detta gäller enligt

bl.a. miljöskyddslagen och lagen om kemiska produkter.

Den systematik som således finns redan i dagens miljöstraffrätt bör kunna

utvecklas och renodlas i miljöbalken. En förebild står i viss mån att finna i

skattebrottslagen. Denna sanktionerar överträdelser av ett stort antal

skattelagar. Överträdelserna har i skattebrottslagen indelats i ett begränsat

antal olika kategorier, var och en med sin brottsbeskrivning och sin

brottsbeteckning. Så bör i så stor utsträckning som möjligt också ske i

miljöbalken.

 I kommitténs förslag har samtliga brott fått brottsbeskrivningar och egna

brottsbenämningar nämligen, otillåten miljöpåverkan, olaga miljöstörning,

olovlig miljöstörning, försvårande av miljökontroll, bristfällig

miljöinformation och nedskräpning.

Av brottsbenämningarna otillåten miljöpåverkan, försvårande av miljökontroll och

bristfällig miljöinformation anser regeringen att de båda sistnämnda

brottsbenämningarna bör komma till användning. Vad angår den förstnämnda

brottsbenämningen så skiljer sig regeringens förslag från kommitténs genom att

begreppet miljöpåverkan inte används, se avsnitt 4.4.4. Regeringen har därför

valt brottsbenämningen otillåten miljöverksamhet för brott mot förprövnings-

eller anmälningsskyldighet.

Med anledning av vad kommittén har föreslagit och vad Lagrådet anfört om ökad

användning av fullständiga brottsbeskrivningar och slagkraftiga

brottsbenämningar vill regeringen framhålla följande.

I balken har elva lagar sammanförts, varav nio innehåller straffbestämmelser.

Straffbestämmelserna i balken återfinns i ett kapitel med tio paragrafer.

Jämfört med gällande lagstiftning har alltså en betydande samordning av

miljöstraffrätten nu föreslagits. Inriktningen under lagstiftningsärendets gång

har varit att samtliga straffbestämmelser skall få egna brottsbeskrivningar och

brottsbenämningar. Det har dock visat sig svårt att åstadkomma tillräckligt

tydliga brottsbeskrivningar för de fall någon åsidosätter vad som är föreskrivet

eller särskilt beslutats om skyddsåtgärder, begränsningar och andra

försiktighetsmått. Kommitténs förslag till brottsbeskrivningar i dessa fall har

alltså visat sig vara för vida och inte tillräckligt skarpt avgränsade. Detta

kan främst av legalitets- och rättssäkerhetsskäl inte godtas. Problematiken är

på flera punkter densamma vad gäller överträdelser av förbud och föreskrifter.

Regeringen anser därför att det inte finns tillräckligt underlag för att använda

någon annan lagstiftningsteknik än den nuvarande med hänvisningar till de

materiella bestämmelserna i dessa fall. Dessa hänvisningar bör vara så lättlästa

som möjligt. Bestämmelserna vari direkta hänvisningar görs kan inte få egna

brottsnamn. De av kommittén föreslagna brottsbenämningarna olaga miljöstörning

och olovlig miljöstörning bör därför inte införas i miljöbalken.

För vissa brott går dock tekniken med enhetliga brottsbeskrivningar att använda.

Till skillnad från kommittén föreslår regeringen att balkens motsvarighet till 5

kap. 1 § första stycket lagen (1985:426) om kemiska produkter skall

straffsanktioneras, se nästa avsnitt 4.18.3. Detta brott bör få benämningen

miljöfarlig kemikaliehantering.

Slutligen bör den av kommittén valda brottsbenämningen nedskräpning användas.

Regeringen föreslår således brottsbeskrivningar och egna brottsbenämningar

beträffande följande brott.

Brottet miljöfarlig kemikaliehantering motsvarar som redan nämnts

sanktioneringen av den försiktighetsmåttsprincip som idag finns i 5 § första

stycket första meningen lagen (1985:426) om kemiska produkter.

Otillåten miljöverksamhet bör gälla situationer när någon har vidtagit en åtgärd

som kan befaras påverka miljön utan att vare sig ha erforderligt tillstånd eller

medgivande eller ha gjort sådan anmälan som krävs.

Försvårande av miljökontroll bör avse brott mot sanningsplikt och

informationsskyldighet. Det gäller gärningar som innebär underlåtenhet att

fullgöra upplysningsplikt eller lämnande av oriktiga uppgifter, när

underlåtenheten eller osanningen kan påverka tillståndsprövning eller

tillsynsmyndighets beslut. Regeringen anser till skillnad från kommittén att om

undersökningsskyldighet skall bestraffas så bör detta ske genom direkta

hänvisningar i varje särskilt fall. Detta eftersom det för att åstadkomma

rättelse normalt bör vara tillräckligt att använda vitesföreläggande eller att

låta någon annan utföra undersökningen på den ansvariges bekostnad.

Bristfällig miljöinformation bör avse överträdelser av föreskrifter om uppgifts-

och informationsskyldighet. Ansvar bör inträda när uppgiften skall lämnas i en

handling, exempelvis i en bruksanvisning, eller i märkningen av en kemisk

produkt. Den uppgift som utelämnas eller är oriktig bör avse ett förhållande som

är av betydelse för bedömningen av risker för hälsan eller miljön eller en

hållbar hushållning med mark och vatten eller material.

Brottet nedskräpning bör i balken ges karaktären av en särskild ansvarsregel.

Brottsbeskrivningarnas närmare utformning behandlas i författningskommentaren.

Lagrådets kritik tar även sikte på att specialstraffrättsliga regler i andra

miljöanknutna lagar än de som föreslås ingå i miljöbalken inte samordnas med

balkens straffregler. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att en sådan

samordning vore önskvärd. Det är dock inte möjligt att med nuvarande

beredningsunderlag åstadkomma en sådan. Frågan bör dock uppmärksammas i kommande

lagstiftningsarbete.

4.18.3 Kemikaliehantering och sanktioner

Regeringens förslag: Straffsanktionering skall ske av överträdelse av den

allmänna aktsamhetsregeln om försiktighetsmått vid kemikaliehanteringen.

Kommitténs förslag: Balkens motsvarighet till 5 § första stycket lagen

(1985:426) om kemiska produkter (LKP) bör inte sanktioneras. Såväl

försiktighetsmåttsprincipen i första meningen som substitutionsprincipen (även

kallad produktvalsprincipen eller utbytesregeln) i andra meningen bör lämnas

osanktionerade.

Remissinstanserna: Det är flera remissinstanser som riktar stark kritik mot att

häva straffsanktioneringen i miljöbalkens motsvarighet till 5 § LKP. Det finns

dock också flera remissinstanser som är positiva. Att straffsanktioneringen

skall kvarstå anser 18 remissinstanser däribland Statens naturvårdsverk och

Kemikalieinspektionen samt universiteten i Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN] medan däremot

Justitieombudsmannen, Kommerskollegium, Grossistförbundet Svensk Handel,

länsstyrelsen i Örebro län, Sveriges Köpmannaförbund, Svenska kommunförbundet

och Kemiskt-Tekniska Leverantörsförbundet m.fl. är positiva till att

straffsanktioneringen hävs.

Skälen för regeringens förslag: Vad angår kriminalisering av balkens

motsvarighet till 5 § LKP har Statens naturvårdsverk och Kemikalieinspektionen

framfört att åsidosättande av den nuvarande allmänna aktsamhetsregeln om

försiktighetsmått i lagen om kemiska produkter (LKP) i åtskilliga fall föranlett

straff, vilket sannolikt har motverkat överträdelser. Ett borttagande av

straffsanktionen skulle enligt verket innebära en betänklig försvagning i

jämförelse med det nuvarande sanktionssystemet och därför stå i strid med

avsikten att skärpa attityden mot miljöstörande verksamheter. Inspektionen har

upplyst att av hittills ett femtiotal brottmålsdomar som gällt överträdelser av

LKP har närmare 30 avsett överträdelser av försiktighetsmått enligt 5 § första

stycket första meningen LKP. Såvitt Inspektionen känner till finns det dock inga

domar som rör substitutionsprincipen i andra meningen.

Kemikontoret m.fl har som motivering för att straffsanktioneringen skall hävas

främst åberopat att det förekommer att kommunala myndigheter avviker från LKP:s

kompetensfördelning genom att på lokal nivå, med åberopande av utbytesregeln,

förbjuda försäljning och användning av vissa produkter. Detta förfarande

tillsammans med det faktum att regeln är direkt straffsanktionerad, leder till

stor förvirring och en betydande rättsosäkerhet. Situationen är oacceptabel och

en översyn av berörda regler måste ske snarast. Därvid bör bl.a. den direkta

straffsanktioneringen av regeln upphävas.

Enligt regeringens uppfattning har regeln om att försiktighetsmått skall vidtas

(5 § 1 st 1 p LKP) vunnit stadga i rättstillämpningen. Det finns ett trettiotal

domar som rör principen och det finns dessutom ett refererat hovrättsavgörande,

RH 1992:73, där ett företag som eldat med PCB-bemängd spillolja ådömts

företagsböter på 150 000 kr. Det finns också i modern lagstiftning, som avser

att skydda medborgarna från viss farlig verksamhet, regler som kriminaliserar

mer allmänt hållna aktsamhetsregler, Se exempelvis 7 och 21 §§ lagen (1988:868)

om brandfarliga och explosiva varor samt 6 och 35 §§ strålskyddslagen

(1988:220). Principen om försiktighetsmått får således anses ha tillräckligt

konkret utformning. Det är mera tveksamt om substitutionsprincipen bör vara

straffsanktionerad. Remisskritiken mot den är hård. Det har såvitt känt inte

förekommit åtal med stöd av principen. Den bör därför kunna lämnas osanktio-

nerad. Regeringen anser att det för straffbarhet när det gäller den del av

aktsamhetsregeln som fortfarande bör vara straffsanktionerad, liksom i dag, bör

krävas uppsåt eller grov oaktsamhet.

4.18.4 Ett skärpt sanktionssystem

Regeringens förslag: Sanktionerna för miljööverträdelser skärps väsentligt. Det

sker genom att straffskalorna för miljöbrott höjs, genom att systemet med

miljöskyddsavgifter effektiviseras och genom att den nya, effektivare formen av

miljöskyddsavgift i ökad utsträckning används i stället för straff.Kommitténs

förslag: Överensstämmer med regeringens i fråga om strafflatituder, utom såvitt

avser nedskräpning, medan kommittén i övrigt anser att gränsen för straffbarhet

skall gå vid klar eller klandervärd oaktsamhet.

Remissinstanserna: Den allmänna bilden av remissutfallet är starkt kritisk utom

såvitt avser höjning av strafflatituderna. Därtill anser Koncessionsnämnden för

miljöskydd att brottet nedskräpning bör bestraffas hårdare än kommittén har

föreslagit.

Skälen för regeringens förslag: Ansvarsreglerna i miljöbalken omfattar gärningar

med förhållandevis högt straffvärde. Detta ger anledning att i vissa fall höja

den straffskala som nu gäller för motsvarande brott. Straffsatserna för de

allvarligare brotten bör i miljöbalken ligga på ungefär samma nivå som gäller

för förmögenhetsbrott. Detta innebär att de rättstillämpande myndigheterna har

att utdöma strängare straff för miljöbrott än enligt gällande lag. Eftersom

miljöbalksbrotten till skillnad från förmögenhetsbrotten omfattar även

oaktsamhetsbrott är straffskalorna i balken vidare och innefattar böter.

Till skillnad mot gällande rätt innebär kommitténs och regeringens förslag att

straff skall kunna följa på underlåtenhet att som privatperson följa regler om

källsortering. Lagrådet har anfört att till brott för vilka det är svårt att

tänka sig annan påföljd än böter hör underlåtenhet att sortera de egna

hushållssoporna i enlighet med kommunala föreskrifter (21 kap. 7 § 6) och att

det får överlämnas till rättstillämpningen att beakta brottens skilda

straffvärde vid påföljdsval och straffmätning. Regeringen delar Lagrådets

uppfattning.

Vad angår kommitténs förslag att endast väsentliga överträdelser bör bestraffas

och att det bör fordras en klar eller klandervärd oaktsamhet för att

straffansvar skall inträda anser Riksåklagaren, Brottsförebyggande rådet,

Koncessionsnämnden för miljöskydd samt Lunds och Uppsala universitet, med

instämmande från ett par länsstyrelser och en kommun, att kraven på

"åsidosättande i väsentlig mån" för straffbarhet medför att straffbestämmelserna

blir ineffektiva. Kraven innebär en återgång till vad som gällde före 1981

(BT-Kemi). I stället bör det föreskrivas att ringa fall skall vara straffria.

Dessutom är i huvudsak samma remissinstanser, med tillägg av Justitiekanslern,

Industriförbundet, Svenska Arbetsgivareföreningen, Kemikontoret och Svenska

Petroleum Institutet kritiska till det av kommittén använda begreppet klar oakt-

samhet. Att uttrycket är svårtolkat och leder tankarna till en bevisregel är en

del av den kritik som framförts. Lunds universitet har tillagt att förslaget

innebär att det införs en högre tröskel än den normala för vad som skall anses

oaktsamt.

Regeringen delar remisskritiken. Något krav på åsidosättande i väsentlig mån bör

alltså inte ställas upp. Ej heller bör uttrycket klar oaktsamhet komma till an-

vändning. Detta desto mer som det inte kan vara någon fördel för straffrätten

som helhet om det i miljöstraffrätten används ett oaktsamhetsbegrepp som inte

används i straffrätten i övrigt.

Regeringen anser att det är viktigt att sanktionerna för miljööverträdelser blir

kraftfulla och effektiva. Med hänsyn härtill finner regeringen att en skärpning

av straffskalorna bör genomföras. Vidare bör vissa brister vad gäller

effektiviteten i det nuvarande systemet med miljöskyddsavgifter undanröjas och

systemet vidgas till att omfatta nya fall. För avsiktliga överträdelser och för

överträdelser som skett av grov oaktsamhet bör straff komma i fråga även i

fortsättningen. För andra fall där oaktsamheten inte är grov bör däremot de nya

effektiva miljöskyddsavgifterna i flertalet fall kunna användas som

sanktionsform i stället för straff. Härigenom uppnås vissa

rationaliseringsvinster vad gäller användningen av rättsväsendets resurser samt

utnyttjas ett sanktionssystem som snabbare och effektivare kan åstadkomma de

ekonomiska sanktioner som sådana överträdelser bör medföra. Regeringen

återkommer i ett följande avsnitt till hur systemet med miljöskyddsavgifter

skall vidgas och effektiviseras.

De nu anförda innebär således att man i sådana fall då miljöskyddsavgift kan

utgå skall straffbelägga endast sådana överträdelser som skett avsiktligt eller

av grov oaktsamhet.

I flera fall bör alltså straffbarhet inträda först när grov oaktsamhet kan

konstateras.

Vid bedömningen av om en oaktsamhet skall anses vara grov bör hänsyn tas till

framför allt oaktsamhetens omfattning och form samt den risk från miljösynpunkt

som varit förknippad med oaktsamheten. En oaktsamhet som innefattat ett medvetet

risktagande bör normalt sett betraktas som grov. Om någon således medvetet

balanserar på gränsen mellan en trygg hantering och en hantering som medför risk

för skada eller olägenhet, bör oaktsamheten i allmänhet vara att anse som grov.

Om en verksamhet objektivt sett framstår som särskilt riskfylld, t.ex hantering

av miljöfarligt avfall eller annan riskabel kemikaliehantering, innebär det

naturligtvis särskilt höga krav på aktsamhet. Den som bedriver verksamhet av det

slaget måste vara särskilt försiktig. I sådana fall får det ofta anses vara

grovt oaktsamt att inte iaktta sådan försiktighet. Detta gäller i synnerhet då

risken avser betydande skador eller olägenheter. Om oaktsamheten avsett något

som typiskt sett riskerar att leda till stora skador eller olägenheter, bör

därför oaktsamheten kunna anses vara grov även om den inte innefattat något

medvetet risktagande.

Däremot bör det normalt sett inte komma i fråga att anse grov oaktsamhet

föreligga då någon överträtt aktsamhetskrav som i det konkreta fallet är ägnade

att skydda mot relativt obetydliga skador eller olägenheter, om inte

oaktsamheten varit medveten. Detta gäller i särskilt hög grad då enskilda, t.ex.

konsumenter, av obetänksamhet råkat överträda sådana aktsamhetskrav.

Vid bedömningen av om grov oaktsamhet skall anses föreligga bör således mer ses

till skyldigheten att inte medvetet skapa miljöfarliga situationer än till av

den enskilde visad större eller mindre skicklighet eller kunskap i att undvika

att miljörisker uppkommer, i vart fall så länge riskerna inte avser betydande

skador eller olägenheter. För konsumenter och andra i deras egenskap av

privatpersoner bör detta kunna gälla fullt ut. Däremot är det naturligt att

ställa större krav på den som i egenskap av näringsidkare bedriver verksamhet,

om den oaktsamma åtgärden eller underlåtenheten avser just denna verksamhet. Det

får nämligen i allmänhet krävas av en näringsidkare som ger sig in på ett visst

område att denne skaffar sig den kunskap och skicklighet som behövs för att

undvika skada eller olägenhet.

Det som nu har anförts innebär således att inte bara avsiktliga överträdelser av

de berörda miljöreglerna utan också sådana fall av medveten oförsiktighet som

avsett risk för inte obetydliga skador eller olägenheter kriminaliseras. Vidare

kriminaliseras sådana fall där oaktsamheten visserligen inte varit medveten men

avsett risker för betydande skador eller olägenheter.

4.18.5 Grova brott, försöksbrott och preskription

Regeringens förslag: De mera allvarliga brottsformerna i miljöbalken bör ha en

särskild ansvarsbestämmelse för grovt brott.Kommitténs förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens dock att kommittén anser att grovt brott endast bör

föreligga vid uppsåtliga överträdelser som också i övrigt är särskilt

kvalificerade. Kommittén har dessutom föreslagit att försök, förberedelse och

stämpling i viss omfattning skall straffbeläggas.

Remissinstanserna: Allmänt är inställningen positiv till att införa en särskild

ansvarsbestämmelse för grova brott. Riksåklagaren har ifrågasatt behovet av att

straffbelägga försök, förberedelse och stämpling. Naturskyddsföreningen och fyra

kommuner har framfört att det är önskvärt med längre preskriptionstider.

Skälen för regeringens förslag: En särskild ansvarsbestämmelse för grovt brott

bör införas. I likhet med Universiteten i[REDACTED_EFTERNAMN] och Uppsala anser regeringen dock

att det ofta är andra faktorer än uppsåt eller oaktsamhet som har betydelse för

om grovt brott skall anses föreligga i fråga om miljöbrott. Som exempel kan

nämnas nonchalanta beteenden vad gäller att hålla sig informerad om vad som

gäller för verksamheten samt stora risktaganden. Det bör därför inte krävas

uppsåt för att ett brott skall kunna bedömas som grovt.

Riksåklagaren har anfört att den föreslagna kriminaliseringen av försök,

förberedelse och stämpling till en del av straffbestämmelserna inte har någon

motsvarighet i gällande rätt. Något exempel på praktiska förfaranden som skulle

göra en kriminalisering nödvändig har inte givits av kommittén. Riksåklagaren är

tveksam till förslaget eftersom något praktiskt behov av en sådan utvidgning

såvitt han vet inte föreligger.

Regeringen kan i likhet med riksåklagaren inte se något behov av den föreslagna

kriminaliseringen av försök, förberedelse och stämpling. Dock innehåller lagen

(1971:1154) om förbud mot dumpning som skall ingå i miljöbalken en bestämmelse

om försöksbrott. Skäl att avkriminalisera dumpningslagens försöksbrott

föreligger inte, se vidare författningskommentaren till 6 § i avsnitt 5.21.

Redan strafflatituderna i miljöbalken medför att tiden för åtalspreskription

förlängs i avsevärd mån. Det kommer att gälla en preskriptionstid om minst fem

år, utom för brotten bristfällig miljöinformation och nedskräpning. Vid sådana

förhållanden och då kravet på att lika fall skall behandlas lika gör sig

särskilt starkt gällande inom straffrätten anser regeringen i likhet med

kommittén att någon ändring av tiderna för åtalspreskription inte bör ske.

4.18.6 Förverkande och företagsbot

Regeringens förslag: En bestämmelse om förverkande av egendom som varit föremål

för brott, bl.a. avseende kemiska produkter bör införas i miljöbalken.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén har

dessutom föreslagit att förutsättningarna för att tillämpa institutet

företagsbot skall mildras och botens maximibelopp kraftigt höjas.

Remissinstanserna: Den allmänna bilden är att ingen motsätter sig att en

förverkandebestämmelse införs. Länsstyrelsen i Jönköping har dock påpekat att

bestämmelsen inte bör stå ensam i ett eget kapitel i miljöbalken. Mot

ändringarna i institutet företagsbot framförs det däremot en del kritik.

Skälen för regeringens förslag: I olika miljörättsliga lagar finns föreskrifter

om förverkande dels av utbyte av brott, dels av olika slag av egendom som varit

föremål för brott, dels i något fall av hjälpmedel vid brott. Brottsbalkens

bestämmelser ger i stort sett samma möjligheter som dessa.

Förverkande av hjälpmedel vid brott har så begränsad betydelse på miljöområdet

att någon särskild bestämmelse i ämnet inte kan anses behövlig i miljöbalken. Om

risk för framtida brottslig verksamhet behöver förebyggas bör det kunna ske med

hjälp av bestämmelsen i 36 kap. 3 § 1 brottsbalken om förverkande av föremål som

på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras

komma till brottslig användning.

Däremot torde det behövas en bestämmelse i balken om förverkande av egendom som

varit föremål för brott. En sådan bestämmelse bör exempelvis kunna omfatta

växter och djur - i den mån inte jaktlagstiftningen är tillämplig - som samlats

olagligt samt dessutom bl.a. kemiska produkter. Till skillnad från i

kommittéförslaget bör dock i likhet med förverkandereglerna i brottsbalken även

utbyte av brott kunna förverkas enligt bestämmelsen samt krav på uppenbar

oskälighet ställas för att förverkande inte skall ske.

Vad angår reglerna om företagsbot anser Riksåklagaren att en översyn behövs men

att denna måste föregås av en analys som omfattar även andra typer av brott än

miljöbrott eftersom de sistnämnda inte är de enda brott som institutet är avsett

för. Justitieombudsmannen, Industriförbundet, Svenska arbetsgivareföreningen

samt Kemikontoret har instämt i att en sådan föregående analys bör vidtas.

Även regeringen anser att en ändring av brottsbalkens föreskrifter om

företagsbot bör föregås av den angivna analysen. I nu förevarande

lagstiftningsärende läggs tyngdpunkten i stället på att utveckla ett effektivt

system med miljöskyddsavgifter, se avsnitt 4.18.7.

4.18.7 Miljöskyddsavgifter

 Regeringens förslag: Överträdelser av 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 § miljöbalken och

som inte är av obetydlig beskaffenhet skall föranleda s.k. miljöskyddsavgift.

Miljöskyddsavgift skall betalas även om överträdelsen inte skett med uppsåt

eller av oaktsamhet. Avgiften kan påföras såväl juridisk som fysisk person.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: I huvudsak alla remissinstanser som har yttrat sig över

förslaget till reglering av miljöskyddsavgifter har varit positiva till

kommitténs förslag.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om miljöskyddsavgift finns i dag i

miljöskyddslagen. De är utformade så att miljöskyddsavgift skall betalas om

någon bryter mot vissa förbud, åsidosätter vissa bestämmelser m.m. som meddelats

med stöd av lagen och detta leder till ekonomiska fördelar. I ringa fall skall

ingen avgift betalas. Av intresse i sammanhanget är att miljöskyddsavgift till

skillnad från straff används som sanktion även om överträdelsen inte skett av

oaktsamhet eller med uppsåt. Miljöskyddsavgift kan påföras såväl fysisk som

juridisk person.

Sedan bestämmelserna om miljöskyddsavgift trädde i kraft den 1 juli 1981 (prop.

1980/81:92, JoU 1980/81:21, rskr. 1980/81:273) har behovet av en sådan sanktion

ändrats i två grundläggande hänseenden genom nya bestämmelser i brottsbalken.

För det första finns en möjlighet vid brott i näringsverksamhet att, med stöd av

36 kap. 4 § brottsbalken, förverka uppkommen ekonomisk vinst. Denna möjlighet

förutsätter emellertid att uppsåtlig eller oaktsam överträdelse av miljöskydds-

lagen kan styrkas. Att denna förverkandegrund inte kommit att tillämpas vid

miljöbrott kan bero på att den ansetts vara subsidiär i förhållande till bl.a.

miljöskyddsavgiften. För det andra kan näringsidkare åläggas företagsbot.

Möjligheterna att ta ut miljöskyddsavgift har, jämfört med bestämmelsernas

utformning vid tillkomsten år 1981, vidgats under senare år genom att kravet på

att överträdelsen skall ha lett till betydande olägenhet har tagits bort. I

princip kan alltså miljöskyddsavgift numera utgå även i sådana fall då

exempelvis prövningsplikten försummats under förutsättning att det lett till

ekonomisk nytta för företaget.

I samband med lagstiftningen om förverkande och företagsbot, (prop. 1981/82:142,

JuU 53, rskr. 328 och prop. 1985/86:23, JuU 13, rskr 110) uttalades bl.a. att

sanktionsavgifter endast borde användas inom speciella och klart avgränsade

rättsområden och att det helst borde finnas naturliga underlag för att beräkna

avgiftsbeloppet. Sanktionsavgifter kunde dock användas för att komma till rätta

med vissa slag av överträdelser inom områden där de kunde skräddarsys och

överträdelser som inte var så allvarliga att företagsbot borde kunna begagnas

men som förekom i sådan omfattning att särskilda åtgärder borde vidtas.

Flertalet av dessa förutsättningar för att använda sanktionsavgifter föreligger

på miljörättens område. Rättsområdet är avgränsat och sanktionsavgifterna kan

knytas till de särskilda föreskrifter som näringsidkarna har att iaktta. En

konstruktion som inte kräver uppsåt eller oaktsamhet för ett beslut om

miljöskyddsavgift synes vara klart godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt vid

överträdelser av miljöreglerna. Sannolikheten får anses vara avsevärd för att i

vart fall oaktsamhet föreligger vid ett konstaterbart åsidosättande av

miljölagstiftningen, samtidigt som sanktionsavgifter kan vara en förutsättning

för att avstå från straff vid enklare former av oaktsamhet.

Vad som i viss mån däremot talar mot tillämpningen av miljöskyddsavgifter är

svårigheterna att finna parametrar för att fastställa avgifternas storlek. Från

åklagarhåll har med skärpa framhållits nödvändigheten av att miljöskyddsavgifter

bestäms enligt schablonartade metoder och i ett förfarande som handläggs av

administrativa myndigheter och förvaltningsdomstolar.

För att miljöskyddsavgift skall kunna åläggas krävs, som tidigare sagts, varken

att gärningen begåtts med uppsåt eller av oaktsamhet. En förutsättning för

miljöskyddsavgift är dock att det kan påvisas att överträdelsen har inneburit

ekonomiska fördelar för den som utövar den miljöfarliga verksamheten. Endast ett

fåtal avgiftsärenden har avgjorts hittills. Ärendena har visat sig vara

komplicerade särskilt på grund av svårigheterna att beräkna den ekonomiska

fördelen av överträdelsen. Att beräkna vinningen av ett förfarande kan vara

svårt då det skall ske i en tvist mellan två parter. Oenighet har uppstått om

ett betydande antal olika faktorer, såsom exempelvis räntesats och

avskrivningstid. En tvist under sådana förutsättningar riskerar också alltid att

dra ut på tiden.

Vad som nu har sagts är dock inte skäl att ge upp tanken på en sanktionsavgift

på det miljörättsliga området.

I likhet med kommittén och remissinstanserna anser regeringen att institutet

miljöskyddsavgift även i fortsättningen bör finnas som komplement till straff

och viten. Regeringen delar alltså den uppfattning som uttalades i propositionen

(1990/91:90) En god livsmiljö, som på denna punkt godtagits av riksdagen, att

möjligheterna att använda ekonomiska sanktioner mot den som inte följer

föreskrifter och villkor bör utvidgas.Enligt regeringens mening bör - som

Lagrådets majoritet också närmast förordar - den utformning som institutet

miljöskyddsavgift har i kommitténs betänkande tjäna som utgångspunkt för

regeringens förslag till utformning av reglerna om miljöskyddsavgift i

miljöbalken.

Det bör framgå direkt av lagen när miljöskyddsavgift skall kunna dömas ut.

Däremot bör regeringen bemyndigas att meddela närmare föreskrifter för

bestämmande av miljöskyddsavgiften. Regeringen återkommer till detta i avsnitt

4.18.8.

Miljöskyddsavgiften bör i första hand syfta till att förhindra otillåtna

utsläpp. Avgiften bör motivera berörda företag att öka driftsäkerheten och

kontrollen av olika processer och reningsanläggningar. I miljöbalken bör

emellertid en sanktionsavgift inte begränsas till att gälla överträdelser av

bestämmelser motsvarande dem som nu finns i miljöskyddslagen. Även överträdelser

som avser exempelvis kemikaliekontrollen, naturvården eller avfallshanteringen

bör kunna följas av sanktionsavgift. Bestämmelserna om miljöskyddsavgift bör

alltså vara tillämpliga inom hela det område som omfattas av miljöbalken.

Sanktionsavgifterna bör kunna utgå när de objektiva förutsättningarna för vissa

brott är uppfyllda. De brottskategorier som avses är de som regeringen föreslår

under beteckningarna miljöfarlig kemikaliehantering (21 kap. 1 §), otillåten

miljöverksamhet (21 kap. 2 §) samt brott mot 21 kap. 6 eller 7 §§. I de två

sistnämnda paragraferna stadgas ansvar för dels brott mot villkor,

inskränkningar och förbud, dels brott mot föreskrifter meddelade med stöd av

balken. Regeringen anser således, i motsats till kommittén, att

miljöskyddsavgift enbart bör inträda vid överträdelser av miljöbalken eller vid

överträdelser av föreskrifter eller villkor meddelade med stöd av balken.

Miljöskyddsavgiften skall således inte kunna inträda, såsom Miljöskyddskommittén

föreslagit, även vid överträdelser av brottsbalken.

Utgångspunkten vid bedömningen av huruvida miljöskyddsavgift skall utgå eller

inte bör alltid vara att det är fråga om en administrativ avgift.

Avgiftssystemet bör vara utformat så att det inte skall vara lönsamt att

överträda föreskrifter. Till skillnad från vad som gäller i dag bör inte, som

förutsättning för att miljöskyddsavgift överhuvudtaget skall kunna utgå, gälla

att överträdelsen har lett till ekonomiska fördelar. Härigenom elimineras också

en av de svårigheter som hittills funnits vid beräkningen av miljöskyddsavgift.

Miljöskyddsavgift skall således i fortsättningen kunna utgå om en överträdelse

objektivt sett skett, oavsett om det lett till ekonomiska fördelar eller inte.

Miljöskyddsavgiften bör härmed bli ett bättre komplement till straffansvaret.

Lagrådet har föreslagit hur reglerna om avgiftens storlek bör utformas.

Regeringen återkommer till den frågan i nästa avsnitt.

Institutet bör inte utformas för att i första hand riktas mot de mest

klandervärda förfarandena utan bör snarare tillämpas vid sådana överträdelser

av miljöbalkens regler som skett av oaktsamhet som inte kan anses vara grov. Det

kan emellertid finnas överträdelser som är av så lindrig art att det inte heller

finns skäl att ingripa mot överträdelsen med miljöskyddsavgift. Det bör därför i

bestämmelserna om miljöskyddsavgift finnas undantag för överträdelser som är av

obetydlig beskaffenhet.

4.18.8 Miljöskyddsavgiftens storlek

 Regeringens förslag: Miljöskyddsavgiftens belopp skall bestämmas med hänsyn

till den fara eller skada som en överträdelse av det slag som det är frågan om

kan antas medföra samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta

slag allmänt sett kan antas innebära för den som bedriver en verksamhet eller

vidtar en åtgärd av det slag som är aktuellt i ärendet om miljöskyddsavgift.

Närmare föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgift får meddelas av

regeringen.

 Länsrätten får jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det finns särskilda

skäl.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att miljöskyddsavgiften skall kunna

fastställas på följande tre olika sätt. I de fall överträdelse skett av tillåtna

värden för ett utsläpp eller en annan åtgärd som är belagd med särskild avgift

eller skatt, skall miljöskyddsavgiften bestämmas till ett belopp motsvarande tre

gånger den avgift eller skatt som annars skulle ha påförts utsläppet eller

åtgärden såvitt avser den del av utsläppet eller åtgärden varmed tillåtna värden

överskridits.

 Har däremot ett villkor i ett tillståndsbeslut överträtts och tillstånds-

myndigheten i tillståndsbeslutet fastställt visst belopp för miljöskyddsavgift

skall avgiften fastställas till detta belopp.

 I andra fall skall avgiften bestämmas med beaktande av vikten av den

föreskrift eller det villkor som överträtts, omfattningen av överträdelsen och

den skada eller fara som överträdelsen inneburit.

Remissinstanserna: Flera av de remissinstanser som yttrat sig, även de som varit

positiva till förslaget i stort, har framhållit att svårigheter kan uppstå när

avgiften skall fastställas. Härvid har framhållits att schabloner i största

möjliga mån bör användas vid fastställande av avgiften. Statens naturvårdsverk

och Koncessionsnämnden har varit negativa till förslaget att det skall vara

möjligt att redan i tillståndsbeslutet fastställa ett visst belopp för

miljöskyddsavgift och framhållit att detta kan leda till spekulationer om en

överträdelse är ekonomiskt lönsam eller inte.

Skälen för regeringens förslag: Enligt miljöskyddslagen skall miljö-

skyddsavgiften bestämmas till ett belopp som motsvarar de ekonomiska fördelarna

av en överträdelse. För det fall full bevisning härom inte alls eller endast med

svårighet kan läggas fram, får fördelarna uppskattas till ett skäligt belopp. Om

det föreligger särskilda skäl får miljöskyddsavgiften jämkas eller efterges.

 För att miljöskyddsavgift skall kunna åläggas krävs inte att en gärning

begåtts med uppsåt eller av oaktsamhet. Trots detta har endast ett fåtal

avgiftsärenden hittills prövats. Vad som främst talar mot tillämpningen av

föreskrifterna om miljöskyddsavgifter är som sagts i avsnitt 4.18.7 svårigheter

att finna parametrar för att fastställa avgifternas storlek.

 Som framgår av vad som tidigare sagts har kommittén föreslagit att

miljöskyddsavgiften bl.a. skall kunna bestämmas med hänsyn till en särskild

avgift eller skatt.

 Regeringen anser det emellertid inte vara lämpligt att, som kommittén

föreslagit, använda en avgift eller skatt för utsläpp som parameter för att

bestämma miljöskyddsavgiftens storlek. En avgift eller skatt på utsläpp tar inte

sikte på om utsläppet är tillåtet eller inte varför det är mindre lämpligt att

sammanblanda dessa begrepp.

 Kommittén har vidare föreslagit att det redan i tillståndsärendet skall

fastställas en utsläppsavgift eller annan sanktionsavgift. Ett liknande

tillvägagångssätt föreslogs redan av Miljökostnadsutredningen i betänkandet

Miljökostnader, Miljön i samhällsekonomin - kostnadsslag, kostnadsfördelning,

styrmedel (SOU 1978:43). Förslaget möttes då av relativt hård kritik. Dåvarande

departementschefen (prop. 1980/81:92) ansåg att ett sådant avgiftssystem skulle

kunna få ogynnsamma konsekvenser ur miljöskyddssynpunkt. Tyngdpunkten i

tillståndsärendena skulle kunna förskjutas till frågan om

överutsläppsavgifterna. Vidare har, som även kommittén framhållit, ytterligare

argument framförts mot ett sådant system, nämligen att man därmed synes ha

accepterat överträdelser av tillståndsbeslut under förutsättning blott att

tillståndshavaren betalar en avgift eller med andra ord att det är möjligt att

köpa sig fri från miljööverträdelser. Kommittén har emellertid ansett att dessa

argument inte behöver tillmätas avgörande betydelse när syftet nu, i motsats

till tidigare, är att åstadkomma ett komplement till straffansvaret och inte,

som tidigare, att ersätta detsamma.

 Förslaget har emellertid även i detta lagstiftningsärende mött negativ kritik

från remissinstanserna. Koncessionsnämnden och Statens naturvårdsverk har åter

påpekat risken för att företagen spekulerar i vilket som blir mest lönsamt och

risken för en förskjutning av tyngdpunkten vid tillståndsprövningen.

 Lagrådet har avstyrkt kommitténs förslag att beräkna miljöskyddsavgiftens

storlek och har framhållit att förslaget mött kraftig kritik under

remissbehandlingen av utredningens förslag.

 Lagrådet har vidare bl.a. anfört att den föreslagna ordningen med ett belopp

som bestäms i förväg och som åtminstone delvis syftar till att förhindra

överträdelser har stora likheter med ett vitesinstitut och att den av Lagrådet

föreslagna ordningen inte erbjuder samma möjligheter att anpassa beloppet till

den enskildes ekonomiska förhållanden. Det är, säger Lagrådet, inte heller

tillfredsställande att länsrätten på föreslaget sätt skall kunna ändra ett

belopp som tillståndsmyndigheten bestämt. Detta kan enligt Lagrådet vidare

kritiseras från principiella utgångspunkter och kommer utan tvekan också att

medföra svårigheter i den praktiska tillämpningen.

 Som Lagrådet har anfört kan förslaget kritiseras från olika utgångspunkter.

Det skall givetvis inte vara möjligt för den enskilde att spekulera och köpa sig

fri från miljööverträdelser. Institutet miljöskyddsavgift får inte heller på

något sätt utformas så att det kan uppfattas som att överträdelser har

accepterats. Likaså kan, som Lagrådet framhållit, förslaget att man vid

bestämmande av miljöskyddsavgift skall kunna ändra den avgift som

tillståndsmyndigheten bestämt i tillståndet kritiseras från olika principiella

utgångspunkter. Regeringen instämmer i denna kritik från Lagrådet och vill

framhålla att institutet bör utformas på sådant sätt att svårigheter och

osäkerhet vid tillämpningen undviks. Regeringen anser därför att

tillståndsmyndigheten inte bör, som kommittén föreslagit och som tidigare

föreslagits i lagrådsremissen, ha möjlighet att vid prövning av ett villkor för

tillstånd till miljöfarlig verksamhet bestämma det belopp som skall betalas i

miljöskyddsavgift om villkoret överträds.

 Som tidigare sagts och som Lagrådet anfört i sitt yttrande synes den stora

svårigheten med nuvarande miljöskyddsavgift enligt miljöskyddslagen vara att det

i princip förutsätts att man i varje enskilt fall skall försöka utreda den

verkliga ekonomiska fördelen med överträdelsen. Lagrådet fortsätter:

Förfarandet skulle förenklas betydligt om man kunde grunda avgiften på en

bedömning av vad som generellt sett kan antas utgöra vinsten av en viss

överträdelse. Enligt Lagrådet skulle detta kunna vara en framkomlig väg när det

gäller att skapa ett nytt system för miljöskyddsavgifter. Ingenting hindrar att

man i sådant fall bestämmer att avgiften skall utgå med ett högre belopp än den

beräknade vinsten.

 En sådan ordning skulle också vara att föredra från andra utgångspunkter. Det

kan nämligen ifrågasättas om det är möjligt att i enlighet med det remitterade

förslaget delegera en föreskriftsrätt om sanktionsavgifter till regeringen.

Lagrådet har behandlat denna principfråga bl.a. i ett yttrande den 16 september

1993 över förslag till ändring i lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella

hos djur, m.m. Slutsatsen blev att det inte kunde anses föreligga något hinder

mot att delegera en föreskriftsrätt beträffande en sanktionsavgift av

ifrågavarande slag. Det befanns dock stå bäst i överenskommelse med

regeringsformen att åtminstone de viktigaste grunderna för avgiftskonstruktionen

lades fast i lag.

 Lagrådet föreslår ett sanktionssystem som utgår från det nuvarande men där

man ökar möjligheterna att bestämma miljöskyddsavgiften schablonmässigt.

Utgångspunkten bör vara att miljöskyddsavgiften skall bestämmas med hänsyn till

den fara eller skada som en överträdelse av det slag som det är fråga om kan

antas medföra samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag

kan antas innebära för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd av

det slag som är aktuellt i ärendet om miljöskyddsavgift. Med parametrarna fara

eller skada fångar man upp också överträdelsens omfattning. Med orden "kan antas

medföra" respektive "kan beräknas uppkomma" anges att det inte är fråga om att

bestämma en miljöskyddsavgift som exakt motsvarar t.ex. den vinst eller

besparing som i det särskilda fallet har uppkommit på grund av en viss

överträdelse. Det innebär också att tanken på att differentiera avgiften med

hänsyn till om överträdelsen skett av våda, vårdslöshet eller uppsåt har

övergivits. Regeringen bör med ett sådant system kunna utfärda närmare

föreskrifter om avgiftsuttaget.

Regeringen anser också att en effektivare tillämpning av institutet mil-

jöskyddsavgift skulle kunna uppnås genom en mer schabloniserad beräkning av

avgiften på sätt som Lagrådet har föreslagit. Till skillnad från vad som har

gällt enligt miljöskyddslagen kommer det således inte vara ett krav för att

avgift skall kunna utgå att överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar. I

stället skall avgiften bestämmas utifrån den fara eller skada som en

överträdelse av det slag som är aktuell kan antas medföra och de ekonomiska

fördelar en överträdelse av det aktuella slaget kan antas innebära. Av detta

följer att det inte skall göras någon bedömning i varje enskilt fall.

Miljöskyddsavgiften skall således inte exakt motsvara t.ex. den vinst som

uppkommit i det särskilda fallet. Närmare föreskrifter för att bestämma

miljöskyddsavgiften bör få föreskrivas av regeringen. Föreskrifterna bör ange

hur avgiften skall beräknas för olika slag av överträdelser. Det bör

eftersträvas att avgiftsbeloppet kan fastställas direkt med ledning av den

angivna beräkningsgrunden.

 Kommittén har föreslagit att miljöskyddsavgiften skall fastställas till lägst

5000 kr och till högst 500 000 kr. Flera remissinstanser har invändningar mot de

föreslagna beloppsgränserna. Riksåklagaren och Naturvårdsverket har ansett att

den övre beloppsgränsen är för lågt satt. Vissa remissinstanser har ansett att

det inte skall finnas något maximibelopp för avgiften över huvud taget.

 Miljöskyddsavgiften är en administrativ avgift. För att institutet skall bli

ett verksamt komplement till straff bör, som inledningsvis sagts,

schabloniserade avgifter eftersträvas. Den övre beloppsgränsen kan därför inte

sättas för högt. Regeringen anser därför att den övre gränsen för

miljöskyddsavgift, i likhet med vad kommittén har föreslagit, som huvudregel bör

vara 500 000 kr. Vid överträdelser som inneburit ekonomiska fördelar eller där

omständigheterna varit synnerligen försvårande bör dock denna gräns kunna

överskridas men dock aldrig över 10 miljoner kronor. Denna höga tariff har

bestämts med den utgångspunkten att det alltid skall kunna tas ut en

sanktionsavgift som grundas i den ekonomiska vinningen. Möjligheten att bestämma

en miljöskyddsavgift till ett högre belopp än 500 000 kronor bör som Lagrådet

föreslagit förbehållas domstolen.

 Om det är oskäligt att miljöskyddsavgift döms ut enligt de i balken angivna

riktlinjerna eller att sådan avgift utgår över huvud taget bör avgiften kunna

jämkas eller efterges. Som exempel kan nämnas att det för samma överträdelse

även utdömts straff eller att förverkande skett.

4.18.9 Frågan om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten

Regeringens förslag: Miljöskyddsavgiften skall på talan av Miljöombudsmannen

utdömas av förvaltningsdomstol. Miljöombudsmannen får dessutom själv utfärda

föreläggande om avgift.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag såtillvida att

miljöskyddsavgiften föreslås prövas av länsrätt som första instans. Kommittén

har därutöver föreslagit att talan om miljöskyddsavgift skall föras av

tillsynsmyndigheten.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna som yttrat sig i denna del har

ifrågasatt kommunal tillsynsmyndighets möjlighet att föra talan om

miljöskyddsavgift.

Skälen för regeringens förslag: Frågor om miljöskyddsavgift prövas i dag av

Koncessionsnämnden efter ansökan av Naturvårdsverket. Beslut i mål om

miljöskyddsavgift överklagas hos Vattenöverdomstolen. Vattenöverdomstolens

avgörande kan överklagas till Högsta domstolen.

De överväganden som skall göras vid utdömande av miljöskyddsavgift påminner i

mångt och mycket om de överväganden som ofta görs av domstol. Som exempel kan

nämnas fastställande av belopp för dagsbot, företagsbot och förverkande i allmän

domstol och fastställande av byggavgift i förvaltningsdomstol. Regeringen anser

därför att frågan om fastställande av miljöskyddsavgiftens storlek lämpligast

prövas av domstol.

Fråga uppkommer då om avgiften skall utdömas av allmän domstol eller

förvaltningsdomstol. Eftersom det i betydande utsträckning blir fråga om

tillämpning av mycket allmänt utformade rekvisit kan detta tala för en prövning

i allmän domstol. Förvaltningsdomstolarna har emellertid samma kompetens att

göra uppskattningar som de allmänna domstolarna.

Redan i dag prövar förvaltningsdomstol frågor om skattetillägg och viten. Vidare

påminner miljöskyddsavgifterna i viss mån om tilläggsavgifter som kan utgå

enligt plan- och bygglagen, låt vara att dessa är betydligt mer schablonartade.

Sådana prövas för närvarande av allmän domstol på talan av åklagaren.

Åklagarutredningen har emellertid föreslagit att talan om utdömande av

tilläggsavgift skall föras av byggnadsnämnd och prövas av förvaltningsdomstol.

Likaså skulle onekligen också miljöskyddsavgiftens karaktär av administrativ

avgift, skild från straffansvaret, tydligare komma till synes ifall frågan om

utdömande prövas av förvaltningsdomstol, dvs. av länsrätt, kammarrätt och

Regeringsrätten. Regeringen förordar därför att så sker.

Den omständigheten att åklagaren har vana att föra talan i domstol är ett starkt

skäl för att frågor om fastställelse av miljöskyddsavgift borde överlämnas av

tillsynsmyndigheterna till åklagarna. Detta skulle också medföra en

resursbesparing för tillsynsmyndigheterna.

Strävanden pågår emellertid att renodla åklagarrollen. Kommitténs förslag att

tillsynsmyndigheten skall föra talan om miljöskyddsavgift har av

remissinstanserna mötts av hård kritik. Regeringen instämmer i denna kritik.

Eftersom kommunerna kommer att ha det huvudsakliga ansvaret för tillsynen inom

kommunen kommer det också vara kommunerna som i regel kommer att föra talan om

miljöskyddsavgift. Resurser och kompetens varierar stort mellan kommunerna,

mycket beroende på kommunens storlek. Regeringen anser därför att talan om

miljöskyddsavgift i stället bör föras av en fristående miljömyndighet, Miljöom-

budsmannen. Skälen för detta anges närmare i avsnitt 4.16.

I olika sammanhang har det visat sig processekonomiskt fördelaktigt att ersätta

ett domstolsförfarande med ett föreläggande som kan godkännas av den mot vilken

sanktionen riktar sig. Det bästa exemplet härpå är strafföreläggande. Liknande

föreläggande förekommer även på marknadsrättens område. En förutsättning är att

fallet inte är av större vikt (se t.ex. 14 § marknadsföringslagen 1975:1418).

Regeringen har i lagrådsremiss den 24 februari 1994 om ändringar i

arbetsmiljölagen beslutat att införa regler om att sanktionsavgift får påföras

genom ett avgiftsföreläggande. Dessa förelägganden skall kunna meddelas av den

handläggande tillsynsmyndigheten.

Remissinstanserna har i huvudsak varit positiva till kommitténs förslag att

införa en bestämmelse om att avgiftsföreläggande skall kunna utfärdas.

Även i fråga om miljöskyddsavgifter är det av processekonomiska skäl önskvärt

att enklare fall kan handläggas utan domstolsprövning. Regeringen anser därför,

i likhet med kommittén och remissinstanserna, att det enligt miljöbalken bör

finnas möjlighet att, i stället för att ansöka om miljöskyddsavgift vid

länsrätten, utfärda ett avgiftsföreläggande. Avgift bör därför kunna utgå efter

ett föreläggande, om det godkänns av företagaren.

Regeringen anser i likhet med kommittén att utfärdande av avgiftsföreläggande

inte bör användas i ärenden som är av större vikt, exempelvis därför att det rör

en fråga av principiellt intresse eller en överträdelse som betingar en hög

avgift. Sådana frågor bör underställas domstolsprövning.

Kommittén har föreslagit att avgiftsförelägganden skall kunna meddelas av

tillsynsmyndigheten. Regeringen anser emellertid att det av samma skäl som

anförts i avsnitt 4.16 för att Miljöombudsmannen bör föra talan om

miljöskyddsavgift i länsrätten även bör åligga denne att utfärda

avgiftsföreläggande. Miljöombudsmannen får härvid, med tillämpning av de

föreskrifter om bl.a. beräkningsgrunder för bestämmande av miljöskyddsavgift som

regeringen får meddela, i avgiftsföreläggande fastställa de avgifter som han

anser att överträdelsen förskyller.

4.19Ersättning för intrång

Regeringens förslag: Ersättning för mindre skador och ersättning för intrång upp

till den s.k. kvalifikationsgränsen skall inte betalas.

 Ingen ersättning utgår om avslag meddelats på en ansökan om tillstånd till

täktverksamhet.Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens med undantag

för att avräkning upp till kvalifikationsgränsen inte skall ske i expro-

priationsfallen. Vidare skall begreppet pågående markanvändning ge utrymme för

viss omställning av fastighetens användningsområde.

Remissinstanserna: De myndigheter som har direkt naturvårdande uppgifter framför

att beräkningen för den ersättning som skall utgå vid intrång i

dispositionsrätten över en fastighet inte bör beräknas i förhållande till berörd

del av fastigheten. De anser att den ändring som infördes år 1987, då berörd del

togs in i lagstiftningen, ger en möjlighet för fastighetsägaren, eller den som

innehar särskild rättighet till marken, att styra sina åtgärder på ett sådant

sätt att denne kommer att ha rätt till ersättning i fler fall än tidigare. De

remissinstanser som företräder näringslivet och de areella näringarna

tillstyrker att ersättningen även i fortsättningen skall beräknas i förhållande

till berörd del. Motiven anges främst vara att brukarna av marken redan tar på

sig ett ansvar för naturvården och att samhället måste ta på sig sitt ansvar som

sträcker sig utöver detta. Kostnaderna för gemensamma samhällskrav kan inte rim-

ligen övervältras på markägarna.

 Ett avdrag upp till den s.k. kvalifikationsgränsen tillstyrks av övervägande

del av remissinstanserna och accepteras i de flesta övriga fall, däribland av

Skogsindustrierna.

 Naturvårdsverket anser att ett miljöanpassat jord- och skogsbruk inte kan

åstadkommas utan att gällande ersättningssystem ändras. Reglerna för

intrångsersättning har ännu inte definierats på ett rimligt sätt. Myndigheternas

möjlighet att följa upp miljöpolitiken, t.ex. genom att påverka valet av

produktionsformer, metoder m.m. med hänsyn till den biologiska mångfalden, är

helt avhängig den syn samhället har på fördelningen mellan dess ansvar och

brukarens.

 Domän AB anför att något fungerande, genomtänkt alternativ aldrig har

framförts i relateringsfrågan. Man har ibland talat om fastighet utan att

klargöra om man menar skifte, eller registerfastighet, ibland om brukningsenhet

och ibland om innehav i kommunen. Det är därför riktigt att hålla fast vid

nuvarande regler så länge inte något genomtänkt alternativ presenterats.

 Jordbruksverket påtalar att begreppet pågående markanvändning förekommer i

flera lagar. Jordbruksverket delar inte Naturvårdsverkets bedömning om vad som

avses. Kommittén har anfört att omföring av åker, äng eller betesmark till

skogsmark alltid skall vara att anse som ändrad markanvändning och därmed inte

ge rätt till ersättning om sådan omföring hindras. Detta synsätt delar inte

Jordbruksverket. Skälet härtill är att under den omställning som

jordbruksnäringen nu befinner sig i måste såväl energiskogsplantering som

plantering av skog för rundvirkesproduktion på åkermark anses utgöra en naturlig

och normal rationalisering av driften på en jordbruksfastighet.

 Lanbrukarnas riksförbund påtalar att kommittén uttalat att det får antas

ligga en presumtion för att en verksamhet med så egenartade drag att den bara

får utövas efter särskilt tillstånd är att betrakta som förändrad

markanvändning. LRF anser att det finns flera tillståndspliktiga verksamheter

som med fog kan betraktas som pågående markanvändning. Ett exempel är

kompletteringsdikning i befintlig skogsmark. Tillstånd krävs och ett vägrat

tillstånd är uppenbart ett ingrepp i pågående markanvändning. Ett annat exempel

är täktverksamhet för husbehov, vilken föreslås bli tillståndpliktig.

Husbehovstäkten är en integrerad del av areell näringsverksamhet. Den inslagna

vägen leder till att det allmänna belägger fria verksamheter med

tillståndsplikt. Detta måste även stå i strid med äganderättspolitiska

uttalanden i regeringsförklaringen. I fråga om skogsplantering på åkermark delar

LRF inte kommitténs bedömning. Enligt ett regeringsuttalande med anledning av

att skötsellagen ändrades år 1987 borde odling av energiskog betraktas som jord-

bruksgröda.

Skälen för regeringens förslag: Enligt naturvårdslagen utgår ersättning för

skada om föreskrifter för naturreservat medför att pågående markanvändning

avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten eller att mark tas i anspråk.

I fråga om ersättning och inlösen skall expropriationslagen (1972:719) gälla i

tillämpliga delar i den mån inte avvikande bestämmelser stadgas i

naturvårdslagen. Ersättning kan också utgå vid beslut om naturminne enligt 13 §

naturvårdslagen, vid föreläggande om stängselgenombrott enligt 17 §, vid förbud

att utföra vissa arbetsföretag enligt 20 och 21 §§ samt vid inskränkning av

bl.a. renskötselrätt enligt 5 § samma lag. Om ett område avsätts som

naturvårdsområde får åtgärderna inte vara så ingripande att pågående

markanvändning avsevärt försvåras. Inte heller får ett föreläggande enligt 20 §

naturvårdslagen om s.k. samrådsföretag vara så ingripande att pågående

markanvändning avsevärt försvåras. Ersättning utgår därför inte heller i de två

sistnämnda fallen. Om däremot ett arbetsföretag förbjuds enligt 20 § utgår

ersättning om pågående markanvändning avsevärt försvåras.

 Reglerna om ersättning i naturvårdslagen bygger på de principer om ersättning

för skada som gäller inom den allmänna skadeståndsrätten. En ekonomisk skada

skall ha inträffat och ett orsakssamband fordras mellan ingreppet enligt

naturvårdslagen och skadan. Orsakssambandet skall vara adekvat. Detta innebär

att skadan skall vara någorlunda typisk till sin art, någorlunda förutsebar och

inte alltför avlägsen.

 Ersättningsreglerna medger inte ersättning för s.k. förväntningsvärden, dvs.

värden som inte har skapats av fastighetsägaren själv utan som har uppstått till

följd av förväntningar om ändrad markanvändning på grund av politiska beslut.

Motiveringen till detta finns i 1972 års expropriationslagstiftning. Enligt

denna åläggs fastighetsägaren att visa att viss värdestegring saknar samband med

kommande markanvändning. Denna lagstiftning innebär att en s.k. presumtionsregel

föreligger.

 I de fall mark inlöses eller i annat fall tas i anpråk av det allmänna

tillämpas de ersättningsregler som gäller enligt expropriationslagstiftningen.

Grundprincipen är att sakägarens förmögenhetsställning efter expropriationen bör

vara densamma som om någon expropriation inte ägt rum.

 När det i andra fall uppställs hinder för markägare eller andra rättig-

hetshavare att använda marken på lämpligaste ekonomiska sätt, utgår som

huvudregel ersättning för den förlust som ingreppet medför. Även i dessa fall

skall expropriationsrättsliga grunder tillämpas. Emellertid fordras därutöver

att föreskrifterna eller förbuden avsevärt försvårar pågående markanvändning

inom berörd del av fastigheten. Begreppen avsevärt försvårar och pågående

markanvändning infördes i naturvårdslagen år 1972. Begreppet berörd del av en

fastighet togs in i lagstiftningen år 1987.

 En förutsättning för att ersättning skall utgå är således att pågående

markanvändning påverkats av det intrång som ett förbud eller en föreskrift

inneburit. Som huvudregel utgår ersättning för den förlust som ingreppet medfört

om pågående markanvändning avsevärt försvårats på berörd del av fastigheten. Den

skada en ägare eller annan rättighetshavare lider genom att han inte i framtiden

har möjlighet att utnyttja marken på annat sätt än tidigare, dvs. bortfall av

förväntningar, ersätts inte. Regeln är således knuten till pågående

markanvändning istället för tillåten markanvändning. Begreppet pågående

markanvändning borde, enligt motiven, ges en relativt generös tillämpning.

Markägare som genom föreskrifter eller beslut enligt naturvårdslagen hindras

från att vidta en naturlig och normal rationalisering av pågående markanvändning

borde få ersättning (prop.1972:111, bil. 2 s.334). Frågan hur gränsen skulle

dras kunde enligt departementschefen inte entydigt besvaras och bedömningen

måste ske från fall till fall och med utgångspunkt i vad som vid varje tidpunkt

framstår som en naturlig fortsättning av den pågående markanvändningen. Hänsyn

skulle tas bl.a. till det allmännas syn på lämpliga bruknings- och

rationaliseringsmetoder, på det sätt som kom till uttryck i jord- eller

skogsbrukspolitisk lagstiftning eller på annat sätt. En fastighetsägare torde

under alla förhållanden inte vara berättigad till ersättning därför att en

föreskrift eller ett beslut enligt naturvårdslagen förhindrat honom från att

använda fastigheten för annan slags näringsverksamhet. I propositionen uttalades

vidare att om ett förfarande är generellt tillståndspliktigt, t.ex. att anlägga

en koncessionspliktig svinfabrik, kan man utgå från att det innebär ändring i

pågående markanvändning. Ersättning skulle därför inte utgå om åtgärden förbjuds

enligt naturvårdslagen (prop. 1972:111 bil. 2, s. 333 f). Ett sådant förfarande

som kalavverkning av skogsmark skulle bedömas från fall till fall med

utgångspunkt i vad som framstod som en naturlig fortsättning på den pågående

markanvändningen. Vid tillkomsten av plan- och bygglagen gjorde bostadsutskottet

(bet. BoU 1986/87:1, s.146) vissa uttalanden om vad som borde anses som pågående

markanvändning. Hit räknade utskottet sådant som framstår som naturliga drifts-

eller rationaliseringsåtgärder, t.ex. avverkning i olika former och

markberedning för att främja tillväxten hos ny skog och plantering.

 Vid prövning av ersättningsfrågan har det betydelse om intrånget medför att

pågående markanvändning avsevärt försvåras. Därvid beaktas den skada genom andra

liknande ingrepp som inträffat under en tioårsperiod för samma del av

fastigheten (den s.k. ackumulationsregeln i 27 a § naturvårdslagen). För att

ersättning skall utgå krävs enligt motiven till 1972 års lagstiftning att det

skall vara fråga om ett någorlunda kvalificerat intrång. Departementschefen

anförde att ett bagatellartat intrång inte bör grunda någon ersättningsrätt mot

det allmänna (prop. 1972:111, bil 2 s. 332 och 335). I samband med införandet av

plan- och bygglagen år 1987 kom frågan om avsevärt intrång att behandlas. In-

trånget skulle relateras till berörd del av fastigheten, dvs. ett mindre område

än tidigare. Förut hade huvudregeln varit att registerfastigheten skulle vara

utgångspunkt. Bostadsutskottet anförde beträffande kvalifikationsgränsen att den

grundläggande principen bör gälla att skada för en fastighetsägare genom beslut

av offentliga organ skall ersättas. Var och en får dock anses skyldig att ta en

viss hänsyn till sin omgivning. Berörda markägare och rättighetshavare bör vara

skyldiga att tåla ett visst mått av intrång i sina rättigheter, när intrånget

sker för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Alla

rådighetsinskränkningar kan därför inte kompenseras. De skötselregler som gäller

för jord- och skogsbruk innebär t.ex. att markägare och rättighetshavare av

hänsyn till allmänna natur- och miljövårdsintressen måste hålla skog och

jordbruksmark i ett visst skick, utan att de för den skull kan göra anspråk på

ersättning (bet. 1986/87:BoU1 s. 138). Lagrådet fann vid sin prövning att en

kvalifikationsgräns om 10 % inte kunde vara oförenligt med vad som i tidigare

lagstiftning och praxis ansetts godtagbart. Utskottet ville inte ange någon fast

procentsats, men angav att 10 % inom berörd del av fastigheten får anses vara

den högsta nivå av intrång som i något fall behöver accepteras utan att

ersättning betalas. Denna gräns gäller om den berörda delen representerar ett i

pengar litet belopp. Utskottet uttalade att om den berörda delen representerar

ett högt värde, är det en i relativa tal väsentligt mindre värdenedsättning

fastighetsägaren behöver tåla. Ett för ägaren i absoluta tal stort belopp kan

aldrig vara bagatellartat. Bestämmelsen gjordes tillämplig även på ersättnings-

frågor enligt naturvårdslagen.

 Naturvårdshänsyn enligt Skogsstyrelsens och Jordbruksverkets föreskrifter

avses inte medföra att pågående markanvändning avsevärt försvåras och ger därför

ingen rätt till ersättning enligt naturvårdslagen.

 Berörd del av en fastighet togs in i lagstiftningen år 1987. Bostadsutskottet

uttalade att den enhet med vilken skadan skall jämföras i fråga om skogsbruket

bör vara en behandlingsenhet, dvs. ett skogsbestånd eller flera mindre bestånd,

som avses bli behandlade med samma åtgärd samtidigt. Vad som utgör ett bestånd

skall därvid bedömas enligt normala fackmannamässiga grunder (bet. 1986/87:BoU1,

s 150). Inte heller för jordbrukets vidkommande borde komma ifråga ett så vitt

begrepp som hela brukningsenheten. Med berörd del fick i stället närmast avses

det åkerskifte eller den äng som framstår som en brukningsmässigt avgränsad del

(a.a. s 151).

 När ersättning utgår enligt gällande rätt betalas ersättning enligt ovan

angivna grunder för hela den skada som fastighetsägaren eller vissa andra

rättighetshavare lider om den pågående markanvändningen avsevärt försvåras till

följd av beslut enligt naturvårdslagen.

 Av kapitel 4.13 framgår betydelsen av en bibehållen biologisk mångfald. En

uthållig produktionsförmåga i markerna och bibehållna tillgångar på vatten

förutsätter att markanvändningen inom jord- och skogsbruk målmedvetet anpassas

efter de naturliga förutsättningarna. Det traditionella områdesskyddet är mycket

viktigt i arbetet med att bevara biologisk mångfald. Genom att avsätta områden

till nationalparker och naturreservat kan alla former av natur- och

kulturlandskap skyddas. Det idag mest angelägna behovet av skydd framstår för

urskogar, andra kategorier av naturskogar, sjöar och vattendrag, våtmarker samt

ängs- och hagmarker. Betydligt fler områden behöver skyddas än som idag är

fallet. Flera naturtyper är allvarligt hotade och skador som inte kan repareras

kan uppstå om inte skyddsåtgärder vidtas.

 Möjligheten att åstadkomma ett gott skydd för olika landskapstyper och

biotoper är till stor del en fråga om kostnader. Det gäller framför allt

intrångsersättningar, men också kostnader för vård av olika naturtyper. För att

skapa utrymme för skyddet är det viktigt att åstadkomma en lämplig och

ändamålsenlig fördelning av ansvaret mellan staten och den enskilde.

 Ersättningsreglerna i naturvårdslagen som de kom att utformas efter 1987 års

beslut har från naturvårdshåll utsatts för kritik. Naturvårdsverket har talat om

en drastisk försämring för naturvårdens del och om osäkerhet vad gäller

rättsläget. I kritiken har framhållits att genom tillägget om berörd del har den

kvalifikationsgräns som ligger i uttrycket avsevärt försvåras flyttats tillbaka

väsentligt. Enligt verket har detta medfört att intrångsersättning numera utgår

även i sådana fall där gränsen tidigare inte skulle ha passerats.

 Det förslag som nu framläggs innehåller en avräkningsregel. Regeringen delar

kommitténs uppfattning att den del av kostnaden som motsvarar intrång upp till

den s.k. kvalifikationsgränsen skall avräknas vid de intrång som är

ersättningsgilla. Detta innebär att ersättningen skall minskas med ett belopp

som markägaren är skyldig att tåla utan ersättning. Remissyttrandena överlag,

även de från Jordbruksverket och Skogsstyrelsen, ger ett starkt stöd för en

sådan förändring av ersättningsbestämmelserna. I propositionen om en ny

skogspolitik (prop. 1992/93:226) uttalas stöd för den föreslagna

ersättningsprincipen.

 I remissvaren finns en stark övervikt för att uttrycket berörd del bör utgå

ur lagtexten. Som Domän AB påpekat är det emellertid inte någon självklarhet vad

som i så fall skall sättas i stället. Det är inte heller klarlagt hur beräkning

av ersättning i så fall skall ske och vilka ekonomiska konsekvenser denna

ytterligare inskränkning i intrångsersättningen skulle få. Mot de naturvårdsskäl

som talar för borttagandet av uttrycket berörd del måste således markägarnas och

näringarnas intressen ställas. Regeringen har i propositionen inkorporering av

Europakonventionen och andra fri- och rättighetsfrågor (prop. 1993/94:117, s 13

ff) lagt fram ett förslag om att låta rådighetsinskränkningar genom lagstiftning

och myndighetsbeslut avseende mark och byggnader omfattas av grundlagsskydd.

Sådana rådighetsinskränkningar skall accepteras om de krävs för att tillgodose

angelägna allmänna intressen. Med detta avses främst sådana ingrepp som är

motiverade bl.a. med hänsyn till naturvårds- och miljöintressen. Regeringen

uttalar i den propositionen att det slutliga ställningstagandet till vad som är

ett angeläget allmänt intresse får avgöras från fall till fall i enlighet med

vad som kan anses acceptabelt i ett demokratiskt samhälle. Vidare uttalar

regeringen att den nu gällande lagstiftningen som medger ingrepp i annans

egendom av det slag som regleras i bestämmelsen kan anses uppfylla det upp-

ställda kvalifikationskravet. Något behov av följdändringar i gällande lagar som

tillåter ingrepp i den enskildes egendom föreligger inte. För att ersättning

skall komma i fråga måste ersättningen ha uppnått en viss kvalifikationsgrad. I

det grundlagsförslag som framläggs framgår att ersättning skall vara

tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller

byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av

fastigheten avsevärt försvåras eller skada uppkommer som är betydande i

förhållande till värdet på denna del av fastigheten.

 De kvalifikationsgränser regeringen åsyftar är hämtade från gällande rätt på

området. Regeringens mening är inte att ange beräkningsnormer, utan endast att

ange de nödvändiga huvudprinciperna. Avsikten med förslaget till

grundlagsändring är inte att andra typer av rådighetsinskränkningar i mark eller

byggnader än de som gäller för närvarande, skall vara förenad med rätt till

ersättning.

 Konstitutionsutskottet har ställt sig bakom propositionen i denna del (bet.

1993/94:KU24). Riksdagens majoritet har röstat för utskottets ställningstagande

vid omröstningen i kammaren före valet.

 Lagrådet har uttalat att i det förslag till ändring av 2 kap. 18 § rege-

ringsformen som lagts fram har förutsättningarna för skadestånd vid s.k.

rådighetsinskränkningar, att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom

berörd del av en fastighet, kompletterats med tillägget "eller att skada kan

uppkomma som är betydande i förhållande till värdet på denna del av

fastigheten". Lagrådet har framhållit att om sistnämnda förslag genomförs kan

det finnas anledning att överväga en anpassning av 23 kap. 2 § miljöbalken till

lydelsen i regeringsformen.

 Som regeringen påtalat i den nyssnämnda propositionen föreligger inte behov

av följdändringar i gällande lagar som tillåter ingrepp i den enskildes egendom.

Av författningskommentaren till grundlagsbestämmelsen (prop. 1993/94:117 s. 49

f) framgår att huvudprinciperna för ersättningsrätten, såsom de framgår av

gällande rätt, angetts i andra stycket. Bestämmelserna är utformade i enlighet

med vad som redan nu gäller vid rådighetsinskränkningar avseende mark och

byggnader enligt lag. Någon utvidgning av rätten till ersättning vid

rådighetsinskränkningar är däremot inte avsedd. Enligt de huvudprinciper som

gäller i svensk rätt utgår ersättning vid sådana rådighetsinskränkningar som

medför att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt

försvåras. I fråga om byggnadsreglerande bestämmelser finns det rätt till

ersättning om skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på

berörd del av fastigheten. Konstitutionsutskottet (bet. 1993/94:KU24, s. 29) har

inte någon erinran mot grundlagsförslaget i denna del. Riksdagen har som vilande

antagit förslaget i denna del (rskr. 1993/94:246).

 Genom regeln om avräkning upp till den s.k kvalifikationsgränsen i

ersättningsfallen sker en ökning av det kostnadsansvar för naturvårdens

intressen den enskilde får bära. Ett borttagande av begreppet berörd del skulle

lägga en större del av kostnadsansvaret på den enskilde. Som tidigare nämnts

måste ansvaret för den enskilde stanna vid vad som är rimligt.

 Regeringen har i 1993 års skogspolitiska proposition (prop. 1992/93:226, s.

44) och i propositionen om biologisk mångfald (prop. 1993/94:30) refererat till

den tidigare omnämnda departementspromemorian Naturvårdshänsyn och de areella

näringarna (Ds 1991:87) och anfört följande. Inom ramen för arbetsgruppens

rapport behandlades flera frågor med anknytning till ersättningsrätten. Så t.ex.

förordades att bagatellartade intrång inte skall läggas till grund för

ersättning samt att sådana hänsyn som är naturliga inslag i skogs- och

jordbruket skall undantas vid beräkning av kvalifikationsgränsen.

Departementschefen delade arbetsgruppens och kommitténs uppfattning i dessa

frågor.

 Skador av mindre omfattning skall inte ersättas. Liksom tidigare bör dock

gälla en begränsning i fråga om det belopp i absoluta tal som en markägare eller

rättighetshavare är skyldig att tåla utan ersättning, även om en gräns på 10 %

inte uppnås. Även om mindre intrång inte skall ersättas kan ett för ägaren i

absoluta tal stort belopp aldrig bedömas vara av mindre omfattning. Sådana

generella hänsynstaganden till naturvårdens intressen som kan föreskrivas av

sektorsmyndigheterna och som numera får anses vara normala inslag i verksamheten

skall inte kvalificera till intrångsersättning och alltså inte ingå i underlaget

för att beräkna ersättningen. Exempel på biotoper som kan vara aktuella i detta

sammanhang kan vara avgränsning av källor, surdråg, myrkanaler, boträd och

liknande.

 För en enskild skogsbrukare kan även ett mindre intrång åsamka betydande

ekonomiska förluster. De stora skogsbolagen har i vissa avseenden bättre

förutsättningar att ta erforderliga naturvårdshänsyn än en enskild brukare.

Trots detta är det inte rimligt att beloppsregeln slopas, så att

kvalifikationsgränsen enbart bestäms med utgångspunkt i en bedömning av om

markanvändningen inom berörd enhet avsevärt försvåras. Om den enhet som ligger

till grund för ersättningsberäkningen är större, är det emellertid följdriktigt

att den kostnad i absoluta tal som markägaren själv får stå för ökar.

 Som påtalats i avsnitt 4.13 anser regeringen att sektorsansvaret inte skall

förändras. Det innebär att de myndigheter som är verksamma inom en sektor har

ett särskilt ansvar för frågorna inom den aktuella sektorn. Statens

jordbruksverk har förutom ansvaret för de direkta jordbruksfrågorna även ansvar

för miljö- och naturvårdsfrågor som aktualiseras med anledning av verksamhet

inom näringen. Förhållandena är motsvarande för Skogsstyrelsen. För de enskilda

skogs- och jordbrukarna, liksom utövare av andra verksamheter, innebär

sektorsansvaret att de själva ansvarar för de naturvårdande åtgärder som normalt

skall anses ingå i verksamheten. Detta innebär att utövarna av verksamheterna är

skyldiga att ta skälig hänsyn till naturresurserna för att säkerställa den

biologiska mångfalden och den genetiska variationen.

 Av redogörelsen för gällande rätt ovan framgår att naturhänsyn enligt

Jordbruksverkets och Skogsstyrelsens föreskrifter inte avses föranleda rätt till

intrångsersättning. Det föreligger inte skäl att göra någon annan bedömning i

detta hänseende.

 Kommitténs tolkning av begreppet pågående markanvändning har mött kritik från

Jordbruksverket och Lantbrukarnas riksförbund. Kommittén har uttalat att det får

antas att det föreligger en presumtion för att en verksamhet med så egenartade

drag att den bara får utövas efter särskilt tillstånd också är att betrakta som

en annan form av markanvändning än tidigare.

 Jordbruksverket har som skäl för sitt ställningstagande anfört att under den

omställning som jordbruksnäringen nu befinner sig i måste såväl

energiskogsplantering som plantering av skog för rundvirkseproduktion på

åkermark anses utgöra en naturlig och normal rationalisering av driften på en

jordbruksfastighet.

 När det gäller skogsplantering på jordbruksmark finner regeringen för sin

del att vad som redovisats ovan under pågående markanvändning alltjämt bör vara

vägledande för vad som skall avses med detta uttryck. Regeringen konstaterar att

skogsplantering på jordbruksmark inte kan anses som pågående markanvändning.

Myndigheterna kan dock inte genom att avslå en ansökan om skogsplantering tvinga

brukaren att fortsätta med aktivt jordbruk, eftersom brukningsplikten i lagen om

skötsel av jordbruksmark avskaffades i samband med riksdagens livsme-

delspolitiska beslut år 1990 (prop. 1989/90:146, bet. 1989/90:JoU25, rskr.

1989/90:327). Dåvarande regering motiverade borttagandet med att

jordbruksföretagarna själva måste få avgöra på vilket sätt jordbruksmarken skall

användas.

 Det finns således en risk för passiv nedläggning och igenväxning. För att

förhindra en sådan utveckling infördes, i samband med riksdagens

livsmedelspolitiska beslut år 1990, en särskild stödform för bevarande av vissa

från natur- eller kulturmiljösynpunkt värdefulla odlingslandskap. Dåvarande

regering framhöll att staten, i de fall natur- eller kulturmiljövärden i

odlingslandskapet hotas till följd av att brukaren har för avsikt att t.ex.

plantera skog på marken, bör ha möjlighet att avtala med brukaren att mot viss

ersättning fortsätta med jordbruksproduktion. Stödet utgår genom att

civilrättsliga avtal träffas mellan brukare och berörda myndigheter. Vid

kalenderårsskiftet 1993/94 omfattades uppskattningsvis 300 000 hektar åker och

betesmark av landskapsvårdsstöd. Ca 45 600 hektar omfattas av stöd för

naturvårdsåtgärder i odlingslandskapet (NOLA). Efter ett EU-inträde kommer dessa

stöd att fasas in i EU:s miljöstödsprogram.

 Myndigheterna kan med stöd av naturvårdslagen (1964:822) ingripa för att

skydda odlingslandskapet. Detta kan ske t.ex. genom bildande av naturreservat

eller naturvårdsområde. Bestämmelserna om dessa skyddsformer innebär att även

kulturvärden i landskapet kan skyddas. Naturreservat och naturvårdsområde kan

därför bildas för att skydda öppen bygd mot igenskogning. I miljöbalken föreslås

en utveckling av dessa skyddsformer genom införandet av kulturreservat och

kulturvårdsområden.

 Riksdagens tillkännagivande beträffande tolkningen av begreppet pågående

markanvändning (bet. 1993/94:JoU9, s. 15) får härmed anses vara besvarad.

 Regeringen har i proposition 1993/94:117 Fri- och rättighetsfrågor föreslagit

att Fri- och rättighetskommitténs förslag om ändringar i 2 kap. 18 §

regeringsformen genomförs. Om riksdagen efter valet slutligt antar regeringens

förslag innebär detta att markägarens rätt till ersättning för ett

rådighetshindrande beslut som innebär att pågående markanvändning avsevärt

försvåras inom berörd del av fastigheten blir skyddat i grundlagen. Trots de

invändningar som från naturvårdens myndigheter och organisationer rests mot den

utvidgade ersättningsrätt som infördes år 1987 och trots att denna

ersättningsrätt kan sägas vara mindre förenlig med allmänna miljöpolitiska

principer om fördelning av kostnadsansvar, kan det i nuvarande läge inte komma i

fråga att skärpa reglerna i en för fastighetsägarna oförmånlig riktning.

Regeringen anser därför att naturvårdslagens ersättningsregler bör tas in i

miljöbalken såvitt avser ersättning för rådighetsinskränkning avseende berörd

del av en fastighet.

4.20Skadestånd och miljöskadeförsäkring

4.20.1 Miljöskadelagen i miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöskadelagen skall ingå i miljöbalken.Kommitténs

förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En majoritet tillstyrker kommitténs förslag.

Skälen för regeringens förslag: Som Miljöskyddskommittén anfört har riksdagen

ställt sig bakom uttalandet i propositionen 1990/91:90 En god livsmiljö, att det

i miljöbalken skall samlas alla lagar som i första hand avser att bevara, skydda

och förbättra tillståndet i miljön, att garantera medborgarna rätten till en ren

och hälsosam miljö och att säkerställa en långsiktigt god hushållning med

naturresurserna. Miljöskadereglerna har samband med medborgarnas rätt till en

ren och hälsosam miljö.

De miljörättsliga reglerna om skadestånd fanns före ikraftträdandet av

miljöskadelagen i miljöskyddslagen. Någon konkret förbättring av reell art har

inte skett genom den nuvarande ordningen.

Miljöskadelagen har en direkt koppling till bestämmelserna om miljö-

skadeförsäkring (se avsnitt 4.20.3) som skall ingå i balken. Samma

omständigheter som grundar ersättningsrätt enligt miljöskadelagen utgör

förutsättningar för betalning från miljöskadeförsäkringen. Genom att

miljöskadereglerna tas in i balken kommer således denna att ge en fullständig

bild av ersättningsrätten på miljöområdet. Dessutom har miljöskadereglerna nära

anknytning till övriga sanktionsregler, straffansvar och förverkande, som kommer

att tas in i miljöbalken. Mot denna bakgrund är det för att uppfylla

statsmakternas krav på en samordning av miljölagstiftningen naturligt att

inordna miljöskadelagen i miljöbalkens regelsystem.

4.20.2 Skadeorsaker, fastighetsanknytning, privatpersoners ansvar och

preskription

Regeringens förslag: Föreskrifterna i miljöbalken om skadestånd får samma

tillämpningsområde som miljöskadelagen. Kommitténs förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens. Kommittén har dessutom föreslagit att

sprängstensskador och särskilda grävningsskador överförs till 3 kap.

jordabalken, att anknytningen till verksamhet på fastighet skall frångås, att

privatpersoners ansvar skall minskas och att förlängning av tiden för

preskription av vissa miljöskador skall ske.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att ansvaret för privatpersoner

skall minskas medan de remissinstanser som berör frågan om spräng- och

grävskador är kritiska. Remissutfallet är splittrat beträffande förslaget att

fastighetsanknytningen skall frångås. Flera remissinstanser är negativt

inställda till att tiden för preskription förlängs.

Skälen för regeringens förslag: Skadestånd enligt miljöskadelagen utges för

personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet

har orsakat i sin omgivning. Skadestånd utges för skador genom förorening av

vattendrag, sjöar eller andra vattenområden, förorening av grundvatten, ändring

av grundvattennivån, luftförorening, markförorening, buller, skakning eller

annan liknande störning.

Skadestånd enligt miljöskadelagen utges under vissa förutsättningar för

sprängstensskador och vissa grävningsskador.

Om sprängstensskadorna och de särskilda grävningsskadorna skulle föras över till

3 kap. jordabalken - som handlar om rättsförhållandet mellan grannar - borde,

som Miljöskadeförsäkringsutredningen, Koncessionsnämnden för miljöskydd och

Försäkringsjuridiska föreningen anfört, logiskt sett bl.a. skadeorsaken buller

följa med. Buller har i likhet med sprängstens- och de särskilda

grävningsskadorna mer att göra med rent grannelagsrättsliga förhållanden än med

skador i miljön av bestående karaktär. I miljöbalkens regelsystem behöver inte

åtskillnad eftersträvas mellan å ena sidan förorenings- och andra

miljörelaterade skador och å andra sidan renodlat grannelagsrättsliga skador.

Nuvarande förhållanden bör bestå.

Kommittén har föreslagit att den nuvarande fastighetsanknytningen skall

upphävas. Det är också i och för sig, som några remissinstanser framfört, i

vissa fall mindre rimligt att ersättningsmöjligheterna för miljöskador som

uppstått till följd av transporter skall vara sämre än för andra miljöskador.

Ett frångående av fastighetsanknytningen får såvitt gäller transporter till

skillnad från i dag till följd att rena förmögenhetsskador omfattas. Detta kan

som bl.a. Försäkringsförbundet påpekat innebära svårigheter med att täcka

ansvaret genom försäkring. För sjöfartens del kommer ett culpaansvar att

omvandlas till ett strikt ansvar. Många transporter är gränsöverskridande och

det finns därför intresse av enhetliga regler. Det är i någon mån oklart på vem

ansvaret skall läggas i vissa situationer. Det pågår ett internationellt arbete

om ett förslag till en konvention om skadeståndsansvar vid sjötransport av

farligt gods. De överväganden som bör göras är av alltså av omfattande natur.

En europarådskonvention om miljöskador har nyligen arbetats fram. Den innehåller

bestämmelser om bl.a. 30-årig preskriptionstid. För närvarande är den, efter

remissbehandling, under beredning i regeringskansliet och den har inte

ratificerats av Sverige. Konventionen innehåller bestämmelser som skiljer sig

från de svenska reglerna bl.a. i fråga om anknytningen till verksamhet på

fastighet och preskription. Beredningen av europarådskonventionen inom

regeringskansliet samt det pågående internationella arbetet bör avvaktas innan

man bestämmer sig för att frångå fastighetsanknytningen.

Att privatpersoner bör undantas från strikt ansvar för miljöskador motiverar

kommittén i huvudsak med att någon begränsning av ansvarssubjekten bör göras när

fastighetsanknytningen skall frångås och att det i ett sådant läge synes alltför

hårt att låta privatpersoner stå ett strikt ansvar.

Som framgår av det föregående anser regeringen till skillnad från kommittén att

fastighetsanknytningen, i vart fall för närvarande, inte bör frångås.

Att beakta är också den kritik som Miljöskadeförsäkringsutredningen och

Försäkringsförbundet framfört om att det för den skadelidandes del är lika

allvarligt om en privatperson har orsakat skadan. Principen att förorenaren be-

talar bör gälla även för privatpersoner. Skulle skadeståndet i något fall bli

oskäligt betungande kan jämkning ske enligt skadeståndslagen. Den vanligaste

skadeorsaken, en läckande oljetank, täcks av den vanliga villaförsäkringen som

näst intill alla villaägare har. Ett undantag för privatpersoners ansvarighet

skulle automatiskt väcka frågan om att begränsa området för rätt till ersättning

ur miljöskadeförsäkringen. Försäkringsförbundet har tillagt att, om det strikta

ansvaret tas bort för privatpersoner, så kan det antas att försäkringsbolagen

anpassar sina ansvarsförsäkringar till detta.

Det bör således inte göras någon ändring i den nuvarande omfattningen av

ansvaret för privatpersoner.

Kommittén har föreslagit att preskriptionstiden för personskada till följd av

vatten-, mark- eller luftförorening och strålning bör förlängas till trettio år.

Den redan nämnda europarådskonventionen om miljöskador innehåller en

preskriptionstid på trettio år för såväl person- som sakskador.

Skälen för att de skadelidande skall få ersättning även för sena skador i form

av t.ex. asbestos och silikos, där det kan ha dröjt länge innan

skadeverkningarna visat sig är som kommittén anfört starka. Det är också till

det bättre om företagen får ett utökat ansvar för skador som de orsakar.

En förlängning av preskriptionstiden är dock förenad med avsevärda svårigheter

av försäkringsteknisk natur. Bl.a. kommer det att bli svårt att försäkra ett

sådant ansvar till en rimlig kostnad. Vidare kan en förutsättning för rätt till

ersättning vara att försäkringen alltjämt är i kraft när skadan anmäls. En

försäkringslösning ger således ett skydd endast så länge som det ansvariga

företaget består och betalar försäkringspremien. De försäkringstekniska

svårigheterna har utgjort skäl mot att införa trettioårig preskriptionstid i

lagstiftningsärendena vid såväl miljöskadelagens som produktansvarslagens

tillkomst.

En förlängning av preskriptionstiden kan i praktiken komma att innebära en

försämring av de skadelidandes rätt till ersättning.

Det förhåller sig nämligen så, som en del remissinstanser har påpekat, att en

förutsättning som i dag medför att rätt till ersättning ur miljöska-

deförsäkringen föreligger är den att rätten att kräva ut skadeståndet är

förlorad. Som det nu är är det därför tillräckligt att tio år har förflutit

sedan den skadegörande handlingen företogs. Om den föreslagna förlängningen

genomförs, kommer det vid de nu ifrågavarande personskadorna i stället att dröja

minst 30 år innan ersättning kan erhållas ur miljöskadeförsäkringen.

Innan europarådskonventionen tillträds bör närmare utredas hur en förlängd

preskriptionstid påverkar företag och enskilda vid fall av person-, sak- och

förmögenhetsskador. Översyn och överväganden bör dessutom göras rörande hur de

enskildas rätt att driva process fungerar idag och hur den kan stärkas.

De slutliga övervägandena i fråga om trettioårig preskriptionsfrist får således

anstå till dess beredningen av europarådskonventionen är klar.

4.20.3 Utvärdering av miljöskadeförsäkringen och dess omfattning

Regeringens förslag: Reglerna om miljöskadeförsäkringen tas in i balken.

 Regeringen anser att de enskildas rätt till ersättning bör stärkas genom att

deras möjligheter att få ersättning för utrednings- och rättegångskostnader

förbättras samt genom att sakförsäkringsvillkorens bestämmelse om att ersättning

inte utgår för skador till följd av störning som huvudsakligen är att hänföra

till tid före den 1 juli 1989 tas bort.

Miljöskadeförsäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Utredningen har dock dessutom föreslagit att en saneringsförsäkring

införs och att det samtidigt införs en skyldighet för konkursförvaltare att till

tillsynsmyndighet anmäla fall där saneringsbehov föreligger.

Remissinstanserna: Har i huvudsak godtagit utredningens förslag. Flertalet

remissinstanser är dessutom positivt inställda till att saneringsersättning

införs. En del har dock erinringar i vissa enskilda detaljer. Främst är det

fråga om att kritik riktas mot att ersättningen skall kunna reduceras på grund

av passivitet från tillsynsmyndighets sida, att systemet skall innehålla

självriskbelopp, att ersättning inte skall betalas i fall där den ansvarige är

okänd samt att att ersättningsrätten begränsats till att endast omfatta

miljöskyddslagens tillämpningsområde. De remissinstanser som är emot att

saneringsersättningen införs är i huvudsak de som avses bli skyldiga att bidra

till den. Det skäl som främst anförs är att de ringa utbetalningar som hittills

skett inte motiverar ett ersättningssystem som kan antas medföra avsevärda

kostnader bara för administration. Det finns flera positiva röster för att en

anmälningsskyldighet för konkursförvaltare införs för det fall det föreligger

ett saneringsbehov. Sveriges advokatsamfund är dock kritiskt till att en sådan

anmälningsskyldighet införs eftersom det skulle innebära ett ökat ansvar för

konkursförvaltare och detta i förhållandevis svårbedömbara frågor.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt gällande ordning skall det

för ersättning i vissa fall till den som lidit skada enligt miljöskadelagen

finnas en miljöskadeförsäkring med villkor som godkänts av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig verksamhet som

enligt miljöskyddslagen kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till

försäkringen med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i förskott

för kalenderår. Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från vad nu

sagts.

 Regeringen har i förordningen om miljöskadeförsäkring bestämt med vilka

belopp de betalningsskyldiga skall bidra till försäkringen samt undantagit vissa

tillstånds- eller anmälningsskyldiga verksamheter från bidragsskyldigheten.

Beloppen är av försäkringsgivaren beräknade på försäkringsmässiga grunder. De

utgör riskpremier i försäkringsgivarens ansvarsförsäkringsverksamhet och

fonderas inte särskilt.

 Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats inom 30 dagar efter

anmaning skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten om

betalningsförsummelsen. Tillsynsmyndigheten får förelägga den betalningsskyldige

vid vite att fullgöra sin skyldighet. Föreläggandet får inte överklagas.

 Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller

sakskada som avses i miljöskadelagen

 1. om den skadelidande har rätt till skadestånd enligt miljöskadelagen men

inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är

förlorad,

 2. om det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

 Det har fram till och med februari månad 1993 framställts 27 anspråk på

ersättning ur miljöskadeförsäkringen. Inget av anspråken har föranlett att någon

ersättning har utbetalats.

 De fem största försäkringsbolagen på den svenska marknaden har bildat ett

Miljöskadekonsortium, som administrativt hanterar miljöskadeförsäkringen och som

genom sina huvudmän har åtagit sig att betala utfallande försäkringsbelopp,

 Regeringen har tillsatt och fastställt arbetsordning för en särskild nämnd

som har till uppgift att avge utlåtande i principiella eller tvistiga

skadeersättningsfall. Bl.a. kan skadelidande som är missnöjda med

Miljöskadekonsortiets bedömning vända sig till nämnden som är självständig i

förhållande till konsortiet. Nämndens ordförande är ordinarie domare och i

nämnden ingår bl.a. två riksdagsledamöter.

 Miljöskadekonsortiet har som en tänkbar förklaring till att inga ersätt-

ningsgilla skador anmälts angett att allmän kännedom om försäkringen ännu

saknas.

 Orsaken kan nog också vara att söka i den relativt begränsade omfattning som

ersättningsrätten, av i och för sig naturliga skäl, har enligt

miljöskadeförsäkringen och dess villkor.

 Redan försäkringens subsidiära natur utgör en begränsning. Minst en av

förutsättningarna - insolvent skadevållare, att skadevållaren inte kan

identifieras eller preskription - måste ju vara för handen. Försäkringen har

inte heller varit i kraft tillräckligt länge för att den sistnämnda

förutsättningen över huvud taget skall kunna aktualiseras.

 Det föreligger skäl av hänsyn till såväl miljön som de enskilda skadelidande

att ifrågavarande skador ersätts. Det finns inte anledning att frångå den

bedömning som gjordes år 1988 när reglerna om miljöskadeförsäkring infördes. I

sammanhanget bör även beaktas att mer eller mindre katastrofbetonade händelser

kan inträffa. Vid en sådan skada kan det bli fråga om utbetalningar ur

försäkringen på mycket betydande belopp.

 Vad angår försäkringsvillkoren för miljöskadeförsäkringen bör dessa liksom

tidigare fastställas av regeringen. Mot bakgrund av miljöskade-

försäkringsutredningens utvärdering och förslag finns det anledning att se över

försäkringsvillkoren. Regeringen avser att ta hänsyn till följande

utgångspunkter vid en sådan översyn.

 En skadelidande, som har fått vidkännas nödvändiga kostnader för process

eller annan utredning till konstaterande av att villkoren för att utfå

försäkringsersättning är uppfyllda, bör kunna få även dessa kostnader ersatta ur

försäkringen. Som förutsättning bör i villkoren föreskrivas att den

skadelidande, om inte särskilda skäl föreligger, innan utredning vidtas eller

process inleds anmäler skadan hos försäkringskonsortiet.

 Ett fall där det skulle kunna vara tänkbart att ersättning utgår utan

föregående anmälan är att det under en process inte föreligger några som helst

tecken på att svaranden är insolvent men att det vid verkställighet av domen,

som i vart fall delvis har gått i kärandens favör, befinnes att så är fallet.

Käranden borde då kunna få ersättning , inte bara med det skadeståndsbelopp som

svaranden har ålagts att utge till honom utan också för de rättegångskostnader

som svaranden i domen har ålagts att utge till käranden.

 I övriga fall - vid misstänkt insolvens, ifrågasatt identifiering av ska-

devållaren, preskription eller annan avvisningsanledning - är det rimligt att

försäkringskonsortiet innan någon vidlyftigare utredning företas eller process

inleds får möjlighet att pröva om rätt till ersättning från försäkringen

föreligger. Avvisar konsortiet ersättningskravet och gör en domstol senare en

annan bedömning, t.ex. att kravet är preskriberat, borde om förutsättningarna i

övrigt är uppfyllda den skadelidande kunna få ersättning även för sina

rättegångskostnader, såvida de inte ersätts av rättsskyddsförsäkring eller

allmän rättshjälp.

 Sakförsäkringsvillkorens § 13 innehåller en begränsning i förhållande till

personskadevillkorens § 13 såtillvida att skada vars orsak står att finna i

miljöpåverkan eller annan störning som huvudsakligen är att hänföra till tid

före den 1 juli 1989 inte ersätts.

 I knappt hälften av de till konsortiet anmälda skadefallen är störningen och

skadan åtskilda i tiden. Antalet fall som inträffat före den 1 juli 1989 och

således är "preskriberade" är också de knappt hälften av de anmälda skadefallen.

I de sistnämnda fallen är dock "preskription" endast en av två eller flera

anledningar till att kraven inte har ersatts ur försäkringen.

 Med tanke på hur vanligt det således är att skada och störning är åtskilda i

tiden eller har inträffat före den 1 juli 1989 och då det inte finns argument

(sociala skäl) som med tillräcklig tyngd talar för att göra skillnad mellan sak-

och personskador, bör ifrågavarande begränsning av sakförsäkringsvillkoren kunna

utgå.

 Ersättningsrätt ur försäkringen bör således föreligga för skador som

uppkommit efter den 1 juli 1989 då försäkringen trädde i kraft. Störningsorsaken

bör därvid inte ha helt upphört vid den tidpunkt då miljöskadelagen trädde i

kraft eller den 1 juli 1986 eftersom detta överensstämmer med miljöskadelagens

övergångsbestämmelser (se punkt 2).

 Miljöskadeförsäkringsutredningens förslag om saneringsförsäkring innebär i

huvudsak följande.

 Saneringsersättning bör betalas om det förordnats om rättelse på den

ansvariges bekostnad enligt miljöbalkens tillsynsregler men denne är insolvent,

eller om kostnader uppstått för handräckning eller annan åtgärd enligt

miljöbalken.

 Härigenom begränsas rätten till ersättning till fall då verksamhetsutövaren

inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt miljöbalkens bestämmelser och, för

fall då tillstånd till verksamheten föreligger, villkoren för tillståndet. För

undvikande av missförstånd skall nämnas att detta inte innebär att det

förutsätts att den ansvarige har begått ett miljöbrott eller någon annan

straffbar handling. Det bör också påpekas att det naturligtvis står

försäkringsgivaren fritt, efter eventuellt samråd med tillsynsmyndigheten att

inte formellt tillämpa miljöbalkens tillsynsregler. Det kan ju redan vid

saneringstillfället te sig helt utsiktslöst för försäkringsgivaren att han

någonsin kommer att med framgång kunna utnyttja sin regressrätt.

 Miljöskyddslagens ansvarsreglering bildar därför enligt utredningen en inte

bara lämplig utan också nödvändig yttre ram för avgränsningen av de

ersättningsbara fallen.

 Insatser enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) bör vidare undantas från

tillämpningsområdet. Skälet för detta är främst att den lagen i huvudsak

omfattar annat än kostnader för sanering. När räddningsinsatser gjorts skall

alltså inte krav på ersättning för dessa kunna framställas mot

försäkringsgivaren.

 Konsortiet har efter överläggningar med Miljöskadeförsäkringsutredningen

kommit med ett preliminärt förslag om hur ett åtagande skulle kunna utformas.

Detta preliminära åtagande bör säger utredningen kunna utgöra utgångspunkt för

ett slutligt åtagande som bör på samma sätt som idag, efter förhandlingar med

berörda parter, godkännas av regeringen.

 Regeringen har, bl.a. mot bakgrund av remisskritiken, för avsikt att

ytterligare bereda frågan om saneringsersättning, varför något förslag inte nu

läggs fram.

4.20.4 Försäkringsbolagens samverkansformer

 Regeringens bedömning: Miljöskadekonsortiet bör kunna samverka i ett konsortium

för att tillhandahålla miljöskadeförsäkringen på samma sätt som i dag. Frågan om

upphandling av försäkringen skall utredas vidare.

Miljöskadeförsäkringens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Statens naturvårdsverk, Finansinspektionen och Stockholms

tingsrätt är för att de nuvarande formerna för försäkringen bibehålls.

Miljöskadekonsortiet vill fortsätta sitt nuvarande samarbete. Konsortiet har

dock inget att invända mot att upphandling av försäkringen sker. Föreningen för

miljöskadeförsäkring, med vilken Industriförbundet, Kraftverksföreningen,

Kemikontoret, Svenska Renhållningsverks Föreningen, Svenska vatten- och

avloppsföreningen samt Lantbrukarnas Riksförbund instämt anser att ett

konkurrensutsatt system bör skapas där regeringen lägger fast skyddsnivån och

omfattningen i förhållande till de skadelidande varefter andra villkor får

förhandlas fritt mellan intresserade försäkringsgivare och betalare. Föreningen

har haft kontakt med utländska försäkringsgivare som har uttryckt intresse av

att lämna anbud på försäkringen. Föreningen förespråkar att samtliga in-

tresserade försäkringsgivare genom återkommande upphandlingar bereds tillfälle

att lämna anbud på försäkringen. Konkurrenslagens regler om samarbete torde

härvid innebära att alla de nu i konsortiet ingående bolagen inte kan lämna

gemensamt anbud eftersom åtagandet inte är av den omfattningen att de fem

största svenska sakförsäkringsbolagen måste samarbeta av kapacitetsskäl. Även

Stockholms universitet och Konkurrensverket anser att försäkringen bör utsättas

för konkurrens. Riksrevisionsverket, Svenska kommunförbundet,

Värmeverksföreningen, Svenska Petroleum Institutet, Villaägarnas Riksförbund,

Länsstyrelsen i Malmöhus län, Jönköpings kommun, Sundsvalls kommun och Umeå

kommun anser att försäkringen bör upphandlas.

Skälen för regeringens bedömning: Den första fråga som inställer sig när det

gäller att bedöma lämpliga samverkansformer för försäkringsbolagen i framtiden

är huruvida miljöskadeförsäkringen är förenlig med den svenska konkurrenslagen

(1993:20) samt EES-avtalet eller EG:s reglering vad avser konkurrensfrågor.

Miljöskadeförsäkringens konstruktion är unik och saknar i lagstiftningen

motsvarighet både inom Sverige och utomlands. Den kan på försäkringssidan

jämföras med en obligatorisk ansvarsförsäkring. Miljöskadeförsäkringen skiljer

sig dock från en sådan försäkring på några avgörande punkter.

Miljöskadeförsäkringens ändamål eller syfte är att tillhandahålla ett skydd för

privatpersoner och vissa småföretagare för det fall de skulle lida miljöskada

och den skadeståndsskyldige på grund av insolvens inte kan betala eller om

preskription föreligger eller om den skadeståndsskyldige inte kan identifieras.

Att ett sådant skydd skall finnas har bestämts genom lag (65 §

miljöskyddslagen). Försäkringen påverkar inte den skadeståndsskyldiges ansvar,

eftersom den träder in först i andra hand.

En ansvarsförsäkring omfattar till skillnad från miljöskadeförsäkringen det

ansvar som kan komma att åläggas den som har tecknat försäkringen. Den gäller

alltså inte för preskriberade skador. Den kan inte utlösas om det inte går att

identifiera den skadeståndsskyldige. Det krävs inte att den skadeståndsskyldige

är insolvent för att ett försäkringsfall skall föreligga.

Det offentligrättsliga inslaget i försäkringen är ett helt annat än vid andra

typer av försäkringar. Inte bara avgifterna och de andra villkoren för

försäkringen styrs av sådan reglering utan också indrivningen av obetalda

avgifter. Regeringen skall således godkänna villkoren medan tillsynsmyndighet

efter anmälan från försäkringsgivaren kan förelägga en betalningsskyldig att vid

vite fullgöra sin betalningsskyldighet (65 respektive 67 § miljöskyddslagen).

Regeringen har med stöd av miljöskyddslagen i beslut den 25 maj 1989 godtagit

ett åtagande som Miljöskadekonsortiet gjort att betala ersättning enligt i

åtagandet närmare angivna villkor.

Beträffande konkurrenslagens tillämplighet framgår det av förarbetena (prop.

1992/93:56) till konkurrenslagen att om riksdagen efter avvägning mellan olika

allmänna intressen genom lag beslutat om offentliga regleringar som medför

konkurrenshämmande verkningar kan situationen uppkomma att lagen inte alls skall

tillämpas. Detta sägs vara fallet när konkurrensbegränsande avtal eller

avtalsvillkor inte ger uttryck för den fria partsviljan, utan är en direkt och

avsedd effekt av lagstiftning eller en ofrånkomlig följd av denna.

Av den nu gjorda redovisningen framgår att statens engagemang i

miljöskadeförsäkringen är mycket starkt.

Innan frågorna om fri konkurrens och upphandling upptas till närmare behandling

skall något beröras om en eller flera försäkringsgivare bör anlitas.

Lagstiftarens bakomliggande syfte med miljöskadeförsäkringssystemet är att

enskilda fysiska personer och därmed jämställda näringsidkare skall erhålla

ersättning för lidna miljöskador i vissa närmare angivna fall. Avgörande

skillnader mot andra försäkringsersättningssystem är att miljöskadeförsäkringen

är kollektiv och subsidiär. Den som orsakat skadan behöver inte ens ingå i

kollektivet. Idag kan kontrollen av att de betalningsskyldiga lämnar sina bidrag

ske smidigt genom att konsortiet har byggt upp ett register över dem som är

betalningsskyldiga.

Om det skulle vara flera försäkringsgivare för miljöskadeförsäkringen uppkommer

flera frågor som kräver svar.

Vem av flera försäkringsgivare skall den skadeståndslidande vända sig mot om den

skadeståndsskyldige är okänd eller rätten till ersättning är preskriberad? Hur

skall kontrollen ske av att de som är skyldiga att betala avgift till

försäkringen verkligen betalar? Hur skall indrivningen av avgifter gå till? Hur

skall betalarkollektivet delas upp mellan försäkringsgivarna?

För att få rätsida på en del av de problem som de nu anförda frågorna skapar har

Konkurrensverket anfört att det skulle vara möjligt att konstruera

miljöskadeförsäkringen så att den liknar det system som gäller för

trafikskadeersättning.

Det är emellertid stor skillnad mellan trafikskadelagen och bestämmelserna om

miljöskadeförsäkring. De sistnämnda tillhandahåller inget försäkringsskydd för

betalarna och är helt subsidiär medan trafikskadeersättningen är primär och

endast till en mindre del subsidiär genom att ersättning utgår även då

skadevållaren inte kan identifieras och för de fall då den försäkringsskyldige

inte betalt premien eller av regeringen undantagits från skyldigheten att betala

premie. För fullgörande av försäkringsbolagens skyldighet i de sistnämnda

avseendena har en trafikförsäkringsförening inrättats, i vilken

försäkringsanstalterna är medlemmar och vars stadgar fastställs av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Principen om att förorenaren skall betala gör sig starkt gällande beträffande

miljöskador. Den är inte lika lätt att tillgodose i ett trafikskadeliknande

system. Ett system med flera försäkringsgivare skulle således innebära en mycket

omfattande förändring av miljöskadeförsäkringens konstruktion som till vissa

delar inte är önskvärd och kanske inte ens möjlig.

Om konkurrens skall ske är den möjlighet som kvarstår således att staten

utsätter försäkringen för upphandling med anbudskonkurrens eller eventuellt

överlåter upphandlingen på föreningen för miljöskadeförsäkring.

Ett skäl för att ha upphandling kan vara att främja en korrekt prissättning.

Upphandling torde för övrigt vara det enda sättet att få reda på försäkringens

marknadsvärde. Om det är meningsfullt med upphandling beror på om det finns

något intresse på marknaden för att lämna anbud på försäkringen.

Byten av försäkringsgivare medför olägenheter och kostnader bl.a. för själva

upphandlingen. En av de mera uttalade svårigheterna är att försäkringsgivaren

måste bygga upp ett register över de betalningsskyldiga. Det rör sig om ungefär

7000 företag och kommuner. Av detta och andra skäl, som att försäkringsåtagandet

bör ske på längre sikt, är det inte lämpligt att byte av försäkringsgivare sker

alltför ofta.

Ett system med upphandling skulle mot bakgrund av det sagda kunna innehålla

följande huvuddrag. Det behövs lagregler om vem som skall sköta upphandlingen.

Det behövs vidare regler om för vilken tidsperiod upphandling skall ske och vad

som skall gälla om det inte inkommer något anbud som kan godtas. Det är svårt

att se annan lösning på den sista frågan än att man låter Miljöskadekonsortiet,

om det går med på det, ha kvar försäkringen om inget godtagbart anbud inkommer.

Slutligen behövs det övergångsbestämmelser om försäkringsgivarens ansvar vid

byte av försäkringsgivare. Vidare bör regler övervägas om register över de

betalningsskyldiga till försäkringen. Det register som finns idag tillhör

Miljöskadekonsortiet. Detta medför att antingen får man köpa registret eller

också får man bygga upp ett nytt om byte av försäkringsgivare sker. Det bör vara

samma försäkringsgivare för såväl miljöskadeförsäkringen som

saneringsersättningen. Problemen är alltså desamma vad angår

saneringsersättningen.

Några utländska försäkringsbolag har sagt sig vara intresserade av

miljöskadeförsäkringen.

Den svaga marknaden för vanliga miljöansvarsförsäkringar och avsaknaden av en

återförsäkringsmarknad talar mot upphandling som ett medel att främja korrekt

prissättning. Detta har bidragit till att det inom EG har beviljats ett

individuellt undantag för en försäkringspool (Assurpol) genom ett

kommissionsbeslut (92/96/EEC).

Försäkringsförbundet har anfört att det inte finns något svenskt bolag som

ensamt har kapacitet att göra det ifrågavarande åtagandet. Samverkan i viss

omfattning skulle därför under alla förhållanden bli nödvändig.

Regeringen avser att utreda frågan om upphandling ytterligare.

4.20.5 Obligatorisk ansvarsförsäkring

Regeringens bedömning: En obligatorisk ansvarsförsäkring för kemikaliehanterarna

bör inte införas.Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regering-

ens.

Remissinstanserna: Föreningen för miljöskadeförsäkring, Svenska

Renhållningsverksföreningen, Sveriges Industriförbund, Kraftverksföreningen,

Kemikontontoret, Svenska vatten och avloppsverksföreningen, Lantbrukarnas

Riksförbund, Statens naturvårdsverk, Försäkringsförbundet, Lunds universitet,

Uppsala universitet, Svenska kommunförbundet, Grossistförbundet Svensk handel,

Länsstyrelsen i Malmöhus län, Malmö kommun, Borås kommun och Sundsvall kommun

delar på skäl utredningen anfört eller säger sig inte ha något att erinra mot

utredningens bedömning att en obligatorisk ansvarsförsäkring inte bör införas.

Stockholms tingsrätt och Fiskeriverket anser att miljöskadeförsäkringen bör

kompletteras med en obligatorisk ansvarsförsäkring för kemikaliehanterarna.

Skälen för regeringens bedömning: Sedan början av 1980-talet har frågan om

ansvarsförsäkring för kemikalier varit föremål för riksdagsbehandling. Frågan

har dessutom varit föremål för, utöver miljöskadeförsäkringsutredningens, i vart

fall två utredningars intresse, nämligen dels miljöskadeutredningen som

redovisade sin syn i frågan i betänkandet Ersättning för miljöskador (SOU

1983:7), dels miljöskyddskommittén som i betänkandet Miljöbalk (SOU 1993:27)

berör frågan i samband med sitt förslag att miljöskadelagen skall ingå som ett

kapitel i miljöbalken.

Att införa en obligatorisk ansvarsförsäkring för kemikaliehanterarna har dock

avvisats av såväl riksdagen som de nyssnämnda utredningarna främst på grund av

att en sådan försäkring skulle ge ett otillräckligt skydd.

En begränsning som en ansvarsförsäkring har är att den inte täcker mera, eller

har vidare ramar, än som följer av det ansvar som kan åläggas

skadevållaren/försäkringstagaren enligt skadeståndslagstiftningen. Detta innebär

bl.a. att en ansvarsförsäkring inte täcker skador som inte kan kopplas till

någon skadevållare/försäkringstagare eller, med andra ord, fall där denne inte

kan identifieras. Ej heller kan preskriberade skador omfattas av en sådan

försäkring. Dessa situationer täcks emellertid av den nuvarande

miljöskadeförsäkringen, som därutöver omfattar den situationen att skadevållaren

är insolvent. En obligatorisk ansvarsförsäkring kan därför inte ersätta den

nuvarande miljöskadeförsäkringen. Frågan är i stället begränsad till om det för

kemikaliehanteringens del föreligger något behov av en obligatorisk

ansvarsförsäkring som komplement till miljöskadeförsäkringen.

Svaret är till stor del beroende av vad miljöskadeförsäkringen tillsammans med

andra i dag rådande ersättningssystem omfattar.

För de kemiska produkternas del är det väl i och för sig tänkbart att dessa

skulle kunna medföra skador utan att någon av de i dagens miljöskadelag nämnda

störningsorsakerna är för handen. Utrymmet för detta synes dock begränsat, om

man bortser från skador som har uppkommit vid transporter eller i trafik.

Vidare undantas i miljöskadeförsäkringens försäkringsvillkor skador orsakade

genom motorfordonstrafik, järnvägstrafik, flygtrafik och sjöfart från rätt till

ersättning ur försäkringen. Skyddet vid dessa skadeorsaker är emellertid enligt

annan gällande lagstiftning i det närmaste fullgott, utom för sjöfartens del.

Beträffande sjöfarten pågår ett internationellt arbete. För att en heltäckande

lösning skall uppnås är detta arbete avgörande. Det är därför svårt att se att

mycket skulle vara vunnet med en svensk dellösning för sjöfarten.

Vad slutligen angår produktansvaret så omfattar detta enligt produktansvarslagen

(1992:18), som trädde ikraft så sent som den 1 januari 1993, endast produkter

med en säkerhetsbrist. För de kemiska produkternas del är det inte

säkerhetsbrister som är problemet. Snarare är det nog själva hanteringen som kan

orsaka problem. Att nu kort tid efter lagens ikraftträdande ändra den så att den

för framtiden även skall omfatta produkter utan säkerhetsbrist innebär en så

omfattande ändring att den inte bör ske utan ytterligare överväganden som inte

är möjliga att göra i detta sammanhang. En obligatorisk ansvarsförsäkring är

således i detta sammanhang inte någon framkomlig väg.

Sammanfattningsvis anser regeringen alltså att det, med dagens relativt

vältäckande ersättningssystem, inte synes föreligga något större behov av att

införa en obligatorisk ansvarsförsäkring.

4.21Miljöbalken införs

4.21.1 Allmänna utgångspunkter

Den föreslagna miljöbalken har karaktären främst av offentligrättslig

lagstiftning. Balken innehåller föreskrifter om bl.a. skydd för människors

hälsa, miljön och naturen och om en hållbar hushållning med mark, vatten och

andra naturresurser samt den fysiska miljön i övrigt som bebyggelse,

anläggningar m.m. Lagstiftning av denna typ brukar i allmänhet börja tillämpas

omedelbart efter ikraftträdandet.

Från det sagda måste emellertid vissa undantag göras. Såvitt angår materiella

bestämmelser gäller detta framför allt åtgärder som skett enligt den tidigare

lagstiftningen och som skulle förlora i värde om den nya författningen

omedelbart blev tillämplig. Också den situationen att någon som bedriver en

pågående verksamhet har erhållit tillstånd enligt äldre lag måste uppmärksammas

vid fråga om tillämpning av nya föreskrifter om omprövning av verksamheten.

Kommittén föreslog särskilda bestämmelser bl.a. i fråga om regeringens

tillåtlighetsprövning av vissa stora kommunikationsanläggningar och vidare om

myndigheternas handläggning av ärenden om dispens från

strandskyddsföreskrifterna liksom i fråga om byggnader och anläggningar som

uppförts med stöd av sådana dispensregler. Eftersom kommitténs förslag i dessa

delar inte har några motsvarigheter i förslaget till miljöbalk, saknas också

förslag om motsvarande övergångsbestämmelser i denna proposition.

Regeringens förslag till en miljöbalk skiljer sig från kommitténs i frågan om

hur aktsamhetsreglerna skall utformas. Kommittén föreslog ett särskilt kapitel,

3 kap., där de aktsamhetsregler anges som skall gälla för den som utövar

miljöpåverkan. Som den yttersta aktsamhetsregeln föreslog kommittén särskilda

stoppregler. Dessa regler innebär att ansvariga myndigheter skall kunna stoppa

en verksamhet eller inte tillåta den. I lagrådsremissen har dock regeringen valt

att införa aktsamhetsregler med ett tydligare och snävare tillämpningsområde.

Reglerna avses kunna tillämpas på sådana verksamheter som regleras särskilt i

balken. Kommitténs förslag till stoppregel har, med delvis annan utformning,

förts till 13 kap. om miljöfarlig verksamhet och gäller som en aktsamhetsregel i

det sammanhanget.

Det nu sagda innebär att den av kommittén föreslagna övergångsbestämmelsen om

stoppreglernas tillämpning i detta ärende bör placeras som en

övergångsbestämmelse till föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet.

En förvaltningsrättslig grundsats är att de förvaltningsrättsliga föreskrifter

som skall tillämpas är de som är i kraft när prövningen sker. Föreskrifterna i

lagen om införande av miljöbalken har utformats mot denna bakgrund. Eftersom det

är angeläget att miljöbalkens regler skall kunna tillämpas så snart som möjligt

också för sådana ärenden som anhängiggjorts före balkens ikraftträdande, gäller

som huvudregel i lagen den principen, att ett beslut som har fattats före det

att balken har trätt i kraft normalt skall anses vara fattat med tillämpning av

motsvarande bestämmelse i balken. På detta sätt avgörs frågan om vilka mate-

riella regler som skall tillämpas efter ett överklagande. Några särskilda

övergångsregler om vilka materiella regler som skall tillämpas i högre instans

behövs därför i allmänhet inte införas i lagen. Vissa undantag från principen

måste dock göras. Detta gäller bl.a. de straffrättsliga bestämmelserna som

enligt regeringsformen inte får ges retroaktiv verkan. Detta innebär att äldre

bestämmelser skall tillämpas på gärningar som har begåtts före ikraftträdandet

och miljöbalkens straffbestämmelser på de gärningar som skett därefter. Om de

nya bestämmelserna leder till frihet från straff eller lindrigare påföljd, skall

de dock tillämpas också på sådana gärningar som har begåtts före ikraftträdan-

det.

Utformningen av övergångsreglerna innebär också att Miljöombudsmannen kan träda

i funktion när det t.ex. gäller att begära omprövning av miljöfarlig verksamhet,

även om tillståndsbeslutet meddelades med stöd av äldre bestämmelser. Han kan

dock inte i ett pågående ärende eller mål om miljöskyddsavgift överta Statens

naturvårdsverks talan, om saken handläggs enligt miljöskyddslagens

bestämmelser.

4.21.2 Tidpunkten för balkens ikraftträdande

Regeringens förslag: Miljöbalken träder i kraft den 1 juli 1995. Bestämmelser

som har meddelats dessförinnan med stöd av den då gällande lagstiftningen skall

anses ha meddelats med stöd av motsvarande bestämmelse enligt balken, om inte

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förordnar

annat.Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna framhåller vikten av att nuvarande

föreskrifter ses över och att de nya föreskrifterna meddelas samtidigt som

balken träder i kraft. Mot den bakgrunden ställer sig somliga remissinstanser

tveksamma till kommitténs förslag om tidpunkten för ikraftträdande, eftersom man

anser den för kort tilltagen.

Skälen för regeringens förslag: Miljöbalken innebär att elva lagar läggs samman

till en. Avsikten är att balkens bestämmelser skall fyllas ut av föreskrifter,

som i första hand meddelas av regeringen. Ett sådant arbete innebär

inledningsvis att äldre föreskrifter skall gås igenom. Avsikten är naturligtvis

att arbetet skall utföras med sikte på att anpassa och modernisera gällande

föreskrifter till den nya lagstiftningen i den utsträckning det är befogat.

Därutöver måste beaktas vilka föreskrifter med nytt materiellt innehåll som bör

meddelas med stöd av balken och hur dessa föreskrifter skall utformas.

Ett sådant arbete tar naturligtvis en inte obetydlig tid i anspråk. Härtill

skall läggas att införandet av miljöbalken förutsätter information till och

utbildning av alla dem som i någon utsträckning skall tillämpa balken.

Det är dock enligt regeringens mening angeläget att miljöbalken, mot bakgrund av

den höjda ambitionsnivå som balken ger uttryck för, träder i kraft så snart det

låter sig göra. Med hänsyn till att övervägande delen av de bestämmelser som

gäller för den enskilde enligt miljöbalken är oförändrade i materiellt avseende,

föreslår regeringen i likhet med kommittén att balken träder i kraft den 1 juli

1995. I den utsträckning nya föreskrifter som bygger på miljöbalken innebär nya

eller andra förpliktelser för den enskilde, kan, i den utsträckning det anses

påkallat, särskilda övergångsregler meddelas i den aktuella föreskriften.

4.21.3 De allmänna aktsamhetsreglerna

Regeringens bedömning: Några övergångsbestämmelser behöver inte knytas till

införandet av allmänna aktsamhetsregler.Kommitténs förslag: Överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allmänhet haft synpunkter i fråga om

stoppregeln och vilka övergångsregler den kräver för att kunna tillämpas. I

övrigt har remissinstanserna inte haft några särskilda synpunkter i denna fråga.

Skälen för regeringens bedömning: Som närmare redovisats i avsnitt 4.4 har de

grundläggande aktsamhetsreglerna i de nuvarande miljölagarna lagts till grund

för ett antal allmänna aktsamhetsregler i miljöbalken, regler som gäller för

verksamheter som omfattas av balkens tredje och fjärde avdelningar, dvs.

verksamheter som rör naturvård, miljöfarlig verksamhet, kemiska produkter,

hälsoskydd och avfallshantering. De allmänna aktsamhetsreglerna gäller för de

olika verksamheterna i den utsträckning som särskilt anges och kombineras med

särskilda aktsamhetsregler som föranleds av den aktuella verksamheten. För

hanteringen av kemiska produkter gäller således både de allmänna

aktsamhetsreglerna och sådana särskilda aktsamhetsregler som är knutna till

kemikaliehantering som t.ex. märkning och annan produktinformation.

Den nuvarande försiktighetsregeln i 5 § miljöskyddslagen och försiktighetsregeln

inbegripet utbytesregeln i 5 § lagen om kemiska produkter kan sägas utgöra

kärnan i de aktsamhetsregler som skall gälla för verksamheter som omfattas av

miljöbalkens föreskrifter.

Aktsamhetsreglerna grundar sig på det syfte med balken som anges i 1 kap. 1 §.

Reglerna är utformade på det sättet att de angivna skyldigheterna syftar till

att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skador eller olägenheter

samt främja hushållningen med naturresurser. Detta innebär en nyhet i

förhållande till t.ex. lagen om kemiska produkter.

De aktsamhetsregler som regeringen föreslår skall ingå i miljöbalken har som

framgår av det anförda stora likheter med nuvarande bestämmelser i

miljöskyddslagen och lagen om kemiska produkter. De uppvisar emellertid också

vissa skillnader. Att märka är att de föreslagna allmänna aktsamhetsreglerna i

viss utsträckning kommer att få generell tillämpning på olika typer av

verksamheter. Utbytesprincipen kommer således också att gälla för t.ex.

miljöfarlig verksamhet. Balkens allmänna aktsamhetsregler omfattar verksamheter

som regleras i balkens tredje och fjärde avdelningar. I de särskilda kapitlen i

dessa avdelningar regleras närmare de allmänna aktsamhetsreglernas

tillämpningsområde och de särskilda aktsamhetsregler som därjämte skall gälla

för verksamhetsområdet i fråga.

Regeringen föreslår att de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. träder i kraft

utan några särskilda övergångsregler. Reglerna tillämpas i stor utsträckning

redan i dag och kan inte anses mer långtgående än att det är rimligt att

enskilda och företag omedelbart skall kunna efterleva dem, oavsett om det är

fråga om miljöfarlig verksamhet eller renhållning. Som anförts inledningsvis har

stoppreglerna, som i kommitténs förslag ingick som en av de allmänna

aktsamhetsreglerna, införts som en särskild aktsamhetsregel för miljöfarlig

verksamhet, dock med något annan utformning än den som kommittén föreslog.

De allmänna aktsamhetsreglerna kommer också att ligga till grund för

föreskrifter som meddelas av regeringen och underordnade myndigheter. I den

utsträckning det då kan bli fråga om övergångsbestämmelser, kommer dessa frågor

att regleras i den aktuella författningen.

4.21.4 Hushållning med mark och vatten m.m.

Regeringens bedömning: Miljöbalkens regler om hushållning med mark och vatten

m.m. kräver inga övergångsregler.Kommitténs förslag: Överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: Uppsala kommun har framhållit vikten av att miljö-

kvalitetsnormerna snabbt ges möjlighet att bli ett effektivt styrmedel i

miljöarbetet.

Skälen för regeringens bedömning: I förslaget till miljöbalk har föreskrifter

som motsvarar naturresurslagen införts i miljöbalkens andra avdelning. De

grundläggande hushållningsbestämmelserna har kompletterats i fråga om

lokaliseringsreglerna. I denna andra avdelning till miljöbalken införs också

bestämmelser om miljökvalitetsnormer.

Hushållningsreglerna i andra avdelningen fungerar som avvägningsregler i

planeringen och tillståndsgivningen och några övergångsregler behövs inte,

särskilt som balkens föreskrifter i dessa frågor i allt väsentligt

överensstämmer med gällande rätt. Inte heller föreskrifterna om kravet på en

miljökonsekvensbeskrivning påfordrar några övergångsregler med hänsyn till att

prövningsmyndigheterna redan i dag kan ställa sådana krav.

När det gäller miljökvalitetsnormer skall dessa innehålla vad som anses vara

lägsta godtagbara miljökvalitet för mark, vatten, luft eller naturen i övrigt.

Föreskrifterna skall tjäna till ledning främst för statlig och kommunal

planering. De skall dessutom ligga till grund för andra åtgärder som kan ha en

mera direkt effekt, t.ex. ändring av villkor för miljöfarlig verksamhet.

Miljökvalitetsnormerna kan avse t.ex. förekomsten av kemiska produkter i mark,

vatten eller luft, nivåer för buller eller annat miljötillstånd i omgivningen.

 Föreskrifterna om miljökvalitetsnormer är inte straffsanktionerade, eftersom de

skall användas av myndigheterna vid planering, prövning, tillsyn och andra

förfaranden. Med hänsyn till hur normerna avses användas saknas det anledning

att införa övergångsbestämmelser till balkens föreskrifter om

miljökvalitetsnormer. I den utsträckning regeringen beslutar föreskrifter om

miljökvalitetsnormer bör dock med utgångspunkt i avsikten med normerna och dess

inriktning övervägas om övergångsbestämmelser med anknytning till någon

verksamhet som berörs av normerna behöver tas in.

4.21.5 Naturvård och bevarande av biologisk mångfald

Regeringens förslag: Miljöbalkens föreskrifter om naturvård kräver inga andra

övergångsregler än att beslut som har meddelats med stöd av äldre bestämmelser

skall anses ha meddelats med stöd av motsvarande bestämmelser i

miljöbalken.Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit särskilda övergångs-

regler mot bakgrund av sitt förslag till nya regler om strandskydd.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har främst kommenterat övergångsreglerna

till de av kommittén föreslagna reglerna om strandskydd.

Skälen för regeringens förslag: Förslaget till miljöbalk upptar i 9-12 kap.

bestämmelser om naturvård och bevarande av biologisk mångfald.

Som inledningsvis redovisats i avsnitt 4.1 omfattar förslaget till miljöbalk

inte några andra föreskrifter om strandskydd än vad som motsvarar gällande rätt.

Förslag till hur bestämmelserna om strandskydd bör förstärkas i naturvårdslagen

har regeringen i stället lämnat i prop. 1993/94:229. I det förslaget, som bygger

på Miljöskyddskommitténs betänkande, ingår övergångsregler som kan överföras

till miljöbalken i annat sammanhang. Det är således inte aktuellt att i detta

ärende övergångsvis reglera frågor om strandskydd.

Vad gäller skyddet för naturområden innebär regeringens förslag i miljöbalken

att de nuvarande bestämmelserna i naturvårdslagen om nationalpark, naturre-

servat, naturvårdsområde och naturminne överförs till 9 kap. i balken med i

huvudsak oförändrat innehåll.

I samband med beslut i enskilda ärenden om avsättande av mark till nationalpark

eller om förklaring av ett område som naturreservat eller naturvårdsområde eller

om fridlysning av ett naturföremål som naturminne har med stöd av naturvårdsla-

gen meddelats ett stort antal föreskrifter om vad allmänheten har att iaktta

inom ett område och om sådana inskränkningar för ägaren i rätten att förfoga

över eller nyttja fastigheten som behövs för att uppnå syftet med skyddet.

Det kan naturligtvis inte komma i fråga att i samband med miljöbalkens

ikraftträdande utfärda nya föreskrifter med stöd av balken för redan beslutade

skyddsformer. I stället bör frågan lösas så att det i promulgationslagen införs

en allmän övergångsbestämmelse av den innebörden att beslut som har meddelats

med stöd av äldre bestämmelser skall ha samma verkan som om de hade meddelats

med stöd av motsvarande bestämmelser i miljöbalken.

I fråga om täktverksamhet innebär regeringens förslag att behovet av

täktmaterial skall vägas mot de skador på växt- och djurlivet och naturmiljön i

övrigt som täkten kan befaras orsaka och mot intresset av en hållbar hushållning

med naturresurserna. Förslaget innebär en kodifiering av den prövning som

företas också i dag. Någon anledning till en särskild övergångsregel föreligger

därför inte. Sammanfattningsvis föranleder alltså miljöbalkens föreskrifter om

naturvård m.m. övergångsvis endast en reglering som innebär att beslut som har

meddelats med stöd av äldre bestämmelser alltjämt skall gälla.

4.21.6 Skydd för hälsa och miljö

Regeringens förslag: Miljöbalkens krav på aktsamhet innebär en skärpning när det

gäller de krav som kan ställas på miljöfarlig verksamhet. Till stoppreglerna

skall därför knytas en tioårig övergångstid för verksamheter som omfattas av

tillstånd.

En övergångsregel knyts också till föreskrifterna om kommunens renhållningsord-

ning, som skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning enligt

miljöbalken har antagits av kommunen.Kommittens förslag: Kommittén har i denna

del föreslagit en övergångsregel beträffande den kommunala

renhållningsordningen. Den i detta avsnitt behandlade stoppregeln har av

kommittén placerats bland de allmänna aktsamhetsreglerna.

Remissinstanserna: Mjölby kommun delar kommitténs uppfattning i fråga om att det

behövs övergångsbestämmelser till den kommunala renhållningsordningen och

framhåller att en ny renhållningsordning kan komma att kräva investeringar m.m.

för kommunerna. Av annan uppfattning är Svenska kommunförbundet, som anser att

kommunerna - liksom staten - måste se över och anpassa renhållningsordningarna

till den nya lagstiftningens krav.

Den av kommittén föreslagna övergångsbestämmelsen till stoppregeln som en allmän

aktsamhetsregel har kommenterats av flera remissorgan. Statens Naturvårdsverk

och flera länsstyrelser tycker att en tioårig övergångsregel är för generös.

Andra länsstyrelser delar kommitténs uppfattning när det gäller den tid som

övergångsreglerna skall vara tillämpliga. Sveriges Industriförbund och Svenska

Arbetsgivarföreningen vidhåller sin tidigare framförda kritik mot regelns

utformning och ifrågasätter vidare om den föreslagna övergångstiden är

tillräcklig med hänsyn till företagens avskrivningar för sina investeringar.

Statens naturvårdsverk menar vidare att en miljöfarlig verksamhet som bedrivs

utan att omfattas av tillstånd inte skall komma i åtnjutande av en tioårig

övergångstid, utan att det skulle räcka med fem år.

Skälen för regeringens förslag: Balkens fjärde avdelning föreslås av regeringen

omfatta föreskrifter om miljöfarlig verksamhet, kemiska produkter, hälsoskydd

och avfallshantering. Några materiella förändringar av lagstiftningen av

innebörd att det skulle behövas övergångsbestämmelser föreligger inte

beträffande de tre sistnämnda verksamheterna. Annorlunda är emellertid

förhållandet när det gäller miljöfarlig verksamhet.

Stoppreglerna, som i kommitténs förslag utgjorde en allmän aktsamhetsregel för

all verksamhet som kan innebära skadlig inverkan på miljön, har i regeringens

förslag till miljöbalk - i en något annorlunda utformning - upptagits i 13 kap.

5 §. Huvudregeln är att en miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på

människors hälsa eller annan väsentlig olägenhet inte får utövas. I paragrafens

andra stycke ges dock möjlighet till undantag från huvudregeln. Om verksamheten

inte skadar människors hälsa och om den är av synnerlig betydelse från allmän

synpunkt, får regeringen således enligt andra stycket besluta, att verksamheten

får komma till stånd, om områden som är av riksintresse för natur- eller

kulturvården inte allvarligt skadas.

 Enligt nuvarande stoppregler för miljöfarlig verksamhet krävs för att en

verksamhet skall vara otillåtlig att ett stort antal människor får sina

levnadsförhållanden väsentligt försämrade eller att verksamheten innebär en

betydande förlust från naturvårdssynpunkt. Även om sådana följder skulle uppstå

på grund av verksamheten får regeringen lämna tillstånd, dock under

förutsättning att verksamheten är av synnerlig betydelse för näringslivet eller

för orten eller eljest från allmän synpunkt.

Införandet av stoppregler av det slag som föreslås kan således föranleda vissa

övergångsproblem eftersom de föreslagna stoppreglerna är strängare än

motsvarande regler i miljöskyddslagen, särskilt gäller detta i fråga om

hälsoskyddet.

Under de år som gått sedan bestämmelserna i miljöskyddslagen trädde i kraft har

tillstånd lämnats till ett mycket stort antal miljöfarliga verksamheter i

landet. I tillstånden har noga reglerats under vilka förhållanden verksamheten

får utövas. Tillstånden som sådana gäller i princip för all framtid medan

villkoren kan omprövas.

Stoppreglerna avses inte kunna tillämpas vid omprövning av villkor för

miljöfarlig verksamhet. Deras ändamål är att hindra att tillstånd lämnas när

hälsa eller miljö kan skadas mer eller mindre allvarligt, beroende på

stoppreglernas utformning. Sedan ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet

lämnats gäller det - med de undantag som särskilt föreskrivits - i princip utan

tidsbegränsning. I detta hänseende innebär föreskrifterna i 13 kap. ingen

ändring i förhållande till gällande rätt.

Emellertid skulle det vara olämpligt om miljöfarliga verksamheter som erhållit

tillstånd före balkens ikraftträdande skulle kunna fortsätta utan varje tids-

begränsning trots att verksamheterna strider mot de värderingar som ligger till

grund för utformningen av föreskrifterna i 13 kap 5 §. Det bör inte vara

acceptabelt att människors hälsa skadas genom hälso- och miljöfarliga

verksamheter. Hälsofarliga utsläpp måste därför bringas att upphöra. Ett sätt

att åstadkomma detta är att uppställa en bestämd tid då åtgärderna senast skall

vara genomförda. Industri, kommuner och andra som utövar miljöfarlig verksamhet

får då tid på sig att anpassa sig till dessa regler. Å andra sidan sätter en

sådan tidsfrist en press på dem som bedriver de miljöfarliga verksamheterna att

genomföra nödvändiga ändringar, något som kan förutsätta teknisk utveckling.

Bland andra fördelar med den metoden kan nämnas att det blir utövarna av

miljöfarlig verksamhet som själva får välja medel för att komma till rätta med

befintliga olägenheter av verksamheterna.

I likhet med kommittén föreslår regeringen därför att en övergångstid införs för

miljöfarliga verksamheter för vilka tillstånd lämnats enligt tidigare regler.

Efter övergångstidens slut skall även befintliga tillstånd kunna upphävas, om de

strider mot de nya stoppreglerna.

En annan och närbesläktad fråga är hur lång övergångstiden bör vara. Om det

skall framstå som realistiskt att lyckas komma så långt att en miljöfarlig

verksamhet aldrig får skada människors hälsa, torde det krävas att det får

förflyta en lång tid från balkens ikraftträdande, innan ett tillstånd dras in på

grund av att en miljöfarlig verksamhet strider mot de nya stoppreglerna. Enligt

regeringens mening kan det vara lämpligt att anknyta till den tioårstid som

gäller för omprövning, eftersom företag med tillstånd alltid måste räkna med

möjligheten att efter den tiden få sina villkor väsentligt skärpta. Om målet

skall vara att framtvinga ändringar under en övergångstid bör dock tiden räknas

lika för all miljöfarlig verksamhet och därvid utgå från balkens ikraftträdande.

Om en miljöfarlig verksamhet, som påbörjats före balkens ikraftträdande, strider

mot de nya stoppreglerna bör alltså tillståndet på den grunden kunna upphävas

fr.o.m. den 1 juli år 2005, eftersom balkens regler avses träda i kraft den 1

juli 1995. Under tiden fram till dess skall miljöskyddslagens stoppregler gälla

för verksamheten i fråga.

Regeringen föreslår alltså i enlighet med kommitténs förslag, att de äldre

stoppreglerna skall tillämpas under de närmaste tio åren efter miljöbalkens

ikraftträdande. Vad som här har uttalats skall dock inte gälla generellt.

Kommittén har sålunda föreslagit att den tioåriga övergångstiden också skall

gälla för miljöfarliga verksamheter som inte omfattas av tillstånd. Regeringen

gör i den frågan följande bedömning. Under miljöskyddslagens giltighetstid har

det varit en genomgående tillämpad princip att den som inte har erhållit

tillstånd till den miljöfarliga verksamheten har fått finna sig i att följa de

nya regler som tid efter annan har införts. Regeringen anser att det saknas

anledning att bedöma frågan annorlunda på grund av de nya stoppreglerna. Det nu

sagda innebär alltså att tillstånd inte bör meddelas en vid balkens

ikraftträdande befintlig verksamhet, om den vid en tillståndsprövning befinns

strida mot de nya stoppreglerna. Ambitionen bör således vara att den som söker

tillstånd för en befintlig verksamhet har verksamheten ordnad så att han inte

kommer i konflikt med miljöbalkens aktsamhetsregler.

 Ett inte obetydligt antal kvalificerat miljöfarliga verksamheter bedrivs utan

tillstånd. Miljöskyddskommittén har föreslagit att regeringen skall kunna

föreskriva tillståndsplikt också för sådana verksamheter. Det kan här vara fråga

om verksamheter som antingen prövats genom dispensbeslut av Naturvårdsverket

eller länsstyrelsen före den 1 juli 1981 eller som tillhör tillståndspliktiga

branscher men som trots detta inte har tillståndsprövats. Av tillgänglig

statistik framgår att antalet verksamheter av det förra slaget vid årsskiftet

1989/90 uppgick till drygt 1 300, varav det stora flertalet var s.k. B-objekt,

dvs. företag tillhörande branscher på länsstyrelselistan, där de största

enskilda branscherna var rengörings- och renhållningsverksamhet samt

verkstadsindustri. Vad gäller verksamheter som över huvudtaget inte prövats

framgår av den nämnda statistiken att dessa uppgick till knappt 2 300. Även

bland dessa dominerade B-objekten och de största enskilda branscherna var här

trävarutillverkning, plast- och gummivaruindustri, rengörings- och

renhållningsverksamhet, verkstadsindustri samt annan brytning och utvinning än

sådan som avser malm och mineraler. Det finns inget som tyder på att någon

nämnvärd förändring har skett sedan den nu redovisade statistiken upprättades.

Regeringen har tagit fasta på kommitténs förslag. I 13 kap. 11 § i förslaget

till miljöbalk föreskrivs sålunda ett bemyndigande som överensstämmer med

kommitténs förslag. Detta innebär alltså en förändring i förhållande till

gällande rätt. Någon övergångsbestämmelse för att fånga upp dessa verksamheter

behövs emellertid inte för närvarande. I stället bör den lösningen väljas, att

regeringen, när föreskrifter beslutas om tillståndsplikt för pågående

miljöfarlig verksamhet, särskilt överväger behovet av en övergångstid.

De särskilda bestämmelserna om hälsoskydd har i miljöbalken samlats i 15 kap. I

förslaget till miljöbalk har hälsoskyddsbestämmelserna i större utsträckning än

nuvarande bestämmelser i hälsoskyddslagen inriktats på frågor om inomhusmiljö.

Delvis som en konsekvens härav föreslås att tillämpningsområdet för bestämmel-

serna i fortsättningen inte skall anknytas till användning av egendom.

Hälsoskyddsbestämmelsernas tillämpningsområde föreslås vidare utvidgas genom att

begreppet sanitär olägenhet ersätts med begreppet olägenheter för människors

hälsa. Sistnämnda ändring medför att balkens bestämmelser till skydd för hälsan

också kan tillämpas på olägenheter som i och för sig inte är direkt skadliga men

ändå kan uppfattas som störande, t.ex. lågfrekvent ljud från värmepumpar m.m. De

nu redovisade ändringarna föranleder inte några särskilda övergångsbestämmelser.

Bland hälsoskyddsbestämmelserna i miljöbalken föreslås i 18 kap. 15 § en regel

om undersökningsplikt som saknar motsvarighet i nuvarande hälsoskyddslag-

stiftning. En sådan bestämmelse har emellertid sedan länge funnits i

miljöskyddslagen i fråga om miljöfarlig verksamhet. I bestämmelsen läggs fast

att var och en som upplåter byggnader för bostäder eller allmänna ändamål är

skyldig att utföra sådana undersökningar som behövs för att hindra uppkomsten av

olägenheter för hälsan. Med stöd av denna regel kan tillsynsmyndigheten

förelägga en fastighetsägare att utföra de undersökningar som behövs för att

klarlägga exempelvis förekomsten av skadlig strålning, mögel m.m. Tillsyns-

myndigheten kan också uppdra åt utomstående att på ägarens bekostnad låta utföra

undersökningarna.

Den nytillkommande bestämmelsen kommer att avsevärt förbättra möjligheterna att

komma till rätta med osunda eller skadliga bostadsmiljöer. Den innebär vidare

att kostnadsansvaret för undersökningarna läggs på den som upplåter byggnader

för bostadsändamål m.m. För närvarande bekostas sådana undersökningar i stor

utsträckning av kommunerna.

Även om den föreslagna förändringen innebär en relativt radikal nyhet i för-

hållande till vad som nu gäller finns det enligt regeringens mening inget behov

av någon övergångsbestämmelse. Det framstår nämligen som helt naturligt att

sådana undersökningar som här avses skall bekostas av den som upplåter byggnader

till bostadsändamål m.m. även när det är fråga om egendom som finns vid balkens

ikraftträdande.

När det gäller avfallshantering anges i 16 kap. 9 § andra stycket miljöbalken

att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före-

skrifter om hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om det

närmare innehållet i en avfallsplan. För närvarande gäller enligt

renhållningslagen att kommunens renhållningsordning skall antas av

kommunfullmäktige. Vidare innehåller renhållningslagen detaljerade bestämmelser

om upprättande av eller ändring i en renhållningsordning. De

renhållningsordningar som upprättats och antagits före miljöbalkens

ikraftträdande bör inte upphöra att gälla när balken träder i kraft. I stället

bör renhållningsordningar som upprättats och antagits enligt äldre bestämmelser

förbli gällande även efter ikraftträdandet till dess en ny renhållningsordning

antagits av kommunen. En särskild bestämmelse om detta bör därför finnas i lagen

om införande av miljöbalken.

4.21.7 Tillsyn, överklagande, ersättning

 Regeringens förslag: Äldre bestämmelser om ersättning och inlösen skall gälla

för beslut som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande.

Regeringens bedömning: Balkens tillsynsbestämmelser kräver inga övergångsregler.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens. Kommittén har dessutom

föreslagit en särskild övergångsregel för skador som har uppkommit som följd av

en störning som har upphört före balkens ikraftträdande.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att det behöver

klarläggas vilka materiella regler som skall tillämpas i sådana ärenden som

anhängiggjorts före miljöbalkens ikraftträdande, men som inte slutligt har

avgjorts vid tiden för balkens ikraftträdande. Flera kommuner har framhållit

vikten av att ansvarsfördelningen mellan staten och kommunerna i fråga om

tillsynen är klarlagd när miljöbalken träder i kraft.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: De föreslagna bestämmelserna om

tillsyn i miljöbalken har motsvarigheter i den äldre lagstiftningen. Ändringar i

förhållande till tidigare lagstiftning är inte av sådan betydelse att det finns

anledning att införa särskilda övergångsbestämmelser.

Tillsynsverksamheten bör självfallet fortsätta utan avbrott i samband med

balkens ikraftträdande. Förelägganden och förbud som tillsynsmyndigheter har

beslutat före balkens ikraftträdande och som äger giltighet då bör gälla också

efter ikraftträdandet. I fråga om överklagande måste beslut som meddelats före

ikraftträdandet fullföljas till den myndighet som var behörig enligt äldre rätt.

Bestämmelserna i 23 kap. miljöbalken om ersättning för intrång motsvarar i

huvudsak de materiella regler om ersättning och inlösen som i dag finns i

naturvårdslagen. Det kan därför på goda grunder antas att balkens bestämmelser

kommer att leda till samma resultat i ersättningshänseende som för närvarande.

Det är emellertid både naturligt och lämpligt att frågor om rätt till ersättning

och inlösen prövas enligt den lag varpå det beslut grundas som berättigar till

ersättning eller inlösen. Det bör därför införas en övergångsbestämmelse av

denna innebörd. Även den nya bestämmelsen i 23 kap. 3 § miljöbalken om minskning

av ersättningen med ett belopp upp till den s.k. kvalifikationsgränsen motiverar

en sådan övergångsbestämmelse. I sammanhanget kan också erinras om att

naturvårdslagen innehåller en motsvarande övergångsregel i 45 § andra stycket.

Även beträffande skadestånd är övergångsförhållandena lätta att reglera. En

allmän rättsgrundsats innebär att den lag skall tillämpas som gällde vid den

tidpunkt när skadefallet inträffade. Någon särskild bestämmelse om detta behövs

därför inte.

4.21.8 Sanktioner

Regeringens förslag: Ett miljöbrott som har begåtts innan miljöbalken har trätt

i kraft, skall bedömas efter äldre straffbestämmelser, om inte bestämmelserna i

miljöbalken leder till frihet från straff eller lindrigare straff. Motsvarande

skall gälla om förverkande på grund av brott och beslut om

miljöskyddsavgift.Kommitténs förslag: Överensstämmer i princip med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte givit tillkänna någon särskild

uppfattning i frågan. Tjänstemännens Centralorganisation, TCO, framhåller dock

vikten av att de som skall tillämpa miljöbalkens straffbestämmelser ges en god

utbildning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 2 kap. 10 § första stycket regerings-

formen får straff eller annan brottspåföljd inte ges retroaktiv verkan. Vidare

gäller att svårare brottspåföljd än den som gällde då brottet förövades inte får

utdömas. Det som nu sagts om brottspåföljd gäller även för förverkande och annan

rättsverkan av brott.

Lagen om införande av brottsbalken (brottsbalkens promulgationslag, BrP)

innehåller i 5 § föreskrifter om förhållandet mellan gammal och ny strafflag.

Föreskrifterna är generellt avfattade. De är tillämpliga också vid framtida änd-

ringar av strafflagstiftningen på brottsbalkens område och inom specialstraf-

frätten.

Huvudregeln i 5 § BrP är att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när

gärningen företogs. Gäller annan lag när dom meddelas, skall den lagen tillämpas

om den leder till frihet från straff eller lindrigare straff. Jämförelsen skall

avse resultatet i det enskilda fallet av en tillämpning av gammal respektive ny

lag.

Straff för gärningar som har begåtts före den tidpunkt då miljöbalken avses

träda i kraft bör alltså som huvudregel ådömas enligt de straffbestämmelser som

gällt enligt någon av de lagar som upphävs i samband med balkens ikraftträdande.

Eftersom dessa lagar upphävs samtidigt med miljöbalkens ikraftträdande behövs

särskilda övergångsbestämmelser med föreskrifter att straffbestämmelserna i de

lagar som upphävs alltjämt skall gälla efter balkens ikraftträdande. Detta beror

på att gärningar som begåtts före balkens ikraftträdande bör kunna föranleda

påföljd även efter balkens ikraftträdande. Motsvarande gäller i fråga om

förverkande på grund av brott.

De föreslagna ansvarsbestämmelserna i miljöbalken innebär skärpta straff. I

några få fall innebär dock regeringens förslag att en gärning avkriminaliseras.

Detta gäller t.ex. undersökningsplikten enligt 43 § andra stycket första

meningen miljöskyddslagen. Dessutom har krav på grov oaktsamhet för straffbarhet

uppställts för vissa brott vars tidigare motsvarigheter endast krävde vanlig

oaktsamhet för att straff skulle följa. För att uppnå överenstämmelse med 5 §

BrP bör därför straffreglerna i de lagar som skall upphävas inte tillämpas om

miljöbalkens bestämmelser leder till frihet från straff eller till lindrigare

straff.

Regeringen föreslår i miljöbalken ett väsentligt annorlunda system för miljö-

skyddsavgifter än det som gäller enligt miljöskyddslagen. Det nya systemet har

ett betydligt mer omfattande tillämpningsområde. Grundlagsregeln med förbud mot

retroaktiv tillämpning av straffbestämmelser är i och för sig inte direkt

tillämplig på straffliknande rättsföljder med annan benämning. I motiven till

grundlagsbestämmelsen förklarade emellertid departementschefen att det måste

anses som ett klart kringgående av förbudet mot retroaktiv strafflag, om sådana

administrativa sanktioner som har trätt i stället för straffrättsliga påföljder

skulle ha en retroaktiv verkan. Motsvarande får anses gälla också i fråga om

administrativa sanktioner av uppenbart straffliknande karaktär som införs på

tidigare oreglerade områden.

 Även för miljöskyddsavgifternas del behövs det alltså en övergångsbestämmelse

om att bestämmelserna i miljöskyddslagen skall tillämpas på förseelser före

ikraftträdandet.

4.22Konsekvenser av en miljöbalk

Regeringens bedömning: En samlad miljölagstiftning bör göra myndigheternas

arbete effektivare och underlätta för företag och enskilda att överblicka

lagstiftningen.

Lagstiftningen kan utnyttjas parallellt med ekonomiska styrmedel.

Miljöbalken är anpassad till internationella rättsliga instrument och

mekanismer.

4.22.1 Inledning

Skälen för regeringens bedömning: Miljölagstiftningen har, som en följd av att

den vuxit fram successivt, blivit delvis överlappande. Detta förhållande leder i

sin tur till att lagstiftningen uppvisar vissa brister i fråga om konsekvens och

överblickbarhet. Lagstiftningen är också delvis föråldrad. Ändamålet med en

samlad miljölagstiftning som miljöbalken är att lagstiftningen skall bli ett

verksamt instrument för att genomföra de ambitioner i miljöpolitiken som

riksdagen har gett uttryck för i olika sammanhang. Som nämnts inledningsvis i

propositionen är lagstiftningen dock bara ett av flera instrument som kan

användas för en framgångsrik miljöpolitik. För att politiken skall lyckas krävs

ofta att en samverkan mellan olika åtgärder som lagstiftning, information och

utbildning. Att en framgångsrik miljöpolitik också kräver en ekonomisk tillväxt

- en tillväxt som beaktar att naturen inte skall utsättas för större

påfrestningar än vad den kan tåla - är numera också allmänt vedertaget och bör

räknas in som en av förutsättningarna för en framgångsrik miljöpolitik.

Miljöskyddskommittén har inom ramen för sitt uppdrag gjort allmänna bedömningar

av myndigheternas ansvarsområden och uppgifter. Samordningen av ett stort antal

miljölagar i ett gemensamt lagkomplex som miljöbalken innebär emellertid med

nödvändighet att förslaget till balk kommer att innehålla föreskrifter som är

allmänt hållna. Vad gäller myndigheternas ansvarsområden och uppgifter kommer

balken därför att i dessa avseenden i stor utsträckning innehålla bemyndiganden

för regeringen att reglera frågorna genom föreskrifter. Arbetet med att närmare

lägga fram konkreta förslag till myndighetsorganisation, ansvarsfördelning

mellan myndigheterna och andra hit hörande frågor, har regeringen överlämnat

till Miljöorganisationsutredningen. De kostnader inrättandet av en Mil-

jöombudsman innebär kommer inom kort att redovisas av denna utredning.

I det följande redovisas konsekvenserna av en miljöbalk i olika avseenden så

långt som det är möjligt med hänsyn till att beredningen av frågan om vilken

myndighetsorganisation som bäst gynnar en effektiv tillämpning av balken ännu

inte är avslutad.

Det som ligger närmast till hands vid en redovisning av konsekvenserna är

naturligtvis de samordningsvinster som kan uppnås med en miljöbalk. Också andra

vinster av en samlad miljölagstiftning kan hämtas. Därmed avses att strukturer

skapas som underlättar genomförandet av miljöpolitiken också i förhållande till

andra delar än den lagstiftning som nu är aktuell.

När det gäller t.ex den föreslagna lagstiftningen och dess förhållande till

andra styrmedel, som ekonomiska styrmedel, kommer den sammanvävning av statlig

och kommunal planering som införlivandet av naturresurslagen innebär i

kombination med de nya möjligheterna att utnyttja rätten till att meddela

föreskrifter om miljökvalitetsnormer, att underlätta att skapa den planering som

behövs lokalt och regionalt för att styra utsläppen. Genom att införa fixerade

kvalitetskrav inom ramen för miljökvalitetsnormerna bör det lagtekniskt ha

skapats utrymme för att i ökad omfattning använda ekonomiska styrmedel.

På det internationella planet kommer det för svenskt vidkommande att underlätta

anpassningen till den europeiska integrationen med en samlad miljölagstiftning.

Också i uppföljningsarbetet efter UNCED, där miljölagstiftningen ingår som en

del i Agenda 21, kommer Sveriges möjligheter att agera för en förstärkt

rättsordning att öka.

För svenskt vidkommande kommer enligt regeringens mening inte en samlad

miljölagstiftning att försämra näringslivets villkor i stort. Också i vår

omgivning ändras miljölagstiftningen och förändrade krav ställs på företagen.

De svenska som redan har gjort stora framsteg i sitt miljöarbete. Den föreslagna

lagstiftningen kommer enligt regeringens bedömning därför inte att försämra

företagens konkurrenskraft. Lagstiftningen medger en smidig anpassning till den

normgivning på miljöområdet som beslutas inom EG och som numera är betydelsefull

också för Sverige. I det arbetet deltar företrädare både för svenska myndigheter

och svensk industri och de kan mot bakgrund av sin samlade erfarenhet ge värde-

fulla bidrag

4.22.2 Samordningseffekter

Samordningen av miljölagstiftningen innebär som framgår av det följande att

bl.a. naturvårdslagen, miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen, renhållningslagen och

naurresurslagen läggs samman i ett lagverk. Mycket av det specifika för varje

lag behålls, men aktsamhetsreglerna, som utgör de grundläggande

försiktighetsmåtten som verksamhetsutövaren skall iaktta i sin verksamhet blir i

grunden gemensamma, om verksamheten kan föranleda olägenheter för människor och

miljön. För myndigheternas del samordnas tillsynsbestämmelserna och

möjligheterna att ingripa med förelägganden och förbud av olika slag. För

domstolarna innebär en miljöbalk en samlad lagstiftning om förpliktelser, ansvar

och sanktioner på miljöområdet.

Den osäkerhet i rättsligt hänseende som är följden av de senaste decenniernas

miljölagstiftning kommer att försvinna, i vart fall när det gäller hur lagarna

skall tillämpas i förhållande till varandra. För företagen och enskilda kommer

det att bli lättare att överblicka de regler som gäller. Det missförhållande som

nu anses råda, nämligen att olika lagar kan tillämpas på samma verksamhet,

undanröjs i stor utsträckning. Därmed ökar också möjligheterna för myndigheterna

att ingripa, utan att behöva tveka om vilken lag som skall tillämpas.

Tillsammans bör den ökade klarheten både för enskilda och myndigheter leda till

positiva effekter på samhällsekonomin.

Tillkomsten av en miljöbalk bör alltså ses som en effektivisering och

rationalisering av det svenska miljövårdsarbetet. Inte bara det förhållandet att

miljöbalken bringar klarhet i frågor om gränserna för miljölagstiftningens

tillämpning bör kunna bidra till samhällsekonomiska vinster. Också det

förhållandet att det inom området miljöfarlig verksamhet öppnas möjligheter att

ersätta individuell tillståndsprövning med generella föreskrifter bör bli

arbetsbesparande för företagen och miljömyndigheterna. Betydande vinster bör

sålunda kunna göras genom minskat antal tillståndsärenden. Särskilt torde detta

gälla anläggningar som i dag ofta bedrivs av kommunerna i olika

verksamhetsformer, som reningsverk och avfallsanläggningar.

4.22.3 Miljöbalken och användningen av ekonomiska styrmedel

Regeringens politik syftar till att uppnå en varaktigt hög tillväxt vars

miljöeffekter är förenliga med naturens förmåga att bearbeta och tåla olika

sorters miljöbelastning - den tillväxt som därigenom skapas kan sägas vara

uthållig. Denna politik genomförs genom att regeringen och riksdagen i olika

avseenden verkar för att styra utvecklingen i önskad riktning.

På miljöområdet verkar ett styrsystem som mycket kortfattat kan sägas bestå av

fysisk planering, normgivning i form av lagar och andra författningar samt

särskilda åtgärder för att påverka människors beteende som utbildning och

information.

I samband med att frågorna om en uthållig utveckling utvecklas i miljöpolitiken

(prop. 1993/94:100, bilaga 1.4) har det slagits fast att vid introduktion av ett

styrmedel bör en analys genomföras av miljöproblemens karaktär och vilket

styrmedel som är mest ändamålsenligt och kostnadseffektivt för att uppnå den

effekt som åsyftas.

Ekonomiska styrmedel, som är en del av styrning genom normgivning, har vunnit

ökad användning. Införandet av en miljöbalk kommer inte att medföra någon

ändring i detta avseende. De erfarenheter som kan dras av senare års

miljölagstiftning, det gäller både för Sverige och andra länder i Nord-Europa,

är tvärtom att en kombination av administrativa och ekonomiska styrmedel

tillsammans ger bäst effekt. Den svenska miljölagstiftningen är på god väg att

anpassa sig till denna ordning. Som exempel på detta kan nämnas de idéer som

ligger bakom regeringens förslag om en kretsloppsanpassad samhällsutveckling

(prop. 1992/93:180). Under tillverkningsprocesser uppstår olika avfallsprodukter

som sprids i miljön. När de producerade varorna en gång har tjänat ut förbränns

eller deponeras de som avfall. Det nu beskrivna förfarandet innebär att

resurserna inte tas till vara på det sätt som borde vara fallet. För att uppnå

en hållbar ekonomisk utveckling måste resurs- och energianvändningen

effektiviseras och avfallet återföras i naturliga kretslopp eller återanvändas i

produkterna. Detta åstadkoms genom dels ekonomiska styrmedel, dels

administrativa styrmedel i form av krav på avfallshanteringen och dess

genomförande där ytterst ett straffansvar kan drabba den försumlige. De

föreskrifter om avfall som ges i 16 kap. är så anpassade att olika ekonomiska

styrmedel kan kopplas till föreskrifterna.

Ett särskilt område som har varit mycket uppmärksammat de senaste åren som form

av reglering av miljön har varit möjligheten att introducera överlåtbara

utsläppsrättigheter. Syftet med en utsläppsram är dels att begränsa utsläppen

till en viss nivå, dels att genomföra åtgärder för att minska utsläppen där det

är billigast. Resultaten hittills av de studier som har gjorts är att dock att

frågorna måste belysas ytterligare. En grundläggande fråga är om det går att

åstadkomma en väl fungerande marknad med tillräckligt många säljare och köpare.

Om detta går att åstadkomma och ett system med överlåtbara utsläppsrättigheter

går att genomföra, måste det kombineras med administrativa system av olika slag.

Ett sådant är att bestämma kvoter eller liknande för utsläpp. Genom reglerna i 6

kap. miljöbalken om miljökvalitetsnormer läggs grunden för hur den totala

tillåtna utsläppsmängden av en viss förorening skall bestämmas. Som inlednings-

vis antytts förutser regeringen att statlig och kommunal planering, och som en

del därav införandet av föreskrifter om miljökvalitetsnormer, kommer vara av

stor betydelse i den fortsatta utvecklingen. Också dessa regler är så utformade

att ekonomiska styrmedel i form av skatter och avgifter kan knytas till ut-

släppsramar och andra mål för planeringen.

4.22.4 Miljöbalken och internationella rättsliga instrument och mekanismer

Det utvidgade och fördjupade internationella samarbetet på miljöområdet ställer

också krav på lagstiftningen. Nationella föreskrifter om miljön måste utformas

med hänsyn till vad som gäller enligt Sveriges internationella överenskommelser.

Det finns en tendens att i konventioner och andra överenskommelser införa

alltmer detaljerade och precisa regler. Vid ett medlemskap i EU måste vi

dessutom hantera en stor mängd regler i form av direktiv som skall överföras

till och integreras i det svenska regelsystemet. På miljöområdet gäller detta

redan genom EES-avtalet, som innehåller flertalet EU-regler med miljöanknytning.

Såväl ett EU-medlemskap som EES-avtalet har stora konsekvenser för hanteringen

av rättsliga frågor på miljöområdet. Miljöbalkens utformning medför i flera

avseenden att det blir lättare att hantera de krav som ställs genom det

internationella miljösamarbetet och särskilt genom Europaintegrationen.

En viktig samordningsvinst uppkommer redan genom det faktum att lagstiftningen

på miljöområdet integreras. EU:s regler på miljöområdet utgår inte som de

nuvarande svenska reglerna från en uppdelning av regelsystemet i bestämmelser om

t.ex. miljövård, hälsoskydd och naturvård. Miljöbalken kommer i huvudsak att på

ett naturligt sätt motsvara tillämpningsområdet för EU-reglerna om miljön.

Därför kommer i framtiden genomförandet av EU-reglerna att förenklas genom att

man kan utgå från ett enhetligt och integrerat nationellt regelsystem. De stora

samordningsvinsterna av ett enhetligt regelsystem kan uppnås vid hanteringen av

miljöfrågor på myndighetsnivå, eftersom det i hög grad är myndigheter av olika

slag som kommer att tillämpa EU-reglerna och besluta om detaljföreskrifter. En

bedömning av fördelarna i det aktuella hänseendet kan därför inte bli

fullständig förrän beslut har fattats om myndigheternas uppgifter inom ramen för

miljöbalken.

Den andra stora vinsten med en miljöbalk sett i ett internationellt perspektiv

är att den bättre än nuvarande regler tillhandahåller de rättsliga instrument

som behövs. Många EU-direktiv på miljöområdet innehåller regler om generella

normer för miljökvalitet eller för utsläpp av föroreningar från vissa typer av

verksamheter. Dessutom finns ofta bestämmelser med krav på att program eller

handlingsplaner för det framtida miljöarbetet på vissa områden skall utarbetas

av medlemsstaterna. Balkens system med miljökvalitetsnormer har utformats bl.a.

med hänsyn till utformningen av EU-reglerna och gör det lättare att införa de

svenska regler som behövs för att uppfylla EU-kraven.

I Rio-deklarationen och i Agenda 21 finns principer och rekommendationer som rör

miljörätten. I Rio-deklarationen finns hänvisningar till bl.a.

försiktighetsprincipen och förpliktelsen att inte skada andra länders

territorium vid utnyttjande av den egna miljön. I Agenda 21 i avsnittet om medel

för genomförande finns ett kapitel, kapitel 39, om internationella rättsliga

instrument och mekanismer. Det övergripande målet för översyn och utveckling av

internationell miljörätt i ett globalt perspektiv bör vara att främja

lagstiftningens effektivitet och att främja en integrering av miljö- och

utvecklingspolitiken. Inom denna ram skall staterna försöka lösa frågan om

staternas rättigheter och skyldigheter när det gäller en hållbar utveckling. För

svenskt vidkommande innebär miljöbalken, att de principer och rekommendationer

om miljörätten som blev resultatet av Rio-konferensen återspeglas i den svenska

miljölagstiftningen. Balken innehåller som utgångspunkt regler som bidrar till

en på lång sikt hållbar utveckling. Gemensamma aktsamhetsprinciper läggs till

grund för den svenska miljölagstiftningen i balkens inledande kapitel.

Försiktighetsprincipen kommer att vara bärande i miljöbalken och gälla hela

miljöområdet liksom utbytesprincipen. I fråga om teknikval har för svenskt

vidkommande principen om BAT utvidgats till att avse bästa möjliga teknik,

därmed avses också sådan teknik som är under utveckling och kan börja användas

inom en snar framtid.

I regeringens UNCED-proposition (1993/94:111) framhålls vikten av

internationella legala instrument på miljörättens område. Förslaget till

miljöbalk utgör enligt regeringens mening därvid också en grund för att bygga på

vid internationella förhandlingar i miljörättsliga frågor. I miljöbalken inte-

greras både allmänt accepterade principer som hör till miljörätten och sådana

som är mer omdiskuterade som ersättningsfrågor. Den svenska regleringen kommer

med all säkerhet att dra till sig internationell uppmärksamhet. Också i

samarbetet med andra länder som utvecklar sin miljölagstiftning kan förslaget

till miljöbalk spela en roll. Både i utvecklingsländerna och i länderna i

Central- och Östeuropa finns ett stor intresse av att utveckla legala instrument

i den nationella miljöpolitiken i den riktning som svensk miljölagstiftning

anvisar.

5 Författningskommentar

5.1 Förslaget till miljöbalk

Föreskrifterna i miljöbalken motsvarar den lagstiftning som tidigare ingått i

naturvårdslagen (1964:822), miljöskyddslagen (1969:387), renhållningslagen

(1979:596), hälsoskyddslagen (1982:1080), lagen (1985:426) om kemiska produkter,

lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., lagen (1971:1154) om

förbud mot dumpning av avfall i vatten, lagen (1976:1054) om svavelhaltigt

bränsle, lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

miljöskadelagen (1986:225) och lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud.

 De bestämmelser som är nya redovisas särskilt i författningskommentaren. Av

bilaga 1 framgår vilka motsvarigheter balkens föreskrifter har i den tidigare

gällande lagstiftningen.

 Miljöbalken är indelad i sju avdelningar. Varje avdelning är indelad i kapitel.

Sammanlagt består balken av 25 kapitel.

 I första avdelningen (1 och 2 kap.) återfinns föreskrifter som gäller för

balken i dess helhet. I 1 kap. anges mål och grundläggande principer. Balkens

allmänna aktsamhetsregler framgår av 2 kap.

 Balkens andra avdelning (3-8 kap.) innehåller föreskrifter om hushållning med

mark och vatten m.m. Den andra avdelningen innehåller också föreskrifter om

miljökvalitetsnormer och miljökonsekvensbeskrivningar.

 Tredje avdelningen (9-12 kap.) innehåller föreskrifter om naturvård med

inriktning framför allt på skydd för naturområden och biologisk mångfald.I den

fjärde avdelningen (13-16 kap.) har samlats särskilda regler om skydd för hälsan

och miljön. Det gäller miljöfarlig verksamhet, kemiska produkter, särskilda

hälsoskyddsfrågor och avfallshantering.

 I den femte avdelningen (17-20 kap.) finns allmänna föreskrifter om

bemyndiganden, tillsyn, avgifter och överklagande.

 I sjätte avdelningen (21-22 kap.) finns bestämmelser om straffansvar och

miljöskyddsavgift.

 Sjunde avdelningen (23-25 kap.) slutligen innehåller bestämmelser om ersättning

för intrång, skadestånd och miljöskadeförsäkring. Genom att även miljöskadelagen

förs in i miljöbalken kommer den civilrättsliga regleringen att fogas samman med

andra ämnesområden som brukar hänföras till miljörätten.

 Lagrådet har - förutom förslag till ändringar i sak - lämnat förslag till

redaktionella ändringar. Dessa ändringsförslag har i stor utsträckning införts i

lagtexten. De kommenteras endast i de fall det kan anses vara påkallat.

FÖRSTA AVDELNINGEN

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

5.1.11 kap. Mål och grundläggande principer

1 § Syftet med miljöbalken är att

 1. skapa förutsättningar för en på lång sikt

hållbar utveckling,

 2. skydda mark, vatten och luft mot föroreningar och

andra störningar som kan vålla skada på tillståndet

i miljön,

 3. skydda människor och natur mot störningar i miljön

som kan förorsaka skada eller olägenhet,

 4. vårda och bevara den biologiska mångfalden och

kulturmiljöer,

 5. främja hushållning med mark, vatten och naturresurser,

 6. främja återanvändning och återvinning av material

 7. främja hushållning med energi.

 Det är en angelägenhet för var och en att verka för detta syfte.

Paragrafen är utformad i enlighet med Lagrådets förslag.

 Miljöbalken är inriktad på att reglera miljöpåverkande åtgärder i Sverige.

Målsättningen att skapa en hälsosam och god miljö är dock inte inskränkt till

den svenska miljön. Miljöförstöringen är global och en effektiv miljöpolitik

och lagstiftning i Sverige kan ge återverkningar i andra länder.

 Detta kan ske genom ett förbättrat tillstånd i miljön och i naturen och genom

att den svenska lagstiftningen kan tjäna som förebild i något avseende för

lagstiftningen i andra länder.

 I paragrafen anges miljöbalkens syfte. Balken syftar till att bidra till

skyddet för miljön, människor, naturen, den biologiska mångfalden och vård och

bevarande av vissa kulturmiljöer. Också frågor som rör hushållning med

naturresurser som mark och vatten och annan resurshushållning som en

kretsloppsanpassning av produktion och varuanvändning regleras i stor

utsträckning genom balken. Syftet är också att främja hushållning med energi.

Allt detta, som framgår av den första punkten, för att skapa förutsättningar för

en på lång sikt hållbar utveckling.

 En grundtanke med miljöbalken är att vi som lever nu inte får söka komma undan

miljöproblemen genom att lasta över dem på framtiden och lämna efter oss en

utarmad och förstörd natur. Föreskrifterna i miljöbalken är ett av flera

hjälpmedel att styra utvecklingen i samhället mot varaktigt hållbara lösningar.

Avsikten är alltså att med stöd av balkens föreskrifter skapa varaktigt goda

betingelser för allt biologiskt liv och delar av kulturmiljövården.

 Någon närmare definition i detta sammanhang av vad som menas med begreppet

miljö behövs knappast. Vad som avses framgår av de särskilda föreskrifterna i

miljöbalken liksom av de föreskrifter som meddelas med stöd av bemyndiganden i

balken.

 De sju punkterna i paragrafens första stycke är jämställda och inte

rangordnade.

Att skydda

Det direkta skydd för människan som miljöbalken är avsedd att ge gäller en

oönskad inverkan av en yttre faktor, en störning, som kan orsaka skador eller

olägenheter i form av varaktigt obehag. Miljöbalken innehåller således den del

av det legala skyddsnätet kring människan vilket fångar upp yttre faktorer som

kan påverka henne negativt och som inte heller är önskade av den enskilde.

Begreppen skador och olägenhet har valts för att klargöra att det skydd som

balken erbjuder gäller både mot störningar som kan skada människan direkt, dvs.

påverka hälsan negativt, och mot sådana som utan att direkt skada ändå påverkar

välbefinnandet. I detta avseende går miljöbalken längre i strävan att skydda

människan än vad som gäller enligt t.ex hälsoskyddslagen.

 Genom att samordna den lagstiftning som reglerar skyddet för miljön, hälsan och

naturen mot föroreningar av mark, vatten och luft och att till denna

lagstiftning foga föreskrifter om hushållning med mark och vatten m.m. skapas

också bättre förutsättningar för ett mer effektivt miljöarbete.

 När det gäller regler som har betydelse för att skydda människors hälsa och

välbefinnande behandlar balken endast vissa aspekter. Stora problemområden som

har betydelse i det sammanhanget lämnas i huvudsak utanför miljöbalken. Det

gäller sjukvårds-, livsmedels- och trafiksäkerhetsfrågor.

Att vårda och bevara

För att åstadkomma en god miljö också för kommande generationer räcker det inte

med att fortlöpande skydda natur och miljö mot människans påverkan. Vårt

samhälle har en stor mängd allvarliga miljösynder som måste åtgärdas för att

inte livsbetingelserna i framtiden skall försämras allvarligt för såväl

människor som det biologiska livet i övrigt. Några särskilt allvarliga exempel

är den allmänna försurningen av mark och vatten liksom övergödningen av Öster-

sjön och övriga kusthav, vilka kan komma att kräva åtgärder inte endast i form

av utsläppsbegränsningar utan även aktiva vårdinsatser.

 Även åtgärder av dessa slag skall kunna bedrivas med stöd av miljöbalken liksom

sådana former av aktiv naturvård som i dag regleras i naturvårdslagen och som

kan väntas få allt större betydelse i och med att betoningen på att bevara en

fullvärdig biologisk mångfald blir allt tydligare. Också frågor om att bevara

det levande kulturlandskapet och hit hörande minnen som byggnader och andra

anläggningar faller inom ramen för miljöbalken, om inte frågan regleras genom

kulturminneslagstiftningen.

Att hushålla

Hushållningsaspekterna har kommit att spela en alltmer central roll i den

moderna miljölagstiftningen, både när det gäller hur naturresurserna i form av

den fysiska miljön utnyttjas och hur de samlade nyttigheterna i övrigt brukas

och tas om hand.

 Att nå en på lång sikt hållbar utveckling av samhället är en global målsättning

och den har slagits fast av världssamfundet vid FN:s konferens om miljö och

utveckling, UNCED, i Rio de Janeiro år 1992. Att skapa förutsättningar för en

varaktig utveckling innebär inte bara att miljöförstöringen måste hejdas utan i

hög grad även att en god hushållning med naturens resurser måste säkerställas.

 Balkens inriktning när det gäller hushållning går utöver naturresurslagens

tillämpningsområde som främst gällt utnyttjandet av mark och vatten. För

tillämpningen av hushållningsreglerna i naturresurslagen gäller att balken,

utöver hushållning med mark och vatten, även omfattar hushållning med andra

naturresurser.

 Regler om planering av hur mark och vatten får utnyttjas har en lång tradition

i Sverige. Genom den fysiska riksplaneringen fick detta arbete ett vidare

innehåll som kom till uttryck genom naturresurslagen, NRL. Hushållningen enligt

NRL omfattar inte enbart den direkta användningen av mark och vatten, utan lagen

kan tillämpas på andra frågor om utnyttjande och bevarande, t. ex. av befintlig

bebyggelse och anläggningar.

 Lagstiftning om resurshushållning har numera fått en delvis ny inriktning

främst på grund av den ökade vikt som fästs vid möjligheterna att återvinna och

återanvända produkter av skilda slag. Inte minst Sveriges närmande till EU och

det regelverk som utarbetas där liksom motsvarande lagstiftning som genomförs i

olika EU-länder som Nederländerna och Tyskland visar på betydelsen av att

uppmärksamma hushållnings- och resursfrågorna i lagstiftningsarbetet.

 Genom att balken också skall tillämpas i frågor om främjande av återvinning och

återanvändning av material omfattar den ett större fält än vad som i

traditionell mening brukar betecknas som miljölagstiftning. För att ge en

tillräcklig konstitutionell grund åt föreskrifter på området har riksdagen i ett

vilande beslut (prop. 1993/94:116, KU 1993/94:36, rskr. 1993/94:359) ställt sig

bakom förslaget att 8 kap. 7 § regeringsformen kompletteras med ett bemyndigande

att meddela föreskrifter om återvinning och återanvändning av material, dvs.

sådana förfaranden som kan stor betydelse för en ändamålsenlig

resurshushållning. Frågor som rör samhällsplanering och samhällsekonomi kommer

också att beröras genom föreskrifterna om hushållning i miljöbalken. En viktig

form av hushållning innebär således att undvika miljöproblem genom god

samhällsplanering. Att ta detta vidare grepp kring miljöproblemen stämmer också

överens med den syn som har vuxit fram internationellt i fråga om hur frågorna

bör angripas.

 I dag är vi i Sverige på god väg att komma till rätta med huvuddelen av de

stora utsläpp till luft och vatten från industrier och samhällen som under

större delen av 1900-talet har betraktats som miljöförstöringens källor. Nu

fortsätter förstöringen till stor del på grund av andra källor. Dessa är i många

fall inbyggda i själva samhällsmaskineriet, dvs. i vårt sätt att leva.

 Andra stycket uttrycker den under de senaste decennierna tydligt framträdande

insikten att det behövs insatser av alla männniskor för arbetet med att stoppa

miljöförstöringen i alla dess former. Föreskriften kan sägas ge uttryck för en

allemansskyldighet.

2 § Denna balk gäller inte frågor som det finns bestämmelser om i lagen

(1994:900) om genetiskt modifierade organismer eller i föreskrifter som

meddelats med stöd av den lagen.

 Balkens 3, 4, 6, 7 och 8 kap. skall tillämpas enligt vad som är föreskrivet i

plan- och bygglagen (1987:10), vattenlagen (1983:291), lagen (1985:620) om vissa

torvfyndigheter, väglagen (1971:948), lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1978:160) om vissa rörledningar,

luftfartslagen (1957:297), minerallagen (1991:45), lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln, lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av

allmän farled och allmän hamn och lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon.

 Balkens 14 kap. gäller inte sådana kemiska produkter som omfattas av

livsmedelslagen (1971:511), läkemedelslagen (1992:859) och lagen (1985:295) om

foder. I fråga om kemiska produkter som omfattas av strålskyddslagen (1988:220)

eller lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor är bestämmelserna i

14 kap. inte tillämpliga för att förebygga hälso- eller miljöskador på grund av

joniserande strålning respektive brand eller explosion.Bestämmelserna i 14 kap.

gäller inte heller transport av kemiska produkter som är farligt gods enligt

lagen (1982:821) om transport av farligt gods, om regeringen inte föreskriver

annat.

 Särskilda bestämmelser om arbetsmiljön finns i arbetsmiljölagen (1977:1160).

Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 I paragrafen anges miljöbalkens primära tillämpningsområde i förhållande till

annan lagstiftning. Genom utformningen av paragrafens andra stycke kommer

balkens föreskrifter om bl.a. miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivningar att gälla för de verksamheter som regleras genom

där angivna lagar.

 Aktsamhetsregeln i lagen om genetiskt modifierade organismer överensstämmer i

sak med de allmänna aktsamhetsreglerna i miljöbalken. Det bör därför i praktiken

inte bli några problem att tillämpa den lagen vid sidan av balken.

 I fråga om arbetsmiljölagen kan det dock uppkomma avgränsningsproblem när det

gäller kemikalieområdet. Detta är i det närmaste oundvikligt med lagstiftning

som reglerar så närliggande områden som skydd för den inre respektive yttre

miljön. Frågan har också berörts i förarbetena till arbetsmiljölagen och lagen

om kemiska produkter. Vad som sägs där är fortfarande giltigt. Det finns dock

med den nu valda lagstiftningstekniken behov av att göra en markering så att

miljöbalken innehåller en erinran om att särskilda föreskrifter om arbetsmiljön

finns i arbetsmiljölagen. För att åstadkomma detta har den av Lagrådet före-

slagna formuleringen valts. Innebörden är att det på det område där miljöbalkens

bestämmelser även berör arbetsmiljön, dvs. 14 kap., skall arbetsmiljölagen ges

företräde vad gäller frågan om användning av farliga ämnen på arbetsplatserna

och även i övrigt i frågor som huvudsakligen avser arbetsmiljön.

 Gränsdragningen i tredje stycket mellan balkens regler om kemiska produkter och

vissa andra lagar har hämtats från 3 § lagen (1985:426) om kemiska produkter.

3 § Naturen är i den utsträckning som följer av allemansrätten tillgänglig för

alla. Var och en skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med naturen.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 1 § första stycket andra meningen och andra stycket

naturvårdslagen.

 Allemansrätten är av avgörande betydelse för människornas möjligheter att få

avkoppling och rekreation i naturmiljö. Den kan antas ha stor betydelse för

allmänhetens engagemang i frågor om natur och miljö. Allemansrätten kan

förenklat beskrivas som en rätt för envar att i viss utsträckning nyttja mark

och vatten som andra äger. Nyttjandet får dock inte innebära att ägaren eller

någon annan som har särskild rätt till fastigheten tillfogas nämnvärd skada

eller olägenhet.

 Allemansrätten är en sedvanerätt. Därav följer att det rättsliga skyddet för

allmänheten är starkt begränsad. Allmänhetens rättigheter framgår motsatsvis

genom vissa straffbestämmelser, bl.a. stadgandena i 12 kap. 2 och 4 §§

brottsbalken, som föreskriver bötesstraff för den som olovligen tar växande träd

m.m. eller som utan lov tar väg över tomt eller plantering eller annan äga som

kan skadas därav. Av intresse är i detta sammanhang även stadgandet om

hemfridsbrott och olaga intrång i 4 kap. 6 § brottsbalken.

 Allemansrätten har utbildats långt före det att det moderna friluftslivet

antagit sina nuvarande former. Den är numera i vissa avseenden kontroversiell,

som t.ex. när det gäller om den omfattar utnyttjande av naturen i organiserad

form av större sällskap eller i kommersiella syften. Med hänsyn till

allemansrättens speciella karaktär är det dock knappast lämpligt att närmare

reglera den i lag. I proposition 1993/94:117 har regeringen föreslagit bl.a. att

en bestämmelse om att alla skall ha tillgång till naturen enligt allemansrätten

införs i regeringsformens 2 kap. 18 §. Riksdagen har ställt sig bakom förslaget

och ändringen i grundlagen är för närvarande vilande.

 I miljöbalken finns utöver denna paragraf vissa bestämmelser i 3, 4, 9 och 18

kap. med ursprung i naturresurslagen och naturvårdslagen som syftar till att

skydda allemansrättens, dvs. friluftslivets intressen.

4 § Möjligheterna att utvinna energi ur förnybara energikällor och förbrukade

varor skall fortlöpande beaktas.

Paragrafen motsvarar 1 kap. 5 § i lagrådsremissen. Enligt Lagrådet framstår

bestämmelsens funktion i förhållande till balkens övriga regler som oklar. Den

uttrycker enligt Lagrådet närmast en av många värderingar som ligger till grund

för hela förslaget och bör därför inte ingå i själva lagtexten.

 Vad Lagrådet har anfört innebär enligt regeringens mening inget rättsligt

hinder mot att föreskriften finns i miljöbalken.

 Bestämmelsen innebär en specificering av hushållningsprincipen. Den tar sikte

på såväl energiproduktion som energianvändning. I förstnämnda hänseende skall

förnybara energikällor prioriteras. Med tanke på den betydelse sättet att

framställa och använda energi har för miljön, inte minst i fråga om inverkan på

klimatet framstår det som naturligt att det finns en särskild regel om detta i

miljöbalken. Många tekniska reningsförfaranden kräver nämligen betydande

energiresurser, exempelvis avfallsförbränningsanläggningar, industrianläggningar

och destillationsanläggningar.

5 § En statlig tjänsteman, Miljöombudsmannen, skall ha till uppgift att

tillvarata allmänna intressen i frågor som rör miljön.

 Närmare bestämmelser om Miljöombudsmannens uppgifter finns i denna balk och i

föreskrifter som regeringen meddelar.

Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Genom paragrafen slås fast att det skall finnas en myndighet, Mil-

jöombudsmannen, som tillvaratar allmänna intressen i frågor som rör miljön.

Miljöombudsmannens uppgifter är företrädesvis att betrakta som

myndighetsutövning men kan också ligga på ett mer opinionsskapande plan.

Ombudsmannens verksamhet omfattar frågor som faller inom balkens

tillämpningsområde och kan således avse miljö- och naturvård men även

hälsoskyddsfrågor i den utsträckning sådana regleras i balken. Dennes uppgifter

enligt miljöbalken anges närmare i 13, 18, 20 och 22 kap.

5.1.22 kap. Allmänna aktsamhetsregler

1 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet som kan komma i konflikt

med det i 1 kap. 1 § angivna syftet, skall iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna

i detta kapitel i den utsträckning som framgår av 12 kap. 2 §, 13 kap. 4 §, 14

kap. 4 §, 15 kap. 2 § och 16 kap. 3 §.

Paragrafen överensstämmer med 2 kap. 1 § första stycket i Lagrådets förslag.

 I paragrafen anges de allmänna aktsamhetsreglernas materiella till-

ämpningsområde och knyter an till balkens syfte. Som framgår av den allmänna

motiveringen avses med verksamhet alla former av aktiviteter som kan bli föremål

för reglering och ingripande enligt de materiella bestämmelserna i balkens

tredje och fjärde avdelningar, dvs. oavsett om de sker yrkesmässigt eller inte.

 De allmänna aktsamhetsreglerna motsvaras av förslagen i avsnitt 4.4 i den

allmänna motiveringen. De blir tillämpliga i fråga om ett stort antal

sinsemellan olikartade företeelser. Avsikten är att de skall uttrycka högt satta

mål för miljöarbetet.

 I fråga om fastighetsanknuten verksamhet överensstämmer begreppet med vad som

gäller för miljöskador enligt 24 kap. I övrigt täcker begreppet alla de åtgärder

och förfaranden som avses regleras i balkens tredje och fjärde avdelningar. För

hälsoskyddet avses alltså ingen ändring av aktsamhetsreglerna och

tillämpningsområdet, dvs. möjligheterna för myndigheterna att ingripa mot olika

förhållanden som kan försämra människors hälsa.

2 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall vidta de

skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras

för att förebygga, hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller

olägenhet som kan drabba människors hälsa, miljön eller naturen.

Försiktighetsprincipen kommer till uttryck i paragrafen. Den är en förutsättning

för att ett effektivt förebyggande miljöarbete skall kunna bedrivas.

Försiktighetsprincipen, enligt vilken bristen på full vetenskaplig bevisning

inte får användas som hinder för kostnadseffektiva åtgärder, är en av

grundprinciperna i FN:s Rio-deklaration. I gällande svensk rätt förekommer

principen i flertalet av de lagar som ingår i miljöbalken. Det förebyggande

arbetet måste drivas på alla plan från samhällsplanering av det slag som inryms

i 3 kap. till åtgärder för att undvika enskilda utsläpp.

 De skyddsåtgärder och försiktighetsmått som kan bli aktuella är av mycket

skiftande slag. Föroreningar i vattnet kan förebyggas genom reningsåtgärder som

hindrar att skadliga ämnen släppts ut. I fråga om andra störningsformer kan

tekniska anordningar av olika slag bidra till att förebygga eller motverka

olägenheter, t.ex. isoleringsåtgärder för att minska buller. Vidare kan olika

anordningar i själva driften av ett företag eliminera störningar eller medverka

till att de hålls på en låg nivå. I regel bör det ligga närmast till hands att

utföra skyddsåtgärderna på eller i anslutning till en störande anläggning.

Ibland kan det vara lämpligare med förebyggande åtgärder på en angränsande

fastighet som har olägenhet av störningen. Skyldigheten att vidta begränsningar

av en verksamhet kan bestå i att man skär ned omfattningen av denna eller avstår

från en särskilt farlig del. Begränsningen kan emellertid också ske på det

sättet att verksamheten inskränks eller avbryts under viss tid av dygnet eller

under vissa väderleksförhållanden. Vissa geografiska avgränsningar av

verksamheten till en viss del av en fastighet kan också vara ett sätt att

förebygga skador på människor och miljön.

 Försiktighetsprincipen rymmer också principen om val av bästa möjliga teknik.

Den principen vägleder i frågor om val av processteknik, driftmetoder och andra

förfaranden.

 Avsikten är hela tiden att förebygga skador. Lagrådets förslag har förtydligats

i detta hänseende.

3 § Om verksamhet som avses i 2 § har medfört skada eller olägenhet som anges

där, skall sådana åtgärder vidtas som behövs för att avhjälpa skadan eller

olägenheten. Denna skyldighet att avhjälpa skadan kvarstår även efter det att

verksamheten har upphört.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen har sin förebild i 5 § första stycket andra meningen miljö-

skyddslagen, där det slås fast att det gäller samma ansvar för avhjälpande som

för förebyggande av miljöskador och vidare att skyldigheten kvarstår även efter

det att verksamheten avslutats.

4 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall skaffa sig den

kunskap som behövs för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skada

eller olägenhet samt för att främja återanvändning och återvinning av material

och hushållning med mark och vatten.

Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 En grundläggande förutsättning för allt hälso- och miljöskyddsarbete är kunskap

om vilka problem som finns och såvitt möjligt också om hur de kan lösas.

Förevarande paragraf syftar på den kunskap som behövs vid den praktiska

tillämpningen av balkens bestämmelser.

 Paragrafen riktar sig till alla som bedriver verksamhet i miljöbalkens mening.

Den anger den allmänna målsättningen att var och en skall skaffa sig den kunskap

som behövs för att undvika skador på hälsa och miljö. Bestämmelsen är inte

direkt straffsanktionerad. I den mån fråga är om skyldighet att verkställa

undersökningar vid tillståndsprövning eller tillsyn kan överträdelse av

föreskrifter som meddelats med stöd av balken föranleda ansvar enligt 21 kap.

7 §. Särskilda bestämmelser om utredningsskyldighet

återfinns i andra kapitel i balken. Bestämmelserna i exempelvis kapitlet om

kemiska produkter föranleds av att utredningsskyldigheten för kemiska produkter

skall gälla oavsett om det finns några konkreta farhågor beträffande deras

hälso- och miljöskadlighet eller ej.

5 § Den som yrkesmässigt bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall

tillämpa bästa möjliga teknik för att skydda människors hälsa, miljön och

naturen mot skada eller olägenhet samt för att främja återanvändning och

återvinning av material och hushållning med mark och vatten.

Paragrafen anger den tekniska kravnivån på den utrustning som skall användas för

miljöpåverkande verksamheter eller åtgärder. Samtidigt innebär paragrafen ett

komplement till föreskrifterna i 2 § på så sätt att de aktsamhetskrav som anges

där genom förevarande paragraf ytterligare preciserar vad som skall gälla för

den som bedriver yrkesmässig verksamhet. Av paragrafen följer att krav inte kan

riktas på en enskild person som utövar någon form av miljöpåverkan på sin

fritid att använda bästa möjliga teknik.

 Begreppet tekniskt möjligt som används i miljöskyddslagen har här fått en

generell tillämpning i fråga om de krav på teknisk utrustning som kan regleras

med stöd av miljöbalken. Uttrycket bästa möjliga teknik inrymmer både den

använda teknologin och det sätt på vilket en anläggning konstrueras, byggs, leds

och drivs samt tas ur bruk. Tekniken måste från teknisk och ekonomisk synpunkt

vara industriellt möjlig att använda inom branschen i fråga. Detta utesluter

inte att det kan finnas flera tekniska system som håller sådan standard från

miljöskyddssynpunkt att de kan få användas av ett företag.

 En prövningsmyndighet bör i framtiden, liksom för närvarande, kunna förelägga

en sökande i ett ärende att utreda möjligheterna att använda en viss känd teknik

på verksamheten i fråga för att begränsa störningarna i omgivningen. Ett sådant

föreläggande kan omfatta krav på utredning av förutsättningarna för

modifieringar av känd teknik. Bestämmelser om sådana förelägganden finns i 13

kap.

 Självfallet måste - i enlighet med den praxis som utvecklats inom svenskt

miljöarbete - viss hänsyn tas till om det är fråga om en nytillkommande

verksamhet eller en befintlig anläggning. För befintliga verksamheter torde

ibland krävas en viss övergångstid för att införa en utrustning som motsvarar

vad som kan anses vara tekniskt möjligt.

 De allmänna aktsamhetsreglerna skall ligga till grund för föreskrifter och

tillståndsbeslut samt myndigheternas beslut i enskilda ärenden. Det finns dock

anledning att anta att den nu aktuella bestämmelsen i första hand kommer att

tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet. Frågan om vad som är tekniskt

möjligt att åstadkomma kommer härvid att ligga till grund för prövningen av

frågan om skyddsåtgärder med utgångspunkt i 2 § och 13 kap. miljöbalken. Det

finns anledning att i sammanhanget erinra om att tillståndsprövningen av

miljöfarlig verksamhet i likhet med vad som nu gäller i första hand skall syfta

till att reglera vilka skyddsåtgärder, försiktighetsmått m.m. som skall vidtas

till skydd för omgivningen. Prövningsmyndigheten bör emellertid, som framgår av

4.4 i den allmänna motiveringen, försäkra sig om att verksamheten inte strider

mot andra bestämmelser i miljöbalken som t.ex bestämmelserna om lokalisering av

verksamheter enligt 3 kap. 2 §.

 Det är angeläget att understryka att det inte alltid är tillräckligt att

beträffande miljöfarliga anläggningar iaktta kravet på vad som är tekniskt

möjligt att åstadkomma. De särskilda föreskrifterna i 13 kap. 5 § första stycket

kan hindra en verksamhet, även om bästa möjliga teknik tillämpas.Vid utfärdandet

av allmänna råd eller motsvarande för miljöfarlig verksamhet torde tillämpningen

av den föreslagna bestämmelsen innebära att man fastlägger vad som normalt bör

kunna krävas av en verksamhet av visst slag.

6 § Alla som bedriver en verksamhet skall undvika sådana kemiska produkter som

kan ersättas med mindre riskabla kemiska produkter, om det är till påtaglig

fördel för människors hälsa, miljön eller naturen. Av samma skäl skall de också

undvika en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt och

kan ersättas av en mindre riskabel vara.

I 14 kap. 1 § definieras begreppet kemisk produkt.

 Paragrafen ger uttryck för den s.k. utbytesprincipen som i den allmänna

motiveringen har behandlats i avsnitt 4.4. Paragrafen motsvarar i fråga om

användning av kemiska produkter i princip substitutionsprincipen i 5 § första

stycket andra meningen lagen om kemiska produkter och innebär en skyldighet, när

fråga är om hantering av kemiska produkter, att ersätta farliga kemiska

produkter med andra produkter som är mindre riskabla, om det är till påtaglig

fördel för människors hälsa eller miljön. Det kan här alltså komma i fråga att

ersätta användningen av en kemisk produkt med en annan metod, som innebär att

någon kemikalieanvändning över huvud taget inte behövs, t.ex kan rengöring med

hjälp av kemikalier i vissa fall ersättas med mekanisk rengöring eller slipning.

Utbytesprincipen skall i fråga om kemikalieanvändning tillämpas inte bara på

kemiska produkter utan också på varor som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt.

 Det bör observeras att paragrafen inrymmer inte bara en yrkesmässig användning,

utan verksamhetsbegreppet omfattar också en enskild som vidtar en åtgärd av

något slag.

 För paragrafens tillämpning gäller att den kan tillämpas såväl då någon

tidigare använt en produkt som då någon sådan användning inte förekommit

tidigare. Tillämpningsområdet omfattar alltså både utbytes- och

produktvalsfrågor.

7 § De allmänna aktsamhetsreglerna skall tillämpas i den utsträckning det är

ekonomiskt rimligt med hänsyn till å ena sidan den risk för skada eller

olägenhet som en verksamhet av det slag som det är fråga om kan medföra och å

andra sidan nyttan av verksamheten samt kostnader för skyddsåtgärder.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § andra stycket i Lagrådets förslag.

 Paragrafen innebär att aktsamhetskraven måste vara ekonomiskt rimliga med

hänsyn till å ena sidan den risk för skada eller olägenhet som en verksamhet kan

medföra och å andra sidan nyttan av verksamheten samt kostnaden för

skyddsåtgärderna. Avvägningen vad som är rimligt skall göras efter objektiva

kriterier. Som framgått av den allmänna motiveringen är det t.ex. i frågor om

miljöfarlig verksamhet inte det enskilda företagets ställning som skall avgöra

hur betungande krav som får ställas. Inte heller tillfälliga svängningar i

konjunkturen skall tillåtas ha ett avgörande inflytande över hur kraven

utformas. I stället kan utgångspunkten vara hur ett väl skött företag i den

aktuella branschen i ett något längre perspektiv skulle kunna klara av sådana

åtaganden som kan bli aktuella.

 Genom paragrafens placering i kapitlet om allmänna aktsamhetsregler markeras

att syftet med reglerna primärt är att ställa miljökraven och att det ekonomiska

hänsynstagandet kommer in i bilden endast i den utsträckning miljöhänsynen så

medger. Paragrafen är tillämplig på alla verksamheter som omfattas av 13-16 kap.

utan att någon särskild hänvisning behövs i något av dessa kapitel.

ANDRA AVDELNINGEN

HUSHÅLLNING MED MARK OCH VATTEN M.M.

5.1.33 kap. Grundläggande hushållningsbestämmelser

1 § Mark- och vattenområden och den fysiska miljön i övrigt skall användas för

det eller de ändamål för vilka områdena är mest lämpade med hänsyn till

beskaffenhet och läge samt de behov som finns. Företräde skall ges sådan

användning som medför en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt

långsiktigt god hushållning med mark och vatten och den fysiska miljön i övrigt.

Paragrafen motsvarar 1 kap. 1 § och 2 kap. 1 § NRL. Jämfört med lagrådsremissen

har paragrafen i enlighet med Lagrådets förslag jämkats redaktionellt. Dessutom

har i anslutning till NRL uttrycket "den fysiska miljön i övrigt" lagts till.

 Tillgängliga resurser måste utnyttjas på ett så effektivt och ändamålsenligt

sätt som möjligt med hänsyn till olika användningssätt och över tiden. En

avvägning måste göras mellan å ena sidan intresset av att bevara naturresurser

för framtiden och å den andra sidan värdet av att ta en resurs i anspråk. Beslut

om ianspråktagande av värdefulla naturresurser innebär ofta att man måste göra

avvägningar mellan olika ofta motstående intressen. Ekologiska, sociala och

samhällsekonomiska synpunkter måste därvid vägas mot varandra på ett sätt som

främjar vad som anses vara en långsiktigt god hushållning. Vid bedömningen av

den lämpligaste användningen av ett område bör alltid möjligheten till sa-

mordning av olika verksamheter undersökas.

2 § Vid tillämpning av denna balk gäller att det för lokalisering av en

verksamhet skall väljas en sådan plats som är lämplig med hänsyn till 1 kap. 1

§, detta kapitel samt 4 och 6 kap. Platsen skall väljas så att ändamålet kan

vinnas med minsta intrång och olägenhet utan oskälig kostnad.

Paragrafen har delvis utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Den särskilda lokaliseringsregeln för miljöfarlig verksamhet, motsvarande 4 §

miljöskyddslagen, har slopats i miljöbalken. I stället har balken denna

gemensamma regel för verksamhet som tar i anspråk mark- eller vattenområden.

Prövningen av lokaliseringen skall ske med utgångspunkt i balkens syfte som det

kommer till uttryck i 1 kap. 1 §. Vid platsvalet skall också detta kapitel och 4

kap. som behandlar de geografiska riktlinjerna samt eventuella föreskrifter om

miljökvalitetsnormer enligt 6 kap. beaktas. Det är alltså den plats som vid en

samlad bedömning är bäst lämpad för ändamålet som skall väljas. Detta kan

innebära att sökanden måste vara beredd att presentera förslag till en

alternativ lokalisering. Om flera alternativ är lika lämpliga med beaktande av

samtliga omständigheter av betydelse, måste det slutligen bli en skälig-

hetsbedömning vilket alternativ som skall väljas. Därvidlag har kostnadsaspekten

betydelse. I de följande paragraferna i kapitlet anges ytterligare regler till

ledning för avvägningen mellan olika intressen.

3 § Stora mark- och vattenområden som inte alls eller endast obetydligt är

påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan påverka områdenas karaktär.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 2 kap. 2 § NRL. Den blir aktuell att tillämpa i ärenden

som avser nyetablering av större anläggningar som trafikleder, fritidsbyar,

industrianläggningar och motsvarande. Det gäller alltså sådana anläggningar som

typiskt medför begränsningar i handlingsfriheten för framtiden och som ger

upphov till väsentliga störningar eller kan ha en betydande inverkan på

landskapsbilden. När fråga uppstår om en eventuell exploatering av sådana mark-

och vattenområden som avses i paragrafen, bör det samtidigt noga övervägas, om

inte verksamheten hellre bör förläggas till ett sådant område som redan är

påverkat av exploatering.

4 § Mark- och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada naturen.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 3 § NRL. Ordet naturmiljön har ändrats till naturen

utan att någon ändring i sak avses.

5 § Jord- och skogsbruk är näringar av nationell betydelse.

 Brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar

endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen och detta

behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt

genom att annan mark tas i anspråk.

 Skogsmark som har betydelse för skogsnäringen skall så långt möjligt skyddas

mot åtgärder som påtagligt kan försvåra ett rationellt skogsbruk.

Paragrafen motsvarar i princip 2 kap. 4 § NRL. I motsats till Lagrådet anser

regeringen att första stycket har ett reellt innehåll, jfr BoU 1986/87:3 s.16.

Andra stycket har utformats enligt Lagrådets förslag.

6 § Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket

eller för vattenbruk skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt

kan försvåra näringarnas bedrivande.

 Områden som är av riksintresse för rennäringen eller yrkesfisket skall skyddas

mot åtgärder som avses i första stycket.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 5 § NRL.

7 § Mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av

områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan skada natur- eller kultur-

miljön. Behovet av områden för friluftsliv i närheten av tätorter skall särskilt

beaktas.

 Områden som är av riksintresse för natur- eller kulturmiljövården eller

friluftslivet skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

Paragafen motsvarar 2 kap. 6 § NRL.

8 § Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller material skall

så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra utvinningen av

dessa.

 Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av

riksintresse skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 7 § NRL.

9 § Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för

industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer,

vattenförsörjning eller avfallshantering skall så långt möjligt skyddas mot

åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana

anläggningar.

 Områden som är av riksintresse för anläggningar som avses i första stycket

skall skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller

utnyttjandet av anläggningarna.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 8 § NRL.

10 § Mark- och vattenområden som har betydelse för totalförsvaret skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan motverka totalförsvarets

intressen.

 Områden som är av riksintresse på grund av att de behövs för totalförsvarets

anläggningar skall skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten

eller utnyttjandet av anläggningarna.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 9 § NRL.

11 §Om ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål som avses i

6-9 §§, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste sätt

främjar en långsiktigt god hushållning med mark och vatten och den fysiska

miljön i övrigt. Behövs området eller en del av detta för en anläggning för

totalförsvaret, skall försvarsintressen ges företräde.Föreskrifterna i 4 kap.

skall alltid iakttas.

Paragrafen motsvarar i princip 2 kap 10 § NRL. Det kan naturligtvis uppstå fall

då olika riksintressen kommer i konflikt med varandra. Den bedömning som då

skall göras är att det långsiktiga hushållningsintresset måste få företräde.

5.1.44 kap. Särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet

1 § De områden som anges i 2-6 §§ är, med hänsyn till de natur- och kulturvärden

som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse. Exploateringsföretag och

andra ingrepp i miljön får komma till stånd i dessa områden endast om hinder

inte möter enligt 2-6 §§ och om det kan ske på ett sätt som inte påtagligt

skadar områdenas natur- och kulturvärden.

 Bestämmelserna i detta kapitel utgör inte hinder för att utveckla befintliga

tätorter eller det lokala näringslivet eller för att utföra anläggningar som

behövs för totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna inte

heller hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen

eller material som avses i 3 kap. 8 § andra stycket.

Paragrafen motsvarar 3 kap 1 § NRL.

2 § Inom följande områden skall turismens och friluftslivets, främst det rörliga

friluftslivets, intressen särskilt beaktas vid bedömningen av tillåtligheten av

exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön:

 Kustområdet och skärgården i Bohuslän från riksgränsen mot Norge till Lysekil

 Kustområdet i Halland

 Kullaberg och Hallandsåsen med angränsande kustområden

 Kustområdet i Skåne från Örnahusen söder om Skillinge till Åhus

 Kustområdena och skärgårdarna i Småland och Östergötland från Oskarshamn till

Arkösund

 Kustområdena och skärgårdarna i Södermanland och Uppland från Oxelösund till

Herräng och Singö

 Kustområdet och skärgården i Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens

mynning till Skagsudde

 Kustområdet och skärgården i Norrbotten från Bondöfjärden till riksgränsen mot

Finland

 Öland

 Gotland

 Sjö- och åslandskapet vid Romeleåsen i Skåne

 Åsnen med öar och strandområden och områdena söder därom utmed Mörrumsån och

vid sjön Mien till Pukaviksbukten och Listerlandet

 Vänern med öar och strandområden

 Vättern med öar och strandområden

 Tiveden med områdena vid sjön Unden och sjön Viken samt området utmed Göta

kanal mellan Karlsborg och Sjötorp

 Området Dalsland-Nordmarken från Mellerud och sjön Ånimmen vid Vänern till

sjösystemet från Dals-Ed i söder till Årjäng och Östervallskog i norr

 Fryksdalen från Kil till Torsby samt området utmed övre delen av Klarälven inom

Torsby kommun

 Mälaren med öar och strandområden

 Området Malingsbo-Kloten mellan Storå, Kopparberg, Smedjebacken och

Skinnskatteberg

 Området utmed Dalälven från Avesta till Skutskär

 Siljan och Orsasjön med öar och strandområden samt området utmed Oreälven, sjön

Skattungen och Oresjön med området söder därom över Gulleråsen och Boda till

Rättvik

 Området utmed Ljusnan från Färila till Bergvik

 Vindelådalen

 Fjällvärlden från Transtrandsfjällen i söder till Treriksröset med undantag för

de fjällområden som anges i 5 §.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 2 § NRL.

3 § Inom kustområdena och skärgårdarna i Bohuslän från gränsen mot Norge till

Brofjorden, i Småland och Östergötland från Simpevarp till Arkösund och i

Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens mynning till Skagsudde samt på

Öland får anläggningar som avses i 5 kap. 1 § första stycket 1-11 inte komma

till stånd.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 3 § NRL.

4 § Inom kustområdena och skärgårdarna från Brofjorden till Simpevarp och från

Arkösund till Forsmark, utmed Gotlands kust, på Östergarn och Storsudret på

Gotland samt på Fårö får fritidsbebyggelse komma till stånd endast i form av

kompletteringar till befintlig bebyggelse. Om det finns särskilda skäl får dock

annan fritidsbebyggelse komma till stånd, företrädesvis sådan som tillgodoser

det rörliga friluftslivets behov eller avser enkla fritidshus i närheten av de

stora tätortsregionerna.

 Inom områden som avses i första stycket får anläggningar som avses i 5 kap. 1 §

första stycket 1-7 och 10-11 komma till stånd endast på platser där anläggningar

som skall prövas enligt 5 kap. 1 § första stycket redan finns.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 4 § NRL.

5 § Inom fjällområdena Långfjället-Rogen, Sylarna-Helags, Skäckerfjällen,

Burvattnet, Hotagsfjällen, Frostviken-Borgafjällen, Marsfjällen-Vardofjällen,

Artfjället, Tärna-Vindelfjällen, Sarek-Mavas, Kebnekaise-Sjaunja, Rostu och

Pessinki får bebyggelse och anläggningar komma till stånd endast om det behövs

för rennäringen, den bofasta befolkningen, den vetenskapliga forskningen eller

det rörliga friluftslivet. Andra åtgärder inom områdena får vidtas endast om det

kan ske utan att områdenas karaktär påverkas.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 5 § NRL.

6 § Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraf-

tändamål får inte utföras i nationalälvarna Torneälven, Kalixälven, Piteälven

och Vindelälven med tillhörande vattenområden samt följande vattenområden:

I Dalälven Västerdalälven uppströms Hummelforsen och Österdalälven

 uppströms Trängslet

I Ljusnan Voxnan uppströms Vallhaga

I Ljungan Ljungan uppströms Storsjön och Gimån uppströms Holmsjön

I Indalsälven Åreälven, Ammerån, Storån-Dammån och Hårkan

I Ångermanälven Lejarälven, Storån uppströms Klumpvattnet,

 Långselån-Rörströmsälven, Saxån, Ransarån uppströms Ransarn

 och Vojmån uppströms Vojmsjön

Vapstälven

Moälven

Lögdeälven

Öreälven

I Umeälven Tärnaån, Girjesån och Juktån uppströms Fjosoken

Sävarån

I Skellefteälven källflödena uppströms Sädvajaure respektive Riebnes och Malån

Byskeälven

Åbyälven

I Luleälven Stora Luleälven uppströms Akkajaure, Lilla Luleälven

 uppströms Skalka och Tjaktjajaure samt Pärlälven

Råneälven

Emån

Bräkneån

Mörrumsån

Fylleån

I Enningdalsälven Enningdalsälven uppströms riksgränsen till Norge

 Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraftändamål

får inte heller utföras i följande älvsträckor:

I Klarälven sträckan mellan Höljes och Edebäck

I Dalälven Västerdalälven nedströms Skiffsforsen och Dalälven nedströms

 Näs bruk

I Ljusnan sträckan mellan Hede och Svegsjön samt sträckan mellan

 Laforsen och Arbråsjöarna

I Ljungan sträckan mellan Havern och Holmsjön samt sträckan nedströms

 Viforsen

I Indalsälven Långan nedströms Landösjön

I Ångermanälven Faxälven mellan Edsele och Helgumsjön

I Umeälven Tärnaforsen mellan Stor-Laisan och Gäuta

 Första och andra stycket gäller inte vattenföretag som förorsakar endast

obetydlig miljöpåverkan.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 6 § NRL.

5.1.55 kap. Tillåtlighetsprövning av stora anläggningar m.m.

1 § Följande slag av nya anläggningar får inte utföras utan tillstånd av

regeringen:

 1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

 2. massafabriker och pappersbruk,

 3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk produktion,

 4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

 5. cementfabriker,

 6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen enligt

lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för att bryta

uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av

kärnbränsle,

 7. förbränningsanläggningar, om anläggningen har en tillförd effekt om minst

200 megawatt,

 8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat med en

sammanlagd uteffekt av minst 10 megawatt,

 9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter naturgas,

 10. anläggningar för behandling av miljöfarligt avfall, om huvuddelen av det

avfall som avses bli behandlat i anläggningen härrör från andra inrättningar och

mer än 10 000 ton miljöfarligt avfall årligen förbränns eller på annat sätt

slutligt tas om hand vid anläggningen,

 11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de områden som anges

i 4 kap. 5 §.

 Tillstånd av regeringen krävs också för att bygga plattformar som är avsedda

att användas vid utvinning av olja eller gas inom havsområden och för att ankra

eller förtöja sådana plattformar för reparation, ombyggnad eller av annan an-

ledning.

Paragrafen motsvarar 4 kap. 1 § NRL. Den har utformats enligt Lagrådets förslag.

2 § Om en anläggning, en verksamhet eller en annan åtgärd som inte omfattas av

kravet på tillstånd enligt 1 § kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande beskaffenhet, får regeringen i ett visst fall besluta att anlägg-

ningen, verksamheten eller åtgärden inte får utföras utan regeringens tillstånd.

 Statliga myndigheter som får kännedom om anläggningar, verksamheter eller

åtgärder som avses i första stycket skall underrätta regeringen om detta.

Paragrafen motsvarar 4 kap. 2 § NRL. Tillämpningen av paragrafen på

trafikanläggningar har i den allmänna motiveringen behandlats i avsnitt 4.12.

3 § Regeringens beslut i fråga om tillstånd enligt 1 eller 2 § är bindande för

andra myndigheters prövning enligt denna balk.

 Om regeringen vid prövning enligt första stycket lämnar tillstånd till en

anläggning, en verksamhet eller en åtgärd kan regeringen meddela särskilda

villkor för att tillgodose allmänna intressen samt göra tillståndet beroende av

att saken inom viss tid fullföljs genom ansökan om prövning enligt 13 kap. om

miljöfarlig verksamhet.

Paragrafen motsvaras av 4 kap. 5 § NRL och 19 § miljöskyddslagen. Inskränkningen

till "bygden" i sistnämnda paragraf har dock tagits bort.Att regeringens beslut

är bindande innebär att själva tillåtlighetsfrågan är avgjord. Har regeringen

lämnat tillstånd, har Koncessionsnämnden eller annan myndighet som prövar

tillståndsfrågan att meddela tillstånd. Om, såsom i allmänhet torde bli fallet,

regeringen också prövar frågan om lokaliseringen av företaget, skall också

regeringens beslut om lokaliseringen vara bindande för den fortsatta prövningen.

Däremot är prövningsmyndigheterna skyldiga att i full utsträckning pröva

villkoren för verksamhetens bedrivande på den bestämda platsen. Det kan tänkas

att Koncessionsnämnden, som i allmänhet torde vara den myndighet som prövar

tillståndsfrågor vari regeringen avgjort företagets tillåtlighet, fastställer så

kostsamma villkor att företagaren - eventuellt efter att ha överklagat beslutet

till regeringen men ej fått någon ändring till stånd - avstår från att utnyttja

tillståndet.

4 § Regeringen får lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en

åtgärd som avses i 1 eller 2 § under förutsättning att kommunfullmäktige har

tillstyrkt att tillstånd lämnas och hinder mot tillstånd inte möter på grund av

 1. aktsamhetsregler enligt denna balk som gäller för verksamheten,

 2. tillämpliga hushållningsbestämmelser enligt 3 eller 4 kap.

 3. miljökvalitetsnormer som med stöd av 6 kap. har föreskrivits för området

eller hela landet, eller

 4. andra allmänna planeringssynpunkter.

Paragrafen, som delvis har utformats enligt Lagrådets förslag till 4 kap 5 §

första stycket, motsvarar 4 kap. 3 § första stycket. NRL. Den första punkten

motsvarar punkt 1 och 2 i Lagrådets förslag. Enligt Lagrådets förslag i denna

del skulla hänsyn tas till aktsamhetsreglerna i 13 kap. 5 § första stycket och 6

§ första stycket samt till allmänna aktsamhetsregler som enligt 12. kap 2 §, 13

kap. 4 §, 15 kap. 2 § eller 16 kap. 3 § gäller för verksamheten. Regeringen

instämmer i Lagrådets bedömning att dessa aktsamhetsregler måste beaktas vid

tillståndsprövningen. Det kan dock också finnas andra aktsamhetsregler i balken

av betydelse för prövningen. Regeringen anser därför att föreskrifterna i nu

aktuell del skall ha en mer generell utformning än den Lagrådet har föreslagit.

 Vidare gäller enligt punkt 2 och 4 som materiell förutsättning för tillstånd

att hinder inte möter på grund av de grundläggande och särskilda

hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. eller med hänsyn till andra allmänna

planeringssynpunkter. Att regeringen beaktar allmänna planeringssynpunkter

innebär bl.a. att den kommunala planeringen och de beslut som därvid har fattats

eller övervägs i kommunen måste ingå i regeringens beslutsunderlag och påverka

beslutet. En nyhet i förhållande till NRL är punkt 3 som innebär att även

föreskrivna miljökvalitetsnormer skall beaktas vid tillståndsprövningen.

5 § Om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att en anläggning

kommer till stånd, får regeringen lämna tillstånd som avses i 4 § till följande

anläggningar, även om kommunalfullmäktige inte har tillstyrkt att tillstånd

lämnas:

 1. en anläggning som avses i 1 § första stycket 6 och som är avsedd för

mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller

 2. en anläggning som avses i 1 § första stycket 7-10.

 Vad som sägs i första stycket gäller dock inte, om en lämplig plats för

anläggningen har anvisats inom någon annan kommun som kan antas godta en

placering där eller om en annan plats bedöms vara lämpligare.

Paragrafen motsvarar i sak 4 kap. 3 § andra stycket NRL. Ändringarna är alltså

endast av redaktionell karaktär.

6 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall medge undantag

från kravet på tillstånd enligt 1 §.

Paragrafen motsvarar 4 kap . 4 § NRL.

5.1.66 kap. Miljökvalitetsnormer

1 § Regeringen får för vissa geografiska områden eller för hela landet meddela

föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller naturen i övrigt

(miljökvalitetsnormer), om det behövs för att varaktigt skydda människors hälsa

eller miljön eller för att avhjälpa skador på eller olägenheter för människors

hälsa eller miljön.

 Regeringen får överlåta till en myndighet att meddela miljökvalitetsnormer i

den utsträckning som det behövs med hänsyn till Sveriges av riksdagen godkända

åtaganden enligt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

I gällande lag finns föreskrifter påminnande om dem i detta kapitel endast i 14

a § hälsoskyddslagen.

 Miljökvalitetsnormer skall fastställas genom föreskrifter.

 Miljökvalitetsnormer får avse den miljömässiga kvaliteten hos alla former av

recipienter, här sammanfattade med uttrycket mark, vatten, luft och naturen i

övrigt.

 Med hänsyn till att det i huvudsak är fråga om ett nytt område och att

miljökvalitetsnormer kan avse både kommuner och flera län bör regeringen utfärda

dessa. I de fall införandet av en miljökvalitetsnorm är föranledd direkt av

EG-direktiv bör regeringen dock kunna överlåta detta till en

förvaltningsmyndighet. Naturvårdsverket har redan i dag enligt 14 a §

hälsoskyddslagen ett bemyndigande av regeringen att utfärda föreskrifter om

gränsvärden för luftföroreningar när det behövs med hänsyn till EES-avtalet.

2 § Miljökvalitetsnormerna skall utgå från de störningsnivåer som människor kan

utsättas för utan fara för olägenheter av betydelse eller som miljön eller

naturen kan belastas med utan fara för påtagliga olägenheter.

 Miljökvalitetsnormer skall ange

 1. tillåten förekomst i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av kemiska

eller biotekniska produkter,

 2. tillåten förekomst i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av någon viss

organism som kan tjäna till ledning för bedömningen av tillståndet i miljön,

 3. tillåten nivå för buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan

störning.

Av paragrafen framgår att normer i fråga om hälso- eller miljöskydd skall grunda

sig på vetenskapliga kriterier. Frågan har närmare utvecklats i avsnitt 4.5.

Miljökvalitetsnormer skall alltså ange vad som från vetenskaplig synpunkt kan

anses vara godtagbar miljökvalitet. De skall dock inte ange något idealtillstånd

utan vad människan och miljön kan anses tåla. Kunskapsutvecklingen inom dessa

områden, bl.a. inom EU och WHO, måste noggrant följas och omprövning av normer

ske när så är påkallat.

 Särskilda föreskrifter om miljökvalitetsnormer bör inte meddelas då godtagbar

miljökvalitet kan upprätthållas med god marginal och miljöutvecklingen i ett

område inte heller är sådan att det föreligger risk för att gränsen för vad som

kan betraktas vara godtagbart kommer att överskridas på sikt.

 Exempel på kvalitetsnormer finns i de EG-direktiv som innehåller bestämmelser i

ämnet. I exempelvis vissa vattenvårdsdirektiv anges de högsta koncentrationerna

som får finnas av vissa ämnen, t.ex. kvicksilver, kadmium och hexaklorcyklohexan

i olika typer av vattenområden, såsom inlandsytvatten och flodmynningar.

3 § Föreskrifter enligt 1 § skall beaktas av myndigheter och kommuner vid

planering, vid prövning av tillståndsärenden, vid tillsyn och när föreskrifter

meddelas.

Miljökvalitetsnormerna riktar sig mot myndigheter och kommuner och inte mot

enskilda direkt. Det ankommer på myndigheterna och kommunerna att i planering

och övrig verksamhet se till att de miljökvalitetsnormer som fastställts

iakttas på ett sådant sätt att godtagbar miljökvalitet så snart som möjligt kan

uppnås.

 Myndigheterna och kommunerna är alltså bundna av miljökvalitetsnormerna i all

sin verksamhet såsom planering, tillståndsgivning och tillsyn. Vidare kan

normerna läggas till grund för andra föreskrifter. På något av dessa sätt får

miljökvalitetsnormerna, om än indirekt, en bindande verkan för den enskilde.

 Vad gäller miljöfarlig verksamhet får miljökvalitetsnormerna betydelse för både

befintlig och nytillkommande sådan verksamhet.

 Om en miljökvalitetsnorm överskrids på grund av utsläpp från befintliga

verksamheter behövs det rimlig tid för att genomföra sådana åtgärder att den

godtagbara miljökvaliteten kan uppnås. Denna tid bör fastställas genom ett

sådant åtgärdsprogram som avses i 4 §.

 I fråga om nytillkommande miljöfarlig verksamhet som skall tillståndsprövas kan

två situationer tänkas uppkomma då miljökvalitetsnormer kan utgöra hinder för

etablering. Dels kan den planerade verksamheten i sig leda till att en

miljökvalitetsnorm överskrids, dels kan verksamheten bli lokaliserad till ett

område där en miljökvalitetsnorm redan överskrids och där etableringen inte ryms

inom åtgärdsprogrammet för att nå den godtagbara miljökvaliteten. Den tillämnade

verksamheten bör inte i något av de nämnda fallen komma till stånd om inte

utrymme för den skapas genom att olägenheter från andra källor reduceras i minst

motsvarande mån. Det kan i dessa fall bli aktuellt med s.k. grupprövning. Frågan

har utvecklats närmare i avsnitt 4.5.

4 § Om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall uppfyllas skall ett

åtgärdsprogram upprättas. Åtgärdsprogrammet skall upprättas

 1. av en kommun, om miljökvalitetsnormen gäller bara kommunens område,

 2. av länsstyrelsen, om miljökvalitetsnormen gäller två eller flera kommuner i

ett län,

 3. i övriga fall av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.

 Om en miljökvalitetsnorm för ett geografiskt område inte kan uppfyllas, därför

att miljön påverkas av en verksamhet som ligger utanför detta område, skall

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer upprätta ett åtgärdsprogram

för hela det område där störningar förekommer som påverkar möjligheten att

uppfylla normen.

 I ett åtgärdsprogram skall anges vilka åtgärder som bör vidtas för att en

miljökvalitetsnorm skall uppfyllas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen innehåller föreskrifter om åtgärdsprogram till uppfyllande av

miljökvalitetsnormer.

 Så länge en miljökvalitetsnorm endast berör en enskild kommun bör det ankomma

på kommunen själv att ta ställning till hur genomförandet skall ske. I de fall

normen föranleder åtgärder avseende flera slags föroreningskällor, t.ex. vägar,

miljöfarlig verksamhet och jordbruk, är ett skäl för att upprätta ett

åtgärdsprogram att samordna nödvändiga åtgärder så att största möjliga effekt

uppnås. Åtgärdsprogrammen bör upprättas i samråd med Naturvårdsverket.

 Åtgärdsprogrammet skall klarlägga vilka möjligheter som finns att med tekniska

eller andra lösningar och inom rimliga ekonomiska ramar pressa ner de lokala

utsläppen och vilka åtgärder som bör vidtas så att godtagbar miljökvalitet

erhålls. Programmen har ingen självständig rättsverkan. Både ekonomiska och

administrativa styrmedel kan tas upp i åtgärdsprogrammen. I de fall föroreningar

från andra länder påverkar möjligheten att uppfylla en miljökvalitetsnorm bör

det också kunna anges vilka internationella kontakter och förhandlingar som bör

förekomma. Genomförandet av åtgärdsprogrammen måste i vissa fall få sträcka sig

över längre tidsperioder.

 Om miljökvalitetsnormer berör flera kommuner inom ett län eller flera län måste

genomförandet samordnas. I de fall en miljökvalitetsnorm överskrids bör alltid

ett åtgärdsprogram tas fram för genomförandet. Detta ankommer på länsstyrelsen

om det är fråga om flera kommuner i samma län och på regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer om det är fråga om flera län.

 I vissa fall kan möjligheterna att uppfylla en miljökvalitetsnorm som är

begränsad till ett geografiskt område påverkas av utsläpp eller andra

olägenheter från verksamhet belägen utanför det område som omfattas av normen.

Avgörande för vem som skall upprätta åtgärdsprogram bör då vara det geografiska

område inom vilket utsläppskällorna finns. Åtgärdsprogrammet bör omfatta hela

detta område. En kostnadseffektiv samordning kan annars inte uppnås.

 Frågor om den närmare utformningen av åtgärdsprogram kan, vid behov, regleras

genom verkställighetsföreskrifter med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen.

5 § En kommun är skyldig att utföra de mätningar som behövs för att kontrollera

att en miljökvalitetsnorm uppfylls.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om mätmetoder och redovisning av mätresultat.

Paragrafen har fått den redaktionella utformning som Lagrådet föreslagit. Någon

längre gående mätskyldighet än vad som följt av 14 a § hälsoskyddslagen avses

inte. Skyldigheten att vid behov utföra mätningar avser alla

parametrar som kan bli föremål för föreskrifter om godtagbar miljökvalitet.

5.1.77 kap. Planer och planeringsunderlag

1 § I ett mål eller ärende enligt denna balk som berör frågor om hushållning med

mark och vatten skall den handläggande myndigheten se till att sådana planer

enligt plan- och bygglagen (1987:10) och sådant planeringsunderlag som behövs

för att belysa hushållningsfrågan finns tillgängliga i målet eller ärendet.

 Om myndigheten begär det, är kommunen skyldig att tillhandahålla planer enligt

plan- och bygglagen samt planeringsunderlaget till dessa.

 Länsstyrelsen skall ställa samman utredningar, program och annat

planeringsunderlag som har betydelse för hushållningen med naturresurser i länet

och som finns hos statliga myndigheter. Länsstyrelsen är skyldig att på begäran

tillhandahålla sådant planeringsunderlag åt kommuner och myndigheter som skall

tillämpa denna balk.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 1 § naturresurslagen.

2 § Regeringen får i ett visst fall besluta att en eller flera kommuner skall

redovisa till regeringen eller någon annan myndighet hur kommunen eller

kommunerna i sin planering enligt plan- och bygglagen (1987:10) avser att

genomföra ett åtgärdsprogram enligt 6 kap. 4 § eller annars uppfylla miljö-

kvalitetsnormer enligt 6 kap. eller tillgodose ett intresse som rör hus-

hållningen med mark och vatten. Statliga myndigheter skall anmäla till

regeringen om det uppkommer behov av sådan redovisning.

Paragrafen motsvarar delvis 6 kap. 2 § naturresurslagen.

 I paragrafen föreskrivs att regeringen i visst fall får besluta att en eller

flera kommuner skall redovisa till regeringen eller någon annan myndighet hur

kommunen i sin planering enligt plan- och bygglagen avser att tillgodose ett

intresse som rör hushållningen med naturresurser. Statliga myndigheter skall

anmäla till regeringen om det uppkommer behov av sådan redovisning. Samma

möjligheter finns för regeringen också i fråga om genomförande av

miljökvalitetsnormer oavsett om det finns ett åtgärdsprogram eller ej.

5.1.88 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar

1 § En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan i fråga om tillstånd

eller befrielse från skyldighet att ansöka om tillstånd enligt denna balk eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av balken.

 Regeringen får genom föreskrifter medge undantag från skyldigheten att upprätta

en miljökonsekvensbeskrivning.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Enligt första stycket skall en miljökonsekvensbeskrivning ingå i en ansökan om

tillstånd. Med tillstånd avses också godkännande av exempelvis bekämpningsmedel.

Så som lagtexten har formulerats avses att också dispensansökningar från ett

tillståndskrav skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning. Krav på tillstånd

eller möjlighet att genom föreskrift kräva tillstånd finns i 5, 9-11 och 13-16

kap. En miljökonsekvensbeskrivning skall således upprättas t.ex när det gäller

markavvattning enligt 10 kap. för att skydda växt- och djurliv samt biotoper.

För täktverksamhet enligt 11 kap som kräver tillstånd enligt balken följer att

en konsekvensbeskrivning skall upprättas. Också för miljöfarlig verksamhet som

är tillståndspliktig gäller att en miljökonsekvensbeskrivning skall ges in i

samband med ansökan om tillstånd.

 Undantag kan göras enligt andra stycket.Det kan gälla verksamheter som

visserligen kräver tillstånd men där sakens beskaffenhet gör att det saknas

anledning att göra en miljökonsekvensbeskrivning. Exempel på detta är tillstånd

till export av avfall. Visserligen skall miljöaspekterna väga tungt vid en

prövning av en sådan ansökan, men det är då fråga om överväganden av andra

frågor än sådana som avses fångas i en miljökonsekvensbeskrivning. Det ankommer

på regeringen att meddela föreskrifter om sådana undantag.

2 § Den som är skyldig att upprätta en miljökonsekvensbeskrivning skall på

lämpligt sätt samråda med de statliga myndigheter, kommuner, organisationer och

enskilda som kan ha ett intresse i saken.

 Regeringen får föreskriva att det i ärenden enligt någon av de lagar som anges

i 1 kap. 2 § andra stycket skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning. Därvid

gäller vad som sägs i detta kapitel, om inget annat har föreskrivits.

 Första stycket handlar om det informations- och samrådsförfarande som är en

viktig del i samband med att en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas. För

den som ansvarar för det aktuella projektet innebär bestämmelsen en skyldighet

att lämna information till myndigheter och allmänhet och samtidigt en möjlighet

för dessa att bidra med synpunkter på projektet och dess utformning. Därmed

förstärks inflytandet för myndigheter och allmänhet under planeringsstadiet och

underlaget för den som skall genomföra konsekvensbeskrivningen breddas. Samrådet

bör ske under så fria former som möjligt och anpassas till projektets art och

utformning. Eftersom samrådet är avsett att bidra till en bättre

planeringsprocess bör det vara möjligt att ha samrådsförfarande vid flera

tillfällen, om det är omfattande ingrepp i miljön som skall göras och flera

alternativ växer fram under den fortsatta planeringen. Det kan vara en

kombination av utställningsförfarande och sammanträden där tillfälle ges att

lämna muntliga synpunkter till de ansvariga för projektet och

konsekvensbeskrivningen. I vissa fall bör det vara möjligt att förena

samrådsförfarandet i denna paragraf med annan typ av information eller samråd

som avses bli lämnad. I fråga om miljöfarlig verksamhet kan samrådsförfarandet

samordnas med det förfarande som anges i 13 kap. 13 § om samråd inför en

planerad miljöfarlig verksamhet. Också plan- och bygglagen, PBL, inrymmer krav

på samråd, när det gäller t.ex översikts- och detaljplanering med berörda

myndigheter, sakägare och andra. Det samråd som föreslås i förevarande paragraf

bör också kunna samordnas med den samrådsskyldighet som föreligger enligt PBL.

 Andra stycket första meningen motsvarar 5 kap. 2 § NRL. Av 1 kap. 2 § framgår

närmare för vilka lagar reglerna om miljökonsekvensbeskrivning skall gälla.

Paragrafens avslutande mening medför att miljöbalkens föreskrifter om

miljökonsekvensbeskrivningar skall gälla om inget annat har föreskrivits i någon

av de åsyftade lagarna.

Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

3 § En miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av den

inverkan på människors hälsa, miljön samt hushållningen med mark och vatten och

annan resurshushållning som den planerade anläggningen, verksamheten eller

åtgärden kan medföra.

Paragrafen motsvarar i allt väsentligt 5 kap. 3 § NRL. Om detaljföreskrifter är

nödvändiga i fråga om en beskrivnings innehåll får sådana, i enlighet med

Lagrådets uttalande vid tillkomsten av 5 kap. naturresurslagen, utfärdas som

verkställighetsföreskrifter med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen. Så har nu

skett i 12-14 §§ förordningen om miljökonsekvensbeskrivningar. Enligt 4 § är

dock kravet på redovisning av alternativ - som finns som en föreskrift i

nyssnämnda förordning - lagfäst.

 Kravet i 1 § första stycket på miljökonsekvensbeskrivningar vid tillämpningen

av balken är mycket omfattande. En miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla

vad som behövs i det enskilda fallet. I fråga om resurshushållningen kan det t.

ex. i fråga om allmänna kommunikationer vara viktigt att redovisa konsekvenserna

för en redan befintlig anläggning och dess omgivningar, när en ny anläggning tas

i bruk. Med begreppet resurshushållning avses såväl mark, vatten som andra

resurser som täcks av hushållningsbestämmelserna, dvs. befintliga anläggningar

och deras utnyttjande skall också kunna tas med i bedömningen.

4 § En miljökonsekvensbeskrivning skall, i den utsträckning det kan behövas,

möjliggöra en bedömning enligt 3 § för det fallet att anläggningen, verksamheten

eller åtgärden kommer till stånd på en annan plats eller i en annan utformning

än som planeras liksom för det fallet att någon förändring inte genomförs.

Paragrafen är ny. Den motsvarar dock i huvudsak 12 § första stycket förordningen

om miljökonsekvensbeskrivningar.

 Av paragrafen framgår att en miljökonsekvensbeskrivning när så kan behövas

skall ha ett sådant innehåll att det går att bedöma konsekvenserna av

alternativ, inklusive det fallet att anläggningen eller åtgärden inte kommer

till stånd. Frågan har behandlats närmare i avsnitt 4.7 i den allmänna

motiveringen. Om en redovisning av alternativ inte har gjorts när en ansökan

kommer in till en tillståndsprövande myndighet, har myndigheten rätt att vid

behov kräva att en sådan redovisning görs. En alternativ beskrivning skall

naturligtvis inte lämnas, om det på grund av verksamhetens särskilda karaktär är

uppenbart att en sådan beskrivning inte tillför ärendet något som i sak kan

påverka bedömningen.

Kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningar

5 § En miljökonsekvensbeskrivning skall bekostas av den som gjort en ansökan som

avses i 1 §.

Paragrafen motsvarar i princip 5 kap. 4 § naturresurslagen. Den har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

TREDJE AVDELNINGEN

NATURVÅRD

5.1.99 kap. Skydd för naturområden

Nationalpark

1 § Mark som tillhör staten kan efter riksdagens medgivande av regeringen

avsättas till nationalpark i syfte att bevara ett större sammanhängande område

av viss landskapstyp i dess naturliga tillstånd eller i väsentligen oförändrat

skick.

Paragrafen, som motsvarar 4 § naturvårdslagen, har i enlighet med Lagrådets

förslag utformats med beaktande av regeringsformens regler om finansmakten.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vård och förvaltning av nationalparker.

Paragrafen överensstämmer med 5 § första stycket naturvårdslagen.

Naturreservat och naturvårdsområde

3 § Ett naturområde kan av länsstyrelsen förklaras som naturreservat eller

naturvårdsområde för att bevara värdefull natur, för att skydda växt- och

djurlivet samt för att tillgodose behov av områden för friluftsliv eller andra

sådana ändamål.

 Skyddsformen naturreservat skall väljas om de åtgärder som behövs för att uppnå

syftet med skyddet leder till att pågående markanvändning försvåras avsevärt

inom ett område. Markägaren har då rätt till ersättning enligt vad som framgår

av 23 kap. I övriga fall skall skyddsformen naturvårdsområde väljas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 7 § och 19 § första stycket naturvårdslagen. Det skydd

som erfordras ger olika grad av intrång i markägarens rättigheter. Den form som

ger minsta intrång i markägarens rättigheter skall väljas i första hand om

skyddsintresset därigenom kan tillgodoses.

 De båda skyddsinstituten naturreservat och naturvårdsområde är viktiga

instrument i arbetet med att skydda växt- och djurliv i syfte att upprätthålla

en fullvärdig biologisk mångfald. De används på så sätt redan nu men utan att

detta intresse är uttryckligen angivet i lagen som en grund för att upprätta ett

skyddsområde. I syfte att klargöra detta intas i paragrafen en uttrycklig

bestämmelse om att ett område kan förklaras som naturreservat eller

naturvårdsområde också enbart av detta skäl. Betydelsen av att särskilt skydda

växter eller djur som ett led i säkerställandet av den biologiska mångfalden har

framhållits i avsnitt 4.13 i den allmänna motiveringen.

 Hänvisningen till ersättningsreglerna har tagits in i lagtexten för att göra

skillnaden tydlig mellan de båda skyddsformerna.

 I 7 § naturvårdslagen anges att syftet med reservatbildning kan vara av två

slag, dels för att skydda områden av betydelse för kännedomen om landets natur,

skönhet eller på annat sätt märkliga beskaffenhet, dels att skydda områden som

är av väsentlig betydelse för allmänhetens friluftsliv. Möjligheten att skydda

områden på dessa grunder kvarstår enligt första stycket. Av 7 § i detta kapitel

framgår i vilka fall de nya skyddsformerna kulturreservat och kulturvårdsområde

skall användas.

4 § I ett beslut om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde skall grunden

för beslutet anges. I beslutet skall också anges de inskränkningar i rätten att

förfoga över eller nyttja fastigheter som behövs för att uppnå syftet med

skyddet. Om det senare visar sig behövas nya grunder eller ytterligare inskränk-

ningar får länsstyrelsen meddela beslut om detta.

 När ett naturreservat eller ett naturvårdsområde bildas skall i beslutet därom

eller i nära anslutning till beslutet fastställas en skötselplan, som anger de

åtgärder som behövs för att uppnå syftet med skyddet.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 8 § och huvuddelen av 19 § andra stycket naturvårdslagen.

 Bestämmelserna i naturvårdslagen innehåller ett antal exempel på sådana

inskränkningar i en ägares och annan rättsinnehavares rättigheter som får

meddelas om det behövs för att uppnå syftet med ett naturreservat respektive ett

naturvårdsområde. Dessa detaljbestämmelser har inte förts över till den före-

slagna paragrafen. Bestämmelsen i 3 § andra stycket har innebörden att

inskränkningar som avsevärt försvårar pågående markanvändning endast får

förekomma i fråga om naturreservat. Den bestämmelsen, tillsammans med vad som

föreskrivs i 5 § om vad ägaren är skyldig att tåla i ett naturreservat, ger

ramen för länsstyrelsens befogenheter i detta avseende.

 För ett naturvårdsområde får anges inskränkningar av mindre långtgående natur.

De exempel som ges i 19 § andra stycket naturvårdslagen bör vara vägledande även

framgent. Enligt den paragrafen får förbud eller inskränkningar meddelas i fråga

om byggnad, upplag, schaktning, plantering och avverkning. Vilka särskilda

åtgärder som får utföras på ägarens mark framgår av 5 § andra stycket.

 I paragrafen har ett förordnande om skötselplan i enlighet med vad som framgår

av 9 § naturvårdsförordningen tillkommit. Lagrådet har förordat att den

bestämmelsen bör ligga i ett andra stycke. En skötselplan behöver inte

fastställas samtidigt med att beslut fattas om att bilda ett naturreservat eller

naturvårdsområde, utan det är tillräckligt att planen fastställs i nära

anslutning till beslutet.

5 § Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturreservat, får

länsstyrelsen förplikta ägaren att tåla sådana intrång som att det inom området

 1. anläggs vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser,

badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar,2. företas

gallring, röjning, slåtter, plantering, avspärrning eller liknande åtgärder,

 3. bereds tillträde till mark för allmänheten där allmänheten annars inte

skulle ha rätt att vistas,

 4. genomförs undersökningar av djur- och växtarter samt av mark- och

vattenförhållanden.

 Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturvårdsområde, får

länsstyrelsen förplikta markägaren eller annan rättsinnehavare att tåla att det

på marken utförs röjning, plantering eller annan liknande åtgärd.

De tre första punkterna i första stycket överensstämmer med 9 § naturvårdslagen.

Den fjärde punkten är ny.

 I 12 kap. 4 § regleras möjligheten att få tillträde till ett område för

förberedande undersökningar innan beslut fattas om området skall avsättas till

bl.a. naturreservat. Det är angeläget att fortlöpande undersökningar av djur-

och växtarter samt mark- och vattenförhållanden kan företas i syfte att följa

upp de skötselåtgärder som vidtas och om syftet med naturreservatet uppfylls.

Därför har den fjärde punkten tillkommit.

 Bestämmelsen i andra stycket om vilka åtgärder markägare eller annan

rättsinnehavare får tåla inom ett naturvårdsområde är hämtad från 19 § natur-

vårdslagen.

6 § Länsstyrelsen får helt eller delvis upphäva beslut enligt 3-5 §§, om det

finns synnerliga skäl.

 Länsstyrelsen får i särskilda fall medge undantag från föreskrifter som har

meddelats för ett naturreservat eller ett naturvårdsområde.

 Om ett beslut enligt första eller andra stycket meddelas för att lämna rum för

ett arbetsföretag, får länsstyrelsen också besluta att den som utför

arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det skyddade området

eller särskilda åtgärder för att bevara detta eller på annat sätt gottgöra

intrånget.

Paragrafen motsvarar 12 § samt hänvisningen till denna i 19 § andra stycket

tredje meningen naturvårdslagen.

Kulturreservat och kulturvårdsområde

7 § Bestämmelserna i 3-5 §§ får tillämpas också för att bevara värdefulla

kulturmiljöer, om de inte skyddas enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Områden som skyddas enligt denna paragraf benämns kulturreservat eller kultur-

vårdsområde.

 I fråga om beslut enligt denna paragraf gäller också 6 §.

Av 3 a, 7 och 19 §§ naturvårdslagen följer att kulturmiljöer kan förklaras för

naturreservat eller naturvårdsområde, om skydd inte gäller enligt lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m. Enligt förevarande paragraf införs särskilda

beteckningar i dessa fall. Områdena skall betecknas kulturreservat eller

kulturvårdsområde.

 Dessa skyddsformer skall användas när den värdefulla kulturmiljön är det

huvudsakliga skälet för att ett område skall skyddas.

 Bestämmelserna avser sådana områden som inte skyddas enligt kulturminneslagen.

Enligt den lagen kan skydd av fornminnen, byggnadsminnen och kyrkliga

kulturminnen även innefatta ett områdesskydd. Bestämmelserna om byggnadsminnen

kan också tillämpas på park, trädgård eller annan anläggning av kulturhistoriskt

värde. För skydd av sådana områden skall alltså reglerna om kulturreservat och

kulturvårdsområde inte tillämpas. Miljöbalkens regler skall användas endast i de

fall skydd inte ges enligt kulturminneslagen. Det kan vara fallet t.ex. i fråga

om kulturlandskap som präglas av äldre tiders hävd och brukningsformer, eller

som innehåller värdefulla kulturelement såsom pilevallar, ängslador och äldre

brukningsvägar.

 Paragrafens andra stycke har tillkommit på förslag av Lagrådet.

Naturminne

8 § Ett särpräglat naturföremål som behöver skyddas eller vårdas särskilt får av

länsstyrelsen förklaras som naturminne. Förklaringen får omfatta även det område

på marken som krävs för att bevara naturföremålet och ge det behövligt utrymme,

allt efter föremålets art och betydelse.

 Vad som i 4-6 §§ har föreskrivits om naturreservat skall gälla även för

naturminnen.

Paragrafen överensstämmer med 13 § naturvårdslagen med undantag för vissa

redaktionella ändringar.

Interimistiska förbud

9 § När en fråga har väckts om att ett område skall utgöra en nationalpark, ett

naturreservat, ett kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett

kulturvårdsområde eller om att ett naturföremål skall förklaras som naturminne,

får länsstyrelsen för viss tid, högst tre år, meddela förbud mot att utan

tillstånd vidta sådana åtgärder som berör området eller föremålet och som

strider mot syftet med det tilltänkta skyddet. Om det finns särskilda skäl får

förbudet förlängas att gälla i ytterligare högst tre år.

 Bestämmelserna i 6 § gäller även förbud enligt första stycket.

Efter förslag från Lagrådet har regeln om interimistiska beslut, som gäller

alla skyddsformerna nationalpark, naturreservat, kulturreservat,

naturvårdsområde, kulturvårdsområde och naturminne, placerats efter de

paragrafer som handlar om dessa skyddsformer. Paragrafen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen överensstämmer med 11 § samt hänvisningen till denna i 19 § andra

stycket tredje meningen naturvårdslagen. I paragrafen har även införts skydd för

blivande nationalparker.

 Nationalparker har i huvudsak tidigare bildats inom områden som tillhört

staten. Länsstyrelsen fattar på begäran av Naturvårdsverket de beslut som avses

beträffande ett område som kan komma att bli en nationalpark.

 Bestämmelser om ersättning för intrång i pågående markanvändning finns i 23

kap.

Strandskydd

10 § För att trygga tillgången till platser för bad och friluftsliv och för att

bevara goda livsvillkor på land och i vatten för växt- och djurlivet råder

strandskydd vid havet och vid insjöar och vattendrag.

 Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter från

strandlinjen vid normalt medelvattenstånd (strandskyddsområde). Regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer får utvidga strandskyddsområdet till

högst 300 meter från strandlinjen när det behövs för att tillgodose något av

strandskyddets syften.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som uppenbart saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets

syften inte skall omfattas av strandskydd.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som avses ingå i en detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10)

eller omfattas av områdesbestämmelser enligt samma lag inte skall omfattas av

strandskydd om det finns särskilda skäl.

Paragrafen, som motsvarar 15 § naturvårdslagen, har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag och med beaktande av den lagändring som har trätt i kraft den

1 juli 1994. De övergångsbestämmelser som gäller för den lagändringen framgår av

SFS 1994:854.

11 § Inom ett strandskyddsområde får inte

 1. ny byggnad uppföras,

 2. befintlig byggnad ändras för att tillgodose ett väsentligen annat ändamål än

det vartill den tidigare har använts,

 3. grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten utföras för bebyggelse som

avses i 1 och 2,

 4. andra anläggningar eller anordningar utföras på ett sådant sätt att mark tas

i anspråk som tomt eller att allmänheten på annat sätt hindras eller avhålls

från att beträda områden där den annars skulle ha kunnat färdas fritt.

Paragrafen, som motsvarar 16 § första stycket naturvårdslagen, har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

12 § Bestämmelserna i 11 § gäller inte

 1. anläggningar eller åtgärder som behövs för jordbruket, fisket, skogsskötseln

eller renskötseln och inte tillgodoser bostadsändamål,

 2. företag till vilka tillstånd har lämnats enligt denna balk eller enligt

vattenlagen (1983:291),

 3. vilthägn som har prövats enligt 14 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

bestämmelserna i 11 § inte skall gälla sådana byggnader, anläggningar eller

anordningar som utgör komplement till befintlig bebyggelse på en tomtplats och

som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden.

Paragrafen motsvarar 16 § tredje och fjärde styckena naturvårdslagen. I första

stycket 3 har en ny punkt införts om vilthägn.

 Vilthägn får enligt 14 § inte uppföras utan tillstånd av länsstyrelsen inom

vissa områden. Den nya punkten undantar vilthägn från förbudet i första och

andra styckena om dessa prövats enligt 14 §. Syftet med bestämmelsen är att

undvika en dubbelprövning i denna del.

13 § Länsstyrelsen får medge dispens från bestämmelserna i 11 § när det finns

särskilda skäl. Om dispens medges, skall länsstyrelsen bestämma i vilken

utsträckning mark får tas i anspråk som tomt eller på annat sätt användas för

det avsedda ändamålet.

 Ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses med dispensen

inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år från den dag då

beslutet vunnit laga kraft.

Paragrafen överensstämmer med 16 a § naturvårdslagen.

Vilthägn

14 § Vilthägn får inte utan tillstånd av länsstyrelsen uppföras på områden där

allmänheten får färdas fritt.

 Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och

naturmiljön beaktas. Ett tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till

skydd för dessa intressen.

 Tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde får meddelas endast om det

finns särskilda skäl.

Paragrafens två första stycken överensstämmer med 24 a § första och andra

stycket naturvårdslagen.

 Enligt tredje stycket får tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde

meddelas endast om det finns särskilda skäl. Enligt 12 § första stycket 3

undantas vilthägn från de särskilda bestämmelser som gäller för byggande m.m. i

strandskyddsområden. Undantaget har tillkommit för att undvika en dubbelprövning

i tillståndsärendet. Ett vilthägn i strandskyddsområde skulle i annat fall

fordra såväl tillstånd enligt denna paragraf som dispens enligt 13 §. Prövningen

bör i dess helhet ske inom ramen för tillståndsförfarandet. Bedömningen när det

gäller intrång i strandskyddsintressena bör följa samma principer som om det

vore fråga om dispensförfarande i ett strandskyddsärende. För att tillstånd

skall lämnas måste således särskilda skäl föreligga.

15 § Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet gavs, får länsstyrelsen besluta nya eller ändrade villkor för att

avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får

tillståndet återkallas. Tillståndet får även återkallas om vilthägn som avses

med tillståndet inte längre behövs.

Paragrafen motsvarar 24 a § tredje stycket naturvårdslagen.

Ordningsföreskrifter

16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

föreskrifter om allmänhetens uppträdande som behövs för att trygga ändamålet med

det skydd av områden och föremål som gäller enligt detta kapitel eller som be-

slutats med stöd av kapitlet.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den motsvarar 5 §

andra stycket, 10 § och 16 § andra stycket naturvårdslagen samt de hänvisningar

till de båda sistnämnda lagrummen som finns i 13 § andra stycket och 19 § andra

stycket i samma lag.

Delegation

17 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att även en kommunal myndighet skall ha de befogenheter som

länsstyrelsen har enligt detta kapitel.

Paragrafen,som motsvarar 43 § tredje stycket naturvårdslagen, har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

5.1.10 10 kap. Skydd för växt- och djurlivet

Markavvattning

1 § Åtgärder får inte vidtas utan tillstånd av länsstyrelsen för att avvattna

mark, för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, om

syftet är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål

(markavvattning). Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor

som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av

företaget. I tillståndet skall anges inom vilken tid åtgärderna skall vara

utförda. Vid tillståndsprövningen skall beaktas om åtgärderna leder till

vattenföroreningar.

 För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det är

sannolikt att dräneringen medför menlig inverkan på naturmiljön.

Paragrafen motsvarar 18 c § första stycket och första meningen i andra stycket

naturvårdslagen.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 § Tillstånd behövs inte för markavvattning i samband med en torvtäkt i

enlighet med tillstånd enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter m.m.

eller för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

 Om markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom

ett område, får regeringen eller efter regeringens bemyndigande länsstyrelsen

besluta att tillstånd enligt 1 § inte behövs för åtgärder inom området.

Första stycket i paragrafen motsvarar 18 c § andra stycket naturvårdslagen med

undantag för första meningen andra stycket och vissa redaktionella ändringar.

Tredje stycket motsvarar 18 c § tredje stycket.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

3 § Regeringen får beträffande områden, där det är särskilt angeläget att

våtmarkerna bevaras, förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd enligt 1

§.

Paragrafen motsvarar 18 d § naturvårdslagen. Den har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

Skydd för vissa biotoper

4 § Arbetsföretag som kan skada naturmiljön får inte utföras inom sådana mindre

mark- eller vattenområden (biotoper) som utgör livsmiljö för utrotningshotade

djur- eller växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer vilka

biotoper som skall omfattas av första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta de åtgärder

som behövs för att vårda biotoper som avses i första stycket. Innan en åtgärd

vidtas skall den som äger eller har särskild rätt till området underrättas

särskilt.

Paragrafen överensstämmer med 21 § naturvårdslagen.

Fredande av växt- och djurarter

5 § Finns det risk för att en växtart kan komma att försvinna eller utsättas

för plundring, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

meddela förbud att inom hela eller en del av landet ta bort eller skada en växt

av den arten, där den växer vilt.

Paragrafen överensstämmer med 14 § första stycket naturvårdslagen med undantag

för vissa redaktionella ändringar.

6 § Finns det risk för att en djurart kan komma att försvinna, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom hela eller

en del av landet döda, skada eller fånga vilt levande djur av den arten, om det

inte sker till försvar mot angrepp på person eller egendom, samt att ta bort

eller skada sådana djurs ägg, rom eller bon.

 Särskilda bestämmelser gäller för att döda eller fånga vissa djur, om åtgärden

är att hänföra till jakt eller fiske.

Paragrafen överensstämmer med 14 § andra stycket naturvårdslagen med undantag

för vissa redaktionella ändringar.

 Andra stycket innebär att bl.a. vilda fåglar och däggdjur inte skyddas enligt

denna bestämmelse i miljöbalken utan enligt jaktlagstiftningen och att fisk

skyddas enligt fiskelagstiftningen.

7 § Behövs utöver förbud enligt 5 eller 6 § eller fredning enligt jaktlag-

stiftningen särskilt skydd för en djur- eller växtart inom ett visst område, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som

inskränker rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens

rätt att uppehålla sig inom området.

Paragrafen överensstämmer med 14 § tredje stycket naturvårdslagen.

5.1.11 11 kap. Vissa arbetsföretag

Stenbrytning, täkter och vissa andra arbetsföretag

1 § För stenbrytning och för täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller

andra jordarter krävs tillstånd av länsstyrelsen. För husbehov får dock

markinnehavare utföra sådana åtgärder utan tillstånd.

 Första stycket gäller inte

 1. åtgärder i vattenområden som utförs med tillstånd enligt vattenlagen

(1983:291) eller där tillstånd behövs enligt lagen (1966:314) om konti-

nentalsockeln,

 2. täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter.

Paragrafen motsvarar 18 § första stycket naturvårdslagen.I paragrafens hittills

gällande lydelse avses med begreppet täkt av sten även stenbrytning från berg.

Termen sten uppfattas i första hand som löst material av viss fraktion. I

paragrafen införs ett tillägg om att tillstånd behövs för stenbrytning.

Tillägget utgör ett förtydligande av redan tidigare gällande bestämmelser.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 § Ett tillstånd till stenbrytning eller täkt skall förenas med de villkor som

behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på miljön av täkten.

Tillstånd får lämnas endast om säkerhet ställs för de villkor som skall gälla

för tillståndet. Visar sig säkerheten otillräcklig får länsstyrelsen besluta att

tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs. Om det finns

särskilda skäl får länsstyrelsen befria sökanden från kravet på säkerhet.

Staten, kommunerna och landstingen behöver inte ställa säkerhet.

 Länsstyrelsen får återkalla ett tillstånd enligt 1 § eller ändra villkoren när

tio år har förflutit från det att tillståndsbeslutet vunnit laga kraft.

 Om villkor som rör verksamheten inte i den utsträckning som behövs begränsar

eller motverkar verksamhetens menliga inverkan på miljön, får länsstyrelsen före

utgången av denna tid förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs.

Paragrafen motsvarar 18 § andra stycket och femte stycket naturvårdslagen.

 I naturvårdslagen finns uttrycket naturmiljön. Täkter är tillstånds- eller

anmälningspliktiga enligt miljöskyddslagen. I den nya lagtexten används

uttrycket miljön. Förändringen är föranledd av att den tidigare dubbla

prövningen, enligt naturvårdslagen och miljöskyddslagen, skall kunna ersättas

med endast en prövning. De villkor som behövs för att begränsa eller motverka

menlig inverkan på miljön avser att inbegripa även de villkor som tidigare kunde

uppställas med stöd av bestämmelserna i miljöskyddslagen.

3 § När en ansökan om tillstånd enligt 1 § prövas, skall behovet av materialet

vägas mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som

stenbrottet eller täkten kan befaras orsaka. Om stenbrottet eller täkten kan

befaras försämra livsbetingelserna för någon växt- eller djurart som är sällsynt

eller hotad, får tillstånd lämnas endast om det allmänna behovet av material som

skulle utvinnas genom stenbrytningen eller täkten är synnerligen stort.

 Länsstyrelsen får förelägga sökanden att göra de undersökningar eller

utredningar som behövs för länsstyrelsens prövning. Följer inte sökanden

föreläggandet får ansökan avvisas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafens första stycke saknar motsvarighet i naturvårdslagen. Andra stycket

motsvarar till viss del 18 § andra stycket naturvårdslagen.Första stycket utgörs

av en avvägningsregel. Den sammanfattar i huvudsak vad som redan gäller i

praxis, dock med mer tyngd på intresset av att bevara en fullvärdig biologisk

mångfald.

 Som följer av 2 § skall det inte längre föreligga tillstånds- eller an-

mälningsplikt för täkt enligt såväl bestämmelserna om naturvård som

bestämmelserna om miljöfarlig verksamhet.

 Också balkens allmänna aktsamhetsregler skall tillämpas vid prövningen enligt

vad som anges i 12 kap. 2 §.

 När det gäller avvägningen mellan olika intressen har vidare balkens hus-

hållningsbestämmelser stor betydelse. Bland dessa finns regeln om att företräde

skall ges åt sådan användning av ett markområde som medför en från allmän

synpunkt god hushållning.

 En ansökan om tillstånd bör innefatta en utredning som innehåller även

täktplan och materialbehov.

 Enligt 8 kap. 1 § skall, om regeringen inte föreskrivit annat, en miljö-

konsekvensbeskrivning ingå i en ansökan om tillstånd till stenbrytning eller

täkt.

4 § Innehavaren av marken är skyldig att tåla åtgärder i enlighet med villkor

som är förenade med tillstånd enligt 1 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för den som avser att bedriva stenbrytning,

täktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som

behövs som underlag för planeringen av naturvården.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den motsvarar 18 §

tredje stycket och 18 a § naturvårdslagen.

5 § Kan ett arbetsföretag som inte omfattas av tillståndstvång enligt 1 § eller

enligt 10 kap. 1 § komma att väsentligt ändra naturmiljön skall anmälan för

samråd göras hos den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller dock inte

arbetsföretag för vilka tillstånd har lämnats enligt vattenlagen (1983:291).

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda

slag av arbetsföretag. Sådana föreskrifter får begränsas till att avse en del av

landet.

 Om anmälningsskyldighet föreligger, får företaget inte påbörjas innan samråd

har ägt rum. Den myndighet som avses i första stycket får förelägga företagaren

att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada på

naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är tillräckliga och det är nödvändigt för

skyddet av naturmiljön, får myndigheten förbjuda företaget.

 Föreläggande eller förbud enligt tredje stycket får förenas med vite.

 Om förelägganden, förbud och viten enligt denna paragraf gäller 18 kap. 10-13

§§.

Paragrafen motsvarar 20 § naturvårdslagen.

 I 18 kap. fastslås att regeringen bestämmer vilka myndigheter som skall vara

tillsynsmyndigheter enligt miljöbalken. Bestämmelsen i detta avsnitt som rör

samråd formuleras med utgångspunkt från samma princip. Det bör ankomma på

regeringen att genom föreskrifter bestämma vilka myndigheter som skall vara

samrådsmyndigheter.

 Ett arbetsföretag kan utföras så att det får större eller mindre inverkan på

naturmiljön. I tredje stycket har i enlighet med Lagrådets förslag införts ett

förbud mot att påbörja ett arbetsföretag innan samråd ägt rum, om

anmälningsskyldighet för samråd föreligger. Lagrådet har föreslagit att

bemyndigandet i tredje stycket skall tillkomma länsstyrelsen. Enligt första

stycket kan dock även någon annan myndighet vara samrådsmyndighet. Detta innebär

att bemyndigande enligt tredje stycket bör läggas på den myndighet som

regeringen bestämmer. Genom bestämmelserna i tredje stycket får den myndighet

med vilken samråd skall ske möjlighet att förelägga den som skall utföra

arbetsföretaget, att vidta de åtgärder som behövs för att motverka eller

begränsa företagets inverkan på naturmiljön. I de fall sådana åtgärder inte är

tillräckliga och det är nödvändigt för skyddet av naturmiljön får myndigheten

förbjuda företaget.

 Av paragrafens fjärde stycke framgår att ett föreläggande eller förbud enligt

tredje stycket får förenas med vite.

 Bestämmelser om tillsyn m.m. finns i 18 kap. Beträffande föreläggande, förbud

och vite finns närmare bestämmelser i det kapitlets 10-13 §§.

Spridning av bekämpningsmedel över skogsmark

6 § Det är förbjudet att över skogsmark sprida bekämpningsmedel som är avsedda

för att bekämpa lövsly. Inte heller får enskilda trädstammar behandlas med

bekämpningsmedel.

Paragrafen motsvarar 1 § lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark.

7 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer av 8 §,

medge undantag från 6 §, om kravet enligt 6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga

om återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska

metoder. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och

beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på

livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

 Ett medgivande om undantag skall förenas med de villkor som behövs till skydd

för naturmiljön.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 2 § lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark. I paragrafen har införts en ny bedömningsgrund. Enligt denna grund

skall hänsyn tas till spridningens inverkan på den biologiska mångfalden. I

begreppet "andra allmänna intressen" ingår även hänsyn till arbetarskyddets krav

och bedömningar om läget på arbetsmarknaden i regionen.

8 § Kommunen kan besluta att undantag enligt 7 § inte får medges i fråga om ett

område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets betydelse för

friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller något annat

kommunalt intresse.

Paragrafen motsvarar 3 § lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag

från 6 § om det behövs för vetenskaplig prövning. Undantag får förenas med

villkor.

Paragrafen motsvarar 4 § i 1983 års lag. På Lagrådets förslag har tillfogats en

bestämmelse om att dispens för vetenskaplig prövning får förenas med villkor.

5.1.12 12 kap. Gemensamma naturvårdsbestämmelser

Kapitlet har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

1 § Vid prövning enligt 9-11 kap. skall 3 och 4 kap. tillämpas.

Paragrafen motsvarar delvis 3 § första stycket naturvårdslagen. Vid prövning

enligt 9-11 kap. skall bestämmelserna i 3 kap. om grundläggande

hushållningsbestämmelser och i 4 kap. om särskilda hushållningsbestämmelser för

vissa områden i landet tillämpas.

 Vid prövning som rör naturvård skall självklart som Lagrådet framhållit hänsyn

tas till övriga allmänna och enskilda intressen.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

2 § Aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 och 4 §§ gäller för den som

 1. bedriver eller ämnar bedriva byggnation eller anläggningsarbete inom

strandskyddsområde enligt 9 kap. 1113 §§,

 2. uppför eller avser att uppföra vilthägn enligt 9 kap. 14 §,

 3. bedriver eller avser att bedriva markavvattning eller arbetsföretag inom

skyddsvärda biotoper enligt 10 kap. 1 eller 4 §,

 4. bedriver eller avser att bedriva stenbrytning eller täktverksamhet eller

undersökningar och utredningar för verksamhet av nu nämnt slag enligt 11 kap. 1

§ och 3 § andra stycket.

 Den som sprider eller avser att sprida bekämpningsmedel över skogsmark enligt

11 kap. 7 § skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 6 §§.

Paragrafen motsvarar 7 § i lagrådsremissen.

 Vid verksamhet enligt 9-11 kap. skall de allmänna aktsamhetsreglerna i balkens

2 kap. iakttas i den omfattning som framgår av paragrafen.

 Ifrågavarande aktsamhetsregler omfattar i korthet följande. Den centrala

aktsamhetsregeln framgår av 2 §. Enligt denna regel skall den som bedriver eller

ämnar bedriva en verksamhet vidta de skyddsåtgärder och iaktta de

försiktighetsmått som skäligen kan fordras för att hindra eller motverka att

verksamheten medför skada eller olägenhet som kan drabba människors hälsa,

miljön eller naturen. En grundläggande förutsättning för allt hälso- och

miljöskyddsarbete är kunskaper om problem som kan uppkomma genom en verksamhet

och även om hur man kan förhindra att problemen uppkommer. I 4 § anges den

allmänna målsättningen att var och en skall skaffa sig den kunskap som behövs

för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skada eller olägenhet.

Vidare skall enligt paragrafen denna kunskap omfatta frågor som rör återan-

vänding och återvinning av material och en hållbar hushållning med mark och

vatten. Enligt 6 § skall den s.k. utbytesprincipen tillämpas. Denna innebär att

en skyldighet att ersätta farliga kemiska produkter med sådana som innebär

mindre risk för skadliga verkningar.

Övriga bestämmelser

3 § Innan länsstyrelsen fattar beslut om att bilda ett naturreservat, ett

kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett kulturvårdsområde eller avgör

något annat viktigt ärende enligt 9-11 kap. skall länsstyrelsen samråda med

kommunen.

Paragrafen motsvarar 43 § första stycket naturvårdslagen.

4 § Innan beslut fattas i ett ärende enligt 9-11 kap. får den beslutande

myndigheten utföra förberedande undersökningar av marken om det behövs.

 Den som har fått i uppdrag av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att i naturvårdssyfte inventera naturresurser har rätt att undersöka

den mark som inventeringen avser.

 Vid sådana undersökningar skall onödigt intrång undvikas.

Paragrafen motsvarar 42 § första-tredje styckena naturvårdslagen.

 En bestämmelse om rätt att få tillträde till mark som skall undersökas finns i

18 kap. 17 § andra stycket.

 Bestämmelser om ersättning för intrång finns i 23 kap.

5 § I samband med beslut om tillstånd enligt 9-11 kap. till bebyggelse, täkt

eller annat arbetsföretag får länsstyrelsen föreskriva att den som utför

arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det berörda området

eller på annat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

Bestämmelsen motsvarar den som finns i 9 kap. 6 § tredje stycket.

6 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte meddelas i strid mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas,

får dock mindre avvikelse göras.

Paragrafen motsvarar 3 § andra stycket naturvårdslagen.

7 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte ges till den som har underlåtit att

fullgöra sina skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda

omständigheter föranleder något annat.

Paragrafen motsvarar vad som gäller för täkter enligt 18 § fjärde stycket

naturvårdslagen.

 Enligt paragrafen skall tillstånd vägras en tidigare misskötsam till-

ståndshavare då denne söker ett nytt tillstånd, om inte särskilda skäl

föranleder att tillståndsmyndigheten bör göra en annan bedömning. Vid denna

bedömning får beaktas vilken underlåtenhet tillståndshavaren gjort sig skyldig

till och de skador, eller risk för skador på växt- och djurlivet och naturmiljön

i övrigt som har förelegat.

8 § Bestämmelser om kulturmiljön finns också i lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

Olägenheter som balken avser att motverka, kan drabba kulturminnen. Miljöbalken

omfattar skydd även för den natur som formats av människors bruk och odling, om

inte skyddet följer av kulturminneslagen. En hänvisning till den lagen har

därför tagits in i balken. En liknande bestämmelse har funnits i 3 a §

naturvårdslagen.

FJÄRDE AVDELNINGEN

SKYDD FÖR HÄLSA OCH MILJÖ

5.1.13 13 kap. Miljöfarlig verksamhet

Definitioner

1 § Med miljöfarlig verksamhet avses i denna balk utsläpp av avloppsvatten,

fasta ämnen eller gas från mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag,

sjöar, vattenområden eller grundvatten samt användning av mark, byggnader eller

anläggningar på sådant sätt som kan medföra

 1. förorening av luft, mark, vattendrag, sjöar, andra vattenområden eller

grundvatten,

 2. störning för omgivningen genom buller, skakningar, ljus eller liknande, om

störningen inte är rent tillfällig.

Paragrafen har utformats huvudsakligen i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen definierar begreppet miljöfarlig verksamhet. Därmed förstås detsamma

som närmare angivits i prop. (1969:28) om miljöskyddslag, s. 253 f, med tillägg

av grundvatten, som fördes in med verkan från den 1 juli 1987 (prop.

1986/87:135). I fråga om luftförorening är dock att märka att inte enbart sådana

föroreningar som syns eller luktar hänförs till begreppet luftförorening, utan

det omfattar också utsläpp av ämnen som kan påverka klimatet eller påverka

atmosfären t.ex i form av uttunning av ozonskiktet.

2 § Med avloppsvatten avses i denna balk

 1. spillvatten eller annan flytande orenlighet,

 2. vatten som använts för kylning vid driften av en fabrik, någon annan

inrättning eller viss teknisk utrustning,

 3. vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom en detaljplan som inte

görs för viss eller vissa fastigheters räkning,

 4. vatten som avleds för avvattning av en begravningsplats.

Avloppsvatten definieras i enlighet med den praxis som en gång utbildats vid

vattendomstolarna och som infördes i miljöskyddslagen vid den lagens tillkomst.

Paragrafen överensstämmer med vad som för närvarande gäller enligt 3 §

miljöskyddslagen med tillägget att kylvatten också innefattar vatten som används

för kylning av viss teknisk utrustning. Därmed avses bl.a. vatten som används

för kylning av värmepumpar.

Särskilda bestämmelser

3 § I fråga om viss miljöfarlig verksamhet gäller särskilda bestämmelser enligt

lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen den 16 september

1971 mellan Sverige och Finland.

 Föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet är inte tillämpliga i fråga om

joniserande strålning.

Gränsälvsöverenskommelsen ersätter inom sitt geografiska tillämpningsområde

balkens bestämmelser om miljöfarlig verksamhet såvitt avser utsläpp till vatten,

dvs. vattenförorening. Ett företag som ger upphov till förorening av skilda

slag, t.ex. förorening av både vatten och luft, måste således prövas enligt

såväl gränsälvsöverenskommelsen som miljöbalken.

 Andra stycket avser strålskyddslagen (1988:220). Det är dock att märka att

strålskyddslagen också kan utnyttjas för att ingripa mot icke-joniserande

strålning. Det har inte ansetts lämpligt att avgränsa strålskyddslagens

tillämpningsområde (prop. 1987/88:88 s. 53 f.).

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

4 § De allmänna aktsamhetsreglerna som anges i 2 kap. skall tillämpas i fråga om

miljöfarlig verksamhet.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen innebär att de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. blir tillämpliga

i fråga om miljöfarlig verksamhet. Detta innebär bl.a. att utbytesprincipen

ingår som en del av de överväganden som kan göras också för miljöfarlig

verksamhet. Också överväganden som tar sikte på att främja återanvändning och

återvinning av material ryms genom paragrafen i de aktsamhetsregler som skall

tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet.

Särskilda aktsamhetsregler och bemyndiganden

5 § En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller

annan väsentlig olägenhet får inte utövas.

 Om den miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt

och inte kan skada människors hälsa, får regeringen besluta att verksamheten får

bedrivas, om områden som är av riksintresse för natur- och kulturmiljövården

inte allvarligt skadas.

När det gäller lokaliseringen av en verksamhet skall föreskrifterna i balkens

andra avdelning tillämpas i de delar som kan bli aktuella. Någon

lokaliseringsregel särskilt för miljöfarlig verksamhet behövs alltså inte, utan

den avvägning mellan konkurrerande anspråk som det kan bli fråga om skall lösas

genom tillämpning av främst 3, 4, 6 och 8 kap.

 För de verksamheter som regleras genom miljöbalken gäller i fråga om

hushållning med mark och vatten stadgandena i 3 kap. Enligt 3 kap. 7 § första

stycket skall bl.a. mark- och vattenområden som har betydelse från allmän

synpunkt på grund av områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till

friluftslivet så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan skada

natur- eller kulturmiljön. Enligt andra stycket i samma paragraf skall områden

som är av riksintresse för natur- och kulturmiljövården skyddas mot åtgärder som

påtagligt kan skada sådana natur- eller kulturmiljövärden.

 I balkens fjärde kapitel finns särskilda hushållningsbestämmelser för vissa

angivna områden som är av riksintresse med hänsyn till sina samlade natur- och

kulturvärden. För dessa områden gäller i princip samma skydd mot

exploateringsföretag som anges i 3 kap. 7 § andra stycket. I 4 kap. 1 § tredje

stycket anges dock att bestämmelserna om dessa geografiska områden inte utgör

hinder för att utveckla befintliga tätorter eller det lokala näringslivet.

 Förevarande paragraf har konstruerats dels för att generellt motverka

påbörjandet och bedrivandet av vissa miljöfarliga verksamheter, dels för att

åstadkomma ett särskilt skydd också för de nyss behandlade geografiska områdena

mot vissa typer av exploatering.

 Paragrafen innebär att en miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på

människors hälsa eller till annan väsentlig olägenhet inte får utövas. Om den

miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt och

inte kan skada människors hälsa, får regeringen enligt andra stycket besluta att

verksamheten får bedrivas, om områden som är av riksintresse för natur- och

kulturmiljövården inte allvarligt skadas. Med det sistnämnda uttrycket avses

främst de områden som anges i 4 kap. Paragrafen innebär att en allvarlig skada

är mer kvalificerad än en påtaglig skada enligt 3 och 4 kap. Inte ens det lokala

näringslivets behov eller behovet av att utveckla en befintligt tätort, dvs.

undantagsreglerna i 4 kap. får alltså godtas som skäl för att tillåta en

miljöfarlig verksamhet som medför allvarlig skada.

 Fråga om motsvarande stoppregel behövs för andra verksamheter som ligger

utanför miljöbalken får behandlas i annat sammanhang.

6 § Avloppsvatten av följande slag får inte släppas ut i vattendrag, sjöar

eller andra vattenområden

 1. avloppsvatten från vattenklosetter eller tätbebyggelse där vattnet inte har

varit föremål för längre gående rening än slamavskiljning,

 2. pressaft från siloanläggningar,

 3. urin från djurstallar,

 4. vassle,

 5. ytbehandlingsbad i metallindustrier eller koncentrerat sköljvatten från

sådana bad.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

avloppsvatten av annat slag inte får släppas ut i vattendrag, sjöar eller andra

vattenområden.

Paragrafen har övertagits från 7 § miljöskyddslagen, men har skärpts såtillvida

att det inte längre är möjligt att medge undantag från det stadgade förbudet.

7 § Om det finns särskilda skäl med hänsyn till naturvårdens eller andra

allmänna intressen, får regeringen för en viss del av landet meddela

föreskrifter om förbud mot utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från

mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag, sjöar eller andra vattenområden

eller så att marken eller grundvattnet kan förorenas.

Paragrafen motsvarar delvis 8 § miljöskyddslagen och innebär en möjlighet att

inom ett område helt förbjuda utsläpp. Detta kan bli aktuellt t.ex när det

gäller att förbjuda utsläpp till en sjö som har betydelse för

dricksvattenförsörjningen eller om den innehåller för landet sällsynta eller

särskilt värdefulla växt- eller djurarter. Den begränsning som gällt i 8 §

miljöskyddslagen, att prioriteten skulle gälla för dem som redan fått tillstånd

eller för kommun som börjat avleda avloppsvatten så att inte ett oskäligt

intrång i en etablerad verksamhet uppstod på grund av förbud har utgått. I

stället utgör ett förbud en grund för omprövning av villkor enligt 31 §. Därvid

får skälighetsavväganden göras.

8 § Om det från allmän synpunkt är särskilt angeläget att skydda ett mark- eller

vattenområde som är utsatt för påverkan från miljöfarlig verksamhet, får

regeringen förklara området och dess närmaste omgivning som miljöskyddsområde.

 För ett miljöskyddsområde skall regeringen meddela föreskrifter om

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för verksamheter inom

området.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 8 a § i miljöskyddslagen. De närmare motiven

framgår i prop. 1984/85:10 och 1987/88:87. Paragrafen har hittills använts för

att skydda Ringsjön i Skåne och Laholmsbukten. Föreskrifter som regeringen

meddelar kan inskränka tillstånd till miljöfarlig verksamhet.

9 § För att motverka utsläpp i luften av svavelföroreningar får regeringen i

fråga om bränsle som innehåller svavel meddela föreskrifter som gäller

förbränning, handel, överlåtelse eller import och som behövs från

miljöskyddssynpunkt eller någon annan allmän synpunkt.

 Regeringen får överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela föreskrifter

som avses i första stycket.

Paragrafen motsvarar 1 § lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Genom

paragrafen har det materiella innehållet i svavellagen tagits in i miljöbalken.

Svavellagens övriga bestämmelser om upplysningsplikt, ansvar m.m. finns i

balkens gemensamma avdelningar.

10 § För att skydda miljön får regeringen också i andra fall än som avses i 7-9

§§ beträffande miljöfarlig verksamhet meddela föreskrifter om förbud,

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått i den utsträckning som

anges i andra stycket.

 Föreskrifter får meddelas för att uppfylla Sveriges internationella

förpliktelser. Föreskrifter får också meddelas om de framstår som mer

ändamålsenliga än beslut i ett enskilt fall.

 Om det finns särskilda skäl får regeringen bemyndiga en myndighet att meddela

föreskrifter.

Paragrafen har delvis utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den innehåller

ett bemyndigande i fråga om miljöfarlig verksamhet i enlighet med 8 kap. 7 §

regeringsformen. Utgångspunkten för föreskrifterna skall alltså vara att de

behövs för miljövårdens intresse. Räckvidden av bemyndigandet framgår närmast av

punkterna 3 och 4 i den nyss angivna bestämmelsen i regeringsformen. Avsikten är

att bemyndigandet skall användas för att genom förordning i svensk rättsordning

införliva rättsakter från EU i den utsträckning detta bedöms möjligt och

lämpligt. Härjämte kan paragrafen ligga till grund för föreskrifter av generell

art för en viss bransch eller för vissa verksamheter. För att bemyndigandet

skall få användas krävs att generella föreskrifter framstår som mer

ändamålsenliga i förhållande till miljöbalkens syften än beslut i ett enskilt

fall med stöd av föreskrifter enligt 11 och 12 §§. Som framgått av den allmänna

motiveringen avses användningen av generella föreskrifter kunna komma i fråga i

de fall verksamheterna är av likartat slag och påverkan på omgivningen är väl

dokumenterad. De olika verksamheterna är ändå av så skiftande karaktär att den

individuella tillståndsprövningen fortfarande kommer att vara det främsta

styrmedlet för miljöfarlig verksamhet.

 Huvudregeln är att föreskrifter skall meddelas av regeringen. Endast om det

finns särskilda skäl får regeringen enligt andra stycket bemyndiga en myndighet

att meddela föreskrifter. När det gäller att införliva internationella åtaganden

av mera detaljartad karaktär med svensk rätt, mätmetoder och andra tekniska

åtgärder, torde det ofta vara lämpligt att föreskrifter utfärdas av en

myndighet.

11 § Regeringen får föreskriva att det skall vara förbjudet att utan tillstånd

eller innan anmälan har gjorts

 1. anlägga eller bedriva vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller

verksamheter,

 2. släppa ut avloppsvatten av viss mängd, art eller sammansättning,

 3. släppa ut eller lägga upp fast avfall eller andra fasta ämnen så att mark,

vattendrag, sjöar och andra vattenområden eller grundvatten kan förorenas,

 4. ändra vissa slag av inrättningar eller deras användning eller ändra vissa

slag av verksamheter på ett sätt som kan medföra ökade eller andra olägenheter

eller som i annat avseende är av betydelse från störningssynpunkt.

Paragrafen har delvis utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen rör verksamheter av olika slag och ändringar därav som kräver

tillstånd enligt vad regeringen föreskriver. Paragrafen motsvarar i stora delar

10 § miljöskyddslagen. Dock har, i enlighet med miljöskyddskommitténs förslag,

det tillägget gjorts i punkt 1 att tillståndsplikten kan komma att avse också en

redan etablerad verksamhet. Detta innebär den skillnaden i förhållande till

gällande ordning att ändringar i regeringens föreskrifter om tillståndplikt får

en mer omedelbar verkan.

Individuell prövning

12 § Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet prövas av Konces-

sionsnämnden för miljöskydd eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda föreskrifter om Koncessionsnämnden och om förfarandet hos nämnden

finns i lagen (1994:000) om Koncessionsnämnden för miljöskydd.

 Frågor om anmälan prövas av kommunen. Om den miljöfarliga verksamheten kan

antas ha en begränsad miljöpåverkan, får regeringen föreskriva att en kommun

också skall pröva frågor om tillstånd.

 Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall på ansökan av den som

bedriver eller avser att bedriva miljöfarlig verksamhet prövas även om tillstånd

inte krävs enligt föreskrifter som avses i 11 §.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Genom paragrafens första stycke föreskrivs att Koncessionsnämnden för

miljöskydd prövar frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet. I lagen om

Koncessionsnämnden för miljöskydd finns vissa regler för nämndens verksamhet.

Också annan myndighet som regeringen bestämmer får pröva frågor om tillstånd.

För sådan prövning gäller allmänna förvaltningsrättsliga regler. Detta

överensstämmer med den ordning som har gällt enligt miljöskyddslagen.

 Frågor om anmälan prövas av en kommun. Det är kommunens sak att med iakttagande

av kommunallagen och allmänna förvaltningsrättsliga regler bestämma den ordning

som skall gälla för handläggningen av en anmälan. Om verksamheten är av den

beskaffenheten, att den kan antas ha en begränsad miljöpåverkan, får regeringen

föreskriva att det ankommer på kommunen att pröva frågan om tillstånd. Sådana

ärenden kan avse tillstånd att installera värmepumpar, avloppsanläggningar för

enskilda toalettanläggningar och vissa andra enklare tillståndsförfaranden, som

i den föreslagna ordningen överförs från hälsoskyddsreglerna till

miljöskyddsreglerna.

 Den som bedriver eller avser att bedriva miljöfarlig verksamhet kan få sin

verksamhet prövad och erhålla tillstånd till verksamheten, även om verksamheten

enligt föreskrifter som följer av 11 § inte omfattas av tillståndsplikt. Denna

möjlighet har alltid funnits i miljöskyddslagstiftningen och bibehålls alltså i

miljöbalken.

13 § Den som avser att utöva miljöfarlig verksamhet för vilken det krävs

tillstånd enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk skall,

innan ansökan om tillstånd ges in, i skälig omfattning och på lämpligt sätt

samråda både med de statliga och kommunala myndigheter som har skyldighet att

följa verksamheten och med de organisationer och enskilda som kan ha ett

intresse i saken.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Samrådsskyldigheten överensstämmer med vad som gäller enligt 12 a §

miljöskyddslagen. De närmare motiven framgår av prop 1980/81:92 s. 65 f.

14 § En ansökan om tillstånd skall vara skriftlig. Den skall innehålla

 1. ritningar och beskrivningar över verksamheten och dess omfattning,

 2. förslag till de skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått som behövs för

att förebygga eller avhjälpa olägenheter från verksamheten,

 3. förslag till hur verksamheten bör kontrolleras,

 4. en redogörelse för det samråd som har ägt rum enligt 13 § och vad som därvid

har kommit fram.

 I 8 kap. finns föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar.

 En kommun som prövar ärenden om tillstånd får medge undantag från vad som

föreskrivs i första stycket.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen anger vad en ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall

innehålla. I andra stycket erinras att det finns särskilda föreskrifter om

miljökonsekvensbeskrivning. Genom miljökonsekvensbeskrivningen bör bl.a. framgå

hur aktsamhetsreglerna och lokaliseringen har beaktats. Hur beskrivningen

närmare utformas blir i mycket beroende på verksamhetens art, omfattning och

planerade lokalisering.

 Eftersom den kommunala tillståndsprövningen avses omfatta endast mindre

komplicerade anläggningar har i andra stycket kommunen medgetts möjlighet att

meddela undantag från föreskrifterna i första stycket.

15 § Om en ansökan är bristfällig eller om den inte har getts in i tillräckligt

antal exemplar, skall tillståndsmyndigheten förelägga sökanden att avhjälpa

bristen inom viss tid. Detsamma gäller om samråd enligt 13 § inte har skett i

tillräcklig omfattning.

 Ett föreläggande får förenas med vite. Följer sökanden inte föreläggandet, får

tillståndsmyndigheten besluta att bristen skall avhjälpas på sökandens bekostnad

eller avvisa ansökan, om bristen är så väsentlig att ansökan inte kan ligga till

grund för prövning av ärendet.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen anger närmare handläggningsregler i fråga om en ansökan som är

bristfällig eller inte getts in i tillräckligt antal exemplar. Motsvarande

bestämmelser återfinns i 13 § tredje och fjärde styckena miljöskyddslagen.

16 § Tillståndsmyndigheten skall se till att varje ärende ges den utredning som

behövs med hänsyn till balkens bestämmelser och de föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken. Myndigheter, organisationer och enskilda som kan

ha ett intresse i saken skall på lämpligt sätt ges tillfälle att yttra sig. I

den utsträckning det behövs för utredningen skall hållas besiktning på platsen

och sammanträde.

 Till sammanträden har också allmänheten tillträde. Den som är närvarande vid

ett sammanträde har rätt att i skälig omfattning yttra sig över innehållet i

ansökan och den där beskrivna verksamhetens verkningar samt de ytterligare

uppgifter som sökanden kan ha lämnat om verksamheten.

 Till sammanträde skall kallas genom kungörelse i ortstidning eller på annat

lämpligt sätt. Kostnaden för kungörelse betalas av sökanden.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen reglerar formerna för tillståndsprövningen. Den praxis som har

etablerats hos Koncessionsnämnden i fråga om allmänhetens rätt att komma till

tals vid prövningen har här lagfästs. Genom paragrafens utformning får också

allmänheten på detta sätt tillfälle att yttra sig över innehållet i en

miljökonsekvensbeskrivning. Kallelse sker normalt genom kungörelse i

ortstidningen. Vad som förstås med detta framgår av lagen (1977:654) om

kungörande av mål och ärenden hos myndighet m.m. Särskild kallelse bör utgå

till sökanden och de myndigheter som särskilt skall följa ärendet.

Kungörelsekostnaderna skall belasta sökanden.

17 § Tillståndsmyndigheten har rätt att anlita sakkunnig för att utreda

särskilda frågor.

 Ersättning till sakkunnig betalas av sökanden.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den motsvarar i

berörda delar 14 § fjärde och femte styckena miljöskyddslagen.

18 § Tillståndsmyndigheten skall med eget yttrande överlämna frågor om tillstånd

till regeringen, om det vid prövningen av en ansökan visar sig att verksamheten

är av sådan art som avses i 5 § andra stycket.

Här avses sådana fall där andra omständigheter än hänsynen till miljön gör sig

särskilt gällande och ett politiskt ställningstagande är nödvändigt.

19 § Tillståndshavaren är skyldig att vid prövning av frågor om återkallelse av

tillstånd och omprövning av villkor enligt 30-33 §§ ge in den utredning som

behövs för prövningen. I ett sådant ärende får tillståndsmyndigheten vid vite

förelägga tillståndshavaren att ge in den utredning som behövs.

Paragrafen motsvarar 13 a § och 14 § sista stycket miljöskyddslagen. Den slår

fast tillståndshavarens skyldighet att bidra till utredningen. De närmare

motiven för bestämmelsen framgår av prop. 1990/91:90 s. 216.

Tillståndsbeslut

20 § Ett beslut om tillstånd skall noggrant ange de villkor som behövs för att

hindra eller begränsa skadlig påverkan eller andra olägenheter från

verksamheten. Villkor får när det behövs avse hanteringen av kemiska produkter i

tillverknings- och processindustri, om hanteringen kan föranleda olägenheter för

den yttre miljön. Villkoren får också avse hushållningen med mark, vatten och

andra naturresurser.

 Om det finns särskilda skäl, får ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet

begränsas till viss tid. I tillståndsbeslutet skall anges en viss tid, högst fem

år, efter vilken tillståndet upphör att gälla om den med tillståndet avsedda

verksamheten inte har påbörjats inom den angivna tiden.

 Ett tillstånd som har meddelats av en kommun gäller i fem år. Tillståndet

upphör dock att gälla om inte den med tillståndet avsedda verksamheten påbörjats

inom två år.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Av första stycket framgår att tillståndet byggs upp av villkor, som

naturligtvis noggrannt skall beskriva vad som avses regleras, och att villkoren

sammantagna formar tillståndsbeslutets materiella innehåll. Tillståndet omfattar

alltså de sammantagna villkoren. Skälet till denna ändring framgår av den

allmänna motiveringen. Av stycket framgår vidare att tillståndsprövningen kan

avse frågor om kemikaliehantering. Begreppet yttre miljön används för att annan

lagstiftning reglerar kemikaliehanteringen i förhållande till

arbetsmiljöfrågorna. Också villkor som rör hushållningen med mark och vatten och

andra naturresurser kan beslutas i samband med tillståndsprövningen. Det ligger

i sakens natur att sådana villkor inte bör ställas om främjandet av

naturresurser tillgodoses genom annan lagstiftning eller på annat sätt som t.

ex. genom en fungerande prissättning.

 Ett tillstånd får om det finns särskilda skäl begränsas till viss tid. Detta

kan bli fallet om verksamheten är tidsbegränsad eller om det finns anledning på

grund av osäkerhet om företagets framtid att begränsa tillståndstiden. När

tillståndsbeslut tidsbegränsas bör i beslutet anges att tiden skall räknas från

det beslutet har vunnit laga kraft. Har inte verksamheten satts i gång under den

angivna tiden förfaller tillståndet. Om företaget vill ha möjlighet att påbörja

verksamheten senare får det alltså ge in en ny tillståndsansökan.

 Ett tillstånd som har meddelats av en kommun gäller i fem år. Har det inte

utnyttjats på så sätt att verksamheten har påbörjats inom två år förfaller

tillståndet. På samma sätt som nyss anges bör i beslutet anges att tiden skall

räknas från det tillståndsbeslutet vunnit laga kraft. Att det gäller en mer

begränsad tid för kommunala tillstånd motiveras av att avloppsanordningar,

värmepumpar och liknande som kan bli föremål för kommunal tillståndsprövning i

allmänhet rör enskilda hushåll och är anläggningar av mindre komplicerad art.

21 § Ett tillstånd som gäller för viss tid får för sin giltighet göras beroende

av att säkerhet ställs för kostnaden för återställning och andra sådana

kostnader som verksamheten kan föranleda. Staten, kommunerna och landstingen

behöver inte ställa säkerhet.

 Om det kan antas att ställd säkerhet inte längre är tillräcklig, får den

myndighet som prövar frågan om tillstånd besluta om ytterligare säkerhet.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Reglerna om säkerhet har i miljöbalken utsträckts till att också omfatta

återställning och andra sådana kostnader för efterbehandling som en miljöfarlig

verksamhet kan föranleda. I samband med att tillstånd lämnas för en

tidsbegränsad verksamhet skall frågan om säkerhet för verksamheten prövas och om

sådan säkerhet skall ställas, fastställs detta av tillståndsmyndigheten genom

villkor. Förutsättning för säkerhet är att verksamheten avser en bestämd tid. I

enlighet med vad som brukar vara fallet i fråga om ställande av säkerhet

omfattas inte offentligrättsliga organ. Om det kan antas att säkerheten inte

längre är tillräcklig, får den myndighet som beslutar om tillstånd besluta om

ytterligare säkerhet. Förfarandet motsvarar vad som gäller för ändring av

villkor.

 Befogenheten för en myndighet att kräva ytterligare säkerhet gäller också för

en kommun när kommunen är tillståndsprövande myndighet. Motsvarande gäller även

i andra fall när det i balkens bestämmelser talas om tillståndsmyndighet

22 § Om två eller flera som utövar eller avser att utöva miljöfarlig verksamhet

kommer överens om att vidta åtgärder för att förebygga eller motverka likartade

olägenheter för människor och miljön av verksamheten, får villkor som avses i 20

§ innebära att de skall vidta åtgärderna gemensamt. Som förutsättning för detta

gäller att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 6 kap. ökar

eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på något annat sätt.

 Ärenden enligt första stycket får avgöras genom beslut om tillstånd som

innehåller gemensamma villkor för verksamheterna. För beslut i sådana ärenden

gäller också 20 och 21 §§.

Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen avser de fall då verksamhetsutövarna för olika verksamheter helt

eller delvis koncentrerar försiktighetsmåtten för respektive verksamhet till

någon eller några av verksamheterna. I stället för att lägga ner kostnaderna i

den egna verksamheten får företaget därmed medverka till att bekosta

försiktighetsmåtten vid ett annat företag, om det innebär att möjligheterna att

uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 6 kap. ökar eller om fördelar för

människors hälsa eller miljön uppnås på annat sätt. Gemensamma villkor kan

antingen meddelas i separata tillståndsbeslut eller i ett tillståndsbeslut som

är gemensamt för olika verksamheter. Tillståndsbeslut skall omfattas av villkor

som sägs i 20 §. I ett gemensamt beslut får dock villkor för en verksamhet göras

beroende av villkor som skall iakttas av en annan verksamhetsutövare som är

knuten till tillståndet. Också reglerna i 21 § om säkerhet blir gällande. Verk-

samhetsutövarna bör förpliktas att gemensamt ställa säkerhet. Frågor om

återlämnande av säkerhet, om någon av de samverkande verksamheterna upphör, kan

prövas i samband med omprövning av villkoren. Kontroll över efterlevnaden av

villkor som har beslutats enligt denna paragraf utövas av tillsynsmyndighet. Vid

bristande efterlevnad kan vitesföreläggande och andra förelägganden beslutas.

Däremot är sådana villkor inte straffrättsligt sanktionerade. I föreskrifter som

meddelas med stöd av 11 och 12 §§ kan samordningsfrågor som gäller prövning av

tillstånd enligt paragrafen regleras. I fråga om samordning av tillsynsansvar

finns bemyndigande för regeringen i 18 kap. 1 §. Samordningsbehov kan uppkomma

när gemensamma villkor skall fastställas för verksamheter som annars

tillståndsprövas av olika myndigheter.

23 § Om regeringen lämnar tillstånd, får regeringen överlåta åt en

tillståndsmyndighet att fastställa ytterligare villkor för verksamheten.

 En tillståndsmyndighet får överlåta till en tillsynsmyndighet att fastställa

villkor av mindre betydelse.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Om regeringen lämnar tillstånd, får regeringen överlåta åt en tillsynsmyndighet

att fastställa ytterligare villkor för verksamheten. Uttrycket ytterligare

villkor beror på konstruktionen att tillståndet i materiellt hänseende alltid

måste bestå av minst ett villkor. Regeringen kan besluta om tillstånd antingen i

ett hänskjutet ärende eller genom ett överklagat. I ett hänskjutet ärende är det

lämpligast att den tillståndsmyndighet som beslöt att föra ärendet till

regeringen, efter regeringens beslut bestämmer de villkor som närmare reglerar

verksamheten. Också andra fall där det av utredningsskäl är lämpligare att någon

annan än regeringen beslutar i fråga om villkor kan förekomma. Det kan t.ex vara

fråga om att pröva successiva minskningar av vissa utsläpp som kräver särskild

utredning.

 Andra stycket motsvarar 20 § andra stycket miljöskyddslagen och infördes i

samband med prop. 1987/88:85. Avsikten var att den praxis som utvecklats under

åren skulle ges formen av att villkor fastställdes i stället för tillsynsbeslut.

Därmed följer andra rättsverkningar i fråga om omprövning m.m. än som gäller för

tillsynsbeslut.

24 § Om det vid prövningen av en miljöfarlig verksamhet inte tillräckligt säkert

kan bedömas vilka villkor som bör gälla i ett visst avseende, får avgörandet i

denna del skjutas upp, om det kan ske utan olägenhet för miljön. I samband med

uppskov skall tillfälliga villkor om skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått

beslutas.

 En fråga som har skjutits upp skall avgöras så snart som möjligt.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen reglerar när avgörandet av vissa villkor får skjutas upp. Som

framgått av den allmänna motiveringen kan det förekomma ärenden där nya tekniska

förfaranden eller metoder måste utvecklas eller är under utveckling. Vid sådant

förhållande vore det olämpligt att fastställa villkor som bygger på föråldrad

teknik eller att konservera metoder som är på väg att försvinna. I samband med

uppskov av villkor skall tillfälliga villkor beslutas. En fråga som har skjutits

upp skall enligt andra stycket avgöras så snart det kan ske, dvs. så fort

tillräcklig erfarenhet av verksamheten i aktuell del har vunnits.

25 § I ärenden om tillstånd till en verksamhet får tillståndsmyndigheten på

ansökan besluta att vissa arbeten får påbörjas trots att tillståndsfrågan inte

har blivit slutligt avgjord. Ett sådant beslut (igångsättningsmedgivande) får

meddelas endast om det finns särskilda skäl och det är uppenbart att tillstånd

kommer att lämnas.

 I ärenden där regeringen prövar frågan om tillstånd får medgivande enligt

första stycket inte lämnas innan tillståndsfrågan har avgjorts.

 I ett igångsättningsmedgivande skall noggrant anges de villkor som skall gälla

i avvaktan på den slutliga prövningen.

 Vid prövningen av ett igångsättningsmedgivande gäller samma regler som för

tillståndsprövning.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 21 a § miljöskyddslagen. Vad som anfördes när bestämmelsen

infördes (prop 1980/81:92 s. 69 f) skall alltjämt gälla. Om tillståndsfrågan

avgjorts av regeringen enligt 5 kap. 1 eller 2 § bör igångsättningsmedgivande

kunna lämnas om övriga förutsättningar är uppfyllda.

 Samma regler gäller för förfarandet som för tillståndsprövning.

Hinder för tillstånd

26 § Tillstånd till miljöfarlig verksamhet får inte meddelas i strid mot en

detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna

inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Paragrafen motsvarar 4 a § miljöskyddslagen.

27 § Tillstånd får inte ges till den som har underlåtit att fullgöra sina

skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda omständigheter

föranleder annat.

Paragrafen har sin motsvarighet i 18 § fjärde stycket naturvårdslagen där

föreskrifter om täkttillstånd lämnas. Paragrafen har i miljöbalken utsträckts

till att också omfatta miljöfarlig verksamhet. Paragrafen skall tillämpas när

det är klart att tillståndshavaren inte har fullgjort sina åligganden.

Föreligger tveksamhet skall paragrafen inte tillämpas. Inte heller skall den

tillämpas om tiden för fullgörande av viss förpliktelse inte har löpt ut vid den

aktuella tillståndsprövningen.

28 § Tillstånd får inte beviljas för verksamhet som leder till att en miljö-

kvalitetsnorm inte kan uppfyllas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen saknar motsvarighet i miljöskyddslagen. Som framgår av den allmänna

motiveringen avsnitt 4.5 är miljökvalitetsnormerna ett instrument i planeringen

särskilt för kommunerna. Även tillståndsmyndigheterna måste dock vid sin

prövning beakta förekomsten av miljökvalitetsnormer och ha dessa som en grund

för sin prövning. I ett belastat område är det särskilt viktigt för

prövningsmyndigheten att avgöra huruvida ny verksamhet som ökar belastningen på

miljön kan tillåtas. Tillstånd får inte beviljas för en verksamhet som

föranleder att en miljökvalitetsnorm inte kan följas.

29 § Om det finns hinder mot att meddela tillstånd till en miljöfarlig

verksamhet enligt vad som sägs i 28 §, får verksamheten komma till stånd om den

som utövar eller ämnar utöva verksamheten vidtar sådana åtgärder att

olägenheterna från annan miljöfarlig verksamhet upphör eller minskar så att

miljökvalitetsnormen på grund av de vidtagna åtgärderna kan uppfyllas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 För att tillstånd skall meddelas enligt paragrafen krävs att den som utövar

verksamheten vidtar sådana åtgärder att olägenheter från annan miljöfarlig

verksamhet upphör eller minskar i avsevärd mån. Vid prövningen behöver inte

åtgärderna vara genomförda, men avtal måste ha ingåtts som kan leda till den

avsedda verkan. Det kan därför vara lämpligt att tidsbegränsa tillståndet och

att bestämma att vissa villkor skall gälla bara för en begränsad tid.

Återkallelse av tillstånd

30 § Ett tillstånd får återkallas helt eller delvis av tillståndsmyndigheten1.

om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom att

lämna oriktiga uppgifter av betydelse för tillståndet,

 2. om villkor som gäller för verksamheten i något väsentligt avseende har

åsidosatts,

 3. om det genom den miljöfarliga verksamheten uppkommit olägenheter av sådan

art som avses i 5 § första stycket och som inte kan avhjälpas genom en ändring

av villkoren för verksamheten,

 4. om den tillståndsgivna verksamheten påtagligt medverkar till att

gränsvärdena i en miljökvalitetsnorm överskrids och ändrade villkor inte kan

antas vara tillräckliga eller om sådana fördelar ur miljösynpunkt som avses i

29 § inte har kunnat erhållas,

 5. om den tillståndsgivna verksamheten slutligt har upphört,

 6. om ett nytt tillstånd ersätter ett tidigare tillstånd.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar delvis 23 § miljöskyddslagen. Punkten 3 har knutits till

stoppregeln i 5 § första stycket. Punkterna 4, 5 och 6 har tillkommit. När det

gäller punkt 5 bör det ankomma på tillståndsmyndigheten att på lämpligt sätt

undersöka att verksamheten slutligt har upphört. Om det därvid framkommer, att

verksamheten sannolikt inte kan startas på nytt bör tillståndet återkallas.

När en verksamhet bedrivs enligt ett nytt tillstånd skall tillståndsmyndigheten

utan särskild framställning därom, återkalla det tidigare tillståndet.

Omprövning av villkor

31 § Tillståndsmyndigheten får ändra, upphäva eller meddela nya villkor för en

verksamhet

 1. när tio år eller den kortare tid som följer av Sveriges internationella

förpliktelser har förflutit från det att beslutet om villkor vann laga kraft,

 2. om verksamheten påtagligt medverkar till att gränsvärdena i en

miljökvalitetsnorm överskrids,

 3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom

att lämna oriktiga uppgifter av betydelse för prövningen och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 4. om villkor som rör verksamheten inte har följts och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 5. om det genom verksamheten uppkommit någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet meddelades,

 6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

 7. om verksamheten är förlagd inom ett område där förbud råder enligt

föreskrift med stöd av 7 § eller där särskilda föreskrifter gäller enligt 8 §,

 8. om en från hälso- och miljöskyddssynpunkt väsentlig förbättring kan uppnås

med användning av annan teknik,

 9. om användningen av en ny teknik för mätning eller uppskattning av förorening

eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre förutsättningar för att

kontrollera verksamheten.

 Ett tillstånd att släppa ut avloppsvatten i ett visst vattenområde får omprövas

med stöd av första stycket endast om det finns särskilda skäl.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafens första stycke motsvarar i huvudsak 24 § miljöskyddslagen. Punkten 2

innebär att en miljökvalitetsnorm kan ligga till grund för omprövning. För detta

krävs dock att utsläppen från det enskilda företaget påtagligt medverkar till

att en miljökvalitetsnorm inte kan följas. Till omprövningsgrunderna har som

framgår av punkt 7 förts föreskrifter om förbud mot utsläpp som gäller för viss

del av landet och föreskrifter som skall gälla i ett miljöskyddsområde. Frågan

om teknikval framgår av punkt 8.

 Andra stycket motsvarar i sak 25 § miljöskyddslagen.

32 § Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter med

tillämpning av 22 § och återkallas tillståndet eller omprövas villkoren för en

av verksamheterna, får villkoren för de övriga verksamheterna omprövas.

Paragrafen, som är ny, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 En förutsättning för att villkor skall kunna fastställas för två eller flera

verksamheter med tillämpning av 22 § måste vara att tillstånden kan utformas på

sådant sätt att företagen genom villkor i tillståndsbesluten blir formellt

bundna av den samverkan de ingått i. Detta förutsätter att villkoren för

samtliga berörda företag prövas samtidigt. Skulle något av företagen av någon

anledning upphöra eller annars bryta sig ur samverkan måste villkoren för

samtliga företag kunna omprövas.

33 § Efter ansökan från tillståndshavaren får tillståndsmyndigheten ändra,

upphäva eller meddela nya villkor i tillståndsbeslut. Villkor får dock upphävas

eller mildras endast om det är uppenbart att villkoret inte längre behövs eller

är strängare än nödvändigt eller om ändringen behövs till följd av

omständigheter som inte förutsågs när tillståndet meddelades.

Paragrafen, som motsvarar 27 § miljöskyddslagen, har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

34 § Vid prövning av frågor som avses i 31 § 1 eller 32 eller 33 § får

tillståndsmyndigheten också ompröva beslut varigenom villkor har ändrats,

upphävts eller kommit till enligt 31 § första stycket 2-9 eller 32 eller 33 §,

även om tio år inte har förflutit från det att beslutet vann laga kraft.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 29 a § andra stycket miljöskyddslagen. Den har i

princip utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

35 § Vid omprövning av villkor får också 24 § tillämpas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.Vid omprövning av

villkor får också tillämpas föreskrifterna att meddela tillfälliga villkor.

Förutsättningarna för detta är desamma som gäller för tillämpningen av 24 §.

36 § Villkor som fastställts enligt någon av 31-34§§ har samma verkan som

villkor i tillståndsbeslut.

Paragrafen, som motsvarar 29 a § första stycket miljöskyddslagen, har utformats

i enlighet med Lagrådets förslag.

37 § Beslut om återkallelse av tillstånd eller ändring eller upphävande av

villkor liksom beslut om nya villkor meddelas av tillståndsmyndigheten.

 Framställning om sådant beslut som avses i första stycket får göras av

tillsynsmyndigheten. Är myndigheten samtidigt tillståndsmyndighet får frågan tas

upp utan särskild framställning.

 Statens naturvårdsverk och Miljöombudsmannen har också den rätt som en

tillsynsmyndighet har enligt andra stycket. Miljöombudsmannen får dock inte

begära omprövning av beslut om verksamhet som bedrivs av Försvarsmakten,

Försvarets materielverk eller Försvarets radioanstalt.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen reglerar i första stycket vem som beslutar om återkallelse av

tillstånd och ändring, upphävande och beslut om nya villkor. Om det vid tiden

för tillsynsmyndighetens framställning visar sig att en annan myndighet än den

som en gång meddelade tillståndet numera prövar den aktuella verksamheten, skall

tillsynsmyndigheten eller Statens naturvårdsverk i stället ge in framställningen

till den myndigheten. Är tillståndsmyndigheten densamma som tillsynsmyndigheten

behövs ingen särskild framställning. Även Miljöombudsmannen får begära ompröv-

ning m.m. Skälen för detta framgår av avsnitt 4.16.

38 § Även i andra fall än vad som anges i 29-34 §§ får kommunen besluta om

ytterligare villkor eller förbud för en verksamhet som omfattas av tillstånd som

kommunen har lämnat.

De särskilda förutsättningar om ändring av villkor som gäller miljöfarlig

verksamhet skall inte avse verksamheter som prövas av en kommun. Uppkommer det

olägenhet av sådan verksamheten, kan alltså kommunen meddela de förelägganden

eller förbud som behövs för att motverka olägenheten.

Tid från vilken beslut gäller

39 § Ett beslut om tillstånd eller villkor blir gällande när beslutet har vunnit

laga kraft. För igångsättningsmedgivande eller om det finns särskilda skäl, får

tillståndsmyndigheten förordna att beslutet skall gälla omedelbart.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar främst 49 § miljöskyddslagen. Ett beslut om tillstånd

eller villkor eller igångsättningsmedgivande blir gällande när beslutet har

vunnit laga kraft. För igångsättningsmedgivande eller om det finns särskilda

skäl får prövningsmyndigheten förordna att beslutet skall börja gälla

omedelbart. Innan beslutet har vunnit laga kraft får den som avser att bedriva

verksamheten normalt inte sätta igång med några åtgärder som innebär att arbetet

påbörjas som t.ex. rivning, schaktning eller annat liknande. I vissa fall kan

det dock finnas anledning att sådana åtgärder får påbörjas utan hinder av att

beslutet inte har vunnit laga kraft. Det kan vara fråga om anläggningar där en

omfattande planering av olika delprojekt eller arbeten av olika slag är

avgörande för att inom rimlig tid kunna genomföra projektet. Om det därvid visar

sig att en senareläggning på grund av brist på arbetskraft under en viss tid

eller av annan orsak skulle innebära påtagligt höjda kostnader och om de frågor

som varit föremål för överväganden vid prövningen inte särskilt berörs av att

beslutet får verkställas utan hinder av laga kraft, kan arbetena få påbörjas

omedelbart.

Verksamhetsutövarens undersökningar och kontroll

40 § Den som utövar en verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig är skyldig

att fortlöpande kontrollera verksamheten och att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för att motverka eller förebygga

skador eller andra olägenheter på omgivningen.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om kontrollen.

Paragrafen motsvarar 38 a § miljöskyddslagen.

41 § Om en miljöfarlig verksamhet omfattas av tillståndsplikt enligt vad som

föreskrivs med stöd av 11 §, skall den som utövar verksamheten varje år lämna en

miljörapport till den myndighet som utövar den närmare tillsynen över

verksamheten. I miljörapporten skall de åtgärder redovisas som vidtagits för att

uppfylla villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att en

miljörapport skall innehålla en redovisning av anläggningens miljöpåverkan även

i annat avseende än vad som omfattas av villkor i ett tillståndsbeslut. Även om

en miljöfarlig verksamhet inte har tillståndsprövats, får en föreskrift meddelas

om skyldighet att lämna en miljörapport.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvarar i sak

38 b § miljöskyddslagen.

42 § Skyldigheten att avge en miljörapport gäller inte för verksamhet som har

tillståndsprövats av en kommun.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Eftersom kommunala

tillstånd endast bör avse anläggningar av enkel beskaffenhet saknas anledning

att besvära tillståndshavaren med att upprätta en miljörapport. Verkningarna av

verksamheten bör genom anläggningens beskaffenhet redan vara väl kända.

5.1.14 14 kap. Kemiska produkter

Definitioner och särskilda bestämmelser

1 § Med kemiska produkter avses i denna balk kemiska ämnen och beredningar.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter att balkens bestämmelser om kemiska produkter skall tillämpas på en

vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, om varan på

grund av sina egenskaper kan befaras medföra skador på människor och miljön

eller andra intressen som skall skyddas genom denna balk.

I första stycket definieras begreppet kemisk produkt i enlighet med vad som

gäller enligt lagen om kemiska produkter.

 Enligt andra stycket får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer utvidga tillämpningen till att också omfatta en vara som innehåller

eller har behandlats med en kemisk produkt. Förutsättningen för detta är dock

att varan innehåller en kemisk produkt som har någon farlig egenskap som kan

befaras medföra skador på människor eller miljön eller andra intressen som

balken avses skydda. Det sistnämnda tar sikte på bl.a. resurshushållningen och

sådana delar av naturvården som gränsar till kulturminnesvård.

2 § Föreskrifter enligt denna balk om hantering av kemiska produkter avser

tillverkning, bearbetning, behandling, förpackning, förvaring, transport,

användning, omhändertagande, destruktion, konvertering, saluförande, överlåtelse

och därmed jämförliga förfaranden.

Paragrafen motsvarar 2 § lagen om kemiska produkter.

3 § Regeringen får föreskriva om undantag från balkens bestämmelser i fråga om

kemiska produkter.

Paragrafen motsvarar 4 § lagen (1985:426) om kemiska produkter. Den ändring som

har gjorts är enbart av redaktionell karaktär.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

4 § De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. gäller för verksamhet som omfattar

hantering, import eller export av en kemisk produkt.

De allmänna aktsamhetsreglerna omfattar all verksamhet som rör kemiska produkter

och - efter särskilda föreskrifter med stöd av 1 § - varor som har behandlats

med en kemiskt produkt. I 5-7 och 9-12 §§ anges de särskilda försiktighetsmått

som kompletterar bestämmelserna i 2 kap. Det är att märka att utredning av och

information om kemiska produkter skall ske oavsett om det finns konkreta

farhågor om hälso- eller miljöfarliga effekter eller ej.

Utredning

5 § Den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt skall genom egna

undersökningar eller på annat sätt se till att det finns tillfredsställande

utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten kan

orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet med vetenskap och beprövad

erfarenhet.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 § första stycket lagen om kemiska produkter.

 Eftersom det inte är möjligt att undvara alla produkter som har något slag av

farliga egenskaper, krävs att hanteringen av kemiska produkter sker så att

skador på människor eller i miljön kan undvikas. En förutsättning för detta är

dock att de som hanterar produkterna känner till i vilket avseende de är

farliga. I paragrafen stadgas därför att tillverkare och importörer av kemiska

produkter skall sörja för utredning och bedöma vilka egenskaper en produkt har.

Det är att märka att utredningsskyldigheten är fortlöpande och således inte upp-

hör då produkten släpps ut på marknaden.

 Vilken utredning om en produkt som får anses tillfredsställande beror på en rad

olika omständigheter. T.ex. måste kraven ställas högt då det gäller att använda

produkten på ett nytt sätt även om ett ämne är väl utrett i andra sammanhang.

Höga krav måste också ställas i fråga om nya ämnen. Den närmare innebörden av

kravet på utredning bestäms självfallet också av den vid varje tidpunkt rådande

vetenskapliga kunskapsnivån.

 Riskbedömningen enligt denna paragraf utgör också underlag för tillämpning av

utbytesprincipen i 2 kap. 6 §.

Kunskapskrav

6 § Den som yrkesmässigt hanterar, importerar eller exporterar en kemisk

produkt skall ha tillgång till den kemiska och toxikologiska kunskap som behövs

med hänsyn till verksamhetens omfattning och produktens egenskaper.

Paragrafen har sin huvudsakliga motsvarighet i 7 § första meningen lagen om

kemiska produkter.

 Bestämmelsen har till skillnad från motsvarande bestämmelse i 2 kap. 4 § en

särskild inriktning. Bestämmelsen riktar sig nämligen särskilt till alla som

hanterar, importerar eller exporterar kemiska produkter förutsatt att detta sker

yrkesmässigt. Kravet på kompetens måste emellertid kunna göras gällande med

olika styrka beroende på i vilket led hanteringen sker.

 Tillverkare och importörer av kemiska produkter skall i den utsträckning som

behövs med hänsyn till arten och omfattningen av verksamheten ha tillgång till

kemisk och toxikologisk kompetens. Tillverkare och importörer av kemiska

produkter skall vidare hålla sig underrättade om forskning och teknisk

utveckling av betydelse för skyddet av hälsa och miljö.

 Den som yrkesmässigt överlåter en kemisk produkt skall ha det kunnande som

behövs med hänsyn till produktens egenskaper. Återförsäljare skall kunna lämna

korrekt risk- och skyddsinformation till köparna. Särskilt större återförsäljare

måste ha god kännedom om vad som gäller om t.ex. klassificering och märkning av

produkter. Normalt bör återförsäljare kunna få informationsbehovet tillgodosett

genom den produktinformation som tillverkare och importörer är skyldiga att

lämna om varje produkt. Om ytterligare kunskaper erfordras för att en

återförsäljare t.ex. skall kunna tillgodose köparnas behov av information, måste

sådana kunskaper byggas upp hos återförsäljaren. Enligt 11 § kan för hantering

av särskilt farliga produkter uppställas krav på tillståndsprövning. Vid en

sådan prövning får samhället möjlighet att uppställa villkor och prövningen bör

därför ha en tydlig inriktning på kunskapskrav.

 Företag som hanterar kemiska produkter behöver kunskaper om de risker som

följer med hantering av produkterna. Kunskapernas nivå bör motsvara lägst den

nivå som behövs för att förstå innebörden av de begrepp som används för att ange

en produkts hälso- och miljöfarlighet. Företagen behöver också yrkeshygienisk

och omgivningshygienisk sakkunskap för att bedöma vilka hälso- eller miljörisker

som hanteringen av kemiska produkter kan föra med sig.Användarföretag liksom

tillverkare och importörer som saknar egna resurser för att bedöma riskerna vid

hantering av kemiska produkter måste anlita sakkunskap från utomstående.

Produktinformation

7 § Den som tillverkar, importerar eller överlåter en kemisk produkt skall

genom märkning eller på annat sätt lämna de uppgifter som behövs från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt (produktinformation).

Paragrafens innehåll motsvarar 8 § första stycket lagen om kemiska produkter.

 Produktinformation enligt denna paragraf skall kunna innehålla sådana

upplysningar som inte är av ren varningskaraktär men som ändå är av betydelse

från hälso- eller miljöskyddssynpunkt. Som exempel kan nämnas uppgifter om en

produkts identitet, tillverkarens eller importörens namn och resultatet av gjord

bedömning. För en brukare kan nämligen sådana uppgifter vara av intresse även

beträffande produkter som leverantören inte bedömt som hälso- eller

miljöfarliga. Syftet med informationen bör dock i första hand vara att sprida

kunskap om de risker som hanteringen av en kemisk produkt kan innebära.

 Produktinformation kan lämnas även på annat sätt än genom märkning, t.ex. genom

att ett informationsblad bifogas produkten. Informationen kan avse både hälso-

och miljörisker. Beroende på om mottagaren är en konsument eller en

näringsidkare kan olika krav ställas på informationen. Det är viktigt att

information som riktar sig till konsumenter är lättbegriplig.

 Sådan produktinformation som avses i 3 § lagen (1976:1054) om svavelhaltigt

bränsle om halten svavel i bränslet kommer genom svavellagens infogande i

miljöbalken att kunna regleras med stöd av förevarande paragraf, vid behov i

kombination med föreskrifter enligt 8 §. Även 9 § kan tillämpas om det behövs

för uppgifter om svavelinnehållet i bränslet.

Föreskrifter om hantering, import och export

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om

hantering, import och export av kemiska produkter meddela ytterligare

föreskrifter i frågor som avses i 5-7 §§ och 2 kap.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Denna fristående

bemyndiganderegel motsvaras i lagen om kemiska produkter av 5 § andra stycket,

6 § andra stycket, 7 § andra meningen och 8 § andra stycket.

 Aktsamhetsföreskrifter enligt 2 kap. kan avse tillämpningen av ut-

bytesprincipen. Som exempel på föreskrifter som enligt denna paragraf kan med-

delas i frågor som avses i 5 § kan nämnas bestämmelser med precisering av hur en

utredning skall genomföras och redovisas. Det kan vara fråga om vilka ämnen

eller föreningar som ger produkten farliga egenskaper, arten och graden av dessa

egenskaper, lämpliga skyddsåtgärder och vilka åtgärder som behövs för att ta

hand om avfall från produkten.

 Vad gäller frågor som avses i 6 § kan med stöd av förevarande paragraf

uppställas ytterligare krav på kompetens som behövs för en säker hantering inom

ett företag utöver vad som är möjligt enligt t.ex. arbetsmiljölagstiftningen.

Det kan sålunda gälla krav på kunskap och kompetens för att förhindra utsläpp av

ozonnedbrytande ämnen vid reparation och underhåll av kylanläggningar.

 Paragrafen ger vidare regeringen möjlighet att meddela närmare föreskrifter om

vad produktinformationen skall innehålla och hur den skall utformas.

Uppgiftsskyldighet

9 § Den som yrkesmässigt hanterar, importerar eller exporterar en kemisk produkt

skall till den myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver lämna

de uppgifter om produkten och dess hantering som kan behövas för att bedöma

produktens och hanteringens, importens eller exportens hälso- eller miljörisker.

Paragrafen motsvarar 9 § lagen om kemiska produkter.

 Uppgiftsskyldigheten enligt förevarande paragraf gäller alla som yrkesmässigt

hanterar, importerar eller exporterar en kemisk produkt. Det ankommer på rege-

ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter

angående omfattningen av uppgiftsskyldigheten. Genom föreskrifter kan också

anges tidpunkten då uppgiftsskyldigheten inträder liksom vem som i ett visst

fall är skyldig att lämna uppgifter. Den uppgiftsskyldighet som kan föreskrivas

med stöd av paragrafen kan omfatta alla de uppgifter om produkten och dess

hantering som kan behövas för att överblicka och bedöma tänkbara hälso- och

miljörisker, inte bara till följd av användningen av varje enskild produkt för

sig utan av hela användningen i samhället.

 Det är att märka att uppgiftsskyldighet enligt paragrafen avser sådana

uppgifter "som kan behövas" och således inte "som behövs". Denna skillnad är

avsiktlig och har sin grund i att det skulle bli näst intill en omöjlig uppgift

för i första hand den centrala kemikaliemyndigheten att visa att en uppgift

behövs för det fall tvist skulle uppkomma beträffande uppgiftsskyldighetens

omfattning.

 Uppgifter som kan samlas in med stöd av paragrafen kan vara sådana som läggs

till grund för Kemikalieinspektionens produktregister. Stadgandet ger emellertid

också utrymme för insamling av sådana uppgifter som kan behövas för exempelvis

kartläggning av ett problemområde utan att insamlingen för den skull har något

direkt samband med produktregistret.

 Det bör påpekas att uppgifter som behövs för tillsyn inte skall inhämtas med

stöd av denna paragraf. För inhämtande av sådana uppgifter skall i stället

balkens bestämmelser om tillsyn komma till användning.

Förhandsanmälan

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

den som avser att tillverka eller importera en kemisk produkt som inte tidigare

varit i bruk i Sverige, skall göra en anmälan om tillverkningen eller importen

samt redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter. En sådan anmälan skall

göras till den myndighet som regeringen bestämmer och inom den tid som

regeringen eller myndigheten bestämmer.

Paragrafen motsvarar 10 § lagen om kemiska produkter. Den har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

 Det är angeläget att samhället har möjlighet att ta ställning till nya

kemikalier i god tid. För att tillgodose detta behov upptas i förevarande

paragraf ett bemyndigande som gör det möjligt att föreskriva krav på

förhandsanmälan vad gäller nya kemiska produkter. Krav på en sådan anmälan skall

inte kopplas samman med villkor enligt 11 § andra stycket för att få hantera

eller importera en kemisk produkt.

Tillstånd och villkor

11 § Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en kemisk produkt inte får

hanteras, importeras eller exporteras utan att tillstånd lämnats av den

myndighet som regeringen bestämmer. Tillstånd får förenas med villkor.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om

särskilda villkor för hantering, import eller export av en kemisk produkt som

inte omfattas av föreskrift som avses i första stycket.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvarar 11 §

lagen om kemiska produkter.

 Vid tillståndsprövning skall prövningsmyndigheten bedöma risken med produkten

eller hanteringen av denna och därvid göra en avvägning mellan risk och nytta.

Avvägningen skall givetvis göras mot bakgrund av balkens syfte, nämligen

omsorgen om människors hälsa, miljön och naturresurserna.

 Om tillstånd meddelas kan tillståndsmyndigheten också föreskriva villkor som

direkt tar sikte på att förebygga skador. Ett sådant villkor kan vara att

säkerhet skall ställas, t.ex. av den som transporterar eller mellanlagrar

miljöfarligt avfall. Som framgått av den allmänna motiveringen är

tillståndsbeslut inom detta område inte förbundna med någon rättskraft. Detta

innebär att villkor kan ändras och att tillstånd kan återkallas när helst det

finns skäl för detta. T.ex. kan ett återkallande bli aktuellt om en produkts

sammansättning ändras eller nya risker som inte tidigare varit kända upptäcks.

 Med stöd av andra stycket kan föreskrifter utfärdas om t.ex. krav på anmälan

eller godkännande av kemiska produkter. Även föreskrifter av helt eller delvis

nytt slag kan meddelas. Som exempel kan nämnas skärpta krav vad gäller

företagens hantering på så sätt att den som överlåter en kemisk produkt också

blir skyldig att återta denna som ett led i avfallshanteringen.

Förbud

12 § Är det av särskild betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förbjuda hantering,

import eller export av en kemisk produkt.

Paragrafen motsvarar 12 § lagen om kemiska produkter.

 Om en kemisk produkt kan medföra en särskilt betydande risk för människors

hälsa eller för allvarlig miljöskada är det möjligt att med stöd av denna

paragraf omedelbart ingripa med ett generellt förbud mot produkten. En

förutsättning måste dock vara att krav på tillstånd eller annat särskilt villkor

enligt 11 § inte bedöms vara en tillräckligt ingripande åtgärd för att undanröja

den akuta hälso- eller miljörisken.

 Som exempel på fall där förbud kan bli aktuellt kan nämnas produkter som på

kortare eller längre sikt kan befaras vara cancerframkallande, fosterskadande

eller ärftlighetsändrande. Det kan också vara produkter vars befarade

skadeverkningar i det enskilda fallet inte behöver vara av allvarligt slag men

där genom den utbredda användningen skadeverkningarna kan drabba många människor

eller miljön, t.ex. kosmetiska och hygieniska medel samt bekämpningsmedel.

Regeringen har med stöd av motsvarande bestämmelse i lagen om kemiska produkter

förbjudit stråförkortningsmedel.

 Eftersom ett förbud är den mest ingripande åtgärden vad gäller hanteringen av

kemiska produkter, bör föreskrifter normalt meddelas av regeringen.

5.1.15 15 kap. Särskilda hälsoskyddsbestämmelser

Definition

1 § Detta kapitel innehåller särskilda bestämmelser om att förebygga och

avhjälpa olägenheter för människors hälsa.

 Med en olägenhet för människors hälsa avses en störning som enligt en medicinsk

eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet menligt och

som inte är ringa eller helt tillfällig.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 I paragrafens första stycke anges syftet med bestämmelserna i kapitlet, att

förebygga och avhjälpa olägenheter för människors hälsa.

 Paragrafens andra stycke innehåller en definition av begreppet olägenhet för

människors hälsa, som ersätter det i hälsoskyddslagen använda uttrycket sanitär

olägenhet. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 9 § i kommitténs förslag. Med olägenhet

avses störningar som enligt en medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka

hälsan eller välbefinnandet menligt. Liksom enligt hälsoskyddslagen gäller att

störningar som är ringa eller helt tillfälliga inte omfattas. Däremot har

tillämpningsområdet utvidgats till att också omfatta störningar som påverkar

välbefinnandet. Därmed avses störningar som inte är av sådan karaktär att de kan

visas vara hälsoskadliga men som ändå påtagligt inverkar på människors psykiska

välbefinnande.

 Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 4.11) är miljökvalitetsnormer

betydelsefulla för bedömningen av vilka störningar som bör anses påverka

välbefinnandet i sådan utsträckning att åtgärder enligt miljöbalken kan komma i

fråga. I paragrafen har uttryckligen angetts att bedömningen skall ske från

medicinska eller hygieniska utgångspunkter. Bedömningen måste utgå från vad

människor i allmänhet anser vara en olägenhet och kan inte enbart baseras på en

enskild persons reaktion i det enskilda fallet. Liksom enligt hälsoskyddslagen

bör dock gälla att hänsyn skall tas till personer som är något känsligare än

normalt, t.ex. allergiker.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

2 § I fråga om verksamhet som kan medföra olägenheter för människors hälsa

tillämpas de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 §, 3 § första meningen samt

4 och 5 §§.

I paragrafen hänvisas till de allmänna aktsamhetsreglerna i balkens andra

kapitel. Dessa skall tillämpas på verksamheter som kan medföra olägenheter för

människors hälsa och ersätter den nuvarande bestämmelsen i 6 § första stycket

hälsoskyddslagen. Undantag har dock gjorts för skyldigheten enligt 2 kap. 3 §

andra meningen att avhjälpa olägenheter som kvarstår när verksamheten upphört.

En sådan skyldighet har inte gällt enligt hälsoskyddslagen. Vidare har undantag

gjorts för 2 kap. 6 §, som behandlar den s.k. utbytesprincipen vid hantering av

kemiska produkter.

 Vad som avses med verksamhet har kommenterats under 2 kap. 1 §. Begreppet skall

ges en vidsträckt tolkning och medför inte någon inskränkning av

tillämpningsområdet för reglerna om hälsoskydd jämfört med nuvarande ordning.

Således gäller liksom tidigare att redan en underlåtenhet att vidta en viss

åtgärd kan vara skäl för ingripande enligt detta kapitel. Såväl förebyggande

åtgärder och andra försiktighetsmått som åtgärder för att motverka en redan

uppkommen olägenhet omfattas.

3 § En bostad skall brukas på ett sådant sätt att olägenheter för människors

hälsa inte uppkommer.

Bestämmelsen har sin motsvarighet i 4 § hälsoskyddsförordningen. De exempel på

olägenheter som anges i förordningen, orenlighet och störande ljud, omfattas

självklart av bestämmelsen och behöver inte anges direkt i lagtexten.

4 § Bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall ge ett betryggande skydd mot

störningar som kan medföra olägenheter för människors hälsa.

 Bostäder skall ge de boende tillgång till vatten och möjlighet att upprätthålla

en god personlig hygien. Avloppsvatten skall avledas, renas eller på något annat

sätt tas om hand så att olägenheter för människors hälsa inte uppstår.

Första stycket har sitt ursprung i 3 § hälsoskyddsförordningen (1983:616) och

anger krav på beskaffenheten hos bostäder och lokaler för allmänna ändamål i

syfte att hindra uppkomsten av olägenheter för hälsan. Som exempel på användning

för allmänna ändamål kan nämnas samlingslokaler och lokaler för vård,

undervisning, hygienisk verksamhet samt hotellverksamhet och liknande.

 Bestämmelsen har gjorts mindre detaljerad än i hälsoskyddsförordningen. Mer

detaljerade bestämmelser kan meddelas i förordningsform eller i

myndighetsföreskrifter. Störningar används som en sammanfattande beteckning för

vad som avses i 3 § 1 förordningen, dvs. värme, kyla, drag, fukt, buller,

luftföroreningar och andra liknande störningar. Även andra typer av olägenheter

för människors hälsa omfattas. Exempel på sådana kan vara de på senare år

uppmärksammade problemen med radon och mögel i bostäder.

 Vad som skall anses utgöra betryggande skydd kan givetvis variera för bostäder

och lokaler av olika slag. Närmare bestämmelser om detta kan meddelas i form av

miljökvalitetsnormer eller andra föreskrifter.

 Andra stycket första meningen är också hämtad från 3 § hälsoskyddsförordningen.

När det gäller hygieniska anordningar har bestämmelsen i 9 § hälsoskyddslagen om

tillgång till toaletter i eller i anknytning till byggnader där människor vistas

inte tagits med i balken. En sådan regel kan med stöd av 15 kap. 9 § beslutas av

regeringen.

 Andra stycket andra meningen är hämtad från 7 § första stycket häl-

soskyddslagen. Som framgår av den allmänna motiveringen bör frågor som rör

kontrollen av avloppsanläggningar regleras med stöd av bestämmelserna om

miljöfarlig verksamhet i 13 kap. En definition av vad som avses med

avloppsvatten finns i 13 kap. 3 §.

5 § Byggnader, lokaler och anläggningar skall hållas fria från ohyra. Åtgärder

skall vidtas mot skadedjur som kan vålla olägenheter för människors hälsa. Är

det av särskild betydelse med hänsyn till skyddet för hälsan skall kommunen

sörja för att åtgärderna vidtas.

Paragrafen överensstämmer med 10 § hälsoskyddslagen. Begreppet sanitär olägenhet

har dock ersatts med olägenhet för människors hälsa.

6 § Husdjur och andra djur som hålls i fångenskap skall förvaras och skötas så

att olägenheter för människors hälsa inte uppstår.

Lagtexten är hämtad från 11 § första stycket hälsoskyddslagen. Ytterligare

bestämmelser om djurhållning kan meddelas med stöd av följande paragraf.

Bemyndiganden

7 § Regeringen får föreskriva att vissa djur inte får hållas inom områden med

detaljplan utan särskilt tillstånd av kommunen, om sådana bestämmelser behövs

för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppstår. Regeringen får

överlåta åt kommunen att meddela sådana bestämmelser.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen överensstämmer i sak med 11 § andra stycket hälsoskyddslagen. Med

stöd av den bestämmelsen har regeringen i 10 § hälso-skyddsförordningen meddelat

föreskrifter om hållande av djur inom område med detaljplan.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vattnets beskaffenhet i badanläggningar och i strandbad som är

upplåtna för allmänheten eller som annars utnyttjas av många människor. Detsamma

gäller kontrollen av sådant vatten.

Paragrafen motsvarar 8 § hälsoskyddslagen.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även i andra

fall än som sagts förut i detta kapitel meddela de föreskrifter som behövs till

skydd mot olägenheter för människors hälsa. Regeringen får bemyndiga kommunen

att meddela sådana föreskrifter.

 I föreskrifter enligt första stycket får anges att vissa slag av verksamheter

inte får bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att

tillstånd lämnats av eller anmälan gjorts till en kommunal nämnd.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag till lagtext.

 Första stycket motsvarar 13 § hälsoskyddslagen. Med stöd av den regeln har i

hälsoskyddsförordningen meddelats närmare bestämmelser om kommunala föreskrifter

(11 §). Med stöd av dessa bestämmelser får exempelvis kommunerna meddela

föreskrifter om tomgångskörning med motordrivna fordon och om skydd för

ytvattentäkter och enskilda grundvattentäkter.

 Enligt 14 § hälsoskyddslagen får den kommunala nämnden för särskilda fall

meddela de villkor som behövs för att hindra uppkomsten av sanitär olägenhet och

för att undanröja sådan olägenhet vid viss verksamhet eller i samband med

utnyttjande av en plats eller en lokal som allmänheten har tillträde till.

Bestämmelsen har bl.a. använts för att begränsa gatumusik på platser där den kan

ge upphov till sanitär olägenhet. Motsvarande befogenhet kan ges till kommunen

med stöd av denna paragraf.

 Med hänsyn till balkens bestämmelser om miljökvalitetsnormer ger bestämmelsen

även regeringen möjlighet att låta en myndighet meddela föreskrifter på

hälsoskyddsområdet.

 Andra stycket är nytt. Med stöd av bestämmelsen kan regeringen föreskriva om

krav på tillstånd från eller anmälan till en kommunal nämnd för vissa slag av

verksamheter eller anläggningar eller inrättningar, om det behövs till skydd mot

olägenheter för människors hälsa. Av första stycket följer att regeringen får

överlåta åt kommunen att besluta om närmare föreskrifter om i vilka fall

tillstånd krävs eller anmälan skall göras. Bestämmelser om tillståndsplikt eller

anmälningsskyldighet på hälsoskyddsområdet finns i 7, 7 a och 12 §§ hälsoskydds-

lagen. Motsvarande bestämmelser kan med stöd av bemyndigandet i denna paragraf

meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.

 Paragrafen motsvaras av 17 kap. 8 och 13 §§ i kommitténs förslag.

10 § Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får meddela

föreskrifter om tillfälligt förbud mot trafik med person- och lastbilar inom

vissa områden av kommunen, om luftföroreningarna i kommunen innebär akuta

hälsorisker för dem som vistas där. Om någon bryter mot förbudet får en polisman

hindra fortsatt färd.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka luftföroreningar som

innebär akuta hälsorisker och om hur föroreningarna skall mätas.

Första stycket överensstämmer med 1 § lagen (1990:1079) om tillfälliga

bilförbud. Med stöd av det bemyndigandet har regeringen i förordningen

(1990:1080) om tillfälliga bilförbud föreskrivit att Göteborgs kommun får

meddela föreskrifter om tillfälliga bilförbud samt meddelat ett antal andra

föreskrifter.

 Andra stycket motsvarar 2 § samma lag. I förordningen om tillfälliga bilförbud

har föreskrifter om vilka föroreningar som innebär akuta hälsorisker och om

mätning meddelats av regeringen. Möjligheten att delegera denna föreskriftsrätt

till en myndighet har mot den bakgrunden tagits bort.

 Enligt första stycket får polis hindra fortsatt färd med ett fordon som sker i

strid mot ett förbud.

11 § Kommunala föreskrifter som meddelas till skydd mot olägenheter för

människors hälsa får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller annan

obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

Lagtexten motsvarar 2 § andra stycket hälsoskyddslagen.

5.1.16 16 kap. Avfallshantering

Definitioner

1 § Med hushållsavfall avses i detta kapitel avfall och orenlighet som härrör

från hushåll samt därmed jämförligt avfall.

 Med hantering avses i kapitlet uppsamling, förvaring, bortforsling och slutligt

omhändertagande.

Paragrafen överensstämmer med 1 § första och andra stycket renhållningslagen.

2 § Med producent avses i detta kapitel den som yrkesmässigt tillverkar,

importerar eller säljer en vara eller en förpackning.Med producent avses även

den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som kräver särskilda

åtgärder från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt.

Paragrafen motsvarar 6 a § renhållningslagen. Med producent avses såväl den som

yrkesmässigt tillverkar eller producerar varan eller förpackningen eller är

importör som hela försäljningskedjan från grossist till detaljist. Den närmare

fördelningen av ansvaret mellan olika producentled bestäms i föreskrifter som

meddelas med stöd av 6 §.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

3 § De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 5 §§ gäller för verksamhet

som omfattas av detta kapitel.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen anges

vilka av de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. som är tillämpliga på den

verksamhet som regleras i detta kapitel om avfallshantering.

 De allmänna aktsamhetsregler som skall iakttas vid avfallshantering är regeln

om skyldighet att vidta de skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått som

behövs för att hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller

olägenhet 2 kap. 2 §, regeln om skyldighet att skaffa sig den kunskap som behövs

för att skydda bl.a. människors hälsa, miljön och naturen mot skada eller

olägenhet, 2 kap. 4 §, och regeln om skyldighet för den som yrkesmässigt

bedriver eller ämnar bedriva verksamhet att tillämpa bästa möjliga teknik, 2

kap. 5 §. Härutöver är även 2 kap. 7 § tillämplig.

 Genom denna utformning har Lagrådets synpunkt att även principen om bästa

möjliga teknik skall tillämpas vad gäller avfallshantering beaktats.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

4 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 §, svara för

 1. att hushållsavfall inom kommunen forslas till en behandlingsanläggning i den

utsträckning som behövs för att tillgodose såväl hälso- och miljöskydd som

enskilda intressen,

 2. att hushållsavfall från kommunen slutligt tas om hand.

 När kommunen planlägger och beslutar hur skyldigheten enligt första stycket

skall fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och

nyttjanderättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett

sätt som är godtagbart med hänsyn till hälso- och miljöskyddet. Kommunen skall

vidare beakta att bortforslingen anpassas till behovet för olika slag av

bebyggelse.

 I planer och beslut enligt andra stycket skall anges under vilka förut-

sättningar fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om

hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 5 § gäller, annat avfall som

uppkommit hos dem.

Första stycket första punkten överensstämmer med 4 § första stycket och andra

punkten med 5 § renhållningslagen. Paragrafens andra stycke överensstämmer med

4 § andra stycket renhållningslagen med det tillägget att hänsyn även skall tas

till nyttjanderättshavarens möjlighet att själv ta hand om sitt hushållsavfall.

 Tredje stycket i paragrafen är nytt. Enligt renhållningslagen skulle kommunens

renhållningsordning innehålla föreskrifter om under vilka förutsättningar

undantag från renhållningsordningens bestämmelser kan medges. Förutsättningarna

för att själv få ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 5 §

gäller, annat avfall skall i stället enligt förevarande bestämmelse anges i de

planer och beslut kommunen fattar för fullgörande av sin skyldighet. Redan på

planeringsstadiet skall således kommunen föreskriva om under vilka

förutsättningar fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv kan ta

hand om såväl hushållsavfall som annat avfall som uppkommit hos dem. Detta

innebär att det, till skillnad från tidigare, tydligt skall anges under vilka

förutsättningar en fastighetsinnehavare eller en nyttjanderättshavare själv får

ta hand om sitt avfall. Som framgår av 9 § första stycket skall de i förevarande

stycke angivna förutsättningarna även tas in i kommunens renhållningsordning.

 Det kan emellertid hända att det finns fall som inte är förutsedda i kommunens

planer och beslut men där undantag från kommunens renhållningsskyldighet ändå

bör medges. För dessa enskilda fall finns en möjlighet till dispens intagen i

11 § andra stycket.

5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får i fråga om

annat avfall inom en kommun än hushållsavfall meddela föreskrifter om

 1. att avfallet skall forslas bort genom kommunens försorg,

 2. att kommunen skall se till att avfallet slutligt tas om hand.

 Första stycket gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har

meddelats med stöd av 6 §.

Paragrafens första stycke överensstämmer i huvudsak med 6 § renhållningslagen.

Paragrafen har ändrats i det avseendet att det bemyndigande för myndighet att

meddela föreskrifter som tidigare fanns har upphävts. I övrigt har endast

redaktionella ändringar gjorts.

 I 4 § vilken reglerar kommunens renhållningsskyldighet har undantagits de

områden där producentansvar föreskrivits. Motsvarande undantag har i det nya

andra stycket gjorts i fråga om kommunala möjligheter att meddela föreskrifter

om annat avfall än hushållsavfall när det för en avfallstyp eller för visst slag

av hantering av avfallet finns föreskrifter om producentansvar.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för producenterna att se till att avfallet av de

varor eller av de förpackningar som de tillverkar, importerar eller säljer eller

avfallet från sådan verksamhet som de bedriver forslas bort, återanvänds,

återvinns eller tas om hand på ett sådant sätt som kan krävas för en

miljömässigt godtagbar avfallshantering.

 Föreskrifterna får även avse skyldighet att

 1. märka en vara eller en förpackning,

 2. lämna uppgifter om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller

andra förhållanden.

Paragrafen överensstämmer med 6 b § renhållningslagen.

 Det ansvar som kan föreskrivas med stöd av paragrafen är såväl det fysiska som

det därmed sammanhängande ekonomiska ansvaret för insamling, bortforsling och

slutligt omhändertagande. Ansvaret kan inskränkas till något av dessa led. I de

fall kommunen har kvar ansvaret för bortforsling och slutligt omhändertagande

kan det ekonomiska ansvaret för detta utkrävas av producenten genom avgifter

enligt 19 kap. 7 §.

 Syftet med den uppgiftsskyldighet som kan föreskrivas med stöd av andra stycket

är att kunna kontrollera hur lagstiftningen efterlevs.

7 § Regeringen får meddela närmare föreskrifter om den kommunala avfalls-

hanteringen. Regeringen får bemyndiga en kommun att meddela föreskrifter inom

kommunen. Är det av betydelse från återanvändnings- eller återvinningssynpunkt

eller med hänsyn till hälso- och miljöskyddet, får föreskrifter enligt denna

paragraf innebära att ett visst slag av avfall i avvaktan på bortforsling skall

förvaras skilt från annat avfall samt att de ytterligare åtgärder som behövs för

ändamålet skall vidtas.

Paragrafen överensstämmer i sak, med undantag av att myndighet inte längre har

möjlighet att utfärda föreskrifter, med 3 § andra stycket och 8 §

renhållningslagen. I paragrafen har även redaktionella ändringar gjorts. Med

stöd av paragrafen kan föreskrifter meddelas som möjliggör källsortering. T.ex.

kan föreskrivas att vissa förpackningar som är förbrukade skall förvaras avskilt

från övrigt hushållsavfall. Liksom tidigare kan föreskrifter av generell natur

om avfallshantering meddelas. Till skillnad från tidigare kan sådana

föreskrifter inte beslutas av en myndighet.

 Paragrafen har avfattats i enlighet med Lagrådets förslag.

8 § När avfall skall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg,

får avfallet inte grävas ned, komposteras eller på annat sätt slutligt tas om

hand av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren.

 Skall avfall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg får inte

någon annan än den som kommunen eller producenten anlitar för ändamålet ta

befattning med bortforslingen.

Paragrafen överensstämmer med 7 § renhållningslagen.

Förbudet i första stycket har utsträckts såtillvida att det gäller även

nyttjanderättshavare.

Kommunal renhållningsordning m.m.

9 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall innehålla

de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen samt en

avfallsplan. I renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som

avses i 4 § tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall

inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och

farlighet.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om

hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om vad som skall

behandlas i avfallsplanen.

Första stycket första meningen överensstämmer med 9 § första stycket

renhållningslagen. Vissa redaktionella ändringar har dock gjorts. Avfallsplanen

är som tidigare en del av renhållningsordningen. Andra meningen har viss

motsvarighet med 9 § tredje stycket första meningen renhållningslagen. Här

föreskrivs att renhållningsordningen skall innehålla de förutsättningar under

vilka fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv får ta hand om

sitt avfall. Första stycket tredje meningen överensstämmer med 9 § andra stycket

första meningen renhållningslagen.

 Paragrafens andra stycke saknar direkt motsvarighet i dag. I renhållningslagens

nuvarande lydelse regleras direkt i lagens 10-13 §§ bl.a. av vem

renhållningsordningen antas och hur detta sker. Hädanefter kommer dessa

bestämmelser att återfinnas i föreskrifter meddelade med stöd av det

bemyndigande som finns i förevarande paragrafs andra stycke.

10 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, en kommun får föreskriva

att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall skall

lämna kommunen de uppgifter som behövs som underlag för kommunens

renhållningsordning.

Paragrafen överensstämmer, med undantag av redaktionella ändringar, med 9 a §

renhållningslagen. Dock har det bemyndigande för myndighet att meddela

föreskrifter som fanns i renhållningslagen inte tagits in i miljöbalken.

11 § Kommunen är skyldig att, utöver vad som följer av renhållningsordningen,

forsla bort hushållsavfall, om fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren

begär det och det inte är oskäligt med hänsyn till omständigheterna.

 Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller nyttjan-

derättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos dem och som annars

skall tas om hand av kommunen, om de kan göra detta på ett från hälso- och

miljöskyddssynpunkt betryggande sätt och det finns särskilda skäl för ett sådant

undantag.

Första stycket överensstämmer med 14 § renhållningslagen.

 Paragrafens andra stycke är nytt. Kommunen får genom den nya bestämmelsen

möjlighet att i enskilda fall medge undantag från renhållningsordningens

föreskrifter.

 Som redogjorts för i motiveringen till 4 § kommer fastighetsinnehavarens och

nyttjanderättshavarens möjlighet att själv ta hand om avfall som uppkommit hos

dem i princip att regleras genom generella föreskrifter. Paragrafens andra

stycke har tillkommit med anledning av att det inte torde vara möjligt för

kommunen att förutse alla tänkbara behov av undantag. I det andra stycket ges

därför en möjlighet till undantag i ett enskilt fall. Möjligheten gäller alla

slag av avfall som enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av

balken skall tas om hand av kommunen. Genom bestämmelsen utvidgas

fastighetsinnehavarens och nyttjanderättshavarens möjlighet att själv få ta hand

om sitt avfall.

Dumpning

12 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får avfall inte dumpas,

vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Dumpning får inte heller ske från

svenska fartyg eller luftfartyg inom andra havsområden. Avfall som är avsett att

dumpas inom andra havsområden får inte föras ut ur landet eller ur den

ekonomiska zonen.

 Vad som sägs i första stycket om dumpning gäller också i fråga om förbränning

av avfall.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 § lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av

avfall i vattnet. I paragrafen har den ändringen gjorts att det fria havet

ersatts med annat havsområde. Ändringen har gjorts för att uppnå bättre

överensstämmelse med Londonkonventionen 1972 om förhindrande av havsföroreningar

till följd av dumpning av avfall.

13 § Vad som sägs i 12 § första stycket gäller inte sådana utsläpp av skadliga

ämnen från fartyg som regleras genom lagen (1980:424) om åtgärder mot vatten-

förorening från fartyg.

Paragrafen motsvarar 2 § lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i

vattnet.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag

från 12 § första stycket, om dumpning kan ske utan olägenhet från hälso- och

miljöskyddssynpunkt. Medgivandet kan förenas med villkor.

 Uppkommer genom dumpning olägenhet som inte förutsågs när medgivandet gavs, får

den myndighet som lämnat medgivandet meddela föreläggande i syfte att avhjälpa

olägenheten. Om olägenhet inte avhjälps eller villkor eller föreskrifter

åsidosätts, får medgivandet återkallas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 3 § lagen om förbud mot dumpning av avfall i vatten.

Tillstånd

15 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

avfall inte får importeras eller exporteras utan tillstånd. Ett tillstånd skall

begränsas till att avse viss tid, längst fem år, och får förenas med villkor.

Frågor om tillstånd prövas av regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer.

Paragrafens första mening motsvarar 1 § tredje stycket renhållningslagen.

 Möjligheten att föreskriva tillståndsplikt enligt renhållningslagen har

föranletts av ratificeringen av Baselkonventionen om gränsöverskridande

transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall. Tillståndsplikt kan

enligt denna paragraf föreskrivas för alla typer av avfall. Genom att

föreskriva krav på tillstånd kan samhället skaffa sig kontroll över att avfall

inte förs över landets gränser på ett sätt som inte är miljömässigt godtagbart.

Likaså kan genom tillståndsplikt kontrolleras att avfall som kan nyttiggöras för

t.ex. återvinning eller energiutvinning inte förs ut ur landet. Enligt

paragrafens andra mening ankommer det på regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer att pröva frågan om tillstånd.

FEMTE AVDELNINGEN

TILLSYN M.M.

5.1.17 17 kap. Föreskrifter för totalförsvaret

1 § Regeringen får, i den utsträckning det på grund av rådande särskilda

förhållanden är nödvändigt för att stärka försvarsberedskapen, meddela

föreskrifter för totalförsvaret som avviker från denna balk.

Paragrafen motsvarar 64 § miljöskyddslagen. Med stöd av bemyndigandet kan

miljölagstiftningen såvitt gäller totalförsvaret anpassas till de ändrade

förhållanden som krig eller krigsfara kan föra med sig. Bestämmelsen gäller

även sådana situationer då beredskapen måste höjas utan att läget för den skull

är så allvarligt att krig eller krigsfara föreligger här i landet. Det kan t.ex.

vara fråga om att inkalla personal till beredskapsövning. För beredskapen i

sådana lägen är det viktigt att regeringen har vittgående befogenheter för att

snabbt kunna meddela särskilda föreskrifter. Med stöd av bemyndigandet får

regeringen meddela särskilda föreskrifter för hela totalförsvaret i frågor som

avses i balken.

 Med totalförsvaret avses såväl det militära försvaret som den civila delen av

totalförsvaret. I den civila delen ingår civilförsvaret, det ekonomiska

försvaret, det psykologiska försvaret och övrigt totalförsvar. Till det senare

räknas bl.a. hälso- och sjukvården, polisväsendet och telekommunikationerna.

 Så länge föreskrifter inte har meddelats med stöd av bemyndigandet i paragrafen

skall miljöbalkens bestämmelser tillämpas fullt ut också beträffande

totalförsvarets anläggningar och verksamhet. Enda skillnaden i praktiken blir

att särskilda tillsynsmyndigheter i vissa fall kan ha till uppgift att utöva

tillsyn över försvarets verksamhet och anläggningar. Det ankommer på

Miljöorganisationsutredningen att lämna förslag till fördelningen av uppgifter

mellan olika myndigheter. Dessa förslag bör givetvis anpassas till de

ställningstaganden av statsmakterna som redovisas i avsnitt 4.14 i den allmänna

motiveringen.

5.1.18 18 kap. Tillsyn

Tillsynsmyndigheter

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna balk och av föreskrifter och villkor

som har meddelats med stöd av balken utövas av de statliga myndigheter som rege-

ringen bestämmer. Regeringen får också föreskriva att kommunerna skall utöva

tillsyn.

 Regeringen får föreskriva att den myndighet regeringen bestämmer får överlåta

åt en kommun som gjort framställning om det att i ett visst avseende utöva sådan

tillsyn som annars skulle ankomma på en statlig myndighet. Detta gäller inte

verksamhet som utövas av Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt.

 Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen enligt andra

stycket och finner myndigheten att tillsynen inte bör överlåtas i enlighet med

framställningen, skall myndigheten med eget yttrande överlämna ärendet till

regeringen för avgörande, om kommunen begär det.

 Den myndighet som avses i andra stycket får återkalla överlåtelsen av tillsyn

åt en kommun.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I andra stycket har

dock, till följd av omorganisationen inom Försvarsmakten, Försvarets

materielverk och Försvarets radioanstalt lagts till i fråga om undantagen från

kommunal tillsyn.

 Bestämmelser om fördelning av tillsynsansvar finns i bl.a. 38 § mil-

jöskyddslagen, 14 § lagen om kemiska produkter, 15 § hälsoskyddslagen och 21 §

renhållningslagen. Enligt dessa bestämmelser utövar statliga myndigheter den

centrala och regionala tillsynen medan kommunala myndigheter utövar den lokala

tillsynen.

 Vilka myndigheter som tilldelas tillsynsansvar regleras i dag antingen genom

lagbestämmelser eller genom förordning eller ibland på båda sätten. En

samordning av tillsynsbestämmelserna i en miljöbalk förutsätter att denna

detaljreglering sker genom särskilda förordningar utfärdade av regeringen med

stöd av balken och inte regleras i lag.

 I 44 a § miljöskyddslagen finns en bestämmelse om att länsstyrelsen i särskilt

fall, efter åtagande av kommun, får överlåta åt en kommunal nämnd att i ett

visst avseende utöva tillsyn. Detta gäller, i enlighet med Lagrådets förslag,

inte verksamhet som utövas av Försvarsmakten. Som ovan nämnts gäller detta inte

heller verksamhet som utövas av Försvarets materielverk eller Försvarets

radioanstalt. I de fall där länsstyrelsen anser att överlåtelse av

tillsynsansvaret inte bör ske skall frågan på kommunens begäran prövas av

regeringen. Motsvarande bestämmelser finns i andra och tredje stycket och kommer

nu att gälla inom miljöbalkens alla områden med undantag far verksamhet som

utövas av Försvarsmakten. Till skillnad mot miljöskyddslagen innehåller

miljöbalken i aktuellt hänseende ingen direktdelegation till länsstyrelsen.

 Fjärde stycket är nytt och har tillkommit efter synpunkter från Lagrådet. Av

denna bestämmelse framgår att överlåtelsen av tillsyn får återkallas av den

myndighet som har delegerat tillsynsansvaret. Frågan om återkallelse av

delegation av tillsynsansvaret berördes redan i förarbetena till 44 a §

miljöskyddslagen. Frågan behandlas i avsnitt 4.15.1.

2 § Miljöombudsmannen får trots vad som föreskrivits med stöd av 1 § i ett

enskilt fall utse den myndighet som skall utöva tillsynen om det finns särskilda

skäl.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Av paragrafen framgår att Miljöombudsmannen efter en egen prövning i ett

enskilt fall får, trots vad som föreskrivits med stöd av 1 §, utse den myndighet

som skall utöva tillsynen.

 När Miljöombudsmannen agerar enligt denna bestämmelse skall det ske i egenskap

av allmänhetens företrädare på miljöområdet. Som förutsättning för

miljöombudsmannens rätt gäller att det skall finnas särskilda skäl. Det kan

gälla tillsynsärenden där den ordinarie tillsynsmyndigheten har en sådan

jävsliknande position att tillsynsansvaret försvåras och att det därför finns

befogad anledning anta att en myndighet som ansvarar för viss verksamhet inte

kan hålla i sär sina olika roller, när myndigheten samtidigt har ansvar för

tillsynen. I en sådan situation kan ett ingripande av Miljöombudsmannen enligt

denna bestämmelse vara fördelaktigt ur allmänhetens synpunkt.

3 § Tillsynsmyndigheter skall samarbeta med varandra samt med sådana statliga

och kommunala organ som skall utöva tillsyn i särskilda hänseenden eller som på

något annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksamheten.

Paragrafen motsvarar 38 § fjärde stycket första meningen miljöskyddslagen.

Förelägganden och förbud

4 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i

ett enskilt fall för att denna balk eller föreskrifter eller villkor som har

meddelats med stöd av balken skall efterlevas.

 Tillståndsbeslut hindrar inte en tillsynsmyndighet från att meddela sådana

brådskande förelägganden eller förbud som är nödvändiga till följd av särskilda

omständigheter.

Paragrafens första stycke överensstämmer med bl.a. 16 § första stycket lagen om

kemiska produkter. Andra stycket motsvarar 40 § andra stycket miljöskyddslagen.

 Paragrafen är av central betydelse för tillsynsverksamheten och ger närmare

bestämmelser om de tillsynsåtgärder som en tillsynsmyndighet kan vidta vid

överträdelser i enskilda fall.

 En tillsynsmyndighet kan enligt första stycket meddela de förelägganden och

förbud som behövs för att föreskrifterna i miljöbalken eller föreskrifter eller

villkor meddelade med stöd av balken skall kunna efterlevas.

 Ett åsidosättande av de aktsamhetsregler som gäller för den aktuella

verksamheten kan således föranleda ett ingripande från tillsynsmyndighetens

sida. Som exempel på allmänna aktsamhetsregler kan nämnas principen om bästa

möjliga teknik (2 kap. 5 §) och skyldigheten att avhjälpa skadan även då

verksamheten har upphört (2 kap. 3 §). Ett föreläggande eller ett förbud kan

också meddelas då exempelvis ett villkor i ett tillstånd inte efterlevs.

 Andra stycket i paragrafen reglerar de fall då tillsynsmyndigheten kan ingripa

med förelägganden eller förbud utan hinder av att ett tillstånd meddelats för en

verksamhet. Bestämmelsen gäller oavsett om verksamheten bedrivs eller har

upphört. I regel bör det inte vara möjligt att ingripa med föreläggande eller

förbud avseende frågor som regleras genom villkor i tillståndet.

 Undantag från denna princip kan dock göras om särskilda omständigheter

föreligger. Härmed avses brådskande fall som inte kan handläggas i föreskriven

ordning t.ex. enligt 13 kap. om ändring av villkor. I brådskande fall bör därför

tillsynsmyndigheten kunna meddela de förelägganden eller förbud som motiveras av

omständigheterna. De fall som avses här är exempelvis nödsituationer, olyckor,

uppkommen allmän fara eller liknande. Det är alltså nödvändigt med hänsyn till

ordning och säkerhet att tillsynsmyndigheten kan meddela de brådskande

förelägganden eller förbud som motiveras av omständigheterna. Har en verksamhet

upphört torde det huvudsakligen röra sig om återställningsåtgärder eller

åtgärder för att forsla bort kvarblivet avfall eller därmed liknande åtgärder.

 De befogenheter som följer med paragrafen skall utnyttjas när det är påkallat

av hänsyn till hälso- eller miljörisker. Det ligger i sakens natur att

myndigheten när den tillämpar föreskrifter av förevarande slag inte tillgriper

mer omfattande tvångsåtgärder än som behövs i varje enskilt fall.

5 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som har förstört eller skräpat ned

eller på något annat sätt osnyggat en viss plats i naturen eller som annars är

ansvarig för att så har skett att ställa i ordning på platsen och vidta

förebyggande åtgärder för framtiden.

Paragrafen motsvarar 24 § första stycket naturvårdslagen men har utvidgats till

att gälla även förstörelse.

 Det innebär att den kan tillämpas även när det är fråga om vandalisering av

större områden. Bestämmelsens tillämplighet är begränsad såtillvida att den

endast gäller förstörelse eller nedskräpning i naturen. Den griper alltså inte

in i räddningstjänstlagens tillämpningsområde. Med naturen avses detsamma som

tidigare dvs. skog och mark men även vissa områden som lagts under detaljplan

exempelvis större markområden och grönområden för fritidsbebyggelse. Även mark

intill enstaka bebyggelse på landsbygden torde ofta vara att anse som natur. Be-

stämmelsen kan tillämpas mot såväl den som har skräpat ned som mot den som

annars är ansvarig för en nedskräpning eller någon annan försummelse som avses

med paragrafen. I rättspraxis har föreläggande ansetts även kunna meddelas mot

den som markägaren tillåtit använda marken. Ett exempel är om någon på grund av

nyttjanderätt ägt utnyttja marken för uppställning av skrotbilar men underlåtit

att enligt avtalet skaffa undan bilarna.

 Lagrådet har i sitt yttrande anfört att möjligheten att som enligt förslaget i

lagrådsremissen kunna rikta föreläggande mot den som har ödelagt en plats i

naturen inte synes tillföra något utöver föreskriften om föreläggande mot den

som har förstört en sådan plats. Paragrafen har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

6 § Har skada eller olägenhet under en ägares tid uppstått vid användningen av

en fastighet eller en byggnad, anläggning eller anordning på annans mark på

grund av att någon har överträtt 9-11 kap. eller ett förbud eller en föreskrift

som har meddelats med stöd av något av dessa kapitel, får en tillsynsmyndighet

förelägga en ny ägare att avhjälpa skadan eller olägenheten, om det inte är

oskäligt.

Paragrafen motsvarar delvis 39 § första stycket andra meningen naturvårdslagen.

Bestämmelsen reglerar en ny ägares ansvar för att vidta rättelse vid

överträdelser under tidigare ägares tid av förbud eller föreskrifter beträffande

nationalpark, naturreservat, kulturreservat, naturvårdsområde,

kulturvårdsområde, naturminne, strandskydd, biotopskydd eller annat skydd för

växt- och djurlivet, täkt eller vilthägn. Enligt paragrafen får en

tillsynsmyndighet förelägga den nye ägaren att fullgöra sina skyldigheter. Till

skillnad mot vad som gällde enligt naturvårdslagen är det inte erforderligt att

det är den tidigare ägaren som begått överträdelsen.

 För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs att det inte får vara oskäligt

att förelägga den nye ägaren att vidta rättelse. I motiven till denna paragrafs

motsvarighet i naturvårdslagen (prop. 1981/82:220) har framhållits att

bestämmelsen skall utnyttjas med urskillnad varvid en avvägning måste ske mellan

naturvårdens intresse och den enskildes intresse att inte drabbas av oskäliga

kostnader. Den senares synpunkter väger dock mindre tungt om det finns sannolika

skäl för att överlåtelse föranletts av önskan att hindra ingripanden från

samhällets sida.

 Paragrafen har avfattats enligt Lagrådets synpunkter.

7 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett område av

betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område att ordna

grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten skall kunna komma

till mark inom ett sådant område som omfattas av allemansrätten. Är det

uppenbart att ett stängsel endast är avsett att utestänga allmänheten från

området får föreläggande meddelas om att ta bort det. Vad som nu har sagts om

stängsel skall tillämpas även när det gäller diken.

 Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område får inte finnas

uppsatta utan tillstånd av kommunen. Tillstånd behövs dock inte om det är

uppenbart att allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten

är behörig av något annat skäl.

Paragrafen, som motsvarar 17 § naturvårdslagen, har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

 Enligt nuvarande lydelse är det den kommunala nämnd, som fullgör uppgifter inom

plan- och byggnadsväsendet, som har att pröva tillstånd som avses i andra

stycket och att meddela föreläggande om borttagande av skylten. De redaktionella

ändringar som gjorts i paragrafen innebär att det inte anges vilken kommunal

myndighet som skall pröva tillståndsfrågan. Av 4 § följer att en

tillsynsmyndighet får förelägga den som är ansvarig för åtgärden att ta bort en

skylt. Denna ändring har gjorts för att förenkla hanteringen av de regler om

rättelse som föreslås i det följande.

8 § Har ett föreläggande riktats mot ägaren till en fastighet, mot den som har

nyttjanderätt till berörd egendom eller mot båda får tillsynsmyndigheten ålägga

ägaren eller nyttjanderättshavaren, om rättigheterna övergår till någon annan,

att utan dröjsmål lämna uppgift om den nya ägarens eller nyttjanderättshavarens

namn och adress.

Paragrafen motsvarar 19 § andra stycket hälsoskyddslagen. Någon motsvarighet

till paragrafen finns inte i de andra lagarna som sammanförs i miljöbalken.

Paragrafen har till syfte att ge tillsynsmyndigheten möjlighet att snabbt

ingripa mot ny ägare eller nyttjanderättshavare om rättelse inte skett i

enlighet med tidigare föreläggande.

Vite

9 § Beslut om förelägganden eller förbud enligt detta kapitel får förenas med

vite.

Bestämmelser om vite finns i alla de lagar som nu sammanförs i miljöbalken

varför bestämmelsen inte innebär någon nyhet.

10 § Om en tillsynsmyndighet har meddelat ett föreläggande eller förbud mot

någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare eller ägare till en

byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, skall

myndigheten sända beslutet till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

fastighetsboken eller tomträttsboken. Är föreläggandet förenat med löpande vite,

skall även detta antecknas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat

brev underrätta den som senast sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av

tomträtt om anteckningen, om sökanden inte är föreläggandets adressat.

 Har anteckning enligt första stycket gjorts, gäller föreläggandet eller

förbudet mot den nya ägaren av egendomen. Har den nya ägaren förvärvat egendomen

genom köp, byte eller gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller

även löpande vite mot den nya ägaren räknat från tidpunkten för ägande-

rättsövergången. Annat vite gäller inte mot en ny ägare av egendomen, men

tillsynsmyndigheten får sätta ut nytt vite för den ägaren. Löpande vite som

avser en viss period får tas ut endast av den som var ägare vid periodens

början.

 Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom ett beslut som

vunnit laga kraft eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits

eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall

tillsynsmyndigheten så snart den fått vetskap om förhållandet anmäla detta till

inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Regler om inskrivning

i fastighetsboken eller tomträttsboken finns i de mer fastighetsanknutna

lagarna. Sådana bestämmelser finns i 20 § hälsoskyddslagen, 39 a och 39 b §§

naturvårdslagen. Paragrafens lydelse överensstämmer i huvudsak med 39 a och b §§

naturvårdslagen. Utformningen av paragrafen innebär en

utvidgning i förhållande till motsvarande bestämmelse i hälsoskyddslagen. Enligt

hälsoskyddslagen är myndigheten inte skyldig att översända föreläggandet eller

förbudet till inskrivningsmyndigheten för anteckning men får göra det om

föreläggandet eller förbudet är förenat med vite och är av större betydelse.

Förevarande paragraf föreskriver emellertid, i motsats till vad som nu sagts,

att myndigheten skall översända föreläggandet eller förbudet till inskriv-

ningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken.

 I motsats till kommitténs förslag gäller paragrafen bara förelägganden och

förbud som meddelats då bestämmelserna i 9-11 kap. eller 15 kap. eller

föreskrifter eller villkor meddelade med stöd av dessa kapitel i balken har

överträtts.

11 § Överlåts en fastighet eller en tomträtt eller en byggnad, anläggning eller

anordning på annans mark innan ett beslut som avses i 10 § har vunnit laga kraft

på grund av att det överklagats, skall rättegångsbalkens bestämmelser om verkan

av att tvisteföremålet överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång

tillämpas.

Paragrafens lydelse överensstämmer med 21 § hälsoskyddslagen. Innebörden av

bestämmelsen är att en överlåtelse av exempelvis en fastighet inte medför att

ett ärende måste tas om från början, utan handläggningen fortsätter i vanlig

ordning men med den nye ägaren som part. Genom dessa regler undanröjs

möjligheten att fördröja ett ärende genom att överlåta fastigheten på ny ägare.

Rättelse

12 § Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud enligt

4-7 §§ och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten efter ansökan

verkställa tillsynsmyndighetens beslut. Därvid får verkställighet enligt

utsökningsbalken äga rum.

 Har någon begått en gärning som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 §, får

kronofogdemyndigheten meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse.

I fråga om sådan handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning.

 Ansökan om verkställighet eller särskild handräckning får göras av

tillsynsmyndigheten.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafens lydelse motsvarar 47 § miljöskyddslagen. Därvid motsvarar första

stycket tredje stycket i 47 § och andra stycket första stycket i 47 §.

Motsvarande bestämmelser finns också i 39 § naturvårdslagen.

 Första stycket är huvudregeln. Det medger verkställighet enligt vad som gäller

i utsökningsbalken om verkställighet av förvaltningsbeslut (se 3 kap. 20 § och

16 kap. 10-12 §§ utsökningsbalken).

 Eftersom den föreslagna bestämmelsen kommer att gälla samtliga

tillsynsmyndigheters beslut blir det en väsentlig utvidgning av möjligheterna

till verkställighet. Det är inte något villkor för verkställighet att

tillsynsmyndigheten förenat föreläggandet eller förbudet med vite.

Om inte tillsynsmyndigheten har meddelat verkställighetsförordnande enligt 21 §,

måste beslutet ha vunnit laga kraft för att verkställighet skall kunna äga rum.

Något utslag av kronofogdemyndigheten, såsom vid tillämpning av andra stycket,

krävs däremot inte.

 Andra stycket avser fall när det inte finns något beslut av tillsynsmyndigheten

utan rättelsen föranleds av att någon har begått en gärning som objektivt sett

är straffbar enligt föreskrifter i 21 kap. I så fall måste först frågan om

rättelse prövas av en myndighet. Som framgår skall en fråga enligt andra stycket

behandlas av kronofogdemyndigheten som särskild handräckning enligt reglerna i

lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Detta innebär att

kronofogdemyndigheten bl.a. skall pröva lagligheten av det framställda yrkandet.

Utfallet av prövningen skall meddelas genom ett utslag som skall översändas till

parterna. Ett sådant utslag kan överklagas till tingsrätten.

 Ansökan om särskild handräckning kan enligt miljöskyddslagen och

naturvårdslagen göras av åtskilliga myndigheter. Enligt miljöbalken bör

emellertid uppgiften ankomma på tillsynsmyndigheten.

13 § I stället för att begära verkställighet enligt 12 § får tillsynsmyndigheten

besluta att rättelse skall vidtas på den felandes bekostnad.

 Beslut om rättelse på den felandes bekostnad får meddelas utan föregående

föreläggande eller förbud, om tillsynsmyndigheten med hänsyn till risken för

allvarliga skador eller av andra särskilda skäl finner att rättelse bör göras

utan dröjsmål.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt paragrafen

har tillsynsmyndigheten givits möjlighet att besluta om rättelse på den felandes

bekostnad.

 Bestämmelser om rättelse på någons bekostnad finns i 41 a § miljöskyddslagen,

16 § tredje stycket lagen om kemiska produkter, 18 § tredje stycket

hälsoskyddslagen och 23 § tredje stycket renhållningslagen.

 Enligt renhållningslagen får rättelse ske först sedan ett föreläggande av

tillsynsmyndigheten inte följts. Paragrafen innebär därmed en utvidgning i

förhållande till vad som i dag gäller enligt renhållningslagen.

 Eftersom tillsynsmyndigheten måste förskottera kostnaderna för rättelse torde

det vara naturligt att tillsynsmyndigheten meddelar ett föreläggande eller

förbud enligt 4 § och, om rättelse inte sker, att verkställighet av

tillsynsmyndighetens föreläggande eller förbud sker genom kronofogdemyndighetens

försorg enligt 12 § för att samtidigt få verkställighetskostnaderna uttagna (se

17 kap. utsökningsbalken).

 Enligt första stycket i paragrafen ges tillsynsmyndigheten möjlighet att

besluta om rättelse på den felandes bekostnad om denne inte rättar sig efter ett

föreläggande eller ett förbud som tillsynsmyndigheten meddelat. Det kan röra sig

om fall där det är nödvändigt med en snabbare handläggning för att därmed snabbt

kunna undanröja en hälso- eller miljörisk. Det kan även röra sig om mera

bagatellartade fall där rättelse enkelt kan ske genom tillsynsmyndighetens

försorg.

 Ingripanden av tillsynsmyndigheten torde som tidigare sagts som regel ske genom

förelägganden och förbud enligt 4 §. Enligt andra stycket kan emellertid

tillsynsmyndigheten, under vissa i paragrafen närmare angivna omständigheter,

besluta om rättelse på den felandes bekostnad även utan ett föregående

föreläggande eller förbud. Det är således i dessa fall tillfyllest att någon

underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom enligt balken eller enligt

föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av balken. Ett förordnande om

rättelse på den felandes bekostnad enligt andra stycket torde aktualiseras först

om det finns skäl att anta att ett föreläggande eller förbud, med eller utan

vite, inte skulle åtlydas eller att det inte tillräckligt snabbt eller effektivt

skulle leda till åsyftat resultat.

 Tillsynsmyndigheten skall emellertid alltid fatta ett formellt beslut om

rättelse. Det gäller även i brådskande fall. Ett sådant beslut kan överklagas.

Det är ofta naturligt att tillsynsmyndigheten meddelar verkställighetsför-

ordnande enligt 21 §. Åtminstone när det gäller beslut enligt andra stycket.

Upplysningar, undersökningar och tillträde

14 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som bedriver en verksamhet som det

finns bestämmelser om i denna balk eller i föreskrifter som meddelats med stöd

av balken att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den har en viss

motsvarighet i 43 § första stycket miljöskyddslagen.

 Enligt paragrafen får en tillsynsmyndighet förelägga den som utövar en

verksamhet som regleras i balken att lämna de upplysningar som behövs för

tillsynen. Tillsynsmyndigheten får genom bestämmelsen möjlighet att i vissa fall

införskaffa för tillsynen behövliga upplysningar utan att myndigheten skall

behöva göra egna undersökningar.

 Bestämmelser om skyldighet att genomföra undersökningar finns i fråga om

miljöfarlig verksamhet i 13 kap., i fråga om kemiska produkter i 14 kap. och i

fråga om hälsoskydd i 15 kap.

15 § Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig eller medföra

olägenheter för människors hälsa eller den som annars är skyldig att avhjälpa

olägenhet från sådan verksamhet är skyldig att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Detsamma gäller den

som upplåter en byggnad för bostäder eller för allmänna ändamål. Om det är

lämpligare kan tillsynsmyndigheten i stället föreskriva att en sådan

undersökning skall utföras av någon annan än den som är skyldig att utföra

undersökningen enligt första och andra meningen och utse någon att göra

undersökningen.

 Den som är skyldig att utföra undersökningen enligt vad som sägs i första

stycket första och andra meningen är skyldig att ersätta kostnaderna för en

undersökning som avses i första stycket tredje meningen med det belopp som

tillsynsmyndigheten fastställer.

Paragrafen, som motsvarar 43 § andra och tredje stycket miljöskyddslagen, har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen innebär att

undersökningsplikten även kommer att omfatta exempelvis bostäder och byggnader

upplåtna för allmänna ändamål såsom vård, undervisning, hygienisk verksamhet och

hotell m.m.

 Enligt andra stycket är den som utövar verksamheten skyldig att ersätta

kostnaderna för sådana undersökningar som avses i första stycket. Av 19 kap. 3 §

framgår att den som är ersättningsskyldig för kostnaderna även är skyldig att

lämna de uppgifter som behövs för att bestämma ersättningens storlek.

 Paragrafens första styckes första mening har till skillnad från vad som gäller

i dag inte kriminaliserats. Tillsynsmyndighetens befogenhet att med stöd av 4 §

i förening med 9 § meddela föreläggande vid vite eller att med stöd av andra

stycket i förevarande paragraf låta annan utföra undersökningarna bör vara

tillräcklig för att åstadkomma rättelse.

16 § Vill någon för att utreda verkningar av miljöfarlig verksamhet, som han

utövar eller ämnar utöva, företa mätning eller annat undersökningsarbete på fast

egendom som någon annan äger eller innehar, får länsstyrelsen besluta att

tillträde till egendomen skall lämnas under viss tid. Behöver en mätapparat

eller ett liknande instrument sättas ut kan länsstyrelsen även föreskriva förbud

vid vite att rubba eller skada instrumentet.

 Beslut som avses i första stycket kan meddelas även på ansökan av den som skall

utföra en sådan undersökning som avses i 15 § första stycket tredje meningen.

 Undersökningsarbetet skall utföras så att minsta skada och intrång vållas. För

skada och intrång skall ersättning lämnas av den som utövar eller ämnar utöva

den miljöfarliga verksamheten. Talan om ersättning skall väckas vid

fastighetsdomstol som anges i 23 kap. 6 §.

Paragrafen motsvarar 51 § miljöskyddslagen.

17 § För att utöva tillsyn enligt denna balk har en tillsynsmyndighet rätt till

tillträde till lokaler och andra utrymmen, byggnader, anläggningar och

markområden och att där göra undersökningar och ta prover. Tillträdesrätten samt

rätten att göra undersökningar och ta prover omfattar också bostäder, dock

endast i den utsträckning det behövs för att förebygga ohälsa.

 Rätt till tillträde har även den som skall göra en undersökning enligt 15 §

första stycket tredje meningen. Samma rätt har den som skall göra en

undersökning enligt 9 kap. 6 § tredje stycket eller enligt 12 kap. 4 §.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva om

skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provtagning och

undersökning av prov.

Bestämmelser motsvarande denna paragraf finns i 42 § miljöskyddslagen, 17 §

första stycket lagen om kemiska produkter, 17 § första stycket hälsoskyddslagen

och 22 § första stycket renhållningslagen. I naturvårdslagen finns ingen

motsvarighet.

 Tredje stycket motsvarar 17 § tredje stycket lagen om kemiska produkter.

 Enligt paragrafen har tillsynsmyndigheten enligt miljöbalken rätt till

tillträde till lokaler och andra utrymmen, byggnader, anläggningar och

markområden och att där göra undersökningar och ta prover. I de lagar som nu

sammanförs i miljöbalken finns olika bestämmelser med motsvarande innehåll som

förevarande paragraf. Med begreppet byggnader avses i hälsoskyddslagen och i

renhållningslagen även bostäder. Eftersom det finns skäl att vara restriktiv med

tillsynsmyndighetens tillträde till bostäder innebär föreskrifterna i fråga om

avfallshantering att möjligheten till tillträde begränsats till soprum eller

soputrymme. Vad gäller frågor rörande hälsoskydd är samma områden tillgängliga

som i dag enligt hälsoskyddslagen. Av lagtexten framgår direkt den inskränkning

som gäller ifråga om tillsynsmyndighetens rätt till tillträde till bostäder.

 Enligt paragrafens tredje stycke får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer föreskriva om skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets

kostnader för provtagning och undersökning av prov. Av 19 kap. 3 § framgår att

den som enligt sådana föreskrifter är skyldig att ersätta kostnader även är

skyldig att lämna de upplysningar som behövs för att fastställa avgiftens

storlek.

Naturvårdsvakter

18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utse

naturvårdsvakter för tillsynen över efterlevnaden av föreskrifter för områden

och naturföremål som omfattas av förordnanden enligt 9-11 kap. Naturvårds-

vakterna skall ha de befogenheter som följer av andra och tredje stycket.

 En naturvårdsvakt får avvisa personer som uppehåller sig där de på grund av

föreskrifter som avses i första stycket inte har rätt att vistas.

 Ertappas någon, som enligt vad i 21 kap. stadgas bryter mot förbud eller

föreskrifter meddelade med stöd av 9 kap. 4, 9 eller 16 § eller 10 kap. 3-7 §§,

på bar gärning, får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och fångstredskap,

fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning

av brottet.

Paragrafen överensstämmer, med undantag för redaktionella ändringar, med 36 a §

första-tredje stycket naturvårdslagen.

 Vid förordnande av naturvårdsvakter kan det finnas behov att inhämta

personuppgifter. Frågor om inhämtande av personuppgifter regleras i lagen

(1965:94) om polisregister m.m. och polisregisterkungörelsen (1969:38). Enligt

lagen kan uppgifter ur polisregistret, efter framställning av bl.a.

länsstyrelsen, om och i den mån regeringen för visst slag av ärenden eller för

särskilt fall ger tillstånd därtill, utlämnas till myndigheten.

19 § Har en naturvårdsvakt tagit ett föremål i beslag, skall vakten skyndsamt

anmäla detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den tjänsteman som tar emot

en anmälan skall förfara som om tjänstemannen själv hade gjort beslaget.

Paragrafen överensstämmer med 36 a § fjärde stycket naturvårdslagen.

20 § Den som har fått undantag från en föreskrift för områden eller naturföremål

som omfattas av förordnande enligt 9-11 kap. är skyldig att vid anfordran visa

upp beslutet för en naturvårdsvakt eller en polis vid vistelse inom det område

där undantaget gäller.

Paragrafen överensstämmer med 36 b § naturvårdslagen. Den i paragrafen

föreskrivna skyldigheten är straffbelagd enligt 21 kap. 3 §.

Övriga bestämmelser

21 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla omedelbart.

Enligt paragrafen skall tillsynsmyndigheten bestämma i vilka fall verk-

ställighetsbeslut bör meddelas. I första hand bör sådana förbehållas ärenden där

skyndsamma åtgärder är erforderliga för att förhindra skador eller olägenheter.

Sådana beslut bör också kunna meddelas i de fall villkor i tillståndsbeslut

eller föreskrifter som meddelats med stöd av balken inte iakttagits. I övriga

fall, t.ex. vid åsidosättande av de allmänna aktsamhetsreglerna i balken, bör

beslutet normalt gälla först sedan det vunnit laga kraft.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

22 § Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsyn enligt

detta kapitel.

I de flesta av de lagar som sammanförs i miljöbalken finns en bestämmelse

motsvarande den som återfinns i paragrafen. Dessa paragrafer har med endast

redaktionella ändringar förts in i miljöbalken.

23 § De som har tagit befattning med ärenden enligt denna balk eller har utfört

sådana undersökningar som anges i 17 § andra stycket första meningen får inte

obehörigen röja eller utnyttja vad de därvid har fått veta om affärs- eller

driftsförhållanden eller förhållanden av betydelse för landets försvar.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Paragrafen motsvarar 44 § miljöskyddslagen och 23 § lagen om kemiska produkter.

 I paragrafen föreskrivs tystnadsplikt för de som har tagit befattning med

ärenden enligt balken.

 Av 15 § framgår emellertid att undersökning av verksamhet som kan befaras vara

miljöfarlig kan utföras av utomstående enskilda. För dessa och andra enskilda

som deltar i myndigheternas verksamhet enligt balken gäller tystnadsplikt enligt

förevarande paragrafs första stycke.

 Befattningshavarna hos en myndighet är underkastade sekretesslagens regler.

5.1.19 19 kap. Avgifter

Avgift för myndigheters verksamhet

1 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets verksamhet

enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken. Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela föreskrifter om sådana

avgifter såvitt gäller kommunens verksamhet.

 Bestämmelser om avgifter för bortforsling och slutligt omhändertagande av

avfall genom kommunens försorg finns i 4-6 §§.

Paragrafens första stycke motsvarar 69 § miljöskyddslagen, 18 § första stycket

lagen om kemiska produkter och 22 § hälsoskyddslagen.

 Som framgår av den allmänna motiveringen har den ändringen gjorts i förhållande

till tidigare lagstiftning att det på den statliga sidan endast är regeringen

som får meddela föreskrifter om avgifter. När föreskrifter om avgifter beslutas

måste gränsdragningen mellan skatter och avgifter alltid beaktas. Denna fråga

har tidigare behandlats i flera lagstiftningsärenden, senast av Lagrådet i

yttrande över en lagrådsremiss av den 27 januari 1994 med förslag till lag om

genetiskt modifierade organismer (prop. 1993/94:198). Avgiftskriterierna är

uppfyllda i den mån avgifterna utgör vederlag för en myndighetsutövning som är

riktad direkt mot den avgiftsskyldige. Detta gäller t.ex. avgifter som tas ut

för kostnader för handläggningen av en ansökan eller en anmälan eller för

provtagning eller inspektion. Delegationsbestämmelsen i paragrafen får inte

användas för att besluta om avgifter som skall utgå även om företaget inte varit

föremål för någon direkt åtgärd från myndigheternas sida eftersom en sådan

avgift får anses ha karaktären av skatt.

 Med stöd av bemyndigandet i paragrafen kan föreskrivas om de avgifter som kan

tas ut för en myndighets verksamhet med prövning och tillsyn enligt balken. Även

anmälningsärenden kan avgiftsbeläggas enligt denna bestämmelse.

 För tillståndspliktiga verksamheter, inkl. godkännande, bör tillämpas ett

system som bygger på saktaxor med fasta årliga avgifter. Vad däremot gäller

anmälningsärenden och tillsyn över sådan verksamhet som inte är

tillståndspliktig kan en timbaserad avgift tillämpas. I sådana fall då det

ankommer på kommunerna att fastställa avgifter bör dessa hållas på en likartad

nivå. Detta kan ske t.ex. därigenom att Kommunförbundet, eventuellt med bistånd

av Naturvårdsverket, lämnar rekommendationer om avgiftsnivån.

 Meningen är att avgifterna skall täcka en myndighets kostnader. Något överskott

skall däremot inte uppkomma för myndigheten.

 I andra stycket erinras om att det finns särskilda bestämmelser om avgifter som

avser den kommunala avfallshanteringen. Bemyndigandet i första stycket gäller

alltså inte sådana avgifter.

Dispensavgift

2 § Om det med stöd av denna balk har meddelats föreskrifter som medger undantag

från en bestämmelse i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken och ett sådant undantag kan antas innebära ekonomisk fördel för den som

medges undantag, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

föreskriva att en särskild avgift skall tas ut för att utjämna en sådan fördel.

Paragrafen motsvarar 19 § lagen om kemiska produkter och 2 § lagen om

svavelhaltigt bränsle.

 Bemyndigandet har emellertid gjorts generellt tillämpligt eftersom föreskrifter

om undantag som här avses kan komma att meddelas även inom andra områden än de

som i dag regleras i lagen om kemiska produkter och lagen om svavelhaltigt

bränsle. En avgift enligt förevarande paragraf har ett annat syfte än avgifter

enligt 1 och 5 §§. Den är också av en principiellt annan karaktär. Sålunda

gäller för denna typ av avgift inte den s.k. självkostnadsprincipen.

 Syftet med avgiften är dubbelt. Dels skall den förhindra att konkurrensen

snedvrids till följd av undantag från bestämmelser i balken, dels skall den

begränsa antalet ansökningar om sådana undantag. Avgiften skall vara så hög att

ett undantag aldrig kan bli lönsamt.

 Föreskrifter enligt denna paragraf behöver inte utformas så att avgiften

motsvarar den vinning som undantag kan antas medföra i varje enskilt fall. I

stället kan avgiften bestämmas enligt taxa som grundas på en genomsnittlig

ekonomisk fördel. I det enskilda fallet kan detta få till följd att avgift utgår

trots att det inte uppkommer någon ekonomisk fördel.

Skyldighet att lämna uppgifter

3 § Den som är avgiftsskyldig enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 1 §

första stycket eller 2 § eller som är skyldig att ersätta kostnad enligt 18 kap.

15 § andra stycket eller enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 18 kap.

17 § tredje stycket skall lämna de uppgifter som behövs för att bestämma

avgiftens eller ersättningens storlek. Uppgifterna skall lämnas till den

myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver Om avgiften eller

ersättningen skall bestämmas av en kommunal myndighet får kommunen meddela

föreskrifter om uppgiftsskyldighet.

Paragrafens lydelse motsvarar delvis 18 § andra stycket lagen om kemiska

produkter.

 Även detta bemyndigande har gjorts generellt tillämpligt på avgifter och

ersättning för vissa kostnader enligt balken. Det kan tillämpas t.ex. då en

avgift skall beräknas med hänsyn till omsättningens storlek för att få en

rättvis fördelning mellan berörda företag. Inte heller avgifter eller

ersättningar som grundas på ett sådant underlag får överstiga myndighetens

självkostnader.

Avgift för kommunal renhållning

4 § Kommunen får meddela föreskrifter om att avgift skall betalas för sådan

bortforsling och sådant slutligt omhändertagande av avfall som sker genom

kommunens försorg enligt denna balk. Avgiften skall enligt kommunens bestämmande

betalas till kommunen eller till den som utför renhållningen.

 I fråga om avgift för hantering av avfall från fartyg finns särskilda

bestämmelser i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg.

Paragrafen överensstämmer med 15 § renhållningslagen.

 I denna paragraf och de två följande finns bestämmelser om avgifter för den

kommunala hanteringen av avfall.

5 § Avgift som avses i 4 § skall vara årlig eller på annat sätt periodisk. Om

avgiften avser bortforsling och slutligt omhändertagande vid enstaka tillfällen,

får kommunen besluta att avgiften skall betalas särskilt för varje tillfälle i

fråga. Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka

nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för renhållningen. Från

dessa kostnader skall avräknas kostnaderna för vad som kan belöpa på användning

av anläggningar eller utrustning för annat ändamål än renhållning. Avgiften får

tas ut på ett sådant sätt att återanvändning, återvinning eller annan

miljövänlig avfallshantering främjas.

 Om kommunen avtalar med någon annan att utföra renhållningen, får avtalet

läggas till grund för beräkning av avgiften, om inte kostnaden därigenom blir

väsentligt högre än om kommunen själv utför renhållningen.

Paragrafen överensstämmer med 16 § renhållningslagen.

 Enligt första stycket ingår bland de kostnader som ligger till grund för

avgiften även nödvändiga planeringskostnader. Att kommunen har skyldighet att

planera avfallshanteringen framgår av 16 kap. 4 och 9 §§.

6 § Avgift enligt 4 § skall betalas enligt taxa, som antas av kommunfullmäktige.

 I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan saknar tillämplig

bestämmelse om avgift. Därvid skall de grunder som anges i 5 § beaktas.

 Taxan skall innehålla föreskrifter om vem som är avgiftsskyldig och till vem

avgiften skall betalas.

Paragrafen överensstämmer med 17 § renhållningslagen.

 Enligt andra stycket måste det anges i taxan hur avgiften skall bestämmas i

alla de fall då taxan saknar tillämplig bestämmelse och inte endast då

bortforslingen och det slutliga omhändertagandet av avfallet måste ske i

särskild ordning på grund av avfallets mängd eller sammansättning.

Producentavgift

7 § Om en kommun forslar bort eller slutligt omhändertar avfall som avses i 16

kap. 6 §, skall producenten betala en avgift för detta, under förutsättning att

föreskrift härom har meddelats av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, kommunen eller en statlig myndighet. Avgiften skall betalas till

kommunen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Paragrafen, som motsvarar 17 a § renhållningslagen, har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

 Enligt denna paragraf får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer besluta att ta ut en avgift av producenten i det fall kommunen har

kvar ansvaret för bortforsling och slutligt omhändertagande. Kommunens avgift

skall emellertid i sådant fall reduceras i motsvarande mån, eftersom

avgiftsuttaget enligt 5 § inte får överstiga kostnaderna.

 Avgift kan tas ut för att täcka kostnaderna antingen för både bortforsling och

slutligt omhändertagande eller bara för det ena av momenten, om ansvaret för det

andra ligger hos producenten (jfr 16 kap. 6 § första stycket). Avgiften skall

betalas till den statliga eller kommunala myndighet som regeringen bestämmer. I

vanliga fall torde avgiften baseras på den typiska hanteringskostnaden för ett

visst slags avfall. Avgiften bör i sådana fall bestämmas centralt, varvid det

ankommer på regeringen att meddela verkställighetsföreskrifter om fördelningen

mellan kommunerna av inbetalda avgifter.

 Av 16 kap. 2 § framgår vad som avses med producent.

5.1.20 20 kap. Överklagande

1 § Om inte något annat framgår av 2 eller 3 § får i ett enskilt fall ett beslut

enligt 6 eller 8-19 kap. eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av

något av dessa kapitel överklagas

 1. hos länsstyrelsen, om beslutet har meddelats av en kommun eller en kommunal

nämnd,

 2. hos Koncessionsnämnden för miljöskydd, om beslutet har meddelats av någon

annan statlig myndighet än som anges i 3 och avser en fråga om miljöfarlig

verksamhet,

 3. hos regeringen, om beslutet har meddelats av Koncessionsnämnden för

miljöskydd eller Försvarsmakten eller generalläkaren. Beslut av Koncessions-

nämnden för miljöskydd i ett till nämnden överklagat ärende får inte överklagas.

 Om Koncessionsnämnden för miljöskydd i ett överklagat ärende finner att det

finns hinder mot den sökta verksamheten enligt 13 kap. 5 § men att det finns

sådana omständigheter som avses i andra stycket nämnda paragraf eller ärendet på

något annat sätt rör en fråga av särskild vikt, skall nämnden med eget yttrande

överlämna ärendet till regeringen för prövning av tillstånd till verksamheten.

Paragrafens första och andra stycke motsvarar 48 § första och andra styckena

miljöskyddslagen och såvitt avser punkt 1 i paragrafen 40 § första stycket

naturvårdslagen, 25 § första stycket hälsoskyddslagen och 26 § första stycket

renhållningslagen.

 Avgöranden enligt sjätte och sjunde avdelningarna i balken omfattas inte av

detta kapitel om överklagande. Det innebär bl.a. att en länsrätts avgörande i

fråga om miljöskyddsavgift fullföljs i den ordning som stadgas i

förvaltningsprocesslagen och att de frågor som skall prövas av allmän domstol,

exempelvis fråga om ansvar för brott, skall överklagas enligt den ordning som

föreskrivs i rättegångsbalken.

 De bestämmelser om överklagande som finns i gällande lagstiftning har, såvitt

gäller beslut i frågor avseende miljöfarlig verksamhet, överförts och

sammanförts till förevarande paragraf. Av paragrafen framgår vidare att alla

beslut i enskilda fall enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade med

stöd av balken som meddelats av en kommun, med undantag av vissa beslut som

avser ersättning för kostnader, förbud vid vite och avgifter, skall överklagas

hos länsstyrelsen. Med beslut i enskilda fall avses andra beslut än normbeslut

om föreskrifter. Normbeslut överklagas enligt 4 §.

 Kommunala beslut i enskilda fall enligt miljöbalken skall alltså inte i något

fall överklagas direkt till kammarrätten som kommunalbesvär enligt kommunallagen

(1991:900).

 Beslut kan vidare komma att meddelas av Försvarsmakten eller Försvarsmakten

genom generalläkaren. Ett sådant beslut skall alltid överklagas till regeringen.

Detta framgår av 1 § första stycket tredje punkten.

 Koncessionsnämnden är sista instans i ärenden som fullföljts dit. Detta framgår

av första stycket 3. Det gäller också beträffande frågor som i ett fullföljt

ärende uppkommit först hos nämnden. Det går exempelvis inte att klaga om

Koncessionsnämnden avvisar någons talan i ett fullföljt ärende. Detta är ingen

förändring i förhållande till gällande reglering.

 Andra stycket motsvarar 48 b § sista stycket miljöskyddslagen. Stadgandet

innehåller en bestämmelse om att Koncessionsnämnden skall överlämna ärendet till

regeringens prövning om omständigheterna är sådana som avses i 13 kap. 5 § andra

stycket. Myndigheten får också underställa ett överklagat ärende regeringens

prövning om ärendet på något annat sätt rör en fråga av särskild vikt.

 Lagrådet har i sitt yttrande föreslagit att det i första stycket skall hänvisas

till 5-18 kap. I 3 § i förevarande kapitel regleras överklagande av bl.a. beslut

i fråga om avgifter enligt 19 kap., dock inte beslut enligt nämnda kapitel som

meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren. Överklagande av dessa beslut

regleras i 1 §. Beslut enligt 5 kap. fattas av regeringen och det finns inga

beslut som kan överklagas enligt 7 kap. Hänvisningen i denna paragraf bör därför

gälla 6 eller 8-19 kap. Paragrafen har i övrigt avfattats i enlighet med

Lagrådets synpunkter.

2 § Beslut i ett enskilt fall av en annan statlig myndighet än regeringen i en

fråga som avses i 9-11 kap. och i 14 - 16 kap., överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut av Försvarsmakten eller generalläkaren överklagas

dock hos regeringen.

 Hos regeringen överklagas dock beslut i en fråga som avses i

 1. 9 kap. och som rör bildande av ett naturreservat, naturvårdsområde,

kulturreservat, kulturvårdsområde eller dispens från bestämmelserna om

strandskydd,

 2. 10 kap. och som rör tillstånd till markavvattning och detaljdränering genom

täckdikning,

 3. 11 kap. och som rör tillstånd till stenbrytning eller täktverksamhet, eller

 4. 14 eller 16 kap. och som rör tillstånd till eller förbud mot export eller

import.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Första stycket motsvaras av 40 § andra stycket naturvårdslagen, 34 § första

stycket första meningen förordningen (1985:835) om kemiska produkter, 25 § andra

stycket hälsoskyddslagen och 26 § andra stycket första meningen

renhållningslagen.

 I paragrafen regleras överklagande av beslut i enskilda fall som avses i 9-11

och 14-16 kap. Härmed avses beslut som fattats med stöd av såväl balken som

bemyndigande i balken.

 De bestämmelser om överklagande som finns i de särskilda lagar och föreskrifter

meddelade med stöd av dessa lagar som sammanförs i miljöbalken överförs sakligt

sett i huvudsak oförändrade till miljöbalken. Av detta följer att exempelvis

beslut om dispens från strandskydd och tillstånd till täktverksamhet och

markavvattning alltjämt överklagas till regeringen. Beslut som överklagas till

förvaltningsdomstol skall emellertid, i motsats till vad som gäller i dag,

prövas av länsrätt som första domstolsinstans och inte av kammarrätt. De närmare

skälen härför har utvecklats i avsnitt 4.17.

 Av tredje stycket framgår att prövningstillstånd krävs för överklagande till

kammarrätten.

3 § Hos allmän förvaltningsdomstol överklagas beslut i ett enskilt fall i fråga

om

 1. ersättning för kostnader enligt 18 kap. 15 § andra stycket eller 17 § tredje

stycket,

 2. förbud vid vite enligt 18 kap. 16 § första stycket,

 3. sådana avgiftersom avses i 19 kap. 1 och 2 §§, 4 § första stycket och 7 §

och som inte meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren,

 4. övriga fall som avses i 18 kap., om beslutet inte är av det slag som anges i

1 § första stycket 1-3.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

I paragrafen regleras överklagande av beslut i frågor som avses i dels 18 kap.

om tillsyn, dels 19 kap. om avgifter. Paragrafen reglerar överklagande av beslut

som fattats med stöd av såväl balken som föreskrifter meddelade med stöd av

balken.

 Av första stycket punkterna 1-3 framgår att beslut i vissa frågor som avses i

18 kap. skall överklagas till länsrätt. De beslut som avses är beslut i frågor

om ersättning för vissa kostnader och om förbud vid vite. Vidare framgår att

även beslut i fråga om avgifter enligt 19 kap. skall överklagas till länsrätt.

Till skillnad från vad som gällt tidigare skall således beslut i fråga om

avgifter av såväl kommunal nämnd som statlig myndighet överklagas till allmän

förvaltningsdomstol. Undantag har dock gjorts för beslut meddelade av

Försvarsmakten eller Försvarsmakten genom generalläkaren.

 I första stycket punkten 4 regleras hur övriga beslut enligt 18 kap.

överklagas.

 Av andra stycket framgår att prövningstillstånd krävs för överklagande till

kammarrätten.

4 § Beslut som inte gäller enskilda fall och som har meddelats av annan statlig

myndighet än regeringen med stöd av ett bemyndigande i balken överklagas hos

regeringen.

Enligt paragrafen skall beslut, meddelade av en annan statlig myndighet än

regeringen, som inte riktar sig till någon enskild person utan exempelvis gäller

utfärdande av föreskrifter som skall lända till allmän efterrättelse, överklagas

till regeringen. I paragrafen regleras endast beslut som meddelats av annan

statlig myndighet än regeringen. Det innebär att motsvarande beslut av en kommun

överklagas som kommunalbesvär enligt kommunallagen. Detta gäller bl.a. en

kommuns beslut att anta en renhållningsordning

 Paragrafen har i huvudsak avfattats i enlighet med Lagrådets förslag.

Rätt att överklaga

5 § Miljöombudsmannen har rätt att överklaga beslut enligt denna balk eller

enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken utom såvitt avser

frågor enligt 21, 23, 24 och 25 kap.

 Statens naturvårdsverk har motsvarande rätt att överklaga beslut i frågor som

avses i 9-13 kap.

I denna paragraf och de två närmast följande paragraferna regleras vilka som,

utöver de som enligt allmänna föreskrifter i förvaltningslagen, har rätt att

överklaga. Genom förevarande bestämmelse ges Miljöombudsmannen och Statens

naturvårdsverk denna rätt. Av lagtexten framgår att den rätt att överklaga som

regleras i förevarande paragraf inte avser domar eller beslut enligt 21, 23, 24

och 25 kap. miljöbalken. I dessa kapitel regleras bl.a. frågor om ansvar för

brott och skadestånd.

 Miljöombudsmannens rätt att överklaga beslut enligt miljöbalken blir aktuell i

de fall där denne anser att allmänna intressen eller miljöhänsyn inte har

beaktats i tillräckligt hög grad. Miljöombudsmannens rätt att överklaga är inte

begränsad till vissa sakområden. Däremot är miljöombudsmannens rätt att

överklaga begränsad vad gäller frågor som rör exempelvis Försvarsmakten.

Miljöombudmannens rätt att överklaga har behandlats närmare i avsnitt 4.16.

 Naturvårdsverkets rätt att överklaga är begränsad till frågor som rör naturvård

och miljöfarlig verksamhet.

 I de fall en miljöorganisation, en sammanslutning av konsumenter eller en annan

ideell organisation, en central arbetstagarorganisation, motsvarande

organisation på arbetsgivarsidan eller en intresseorgansation för yrkesfiskare

anser att ett beslut skall överklagas skall de väcka Miljöombudsmannens

uppmärksamhet på behovet att överklaga. Miljöombudsmannen har då att pröva om

han, utifrån de intressen han har att bevaka, anser att beslutet skall prövas i

högre instans. Vid denna prövning biträds han av ett ideellt råd med

representanter för miljöorganisationerna. Av 6 § framgår att vissa av nu nämnda

organisationer, dessutom har en i förhållande till Miljöombudsmannen subsidiär

rätt att överklaga vissa beslut.

6 § Om Miljöombudsmannen i ett särskilt fall beslutar att inte överklaga ett

beslut som avses i 5 §, får beslutet överklagas av

 1. en organisation som är att anse som central arbetstagarorganisation enligt

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller motsvarande organisation

på arbetsgivarsidan i frågor som avses i 13 och 14 kap.,

 2. en sammanslutning av konsumenter i frågor som regleras i 14 kap. eller i

föreskrifter som är utfärdade med stöd av 14 kap.,

 3. en intresseorganisation för yrkesfiskare i frågor som avses i 13 kap.

Av denna paragraf framgår att en central arbetstagarorganisation eller

motsvarande organisation på arbetsgivarsidan, en sammanslutning av konsumenter,

jfr. 10 § Marknadsföringslagen (1975:1418) eller en intresseorganisation för

yrkesfiskare har en i förhållande till Miljöombudsmannen subsidiär rätt att

överklaga vissa beslut.

 Som Lagrådet angett saknas det anledning att tillerkänna arbetgivar- och

arbetstagarorganisationer klagorätt i vidare mån än som motiveras av frågornas

samband med arbetsmiljön. En sådan arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation

som avses i paragrafen har därför givits rätt att överklaga beslut i frågor som

avses i 13 kap. om miljöfarlig verksamhet och i 14 kap. om kemiska produkter.

Rätten att överklaga för en sammanslutning av konsumenter gäller beslut inom

kemikalieområdet, dvs. frågor som regleras i 14 kap. eller i föreskrifter som är

utfärdade med stöd av 14 kap. Även rätten att överklaga för en

intresseorganisation för yrkesfiskare har enligt Lagrådets förslag gjorts

subsidiär i förhållande till Miljöombudsmannen och gäller endast beslut som

avses i 13 kap. Anledningen till att en intresseorganisation av yrkesfiskare har

givits överklaganderätt är bl.a. att de i viss mån intar en särställning i detta

sammanhang såtillvida att de i regel inte har en sådan fastighetsanknytning att

de är att anse som sakägare i miljöskyddsärenden.

 Med orden "frågor som avses i" avses i detta kapitel, vilket även framgår av

bl.a. motiveringen till 2 §, såväl frågor i de i paragrafen angivna kapitlen som

frågor i de föreskrifter som meddelats med stöd av dessa kapitel. Föreskrifterna

behöver därför inte särskilt omnämnas såsom Lagrådet gjort i sitt förslag till

lydelse av 6 § 1.

7 § Rätten att överklaga beslut enligt 5 § första stycket och 6 § gäller inte

beslut som avser Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller Försvarets

radioanstalt.

Av paragrafen framgår motsatsvis att endast Statens naturvårdsverk har rätt att

överklaga beslut som rör Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt.

 Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

SJÄTTE AVDELNINGEN

PÅFÖLJDER

5.1.21 21 kap. Straffbestämmelser m.m.

1 § Den som vid hantering eller import eller export av en kemisk produkt eller

en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, med uppsåt

eller av grov oaktsamhet åsidosätter vad som är föreskrivet i 2 kap. 2 §, döms

för miljöfarlig kemikaliehantering till böter eller fängelse i högst två år.

Paragrafen motsvaras av nuvarande 5 § 1 stycket 1 meningen lagen (1985:426) om

kemiska produkter. Skälen för att straffbelägga denna försiktighetsregel framgår

av avsnitt 4.18.3 medan skälen för straffhöjningen framgår av avsnitt 4.18.4.

 Regeringen delar Lagrådets uppfattning att brottsbenämningen "miljöfarlig

kemikaliehantering" bör användas stället för "oförsiktig kemikaliehantering"

eftersom det rör sig om ett brott som kan begås med uppsåt. I paragrafen

hänvisas dessutom, på grund av lagrådets omdisponeringar av lagtexten, till 2

kap. 2 § i stället för till 1 kap. 8 §.

2 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bedriver en verksamhet, hanterar

en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha tillstånd,

godkännande eller medgivande eller utan att ha gjort en anmälan, döms, om

tillstånd, godkännande, medgivande eller anmälan föreskrivs i denna balk eller i

en föreskrift som har meddelats med stöd i balken, för otillåten miljöverksamhet

till böter eller fängelse i högst två år.

Paragrafen innehåller ansvarsbestämmelser avseende den som antingen åsidosätter

krav på tillstånd, godkännande, medgivande eller anmälan.Den som kan dömas till

ansvar är någon som bedriver en verksamhet, hanterar en kemisk produkt eller

vara eller vidtar någon annan åtgärd.

 Överträdelser som omfattas av paragrafen är att någon utan att regeringen har

meddelat tillstånd eller medgett undantag från kravet på tillstånd påbörjar en

anläggning eller vidtar någon annan åtgärd som anges i 5 kap. 1 § i balken.

Detsamma gäller den som påbörjar eller fortsätter utförandet av en anläggning

eller åtgärd sedan regeringen enligt 5 kap. 2 § i balken har beslutat att

anläggningen eller åtgärden inte får utföras utan tillstånd. Övriga bestämmelser

som omfattas av 2 § är 9 kap. 14 §, 10 kap. 1 §, 11 kap. 1 och 5 §§, 13 kap. 11

§, 14 kap. 10 §, 14 kap. 11 §, 15 kap. 7 §, 16 kap. 15 § samt 18 kap. 7 § andra

stycket. Överträdelse av 9 kap. 9 § faller under såväl 2 § som 6 §.

 Ansvar ådöms vid uppsåt eller grov oaktsamhet. Tillämpningen av straffreglerna

vid oaktsamhetsbrott har behandlats i avsnitt 4.18.4.

3 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter att lämna en uppgift eller

den som lämnar en oriktig uppgift och därigenom försvårar en tillståndsprövning

eller en tillsynsmyndighets kontroll av en verksamhet, av hanteringen av en

kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk

produkt eller av någon annan åtgärd, döms för försvårande av miljökontroll till

böter eller fängelse i högst två år.

Regler om uppgiftsskyldighet finns i flera av de lagar som skall inordnas i

miljöbalken. I balkens kapitel om ansvar är frågor om ansvar när sådan

skyldighet åsidosätts reglerade i 3 och 4 §§. Förevarande paragraf är inriktad

på brott där en tillståndsmyndighets prövning eller en tillsynsmyndighets

verksamhet försvåras av handlingen eller underlåtenheten. Enligt 4 § straffas

brott mot en mer allmän informationsskyldighet.

 I första stycket föreskrivs straffansvar dels för underlåtenhetsbrott, dels för

lämnande av oriktiga uppgifter. Underlåtenheten består i att inte lämna en

uppgift. Skyldigheten att lämna uppgiften skall bygga antingen direkt på balkens

bestämmelser eller på en föreskrift som meddelats med stöd av balken. En

förutsättning för att uppgift skall behöva lämnas kan naturligtvis vara och är

ofta att den begärs av en tillstånds- eller tillsynsmyndighet men myndighetens

begäran måste ha stöd i balken eller en föreskrift för att straffansvar skall

kunna inträda.

 Tillsynsmyndigheten kan förelägga vite för att få ut en viss uppgift. Om ett

sådant vitesföreläggande inte följs, får talan föras om utdömande av vitet och

straff kan enligt 9 § tredje stycket inte utdömas för underlåtenheten.

 Ytterligare krävs för straffansvar enligt förevarande paragraf att un-

derlåtenheten eller den oriktiga uppgiften försvårar en tillståndsprövning eller

en tillsynsmyndighets kontroll. Annars faller underlåtenheten eller den oriktiga

uppgiften under den lindrigare straffskalan i 4 §.

 Som exempel på en handling som faller under 3 § kan anföras att någon som

enligt 18 kap. 14 § balken förelagts inkomma med upplysningar inkommer med

oriktiga sådana eller att någon underlåter att inkomma med miljörapport enligt

13 kap. 41 § och därigenom försvårar tillsynsmyndighetens kontroll av

verksamheten. Ett ytterligare exempel är att någon åsidosätter skyldighet enligt

18 kap. 20 § att vid anfordran uppvisa beslut för en naturvårdsvakt eller polis.

4 § Den som i något annat fall än som avses i 3 § med uppsåt eller av

oaktsamhet

 1. underlåter att lämna uppgifter i en handling eller som i en handling lämnar

oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller

 2. underlåter att märka en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller

har behandlats med en kemisk produkt eller som märker produkten eller varan med

en oriktig uppgift eller utelämnar en uppgift i märkningen

 döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra bedömningen av

riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas eller för att hushållning med

mark och vatten eller material skall äventyras, för bristfällig miljöinformation

till böter eller fängelse i högst ett år.

Medan 3 § är inriktad på brott mot uppgiftsskyldighet där en tillstånds-

myndighets prövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet försvåras, är i 4 §

föreskrivet straff för brott mot en mer allmän informationsskyldighet.

 Det är en förutsättning för straffansvar att uppgiften skall lämnas antingen i

en skriftlig handling eller i en märkning av en kemisk produkt eller en vara som

innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt. Enbart en muntligt lämnad

oriktig uppgift är sålunda inte straffbar enligt denna paragraf.

 En ytterligare förutsättning för straffansvar är att den bristfälliga

informationen är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att hälsan eller

miljön skadas eller för att hushållning med mark och vatten eller material skall

äventyras. Det krävs alltså inte att någon faktiskt blivit vilseledd utan det är

tillräckligt att oriktigheten är ägnad att försvåra riskbedömningen i nu angivna

hänseenden.

 Under nu angivna förutsättning bestraffas både passivitet och ett aktivt

uppgiftslämnande. Underlåtenhet att avge en handling eller utföra en märkning

som krävs enligt bestämmelse i balken eller annan författning som meddelats med

stöd av balken är alltså straffbar i samma mån som en oriktig eller utebliven

uppgift i en sådan handling eller märkning.

 Som exempel på en straffbar handling som avses med denna bestämmelse kan nämnas

att i märkning enligt 14 kap. 7 § balken lämna oriktig uppgift som är ägnad att

försvåra bedömningen av riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas.

5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus på en plats som

allmänheten har tillträde eller insyn till, med plåt, glas, plast, papper,

avfall eller annat, döms för nedskräpning till böter eller fängelse i högst ett

år.

Paragrafen innehåller både den materiella regeln och ansvarsregeln.

Brottsbeskrivningen är alltså fullständig. I tidigare lagstiftning motsvarar den

23 § och 37 § första stycket 7 naturvårdslagen.

 Eftersom nedskräpning är ett påtagligt problem som drabbar många bör som

Koncessionsnämnden för miljöskydd förordat straffet för nedskräpning skärpas mot

vad som i dag är föreskrivet i naturvårdslagen. Straffmaximum har därför

fastställts till ett år i stället för sex månader.

6 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av

grov oaktsamhet bryter mot villkor, inskränkningar eller förbud enligt

 1. 5 kap. 3 §,

 2. 9 kap. 4 § första stycket, 9, 11, 14 och 15 §§,

 3. 10 kap. 1 § första stycket och 3-6 §§,

 4. 11 kap. 2, 4-7 och 9 §§,

 5. 13 kap. 6, 20, 23-25, 31-35 och 38 §§,

 6. 14 kap. 11 och 12 §§,

 7. 16 kap. 8, 12, 14 och 15 §§.

 För försök till brott mot 16 kap. 12 § döms till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken.

I paragrafen sanktioneras brott mot villkor, inskränkningar och förbud som

framgår direkt av eller som meddelats med stöd av de bestämmelser vartill

paragrafen hänvisar. Till skillnad mot tidigare lagstiftning innebär detta en

avkriminalisering såvitt gäller viss miljöfarlig verksamhet (23 och 41 §§

miljöskyddslagen)

 I andra stycket sanktioneras förbud avseende dumpning redan på försöksstadiet.

Detta överensstämmer med gällande rätt.

 Till skillnad från i lagrådsremissen har överträdelse av förbud enligt 11 kap.

5 § kriminaliserats, vilket överensstämmer med gällande rätt.Hänvisningarna i

paragrafen har justerats med beaktande av de omdisponeringar av lagtexten som

Lagrådet gjort i sitt yttrande.

7 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av

grov oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av

 1. 9 kap. 16 §,

 2. 10 kap. 7 §,

 3. 13 kap. 7-10 och 40 §§,

 4. 14 kap. 5, 6, och 8 §,

 5. 15 kap. 8 och 9 §§,

 6. 16 kap. 6 och 7 §§,

 7. 17 kap. 1 §.

Även vad angår sanktioneringen av föreskrifter har direkta hänvisningar gjorts

till de bestämmelser som föreskrifterna skall ha meddelats med stöd av.

 Till skillnad från i lagrådsremissen har hänvisningarna till 14 kap. 9 och 10

§§ fått utgå eftersom brott mot dessa bestämmelser bestraffas antingen enligt 3

§ eller 4 §.

 Hänvisningarna i paragrafen har justerats med beaktande av de omdisponeringar

av lagtexten som Lagrådet gjort i sitt yttrande.

8 § Är ett brott som avses i 1, 2, 6 eller 7 § grovt, döms till fängelse i lägst

sex månader och högst sex år. Är brott som avses i 3 § grovt döms till fängelse

i högst fyra år.

 Vid bedömande av om ett brott är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen

begåtts systematiskt eller under längre tid, varit av mer omfattande art,

innefattat vilseledande av myndighet eller inneburit stora risker för människors

hälsa eller miljön.

Enligt paragrafens första stycke kan vissa brott som behandlas i 1-3 eller 6-7 §

bedömas som grova.

 Av skäl som redovisats i avsnitt 4.18.5 bör till skillnad från vad kommittén

föreslagit inte något krav på uppsåt uppställas för att brottet skall anses som

grovt.

 Straffskalan för grova fall av brott som avses i 1, 2, 6 eller 7 § över-

ensstämmer med den som gäller för grova förmögenhetsbrott, dvs. grov stöld,

grovt bedrägeri och grov förskingring.

 I andra stycket anges omständigheter som skall beaktas särskilt vid bedömningen

av frågan om brottet är grovt. Såsom är fallet vid motsvarande reglering i

brottsbalken är det fråga om exempel. Andra omständigheter kan i det enskilda

fallet göra brottet grovt och trots att någon av de angivna omständigheterna

föreligger kan förhållandena i det enskilda fallet vara sådana att brottet inte

bör bedömas som grovt.

 Bestämmelsen i andra stycket kan i fråga om försvårande av miljökontroll

tillämpas när det rör sig om en stor mängd oriktiga uppgifter eller oriktiga

uppgifter om väsentliga förhållanden som får till följd att ett tillstånd

beviljas trots att så inte skulle ha skett om de rätta förhållandena varit kända

eller att de oriktiga uppgifterna försvårar en tillsynsmyndighets kontroll av

verksamheten i sådan omfattning att kontrollen blir helt illusorisk.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

9 § För ringa brott döms inte till ansvar enligt detta kapitel.

 Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med samma

eller strängare straff i brottsbalken eller om ansvar för gärningen kan dömas ut

enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta

kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet.

Enligt första stycket undantas ringa fall från straffbarhet. Detta över-

ensstämmer med gällande rätt.

 Andra stycket i paragrafen motsvarar 37 § tredje stycket naturvårdslagen, 45 §

tredje stycket miljöskyddslagen, 23 § andra stycket hälsoskyddslagen, 24 §

tredje stycket renhållningslagen 20 § tredje stycket lagen om kemiska produkter

och 6 § 2 punkten dumpningslagen. Enligt dessa lagrum skulle inte dömas till

ansvar, om ansvar för gärningen kunde ådömas enligt brottsbalken. I den nya

paragrafen anges i stället att det inte skall dömas till ansvar enligt balken om

gärningen är belagd med samma eller strängare straff i brottsbalken. Olika

miljöbrott kan tänkas motsvara också lindrigare gärningar som behandlas i

brottsbalken, t.ex. skadegörelse och åverkan. I sådant fall skall alltså dömas

till ansvar enligt miljöbalken. Detta är dock inte fallet med brott mot var-

usmugglingslagen som alltså skall bedömas enligt den lagen framför detta kapitel

av balken. Detta medför bl.a. att import av bränsle i strid mot föreskrift som

har meddelats med stöd av 13 kap. 9 § är att bedöma enligt varusmugglingslagen.

 Tredje stycket motsvarar 45 § andra stycket miljöskyddslagen. Se även 20 §

sista stycket lagen om kemiska produkter, 37 § 3 stycket naturvårdslagen och

24 § sista stycket renhållningslagen. Bestämmelsen anger att om ett

vitesföreläggande har överträtts så skall det inte dömas till ansvar för gärning

som omfattas av föreläggandet.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

10 § Om en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med

en kemisk produkt eller annan egendom har varit föremål för brott enligt 1, 2, 6

eller 7 § skall egendomen eller värdet därav samt utbyte av sådant brott för-

klaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. I övrigt finns

bestämmelser om förverkande i 36 kap. brottsbalken.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvarar 22 §

lagen om kemiska produkter.

 Paragrafen innehåller inte någon bestämmelse om förverkande av hjälpmedel till

brott. I den mån behov av förverkande av sådant hjälpmedel skulle anses

föreligga i något fall, bör det kunna tillgodoses genom bestämmelsen i 36 kap. 3

§ brottsbalken om förverkande av föremål som på grund av sin särskilda

beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig

användning, se avsnitt 4.18.6.

5.1.22 22 kap. Miljöskyddsavgift

1 § Har en sådan överträdelse som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 § ägt rum och

är överträdelsen inte av obetydlig beskaffenhet, skall en särskild avgift

(miljöskyddsavgift) betalas. Miljöskyddsavgift skall betalas även om

överträdelsen inte skett med uppsåt eller av oaktsamhet.Miljöskyddsavgiften

tillfaller staten.

Paragrafen motsvarar delvis 52 § miljöskyddslagen. Till skillnad från vad som

gällt tidigare uppställs inte längre något krav på att överträdelsen skall ha

medfört ekonomiska fördelar.

 Miljöskyddsavgiften skall utgöra ett komplement till straff. Tillämpningen

skall begränsas till de överträdelser som i fall av uppsåt eller oaktsamhet hos

gärningsmannen kan medföra ansvar enligt miljöbalken för miljöfarlig

kemikaliehantering, otillåten miljöverksamhet samt brott mot 21 kap. 6 och 7 §§.

I 21 kap. 6 och 7 §§ föreskrivs ansvar för dels brott mot villkor,

inskränkningar och förbud, dels brott mot föreskrifter meddelade med stöd av

balken. För att miljöskyddsavgift skall kunna fastställas krävs att en

överträdelse har fullbordats.

 Eftersom det inte görs någon skillnad i fråga om de objektiva rekvisiten mellan

exempelvis å ena sidan otillåten miljöverksamhet och å andra sidan grovt sådant

brott hänvisas i paragrafen endast till de bestämmelser där de grundläggande

brottsbeskrivningarna finns.

 Med ordet "överträdelse" avses att gärningen objektivt sett skall strida mot de

miljöregler som sanktioneras genom vissa straffbestämmelser. För större

tydlighets skull anges i lagtexten uttryckligen att något subjektivt rekvisit,

uppsåt eller oaktsamhet, inte behöver vara uppfyllt.

 En miljöskyddsavgift skall inte betalas om överträdelsen är av obetydlig

beskaffenhet. Härmed avses att bagatellartade fall inte skall föranleda att

miljöskyddsavgift döms ut.

2 § Miljöskyddsavgiften skall betalas av den fysiska eller juridiska person som

har bedrivit den verksamhet i vilken överträdelsen har skett eller, om det inte

är fråga om en verksamhet, av den person som har vidtagit den förbjudna

åtgärden.

Paragrafen motsvarar 53 § miljöskyddslagen.

 Det avgörande för vem som i det enskilda fallet skall betala avgiften är vem

som är ansvarig för den verksamhet eller åtgärd som är aktuell. Alla slag av

juridiska personer, oavsett vad de fyller för funktion, bör kunna vara subjekt

för avgiften. Det krävs alltså inte att en ägare eller en tillståndshavare eller

någon annan som på liknande sätt har ansvaret för en verksamhet själv har gjort

sig skyldig till överträdelsen.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

3 § Miljöskyddsavgiftens belopp skall bestämmas med hänsyn till den fara eller

skada som en överträdelse av det slag som det är frågan om kan antas medföra

samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag allmänt sett

kan antas innebära för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd som

avses i 2 §.

 Miljöskyddsavgiften skall, om inte annat följer av 5 §, bestämmas till lägst

femtusen kronor och högst femhundratusen kronor.

 Närmare föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgiften enligt denna

paragraf får meddelas av regeringen.

Av första stycket i paragrafen framgår att miljöskyddsavgiften skall fastställas

med hänsyn till den fara eller skada som överträdelse av det slag som det är

fråga om kan antas medföra samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse

av detta slag allmänt sett kan antas innebära för den som bedriver en sådan

verksamhet eller vidtar en sådan åtgärd som avses i 2 §. Det är således inte

fråga om att i varje enskilt fall exakt bedöma den fara eller skada som

uppkommit eller beräkna de ekonomiska fördelar som överträdelsen inneburit.

Miljöskyddsavgiften skall i stället bestämmas mer schablonmässigt.

 I paragrafens andra stycke anges minimi- och maximibeloppen för

miljöskyddsavgiften. Vid synnerligen försvårande omständigheter kan dock

länsrätten enligt 5 § bestämma miljöskyddsavgiften till ett betydligt högre

belopp än vad som anges i denna paragraf.

 Högsta belopp till vilket miljöskyddsavgiften kan bestämmas enligt denna

paragraf är 500 000 kr. Miljöskyddsavgiften är avsedd att vara ett komplement

till bl.a. straff och företagsbot. Avgifterna skall bestämmas till så höga

belopp att det inte blir lönsamt att överträda exempelvis ett villkor i ett

tillstånd. De miljöskyddsavgifter som bestäms skall verka avhållande på

företaget i sig men också vara avskräckande för andra.

 Enligt tredje stycket bemyndigas regeringen att meddela närmare föreskrifter

för bestämmande av avgiften. Innehållet i dessa föreskrifter har berörts i

avsnitt 4.18.8.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

4 § Frågor om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten på talan av Mil-

jöombudsmannen. Talan väcks genom ansökan.

Bestämmelsen är i huvudsak ny. Frågan om fastställande av miljöskyddsavgift

skall till skillnad från vad som gällde enligt miljöskyddslagen prövas av

länsrätten. Skälen härför har närmare utvecklats i avsnitt 4.18.9. I fråga om

handläggningen blir allmänna förvaltningsprocessuella bestämmelser tillämpliga.

 Talan skall föras av Miljöombudsmannen. En närmare redogörelse för skälen till

detta finns i avsnitt 4.16.

5 § Vid synnerligen försvårande omständigheter får rätten bestämma

miljöskyddsavgiften till ett högre belopp än som anges i 3 §, dock högst tio

miljoner kronor.

 Rätten får också jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det till följd av

särskilda skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 §.

Paragrafen har utformats i huvudsaklig enlighet med Lagrådets förslag. Av första

stycket framgår att rätten, om det föreligger synnerligen försvårande

omständigheter, kan bestämma miljöskyddsavgiften till ett högre belopp än 500

000 kr, dock aldrig över 10 miljoner kronor. Denna möjlighet är endast

förbehållen domstol. Detta innebär att Miljöombudsmannen vid utfärdande av ett

avgiftsföreläggande enligt 6 § måste hålla sig till de beloppsgränser som anges

i 3 § andra stycket. Den höga tariffen i förevarande paragraf har bestämts med

den utgångspunkten att det alltid skall kunna tas ut en sanktionsavgift som

grundas i den ekonomiska vinningen.

 Synnerligen försvårande omständigheter kan anses föreligga exempelvis då

verksamhetsutövaren visat uppenbar nonchalans eller likgiltighet, eller vid

överträdelser som kan antas medföra mycket stora och omfattande skador eller kan

antas innebära mycket stora ekonomiska fördelar.

 Andra stycket motsvarar i sak 55 § miljöskyddslagen. Domstolen skall kunna

jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det till följd av särskilda skäl

skulle vara oskäligt att fastställa miljöskyddsavgiften enligt 3 § eller 5 §

första stycket. Särskilda skäl kan exempelvis vara att straff utdömts för samma

överträdelse. Detta innebär emellertid inte att länsrätten skall avvakta med ett

avgörande i avgiftsfrågan. Länsrätten har att ta upp ansökan om

miljöskyddsavgift till prövning direkt då den kommit in till domstolen.

Särskilda skäl kan även vara att otillåtna utsläpp orsakats av svårförutsebara

händelser eller inträffat trots att alla rimliga tekniska försiktighetsmått

iakttagits. Att jämkning eller eftergift endast är tillämplig i undantagsfall

och att regeln skall tillämpas restriktivt markeras genom kravet på att

särskilda skäl skall föreligga.

6 § Fråga om påförande av miljöskyddsavgift får i fall som inte är av större

vikt prövas av Miljöombudsmannen genom avgiftsföreläggande. Avgiftsföreläggande

innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i

1 § föreläggs miljöskyddsavgiften till godkännande omedelbart eller inom viss

tid.

 Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom

varigenom miljöskyddsavgift påförts. Godkännande som sker sedan

Miljöombudsmannen gjort ansökan hos länsrätten enligt 4 § är dock utan verkan.

Paragrafen innehåller en bestämmelse om ett summariskt förfarande vid uttagande

av miljöskyddsavgift. Avsikten med införandet av denna bestämmelse är att i fall

som inte är av större vikt ersätta ett dyrt och tidskrävande förfarande vid

domstol. Som framgår av första stycket är möjligheten att utfärda ett

avgiftsföreläggande begränsad till fall som inte är av större vikt. Härmed avses

exempelvis att frågor av principiell natur eller överträdelser som betingar en

hög miljöskyddsavgift skall prövas av domstol och inte genom

avgiftsföreläggande. De närmare skälen för bestämmelsen framgår av avsnitt

4.18.9.

 Av andra stycket framgår att ett godkänt föreläggande gäller som en

lagakraftvunnen dom. Detta innebär bl.a. att länsrätten inte kan ta upp samma

fråga till prövning efter det att föreläggandet har godkänts. Sista meningen i

andra stycket har enligt Lagrådets förslag utformats i närmare anslutning till

48 kap. 12 § rättegångsbalken.

7 § Miljöskyddsavgift får inte påföras, om ansökan till länsrätten inte har

delgetts den som anspråket riktas mot inom fem år från det att förutsättningarna

för att besluta om avgift inträffat.

Paragrafen motsvarar 56 § andra stycket miljöskyddslagen. Preskriptionstiden har

emellertid sänkts till fem år. Detta överensstämmer med motsvarande

straffrättsliga reglering för brott av normalgraden.

 Paragrafen har avfattats i enlighet med Lagrådets förslag.

8 § En påförd miljöskyddsavgift bortfaller i den mån verkställighet inte har

skett inom tio år från det att domen vann laga kraft.

Paragrafen överensstämmer, med undantag av redaktionell ändring som föranletts

av att avgörande i fråga om miljöskyddsavgift sker i dom och inte som tidigare i

form av beslut, med 63 § miljöskyddslagen.

SJUNDE AVDELNINGEN

ERSÄTTNING OCH SKADESTÅND

5.1.23 23 kap. Ersättning för intrång

1 § Ägare av en fastighet och innehavare av särskild rätt till en fastighet har

rätt till ersättning för intrång i den utsträckning som anges i 2, 6 och 7 §§.

Att i vissa fall även en borgenär som har panträtt i fastigheten har rätt till

ersättning framgår av 11 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns

föreskrifter i 4 §.

 I fråga om ersättning och inlösen gäller expropriationslagen (1972:719) om inte

avvikande bestämmelser meddelas i denna balk. Bestämmelserna i 4 kap. 3 §

expropriationslagen gäller i fråga om värdeökning under tiden från dagen tio år

före det talan väcktes vid domstol.

Paragrafen överensstämmer med 25 § naturvårdslagen. Den har utformats i enlighet

med Lagrådets förslag.

 I de fall föreskrifter om skyddsavstånd tillämpas inom ramen för planering

enligt plan- och bygglagen (1987:10) och det blir aktuellt med ersättning till

följd av att skyddszoner avsatts vid sådan planering får plan- och bygglagens

ersättningsbestämmelser tillämpas.

2 § Innebär

 1. föreskrifter enligt 9 kap. 2 § om vård och förvaltning av nationalparker,

 2. föreskrifter enligt 9 kap. 4, 5 eller 7 § om åtgärder och inskränkningar

beträffande natur- eller kulturreservat,

 3. förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket till skydd för vissa biotoper,4.

förbud enligt 11 kap. 5 § tredje stycket beträffande vissa arbetsföretag

att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom

berörd del av en fastighet, har fastighetsägaren och innehavare av särskild rätt

till fastigheten rätt till ersättning av staten för den skada som de lider.

Ersättning betalas dock inte om skadan är av mindre omfattning. En föreskrift

enligt 9 kap. 2 § om begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg,

järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning.

 Innebär en föreskrift eller ett beslut som avses i första stycket 1-3 att det

är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd, betalas ersättning endast

om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

 Har förbud att vidta en åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 9 kap. 9 § och

vägras tillstånd att vidta sådan åtgärd, gäller första stycket.

 Har föreskrifter som avses i första stycket beslutats av en kommunal myndighet

med stöd av förordnande enligt 9 kap. 17 §, skall ersättningen i stället betalas

av kommunen.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen överensstämmer med 26 § naturvårdslagen. Lagrådet har dock förordat

att den begränsningsregel som i lagrådsremissen var intagen i dess 3 §, att

ersättning inte utgår om skadan är av mindre omfattning, förs över till denna

paragraf. Beträffande skälen för denna begränsning, se avsnitt 4.19.

3 § Ersättning enligt 2 § skall minskas med ett belopp som motsvarar vad

fastighets- eller rättighetsinnehavaren enligt första stycket av samma paragraf

är skyldig att tåla utan ersättning.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen är ny för naturvårdens vidkommande. Paragrafen har sin förebild i

14 kap. 10 § andra stycket plan- och bygglagen.

 För närvarande gäller enligt naturvårdslagen att ersättning skall betalas för

hela den skada som fastighetsägaren lider om den pågående markanvändningen

avsevärt försvåras till följd av en föreskrift som meddelats med stöd av lagen.

Således utgår full ersättning, om markägaren åläggs ta naturvårdshänsyn i en

sådan omfattning att den s.k. kvalifikationsgränsen överskrids. Däremot utgår

ingen ersättning alls i det fall hänsynstagandet hamnar under denna gräns.

 Enligt förevarande paragraf skall markanvändaren svara för den del av kostnaden

som motsvarar ett intrång upp till kvalifikationsgränsen, vare sig ersättning

skall utgå eller inte. Den som åläggs att ta hänsyn utöver kvalifikationsgränsen

skall således alltid få vidkännas ett avdrag upp till denna gräns på

ersättningen. Bestämmelsen är tillämplig i samtliga fall där pågående

markanvändning avsevärt försvåras på grund av en föreskrift eller ett förbud som

meddelas enligt de bestämmelser som anges i 2 §.

4 § Uppstår i fall som avses i 2 § första stycket synnerliga men när fastigheten

används, har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst i stället för

ersättning enligt 2 §. I sådant fall äger 2 § andra stycket motsvarande

tillämpning.

Paragrafen överensstämmer med 27 § naturvårdslagen. I lagrådsremissen ingick

inte den andra meningen i paragrafen. Avsikten är att regeln om inlösen utan

ändring av dess materiella innehåll skall överföras till miljöbalken.

5 § Vid tillämpningen av 2 och 4 §§ skall även beaktas andra beslut enligt

9 kap. 2, 4, 5 och 7 §§ samt förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket och 11 kap.

5 § tredje stycket, beslut enligt 18 § skogsvårdslagen (1979:429), 19 kap. 2 §

vattenlagen (1983:291) samt beslut som avses i 14 kap. 8 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10), under förutsättning att besluten har meddelats inom tio

år före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av

hänsynstaganden enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt

inom samma tid.

 Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som

anges i första stycket förlorats på grund av bestämmelserna i 9 eller 10 § eller

motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller plan- och bygglagen, utgör detta

förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

Paragrafen motsvarar 27 a § naturvårdslagen.

6 § För skada och intrång som tillfogas ägare av en fastighet och innehavare av

en särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 12 kap. 4 § betalas

ersättning av staten. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom

vars område marken eller större delen av den finns.

Paragrafen motsvarar 28 § naturvårdslagen.

7 § Den som håller stängsel och har anordnat en grind eller någon annan genom-

gång på grund av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 § är berättigad till

ersättning av staten för detta och för underhåll av genomgången. Ersättning

skall dock inte betalas, om det är uppenbart att stängslet endast avser att

utestänga allmänheten från ett område där den annars skulle fått färdas fritt.

 Första stycket gäller också, då en övergång anordnats över ett dike på grund

av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 §.

Paragrafen överensstämmer med 30 § naturvårdslagen. Vissa redaktionella

ändringar har företagits.

8 § I beslut om ersättning enligt 2 § tredje stycket skall anges att ersätt-

ningen skall betalas med ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl

får ersättningen räknas av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 2 §

första stycket eller 4 §.

 Om det finns särskilda skäl, kan det också på begäran av staten, kommunen,

fastighetsägaren eller någon annan sakägare fastställas att ersättning enligt 2

§ första stycket eller 7 § skall betalas med ett visst årligt belopp med rätt

för staten eller kommunen eller den ersättningsberättigade att få omprövning vid

ändrade förhållanden. I fråga om ersättning enligt 2 § till följd av skada eller

olägenhet för renskötseln gäller 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

Paragrafen motsvarar 31 § naturvårdslagen Den har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

9 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning enligt

detta kapitel, får myndigheten förelägga den som vill göra anspråk på betalning

eller inlösen av en fastighet att inom viss tid, minst två månader, göra anmälan

om sitt anspråk och ange sina yrkanden vid påföljd att rätten till talan annars

förloras. Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller

förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan kommunen och sakägare

gäller även mot den som efter det att rätten till betalning uppkom har

sakägarens rätt till fastigheten.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Paragrafen motsvarar 32 § naturvårdslagen. Den ändringen har införts att i

anmälan skall anges sakägarens yrkanden i fråga om inlösen eller ersättning.

Enbart ett påstående att man har ett anspråk är alltså inte tillräckligt.

Alltför stränga krav får dock inte ställas på preciseringen av yrkandena. Det är

naturligt om sakägaren inte lägger ner alltför stora kostnader på att beräkna

sin skada innan han vet om åtgärden kommer att genomföras.

10 § Den som vill göra anspråk på ersättning eller kräva inlösen enligt 9 §

skall väcka talan hos fastighetsdomstolen mot staten eller kommunen. Sådan talan

skall väckas inom ett år från det att beslutet på vilket anspråket grundas har

vunnit laga kraft, om inte rätten att kräva ersättning eller inlösen skall gå

förlorad.

 När föreskrifter skall meddelas enligt 9 kap. 2, 4, 5 eller 7 § får staten

eller kommunen vid fastighetsdomstolen väcka talan mot en sakägare för att

fastställa de villkor som, om föreskrifterna meddelas, skall gälla för

ersättning eller inlösen. Meddelas inte föreskrifter med sådant innehåll, som

förutsatts vid fastighetsdomstolen, inom ett år från det att målet har avgjorts

genom en dom som vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara bindande för

parterna.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer

med vissa redaktionella ändringar med 33 § naturvårdslagen.

11 § Om den ersättning som fastighetsägaren enligt 2 § första stycket har rätt

till är bestämd att betalas på en gång och om fastigheten genom det beslut som

föranlett rätten till ersättning minskat i värde så att den kan antas inte

utgöra full säkerhet för en borgenär med panträtt i fastigheten, skall

ersättningen nedsättas hos länsstyrelsen.

 Om en borgenär som avses i första stycket gör en förlust därför att

ersättningen inte har nedsatts hos länsstyrelsen, har borgenären rätt till

ersättning av staten eller kommunen för förlusten mot avskrivning på

fordringshandlingen. Detsamma gäller, om en borgenär gör en förlust därför att

ersättning blivit för lågt beräknad och ersättningen efter överenskommelse

mellan staten eller kommunen och den ersättningsberättigade eller av någon annan

anledning inte prövats av domstol. Talan om ersättning enligt detta stycke skall

väckas vid fastighetsdomstolen.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer

med vissa redaktionella ändringar med 34 § naturvårdslagen.

12 § Har ersättning enligt detta kapitel betalats med anledning av föreskrifter

eller tillståndsvägran och upphävs föreskrifterna helt eller delvis eller ges

tillstånd, får fastighetsägaren eller innehavare av särskild rätt till

fastigheten, om det är skäligt med hänsyn till deras nytta av beslutet och

omständigheterna i övrigt, förpliktas att betala tillbaka ersättningen eller en

del av den. Detta gäller också, om en åtgärd företagits i strid mot sådana

föreskrifter eller mot ett sådant beslut om tillståndsvägran och den

tillsynsmyndighet som enligt 18 kap. 12 § får söka verkställighet eller

handräckning har beslutat att inte kräva rättelse.

 Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen inom ett år från

det att beslutet som anspråket grundas på vunnit laga kraft och senast tio år

efter det att ersättningen betalades ut, om inte rätten att föra talan skall gå

förlorad.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer

med vissa redaktionella ändringar med 35 § naturvårdslagen.

13 § Ogillas i ett mål enligt 10 § talan som har väckts av fastighetsägaren

eller den som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen förordna att

den som väckt talan skall bära sina egna kostnader, om den som väckt talan

inlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbarligen inletts

utan skäl får domstolen dessutom förplikta fastighetsägaren eller den som

innehar särskild rätt till fastigheten att ersätta motpartens

rättegångskostnader.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, dock med vissa

förtydliganden, överensstämmer med vissa redaktionella ändringar med 36 §

naturvårdslagen.

5.1.24 24 kap. Skadestånd m.m.

I enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 4.20.1 skall miljöskadelagen

(1986:225) ingå i miljöbalken som ett kapitel 24 om skadestånd. I detta kapitel

i balken har i 15-17 §§ miljöskyddslagens bestämmelser i 34, 36 och 37 §§ om

förbudstalan m.m. intagits.

1 § Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada, sakskada och

ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet har orsakat i sin

omgivning.

 En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts dock endast

om skadan är av någon betydelse.

 Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts bara i

den utsträckning det visas att den störning som har orsakat skadan inte skäligen

bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna

förekomst under jämförliga förhållanden.

Paragrafen överensstämmer med 1 § miljöskadelagen.

2 § Detta kapitel gäller inte skador som har orsakats av joniserande strålning

eller inverkan av elektrisk ström från en elektrisk anläggning i fall då

särskilda bestämmelser gäller.

Paragrafen överensstämmer med 2 § miljöskadelagen.

3 § Skadestånd betalas för skador genom

 1. förorening av vattendrag, sjöar eller andra vattenområden,

 2. förorening av grundvatten,

 3. ändring av grundvattennivån,

 4. luftförorening,

 5. markförorening,

 6. buller,

 7. skakning, eller

 8. annan liknande störning.

 Första stycket 1-3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet som

bedrivs i enlighet med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291).

 En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första stycket,

om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga

skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet

för ett sådant orsakssamband.

Paragrafen överensstämmer med 3 § miljöskadelagen.

4 § Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller andra

lössprängda föremål, om skadan orsakats av sprängningsarbete eller av en annan

verksamhet som medför särskild fara för explosion.

Paragrafen överensstämmer med 4 § miljöskadelagen.

5 § I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för skador

som orsakats av grävning eller liknande arbete, om den som utför eller låter

utföra arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder som anges i 3 kap.

3 § jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit i omsorg vid arbetets

utförande.

 Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför särskild

risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den som utför

eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig.

Paragrafen överensstämmer med 5 § miljöskadelagen.

6 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver eller

låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av fastighetsägare eller

tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har andra som bedriver eller låter

bedriva den skadegörande verksamheten och som brukar fastigheten i sin

näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet.

 Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva den

skadegörande verksamheten är han skadeståndsskyldig enligt detta kapitel endast

om han har orsakat skadan uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

Paragrafen överensstämmer med 6 § miljöskadelagen.

7 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den som utan att

vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av fastigheten i egen

näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på fastigheten.

Paragrafen överensstämmer med 7 § miljöskadelagen.

8 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de

solidariskt för skadeståndet om inte något annat följer av att begränsning

gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.Vad de solidariskt

ansvariga har betalat i skadestånd skall, om inte annat har avtalats, fördelas

mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden för

skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna i

övrigt.

Paragrafen överensstämmer med 8 § miljöskadelagen.

9 § Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp lämpligen

uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för framtida skador, om en

part begär det.

 Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst årligt

belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på detta sätt, kan

ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till de ändrade

förhållandena.

Paragrafen överensstämmer med 9 § miljöskadelagen.

10 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som

fastställs att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet och som

tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i denna

tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller verkan av sådan

nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen tillämpas.

 Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och ersättningen

till följd av överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den

ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte har blivit prövad av

domstol, har borgenären rätt till gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att

hans fordran i denna del skrivs av på fordringshandlingen.

Paragrafen överensstämmer med 10 § miljöskadelagen.

11 § Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt eller

delvis blir onyttig för ägaren eller att synnerligt men uppkommer vid

användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran lösas

in av den som bedriver verksamheten.

 I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719). Beträffande

värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år före det att talan

väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

Paragrafen överensstämmer med 11 § miljöskadelagen.

12 § Den som vill framställa anspråk på ersättning enligt detta kapitel skall

väcka talan vid den tingsrätt inom vars område den skadegörande verksamheten i

huvudsak bedrivs eller har bedrivits.

 Avser ersättningen skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning

på någon annans mark, skall talan dock väckas vid den fastighetsdomstol inom

vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Detsamma gäller

om någon vill begära gottgörelse enligt 10 § andra stycket eller fordra inlösen

enligt 11 §. Gemensamt med ett mål som avses i första eller andra meningen får

fastighetsdomstolen handlägga även andra mål mellan samma eller olika parter, om

det med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter är lämpligt.

Paragrafen överensstämmer med 12 § miljöskadelagen.

13 § Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet som kan medföra en

sådan skada som avses i 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den

fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller skall

bedrivas.

Paragrafen överensstämmer med 13 § miljöskadelagen.

14 § Den som i något annat fall än som förut i detta kapitel sagts vill

framställa enskilt anspråk på grund av miljöfarlig verksamhet skall väcka talan

vid den fastighetsdomstol inom vars område den miljöfarliga verksamheten i

huvudsak utövas eller skall utövas.

Paragrafen överensstämmer med 34 § miljöskyddslagen.

15 § Väcker någon talan vid fastighetsdomstol om förbud mot miljöfarlig

verksamhet eller om åläggande för den som utövar eller ämnar utöva sådan

verksamhet att vidtaga försiktighetsmått och är fråga om tillstånd till

verksamheten enligt denna balk under prövning eller kommer den under prövning

innan fastighetsdomstolen avgjort målet, skall domstolen förklara målet vilande

till dess frågan avgjorts.

Paragrafen överensstämmer med 36 § miljöskyddslagen.

16 § I fråga om rättegångskostnader i mål enligt 11 eller 13 § gäller

bestämmelserna om kostnader i expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen

enligt 11 § ogillas, gäller dock bestämmelserna om rättegångskostnader i

rättegångsbalken. Dessa bestämmelser tillämpas också i andra mål om skadestånd

enligt detta kapitel.

 Ogillas talan som avses i 15 § på den grund att svaranden efter talans väckande

sökt och fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter

omständigheterna förordna att vardera parten skall själv bära sin rätte-

gångskostnad eller att en av dem skall få full eller jämkad ersättning.

Paragrafen överensstämmer såvitt avser första stycket med 14 § miljöskadelagen

och när det gäller andra stycket med 37 § miljöskyddslagen.

5.1.25 25 kap. Miljöskadeförsäkring

Miljöskyddslagens bestämmelser om miljöskadeförsäkring har intagits i detta

kapitel i miljöbalken, varvid endast redaktionella ändringar gjorts.

1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada som avses i 24

kap. skall det finnas en försäkring (miljöskadeförsäkring) med villkor som har

godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som

utövar miljöfarlig verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter

som har meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra

till försäkringen med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av reger-

ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i

förskott för kalenderår.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första

stycket.

Första stycket överensstämmer med 65 § och andra stycket med 68 §

miljöskyddslagen.

2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i för-

säkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller sakskada

som avses i 24 kap. om

 1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 24 kap. men inte

kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad,

 2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

Paragrafen överensstämmer med 66 § miljöskyddslagen.

3 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats inom trettio dagar

efter anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten

om betalningsförsummelsen. Tillsynsmyndigheten får förelägga den betal-

ningsskyldige vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får

inte överklagas.

Paragrafen överensstämmer med 67 § miljöskyddslagen.

5.2 Förslag till lag om införande av miljöbalken

1 § Miljöbalken och denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

Paragrafen behandlar tidpunkten för ikraftträdandet. I avsnitt 4.2 har

redovisats skälen för dagen för ikraftträdandet.

2 § Genom miljöbalken upphävs, med de begränsningar som följer av denna lag,

 1. naturvårdslagen (1964:822),

 2. miljöskyddslagen (1969:387),

 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

 5. renhållningslagen (1979:596),

 6. hälsoskyddslagen (1982:1080),

 7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

 8. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

 9. miljöskadelagen (1986:225),

 10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

 11. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud.

Paragrafen anger de elva lagar som upphör att gälla i och med att balken träder

i kraft. Utöver dessa lagar finns ett stort antal lagar som måste ändras till

följd av balkens ikraftträdande. Arbetet med förslag till sådana ändringar har

Miljöskyddskommittén redovisat i sitt slutbetänkande Följdlagstiftning till

miljöbalken (SOU 1994:96). Betänkandet remissbehandlas för närvarande.

3 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till föreskrifter som har

ersatts genom bestämmelser i miljöbalken, skall i stället de nya bestämmelserna

tillämpas.

Paragrafen innehåller en övergångsbestämmelse som innebär att hänvisningar till

upphävda författningar i stället skall gälla miljöbalkens föreskrifter.

 Bestämmelsen syftar inte endast på lagar som enligt 2 § upphävs i samband med

miljöbalkens ikraftträdande utan också på tidigare lagar.

4 § Bestämmelser som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande och som meddelats

med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser

i äldre lag skall anses utfärdade med stöd av motsvarande bestämmelser enligt

balken, om inte regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer förordnar

något annat.

I förevarande paragraf behandlas frågan om giltighet av beslut om föreskrifter,

dvs. om beslut om normer, som meddelats med stöd av bemyndiganden i äldre lag.

Sådana finns i mycket stort antal. Bland de beslut som omfattas av paragrafen

ingår också sådana som meddelats på lokal nivå. Även beslut om generella förbud,

t.ex. enligt 14 § naturvårdslagen eller 12 § lagen om kemiska produkter, faller

under denna övergångsbestämmelse.

 Självfallet bör om möjligt nya föreskrifter utfärdas med stöd av miljöbalken,

innan denna träder i kraft. I vissa fall är detta emellertid uppenbart

opraktiskt eller olämpligt. Detta gäller bl.a. alla de föreskrifter som med stöd

av naturvårdslagen meddelats för naturreservat. Dessa bör med stöd av

förevarande paragraf kunna förbli gällande även efter ikraftträdandet.

 De föreskrifter som meddelats med stöd av äldre lag kommer att efter

miljöbalkens ikraftträdande vara straffsanktionerade genom ansvarsbestämmelserna

i miljöbalken. Motsvarande lagstiftningsteknik har också använts exempelvis vid

tillkomsten av lagen om kemiska produkter och av strålskyddslagen, dvs. lagar

som har tillkommit efter den nya regeringsformen trätt i kraft. I

övergångsbestämmelserna till lagen om kemiska produkter anges sålunda att beslut

om förbud, föreskrift, tillstånd, medgivande eller registrering som fattats

enligt äldre bestämmelser skall anses meddelat med stöd av motsvarande

bestämmelser i lagen om kemiska produkter, om inte regeringen förordnar annat.

 Det finns också föreskrifter som har utfärdats med stöd av ännu äldre lagar än

de som nu föreslås upphävda, exempelvis enligt 1973 års lag om hälso- och

miljöfarliga varor. Även sådana föreskrifter bör omfattas av den nu föreslagna

övergångsbestämmelsen.

5 § Beslut som har meddelats före balkens ikraftträdande om att bilda

nationalpark, naturreservat eller naturvårdsområde, att fridlysa naturminne

eller att införa annat områdesskydd gäller fortfarande.

Medan övergångsbestämmelserna i 4 § avser föreskrifter, dvs. normer, omfattar

övergångsbestämmelserna i 5 och 6 §§ beslut i särskilda fall. Därvid behandlas

beslut om naturområden och andra former av områdesskydd i 5 §, tillstånd och

liknande i 6 § första stycket och villkor i 6 § andra stycket.

 En liknande bestämmelse finns i övergångsbestämmelserna till naturvårdslagen i

45 § första stycket naturvårdslagen, som dock har ett något vidare

tillämpningsområde. Den nu föreslagna paragrafen är motiverad med hänsyn till

att i den behandlas beslut i enskilda fall. Det är motiverat att föra in också

en bestämmelse om giltigheten av äldre beslut om naturområden och andra former

av områdesskydd i promulgationslagen.

 Som en särskild form av områdesskydd kan betraktas de fall där föreskrifter

meddelats som avser att skydda utrotningshotade växt- och djurarter, t.ex.

föreskrifter om förbud enligt 14 § naturvårdslagen. Fridlysningsåtgärder genom

sådana föreskrifter är emellertid av generell karaktär och faller därför under

övergångsbestämmelsen i 4 §.

6 § Tillstånd, godkännande eller medgivande till en verksamhet, till

hanteringen av en kemisk produkt eller till någon annan åtgärd som lämnats genom

ett beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande

bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

sådana bestämmelser gäller fortfarande, om inte regeringen enligt miljöbalken

förordnar annat. Såvitt angår omprövning eller upphävande av beslutet skall

tillståndet, godkännandet eller medgivandet anses meddelat med stöd av

motsvarande bestämmelser i miljöbalken eller i föreskrifter som har meddelats

med stöd av miljöbalken, om inte annat följer av denna lag eller av de

föreskrifter som är i fråga.

 Detsamma gäller beslut om villkor för eller registrering av en verksamhet,

hanteringen av en kemisk produkt eller en vara eller någon annan åtgärd.

Bland de tillstånd som avses i första stycket ingår bl.a. sådana som avser

miljöfarlig verksamhet men som lämnats med stöd av bestämmelserna om

avloppsvatten i äldre vattenlagen. Godkännanden kan gälla exempelvis kemiska

bekämpningsmedel. Med medgivanden avses bl.a. beslut om undantag eller dispenser

som fattats enligt äldre lag, t.ex. dispenser som meddelats av Naturvårdsverket

med tillämpning av miljöskyddslagen i dess lydelse före den 1 juli 1981.

Föreskrifter med stöd av 13 kap. 11 § miljöbalken i fråga om att införa

tillståndsplikt för en pågående verksamhet måste således förenas med en

övergångsbestämmelse att föreskriften inte omfattar verksamheter som bedrivs i

enlighet med de dispensregler som gällde fram till 1 juli 1981.

 Beslut om villkor avser också sådana beslut som meddelats enligt 9 §

naturvårdslagen.

 Tillstånden, godkännandena, medgivandena och villkoren fortsätter sålunda vid

balkens ikraftträdande att gälla enligt sitt innehåll, om inte regeringen med

stöd av miljöbalken förordnar annat. I fråga om omprövning och upphävande skall

de emellertid anses som beslut meddelade med stöd av balken eller av

föreskrifter utfärdade med stöd av bemyndiganden i balken. Denna konstruktion

innebär att Miljöombudsmannen kan överklaga i sådana ärenden som anhängiggjorts

före den 1 juli 1995, om det överklagade beslutet har meddelats därefter.

 Undantag från det sagda kan följa av denna lag. Ett undantag gäller särskilt

för tillståndsgiven miljöfarlig verksamhet enligt övergångsbestämmelserna i 7 §.

Enligt dessa skall stoppreglerna i äldre lag övergångsvis gälla för verksamheter

som påbörjats före balkens ikraftträdande.

7 § I fråga om en miljöfarlig verksamhet som omfattas av tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387) eller motsvarande äldre bestämmelser och som har

påbörjats före miljöbalkens ikraftträdande tillämpas i stället för

bestämmelserna i 13 kap. 5 § miljöbalken bestämmelserna i 6 § första och andra

styckena miljöskyddslagen till utgången av juni 2005, om den som bedriver verk-

samheten inte begär annat. Därvid skall hänvisningen i 6 § första stycket

miljöskyddslagen till 5 § samma lag i stället avse 2 kap. miljöbalken.

 Första stycket gäller inte i fråga om ändring av en inrättning eller en

verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra

karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller

miljöskyddssynpunkt kan uppstå.

 Om det vid prövning enligt första stycket är regeringen som skall lämna

tillstånd till verksamheten enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen, skall i

fråga om prövningen tillämpas vad som sägs i 13 kap. 18 § miljöbalken.

Skälen till den ordning som föreslås i förevarande paragraf redovisas i avsnitt

4.6.

 Enligt första stycket skall under en övergångstid av tio år stoppreglerna i 6 §

första och andra styckena miljöskyddslagen tillämpas i stället för stoppreglerna

i 13 kap. 5 § miljöbalken beträffande miljöfarlig verksamhet som påbörjats före

ikraftträdandet och som omfattas av tillstånd eller motsvarande äldre

bestämmelser. Med detta avses sådana beslut före miljöskyddslagens

ikraftträdande som vattendomstol meddelat eller medgivanden som lämnats av

synemän och vilka beslut eller medgivanden omfattas av övergångsbestämmelserna

till miljöskyddslagen. Hänvisningen i 6 § första stycket miljöskyddslagen till 5

§ i lagen skall i stället avse 2 kap. miljöbalken.

 Som paragrafen har utformats gäller den enbart för verksamheter som omfattas av

tillstånd.

 Att miljökvalitetsnormer inte uppfylls skall inte under övergångstiden kunna

utlösa de nya stoppreglerna. Miljökvalitetsnormer kan dock av andra skäl medföra

inskränkningar i pågående miljöfarlig verksamhet. Bestämmelserna blir

tillämpliga i fråga om verksamheter som inte erhållit tillstånd när fråga om

tillstånd prövas eller en tillsynsmyndighet överväger att förbjuda verksamheten.

För det fall att den som bedriver verksamheten begär att denna skall bedömas

enligt de nya stoppreglerna redan under övergångsperioden skall självfallet en

sådan begäran följas. En särskild bestämmelse om detta finns i första stycket.

 Övergångsbestämmelsen i första stycket innebär enligt 6 § miljöskyddslagen

följande. Kan en miljöfarlig verksamhet befaras föranleda olägenhet av väsentlig

betydelse, även om försiktighetsmått som avses i 2 kap. miljöbalken iakttas, får

verksamheten utövas endast om särskilda skäl föreligger. Innebär den befarade

olägenheten att ett stort antal människor får sina levnadsförhållanden

väsentligt försämrade eller att betydande förlust från naturvårdssynpunkt

uppkommer eller att liknande allmänt intresse skadas avsevärt, får verksamheten

inte utövas. Regeringen kan dock tillåta verksamheten, om denna är av synnerlig

betydelse för näringslivet eller för orten eller eljest från allmän synpunkt.

 Efter den föreslagna tioårsperioden skall däremot de nya stoppreglerna

tillämpas även beträffande miljöfarlig verksamhet som påbörjats före balkens

ikraftträdande. Detta gäller såväl vid tillståndsprövning som vid tillsyn.

 Bristande identitet mellan den verksamhet som bedrevs vid balkens

ikraftträdande och den som bedrivs vid prövningstillfället medför att de nya

stoppreglerna skall tillämpas. För detta bör dock uppställas krav på någon form

av kvalifikation. Så har skett i paragrafens andra stycke. Enligt detta skall de

äldre stoppreglerna inte tillämpas i fråga om ändring av en inrättning eller

verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra

karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller

miljöskyddssynpunkt kan uppstå.

 I tredje stycket finns en bestämmelse som klarlägger att regeringens prövning

enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen inte skall avse tillståndsgivning

enligt tidigare föreskrifter utan sådan tillståndsprövning som enligt

miljöbalken tillkommer regeringen.

8 § Ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet som har tagits i anspråk före

miljöbalkens ikraftträdande får efter utgången av juni 2005 återkallas helt

eller delvis av den myndighet som meddelat tillståndet, om verksamheten strider

mot bestämmelserna i 13 kap. 5 § miljöbalken. Vid sådan prövning gäller

bestämmelserna i 13 kap. 30 och 37 §§ miljöbalken.

Det finns skäl att föreskriva en övergångsperiod i fråga om tillämpningen av

miljöbalkens stoppregler på miljöfarlig verksamhet som pågick vid balkens

ikraftträdande. Däremot bör utövaren av en miljöfarlig verksamhet, som påbörjats

före balkens ikraftträdande och antingen då eller under övergångstiden erhållit

ett tillstånd efter prövning enligt äldre stoppregler, inte efter periodens

utgång vara i ett bättre läge än den som påbörjar verksamheten efter

ikraftträdandet. I förevarande paragraf föreslås bl.a. därför att tillstånd till

miljöfarlig verksamhet som tagits i anspråk före balkens ikraftträdande skall

kunna återkallas helt eller delvis om verksamheten efter övergångstidens utgång

strider mot stoppreglerna i 13 kap. 5 § miljöbalken. I fråga om förfarandet vid

sådan prövning tillämpas bestämmelserna i 13 kap. 30 och 37 §§. Det ankommer på

tillsynsmyndigheten, Statens naturvårdsverk eller Miljöombudsmannen att göra

framställning om prövning enligt paragrafen. Om tillsynsmyndigheten samtidigt är

tillståndsmyndighet får myndigheten ta upp frågan om återkallelse utan någon

särskild framställning.

 Vid prövning av en fråga om återkallelse av tillstånd enligt förevarande

paragraf kan det bli aktuellt att tillämpa dispensregeln i 13 kap. 5 § andra

stycket miljöbalken. Under de förutsättningar som anges i detta lagrum kan

således regeringen tillåta en i princip otillåtlig miljöfarlig verksamhet även

efter övergångstidens utgång.

9 § En kommunal renhållningsordning enligt 9-13 §§ renhållningslagen (1979:596)

skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning har antagits med

stöd av miljöbalken.

Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 4.22.6.

10 § Ett beslut om förbud eller föreläggande som en tillsynsmyndighet meddelat

enligt bestämmelser i någon lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i

äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana

bestämmelser skall anses meddelat enligt 18 kap. miljöbalken.

Förbud och förelägganden som meddelats av centrala, regionala eller lokala

tillsynsmyndigheter före ikraftträdandet skall äga tillämpning också efter den

tidpunkten. Besluten anses därför som beslut enligt balken.

 I fråga om rättelse eller verkställighet skall miljöbalkens regler tillämpas

även om rättelsen eller verkställigheten avser genomförande av beslut som

meddelats enligt naturvårdslagen eller miljöskyddslagen, dvs. före balkens

ikraftträdande. Någon särskild bestämmelse om detta behövs inte. I fråga om ett

förfarande för rättelse eller verkställighet som inletts före ikraftträdandet

skulle det däremot vara naturligt att tillämpa äldre rättsregler. Någon skillnad

i fråga om själva förfarandet föreligger emellertid inte mellan miljöbalken och

äldre lag. På denna punkt behövs därför inte heller någon övergångsbestämmelse.

11 § Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut

som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande.

Den princip som kommer till uttryck i förevarande paragraf är vanlig i

övergångsbestämmelser och förebygger att det uppkommer oklarheter om

fullföljdsordningen i anslutning till balkens ikraftträdande. Sådana oklarheter

kan lätt inträffa i fråga om förvaltningsbeslut där fullföljdstider börjar löpa

vid delfåendet. Har exempelvis ett beslut meddelats av länsstyrelsen före

ikraftträdandet skall överklagande ske till regeringen, om detta är den gamla

ordningen och oavsett om länsrätten är fullföjdsinstans enligt balken.

12 § I fråga om en gärning som var belagd med straff enligt någon av de lagar

som anges i 2 § och som begåtts före miljöbalkens ikraftträdande skall de

straffbestämmelser som gällde när gärningen begicks fortfarande tillämpas, om

inte bestämmelserna i 21 kap. miljöbalken leder till frihet från straff eller

lägre straff.

 Vad som sägs i första stycket gäller också i fråga om förverkande på grund av

brott.

Av upphävandet av de i 2 § angivna lagarna och ikraftträdandet enligt 1 § av

miljöbalken följer, att de upphävda lagarnas straffbestämmelser inte kan

tillämpas efter utgången av juni månad 1995 för sådana gärningar som har begåtts

före denna tidpunkt och vidare att ansvar för brott mot bestämmelserna i

miljöbalken endast kan ådömas enligt balken. Brott mot de nyssnämnda lagarna kan

emellertid även efter deras upphävande leda till sådan påföljd som gällde vid

tiden för brottets begående. Detta får dock med hänsyn till bestämmelsen i 5 §

brottsbalkens promulgationslag (BrP) inte gälla fullt ut (se även avsnitt 4.8).

 Enligt 5 § BrP gäller som en huvudregel att om annan lag gäller när dom

meddelas skall den lagen tillämpas, om den leder till frihet från straff eller

lindrigare straff. Däremot har för vissa brott som har sin motsvarighet i de

upphävda lagarna krav uppställts på att gärningen - till skillnad från tidigare,

då vanlig oaktsamhet var tillräcklig - skall ha begåtts genom grov oaktsamhet

för att ansvar skall följa. Det finns dessutom några enstaka brott som inte

längre är kriminaliserade i miljöbalken.

 Skäl att i detta sammanhang avvika från BrP:s huvudregel finns inte. I

paragrafens andra mening har därför undantag från paragrafens första mening

gjorts genom att det angivits att ansvar enligt de upphävda lagarnas

straffbestämmelser inte skall ådömas om miljöbalkens straffbestämmelser skulle

leda till frihet från straff.

 För s.k. perdurerande brott, dvs. brott som pågår när miljöbalken träder i

kraft, gäller enligt allmänna straffrättsliga principer att den nya lagen skall

tillämpas.

 Miljöbalkens förverkanderegler är en skärpning mot tidigare. Dock skall av

samma orsaker som gäller för straffbestämmelserna sådana upphävda lagar som

innehåller förverkanderegler fortfarande tillämpas på förverkandepåföljder som

har sin grund i brottsliga gärningar förövade före miljöbalkens ikraftträdande.

13 § I fråga om sådana överträdelser av 45 § första stycket 1-3 miljöskyddslagen

(1969:387) som skett före miljöbalkens ikraftträdande skall bestämmelserna i

52-63 §§ miljöskyddslagen fortfarande tillämpas. I andra fall skall

miljöskyddsavgift inte tas ut för överträdelser som har skett före miljöbalkens

ikraftträdande.

Av samma skäl som i föregående paragraf angivits för brotts- och för-

verkandepåföljdernas del behövs det en övergångsbestämmelse om att de upphävda

reglerna i 52-63 §§ om miljöskyddsavgift alltjämt skall tillämpas.

Bestämmelserna i 22 kap. miljöbalken gäller bara i fråga om överträdelser som

ägt rum efter balkens ikraftträdande.

 Skälen till bestämmelserna i förevarande paragraf har angetts i avsnitt 4.8.

Som framgår där är ändringarna av bestämmelserna om miljöskyddsavgift alltför

genomgripande för att de nya bestämmelserna skall kunna tillämpas på

överträdelser före ikraftträdandet. Äldre överträdelser kan alltjämt följas av

miljöskyddsavgift fastställd i enlighet med miljöskyddslagens regler.

 Andra meningen är föranledd av bestämmelserna i 4 § om föreskrifters giltighet

och tillämpning och de nya bestämmelserna i 22 kap. 1 § om miljöskyddsavgift.

Genom dessa bestämmelsers utformning behövs för att undvika retroaktiv

tillämpning av de nya bestämmelserna om miljöskyddsavgift ett särskilt stadgande

om undantag också för andra tillämpningsområden än miljöfarlig verksamhet.

14 § Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som

meddelats före miljöbalkens ikraftträdande skall äldre bestämmelser fortfarande

gälla.

Det är naturligt att frågor om rätt till ersättning och inlösen bedöms enligt

äldre lag, när ersättningen grundas på beslut som meddelats före balkens

ikraftträdande. Oftast leder miljöbalken till samma resultat som äldre lag i

fråga om beslut som tidigare medförde rätt till ersättning eller inlösen. En

ändring föreslås emellertid såtillvida att ersättning inte skall betalas för

intrång upp till den s.k. kvalifikationsgränsen. Det torde också underlätta

begripligheten av ersättningsbesluten om de grundas på samma lag som de

ersättnings- eller inlösengrundande besluten. En motsvarande

övergångsbestämmelse infördes vid naturvårdslagens tillkomst i 45 § andra

stycket i lagen.

5.3 Förslag till lag om Koncessionsnämnden för miljö-skydd

Nämndens uppgifter

1 § Koncessionsnämnden för miljöskydd prövar enligt miljöbalken ärenden om

tillstånd till miljöfarlig verksamhet och överklagande av ärenden som avses i 20

kap. 1 § första stycket 2.

I miljöbalken regleras miljöfarlig verksamhet i 13 kap. och frågor om

överklagande i 20 kap. Av 13 kap. 12 § framgår att frågor om tillstånd prövas av

Koncessionsnämnden för miljöskydd eller den myndighet som regeringen bestämmer.

2 § Koncessionsnämnden skall bereda och lämna yttrande till regeringen i ärenden

enligt 5 kap. miljöbalken. Om nämndens handläggning och ansvar för kostnader som

därvid kan uppkomma gäller vad som sägs i 13 kap. 16 och 17 §§ miljöbalken.

I beredningen av regeringens prövning av tillstånd till vissa anläggningar

enligt 5 kap. miljöbalken ingår en bred remissomgång. I Koncessionsnämndens

skyldigheter ingår att på motsvarande sätt som anges i 14 § femte stycket

miljöskyddslagen bereda ärendet och därefter avge yttrande till regeringen.

3 § Beslut i ärenden enligt bilavgaslagen (1986:1386) får överklagas hos Kon-

cessionsnämnden enligt vad som sägs i den lagen.

Ett beslut av en myndighet om föreläggande enligt 7 § bilavgaslagen får enligt

12 § samma lag överklagas hos Koncessionsnämnden. Koncessionsnämndens beslut

får, som framgår av bilavgaslagen, överklagas hos regeringen.

Nämndens sammansättning m.m.

4 § Koncessionsnämnden består av ordförande och tre andra ledamöter. Vid

förberedande åtgärd, vid prövning av fråga om avvisning av ansökan eller av-

skrivning av ärende samt vid handläggning av överklagande av nämndens beslut,

kan nämnden bestå av ordföranden ensam.

Paragrafen reglerar antalet ledamöter i Koncessionsnämnden. Paragrafen ger också

en uttömmande beskrivning av vad ordföranden ensam får handlägga.

5 § Ordföranden skall vara lagfaren och ha erfarenhet som domare. En ledamot

skall ha sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor. En ledamot skall ha

erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för Statens

naturvårdsverk. Den fjärde ledamoten skall ha erfarenhet av industriell

verksamhet. Om ärendet enligt ordförandens bedömning i huvudsak avser kommunala

förhållanden, skall i stället ingå en person med erfarenhet av kommunal

verksamhet.

 Ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig

eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.

 Regeringen förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare för dem.

Bestämmelserna om ledamot gäller också i fråga om ersättare.

Paragrafen har utformats i sak i enlighet med Lagrådets förslag.

 I paragrafen anges närmare Koncessionsnämndens sammansättning och den kompetens

som ordföranden och övriga ledamöter skall inneha. På motsvarande sätt som anges

i lagen (1976:839) om statens va-nämnd föreskrivs i andra stycket att ledamot i

nämnden skall vara svensk medborgare som inte är underårig eller har förvaltare

enligt de särskilda reglerna i föräldrabalken. En ledamot får inte heller vara i

konkurstillstånd.

 Det är regeringen som förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare

för dem.

6 § Regeringen kan föreskriva att det skall finnas mer än en avdelning i Kon-

cessionsnämden. Vad som sägs om Koncessionsnämnden gäller också för en avdelning

i nämnden.

Paragrafen innehåller bestämmelser om avdelningsindelning. De regler som gäller

för nämnden i fråga om ledamöter, sammansättning och kompetens skall också gälla

för en avdelning i nämnden.

7 § Bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare gäller också för

ledamöterna i Koncessionsnämnden.

Paragrafen innehåller regler om jäv för Koncessionsnämndens ledamöter. Paragra-

fen motsvarar nu gällande bestämmelser i 12 § miljöskyddslagen med den ändringen

att 4 kap. rättegångsbalken skall gälla fullt ut för ledamot hos nämnden. Detta

innebär att den undantagsregel som hittills gällt i fråga om jävsreglerna för

ledamot i Koncessionsnämnden genom miljöbalken tas bort.

Förfarandet hos nämnden m.m.

8 § Särskilda regler om förfarandet hos nämnden och om överklagande av nämndens

beslut finns i fråga om miljöfarlig verksamhet i 13 och 20 kap. miljöbalken.

 När nämnden prövar överklagade ärenden om miljöfarlig verksamhet gäller i fråga

om nämndens handläggning vad som sägs i 13 kap. 16-18 §§. Till besiktning på

platsen och sammanträde kallas parter och klagande samt de statliga och

kommunala myndigheter som har ett väsentligt intresse att bevaka i frågan.

I 13 kap. finns särskilda regler om en tillståndsmyndighets handläggning av

ärenden om tillstånd till miljöfarlig verksamhet. I 20 kap. finns regler om hur

Koncessionsnämnden skall handlägga överklagade miljöskyddsärenden. I 20 kap. 1 §

andra stycket regleras frågan när nämnden skall överlämna ett överklagat ärende

till regeringen.

 Andra stycket innehåller bestämmelser om nämndens handläggning av överklagande

miljöskyddsärenden. När nämnden prövar ett sådant ärende gäller samma

grundläggande krav i fråga om nämndens utredningsansvar som i de fall nämnden

prövar ett ärende i första instans. I den mån utredningsansvaret innebär att

besiktning eller sammanträde skall hållas, skall kallelse utgå till klaganden

och de sakägare som yttrat sig i ärendet. Dessa är att anse som parter i

ärendet. Kallelse skall också utgå till de statliga och kommunala myndigheter

som har ett väsentligt intresse i saken.

Motsvarigheter till miljöbalken i den upphävda lagstiftningen

Register över de bestämmelser i naturvårdslagen, NvL, miljöskyddslagen, ML,

renhållningslagen, RenhL, hälsoskyddslagen, HsL, lagen om kemiska produkter,

LKP, och miljöskadelagen, MskL, m.fl. lagar som närmast motsvarar miljöbalkens

bestämmelser.

MILJÖBALKEN NRL, NVL, ML, HsL, RenhL,LKPm.fl. lagar

Mål och grundläggande principer

1 kap. 1 § --

 2 § 1 kap 2 § NRL, 3 § LKP

 3 § 1 § 1 st NvL

 4 § --

Allmänna aktsamhetsregler

2 kap. 1 § --

 2 § 5 § 1 st ML, 5 § 1 st LKP

 3 § 5 § 1 st ML

 4 § 7 § LKP

 5 § 5 § 2 st ML

 6 § 5 § 1 st LKP

 7 § 5 § 3 st ML

Grundläggande hushållningsbestämmelser

3 kap. 1 § 1 kap 1 § och 2 kap 1 § NRL

 2 § 4 § ML och 2 kap 1 § NRL

 3 § 2 kap 2 § NRL

 4 § 2 kap 3 § NRL

 5 § 2 kap 4 § NRL

 6 § 2 kap 5 § 1 st NRL

 7 § 2 kap 6 § 1 st NRL

 8 § 2 kap 7 § 1 st NRL

 9 § 2 kap 8 § 1 st NRL

 10 § 2 kap 9 § 1 st NRL

 11 § 2 kap 5-9 §§ 2 st och 10 § NRL

Särskilda hushållningsbestämmelser för

vissa områden i landet

4 kap. 1 § 3 kap 1 § NRL

 2 § 3 kap 2 § NRL

 3 § 3 kap 3 § NRL

 4 § 3 kap 4 § NRL

 5 § 3 kap 5 § NRL

 6 § 3 kap 6 § NRL

Tillståndsprövning av stora anläggningar

m.m.

5 kap. 1 § 4 kap 1 § NRL

 2 § 4 kap 2 § NRL

 3 § 4 kap 3 § NRL

 4 § 4 kap 4 § NRL

 5 § 4 kap 5 § NRL

Miljökvalitetsnormer

6 kap. 1 § 14 a § HsL

 2 § --

 3 § --

 4 § --

 5 § 14 a § HsL

Planer och planeringsunderlag

7 kap. 1 § 6 kap 1 § NRL

 2 § 6 kap 2 § NRL

Miljökonsekvensbeskrivningar

8 kap. 1 § 5 kap 1 § och 2 § NRL

 2 § 5 kap 2 § NRL

 3 § 5 kap 3 § NRL

 4 § 12 § förordningen (1991:738) omMKB

 5 § 5 kap 4 §

Skydd för naturområden m.m.

9 kap. 1 § 4 § NVL

 2 § 5 § 1 st NVL

 3 § 7 § och 19 § 1 st NVL

 4 § 8 § och 19 § 2 st NVL

 5 § 9 § och 19 § 2 st NVL

 6 § 12 § och 19 § 2 st NVL

 7 § --

 8 § 13 §

 9 § 11 § och 19 § 2 st NVL

 10 § 15 § NVL

 11 § 16 § 1 st NVL

 12 § 16 § 3 och 4 st NVL

 13 § 16 a § NVL

 14 § 24 a § 1 st och 2 st NVL

 15 § 24 a § 3 st NVL

 16 § 5 § 2 st, 10 §, 13 § 2 st, 16 § 2 stoch19 § 2 st NVL

 17 § 43 § 3 st NVL

Skydd för växt- och djurlivet m.m.

10 kap. 1 § 18 c § 1 st och 2 st 1 men.NVL

 2 § 18 c § 2 st 2 men. och 3 stNVL

 3 § 18 d § NVL

 4 § 21 § NVL

 5 § 14 § 1 st NVL

 6 § 14 § 2 st NVL

 7 § 14 § 3 st NVL

Vissa arbetsföretag i naturen m.m.

11 kap. 1 § 18 § 1 st NVL

 2 § 18 § 2 st och 5 st NVL

 3 § 18 § 2 st NVL

 4 § 18 § 3 st, 18 a § NVL

 5 § 20 § NVL

 6 § 1 § lagen (1983:428) om spridningavbekämpningsmedel

över skogsmark

 7 § 2 § lagen om spridning avbekämpningsmedel över

skogsmark

 8 § 3 § lagen om spridning avbekämpningsmedel över

skogsmark

 9 § 4 § lagen om spridning avbekämpningsmedel över

skogsmark

Gemensamma naturvårdsbestämmelser

12 kap. 1 § 3 § 1 st NVL

 2 § --

 3 § 43 § 1 st NVL

 4 § 42 § 1-3 st NVL

 5 § --

 6 § 3 § 2 st NVL

 7 § 18 § 4 st NVL

 8 § 3 a § NVL

Miljöfarlig verksamhet

13 kap. 1 § 1 § ML

 2 § 2 § ML

 3 § 3 § ML

 4 § --

 5 § 6 § ML

 6 § 7 § ML

 7 § 8 § ML

 8 § 8a § ML

 9 § 1 § 1 st lagen (1976:1054) omsvavelhaltigt bränsle

 10 § --

 11 § 10 § ML

 12 § 9 § ML

 13 § 12 a § ML

 14 § 13 § 1 st ML

 15 § 13 § 2 st ML

 16 § 14 § 1 och 5 ML

 17 § 14 § 4 och 5 st ML

 18 § 16 § ML

 19 § 13 a § ML

 20 § 18 § ML

 21 § --

 22 § --

 23 § 20 § ML

 24 § 21 § ML

 25 § 21 a § ML

 26 § 49 § ML

 27 § 4 a § ML

 28 § --

 29 § --

 30 § 23 § ML

 31 § 24 och 25 §§ ML

 32 § --

 33 § 27 § ML

 34 § 29 a § 2 st ML

 35 § --

 36 § 29 § 1 st ML

 37 § 26 §

 38 § --

 39 § 49 § ML

 40 § 38 a § ML

 41 § 38 b § ML

 42 § --

Kemiska produkter

14 kap. 1 § 1 § LKP

 2 § 2 § LKP

 3 § 3 § LKP

 4 § --

 5 § 6 § LKP

 6 § 7 § LKP

 7 § 8 § LKP

 8 § 5 § 2 st, 6 § 2 st, 7 §, 8 § 2 stLKP

 9 § 9 § LKP

 10 § 10 § LKP

 11 § 11 § LKP

 12 § 12 § LKP

Hälsoskydd

15 kap. 1 § 1 § HsL

 2 § --

 3 § 4 § HsF

 4 § 3 § HsF, 7 § 2 st HsL

 5 § 10 § HsL

 6 § 11 § 1 st HsL

 7 § 11 § 2 st HsL

 8 § 8 § HsL

 9 § 1 och 2 §§ lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud

 10 § 13 § HsL

 11 § 2 § 2 st HsL

Avfallshantering

16 kap. 1 § 1 § 1 och 2 st RenhL

 2 § 6 a § RenhL

 3 § 3 § 1 st

 4 § 1 st 1 4 § 1 st RenhL

 4 § 1 st 2 5 § RenhL

 4 § 2 st 4 § 2 st RenhL

 5 § 6 § RenhL

 6 § 6 b § RenhL

 7 § 3 § 2 st och 8 § RenhL

 8 § 7 § RenhL

 9 § 1 st 1 men. 9 § 1 st RenhL

 9 § 1 st 2 men. 9 § 3 st 1 men. RenhL

 10 § 9 a § RenhL

 11 § 1st 14 § RenhL

 12 § 1 § lagen om förbud mot

 dumpning av avfall

 13 § 2 § lagen om förbud mot

 dumpning av avfall

 14 § 3 § lagen om förbud mot

 dumpning av avfall

 15 § 1 men. 1 § 3 st RenhL

 15 § 2-3 men. --

Vissa bemyndiganden

17 kap. 1 § --

Tillsyn

18 kap. 1 § 1 st 14 § LKP

 1 § 2 st 44 a § 1 st ML

 1 § 3 st 44 a § 2 st 1 men. ML

 1 § 4 st --

 2 § --

 3 § 38 § 4 st 1 men. ML

 4 § 1 st 16 § 1 st LKP

 4 § 2 st 40 § 2 st ML

 5 § 24 § 1 st NVL

 6 § 39 § NVL

 7 § 17 § NVL

 8 § 19 § 2 st HsL

 9 § motsvarighet finns i

 samtliga lagar

 10 § 39 a och b §§ NVL och

 20 § HsL

 11 § 21 § HsL

 12 § 47 § ML, 39 § RenhL

 13 § 1 st 23 § RenhL, 41a § 1 men. ML

 13 § 2 st 16 § 3 st LKP, 18 § 3 st HsL,

 41 a § 2 men. ML

 14 § 43 § 1 st

 15 § 43 § 2-3 st

 16 § 51 § ML

 17 § 42 § ML, 17 § LKP, 17 § HsL,22 §1 st RenhL

 18 § 36 a § 1-3 st NVL

 19 § 36 a § 4 st NVL

 20 § 36 b § NVL

 21 § 25 § RenhL

 22 § 17 § 2 st LKP m.fl.lagar

 23 § 44 § ML och 23 § LKP

Avgifter

19 kap. 1 § 1st 69 § ML m.fl. lagar

 1 § 2 st --

 2 § 19 § LKP och 2 § lagen omsvavelhaltigt bränsle

 3 § 18 § 2 st LKP

 4 § 15 § RenhL

 5 § 16 § RenhL

 6 § 17 § RenhL

 7 § 17a § RenhL

Överklagande

20 kap.

 1 § 1 och 2 st 48 § 1 och 2 st ML

 1 § 3 st 48 b § sista st ML

 2 § 1 och 2 st 40 § 2 st NVL, 34 § 1 stförordningenom kemiska

produkter, 25 § 2 st HsL,26 § 2st 1 men. RenhL

 2 § 3 st --

 3 § 1 st 48 § 4 st ML

 3 § 2 st --

 4 § 34 § 2 st förordningen omkemiskaprodukter

 5 § 48 a § ML,

 6 § 34 § 2 st förordningen omkemiskaprodukter

Ansvar

21 kap. 1 § 5 § 1 st. 1 men. LKP

 2 § 45 § 1 st. 2 ML, 20 § 1 st 2 LKP,37 §1 st 4, 5 och 8

NVL, 4 kap. 6 § 1 och2 NRL samt 23 § 1 stHsL

 3 § se 4 §

 4 § 45 § 1 st 3-5 ML, 20 § 1 st

 2 och 3 LKP, 21 § LKP, 37 § 1 st5NVL, 24 § 1 st 3 och

4 RenhL,24 a §RenhL, 6 §Dumpningslagen

samt 7 § 2 stlagen om svavelhaltigt bränsle

 5 § 37 § 1 st 7 NVL

 6 § se 7 §

 7 § 45 § 1 st 1 och 3 ML, 20 § 1 st 2LKP,37 § 1 st 1, 2,

3, 4, 6 och 8 NVL, 4 kap. 6 § 3 NRL, 23§ 1st HsL,24 § 1 st 1, 2, och

4 RenhL, 5 § 1 st1och 2

Dumpningslagen, 6 § lagen om

 spridning av bekämpningsmedel

 över skogsmark, 7 § 1 st lagen

 om svavelhaltigt bränsle

 8 § --

 9 § 45 § 2 och 3 st ML, 20 § 3 och4 stLKP, 37 § 3 st NVL,

23 § 2 st HsL,24§ 4 och 5 st RenhL, 6§ 2

Dumpningslagen, 7 § 3 st lagen omsvavelhaltigt bränsle

 10 § 22 § LKP, 37 § 4 st NVL,8 §Dumpningslagen, 8 § lagen

om

 svavelhaltigt bränsle

Miljöskyddsavgift

22 kap. 1 § 52 § ML

 2 § 53 § ML

 3 § 1 st 54 § 1 st ML

 3 § 2 st --

 3 § 3 st --

 4 § --

 5 § 1 st --

 5 § 2 st 55 § ML

 6 § --

 7 § 56 § 2 st ML

 8 § 63 § ML

Ersättning för intrång

23 kap. 1 § 25 § NVL

 2 § 26 § NVL

 3 § --

 4 § 27 § NVL

 5 § 27 a § NVL

 6 § 28 § NVL

 7 § 30 § NVL

 8 § 31 § NVL

 9 § 32 § NVL

 10 § 33 § NVL

 11 § 34 § NVL

 12 § 35 § NVL

 13 § 36 § NVL

Skadestånd

24 kap. 1 § 1 § MskL

 2 § 2 § MskL

 3 § 3 § MskL

 4 § 4 § MskL

 5 § 5 § MskL

 6 § 6 § MskL

 7 § 7 § MskL

 8 § 8 § MskL

 9 § 9 § MskL

 10 § 10 § MskL

 11 § 11 § MskL

 12 § 12 § MskL

 13 § 13 § MskL

 14 § 34 § ML

 15 § 36 § ML

 16 § 14 § MskL och 37 § ML

Miljöskadeförsäkring

25 kap. 1 § 65 § ML, 68 § ML

 2 § 66 § ML

 3 § 67 § ML

Nedan anges propositioner och utskottsbetänkanden till de lagar som sammanförs i

miljöbalken och till viktigare ändringar i dessa lagar.

Naturvårdslagen (1964:822), NVL,

prop.1964:148, bet. 3LU 1964:41

Genom ändring SFS 1974:1025, prop. 1974:166, bet. JoU 1974:52 infördes ändringar

i reglerna om strandskydd och tillstånd till täktverksamhet. Genom ändring SFS

1982:1097, prop. 1981/82:220, bet. JoU 1982/83:4 infördes bl.a. bestämmelserna

om vilthägn. Genom ändring SFS 1987:133 infördes ändringar i ersättningsreglerna

till följd av Plan- och bygglagens tillkomst. Genom ändring SFS 1991:648, prop.

1990/91:90, bet. JoU 1990/91:30 infördes regler om bl.a. möjlighet att förbjuda

markavvattning samt regler om biotopskydd och naturvårdsvakter.

Miljöskyddslagen (1969:387), ML,

prop. 1969:28, bet. 3LU 1969:37

Genom ändring SFS 1981:420, prop. 1980/81:92, bet. JoU 1980/81:21 infördes

reglerna om miljöskyddsavgift och genom SFS 1988:294, prop. 1987/88:85, bet. JoU

1987/88:23 infördes bl.a. reglerna om miljöskadeförsäkring. Genom ändring SFS

1991:648, prop. 1990/91:90, bet. JoU 1990/91:30 infördes regler om

miljökonsekvensbeskrivning. Genom SFS 1992:1543, prop. 1992/93:60, bet. JoU

1992/93:10 infördes ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om bl.a. skyddsåtgärder. Ändringen

infördes i anledning Sveriges åtanganden enligt EES-avtalet.

Lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten, Dumpningslagen,

prop. 1971:160, bet. JoU 68

Lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

prop. 1976/77:3, bet. JoU 1976/77:4

Renhållningslagen (1979:596), RenhL,

prop. 1978/79:20, bet. JoU 1978/79:35

Genom ändring SFS 1993:1619, prop. 1992/93:180, bet. JoU 1992/93:14 infördes

bestämmelserna om producentansvar.

Hälsoskyddslagen (1982:1080), HsL,

prop. 1981/82:219, bet. SoU 1982/83:6

Genom ändring SFS 1985:210, prop. 1984/85:96, bet. JuU 1984/85:22 infördes

ändringar i hälsoskyddslagen föranledda av lagen (1985:206) om viten. Genom SFS

1992:1544, prop. 1992/93:60, bet. JoU 1992/93:10 infördes bl.a. bemyndigande för

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om

gränsvärden för högsta tillåtna halt i luften av föroreningar i form av bl.a.

kvävedioxid, svaveldioxid och bly. Ändringen är föranledd av Sveriges åtaganden

enligt EES-avtalet.

Lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark, prop.

1982/83:145, bet. JoU 1982/83:34

Lagen (1985:426) om kemiska produkter, LKP,

prop.1984/85:118, bet. 1984/85:30

Miljöskadelagen (1986:225),

prop. 1985/86:83, LU 1985/86:25

Lagen (1987:12) om hushållning av naturresurser, NRL,

prop.1985/86:3, bet. BoU 1986/87:3

Genom ändring SFS 1991:650, prop. 1990/91:90, bet. BoU 1990/91:18 infördes

regler om miljökonsekvensbeskrivning.

Lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud

prop. 1989/90:143, bet. TU 1990/91:14

Miljö- och naturresursdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 augusti 1994

Närvarande: statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN], hellsvik,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:10 Miljöbalk.

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, upp-bakomliggande EG-

 häver eller regler

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Miljöbalken 6 kap. 1 och 5 §§,

 8 kap. 1 och 2 §§,

 9 kap. 2, 10, 12

 och 16-17 §§, 10

 kap. 2-7 §§, 11

 kap. 4-5, 7 och

 9 §§, 13 kap. 6-11,

 40-41 §§, 14 kap.

 1, 3, 8-12 §§, 15

 kap. 7-10 §§, 16

 kap. 5-7, 9-10

 och 15 §§, 17 kap.

 1 §, 18 kap. 1 och

 17 §§, 19 kap. 1-4

 och 7 §§, 22 kap. 3 §

 och 25 kap. 1 §

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1993:27)

Miljöbalk

Bakgrund (kapitel 2)

Miljön i Sverige har under de senaste decennierna blivit bättre i vissa

hänseenden. Det gäller framför allt miljön i närheten av tidigare stora

utsläppskällor. Förbättrad processteknik och införande av reningsteknik har

gjort att många stora miljöfarliga utsläpp från industrianläggningar och

kommunala verksamheter påtagligt minskat eller upphört.

 Många problem återstår dock och en del har förvärrats. Försurningen av mark och

vatten fortsätter. Syrebrist på havsbottnarna på grund av övergödning hotar att

slå ut det biologiska livet i havet. Dessa hot beror till en del på sådant som

inträffar utanför landets gränser. De luftföroreningar som vi får in från

utlandet innebär att försurningen fortfarande är ett stort och dessvärre ökande

problem. Också haven påverkas kraftigt av utländska källor. Men mycket beror

fortfarande på vad som sker i Sverige.

 Efter hand har nya inhemska miljöproblem upptäckts. I många tätorter orsakar

lokala utsläpp från biltrafik, uppvärmningsanläggningar och andra miljöfarliga

verksamheter fortfarande allvarliga luftföroreningar. Luftföroreningarna från

transportsektorn ger för övrigt inte bara lokala skador utan påverkar mark och

vatten över stora områden. Ett växande hot är den stora spridningen och upplag-

ringen av miljöfarliga ämnen, främst giftiga metaller och stabila organiska

ämnen, som uppkommer genom att man producerar, konsumerar och gör sig av med

varor av olika slag. Vidare hotas den öppna landskapsbilden på många platser.

 Under de senaste årtiondena har successivt ett omfattande internationellt

samarbete för att söka lösa miljöproblemen vuxit fram. Särskilt hotande, sett i

ett globalt perspektiv, är uttunningen av ozonskiktet i atmosfären och risken

för stora, snabba klimatförändringar.

 Startpunkt för det moderna internationella miljöarbetet var FN:s konferens om

människans miljö som hölls i Stockholm 1972. Den senaste milstolpen är den

världskonferens om miljö och utveckling som FN anordnade i Rio de Janeiro 1992.

Vid denna slog världssamfundet fast målsättningen att skapa förutsättningar för

en på lång sikt hållbar utveckling i hela världen. För att nå detta måste bl.a.

miljöförstöringen hejdas och en långsiktigt god hushållning med naturens

resurser säkerställas.

Grunderna för vårt arbete (kapitel 3)

Balkens ändamål

Vårt uppdrag har varit att samla de centrala lagarna på hälsoskydds- och

miljöområdet till en miljöbalk. Ändamålet med balken anges i den inledande

paragrafen i vårt förslag. Det är att

 tillförsäkra nu levande och kommande generationer av människor en hälsosam

 och god miljö att leva i,

 bevara biologisk mångfald och upprätthålla goda livsbetingelser för alla i

 landet och dess omgivande vatten naturligt förekommande växt- och djurarter,

 bevara levande landskap samt

 skapa förutsättningar för en på lång sikt hållbar utveckling av samhället.

De fyra punkterna speglar målen för miljölagstiftningen. Det är inte endast nu

levande utan även kommande generationer av människor som skall tillförsäkras en

hälsosam och god miljö att leva i. Livsbetingelserna för det biologiska livet

skall upprätthållas och levande landskap bevaras till gagn för framtidens värld.

Utvecklingen i samhället skall styras in i banor som är långsiktigt hållbara.

Tre områden samordnas

Vårt förslag innebär att balken innehåller bestämmelser som avser att

 skydda människorna, naturen och miljön i övrigt mot störningar som kan orsaka

 skador eller olägenheter,

 bevara, vårda och förbättra tillståndet i naturen och miljön i övrigt samt

 säkerställa att mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så, att en

 från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt på lång sikt god

 hushållning tryggas (1 kap 2 §).

Miljöbalken täcker således tre områden med nära anknytning till varandra -

skydd, vård och förbättring samt hushållning. Inom samtliga krävs effektiva

åtgärder för att stoppa miljöförstöringen och skapa förutsättningar för en på

lång sikt hållbar utveckling av samhället.

 Vårt arbete har varit inriktat på att smälta samman de skilda miljölagarna.

Strävan har varit att miljöbalken skall ge uttryck för en enhetlig inställning

till miljöfrågorna. Ambitionsnivån skall vara densamma på de olika områden som

behandlas. Att utforma miljöbalken som en ren sammanställning av nu gällande

lagar vore enligt vår uppfattning meningslöst.

 Miljöbalken är avsedd att skydda människorna, naturen och miljön i övrigt. I

uttrycket naturen och miljön i övrigt innnefattas mark, vatten, luft, biologiskt

liv och även bebyggelse. I den utformning vi föreslår utgör miljöbalken den

centrala och övergripande lagstiftningen vad gäller skyddet av naturen och

miljön i övrigt.

 När det gäller åtgärder för människornas hälsa och välbefinnande behandlar

balken påverkan av störningar som kan orsaka skador eller olägenheter. Exempel

på hälsoproblem som regleras genom miljöbalken är luftföroreningar, gifter,

skadlig strålning, buller, stank och liknande påverkan från omgivningen. Stora

problemområden som sjukvårds-, livsmedels- och trafiksäkerhetsfrågor regleras

huvudsakligen i andra lagar.

 Balken skall också tillämpas i frågor om samhällsplanering och samhällsekonomi.

Detta vida grepp kring miljöproblemen stämmer överens med den syn som har vuxit

fram internationellt och kommit till uttryck i bl.a. Brundtlandkommissionens

rapport Vår gemensamma framtid och i Agenda 21, FN:s handlingsprogram för miljö

och utveckling med sikte på nästa århundrade, som antogs vid Rio-konferensen (se

närmare avsnitten 2.2.2 och 2.2.4 i den allmänna motiveringen).

 Sverige har liksom andra industriländer hittills i huvudsak använt

administrativa styrmedel för att nå uppsatta miljömål. Miljöbalken blir enligt

vårt förslag det centrala administrativa styrmedlet på miljöområdet. Ekonomiska

styrmedel har emellertid under senare år fått större betydelse såväl i Sverige

som utomlands. En ökad användning av avgifter och andra generella ekonomiska

styrmedel kan väsentligt förbättra möjligheterna att uppnå de nationella

miljömålen. Miljöavgiftsutredningen gjorde i sitt slutbetänkande (SOU 1990:59)

Sätt värde på miljön, Miljöavgifter och andra styrmedel en bred genomgång av

möjligheterna att använda ekonomiska styrmedel i miljöpolitiken.

 I vår utredning har vi inte gått närmare in på frågor om den typ av

miljöavgifter som Miljöavgiftsutredningen behandlade. Däremot är möjligheten att

använda sanktionsavgifter som komplement till straffsanktioner av direkt

betydelse för vårt arbete.

Grundläggande principer

Vi ställer inledningsvis i balken upp grundläggande principer som bör genomsyra

allt miljöarbete (1 kap. 3 §).

1. Skador skall i första hand förebyggas. Därvid skall redan risken för skador

 beaktas.

2. Vad som utvinns ur naturen skall kunna användas och slutligt tas om hand utan

 att denna skadas.

3. Den som kan orsaka eller som orsakar skador och olägenheter skall betala

 kostnaden för att förebygga eller avhjälpa dem.

Principen att skador skall förebyggas är bl.a. formulerad i Romfördraget. Det

förebyggande arbetet måste drivas på alla plan från övergripande

samhällsplanering till åtgärder för att undvika enskilda utsläpp.

 Denna huvudprincip understöds av hjälpregler såsom principen om bästa

tillgängliga teknik och utbytesprincipen. Den förstnämnda vägleder i frågor om

val av processteknik, driftsmetoder och andra förfaranden. Den sistnämnda

tillämpas vid val av ämnen och produkter och innebär att farliga ämnen skall

ersättas av mindre farliga. Båda syftar till att förebygga skador.

 Den s.k. försiktighetsprincipen kommer till uttryck i första punktens andra

mening. Även den syftar till att förebygga skador. Den återfinns bland de

grundläggande principerna i FN:s Rio-deklaration. I den svenska rättstraditionen

har principen funnits sedan det moderna miljöskyddsarbetet tog fart under

1960-talet.

 Den andra punkten uttrycker kretsloppsprincipen. I korthet innebär den att

produkter som framställs skall vara miljöanpassade så att de så långt möjligt

kan återanvändas eller materialet i dem återvinnas. Den är viktig i strävandena

att uppnå miljöbalkens mål vad gäller såväl god miljö som hållbar utveckling.

 I den tredje punkten lagfästs principen att förorenaren betalar. In-

ternationellt går den under benämningen Polluter Pays Principle (PPP). Den är

vedertagen såväl här i Sverige som internationellt när det gäller störningar

från verksamheter som skadar omgivningen. Den finns med i Romfördraget och i

Rio-deklarationen.

Alla har ansvar för miljön

Allt eftersom vi i vårt land i stor utsträckning har kommit till rätta med de

verkligt stora och svårt förorenande utsläppen från samhällen och industrier har

det visat sig att betydande hot mot miljön kommer från andra källor. Dessa är i

många fall inbyggda i själva samhällsmaskineriet, i mönstren för produktion,

konsumtion och kommunikation eller - med andra ord - i vårt sätt att leva. I den

ovan nämnda Agenda 21 uttalas att de ohållbara mönstren för produktion och kon-

sumtion i framför allt industriländerna utgör den viktigaste orsaken till den

fortsatta förstöringen av miljön på jorden och till slöseriet med

naturresurserna.

 Därför uttalar vi i 1 kap. 4 § att miljöarbetet angår alla och att enskilda,

företag, kommuner och myndigheter, var inom sin verksamhet, har ansvar för att

nya skador förebyggs och för att skador som redan har uppkommit avhjälps. Genom

formuleringen uttrycks även det s.k. sektorsansvaret som grundläggande princip.

Innebörden är att varje sektor i samhället har ansvar för att lösa miljöproblem

som uppstår inom den egna sektorn. Sektorsansvaret slogs fast av riksdagen i

1988 års miljöbeslut och bör enligt vår uppfattning ligga till grund även för

det framtida miljöarbetet i landet.

Samordningen av miljölagarna (kapitel 4)

Vi föreslår att följande större lagar inordnas i balken.

 Naturvårdslagen (1964:822)

 Miljöskyddslagen (1969:387)

 Renhållningslagen (1979:596)

 Hälsoskyddslagen (1982:1080)

 Lagen (1985:426) om kemiska produkter

 Lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser

 Strålskyddslagen (1988:220)

Dessutom bör följande lagar gå upp i balken.

 Lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten

 Lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle

 Lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark

 Miljöskadelagen (1986:225)

 Lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud

 Lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel

Vidare föreslår vi att regler om genetiskt modifierade organismer och andra

biotekniska produkter förs in som ett särskilt kapitel i balken. I dag finns

ingen samlad lagstiftning på detta område.

 Samtliga de ovan uppräknade större lagarna innehåller regler som rör den yttre

miljön. Tre av dem reglerar även problem i inomhusmiljö, nämligen

hälsoskyddslagen, lagen om kemiska produkter och strålskyddslagen.

 De två sistnämnda lagarna griper även in på bl.a. arbetsmiljöområdet, vilket

därför i väsentliga avseenden berörs av miljöbalken trots att själva

arbetsmiljölagen har lämnats utanför.

 För att balken skall hålla sig inom rimligt omfång krävs att den i betydande

utsträckning får karaktär av ramlag. Det innebär att regeringen, eller

myndigheter som regeringen i sin tur utser, bemyndigas att meddela de närmare

föreskrifter som behövs för att uppfylla balkens syften.

 Enligt vårt förslag indelas miljöbalken i sju avdelningar vilka i sin tur är

indelade i kapitel.

 I första avdelningen har vi samlat allmänna bestämmelser. De är utformade för

att tillämpas vid allt mänskligt handlande som har inverkan på miljön och som

därigenom kan påverka människor, miljö eller naturresurser negativt. Vi föreslår

att ett nytt begrepp införs som skall täcka detta, nämligen att utöva

miljöpåverkan (2 kap. 6 §).

 Förutom de inledningsvis redovisade portalparagraferna om balkens ändamål,

inriktning och grundläggande principer (1 kap.) finns i avdelningen bestämmelser

om balkens tillämpningsområde och om definitioner av centrala begrepp (2 kap.).

 Även ett antal övergripande aktsamhetsregler och allmänna bestämmelser om

föreskrifter, dvs. allmängiltiga bemyndiganden för regering och myndigheter att

meddela föreskrifter om bl.a. försiktighetsmått, ingår i denna avdelning (3

resp. 4 kap.).

 Andra avdelningen består av bestämmelserna i den nuvarande naturresurslagen,

vilka vi i enlighet med våra direktiv har fört över i huvudsak oförändrade, samt

ett kapitel om miljökvalitetsnormer. Avdelningen får i likhet med

naturresurslagens centrala delar paraplykaraktär och blir alltså tillämplig även

på vissa andra lagar, däribland plan- och bygglagen och vattenlagen.

 Tredje avdelningen innehåller balkens bestämmelser om naturvård, med inriktning

framför allt på skydd för naturområden och biologisk mångfald.

 I fjärde avdelningen har vi samlat särskilda aktsamhetsregler som endast gäller

för vissa typer av verksamheter. Där finns bestämmelser om tillåtligheten av

miljöfarlig verksamhet samt om kemiska och biotekniska produkter, avfall,

hälsoskydd och strålning.

 Från och med femte avdelningen är bestämmelserna på nytt gemensamma för hela

balkens tillämpningsområde. Avdelningen innehåller regler om prövning och

tillsyn samt om avgifter och överklagande.

 Balkens bestämmelser om påföljder finns i sjätte avdelningen. De gäller

straffansvar, förverkande och miljöskyddsavgift. Sistnämnda institut är

väsentligt annorlunda utformat än enligt gällande rätt.

 I sjunde avdelningen slutligen står bestämmelser om olika former av ersättning,

nämligen om ersättning för intrång, om skadestånd och om miljöskadeförsäkring.

Allmänna aktsamhetsregler (kapitel 5)

I 3 kap. i förslaget till miljöbalk ges i form av allmänna aktsamhetsregler

vissa riktlinjer som alla bör följa i sitt handlande när det gäller att skydda

människor och miljö mot skador och olägenheter. Dessa regler skall täcka

miljöbalkens hela ämnesområde och blir alltså tillämpliga på ett stort antal

sinsemellan olikartade företeelser. Samma grundläggande krav i fråga om

aktsamhet ställs vare sig det gäller industriell verksamhet, hantering av

kemiska eller biotekniska produkter, hälsoskydd eller åtgärder i naturen. Vår

strävan har varit att ange högt satta mål för allt miljöarbete.

 De allmänna aktsamhetsreglerna skall iakttas av regeringen och andra

myndigheter som utfärdar föreskrifter och av rättstillämpande myndigheter i

enskilda mål och ärenden. Detta gäller såväl vid tillståndsprövning som i fråga

om tillsynsbeslut. Myndigheterna skall sålunda tillämpa de krav som

aktsamhetsreglerna ställer såväl när de författar föreskrifter som när det

gäller exempelvis att vid tillståndsprövning meddela villkor för verksamheten

eller att i samband med tillsyn meddela förelägganden.

 Däremot bör aktsamhetsreglerna inte vara direkt straffsanktionerade.

Miljöbalken kommer att få så vidsträckt tillämpningsområde att dess

allmängiltiga regler inte kan göras tillräckligt precisa för att utgöra grund

för straffrättsliga bedömningar, med de höga krav på rättssäkerhet som bör gälla

i sådana sammanhang. Föreskrifter och förelägganden som meddelas med stöd av

aktsamhetsreglerna kan dock sanktioneras med straff eller vite.

 Reglerna i 3 kap. har utformats på sådant sätt att de skall kunna läggas till

grund för kunskapsförmedling och opinionsbildning. Detta är väsentligt, menar

vi, eftersom alla människors frivilliga medverkan är en förutsättning för att

skapa en bättre miljö och i längden ett mer verksamt medel än lagstiftning.

Försiktighetsmått

Miljöbalken bör i likhet med den nuvarande miljöskyddslagstiftningen ha sin

grund i försiktighetsprincipen. I princip får det ankomma på den som vill göra

något som kan påverka miljön att visa att åtgärden inte kommer att medföra skada

eller olägenhet för hälsa och miljö.

 Den centrala aktsamhetsregeln i vårt förslag till miljöbalk uttrycks i 3 kap.

3 § och innebär att alla de försiktighetsmått skall vidtas som behövs för att

skydda människor och miljö mot skador och olägenheter och för att främja en

långsiktigt god hushållning med naturresurser. Till försiktighetsmått räknas

bl.a. val av lämplig plats, skyddsåtgärder och kontroll.

Bästa tillgängliga teknik

En viktig utgångspunkt när försiktighetsmått vidtas måste vara att bästa

tillgängliga teknik skall tillämpas (3 kap. 4 §). Med detta avses en teknik som

motsvarar utvecklingens senaste nivå och som det från tekniska och ekonomiska

synpunkter är möjligt att använda vid den typ av åtgärd som det är fråga om i

det enskilda fallet.

 Vi har hämtat begreppet från pågående lagstiftningsarbete inom EG.

Utbytesprincipen

Lagen om kemiska produkter innehåller en princip som innebär att sådana kemiska

produkter skall undvikas som kan ersättas med mindre farliga. Den får i

miljöbalken en mer vidsträckt innebörd och en mer grundläggande ställning

(3 kap. 5 §). Detta leder dock till att den inte, som enligt gällande rätt,

blir direkt straffsanktionerad. Principen skall genomsyra hela miljöarbetet och

får vid behov sanktioneras genom att tillämpas vid utfärdande av föreskrifter,

vid tillståndsprövning och i tillsynsverksamhet.

Förbudsregel

Ett absolut krav på att alla tillgängliga försiktighetsmått som behövs skall

iakttas lär inte kunna tillämpas i alla situationer. Vi har lämnat visst utrymme

för göra avvägningar mellan motstående intressen (3 kap. 6 §). En grundläggande

stoppregel i balken är emellertid att sådana avsteg inte får göras att det

uppkommer risk för människors hälsa eller för påtagliga skador på miljön (3 kap.

7 §).

Kretsloppsprincipen

För att miljön varaktigt skall förbättras och samhällsutvecklingen göras

långsiktigt hållbar krävs att vi hushållar med resurserna, verkar för ett

kretslopp av de material som ingår i varor och begränsar användningen av ämnen

som är skadliga för människor och miljö. Vi föreslår därför en regel som skall

gälla vid all hantering av varor och som uttalar att en varas hela livslängd

skall beaktas när riskerna för människor och miljö bedöms. Så långt möjligt bör

varan kunna återanvändas; i andra hand bör strävan vara att återvinna material

eller utvinna energi ur den. Detta skall enligt vårt förslag beaktas i alla led

och särskilt när varan skapas och tillverkas (3 kap. 8 §).

Samverkan mellan företag

Utan att anamma systemet att handla med utsläppsrätter, som har utvecklats i

USA, vill vi öppna möjligheter att inom ett visst geografiskt område utbyta

skyddsåtgärder mellan olika miljöfarliga verksamheter för att göra insatserna

för miljön så effektiva som möjligt (14 kap. 3 och 6 §§).

 Det amerikanska systemet bör enligt vår åsikt inte införas i Sverige, bl.a.

därför att det skulle försvåra en samordning med EG:s miljöregler.

Generella föreskrifter (kapitel 6)

Vissa av de lagar som har förts samman i vårt förslag är utpräglade ramlagar,

andra innehåller i huvudsak detaljerade bestämmelser. En ramlag utmärks av att

den ger stora möjligheter att reglera sakfrågor i förordningar och andra

föreskrifter. Denna lagstiftningsteknik är konsekvent genomförd i lagen om

kemiska produkter och anslutande lagar och förordningar i

kemikalielagstiftningen. Sämst möjligheter i detta avseende ger miljöskyddslagen

med dess regler om individuell prövning av miljöfarliga verksamheter. Den ger

inte heller tillräckliga möjligheter att komma till rätta med problem som

orsakas av s.k. diffusa källor eller att åstadkomma samordnade miljölösningar.

 Som redan nämnts måste miljöbalken för att hållas inom rimligt omfång utformas

som en ramlag. Fördelen med detta är främst att riksdagen kan dra upp

övergripande riktlinjer medan detaljer överlämnas åt regering och myndigheter

inom ramen för bemyndiganden som ges i balken. På så sätt går det också fortare

att genomföra ändringar i regelsystemet när ändrade förhållanden påkallar det.

Nya och oväntade faror kan snabbt dyka upp och vara av så allvarlig natur att de

kräver omedelbara åtgärder.

 Ett system med bemyndiganden är vidare fördelaktigt då det i EES-samarbetet

liksom i en framtid vid en svensk anslutning till EG gäller att anpassa den

svenska miljölagstiftningen till EG:s regler på miljöområdet.

 Regler med bemyndiganden förekommer i flera av kapitlen i vårt förslag till

miljöbalk. I 4 kap. har vi emellertid formulerat vissa allmängiltiga regler. För

alla föreskrifter som utfärdas med stöd av balken gäller att de skall grundas på

principerna i 1 kap. och aktsamhetsreglerna i 3 kap.

 Generella föreskrifter med stöd av 4 kap. torde i stor utsträckning komma att

tillämpas för att reglera miljöfarliga verksamheter. Antalet sådana är i dag

mycket stort. Det är endast möjligt att tillståndspröva de mest störande. Andra

styrmedel behövs för alla övriga. Försiktighetsmått som är rutinbetonade kan

regleras direkt i föreskrifter och behöver inte skräddarsys för individuella

verksamheter.

 Föreskrifter av detta slag blir enligt vårt förslag direkt tillämpliga och i

regel straffsanktionerade. De skall emellertid också tillämpas av prövnings- och

tillsynsmyndigheter och sålunda läggas till grund för tillstånd och

förelägganden.

Miljökvalitetsnormer (kapitel 7)

Utgångspunkten för den svenska miljöskyddspolitiken har varit att störningar i

varje enskilt fall skall dämpas så mycket som rimligen kan krävas för att

förebygga och motverka skador och olägenheter. Detta har lett till utmärkta

resultat i så måtto att tekniken och reningsåtgärderna vid många anläggningar

har drivits så långt att utsläppen numera endast utgör en bråkdel av vad de

tidigare varit.

 Trots detta har emellertid miljösituationen i landet i många avseenden fortsatt

att försämras. Skadeeffekterna är mer storskaliga än tidigare och

orsakssammanhangen mer komplicerade. Diffusa utsläpp, bl.a. från biltrafik, har

fått allt större betydelse.

 En brist med den hittills dominerande dämpningsprincipen är att den inte ser

till helheten. Även om utsläppen från varje enskild störningskälla dämpas

betydligt kan ändå många sådana källor tillsammans påverka miljön långt utöver

vad den tål.

 Det är i dagens miljöarbete nödvändigt att ta ställning till vilka åtgärder som

behövs med utgångspunkt i vilken miljöpåverkan som människan och naturen tål.

Föreskrifter som anger sådana utgångspunkter benämner vi miljökvalitetsnormer.

Vi föreslår i 8 kap. 1 § att regeringen eller en myndighet som regeringen utser

får utfärda sådana föreskrifter i syfte att skydda människor eller miljö eller

för att främja hushållningen med naturresurser. I paragrafen ställs tre

alternativa förutsättningar upp. Det skall vara fråga om att

-driva igenom riktlinjer som riksdagen har antagit,

-uppfylla internationella förpliktelser eller

-i övrigt förebygga eller avhjäpa skador eller olägenheter.

 Enligt vårt system skall kvalitetsnormerna således ge uttryck för de krav som

bör ställas på miljön med utgångspunkt från vad människan och naturen tål.

Kvalitetsnormer av dessa slag måste bygga på ingående kunskaper. För att skapa

sådana kunskaper krävs såväl grundläggande forskning som utredningar med direkt

praktisk tillämpbarhet. Eventuella kompromisser med hänsyn till vad som är

tekniskt och ekonomiskt möjligt i enskilda fall bör inte göras inom ramen för

normerna. Dessa skulle i så fall bli vilseledande och därmed meningslösa. Det är

möjligt att det inte alltid - och i vart fall inte omedelbart - går att uppnå de

mål som kvalitetsnormerna ger uttryck för. I så fall får ofrånkomliga kompromis-

ser göras med öppna ögon och med full vetskap om att hälsan eller miljön

belastas mer än den egentligen tål.

 Möjligheterna att använda miljökvalitetsnormer är olika för skilda miljöer. I

fråga om luft bör enhetliga krav kunna ställas över hela landet. För mark och

vatten gäller däremot skilda förutsättningar för olika naturtyper. I många fall

framstår det som uppenbart att belastningen på miljön av vissa ämnen vida

överskrider vad naturen tål utan att någon gräns för den skull klart har

definierats. I sådana fall måste naturligtvis skyddsåtgärderna drivas så långt

som över huvud taget är möjligt.

 Miljökvalitetsnormer skall i första hand läggas till grund för samhälls-

planering och omsättas till åtgärdsplaner. Dessa kan i sin tur uttryckas i

föreskrifter, realiseras genom prövning i enskilda tillstånds- och tillsynsä-

renden osv. I vissa fall bör normerna göras direkt rättsligt bindande. Sålunda

kan man efter tyskt exempel tänka sig att förbud skulle inträda mot trafik i

storstädernas kärnor om vissa ämnen i luften, såsom koloxid, översteg

gränsvärden som bestämts i miljökvalitetsnormer.

 Ett viktigt skäl till att miljökvalitetsnormer skall kunna ges direkt verkan

exempelvis på luftvårdsområdet är att vissa EG-direktiv innehåller sådana

normer. Om Sverige ansluter sig till EG måste dessa ges motsvarighet i svensk

lagstiftning.

Kretslopp och producentansvar (kapitel 8)

Som ovan nämnts föreslår vi att miljöbalken skall bygga bl.a. på den s.k.

kretsloppsprincipen. En varaktig förbättring av miljön torde förutsätta att

miljöhänsyn tas inom varuproduktionen från idé till färdig vara och fram till

slutlig hantering av varan efter det att den kasserats eller av andra skäl inte

längre används. Vid all hantering av varor skall så långt det är möjligt varans

hela livslängd beaktas vid bedömningen av de risker för hälsa och miljö som

varan för med sig. Det innefattar råvaru- och energiförbrukningen vid

tillverkningen, hur användaren hanterar varan och hur den på bästa sätt skall

kunna omhändertas när den inte längre används.

 Orsakerna till att miljöstörningar uppstår i avfallsledet måste till över-

vägande delen sökas i långt tidigare led - och främst i produktionen. Varorna

måste redan från början utformas så att de innehåller så lite skadliga ämnen som

möjligt. De bör vidare vara energi- och materialsnåla, inte dra onödiga resurser

under användningen och kunna återanvändas eller återvinnas. Utbytesprincipen,

som i tillverkningsledet innebär en skyldighet att välja de ämnen som är minst

farliga för miljön, måste tillämpas i större utsträckning. Avfallshanteringen

bör anpassas till åtgärdernas effekt för miljöskyddet. Återanvändning av varorna

bör prioriteras. Återvinning av materialet bör komma i andra hand. På så sätt

kan behovet av deponering skäras ned till ett minimum.

 I anslutning till en lagrådsremiss om införande av producentansvar föreslår vi

att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall få föreskriva

om skyldighet för den som yrkesmässigt tillverkar, importerar eller försäljer en

vara eller en förpackning (en producent) att se till att avfallet av sådan

egendom forslas bort, återanvänds, återvinns eller omhändertas på sådant sätt

som kan krävas för en miljömässigt godtagbar avfallshantering. Detsamma gäller

även den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som fordrar

särskilda åtgärder från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt (18 kap. 2 och

5 §). Vidare föreslår vi ett bemyndigande som gör det möjligt att meddela

föreskrifter om källsortering (18 kap. 6 §).

 Konsumenterna kan genom sina produktval göra en stor insats för att få en

utveckling mot miljöanpassade produkter till stånd. Korrekt och tydlig

information är en förutsättning för att konsumenterna skall kunna träffa sådana

val. För att ett system med återtagning av varor eller förpackningar skall

fungera torde det många gånger krävas en särskild märkning av varor och

förpackningar. Vidare bör avfalls- eller miljövarudeklarationer införas med

början för vissa utvalda varugrupper. Vi föreslår i miljöbalken bemyndiganden

som gör det möjligt att meddela föreskrifter av sådan innebörd (4 kap. 2 §,

18 kap. 5 §).

Hälsoskyddsfrågorna (kapitel 9)

Vi föreslår att det i miljöbalken införs grundläggande aktsamhetsregler som

gäller för skydd av hälsa och miljö. Dessa grundläggande aktsamhetsregler knyts

inte längre till egendomsbegreppet. För hälsoskyddet innebär det bl.a. vidgade

möjligheter att ingripa mot störande verksamheter av olika slag. I begreppet

skydda människors hälsa inryms i balken inte endast begreppet hälsoskydd i

hälsoskyddslagens mening - dvs. störningar som kan ge upphov till sanitära

olägenheter - utan även mindre allvarliga störningar, t.ex. sådana som orsakas

av infraljud eller annat svagt ljud från värmepumpar, ventilationsanläggningar

och liknande (2 kap. 9 §). Vi har antagit att användningen av de miljö-

kvalitetsnormer vi föreslår åtminstone till en början kommer att i första hand

inriktas på hälsoskyddet.

 Hälsoskyddsbestämmelserna i miljöbalken (17 kap.) inriktas i större

utsträckning än bestämmelserna i hälsoskyddslagen på frågor om inomhusmiljön.

Härigenom har dessa bestämmelser mer karaktären av att vara sidoordnade dem om

miljöfarliga verksamheter.

 I miljöbalken finns det knappast någon anledning att bibehålla de nuvarande

olikheterna mellan miljö- och hälsoskyddslagarna i fråga om hänsynen till

särskilt känsliga personer (allergiker). Enligt vår uppfattning bör, inte minst

mot bakgrund av den kraftiga ökningen av olika allergiska åkommor under senare

år, vid tillämpningen av miljöbalkens regelsystem hänsyn kunna tas till personer

som är mer känsliga än som kan anses normalt.

Trafikens miljöproblem (kapitel 10)

Miljöstörningarna från transportsektorn är allvarliga och av många olika slag -

främst luftföroreningar, buller, vibrationer, nedsmutsning och trängsel samt

intrång i landskap och naturområden. Den svenska trafiken bidrar till en

betydande del av försurningen av mark och vatten och torde därmed vara en starkt

bidragande orsak till de tilltagande skadorna på skogsmark.

 Vi har valt att inte föra över detaljerade regler i nuvarande trafiklag-

stiftning till miljöbalken. Vi menar att miljötänkandet måste genomsyra alla

områden av samhället. Det närmare innehållet måste ges av varje sektor för sig.

Att t.ex ur fordonskungörelsen och bilavgasförordningen bryta ut bestämmelser

bara för att de har miljöanknytning anser vi vara olämpligt. Det skulle försämra

möjligheterna att överblicka de samlade krav som ställs på fordon av olika slag.

Detsamma gäller för lokala trafikföreskrifter.

 Balkens allmänna bestämmelser skall i princip tillämpas även på trafikområdet.

Begreppet "att utöva miljöpåverkan" (2 kap. 6 §) ligger till grund för

tillämpningen av balken. Det täcker en mängd mänskliga aktiviteter som kan

påverka hälsa eller miljö, däribland trafik med motordrivna fordon och

farkoster. De allmänna aktsamhetsreglerna i 3 kap. skall kunna läggas till grund

för prövning och tillsyn samt för föreskrifter. På så sätt bör

aktsamhetsreglerna, som bl.a. innebär att hänsyn även skall tas till

naturvårdens och den biologiska mångfaldens krav, kunna påverka lokaliseringen

av vägar och andra kommunikationsleder.

 Vidare får reglerna i miljöbalken betydligt större räckvidd och genomslagskraft

när det gäller planering än de nuvarande miljöbestämmelserna. Vi tror att

miljökvalitetsnormer kommer att få särskilt stor betydelse för den framtida

trafikplaneringen och bli vägledande även för sådana övergripande beslut om

investeringar i infrastruktur som riksdagen fattar. Miljöfrågorna måste föras in

på ett tidigt stadium i planeringen.

Regeringen prövar stora trafikanläggningar

För att hushållningstänkandet skall få fullt genomslag i balken när det gäller

transportsektorn föreslår vi att vissa typer av stora trafikanläggningar skall

undergå tillåtlighetsprövning av regeringen innan de byggs (7 kap. 1 § första

stycket 12 ). Prövningen bör göras på ett mycket tidigt stadium. Det skall vara

en prövning av den typ som vissa slag av industrianläggningar i dag måste

undergå enligt naturresurslagen. Kretsen av prövningspliktiga anläggningar

föreslår vi utökas med vägar, järnvägar, flygplatser, hamnar och farleder vilka

kan medföra en från nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på mil-

jön.

 Vi föreslår därvid också att det s.k. kommunala vetot skall kunna brytas igenom

när det är fråga om vägar, järnvägar och farleder som prövas på detta sätt.

Såsom i dag gäller för vissa av de anläggningar som prövas på motsvarande sätt

enligt naturresurslagen skall alltså regeringen kunna driva igenom ett projekt

även mot en berörd kommuns vilja, men bara om det är synnerligen angeläget från

nationell synpunkt och andra lösningar har visat sig olämpliga.

Miljöprövning av trafikanläggningar

Tillsynsmyndigheten bör kunna förbjuda en planerad trafikanläggning om den kan

antas orsaka sådana störningar att den enligt exempelvis stoppreglerna i 3 kap.

7 § miljöbalken inte bör få komma till stånd. Den som vill genomföra

anläggningen har i så fall att ansöka om tillstånd till den. På så sätt kan en

fristående miljöprövning företas när det verkligen behövs.

Naturvård - den gröna miljövården (kapitel 11)

Att bevara den biologiska mångfalden, dvs. livsbetingelserna för alla vilda

växt- och djurarter, har under senare år blivit en allt viktigare uppgift i

miljöarbetet över hela jorden. Man räknar numera med att över 2 000 arter

försvinner varje år och att takten ökar.

 I den allmänna debatten är det i första hand hotet mot växt- och djurliv i

tropiska områden som har uppmärksammats. Hotbilden är emellertid allvarlig även

i tempererade områden som Sverige. Mellan 5 och 15 % av våra vilda arter är

hotade i det avseendet att deras långsiktiga överlevnad inte kan anses vara

säkrad.

 Den biologiska mångfalden hotas dels av de föroreningar som sprids i naturen på

grund av utsläpp från bl.a. industrier och samhällen, dels av människans rent

fysiska ingrepp i naturen. Hot av förstnämnda slag måste mötas genom effektivare

insatser för att undvika utsläpp av föroreningar, alltså genom bättre allmänt

miljöskydd, i såväl Sverige som andra länder.

 Direkt fysiska ingrepp sker t.ex. genom att skogar huggs ner, genom att

vattendrag och sjöar däms upp eller torrläggs, genom att våtmarker dikas ut,

genom att olika odlingshinder tas bort ur odlingsmark, genom att ängsmarker

försvinner och genom bebyggelse. Åtgärder för att undvika att sådana ingrepp

utarmar den biologiska mångfalden räknas av tradition till naturvården och

regleras i naturvårdslagen. Denna är i vårt förslag inordnad i miljöbalken.

 En grundläggande strävan i dagens och framtidens miljöarbete bör vara att bygga

in miljötänkandet i alla de olika slag av verksamheter som kan befaras påverka

miljön negativt. Det skall givetvis även gälla jordbruk och skogsbruk. Omtanken

om den biologiska mångfalden bör ingå som en självklar och väsentlig faktor i

all planering, skötsel och drift inom dessa näringar, på samma sätt som omtanken

om det ekonomiska utfallet. De grundläggande aktsamhetsreglerna i miljöbalken

(3 kap.) bör gälla också inom jordbruk och skogsbruk liksom inom alla övriga

verksamheter som innebär "att utöva miljöpåverkan". Vidare föreslår vi att

reglerna i balken om miljökvalitetsnormer (8 kap.) och miljökonsekvens-

beskrivningar (9 kap.) skall kunna tillämpas inom dessa näringar.

 Miljöbalken innehåller dessutom regler om skydd för växt- och djurlivet utöver

vad som kan krävas att de areella näringarna svarar för. De väl etablerade

skyddsinstituten nationalpark, naturreservat och naturvårdsområde bör liksom

hittills, men med större kraft, användas för att skydda särskilt känslig

jordbruks- och skogsmark av hänsyn främst till deras värde som biotoper. Vi

anser inte att det behövs några sakliga ändringar i lagreglerna för dessa

institut och har därför fört in dem i vårt förslag till miljöbalk med endast

redaktionella ändringar. Dessa är dock relativt omfattande (10 kap.).

 För att förbättra skyddet för den biologiska mångfalden lägger vi fram förslag

till ändringar i reglerna för strandskydd, markavvattning och täkter. Vidare

föreslår vi att regler införs för utsättande av främmande växt- och djurarter i

naturen.

Strandskydd

En stor mängd djur- och växtarter lever i övergången mellan mark och vatten.

Genom reglerna om strandskydd har stora områden av värdefulla biotoper räddats

undan påverkan från främst bebyggelse. Strandskyddet motiveras emellertid

enligt gällande lag enbart av behovet att för friluftslivets skull hålla

attraktiva strandområden tillgängliga för allmänheten. Enligt vår mening bör

strandskyddet förstärkas på så sätt att det framgår tydligt att skyddet

motiveras av hänsyn även till växt- och djurlivet (10 kap. 9 och 11 §).

 Vi föreslår även en ändring i reglerna för strandskydd som inte har med skyddet

för biologisk mångfald att göra utan i stället avser att komma ifrån vissa

samordningsproblem mellan gällande regler i naturvårdslagen och plan- och

bygglagen. Vårt förslag innebär att en kommun får rätt att i område som

detaljplaneläggs besluta om strandskyddet inom området. Särskilda skäl skall

dock krävas för att minska omfattningen av det strandskyddade området eller helt

upphäva strandskyddet (10 kap. 10 §).

Markavvattning

Våtmarker hör till de naturtyper som har särskilt stor betydelse för

den biologiska mångfalden. De är viktiga biotoper för många fågelarter, växter,

svampar och insekter. De kan också tjäna som reningsverk - kvävefällor - för

läckage av näringsämnen som förs ut med vatten från jordbruks- och skogsmarker.

Som sådana är de antagligen oöverträffade i kostnadseffektivitet. I stora delar

av landet, framför allt i Syd- och Mellansverige, har våtmarkerna genom

århundradena dikats ut i sådan omfattning att endast ringa arealer återstår.

 Markavvattning kräver tillstånd enligt naturvårdslagen. Vi föreslår att

bestämmelsen om tillståndsprövning kompletteras med en regel om vilka

avvägningar mellan olika intressen som prövningsmyndigheten (länsstyrelsen) har

att göra. Markavvattning bör i princip tillåtas endast när påverkan på den

biologiska mångfalden och på omgivningen kan antas bli obetydlig och samtidigt

sökanden kan visa att särskilda skäl talar för att företaget kommer till stånd

(11 kap. 1 §).

 Vi räknar med att detta leder till att det praktiskt taget blir stopp för

markavvattning i största delarna av Syd- och Mellansverige. I de mer

våtmarksrika delarna av landet, framför allt i Norrland, torde tillstånd kunna

ges i något större utsträckning.

Täkter

Även för täkter föreslår vi att en prövningsregel införs i lagtexten. Innebörden

är att behovet av täktmaterialet skall vägas mot de skador på naturmiljön och på

den biologiska mångfalden som täkten kan befaras orsaka (12 kap. 2 §). Vidare

föreslår vi ett bemyndigande att meddela föreskrifter om tillståndsplikt även

för husbehovstäkter (12 kap. 4 §).

Främmande arter

Djur- och växtarter som inte naturligt hör hemma i ett visst ekosystem kan

orsaka stora skador om de sätts ut där. Problemet har bl.a uppmärksammats i

skogsbruket (t.ex. contortatallen) men har samma vikt när det gäller främmande

arter i allmänhet.

 Ett fungerande ekosystem bygger på att olika arter balanserar varandra. Varje

art hålls i schack av sina naturliga fiender och hindras på så sätt från att

föröka sig ohejdat. En främmande art som hamnar i sådan miljö kanske inte har

några naturliga fiender där. Den kan då komma att snabbt växa i antal och tränga

ut andra arter. Detta kan i sin tur få följdverkningar på ytterligare andra

arter och på hela ekosystemet.

 Å andra sidan kan t.ex främmande trädslag växa snabbare och alltså ge bättre

avkastning än inhemska. Djurarter som sätts ut kan vara attraktiva som jaktvilt.

I vissa fall kan sådana arter smälta väl in i de naturliga ekosystemen. Det

gäller t.ex. ofta för arter som tidigare har levt naturligt i en viss miljö men

försvunnit genom utrotning.

 De risker och möjligheter som utsättande av främmande eller försvunna arter i

naturen medför gör det angeläget att i någon form reglera sådana åtgärder. Vi

anser att en växt- eller djurart inte bör få sättas ut i ekosystem och områden

som ligger utanför artens naturliga utbredningsområde, utan att åtgärdens

konsekvenser för miljön först noggrant har prövats. Detta är också en skyldighet

som Sverige har åtagit sig enligt konventionen om biologisk mångfald (se avsnitt

2.2.5 i den allmänna motiveringen). Artikel 8 h i konventionen stadgar att alla

länder skall förhindra införande av samt kontrollera eller utrota sådana

främmande arter som hotar ekosystem, livsmiljöer och inhemska arter.

 I fiskelagstiftningen regleras sedan många år frågor om utplantering och

flyttning av fisk. Regler för utsättande av främmande och försvunna arter i

allmänhet bör givetvis placeras i miljöbalken. Vi föreslår att en bestämmelse

införs enligt vilken regeringen - eller en myndighet som regeringen i sin tur

utser - bemyndigas att utfärda föreskrifter om bl.a. tillståndsplikt (11 kap.

9 §).

 Med ledning av bl.a. rekommendationer som har utarbetats av Internationella

naturvårdsunionen (IUCN) diskuterar vi vissa principer som vi anser bör

tillämpas i ärenden om utsättande av växt- och djurarter. Bl.a. förordar vi som

allmän princip att en främmande eller försvunnen art bör sättas ut endast om

detta kan antas medföra påtaglig och noggrant klarlagd nytta för människan eller

miljön och det inte finns några inhemska arter som lämpar sig för ändamålet.

 Miljökonsekvensbeskrivningar bör ingå i underlagen för beslut i alla ärenden om

utsättande av främmande arter. Överträdelser av föreskrifter bör vara

straffsanktionerade.

Biotekniska produkter (kapitel 12)

Den biotekniska vetenskapen är en av vår tids revolutionerande nyheter.

Genteknik är en del av biotekniken med vars hjälp det är möjligt att föra över

enskilda arvsanlag från en individ, ras eller art till en annan. Med hjälp av

genteknik öppnas nya möjligheter att bedriva ett systematiskt förädlingsarbete.

Härigenom kan organismer utrustas med en kombination av egenskaper som normalt

inte förekommer i naturen.

 Biotekniken kan bidra till att lösa många problem runt om i samhället. Genom

biotekniken kan nya produkter skapas och gamla produkter tas fram på billigare

sätt. Det är uppenbart att vi med hjälp av biotekniken kan få fram nya produkter

som är mer miljövänliga än de nuvarande.

 Men användningen av genteknik och genetiskt modifierade organismer kan också

föra med sig risker, särskilt för naturen och dess ekosystem. Viktig är också

frågan enligt vilka etiska principer som framställning och användning av

genetiskt modifierade organismer bör bedömas.

 Särskilt bioteknikens betydelse för ekologin gör det naturligt att behandla

biotekniken i miljöbalken. När enligt vårt uppdrag lagarna på hälsoskydds- och

miljöområdet skall samordnas framstår biotekniken, och särskilt användningen av

genetiskt modifierade organismer, som ett så nytt och särpräglat område att

bestämmelserna i ämnet bör hållas samman i ett särskilt kapitel i balken.

 Försiktighetsprincipen bör tillämpas också på bioteknikens område. De risker

som användningen av biotekniken och särskilt av genetiskt modifierade organismer

kan medföra är sådana att det krävs en kontroll i syfte att förebygga skador och

olägenheter för människor och miljö. Miljöbalken bör innehålla bestämmelser som

gör det möjligt att för användning av bioteknik, särskilt genetiskt modifierade

organismer, kräva tillstånd av hälso- och miljömyndigheterna.

 Kapitlet om bioteknik i miljöbalken (16 kap.) innehåller bestämmelser inte

endast om genetiskt modifierade organismer - oavsett om det är fråga om djur,

växter, mikroorganismer eller virus - utan också om biologiska bekämpningsmedel

och vissa andra biotekniska produkter.

 I en grundläggande paragraf slås fast att riskerna för skador på människor och

miljö skall beaktas och att hänsyn skall tas till etikens grunder vid all

hantering av genetiskt modifierade organismer (16 kap. 1 §). Regeringen, eller

en myndighet som regeringen i sin tur utser, ges rätt att föreskriva om krav på

tillstånd för hantering av biotekniska produkter (16 kap. 8 §) och även att

förbjuda sådan hantering om det är av särskild betydelse från hälso- eller

miljösynpunkt (16 kap. 9 §). Vid sådana prövningar skall enligt vårt förslag

även etiska överväganden ingå.

 Enligt vår mening bör tillstånd i princip krävas för utsättning i naturen av

biotekniska produkter, inbegripet genetiskt modifierade organismer. En självklar

förutsättning för att tillstånd skall beviljas bör vara att de olika

konsekvenserna - och vid utsättning i naturen särskilt de ekologiska effekterna

- är noggrant utredda och att det alltså föreligger en miljökon-

sekvensbeskrivning som tillståndsmyndigheten finner tillräcklig.

 Eftersom vi motiverar vårt förslag om en central reglering i miljöbalken främst

utifrån de ekologiska risker som användningen av biotekniska produkter kan föra

med sig, bör Naturvårdsverket få ett centralt ansvar på området.

Tillståndsprövning och miljökonsekvensbeskrivningar (kapitel 13)

Tillståndsprövning

Vi föreslår att miljöbalken i betydligt högre grad än den nuvarande mil-

jöskyddslagen skall bygga på möjligheter för regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer att meddela generella föreskrifter om bl.a. skyddsåtgärder

och andra försiktighetsmått. Vi förutser att sådana generella föreskrifter skall

minska behovet att kräva tillståndsprövning, särskilt i fråga om mindre

verksamheter.

 Vi föreslår vidare att regeringen inte skall i första instans pröva till-

ståndsfrågor utan endast avgöra frågan om tillåtlighet (7 kap.). Tillåtlig-

hetsprövningen kan begränsas till ärenden av strategisk betydelse. På så sätt

kan regeringens möjlighet att träffa avgörandet i ärenden av stor politisk vikt

bibehållas.

Diskussion om domstolsprövning

I Europakonventionen, artikel 6, föreskrivs att envar skall ha rätt till

domstolsprövning, bl.a. när det gäller hans civila rättigheter och skyldigheter.

Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet omfattas otvivelaktigt av

bestämmelsen. Dessa frågor prövas i Sverige av förvaltningsmyndigheter. För att

uppfylla konventionens krav måste det således finnas möjlighet att få

prövningsmyndigheternas - länsstyrelsernas och Koncessionsnämndens - avgöranden

överprövade av domstol. Detta har aktualiserat frågan om att övergå till ett

system med domstolsprövning av miljöfarliga verksamheter.

 Det finns emellertid sakliga skäl att betrakta miljöskyddsfrågorna som

förvaltningsfrågor. Behovet av att kunna överpröva Koncessionsnämndens beslut i

domstol bör kunna tillgodoses inom ramen för en generell lösning av problemet

med domstols överprövning av förvaltningsbeslut. För närvarande kan en sådan

prövning ske i Regeringsrätten enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut.

 Som nyss anförts kan antalet tillståndsärenden antas komma att minska genom

ökad användning av generella föreskrifter. Det kan dock inte förutses att denna

minskning blir så stor att behovet av regionala tillståndsmyndigheter

bortfaller.

 Det ankommer inte på oss att gå in på några närmare överväganden i

organisationsfrågan. Våra förslag utgår därför från att frågor om tillstånd till

miljöfarlig verksamhet även i fortsättningen prövas av Koncessionsnämnden och

länsstyrelserna. Vi har dock under vårt arbete med tillståndsfrågorna varit

medvetna om att statsmakterna kan komma att överväga att gå över till

domstolsprövning i sådana frågor. Ett alternativ kan då vara att inrätta

regionala miljödomstolar uppbyggda på de nuvarande vattendomstolarna. I den mån

det varit möjligt har vi utformat våra förslag så att lösningarna skall kunna

passa även i ett sådant system.I fråga om andra typer av tillståndsprövning,

t.ex. i hälsoskyddsfrågor, kemikaliefrågor och strålskyddsfrågor, torde det inte

vara aktuellt att ändra gällande ordning.

Miljökonsekvensbeskrivningar

Att miljökonsekvensbeskrivningar skall ingå i beslutsunderlaget i avgöranden som

påverkar människor och miljö är en grundläggande tanke i miljöbalken. En sådan

beskrivning skall föreligga på ett mycket tidigt stadium, innan de första reella

besluten i en fråga fattas.

 Vi föreslår att bestämmelserna i 5 kap. naturresurslagen förs över till

miljöbalken med några förändringar i miljövårdens intresse. En konse-

kvensbeskrivning skall enligt vårt förslag ingå dels i ansökningar i alla

tillstånds- och anmälningsärenden enligt balken, dels i andra fall vid

tillämpningen av balken och vissa andra lagar när det är fråga om åtgärder som

kan befaras medföra betydande påverkan på människor, miljö eller

resurshushållning (9 kap. 1 §).

 För att syftet med en konsekvensbeskrivning skall kunna uppnås måste alternativ

till en sökt åtgärd redovisas. Detta är enligt vår mening så väsentligt att att

det bör anges i själva balken (9 kap. 4 §).

Rättskraft och omprövning (kapitel 14)

Att vid behov kunna se över meddelade tillstånd och föreskrivna villkor är av

stor betydelse för att miljöarbetet skall bli effektivt. Samtidigt måste de som

bedriver verksamheter som kräver stora investeringar kunna göra anspråk på

rimliga planeringsförutsättningar. Ett tillstånd enligt miljöskyddslagen gäller

i princip för all framtid. Alltsedan miljöskyddslagens tillkomst har det dock

funnits viktiga inskränkningar i rättskraften hos ett tillståndsbeslut till

följd bl.a. av att villkoren för beslutet under vissa förutsättningar kan

ändras. Dessa inskränkningar har etappvis kommit att utvidgas allt mer.

Rätt att begära omprövning

Enlig vår mening bör en myndighet som utövar tillsyn över en miljöfarlig

verksamhet alltid få rätt att påkalla villkorsomprövning. I och med att

länsstyrelserna numera har det formella ansvaret för tillsynen av tillstånd-

spliktiga anläggningar och verksamheter bör de också ha goda förutsättningar att

bedöma om villkoren för en viss anläggning eller verksamhet kan behöva omprövas.

I de situationer då en miljönämnd i en kommun har tillsynen över en miljöfarlig

verksamhet får nämnden anses ha erforderlig kompetens att föra talan om sådan

omprövning.

 Man får på detta sätt en enhetlig ordning enligt vilken det bara är

tillsynsmyndigheten som kan begära omprövning av villkoren för en viss

verksamhet (21 kap. 6 §).

Förutsättningar för omprövning

Erfarenheterna har visat att omprövning enligt den s.k. tioårsregeln har medfört

en del problem. Vi har diskuterat möjligheten att införa en obligatorisk

omprövning av tillstånd efter utgången av tioårsperioden eller någon annan

bestämd tid. Inom EG förekommer kortare omprövningstider i vissa direktiv; en

inte ovanlig tid är fyra år. Inom ramen för EES-avtalet måste självfallet dessa

omprövningsbestämmelser iakttas.

 Att rent generellt gå över till omprövning efter fyra år synes däremot mindre

välbetänkt med hänsyn till tillsyns- och prövningsmyndigheternas begränsade

resurser. Det finns redan nu - och kommer i miljöbalken att finnas - goda

möjligheter att vid behov tvinga fram omprövning av tillstånd och villkor

oberoende av tioårsregeln (21 kap. 1 och 2 §§). Vi anser att man bäst tar till

vara resurserna om man ålägger tillsynsmyndigheterna att med vissa mellanrum

överväga frågan om behovet av omprövning av verksamheter som de har tillsyn över

och i förekommande fall motivera varför omprövning inte behövs.

 Omprövning av villkor bör för vissa grupper av anläggningar och verksamheter

kunna ersättas med generella föreskrifter med stöd av bestämmelserna i 4 kap.

Tänkbara typer av anläggningar för vilka detta skulle kunna gälla är exempelvis

sopförbränningsanläggningar och kommunala avloppsreningsverk.

Tillsyn (kapitel 15)

Reglerna för tillsynsförfarandet är ganska enhetliga i de centrala lagar som har

samlats i vårt förslag till miljöbalk. Därför har det varit naturligt att

samordna dessa regler i ett gemensamt kapitel om tillsyn (22 kap.).

 Enligt förslaget gäller samma grundläggande regler i fråga om undersökningar,

rätt till tillträde, förelägganden och förbud, rättelse samt vite och

handräckning, vare sig det gäller miljöfarlig verksamhet, hantering av kemiska

eller biotekniska produkter, hälsoskydd, eller annat.

 Samordningen leder till att reglerna på vissa områden skärps. I några fall

förbättras tillsynsmyndighetens möjligheter att meddela förelägganden och förbud

och att vidta rättelseåtgärder.

Talerätt och överklagande (kapitel 16)

Vi föreslår att en formell talerätt för ideella organisationer på miljöområdet

införs i ärenden som gäller tillståndsprövning. Vilka organisationer som skall

komma i fråga regleras enligt vårt förslag genom föreskrifter som regeringen har

att utfärda (24 kap. 5 §). Det bör krävas att en organisation har viss stadga

för att tillerkännas talerätt.

 En motsvarande rätt föreslås även för yrkesfiskarnas intresseorganisationer i

ärenden som gäller åtgärder som kan påverka yrkesfisket.

 För att ytterligare förstärka allmänhetens inflytande i miljöfrågor föreslår vi

att det tillsätts en miljöombudsman. Denne skall ha till uppgift att ta emot och

utreda enskilda personers klagomål över olika förhållanden på miljöområdet.

Miljöombudsmannen och det biträde som han behöver bör enligt vår uppfattning

fungera som en särskild enhet inom Naturvårdsverket.

Straffsanktioner och miljöskyddsavgift (kapitel 17)

Bestämmelser om straff för olika typer av brott på miljöområdet finns såväl i

brottsbalken som i ett stort antal författningar med miljöanknytning.

Tillämpningsområdena för de olika bestämmelserna överlappar ofta varandra. En av

våra huvuduppgifter har varit att föra samman dessa till ett enhetligt och

överskådligt system i miljöbalken.

 Vi har funnit det lämpligt att även i fortsättningen ha straffbestämmelserna

uppdelade så att vissa finns i brottsbalken och andra i miljöbalken. Men

åtskillnaden mellan brottsbalkens och miljöbalkens bestämmelser måste göras

tydlig. Annars blir det med all sannolikhet så att enbart miljöbalkens

bestämmelser tillämpas, samtidigt som förekomsten av bestämmelserna i

brottsbalken gör att brotten enligt miljöbalken framstår som andrarangsbrott.

Därför föreslår vi att endast de allra allvarligaste fallen av miljöbrott förs

till brottsbalken, dvs. fall där allmänhetens hälsa eller naturens renhet

verkligen sätts på spel med uppsåt eller av klar oaktsamhet (13 kap. 7 och 9 §§

i vårt förslag till ändring i brottsbalken). På så sätt kommer miljöbrotten i

nivå med övriga allmänfarliga brott i 13 kap. brottsbalken, samtidigt som inte

enbart andrarangsbrott utan även mycket allvarliga miljöbrott behandlas i

miljöbalken.

Brottsrubriker i miljöbalken

Huvuddelen av alla de hundratals straffregler som nu finns i den omfattande

specialstraffrätten har vi smält samman i miljöbalken till ett kapitel med tio

paragrafer (25 kap.), varav flertalet är användbara över balkens hela

tillämpningsområde och innehåller särskilda brottsrubriceringar. Som exempel kan

nämnas att den som försummar tillståndsplikt eller anmälningsskyldighet döms för

otillåten miljöpåverkan vare sig det är fråga om en verksamhet, hantering av en

produkt eller någon annan åtgärd som kräver tillstånd eller anmälan (25 kap.

3 §).

 Det har funnits en tendens att mer eller mindre slentrianmässigt föreskriva

straff även för relativt obetydliga överträdelser. Detta, tillsammans med det

faktum att det ofta är svårt för en åklagare att i en miljöbrottsprocess

övertyga domstolen om att just den åtalade har stark personlig skuld till

exempelvis ett överutsläpp, gör att de straff som utdöms i miljöbrottmål

regelmässigt är förhållandevis lindriga. Allmänhetens slutsats kan lätt bli att

miljöbrott är något som samhället tar lätt på.

 Vi anser att straffsanktioner skall vara förbehållna sådana beteenden som

verkligen framstår som klandervärda. Straffansvar för enskilda personer bör

inträda endast i sådana fall där uppsåt eller en klar grad av oaktsamhet

föreligger. För enklare former av överträdelser föreslår vi att ett system med

sanktionsavgifter tillämpas. Detta bör enligt vår uppfattning ersätta det

nuvarande institutet miljöskyddsavgift och även överta dess namn. Vi återkommer

till detta nedan.

 Vi har där så varit möjligt utformat brottsbeskrivningarna så att de enbart

tar sikte på väsentliga överträdelser. I det ovan nämnda exemplet med otillåten

miljöpåverkan har detta inte låtit sig göra. Där har vi i stället undantagit

ringa brott från straffbarhet. Men när det exempelvis gäller brottet olovlig

miljöstörning (25 kap. 5 §) är förutsättningen att gärningsmannen i väsentlig

mån har åsidosatt ett villkor om skyddsåtgärder, begränsningar eller andra

försiktighetsmått som särskilt har beslutats, t.ex i ett tillståndsbeslut.

Straffen skärps

Vår inställning är att samhället har anledning att reagera kraftigt mot

allvarlig miljöbrottslighet. Ett uttryck för detta är att vi föreslår skärpta

maximistraff. För grova fall av de brott som regleras i miljöbalken föreslår vi

att straffet skall vara fängelse i lägst sex månader och högst sex år (25 kap.

6 §). Samma maximistraff föreslår vi för normala fall av brottet miljöförstöring

i brottsbalken (13 kap. 7 § första stycket i vårt förslag till ändring i

brottsbalken). På så sätt får vi i straffhänseende upp miljöbrotten i nivå med

förmögenhetsbrotten.

 För grov miljöförstöring och för spridande av smitta (13 kap. 7 § andra stycket

och 9 § i samma förslag) föreslår vi maximistraffet livstids fängelse. Detta är

detsamma som i dag gäller för grova fall av spridande av gift och smitta.

Miljöskyddsavgift

För brott som begås inom ramen för näringsverksamhet, och det gör en stor del av

miljöbrotten, kan kännbara ekonomiska påföljer enligt vår mening få samma

förebyggande effekt som straff, eller t.o.m. bättre. De som framför allt torde

vara användbara på miljöområdet är instituten företagsbot, förverkande och

sanktionsavgift (miljöskyddsavgift).

 Sedan det nuvarande institutet miljöskyddsavgift infördes som ekonomiskt

styrmedel i miljöskyddslagen år 1981 har behovet av en sådan sanktion ändrats i

två grundläggande hänseenden genom nya bestämmelser i brottsbalken, nämligen om

förverkande vid brott i näringsverksamhet och om företagsbot. Dessa nya regler

gör det enligt vår bedömning omotiverat att behålla institutet miljöskyddsavgift

i dess nuvarande form. Det finns dock starka skäl att som komplement till

straffansvaret ha tillgång också till en form av sanktionsavgifter för företag,

att användas framför allt vid enklare former av överträdelser.

 Därför vill vi ge institutet miljöskyddsavgift en ny form. Den nuvarande

förutsättningen att en överträdelse måste ha medfört ekonomiska fördelar för att

avgift skall utdömas tas bort.

 Institutet miljöskyddsavgift är i dess nya form sålunda inte avsett vare sig

för att riktas mot särskilt klandervärda förfaranden eller för att dra in en

ekonomisk vinst som har uppstått på grund av överträdelsen. För dessa ändamål

kan straff, företagsbot och förverkande tillämpas. Institutet är istället avsett

att utgöra en schabloniserad sanktion för överträdelser av miljöregler, även

sådana som varken skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Miljöskyddsavgifter

skall alltså kunna dömas ut när brott har begåtts, men också i fall där det inte

går att utreda att någon varit oaktsam och i fall där oaktsamhet har förekommit

men denna inte är så påfallande att det finns anledning att straffa någon

enskild person (27 kap. 1 §).

 För att ordentligt särskilja brottmål och mål om miljöskyddsavgifter i det

allmänna medvetandet anser vi det vara lämpligt att mål om miljöskyddsavgifter

anförtros åt förvaltningsdomstolarna, med länsrätterna som första instans.

Tillsynsmyndigheten bör enligt vår uppfattning vara kompetent att utföra talan

vid domstolen (27 kap. 8 §). I enklare fall bör tillsynsmyndigheten kunna

utfärda avgiftsföreläggande. Vi förordar att Naturvårdsverket utarbetar

riktlinjer om avgiftens storlek för olika branscher och överträdelser (27 kap.

10 §).

Skadestånd (kapitel 18)

Genom att även miljöskadelagen förs in i miljöbalken ger balken en god överblick

över sanktionssystemet på miljörättens område. Eftersom lagens nuvarande

begränsning till att gälla skador orsakade av verksamhet på en fastighet rimmar

illa med den breda syn på miljöproblemen som ligger till grund för miljöbalken

föreslår vi att denna begränsning försvinner. Detta innebär bl.a. en utvidgning

av skadeståndsansvaret inom sjöfarten.

 Miljöskadelagen bygger på principen om strikt ansvar för skador i omgivningen.

Den ger därför ett starkare skydd för en skadelidande än allmänna

skadeståndsregler. Lagen kan tillämpas vid skador genom förorening av

vattendrag, sjöar eller andra vattenområden, förorening av grundvatten, ändring

av grundvattennivån, luftförorening, markförorening, buller, skakning eller

annan liknande störning.

 Tekniken att knyta skadeståndskyldigheten till konkreta störningskällor vill vi

behålla och bygga vidare på. Vi föreslår att listan utökas med skador orsakade

av biotekniska produkter och av strålning (29 kap. 1 §), dock inte sådan

joniserande strålning som omfattas av atomansvarighetslagens regler.

 Slutligen föreslår vi att preskriptionstiden för fordran på skadestånd för

personskada enligt balken förlängs till 30 år (29 kap. 7 §).

Organisationsfrågor (kapitel 19)

Utan att lägga fram några förslag som kommer till direkt uttryck i lagtext, har

vi diskuterat hur arbete och ansvar bör fördelas mellan olika myndigheter som

verkar inom miljöbalkens tillämpningsområde.

 Här kan nämnas att vi förordar att kommunerna tar över huvuddelen av tillsynen

av miljöfarliga verksamheter. Statens, dvs. i praktiken länsstyrelserna och

Naturvårdsverket, insatser i denna del bör enligt vår uppfattning begränsas till

att avse särskilt besvärliga anläggningar. Det kan gälla anläggningar vilkas

miljöpåverkan sträcker sig över stora arealer eller sådana där tillsynen av

andra skäl är särskilt viktig eller svår.

 Det mest ändamålsenliga är enligt vår mening att på en lista föra upp de

enskilda anläggningar där staten bör ansvara för tillsynen. Alla övriga

anläggningar där det bedrivs miljöfarlig verksamhet faller då under kommunernas

tillsyn. Vi vill dock ifrågasätta om det är lämpligt att kommunerna utövar

tillsyn över egna verksamheter.

Lagförslag i betänkandet 1993:27

Härigenom föreskrivs att i Sveriges rikes lag skall efter ärvdabalken och före

jordabalken införas en ny balk, benämnd miljöbalk, av följande lydelse.

FÖRSTA AVDELNINGEN

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

1 kap.Mål och grundläggande principer

1 § Ändamålet med miljöbalken är att

 - tillförsäkra nu levande och kommande generationer av människor en hälsosam

och god miljö att leva i,

 - bevara biologisk mångfald och upprätthålla goda livsbetingelser för alla i

landet och dess omgivande vatten naturligt förekommande växt- och djurarter,

 - bevara levande landskap samt

 - skapa förutsättningar för en på lång sikt hållbar utveckling av samhället.

2 § I syfte att uppfylla det ändamål som anges i 1 § innehåller miljöbalken

bestämmelser som avser att

 - skydda människorna, naturen och miljön i övrigt mot störningar som kan orsaka

skador eller olägenheter,

 - bevara, vårda och förbättra tillståndet i naturen och miljön i övrigt samt

 - använda mark, vatten och fysisk miljö i övrigt så att en från ekologisk,

social och samhällsekonomisk synpunkt på lång sikt god hushållning tryggas.

3 § Åtgärder enligt 2 § skall bygga på följande principer.

 1. Skador skall i första hand förebyggas. Därvid skall redan risken för skador

beaktas.

 2. Vad som utvinns ur naturen skall kunna användas och slutligt tas om hand

utan att denna skadas.

 3. Den som kan orsaka eller som orsakar skador och olägenheter skall betala

kostnaden för att förebygga eller avhjälpa dem.

4 § Att skydda och vårda naturen och miljön i övrigt, att förebygga ohälsa samt

att hushålla med naturens resurser är angelägenheter för var och en. Enskilda,

företag, kommuner och myndigheter har, var inom sin verksamhet, ansvar för att

nya skador förebyggs och för att skador som redan har uppkommit avhjälps.

5 § Naturen är tillgänglig för alla enligt allemansrätten.

2 kap. Tillämpningsområde och definitioner

Tillämpningsområde

1 § Denna balk är, om ej annat föreskrivs, tillämplig på verksamheter, på

hantering av kemiska eller biotekniska produkter eller av varor och på andra

åtgärder som kan befaras påverka människors hälsa eller miljön eller äventyra en

långsiktigt god hushållning med naturresurser.

 Bestämmelserna i 5, 6, 8 och 9 kap. skall också tillämpas enligt vad som är

föreskrivet i plan- och bygglagen (1987:10), vattenlagen (1983:291), lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter, väglagen (1971:948), lagen (1902:71 s.1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1978:160) om

vissa rörledningar, luftfartslagen (1957:297), minerallagen (1991:45), lagen

(1966:314) om kontinentalsockeln, lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och

avlysning av allmän farled och allmän hamn och lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon.

 Bestämmelserna i 8 och 9 kap. skall tillämpas även i fråga om verksamheter som

omfattas av bestämmelserna i lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark och

skogsvårdslagen (1979:429) samt vid utfärdande av föreskrifter med stöd av dessa

lagar.

Undantag från tillämpningsområdet m.m.

2 § Denna balk är inte tillämplig på hantering av sådana kemiska eller

biotekniska produkter som omfattas av livsmedelslagen (1971:511), läkeme-

delslagen (1992:859) eller lagen (1985:295) om foder, om ej annat följer av

föreskrift enligt 8 kap. 1 §. Om det från hälso- eller miljöskyddssynpunkt är

särskilt påkallat får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

dock föreskriva att bestämmelserna i balken skall tillämpas även på sådana

produkter.

 I fråga om kemiska produkter som omfattas av lagen (1988:868) om brandfarliga

och explosiva varor är bestämmelserna i denna balk inte tillämpliga för att

förebygga hälso- eller miljöskador på grund av explosion eller brand.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den utsträckning

det kan ske utan att syftet med balken åsidosätts, föreskriva undantag från

tillämpningen av balkens bestämmelser i fråga om kemiska eller biotekniska

produkter, radioaktiva ämnen eller tekniska anordningar som kan alstra

strålning.

3 § Bestämmelser om elektriska och magnetiska verkningar av elektriska

anläggningar finns även i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser

om elektriska anläggningar.

 I fråga om viss miljöfarlig verksamhet gäller särskilda bestämmelser enligt

lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen d. 16 sept. 1971

mellan Sverige och Finland.

4 § Med avseende på den kulturpräglade naturmiljön är balken tillämplig i den

mån skydd ej gäller enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Hushållning med energi

5 § Vad som i balken sägs om hushållning med naturresurser gäller även

hushållning med energi.

Miljöpåverkan

6 § Var och en som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet, hanterar eller

ämnar hantera en kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara eller vidtar

eller ämnar vidta någon annan åtgärd sägs vid tillämpningen av denna balk utöva

eller ämna utöva miljöpåverkan, om verksamheten, hanteringen eller åtgärden kan

befaras påverka människors hälsa eller miljön eller äventyra en långsiktigt god

hushållning med naturresurser.

Miljöfarlig verksamhet

7 § Med miljöfarlig verksamhet avses i denna balk sådan användning av mark,

byggnad eller anläggning som kan befaras medföra

 1. förorening av luft, mark, vattenområde eller grundvatten, dock ej genom

joniserande strålning, eller

 2. störning för omgivningen genom buller, skakning, ljus eller annat sådant,

dock ej genom joniserande strålning, om störningen inte är ringa eller helt

tillfällig.

Avloppsvatten

8 § Med avloppsvatten avses i denna balk

 1. spillvatten eller annan flytande orenlighet,

 2. vatten som använts för kylning vid driften av fabrik eller annan inrättning,

 3. vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom detaljplan som ej sker

för viss eller vissa fastigheters räkning,

 4. vatten som avleds för avvattning av begravningsplats.

Hälsoskydd

9 § Med hälsoskydd avses i denna balk åtgärder för att hindra uppkomsten av

olägenheter för människor och för att undanröja sådana olägenheter.

 Med olägenhet enligt första stycket avses en störning som från medicinsk,

hygienisk eller annan synpunkt kan påverka människors hälsa eller välbefinnande

och som inte är ringa eller helt tillfällig.

Strålning

10 § Balken gäller såväl joniserande som icke-joniserande strålning.

 Med joniserande strålning avses gammastrålning, röntgenstrålning, parti-

kelstrålning eller annan till sin biologiska verkan likartad strålning.

 Med icke-joniserande strålning avses optisk strålning, radiofrekvent strålning,

lågfrekventa elektriska och magnetiska fält och ultraljud eller annan till sin

biologiska verkan likartad strålning.

11 § Begreppet verksamhet med strålning avser i denna balk

 1. tillverkning, införsel, transport, saluförande, överlåtelse, upplåtelse,

förvärv, innehav och användning av eller annan därmed jämförlig befattning med

radioaktiva ämnen,

 2. användning av eller annan därmed jämförlig befattning med tekniska

anordningar som kan alstra strålning.

Kemiska produkter

12 § Med kemiska produkter avses i denna balk kemiska ämnen och beredningar.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att balkens bestämmelser om kemiska produkter skall tillämpas på

varor, som innehåller eller har behandlats med en sådan produkt och som på grund

av sina egenskaper kan befaras medföra skador på människor eller i miljön.

Biotekniska produkter

13 § Med biotekniska produkter avses i denna balk

 1. sådana växter, djur, mikroorganismer eller virus som har fått sitt genetiska

material ändrat på ett sätt som går utöver det naturliga genutbytet,

 2. sådana mikroorganismer, virus, nematoder, insekter eller spindeldjur som

framställts särskilt i bekämpningssyfte eller i annat tekniskt syfte, även om de

inte har fått sitt genetiska material ändrat.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att balkens bestämmelser om biotekniska produkter skall

tillämpas på varor, som innehåller eller har behandlats med en sådan produkt och

som på grund av sina egenskaper kan befaras medföra skador på människan eller i

miljön.

Hantering

14 § Med hantering av en kemisk eller bioteknisk produkt eller av en vara avses

i denna balk konstruktion, tillverkning, bearbetning, behandling, förpackning,

förvaring, transport, användning, omhändertagande, destruktion, konvertering,

saluförande, överlåtelse, import, export och därmed jämförliga förfaranden med

den kemiska eller biotekniska produkt eller den vara som är i fråga.

Miljönämnd

15 § Med miljönämnd avses i denna balk en nämnd som i en kommun fullgör

kommunens uppgifter i fråga om skyddet av hälsan, naturen eller miljön i övrigt.

3 kap. Allmänna aktsamhetsregler

1 § Var och en som utövar eller ämnar utöva miljöpåverkan skall skaffa sig den

kunskap som behövs för att kunna göra det med minsta möjliga risk för att

människors hälsa eller miljön skadas eller för att en långsiktigt god

hushållning med naturresurserna äventyras.

2 § Var och en som utövar eller ämnar utöva miljöpåverkan skall lämna

upplysningar om sina åtgärder till myndigheter och genom märkning eller på annat

sätt lämna information till enskilda, allt i den mån det behövs för att

myndigheter eller enskilda skall kunna bedöma riskerna för att människors hälsa

eller miljön skadas eller för att en långsiktigt god hushållning med

naturresurserna äventyras.

3 § Var och en som utövar eller ämnar utöva miljöpåverkan skall välja en plats

som är lämplig för verksamheten, hanteringen eller åtgärden samt

 - vidta de skyddsåtgärder,

 - tåla de begränsningar av sitt handlande,

 - iaktta de försiktighetsmått i övrigt och

 - sörja för sådan kontroll av att föreskrivna krav och villkor är uppfyllda

 som behövs för att skydda människors hälsa och miljön mot skador och

olägenheter eller för att främja en långsiktigt god hushållning med naturre-

surser.

 Har någon genom att utöva miljöpåverkan orsakat skada eller olägenhet för

människors hälsa eller miljön gäller vad som sägs i första stycket också i fråga

om skyldighet för honom att avhjälpa skadan eller olägenheten. En sådan

skyldighet kvarstår även efter det att verksamheten, hanteringen eller åtgärden

har upphört.

4 § Var och en som utövar eller ämnar utöva miljöpåverkan och som därvid

använder eller ämnar använda utrustning av något slag är skyldig att tillämpa

bästa tillgängliga teknik för att skydda människors hälsa och miljön mot skador

och olägenheter samt för att främja en långsiktigt god hushållning med

naturresurser. Med bästa tillgängliga teknik avses en teknik som motsvarar

utvecklingens senaste nivå och som från tekniska och ekonomiska synpunkter är

möjlig att använda vid den typ av verksamhet, hantering eller åtgärd som är i

fråga.

5 § Var och en som utövar eller ämnar utöva miljöpåverkan skall undvika sådana

kemiska eller biotekniska produkter och sådana varor som till påtaglig fördel

för människors hälsa, miljön eller en långsiktigt god hushållning med

naturresurser kan ersättas med kemiska eller biotekniska produkter eller med

varor som är mindre farliga eller som medför mindre förbrukning av

naturresurser.

6 § Är det uppenbart att ett visst försiktighetsmått som krävs enligt 3-5 § är

alltför kostsamt i förhållande till den nytta det medför för miljön får ett

mindre kostsamt försiktighetsmått väljas.

7 § Om en verksamhet, hantering eller åtgärd kan befaras leda till att män-

niskors hälsa skadas, även om försiktighetsmått enligt 3-6 §§ används, eller

till att en miljökvalitetsnorm enligt 8 kap. 2 § andra stycket överträds, får

verksamheten, hanteringen eller åtgärden inte utövas eller vidtas.

 Detsamma gäller om det kan befaras att det uppkommer en påtaglig skada på

miljön eller att en långsiktigt god hushållning med naturresurser påtagligt

äventyras. Är i sådant fall verksamheten, hanteringen eller åtgärden av

synnerlig betydelse för näringslivet eller sysselsättningen eller annars från

allmän synpunkt, får den dock komma till stånd efter prövning enligt 20 kap. 4 §

andra stycket, under förutsättning att den skada som kan befaras uppkomma på

miljön inte är av allvarlig art.

8 § Vid tillämpningen av 1-7 §§ i fråga om hanteringen av en vara skall så

långt möjligt varans hela livslängd beaktas vid bedömningen av risken för att

hälsa och miljö skadas eller för att en långsiktigt god hushållning med

naturresurser äventyras. Hänsyn skall tas också till möjligheterna att begränsa

mängden avfall och avfallets hälso- och miljörisker.

 Möjligheterna att, sedan en vara tjänat ut, återanvända denna eller att ur

varan återvinna ämnen, material och energi skall beaktas i alla led av hante-

ringen och särskilt vid tillskapandet och tillverkningen av varan.

9 § Vid verksamheter, hantering av varor eller andra åtgärder som innebär

användning av energi skall möjligheterna att spara eller återvinna energi

beaktas.

 Såvitt möjligt skall energi från förnyelsebara källor användas.

4 kap. Allmänna bestämmelser om föreskrifter

1 § Föreskrifter som meddelas med stöd av denna balk skall grundas på de

principer som anges i 1 kap. 1 och 3 §§, på de aktsamhetsregler som anges i

3 kap. och på kvalitetsnormer enligt 8 kap.

2 § Om det behövs för att

 - genomföra miljökvalitetsnormer enligt 8 kap.,

 - annars genomdriva riktlinjer eller principer som riksdagen antagit eller

 - uppfylla internationella förpliktelser som Sverige åtagit sig,

 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

föreskrifter till skydd för människors hälsa eller miljön eller till främjande

av en långsiktigt god hushållning med naturresurser.

 Om det är av särskild betydelse för att förebygga eller avhjälpa skador på

eller olägenheter för människors hälsa eller miljön eller för att främja en

långsiktigt god hushållning med naturresurser får regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer även i andra fall än som sägs i första stycket eller

särskilt anges i denna balk meddela föreskrifter om

 - skyddsåtgärder,

 - begränsningar av en verksamhet,

 - upplysningsskyldighet,

 - märkning och annan information,

 - kontroll av att föreskrivna krav eller villkor är uppfyllda,

 - försiktighetsmått i övrigt.

 Föreskrifter enligt första eller andra stycket som begränsar möjligheten att

använda ett tillstånd som meddelats enligt denna balk eller enligt föreskrifter

meddelade med stöd av balken får meddelas endast av regeringen. Föreskrifter

enligt första eller andra stycket får ej avse sådana frågor om användningen av

mark och vatten som behandlas i 5 och 6 kap.

3 § Föreskrifter enligt 2 § får även avse förbud mot en verksamhet, mot

hanteringen av en kemisk eller bioteknisk produkt eller av en vara eller mot

någon annan åtgärd. Sådant förbud får dock inte avse en verksamhet, hantering

eller åtgärd vartill tillstånd lämnats enligt denna balk eller enligt före-

skrifter meddelade med stöd av balken.

4 § Föreskrifter som avses i 2 och 3 §§ får meddelas för verksamheter, för

hantering av kemiska eller biotekniska produkter eller av varor eller för

åtgärder att gälla i allmänhet eller inom en viss näringsgren. Om det från

allmän synpunkt är särskilt angeläget att skydda ett mark- eller vattenområde

(miljöskyddsområde) får föreskrifter som avses i 2 och 3 §§ meddelas även för

ett sådant område.

5 § I föreskrifter som meddelas med stöd av ett bemyndigande i denna balk får

föreskrivas att en myndighet eller en kommun får i särskilda fall medge undantag

från föreskrifterna.

6 § Regeringen får bemyndiga en kommun att meddela föreskrifter enligt 2 §

andra stycket och 3 §, om det är av särskild betydelse för att inom kommunen

förebygga eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors hälsa eller

miljön. Sådana föreskrifter får ej begränsa möjligheten att använda ett

tillstånd som meddelats enligt denna balk eller enligt föreskrifter meddelade

med stöd av balken.

7 § I krig, vid krigsfara eller under sådana utomordentliga förhållanden som är

föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eller av att Sverige har

varit i krig eller krigsfara får regeringen meddela föreskrifter som avviker

från denna balk.

ANDRA AVDELNINGEN

HUSHÅLLNINGEN MED MARK OCH VATTEN M.M.

5 kap. Grundläggande hushållningsbestämmelser

1 § Mark- och vattenområden skall användas för det eller de ändamål för vilka

områdena är mest lämpade med hänsyn till beskaffenhet och läge samt föreliggande

behov. Företräde skall ges sådan användning som medför en från allmän synpunkt

god hushållning.

2 § Stora mark- och vattenområden som inte alls eller endast obetydligt är

påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt påverka områdenas karaktär.

3 § Mark- och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada naturmiljön.

4 § Jord- och skogsbruk är näringar av nationell betydelse.

 Brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar

endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen och detta

behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt

genom att annan mark tas i anspråk.

 Skogsmark som har betydelse för skogsnäringen skall så långt möjligt skyddas

mot åtgärder som kan påtagligt försvåra ett rationellt skogsbruk.

5 § Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket

eller för vattenbruk skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan

påtagligt försvåra näringarnas bedrivande.

 Områden som är av riksintresse för rennäringen eller yrkesfisket skall skyddas

mot åtgärder som avses i första stycket.

6 § Mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av

områdenas naturvärden eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada natur- eller

kulturmiljön. Behovet av områden för friluftsliv i närheten av tätorter skall

särskilt beaktas.

 Områden som är av riksintresse för naturvården, kulturminnesvården eller

friluftslivet skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

7 § Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller material

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra

utvinningen av dessa.

 Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av

riksintresse skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

8 § Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för

industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer,

vattenförsörjning eller avfallshantering skall så långt möjligt skyddas mot

åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana

anläggningar.

 Områden som är av riksintresse för anläggningar som avses i första stycket

skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller

utnyttjandet av anläggningarna.

9 § Mark- och vattenområden som har betydelse för totalförsvaret skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt motverka totalförsvarets

intressen.

 Områden som är av riksintresse på grund av att de behövs för totalförsvarets

anläggningar skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten

eller utnyttjandet av anläggningarna.

10 § Om ett område enligt 5-8 §§ är av riksintresse för flera oförenliga

ändamål, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste sätt

främjar en långsiktig hushållning med marken, vattnet och den fysiska miljön i

övrigt. Behövs området eller en del av detta för en anläggning för

totalförsvaret skall försvarsintresset ges företräde.

 Beslut med stöd av första stycket får inte strida mot hushållningsbestäm-

melserna i 6 kap.

6 kap. Särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet

1 § De områden som anges i 2-6 §§ är, med hänsyn till de natur- och

kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse.

Exploateringsföretag och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i dessa

områden endast om hinder inte möter enligt 2-6 §§ och om det kan ske på ett sätt

som inte påtagligt skadar områdenas natur- och kulturvärden.

 Bestämmelserna i detta kapitel utgör inte hinder för utvecklingen av befintliga

tätorter eller av det lokala näringslivet eller för utförandet av anläggningar

som behövs för totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna

inte heller hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen

eller material som avses i 5 kap. 7 § andra stycket.

2 § Inom följande områden skall turismens och friluftslivets, främst det

rörliga friluftslivets, intressen särskilt beaktas vid bedömningen av tillåtlig-

heten av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön:

Kustområdet och skärgården i Bohuslän från riksgränsen mot Norge till Lysekil

Kustområdet i Halland

Kullaberg och Hallandsåsen med angränsande kustområden

Kustområdet i Skåne från Örnahusen söder om Skillinge till Åhus

Kustområdena och skärgårdarna i Småland och Östergötland från Oskarshamn till

Arkösund

Kustområdena och skärgårdarna i Södermanland och Uppland från Oxelösund till

Herräng och Singö

Kustområdet och skärgården i Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens

mynning till Skagsudde

Kustområdet och skärgården i Norrbotten från Bondöfjärden till riksgränsen mot

Finland

Öland

Gotland

Sjö- och åslandskapet vid Romeleåsen i Skåne

Åsnen med öar och strandområden och områdena söder därom utmed Mörrumsån och vid

sjön Mien till Pukaviksbukten och Listerlandet

Vänern med öar och strandområden

Vättern med öar och strandområden

Tiveden med områdena vid sjön Unden och sjön Viken samt området utmed Göta kanal

mellan Karlsborg och Sjötorp

Området Dalsland - Nordmarken från Mellerud och sjön Ånimmen vid Vänern till

sjösystemet från Dals-Ed i söder till Årjäng och Östervallskog i norr

Fryksdalen från Kil till Torsby samt området utmed övre delen av Klarälven inom

Torsby kommun

Mälaren med öar och strandområden

Området Malingsbo - Kloten mellan Storå, Kopparberg, Smedjebacken och

Skinnskatteberg

Området utmed Dalälven från Avesta till Skutskär

Siljan och Orsasjön med öar och strandområden samt området utmed Oreälven, sjön

Skattungen och Oresjön med området söder därom över Gulleråsen och Boda till

Rättvik

Området utmed Ljusnan från Färila till Bergvik

Vindelådalen

Fjällvärlden från Transtrandsfjällen i söder till Treriksröset med undantag för

de fjällområden som anges i 5 §.

3 § Inom kustområdena och skärgårdarna i Bohuslän från gränsen mot Norge till

Brofjorden, i Småland och Östergötland från Simpevarp till Arkösund och i

Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens mynning till Skagsudde samt på

Öland får anläggningar som avses i 7 kap. 1 § första stycket 1-11 inte komma

till stånd.

4 § Inom kustområdena och skärgårdarna från Brofjorden till Simpevarp och från

Arkösund till Forsmark, utmed Gotlands kust, på Östergarn och Storsudret på

Gotland samt på Fårö får fritidsbebyggelse komma till stånd endast i form av

kompletteringar till befintlig bebyggelse. Om det finns särskilda skäl får dock

annan fritidsbebyggelse komma till stånd, företrädesvis sådan som tillgodoser

det rörliga friluftslivets behov eller avser enkla fritidshus i närheten av de

stora tätortsregionerna.

 Inom områden som avses i första stycket får anläggningar som avses i 7 kap. 1 §

första stycket 1-7 och 10-11 komma till stånd endast på platser där anläggningar

som skall prövas enligt 7 kap. 1 § första stycket redan finns.

5 § Inom fjällområdena Långfjället-Rogen, Sylarna-Helags, Skäckerfjällen,

Burvattnet, Hotagsfjällen, Frostviken-Borgafjällen, Marsfjällen-Vardofjällen,

Artfjället, Tärna-Vindelfjällen, Sarek-Mavas, Kebnekaise-Sjaunja, Rostu och

Pessinki får bebyggelse och anläggningar komma till stånd endast om det behövs

för rennäringen, den bofasta befolkningen, den vetenskapliga forskningen eller

det rörliga friluftslivet. Andra åtgärder inom områdena får vidtas endast om det

kan ske utan att områdenas karaktär påverkas.

6 § Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraf-

tändamål får inte utföras i nationalälvarna Torneälven, Kalixälven, Piteälven

och Vindelälven med tillhörande vattenområden samt i följande vattenområden:

I Dalälven Västerdalälven uppströms

 Hummelforsen och Österdalälven uppströms Trängslet

I Ljusnan Voxnan uppströms Vallhaga

I Ljungan Ljungan uppströms Storsjön samt Gimån uppströms Holmsjön

I Indalsälven Åreälven, Ammerån, Storån-Dammån samt Hårkan

I Ångermanälven Lejarälven, Storån uppströms Klumpvattnet,

 Långselån-Rörströmsälven, Saxån, Ransarån uppströms Ransarn

 samt Vojmån uppströms Vojmsjön

Vapstälven

Moälven

Lögdeälven

Öreälven

I Umeälven Tärnaån, Girjes- och Juktån uppströms Fjosoken

Sävarån

I Skellefteälven källflödena uppströms Sädvajaure respektive Riebnes samt

 Malån

Byskeälven

Åbyälven

I Luleälven Stora Luleälven uppströms Akkajaure, Lilla Luleälven

 uppströms Skalka och Tjaktjajaure samt Pärlälven

Råneälven

Emån

Bräkneån

Mörrumsån

Fylleån

I Enningdalsälven Enningdalsälven uppströms riksgränsen till Norge

Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraftändamål

får inte heller utföras i följande älvsträckor:

I Klarälven sträckan mellan Höljes och Edebäck

I Dalälven Västerdalälven nedströms Skiffsforsen samt Dalälven nedströms

 Näs bruk

I Ljusnan sträckan mellan Hede och Svegssjön samt sträckan mellan

 Laforsen och Arbråsjöarna

I Ljungan sträckan mellan Havern och Holmsjön samt sträckan nedströms

 Viforsen

I Indalsälven Långan nedströms Landösjön

I Ångermanälven Faxälven mellan Edsele och Helgumsjön

I Umeälven Tärnaforsen mellan Stor-Laisan och Gäuta

Första och andra styckena gäller inte vattenföretag som förorsakar endast

obetydlig miljöpåverkan.

7 kap. Tillåtlighetsprövning av stora anläggningar m.m.

1 § Regeringen skall pröva tillåtligheten av följande slag av nya anläggningar:

 1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

 2. massafabriker och pappersbruk,

 3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk produktion,

 4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

 5. cementfabriker,

 6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen enligt

lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för att bryta

uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av

kärnbränsle,

 7. förbränningsanläggningar om anläggningen har en tillförd effekt om minst 200

megawatt,

 8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat med en

sammanlagd uteffekt av minst 10 megawatt,

 9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter naturgas,

 10. anläggningar för behandling av miljöfarligt avfall om huvuddelen av det

avfall som avses bli behandlat i anläggningen härrör från andra inrättningar och

mer än 10 000 ton miljöfarligt avfall årligen förbränns eller på annat sätt

slutligt omhändertas vid anläggningen,

 11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de områden som anges

i 6 kap. 5 §,

 12. vägar, järnvägar, flygplatser, hamnar och farleder som kan medföra en från

nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på miljön.

 Regeringen skall också pröva tillåtligheten av verksamhet eller åtgärd som

består i att bygga plattformar som är avsedda att användas vid utvinning av olja

eller gas inom havsområden och för att ankra eller förtöja sådana plattformar

för reparation, ombyggnad eller av annan anledning.

2 § Om en anläggning, en verksamhet eller en åtgärd, som inte omfattas av

kravet på prövning enligt 1 §, kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande beskaffenhet, får regeringen i ett visst fall förbehålla sig

prövningen av anläggningens eller åtgärdens tillåtlighet.

3 § Regeringens beslut vid prövning enligt 1 eller 2 § är bindande för andra

myndigheters prövning enligt denna balk.

 Om regeringen vid prövning enligt första stycket finner att en anläggning, en

verksamhet eller en åtgärd får komma till stånd kan regeringen föreskriva

särskilda villkor för att tillgodose allmänna intressen.

4 § Regeringen får tillåta en anläggning, en verksamhet eller en åtgärd som

avses i 1 eller 2 § endast om kommunfullmäktige har tillstyrkt att så sker.

 I fråga om en anläggning som sägs i 1 § första stycket 6, om den avser

mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller en

anläggning som sägs i 1 § första stycket 7, 8, 9 eller 10 eller en väg, järnväg

eller farled som sägs i 1 § första stycket 12 får, om det från nationell

synpunkt är synnerligen angeläget att anläggningen kommer till stånd, regeringen

tillåta anläggningen även om kommunfullmäktige inte har tillstyrkt detta. Vad nu

sagts gäller inte, om en lämplig plats för anläggningen anvisats inom annan

kommun som kan antas godta en placering där eller, i annat fall, om en annan

plats bedöms vara lämpligare.

5 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall medge undantag

från kravet på prövning enligt 1 §.

8 kap. Miljökvalitetsnormer

1 § Om det behövs för att

 1. genomdriva riktlinjer eller principer som riksdagen antagit till skydd för

människors hälsa eller miljön eller för att främja en långsiktigt god

hushållning med naturresurser,

 2. uppfylla internationella förpliktelser som Sverige åtagit sig i fråga om

skydd för hälsa eller miljö eller hushållning med naturresurser,

 3. i övrigt förebygga eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors

hälsa eller miljön eller för att främja en långsiktigt god hushållning med

naturresurser får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

meddela föreskrifter om kvalitetskrav på luft, vatten eller mark, om nivåer för

buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan störning samt om skyddsav-

stånd mellan miljöfarlig verksamhet och bostäder eller lokaler för undervisning

eller barnomsorg (miljökvalitetsnormer).

 I fråga om hälso- eller miljöskyddet skall sådana föreskrifter grundas på

bedömningar av vad människor kan utsättas för utan fara för olägenheter eller

vad miljön kan belastas med utan fara för påtagliga olägenheter.

2 § Miljökvalitetsnormer skall av myndigheter och kommuner läggas till grund

för planering, meddelande av föreskrifter, prövning av tillståndsärenden och

tillsyn.

 Om miljökvalitetsnormer meddelas för att Sveriges internationella förpliktelser

skall uppfyllas eller särskilda skäl eljest föreligger får föreskrivas att de

skall vara bindande.

3 § Miljökvalitetsnormer får avse

 - högsta belastning av mark, vatten eller luft med kemiska eller biotekniska

produkter,

 - lägsta tillåtna förekomst i mark eller vatten av någon viss organism som kan

tjäna till ledning för bedömningen av tillståndet i miljön,

 - högsta nivå för buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan störning,

 - kortaste avstånd mellan miljöfarlig verksamhet och bostäder eller lokaler för

undervisning eller barnomsorg.

4 § Om det behövs för att miljökvalitetsnormer skall kunna uppfyllas inom ett

område som omfattar flera kommuner, skall länsstyrelsen upprätta en åtgärdsplan

som underlag för myndigheternas och kommunernas planering.

 Avser behovet enligt första stycket flera län, upprättas planen av Statens

naturvårdsverk, som också har den allmänna uppsikten över tillämpningen av

miljökvalitetsnormer.

5 § Om det kan antas att bindande miljökvalitetsnormer med avseende på högsta

tillåtna halt i luften av föroreningar i form av kvävedioxid, svaveldioxid, sot

och bly kan komma att överskridas, skall kommunen mäta förekomsten i luften av

föroreningarna.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om mätmetoder och redovisning av mätresultat.

9 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar och annat planeringsunderlag

Upprättande av miljökonsekvensbeskrivningar

1 § En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om tillstånd eller i

en anmälan som görs enligt denna balk eller enligt en föreskrift meddelad med

stöd av balken.

 Om en verksamhet, hanteringen av en kemisk eller bioteknisk produkt eller av en

vara eller någon annan åtgärd kan befaras medföra betydande påverkan på

människors hälsa eller miljön eller äventyra en långsiktigt god hushållning med

naturresurser, skall vid tillämpningen av denna balk eller en lag som anges i 2

kap. 1 § andra eller tredje stycket en miljökonsekvensbeskrivning upprättas

innan verksamheten, hanteringen eller åtgärden kommer till stånd, även om det ej

följer av första stycket.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

vid tillämpningen av denna balk eller någon av de lagar som anges i 2 kap. 1 §

andra eller tredje stycket en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas också i

andra fall än som sägs i 1 § eller annars särskilt föreskrivs i någon av de

angivna lagarna.

Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

3 § En miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av den

inverkan på människors hälsa, miljön och hushållningen med naturresurser som den

planerade verksamheten, hanteringen eller åtgärden kan medföra.

4 § En miljökonsekvensbeskrivning skall också, i den utsträckning det kan

behövas, möjliggöra en bedömning enligt 3 § för det fallet att verksamheten,

hanteringen eller åtgärden kommer till stånd på annan plats eller i annan

utformning än som planeras liksom för det fallet att någon förändring inte

genomförs.

Kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningar

5 § En miljökonsekvensbeskrivning skall bekostas av den som ansvarar för

verksamheten eller som skall vidta åtgärden i fråga.

Planer och planeringsunderlag m.m.

6 § I mål eller ärende enligt denna balk som berör frågor om hushållning med

naturresurser skall den handläggande myndigheten se till att sådana planer

enligt plan- och bygglagen (1987:10) och sådant planeringsunderlag som behövs

för att belysa hushållningsfrågan finns tillgängliga i målet eller ärendet.

 Om myndigheten begär det, är kommunen skyldig att tillhandahålla planer enligt

plan- och bygglagen samt planeringsunderlaget till dessa.

 Länsstyrelsen skall ställa samman utredningar, program och annat plane-

ringsunderlag som har betydelse för hushållningen med naturresurser i länet och

som finns hos statliga myndigheter. Länsstyrelsen är skyldig att på begäran

tillhandahålla sådant planeringsunderlag åt kommuner och myndigheter som skall

tillämpa denna balk.

7 § Regeringen får i visst fall besluta att en eller flera kommuner skall

redovisa till regeringen eller någon annan myndighet hur kommunen i sin

planering enligt plan- och bygglagen (1987:10) avser att genomföra en

åtgärdsplan enligt 8 kap 4 § eller annars uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 8

kap. eller tillgodose ett intresse som rör hushållningen med naturresurser.

Statliga myndigheter skall anmäla till regeringen om det uppkommer behov av

sådan redovisning.

TREDJE AVDELNINGEN

NATURVÅRD OCH BEVARANDE AV BIOLOGISK MÅNGFALD

10 kap. Skydd för naturområden m.m.

Nationalpark

1 § Mark som tillhör staten kan avsättas till nationalpark i syfte att bevara

större sammanhängande område av viss landskapstyp i dess naturliga tillstånd

eller i väsentligen oförändrat skick.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om vård och förvaltning av nationalparker.

Naturreservat och naturvårdsområde

3 § Naturområden kan av länsstyrelsen förklaras som naturreservat eller

naturvårdsområde, om det behövs för att bevara växt- och djurliv eller

värdefulla natur- och kulturlandskap, för att tillgodose behoven av områden för

friluftsliv eller av andra särskilda skäl.

 Skyddsformen naturreservat skall därvid användas, om de åtgärder som behövs för

att uppnå syftet leder till att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom

ett område. Markägaren har då rätt till ersättning enligt vad som framgår av 28

kap.

 I andra fall skall skyddsformen naturvårdsområde användas.

4 § I beslut om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde skall grunden

för beslutet anges. Vidare skall meddelas föreskrifter om de inskränkningar i

rätten att förfoga över eller nyttja fastigheter som behövs för att uppnå syftet

med skyddet. Om det senare visar sig behövas nya grunder eller ytterligare

inskränkningar får länsstyrelsen meddela beslut om detta.

5 § Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturreservat, får

länsstyrelsen förplikta ägaren att tåla sådana intrång som att inom området

 - vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser, bad-

platser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar anläggs,

 - gallring, röjning, slåtter, plantering, avspärrning eller dylik åtgärd

företas,

 - allmänheten bereds tillträde till mark där den annars inte skulle ha rätt att

vistas.

6 § När en fråga om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde har väckts,

får länsstyrelsen för en viss tid, högst tre år, meddela förbud mot att utan

tillstånd vidta sådana åtgärder som berör det tilltänkta skyddsområdet och

strider mot syftet med det tilltänkta skyddet. Om det finns särskilda skäl får

förbudet förlängas till att gälla i ytterligare högst tre år.

7 § Länsstyrelsen får helt eller delvis upphäva beslut enligt 3-6 §§ när

synnerliga skäl föreligger.

 Länsstyrelsen får i särskilda fall medge undantag från föreskrifter som har

meddelats för ett naturreservat eller ett naturvårdsområde.

 Om ett beslut enligt första eller andra stycket meddelas för att lämna rum för

ett arbetsföretag, får länsstyrelsen föreskriva att den som utför företaget

skall bekosta en särskild undersökning av det skyddade området eller särskilda

åtgärder för att bevara det eller på annat sätt gottgöra intrånget.

Naturminne

8 § Ett särpräglat naturföremål, som behöver skyddas eller vårdas särskilt, får

av länsstyrelsen förklaras som naturminne. Förklaringen får omfatta även det

område på marken som krävs för att bevara naturföremålet och ge det erforderligt

utrymme, allt efter föremålets art och betydelse.

 Vad som i 4-7 §§ har föreskrivits om naturreservat skall i tillämpliga delar

gälla även för naturminne.

Strandskydd

9 § Strandskydd råder vid havet och vid insjöar och vattendrag. Det har till

syfte att främja allmänhetens friluftsliv och att bevara goda livsbetingelser på

land och i vatten för växt- och djurlivet.

 Strandskyddsområde omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter från

strandlinjen vid normalt medelvattenstånd. Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får utvidga det till högst 300 meter från strandlinjen när

det behövs för att tillgodose något av strandskyddets syften.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan förordna att

strandområde som uppenbarligen saknar betydelse för att tillgodose

strandskyddets syften inte skall omfattas av strandskydd.

10 § En kommunal myndighet får i en detaljplan enligt plan- och bygglagen

(1987:10) bestämma om strandskyddet inom planområdet. Om det finns särskilda

skäl får det strandskyddade området härvid minskas i omfattning eller

strandskyddet helt upphävas.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, om det finns

särskilda skäl, förordna att strandskyddet skall upphävas för ett strandområde

som omfattas av områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen.

 Om detaljplan eller områdesbestämmelser upphävs inträder strandskydd enligt

9 §.

11 § Inom strandskyddsområde gäller följande.

 1. Ny byggnad får inte uppföras.

 2. Befintlig byggnad får inte ändras för att tillgodose ett väsentligen annat

ändamål än den tidigare har använts till.

 3. Grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten för bebyggelse av nu

angivet slag får inte utföras.

 4. Tippningar och utfyllnader får inte företas.

 5. Åtgärder som försämrar livsbetingelserna för växt- och djurarter skall

undvikas.

 Inte heller andra anläggningar eller anordningar inom strandskyddsområde får

utföras på sådant sätt att mark tas i anspråk som tomt eller allmänheten på

annat sätt hindras eller avhålls från att beträda område där den annars skulle

ha kunnat färdas fritt.

 Första och andra styckena gäller inte

 1. anläggningar eller åtgärder som behövs för jordbruket, fisket, skogsskötseln

eller renskötseln och inte tillgodoser bostadsändamål,

 2. företag till vilka tillstånd har lämnats enligt denna balk eller enligt

vattenlagen (1983:291) eller

 3. vilthägn som har prövats enligt 14 §.

12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

bestämmelserna i 11 § första och andra styckena inte skall gälla sådana

byggnader, anläggningar eller anordningar som utgör komplement till befintlig

bebyggelse på en tomtplats och som förläggs längre från stranden än

huvudbyggnaden.

13 § Länsstyrelsen får medge dispens från bestämmelserna i 11 § första och

andra styckena när särskilda skäl föreligger. Om dispens medges, skall

länsstyrelsen bestämma i vilken utsträckning mark får tas i anspråk som tomt

eller på annat sätt användas för det avsedda ändamålet.

 De befogenheter som länsstyrelsen har enligt första stycket tillkommer inom

detaljplanelagt område i stället den kommunala myndighet som prövar ansökningar

om bygglov enligt plan- och bygglagen (1987:10).

 Ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses med dispensen

inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år från den dag då

beslutet vann laga kraft.

Vilthägn

14 § Vilthägn får inte utan tillstånd uppföras på områden där allmänheten får

färdas fritt.

 Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och

naturmiljön beaktas. Ett tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till

skydd för dessa intressen.

 Tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde får meddelas endast om det

finns särskilda skäl.

Ordningsföreskrifter

15 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

föreskrifter om allmänhetens uppträdande som behövs för att trygga ändamålet med

skydd av områden och platser som föreskrivs med stöd av detta kapitel.

Delegation

16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att de befogenheter som enligt detta kapitel tillkommer

länsstyrelsen i stället skall tillkomma en kommunal myndighet.

11 kap. Skydd för växt- och djurlivet m.m.

Markavvattning

1 § Åtgärder som utförs för att avvattna mark, för att sänka eller tappa ur en

sjö eller för att skydda mot vatten, när syftet med åtgärden är att varaktigt

öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål (markavvattning), får inte

vidtas utan tillstånd.

 Tillstånd får lämnas om särskilda skäl talar för att företaget kommer till

stånd och dess påverkan på livsbetingelserna för växt- och djurlivet och på

omgivningen kan antas bli obetydlig. Kan påverkan av något slag antas bli

påtaglig, får tillstånd lämnas endast om synnerliga skäl föreligger.

2 § För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det är

sannolikt att företaget medför menlig inverkan på naturmiljön. Tillstånd får då

lämnas endast om särskilda skäl föreligger.

 Tillstånd behövs inte för markavvattning i samband med täkt av torv som drivs

med tillstånd enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter m.m.

 Tillstånd behövs inte heller för att utföra rensningar för att bibehålla

vattnets djup eller läge.

3 § Regeringen får förbjuda markavvattning i särskilt skyddsvärda våtmark-

sområden.

Skydd för vissa biotoper

4 § Arbetsföretag som kan skada naturmiljön får inte utföras inom sådana mindre

mark- eller vattenområden (biotoper) som utgör livsmiljö för hotade djur- eller

växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer vilka

biotoper som skall omfattas av första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta de åtgärder

som behövs för att vårda biotoper som avses i första stycket. Innan en åtgärd

vidtas skall den som äger eller har särskild rätt till området underrättas

särskilt.

Fredande av växt- och djurarter

5 § Finns det risk för att en växtart kan komma att försvinna eller utsättas

för plundring, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

meddela förbud att inom hela eller en del av landet ta bort eller skada en växt

av den arten där den växer vilt.

6 § Finns det risk för att en djurart kan komma att försvinna, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom hela eller

en del av landet döda, skada eller fånga vilt levande djur av den arten, om det

inte sker till försvar mot angrepp på person eller egendom, samt att ta bort

eller skada sådana djurs ägg, rom eller bon.

 Särskilda bestämmelser gäller beträffande djur, vars dödande eller fångande är

att hänföra till jakt eller fiske.

7 § Om det behövs för att uppfylla internationella förpliktelser som Sverige

har åtagit sig, får regeringen även beträffande andra arter än sådana som

omfattas av 5 eller 6 § meddela förbud av samma innebörd som enligt dessa

bestämmelser.

8 § Behövs utöver förbud enligt 5-7 § eller fredning enligt jaktlagstiftningen

särskilt skydd för en djur- eller växtart inom ett visst område, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som inskränker

rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens rätt att

uppehålla sig inom området.

Utsättande av främmande arter

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om utsättande i naturmiljö av växt- och djurarter utanför deras

naturliga utbredningsområden. Sådana föreskrifter får innehålla bestämmelser om

att tillstånds- eller anmälningsplikt eller särskilda villkor skall gälla.

Spridning av bekämpningsmedel

10 § Det är förbjudet att över skogsmark sprida bekämpningsmedel som är avsedda

för att bekämpa lövsly. Inte heller får enskilda trädstammar behandlas med

bekämpningsmedel.

11 § En myndighet som regeringen utser får, om inte annat följer av 12 §, medge

undantag från 10 § ifall kravet enligt 7 § skogsvårdslagen (1979:429) på

återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska

metoder. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och

beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på

livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

 Ett medgivande om undantag skall förenas med de villkor som behövs till skydd

för naturmiljön.

12 § En kommun kan besluta att undantag enligt 11 § inte får medges i fråga om

områden inom kommunen, om detta framstår som påkallat med hänsyn till områdets

betydelse för friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller

annat kommunalt intresse.

12 kap. Vissa arbetsföretag i naturen

1 § Täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter får inte

ske utan tillstånd. För husbehov får dock markinnehavare bedriva sådana täkter

utan tillstånd, om inte annat följer av föreskrifter som har meddelats med stöd

av 4 §.

 Första stycket gäller inte

 1. täkt i vattenområde som företas med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291)

eller där tillstånd fordras enligt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln,

 2. täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter.

2 § När en ansökan om tillstånd prövas, skall behovet av täktmaterialet vägas

mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som täkten kan

befaras orsaka och mot intresset av en långsiktigt god hushållning med natur-

resurserna. Om täkten kan befaras försämra livsbetingelserna för någon växt-

eller djurart som är sällsynt eller hotad, får tillstånd lämnas endast om det

allmänna behovet av täktmaterialet är synnerligen stort.

 Vid prövning av täkter skall även bestämmelserna i 14 kap. gälla i tillämpliga

delar.

3 § Innehavaren av marken är skyldig att tåla att sådana åtgärder vidtas som

länsstyrelsen föreskriver som villkor för en täktverksamhet.

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att täkt för markinnehavarens husbehov av sådana material som

anges i 1 § inte får ske utan tillstånd.

5 § Kan arbetsföretag, som inte omfattas av tillståndstvång enligt 1 eller 4 §

eller enligt 11 kap. 1 eller 2 §, komma att väsentligt ändra naturmiljön skall

anmälan för samråd göras till den myndighet som regeringen bestämmer. Detta

gäller dock inte företag för vilka tillstånd har lämnats enligt vattenlagen

(1983:291).

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela

föreskrifter om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda

slag av arbetsföretag. Sådana föreskrifter får begränsas till att avse en del av

landet.

 Myndighet hos vilken anmälan för samråd skall göras har samma befogenheter som

enligt 22 kap. 2 § tillkommer tillsynsmyndighet.

13 kap. Gemensamma naturvårdsbestämmelser

1 § Innan länsstyrelsen fattar beslut om att bilda naturreservat eller natur-

vårdsområde eller avgör annat viktigt ärende enligt 10-12 kap. skall den samråda

med kommunen.

2 § Innan beslut fattas i ett ärende enligt 10-12 kap. får den beslutande

myndigheten utföra förberedande undersökningar av marken om det behövs.

 Den som har fått i uppdrag av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att i naturvårdssyfte inventera naturresurser har rätt att undersöka

den mark som inventeringen avser.

 Vid undersökningar enligt första eller andra stycket skall onödigt intrång

undvikas.

3 § I samband med beslut om tillstånd enligt 10-12 kap. till bebyggelse, täkt

eller annat arbetsföretag får länsstyrelsen föreskriva att företaget skall

bekosta en särskild undersökning av det berörda området eller på annat sätt

gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

FJÄRDE AVDELNINGEN

SÄRSKILDA AKTSAMHETSREGLER M.M.

14 kap. Miljöfarlig verksamhet

Aktsamhetsregler

1 § För miljöfarlig verksamhet skall, med beaktande även av bestämmelserna i 5,

6 och 8 kap., väljas sådan plats att ändamålet kan vinnas med minsta intrång och

olägenhet utan oskälig kostnad.

2 § Var och en som utövar eller ämnar utöva miljöfarlig verksamhet är skyldig

att iaktta de aktsamhetskrav som anges i 3 kap. på sådant sätt att

miljökvalitetsnormer enligt 8 kap. såvitt möjligt kan uppfyllas och så att

olägenheter i omgivningen förebyggs eller avhjälps.

3 § Föreligger hinder för en miljöfarlig verksamhet på grund av att en

miljökvalitetsnorm enligt 8 kap. inte är uppfylld och vidtar den som utövar

eller ämnar utöva verksamheten sådana åtgärder att olägenheterna av annan

miljöfarlig verksamhet upphör eller minskar, får förstnämnda verksamhet komma

till stånd, om sammantaget möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormen ökar

i väsentlig mån.

Tillståndsprövning

4 § Den som utövar eller ämnar utöva miljöfarlig verksamhet kan på ansökan få

tillstånd till verksamheten efter prövning enligt denna balk.

5 § Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt eller för främjande av

en långsiktigt god hushållning med naturresurser, får regeringen föreskriva att

 1. vissa slag av fabriker eller andra inrättningar eller verksamheter inte får

anläggas eller bedrivas,

 2. vissa slag av inrättningar eller deras användning eller vissa slag av

verksamheter inte får ändras på ett sätt som kan medföra ökad eller ny olägenhet

eller som i annat avseende är av betydelse från störningssynpunkt

 utan att tillstånd lämnats av eller anmälan gjorts hos den myndighet som

regeringen bestämmer.

 Om en verksamhet, som omfattas av krav på tillstånd enligt föreskrift som

meddelats med stöd av första stycket, kan antas få betydande omfattning eller

bli av ingripande beskaffenhet från hälsoskydds-, miljöskydds- eller

hushållningssynpunkt, får regeringen även i annat fall än som avses i 7 kap. 2 §

förbehålla sig prövningen av verksamhetens tillåtlighet.

6 § Om det medför ökade möjligheter att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt

8 kap. eller annars fördelar från hälso- eller miljösynpunkt, får den som utövar

eller ämnar utöva en miljöfarlig verksamhet tillåtas att gemensamt med någon

annan som utövar eller ämnar utöva sådan verksamhet vidta åtgärder för att

förebygga eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors hälsa eller

miljön.

Undersökningar och kontroll

7 § Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig eller den som

annars är skyldig att avhjälpa olägenhet från sådan verksamhet är skyldig att

utföra sådana undersökningar av verksamheten och dess verkningar som behövs för

tillsynen. Tillsynsmyndigheten kan i stället, om det finnes lämpligare,

föreskriva att sådan undersökning skall utföras av annan än den som utövar

verksamheten och utse någon att göra undersökningen.

 Det åligger den som utövar verksamheten att ersätta kostnad för undersökning

som avses i första stycket andra meningen med belopp som tillsynsmyndigheten

fastställer.

8 § Vill någon för att utreda verkningarna av miljöfarlig verksamhet som han

utövar eller ämnar utöva företa mätning eller annat undersökningsarbete på fast

egendom som annan äger eller innehar, kan länsstyrelsen, om skäl föreligger,

besluta att tillträde till egendomen skall lämnas under viss tid. Behöver

mätapparat eller liknande instrument utsättas kan länsstyrelsen även föreskriva

förbud vid vite att rubba eller skada instrumentet.

 Beslut som avses i första stycket kan meddelas även på ansökan av den som skall

utföra undersökning som avses i 7 § första stycket andra meningen.

 Undersökningsarbetet skall utföras så att minsta skada och intrång vållas. För

skada och intrång skall ersättning lämnas av den som utövar eller ämnar utöva

den miljöfarliga verksamheten. Talan om ersättning väcks vid fastighetsdomstol

som anges i 28 kap. 14 §.

9 § Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig är skyldig att

utöva kontroll över verksamheten.

10 § Om en miljöfarlig verksamhet är av sådan art att den inte får bedrivas

utan att tillstånd lämnats, skall den som utövar verksamheten varje år avge en

särskild miljörapport till länsstyrelsen eller miljönämnden.

 I miljörapporten skall de åtgärder redovisas som vidtagits för att uppfylla

villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder.

15 kap. Kemiska produkter

Utredning

1 § Det åligger den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt att genom

egna undersökningar eller på annat sätt se till att det finns tillfredsställande

utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten kan

orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet med vetenskap och beprövad

erfarenhet.

Kunskapskrav

2 § Den som yrkesmässigt hanterar en kemisk produkt skall ha tillgång till den

kemiska och toxikologiska kunskap som behövs med hänsyn till verksamhetens

omfattning och produktens egenskaper.

Produktinformation

3 § Den som tillverkar, importerar eller överlåter en kemisk produkt skall

genom märkning eller på annat sätt lämna de uppgifter som behövs från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt (produktinformation).

Föreskrifter

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

ytterligare föreskrifter i de hänseenden som anges i 1-3 §§.

Uppgiftsskyldighet

5 § Den som yrkesmässigt hanterar en kemisk produkt skall till den myndighet

som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver lämna de uppgifter om

produkten och dess hantering som kan behövas för att bedöma produktens och

hanteringens hälso- eller miljörisker.

Förhandsanmälan

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

den som avser att tillverka eller importera en kemisk produkt, som inte tidigare

varit i bruk i Sverige, senast vid en viss tidpunkt till den myndighet som

regeringen bestämmer skall göra anmälan om tillverkningen eller importen samt

redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter.

Tillstånd och villkor

7 § Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en kemisk produkt inte får

hanteras utan att tillstånd lämnats av den myndighet som regeringen bestämmer.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva även

annat särskilt villkor för hantering av en kemisk produkt.

Förbud

8 § Är det av särskild betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förbjuda hantering av en

kemisk produkt.

16 kap. Biotekniska produkter

Inledande bestämmelser

1 § Vid hantering av biotekniska produkter som fått sitt genetiska material

ändrat på ett sätt som går utöver det naturliga genutbytet skall riskerna för

skador på människor och miljö beaktas och hänsyn tas till etikens grunder. Om

det enligt föreskrift som meddelats med stöd av denna balk krävs tillstånd till

hanteringen av en sådan produkt, får tillstånd lämnas endast om produkten är

godtagbar i dessa avseenden.

Utredning

2 § Det åligger den som tillverkar eller importerar en bioteknisk produkt att

genom egna undersökningar eller på annat sätt se till att det finns till-

fredsställande utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador och

etiska problem som produkten kan orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet

med vetenskap och beprövad erfarenhet.

Kunskapskrav

3 § Den som yrkesmässigt hanterar en bioteknisk produkt skall ha tillgång till

den biologiska och ekologiska kunskap och de kunskaper om etiska problem som

behövs med hänsyn till verksamhetens omfattning och produktens egenskaper.

Produktinformation

4 § Den som tillverkar, importerar eller överlåter en bioteknisk produkt skall

genom märkning eller på annat sätt lämna de uppgifter som behövs från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt (produktinformation). Har produkten fått sitt

genetiska material ändrat på ett sätt som går utöver det naturliga genutbytet

skall uppgift lämnas om att så skett.

Föreskrifter

5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

ytterligare föreskrifter i de hänseenden som anges i 2-4 §§. I sådana före-

skrifter får undantag medges från kravet i 4 § andra meningen.

Uppgiftsskyldighet

6 § Den som yrkesmässigt hanterar en bioteknisk produkt skall till den

myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver lämna de uppgifter om

produkten och dess hantering som kan behövas för att bedöma de hälso- eller

miljörisker eller etiska problem som är förknippade med produkten och

hanteringen.

Förhandsanmälan

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

den som avser att tillverka eller importera en bioteknisk produkt, som inte

tidigare varit i bruk i Sverige, senast vid en viss tidpunkt till den myndighet

som regeringen bestämmer skall göra anmälan om tillverkningen eller importen

samt redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter.

Tillstånd och villkor

8 § Om det behövs från hälso- eller miljösynpunkt eller av etiska skäl, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en

bioteknisk produkt inte får hanteras utan att tillstånd lämnats av den myndighet

som regeringen bestämmer eller, om det är tillräckligt, utan att anmälan skett

till en sådan myndighet.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva även

annat särskilt villkor för hantering av en bioteknisk produkt.

 Om det föreligger särskilda skäl får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer i det enskilda fallet besluta om undantag från kravet på

tillstånd. Beslut som nu sagts får innehålla krav på anmälan innan en hantering

av produkten äger rum.

Förbud

9 § Är det av särskild betydelse från hälso- eller miljösynpunkt eller från

etisk synpunkt, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

förbjuda hantering av en bioteknisk produkt.

17 kap. Hälsoskydd

Aktsamhetsregler

1 § Var och en är, såvitt angår hälsoskyddet, skyldig att iaktta de aktsam-

hetskrav som anges i 3 kap. på sådant sätt att miljökvalitetsnormer enligt

8 kap. så långt möjligt kan uppfyllas och så att olägenheter för människors

hälsa förebyggs eller avhjälps.

2 § En bostad får inte brukas så att störningar uppkommer som kan utsätta någon

för olägenheter för hälsan.

3 § I syfte att hindra uppkomsten av olägenheter för hälsan skall bostäder och

lokaler för undervisning eller barnomsorg särskilt

 1. ge betryggande skydd mot värme, kyla, drag, fukt, buller, luftföroreningar

och andra liknande störningar,

 2. vara i betryggande grad fria från strålning,

 3. ha tillfredsställande luftväxling genom anordning för ventilation eller på

annat sätt,

 4. hållas tillfredsställande uppvärmda, samt,

 i fråga om bostäder,

 5. ge de boende möjligheter att upprätthålla en god personlig hygien,

 6. ha tillgång till vatten i erforderlig mängd och av god beskaffenhet till

dryck, matlagning, personlig hygien och andra hushållsändamål.

4 § Byggnader och lokaler skall hållas fria från ohyra. Åtgärder skall vidtas

mot skadedjur som kan vålla olägenhet för människors hälsa. Är det av särskild

betydelse med hänsyn till skyddet av hälsan skall kommunen sörja för att

åtgärderna vidtas.

5 § I syfte att hindra uppkomsten av olägenheter för hälsan är var och en som

upplåter byggnader för bostäder eller allmänna ändamål skyldig att utföra sådana

undersökningar som behövs. Tillsynsmyndigheten kan i stället, om det finnes

lämpligare, föreskriva att sådan undersökning skall utföras av någon annan och

utse någon att göra undersökningen.

 Det åligger den som upplåter byggnad för angivna ändamål att ersätta kostnad

för undersökning som avses i första stycket andra meningen med belopp som

tillsynsmyndigheten fastställer.

Övriga bestämmelser

6 § Avloppsvatten skall avledas, renas eller på annat sätt tas om hand så att

olägenheter för människors hälsa inte uppkommer. För detta ändamål skall

lämpliga avloppsanordningar inrättas.

7 § Husdjur och andra djur som hålls i fångenskap skall förvaras och skötas så

att olägenheter för människors hälsa ej uppkommer.

Föreskrifter

8 § Om det behövs för att skydda människors hälsa, får regeringen föreskriva

att vissa slag av verksamheter eller inrättningar inte får anläggas eller

bedrivas utan att tillstånd lämnats av eller anmälan gjorts till den eller de

kommunala myndigheter som kommunen bestämt.

9 § Regeringen får föreskriva att vissa slag av djur inte utan särskilt till-

stånd av miljönämnden får hållas inom områden med detaljplan, om sådana

bestämmelser behövs för att hindra att olägenheter för människors hälsa

uppkommer. Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela sådana bestämmelser.

10 § Vid meddelande av kommunala föreskrifter till skydd för människors hälsa

skall tillses, att därigenom inte läggs onödigt tvång på allmänheten eller

annars görs obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vattnets beskaffenhet i badanläggningar och i strandbad som är

upplåtna för allmänheten. Detsamma gäller kontrollen av sådant vatten.

12 § Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får meddela

föreskrifter om tillfälligt förbud mot trafik med person- och lastbilar inom

vissa områden av kommunen, om luftföroreningarna i kommunen innebär akuta

hälsorisker för dem som vistas där. Regeringen eller kommunen får också meddela

närmare föreskrifter om vilka luftföroreningar som innebär akuta hälsorisker och

om hur föroreningarna skall mätas.

13 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen får även i

andra fall än som sagts förut i detta kapitel meddela föreskrifter till skydd

för människors hälsa.

18 kap. Avfall

Inledande bestämmelser

1 § Med avfall jämställs i detta kapitel sådana restprodukter som lämnas till

någon annan för återanvändning, återvinning av ämnen eller material, utvinning

av energi eller för destruktion eller annat slutligt omhändertagande.

 Med hushållsavfall avses i detta kapitel restprodukter och orenlighet, som

härrör från hushåll, samt därmed jämförligt material.

 Med miljöfarligt avfall avses restprodukter och annat avfall som på grund av

sitt innehåll av kemiska ämnen och sina egenskaper i övrigt kan befaras medföra

skada på människan eller i miljön.

2 § Med hantering avses i detta kapitel uppsamling, förvaring, bortforsling och

slutligt omhändertagande.

 Med producent avses i detta kapitel den som yrkesmässigt tillverkar, importerar

eller försäljer en vara eller en förpackning. Vad nu sagts gäller även den som i

sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som fordrar särskilda åtgärder

från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

3 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 5 §, svara för

 1. att hushållsavfall inom kommunen forslas till behandlingsanläggning i den

utsträckning som behövs för att tillgodose såväl hälso- och miljöskydd som

enskilda intressen,

 2. att hushållsavfall från kommunen slutligt tas om hand.

 När kommunen planlägger och beslutar hur skyldigheten enligt första stycket

skall fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och nyttjan-

derättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett sätt

som är godtagbart med hänsyn till hälso- och miljöskyddet. Kommunen skall vidare

beakta att bortforslingen anpassas till behovet för olika slag av bebyggelse.

 I planer och beslut enligt andra stycket skall anges under vilka förutsätt-

ningar fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om

hushållsavfall som uppkommit hos dem.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, en myndighet eller en

kommun får i fråga om annat avfall inom en kommun än hushållsavfall meddela

föreskrifter om

 1. att avfallet skall forslas bort genom kommunens försorg,

 2. att kommunen skall se till att avfallet slutligt tas om hand.

5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för en producent att se till att avfallet av en vara

eller av en förpackning eller avfallet från sådan verksamhet som han bedriver

forslas bort, återanvänds, återvinns eller tas om hand på sådant sätt som kan

krävas för en miljömässigt godtagbar avfallshantering.

 Föreskrifter enligt första stycket får även avse skyldighet att

 1. märka en vara eller en förpackning,

 2. lämna uppgifter om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller

andra förhållanden.

6 § Är det av betydelse från återanvändnings- eller återvinningssynpunkt eller

med hänsyn till hälso- och miljöskyddet, får regeringen eller, efter regeringens

bestämmande, en myndighet eller en kommun meddela föreskrifter om att visst slag

av avfall i avvaktan på bortforsling skall förvaras skilt från annat avfall och

meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för ändamålet.

7 § När avfall skall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg,

får avfallet inte grävas ned, komposteras eller på annat sätt slutligt tas om

hand av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren.

 Skall avfall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg får inte

någon annan än den som kommunen eller producenten anlitar för ändamålet ta

befattning med bortforslingen.

Kommunal renhållningsordning m.m.

8 § Regeringen får meddela föreskrifter om avfallshanteringen inom en kommun.

Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela sådana föreskrifter.

 För varje kommun skall finnas en renhållningsordning som skall innehålla de

föreskrifter om avfallshantering som gäller för kommunen samt en avfallsplan. I

renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som avses i 3 § tredje

stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall inom kommunen och om

kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och farlighet.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om det

närmare innehållet i avfallsplanen.

9 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, en myndighet eller en

kommun får föreskriva att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger

upphov till avfall skall lämna kommunen de uppgifter som behövs som underlag för

kommunens renhållningsordning.

10 § Kommunen är skyldig att, utöver vad som följer av renhållningsordningen,

forsla bort hushållsavfall, om fastighetsinnehavaren begär det och det inte är

oskäligt med hänsyn till omständigheterna.

 Kommunen får i ett enskilt fall tillåta en fastighetsinnehavare eller nytt-

janderättshavare att själv ta hand om avfall som uppkommit hos honom och som

annars skall tas om hand av kommunen, om han kan göra detta på ett från hälso-

och miljöskyddssynpunkt betryggande sätt och det föreligger särskilda skäl för

ett sådant undantag.

 Frågor om bortforsling enligt första stycket och undantag enligt andra stycket

prövas av miljönämnden.

Dumpning

11 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får inte avfall dumpas,

vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Dumpning får inte heller ske från

svenskt fartyg eller luftfartyg i det fria havet. Avfall som är avsett att

dumpas i det fria havet får inte föras ut ur landet eller ur den ekonomiska

zonen.

 Första stycket gäller inte sådana utsläpp av skadliga ämnen från fartyg som

avses i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg.

 Regeringen får genom föreskrifter medge undantag från första stycket, om

dumpning kan ske utan olägenhet från hälso- och miljöskyddssynpunkt. Under samma

förutsättning får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer lämna

tillstånd till dumpning i särskilt fall.

Avfall från verksamhet med strålning

12 § Den som bedriver eller har bedrivit verksamhet med strålning skall svara

för att det i verksamheten uppkomna radioaktiva avfallet hanteras och, när det

behövs, slutförvaras på ett från strålskyddssynpunkt tillfredsställande sätt.

Detsamma gäller kasserade strålkällor som använts i verksamheten.

 Om det är påkallat från strålskyddssynpunkt får regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer föreskriva att den som bedriver eller har bedrivit

verksamhet med strålning skall svara för att det i verksamheten uppkomna

radioaktiva avfallet hanteras eller slutförvaras på särskilt angivet sätt.

13 § Den som bedriver eller har bedrivit verksamhet med en teknisk anordning

som kan alstra strålning skall, i den utsträckning som föreskrivs av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer, svara för att anordningen

oskadliggörs, när den inte längre skall användas i verksamheten.

Tillstånd

14 § Om det behövs från hälso-, miljö- eller strålskyddssynpunkt eller av

hänsyn till hushållningen med naturresurser får regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer föreskriva att hushållsavfall och annat avfall inte får

införas till eller utföras ur riket utan att tillstånd lämnats av den myndighet

som regeringen bestämmer.

19 kap. Strålning

Allmänna skyldigheter

1 § Den som bedriver verksamhet med strålning skall med hänsyn till

verksamhetens art och de förhållanden under vilka den bedrivs

 1. vidta de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått som behövs för att hindra

eller motverka skada på människor, djur och miljö,

 2. kontrollera och upprätthålla strålskyddet på den plats och i den lokal och

övriga utrymmen där strålning förekommer,

 3. väl underhålla tekniska anordningar samt mät- och strålskyddsutrustning som

används i verksamheten.

2 § Den som bedriver verksamhet med strålning skall svara för att den som är

sysselsatt i verksamheten har god kännedom om de förhållanden, villkor och

föreskrifter under vilka verksamheten bedrivs samt blir upplyst om de risker som

kan vara förenade med verksamheten.

 Den som bedriver verksamheten skall förvissa sig om att den som är sysselsatt i

verksamheten har den utbildning som behövs och vet vad han skall iaktta för att

strålskyddet skall fungera tillfredsställande.

3 § Den som är sysselsatt i verksamhet med strålning skall använda de

skyddsanordningar och vidta de åtgärder i övrigt som behövs för att strålskyddet

skall fungera tillfredsställande.

4 § Den som tillverkar, till landet inför, överlåter eller upplåter ett

radioaktivt ämne skall genom märkning eller på annat lämpligt sätt lämna

uppgifter som är av betydelse från strålskyddssynpunkt.

5 § Den som tillverkar, till landet inför, överlåter eller upplåter en teknisk

anordning som kan alstra strålning eller som innehåller ett radioaktivt ämne,

skall svara för att anordningen, när den avlämnas för att tas i bruk eller

förevisas i marknadsföringssyfte, är försedd med nödvändig strålskyddsutrustning

samt även i övrigt erbjuder en betryggande säkerhet mot skada på människor, djur

och miljö. Han skall genom märkning eller på annat lämpligt sätt lämna uppgifter

som är av betydelse från strålskyddssynpunkt.

6 § Den som installerar eller utför underhållsarbete på en anordning som avses

i 5 § skall svara för att den strålskyddsutrustning som hör till anordningen

sätts på plats och att i övrigt de åtgärder vidtas som behövs från

strålskyddssynpunkt och som föranleds av arbetet.

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

ytterligare föreskrifter som krävs till skydd mot eller för kontroll av

strålning i de hänseenden som anges i 1-6 §§.

 I fråga om radioaktiva ämnen finns även bestämmelser i lagen (1981:289) om

radioaktiva läkemedel och lagen (1982:821) om transport av farligt gods.

Förbud och provning m.m.

8 § Om det är påkallat från strålskyddssynpunkt får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer föreskriva förbud mot att

 1. tillverka, till landet införa, transportera, saluföra, överlåta, upplåta,

förvärva, inneha, använda eller ta annan därmed jämförlig befattning med

material som innehåller radioaktivt ämne,

 2. tillverka, till landet införa, saluföra, överlåta, upplåta, förvärva, in-

neha, använda, installera, underhålla eller ta annan därmed jämförlig befattning

med en teknisk anordning som kan alstra strålning och som inte omfattas av

tillståndsplikt enligt denna balk.

9 § Den som är under 16 år får inte sysselsättas i arbete som är förenat med

joniserande strålning.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela särskilda

föreskrifter i fråga om arbetstagare under 18 år som utför sådant arbete.

10 § Om ett arbete av visst slag medför särskild risk från strålskyddssynpunkt

för vissa arbetstagare, får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer föreskriva att särskilda villkor skall gälla för arbetets utförande

eller förbjuda att arbetet utförs av sådana arbetstagare.

11 § Den som är sysselsatt eller skall sysselsättas i arbete med joniserande

strålning är skyldig att underkasta sig sådan läkarundersökning som behövs för

att bedöma om han skulle löpa särskild risk för skada vid exponering för

joniserande strålning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

får inskränka denna skyldighet och i övrigt meddela närmare föreskrifter om

läkarundersökningen.

 Endast den som genomgått läkarundersökning enligt första stycket får

sysselsättas i arbete med joniserande strålning. Den som vid läkarundersökningen

bedömts löpa särskild risk för skada vid exponering för joniserande strålning

får inte utan medgivande av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer sysselsättas i arbete med joniserande strålning.

 Om någon, som arbetar med joniserande strålning eller på grund av sin

sysselsättning kan ha utsatts för joniserande strålning, visar tecken på skada

som kan misstänkas vara föranledd av sådan strålning, skall han genom

arbetsgivarens försorg ges tillfälle att snarast genomgå läkarundersökning.

12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela sådana

föreskrifter om mät- och skyddsutrustningar samt om provning, kontroll och

besiktning som är av betydelse från strålskyddssynpunkt.

Tillståndsplikt m.m.

13 § Tillstånd krävs för att

 1. tillverka, till landet införa, transportera, saluföra, överlåta, upplåta,

förvärva, inneha eller använda ett radioaktivt ämne,

 2. tillverka, till landet införa, saluföra, överlåta, upplåta, förvärva, in-

neha, använda, installera eller underhålla en teknisk anordning som kan och är

avsedd att sända ut joniserande strålning eller sådan del av anordningen som är

av väsentlig betydelse från strålningssynpunkt.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om krav på tillstånd för att

 1. tillverka, till landet införa, saluföra, överlåta, upplåta, förvärva, in-

neha, använda, installera eller underhålla andra tekniska anordningar än sådana

som avses i 13 § 2 och som kan alstra joniserande strålning,

 2. tillverka, till landet införa, saluföra, överlåta, upplåta, förvärva, in-

neha, använda, installera eller underhålla en teknisk anordning som kan alstra

icke-joniserande strålning eller sådan del av anordningen som är av väsentlig

betydelse från strålningssynpunkt.

15 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får genom

föreskrifter meddela tillstånd till verksamhet med strålning för sjukvårdshu-

vudmän, vissa yrkesgrupper eller vissa vårdinrättningar, institutioner eller

företag.

16 § Tillstånd enligt detta kapitel behövs inte för verksamhet enligt lagen

(1984:3) om kärnteknisk verksamhet, om inte annat föreskrivits i tillstånd som

meddelats enligt den lagen.

 I fråga om tillstånd att tillverka, till landet införa eller saluföra radio-

aktiva läkemedel finns även bestämmelser i lagen (1981:289) om radioaktiva

läkemedel.

17 § Den som inte har tillstånd när det krävs enligt 13 eller 14 § får endast

efter medgivande av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ta

hand om ett oförtullat radioaktivt ämne eller en oförtullad teknisk anordning på

det sätt som avses i 8 § första stycket tullagen (1987:1065). I övrigt gäller

lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

FEMTE AVDELNINGEN

UTREDNING, PRÖVNING OCH TILLSYN

20 kap. Tillstånd till en viss verksamhet eller åtgärd m.m.

1 § Koncessionsnämnden för miljöskydd, Kemikalieinspektionen, Statens

strålskyddsinstitut, länsstyrelsen, miljönämnden eller annan myndighet som

regeringen bestämmer prövar frågor om tillstånd, godkännande, anmälan eller

villkor som avses i 10 kap. 14 §, 11 kap. 1 och 2 §§, 12 kap. 1 och 4 §§,

14 kap. 4 och 5 §§, 15 kap. 6 och 7 §§, 16 kap. 7 och 8 §§, 17 kap. 8 §, 18 kap.

11 § tredje stycket och 14 § samt 19 kap. 13 och 14 §§ enligt de närmare

föreskrifter som regeringen meddelar.

2 § Bestämmelser om Koncessionsnämndens sammansättning och om förfarandet i

nämnden finns i lagen (0000:000) om Koncessionsnämnden för miljöskydd.

 Vid prövning av frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet gäller utöver

vad som föreskrivs i detta kapitel i tillämpliga delar bestämmelserna i lagen om

Koncessionsnämnden för miljöskydd.

3 § Skall regeringen enligt 3 kap. 7 § andra stycket, 7 kap. 1 eller 2 § eller

14 kap. 5 § andra stycket pröva tillåtligheten av en anläggning, en verksamhet

eller en åtgärd eller enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar pröva frågan

om framdragandet eller begagnandet av en rörledning, får frågan om tillstånd

eller godkännande enligt denna balk inte avgöras, innan sådan prövning har

skett.

4 § En prövningsmyndighet som avses i 1 § får underställa regeringen frågan om

tillåtligheten av en verksamhet, en hantering eller en åtgärd, om verksamheten,

hanteringen eller åtgärden är av betydande omfattning eller ingripande

beskaffenhet samt myndigheten finner det behövligt.

 Finner prövningsmyndigheten att en verksamhet, en hantering eller en åtgärd bör

tillåtas med stöd av 3 kap. 7 § andra stycket skall frågan om verksamhetens,

hanteringens eller åtgärdens tillåtlighet alltid underställas regeringen.

 Är länsstyrelsen prövningsmyndighet får den hänskjuta en fråga om tillstånd

till miljöfarlig verksamhet till Koncessionsnämnden, om det finns särskilda

skäl.

5 § I ärende om tillstånd där frågan om tillåtlighet skall prövas av regeringen

skall prövningsmyndigheten sörja för erforderlig utredning och med eget yttrande

överlämna frågan till regeringen.

6 § En ansökan eller anmälan skall innehålla de uppgifter som behövs för

prövningen eller bedömningen.

 Prövningsmyndigheten får förelägga sökanden eller den anmälande att göra de

undersökningar eller utredningar som myndigheten anser behövliga för prövningen

eller bedömningen. I föreläggandet får vite sättas ut.

7 § Tillstånd enligt denna balk får inte meddelas i strid mot en detaljplan

eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

 Detsamma gäller beslut i frågor om naturreservat, naturvårdsområde och

naturminne samt sådana arbetsföretag som avses i 11 kap. 1 och 2 §§ och 12 kap.

8 § Ett tillstånd eller ett godkännande skall förenas med de villkor som behövs

för att begränsa eller motverka menlig inverkan av verksamheten, hanteringen

eller åtgärden på människors hälsa eller miljön och för att främja en

långsiktigt god hushållning med naturresurser.

 Ett tillstånd eller ett godkännande får för sin giltighet göras beroende av att

säkerhet ställs för villkor enligt första stycket. Vid ingrepp i naturen av

beaktansvärd omfattning skall sådan säkerhet krävas, om ej särskilda skäl

föranleder annat. Visar sig säkerheten otillräcklig, får prövningsmyndigheten

föreskriva att tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs.

Staten, kommuner och landstingskommuner behöver inte ställa säkerhet.

9 § Tillstånd eller godkännande skall vägras den som inte har fullgjort sina

skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda omständigheter föran-

leder annat.

10 § I ett beslut om tillstånd eller godkännande skall noggrant anges den

verksamhet, hantering, åtgärd eller produkt som tillståndet eller godkännandet

avser och de villkor som skall gälla.

 I beslutet skall fastställas en viss tid, högst tio år, inom vilken den med

tillståndet avsedda verksamheten, hanteringen eller åtgärden skall ha satts i

gång eller vidtagits eller inom vilken godkännandet skall ha tagits i anspråk.

11 § Prövningsmyndigheten får överlåta åt en tillsynsmyndighet att fastställa

villkor av mindre betydelse.

12 § Om åtgärder enligt 14 kap. 6 § skall företas gemensamt för flera

miljöfarliga verksamheter får frågan om tillstånd till två eller flera verksam-

heter prövas i ett och samma beslut.

 I ett sådant beslut får som villkor för en verksamhet uppställas att en annan

verksamhet uppfyller visst villkor.

13 § Om det när tillstånd till miljöfarlig verksamhet lämnas ej tillräckligt

säkert kan bedömas vilka villkor som bör gälla i visst avseende, får avgörandet

i denna del uppskjutas till dess erfarenhet av verksamheten vunnits.

 I samband med uppskov enligt första stycket skall provisoriska föreskrifter om

skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått meddelas, om det är nödvändigt för

att motverka olägenhet.

 Uppskjuten fråga skall avgöras så snart det kan ske.

14 § I ärenden om tillstånd till en verksamhet eller en åtgärd får tillstånds-

myndigheten på ansökan besluta att vissa arbeten får påbörjas utan hinder av att

tillståndsfrågan inte har blivit slutligt avgjord. Ett sådant beslut (i-

gångsättningsmedgivande) får meddelas endast om särskilda skäl föreligger och

det är uppenbart att tillstånd kommer att lämnas.

 I ärenden där regeringen skall pröva frågan om tillåtlighet får medgivande

enligt första stycket inte lämnas innan denna fråga avgjorts.

 I ett igångsättningsmedgivande skall noggrant anges de villkor som skall gälla

i avvaktan på den slutliga prövningen.

15 § Beslut i frågor om igångsättningsmedgivande, tillstånd och godkännande

enligt denna balk blir gällande när beslutet har vunnit laga kraft.

 Om det finns särskilda skäl till det får prövningsmyndigheten förordna att

beslut som avses i första stycket skall gälla med omedelbar verkan.

16 § Den som har fått tillstånd enligt denna balk till miljöfarlig verksamhet

kan ej genom beslut i särskilt fall på grund av bestämmelse i balken åläggas att

upphöra med verksamheten eller att med avseende på en fråga som prövats av

tillståndsmyndigheten vidta försiktighetsmått utöver vad som anges i

tillståndsbeslutet, om ej annat följer av 21 kap. 1 eller 2 §.

17 § Har en tillsynsmyndighet med stöd av 22 kap. 2 § första stycket förbjudit

en miljöfarlig verksamhet eller ålagt den som utövar eller ämnar utöva sådan

verksamhet att vidta försiktighetsmått och begär han tillstånd till verksamheten

enligt denna balk, får prövningsmyndigheten bestämma att tillsynsmyndighetens

beslut inte får verkställas förrän tillståndsfrågan har avgjorts eller

prövningsmyndigheten föreskriver något annat.

 Förordnande enligt första stycket får meddelas endast om sökanden ställer

säkerhet för kostnader och skada.

18 § Ett tillstånd eller ett godkännande får begränsas till att avse viss tid.

För att tidsbegränsa ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet krävs dock sär-

skilda skäl.

 Sådana tillstånd och godkännanden som avses i 15 kap. 7 §, 16 kap. 8 §, 17 kap.

8 § och 18 kap. 14 §, får gälla under högst fem år.

21 kap. Omprövning och upphävande av tillstånd

1 § Om ett tillstånd enligt denna balk eller enligt en föreskrift som meddelats

med stöd av balken har lämnats till en verksamhet, till hanteringen av en kemisk

eller bioteknisk produkt eller en vara eller till någon annan åtgärd, får

tillståndet återkallas helt eller delvis av den myndighet som meddelat

tillståndet (tillståndsmyndigheten),

 1. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom

att lämna oriktiga uppgifter av betydelse för tillståndet,

 2. om för verksamheten gäller föreskrifter som meddelats med stöd av balken

eller villkor som uppställts med stöd av balken eller sådan föreskrift och

föreskrifterna eller villkoren i något väsentligt avseende inte iakttas,

 3. om det genom verksamheten, hanteringen eller åtgärden uppkommit någon

olägenhet av väsentlig betydelse som inte förutsågs när tillståndet meddelades,

 4. i fråga om tillstånd till hantering av en kemisk eller bioteknisk produkt,

av en vara eller av avfall, om tillståndshavaren i något väsentligt hänseende

åsidosätter vad som åligger honom enligt balken, enligt föreskrifter som

meddelats med stöd av balken eller enligt villkor som ställts upp enligt balken

eller sådana föreskrifter eller om han av annan anledning bedöms som olämplig

att hantera sådana kemiska eller biotekniska produkter eller varor eller sådant

avfall som tillståndet avser,

 5. i fråga om strålskydd, om det i annat fall finns synnerliga skäl.

 Skall en annan myndighet än den som meddelat tillståndet pröva frågan om

tillstånd för viss verksamhet, hantering eller åtgärd, när frågan om omprövning

eller upphävande av tillståndet tas upp, gäller vad som i detta kapitel sägs om

tillståndsmyndigheten i stället förstnämnda myndighet.

2 § Tillståndsmyndigheten får ändra eller upphäva gällande villkor för en

verksamhet, för hanteringen av en kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara

eller för någon annan åtgärd eller meddela nya villkor för verksamheten,

hanteringen eller åtgärden,

 1. när tio år eller den kortare tid som följer av Sveriges internationella

förpliktelser har förflutit från det att tillståndsbeslutet vann laga kraft,

 2. om verksamheten, hanteringen eller åtgärden medverkar till att en

miljökvalitetsnorm enligt 8 kap. inte uppfylls och normen är bindande enligt 8

kap. 2 § andra stycket eller det följer av en åtgärdsplan enligt 8 kap. 4 § att

omprövning skall ske,

 3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom

att lämna oriktiga uppgifter av betydelse för tillståndet och ett återkallande

av tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 4. om för verksamheten, hanteringen eller åtgärden gäller föreskrifter som

meddelats med stöd av balken eller villkor som uppställts med stöd av balken

eller sådan föreskrift och föreskrifterna eller villkoren har åsidosatts på ett

sätt som varit av mer än ringa betydelse,

 5. om det genom verksamheten, hanteringen eller åtgärden uppkommit någon

olägenhet som inte förutsågs när tillståndet meddelades och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

 7. om en från hälso- eller miljöskyddssynpunkt väsentlig förbättring kan uppnås

med användning av bästa tillgängliga teknik,

 8. om användandet av någon ny teknik för mätning eller uppskattning av

förorening eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre förutsättningar

för att kontrollera verksamheten, hanteringen eller åtgärden,

 9. om det i övrigt behövs med hänsyn till strålskyddet.

 I fall som avses i första stycket 5 får tillståndsmyndigheten också besluta om

andra åtgärder som behövs för att förebygga eller minska olägenheten för

framtiden.

 Första stycket får tillämpas även på tillstånd som har meddelats enligt lagen

(1984:3) om kärnteknisk verksamhet, om det behövs med hänsyn till strålskyddet.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har i sådana fall den

ställning som enligt första stycket tillkommer tillståndsmyndighet. Om

tillståndet avser en kärnteknisk anläggning, skall dock villkor som i avsevärd

mån kan påverka utformningen av anläggningen eller driften vid denna alltid

underställas regeringens prövning.

3 § Visar det sig i fråga om tillstånd till täktverksamhet eller annat arbets-

företag i naturen att föreskrivna villkor inte i den utsträckning som behövs

begränsar eller motverkar företagets menliga inverkan på naturmiljön, får

tillståndsmyndigheten förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs.

Har i fråga om täkttillstånd tio år förflutit från det att tillståndet vann laga

kraft, får tillståndsmyndigheten i stället för att ändra eller upphäva villkor

upphäva tillståndet helt eller delvis.

 Tillstånd till vilthägn får, även om det inte finns skäl till det enligt 1 §,

återkallas om behov av hägnet inte längre föreligger.

4 § Ett tillstånd att släppa ut avloppsvatten i ett visst vattenområde får, om

det finns särskilda skäl, omprövas av tillståndsmyndigheten när tio år förflutit

från det att tillståndsbeslutet vann laga kraft.

5 § Har en kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara godkänts enligt en

föreskrift som meddelats med stöd av denna balk får den myndighet som meddelat

godkännandet återkalla detta, om de villkor som gäller för godkännandet har

åsidosatts på ett sätt som varit av mer än ringa betydelse eller om sådana

ändrade förhållanden inträder att produkten eller varan inte längre bör vara

godkänd. Vad som sägs i 1 § andra stycket äger därvid motsvarande tillämpning.

 Om ett återkallande av godkännandet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

får den myndighet som meddelat godkännandet i stället ändra eller upphäva

gällande villkor eller meddela nya villkor för godkännandet.

 Vad som i 6, 8, 10, 11 och 13 §§ sägs om tillstånd, tillståndshavare och

tillståndsmyndighet gäller även om godkännande, den vars kemiska eller

biotekniska produkt eller vara godkänts och den myndighet som lämnat

godkännandet.

6 § Frågor som avses i 1-5 §§ prövas efter framställning av tillsynsmyndig-

heten. Är denna samtidigt tillståndsmyndighet, får en sådan fråga tas upp utan

någon särskild framställning.

 I fall då framställning görs enligt 2 § första stycket 1, får tillsynsmyndig-

heten begära omprövning även av sådana villkor som kommit till i samband med

tillstånd som meddelats senare än det tillstånd som framställningen i första

hand avser.

 Vid prövning av frågor som avses i 2 § första stycket 1 eller 4 § får

tillståndsmyndigheten, om prövningen föranleder detta, ompröva också beslut

varigenom villkor har ändrats, upphävts eller tillkommit enligt 2 § första

stycket 2-9 eller 9 §, även om tio år inte har förflutit från det att beslutet

vann laga kraft.

7 § I fråga om miljöfarlig verksamhet skall tillsynsmyndigheten minst en gång

vart tionde år pröva frågan om den bör göra framställning om omprövning och, om

den beslutar att inte göra sådan framställning, ange skälen för beslutet.

 Första stycket äger motsvarande tillämpning då tillståndsmyndigheten själv

äger ta upp frågan om omprövning.

8 § Om en åtgärdsplan enligt 8 kap. 4 § förutsätter att villkor för två eller

flera tillstånd skall omprövas samtidigt eller det annars av särskilda skäl är

lämpligt att så sker, får tillståndsmyndigheten till gemensam handläggning ta

upp frågorna om omprövning av villkoren för de olika tillstånden.

9 § Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter med

tillämpning av 14 kap. 6 § och upphör en av verksamheterna eller omprövas

villkoren för en av dem, får villkoren för övriga verksamheter omprövas.

10 § Efter ansökan av tillståndshavaren kan tillståndsmyndigheten,

 1. upphäva eller mildra ett villkor i tillståndsbeslutet, om det är uppenbart

att villkoret inte längre behövs eller är strängare än nödvändigt eller om

ändringen påkallas av att föreskrifter utfärdats för verksamheten, hanteringen

eller åtgärden eller annars av en omständighet som inte förutsågs när

tillståndet meddelades,

 2. föreskriva nya eller strängare villkor.

 Om ett tidigare krav på tillstånd till en verksamhet, till hanteringen av en

kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara eller till någon annan åtgärd har

upphört att gälla, får tillståndsmyndigheten på ansökan av tillståndshavaren

upphäva tillståndet.

11 § Tillståndshavaren är vid prövning av frågor som avses i 1-5 och 9 §§

skyldig att ge in den utredning om verksamheten, hanteringen eller åtgärden och

övriga förhållanden som behövs för prövningen.

12 § Har regeringen fastställt villkor för ett tillstånd får tillståndsmyndig-

heten vid omprövning inte avvika väsentligt från det av regeringen fastställda

villkoret utan att regeringen medgett detta.

13 § Ett beslut enligt detta kapitel som ej innebär upphävande av ett tillstånd

får samma verkan som ett beslut om tillstånd av motsvarande innehåll.

14 § Har regeringen med stöd av denna balk förklarat att en verksamhet,

hanteringen av en kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara eller någon

annan åtgärd är tillåten, gäller om omprövning eller upphävande av förklaringen

eller villkor som meddelats i anslutning till denna vad som i detta kapitel sägs

om omprövning eller upphävande av tillstånd eller villkor för tillstånd.

 Har regeringen upphävt tillåtlighetsförklaringen eller gjort ändring i fråga om

villkoren eller har koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar

återkallats och har tillstånd eller villkor som är beroende av regeringens

beslut meddelats av annan myndighet, skall tillståndsmyndigheten ta upp frågan

om omprövning av tillståndet eller villkoret. Därvid är tillståndsmyndigheten

bunden av regeringens beslut.

22 kap. Tillsyn

Tillsynsmyndigheter

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna balk, av föreskrifter meddelade med

stöd av balken och av villkor meddelade med stöd av balken eller sådana

föreskrifter utövas av de statliga myndigheter som regeringen bestämmer. Om

regeringen inte har bestämt annat utövas dock den lokala tillsynen i en kommun

av miljönämnden. Efter åtagande av en kommun får regeringen överlåta åt kommunen

att i ett visst avseende utöva tillsyn som annars skulle ankomma på statlig

myndighet.

 Tillsynsmyndigheter skall samarbeta med varandra samt med sådana statliga och

kommunala organ som har att utöva tillsyn i särskilda hänseenden eller som på

annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksamheten.

Förelägganden och förbud

2 § En tillsynsmyndighet får, om inte annat följer av ett tillståndsbeslut som

äger rättskraft enligt 20 kap. 16 §, meddela de förelägganden och förbud som

behövs i enskilda fall för att denna balk eller föreskrifter meddelade med stöd

av balken eller villkor meddelade med stöd av balken eller sådana föreskrifter

skall efterlevas.

 Utan hinder av ett tillståndsbeslut som äger rättskraft enligt 20 kap. 16 § får

en tillsynsmyndighet meddela sådana brådskande förelägganden och förbud som är

nödvändiga till följd av särskilda omständigheter.

3 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som har förstört, ödelagt, skräpat

ned eller på annat sätt osnyggat en viss plats i naturen, eller som är ansvarig

för att så har skett, att ställa i ordning på platsen och vidta förebyggande

åtgärder för framtiden.

4 § Ny ägare till en fastighet är, om det inte är oskäligt, skyldig att av-

hjälpa skada eller olägenhet som uppstått under tidigare ägares tid på grund av

att förbud eller föreskrift enligt 10-12 kap. har överträtts. Detsamma gäller

ny ägare till byggnad, anläggning eller anordning på annans mark.

 Om den nye ägaren inte fullgör sin skyldighet enligt första stycket, får en

tillsynsmyndighet förelägga honom att göra det.

5 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett område som

är av betydelse för friluftslivet, eller i närheten av ett sådant område, att

anordna grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten skall

kunna att ta sig till mark inom området som omfattas av allemansrätten. Är det

uppenbart att ett stängsel endast avser att utestänga allmänheten från området

får föreläggande meddelas om att ta bort det. Vad som nu har sagts om stängsel

skall tillämpas på motsvarande sätt när det gäller diken.

 Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område får inte finnas

uppsatta utan tillstånd av en kommunal myndighet, om det inte är uppenbart att

allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten likväl är

behörig. Har en skylt uppsatts i strid mot vad som nu sagts får en

tillsynsmyndighet förelägga den som är ansvarig för åtgärden att ta bort

skylten.

6 § Om ett föreläggande riktats mot ägaren till en fastighet, mot den som har

nyttjanderätt till berörd egendom eller mot båda får tillsynsmyndigheten ålägga

ägaren eller nyttjanderättshavaren att, om hans ställning som sådan upphör, utan

dröjsmål lämna uppgift om den nye ägarens eller nyttjandehavarens namn och

adress.

Vite

7 § Beslut om förelägganden eller förbud enligt detta kapitel får förenas med

vite.

8 § Om tillsynsmyndigheten i fråga om en fastighet eller byggnad har meddelat

ett föreläggande eller förbud som är av större betydelse och förenat det med ett

vite får myndigheten översända beslutet till inskrivningsmyndigheten för

anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken. Är föreläggandet förenat med

löpande vite, skall även detta antecknas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i

rekommenderat brev underrätta den som senast sökt lagfart eller inskrivning av

förvärv av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adressat.

 Har anteckning enligt första stycket skett, gäller föreläggandet eller förbudet

mot ny ägare av egendomen. Har denne förvärvat egendomen genom köp, byte eller

gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller även löpande vite mot

honom räknat från tidpunkten för äganderättsövergången. I annat fall gäller inte

vitet mot ny ägare av egendomen, men tillsynsmyndigheten får utsätta nytt vite

för denne. Löpande vite som avser viss period får

tas ut endast av den som var ägare vid periodens början.

 Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom lagakraftvunnet

beslut eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits eller har

ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall tillsynsmyndigheten,

så snart den fått vetskap om förhållandet, anmäla det till inskriv-

ningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken. Om

tillsynsmyndigheten inte gör sådan anmälan skall länsstyrelsen på ansökan av

egendomens ägare göra sådan anmälan.

9 § Överlåts en fastighet eller en byggnad innan ett beslut som avses i 8 § har

vunnit laga kraft på grund av att det överklagats, skall rättegångsbalkens

bestämmelser om verkan av att tvisteföremålet överlåts och om tredje mans

deltagande i rättegång tillämpas.

Rättelse

10 § Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett föreläggande

av tillsynsmyndigheten eller rättar sig efter ett förbud som tillsynsmyndigheten

meddelat, får tillsynsmyndigheten besluta att rättelse skall ske på hans

bekostnad.

 I fall som avses i första stycket får rättelse vidtas på den felandes bekostnad

utan föregående föreläggande, om tillsynsmyndigheten med hänsyn till risken för

allvarliga skador eller av andra särskilda skäl finner att rättelse bör ske utan

dröjsmål.

11 § Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud enligt

2-5 § och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten verkställa

tillsynsmyndighetens beslut. Därvid får verkställighet enligt utsökningsbalken

äga rum.

 Har någon begått en gärning som avses i 25 kap 3-5 §, får kronofogdemyndigheten

meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse. I fråga om sådan

handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning.

 Ansökan om verkställighet eller särskild handräckning får göras av till-

synsmyndigheten.

12 § I avvaktan på att en förelagd strålskyddsåtgärd vidtas eller för att

säkerställa att ett meddelat förbud iakttas, får tillsynsmyndigheten omhänderta

radioaktiva ämnen eller tekniska anordningar som kan alstra strålning eller som

innehåller ett radioaktivt ämne.

 Tillsynsmyndigheten får också försegla en teknisk anordning eller anläggning

för att förebygga att den brukas olovligen.

Upplysningar, tillträde och undersökningar

13 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som utövar eller ämnar utöva

miljöpåverkan att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen.

14 § För att utöva tillsyn enligt denna balk har tillsynsmyndigheter, var och

en inom sitt område, rätt till tillträde till lokaler och andra utrymmen, bygg-

nader, anläggningar och markområden och att där göra undersökningar och ta

prover. Tillträdesrätten samt rätten att göra undersökningar och ta prover

omfattar också bostäder om det behövs för att förebygga ohälsa.

 Rätt till tillträde har även den som skall göra undersökning enligt 14 kap. 7 §

första stycket andra meningen eller 17 kap. 5 § första stycket andra meningen.

Samma rätt har den som skall göra undersökning enligt 10 kap. 7 § tredje stycket

eller enligt 13 kap. 2 § andra och tredje styckena.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva om

skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provtagning och

undersökning av prov.

Naturvårdsvakter

15 § För tillsyn över efterlevnaden av föreskrifter för områden och natur-

föremål som omfattas av förordnanden enligt 10 kap. får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer utse naturvårdsvakter med de befogenheter som

följer av andra och tredje styckena.

 En naturvårdsvakt får avvisa den som uppehåller sig där han på grund av

föreskrifter som avses i första stycket inte har rätt att vistas.

 Ertappas någon på bar gärning när han begår brott mot förbud eller föreskrifter

som avses i första stycket får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och

fångstredskap, fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse

för utredning av brottet.

16 § Har en naturvårdsvakt tagit föremål i beslag, skall han skyndsamt anmäla

detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den som tar emot anmälan skall

förfara som om han själv hade gjort beslaget.

17 § Den som har medgetts undantag från föreskrift som avses i 15 § första

stycket är skyldig att vid anfordran visa upp beslutet för en naturvårdsvakt

eller en polis när han vistas inom det område där undantaget gäller.

Övriga bestämmelser

18 § Det åligger den som har att utöva tillsyn enligt detta kapitel att verka

för att överträdelser av denna balk beivras.

19 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla och får

verkställas även om det överklagas.

20 § Det åligger polismyndighet att lämna det biträde som behövs för utövande

av tillsyn enligt detta kapitel.

21 § Den som har tagit befattning med ett ärende enligt denna balk eller har

utfört sådan undersökning som anges i 14 § andra stycket första meningen får

inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har erfarit om affärs- eller

driftförhållanden eller förhållanden av betydelse för landets försvar.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

23 kap. Avgifter

Avgift för myndighets verksamhet

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om avgifter för en myndighets verksamhet enligt denna balk.

Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela föreskrifter om sådana avgifter.

 Bestämmelser om avgifter för bortforsling och slutligt omhändertagande av

avfall genom kommunens försorg finns i 4-6 §§.

Dispensavgift

2 § Om det med stöd av denna balk har meddelats föreskrifter som medger

undantag från en bestämmelse i balken eller i föreskrifter som har meddelats med

stöd av balken och ett sådant undantag kan antas innebära ekonomisk fördel för

den som medges undantag, får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer föreskriva att en särskild avgift skall tas ut för att utjämna en

sådan fördel.

Skyldighet att lämna uppgifter

3 § Den som är avgiftsskyldig enligt en föreskrift som meddelats med stöd av

1 § första stycket eller 2 § eller som är skyldig att ersätta kostnad enligt

14 kap. 7 § andra stycket eller 17 kap. 5 § andra stycket eller enligt en

föreskrift som meddelats med stöd av 22 kap. 14 § tredje stycket skall till den

myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver lämna de uppgifter som behövs

för att bestämma avgiftens storlek.

Avgift för kommunal renhållning

4 § Kommunen får meddela föreskrifter om att avgift skall erläggas för sådan

bortforsling och sådant slutligt omhändertagande av avfall som sker genom

kommunens försorg enligt denna balk. Avgiften skall enligt kommunens bestämmande

erläggas till kommunen eller till den som utför renhållningen.

 I fråga om avgift för hantering av avfall från fartyg finns särskilda be-

stämmelser i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg.

5 § Avgift som avses i 4 § skall vara årlig eller på annat sätt periodisk. Om

avgiften avser bortforsling och slutligt omhändertagande vid enstaka tillfällen,

får kommunen besluta att avgiften skall erläggas särskilt för tillfället i

fråga. Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka

nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för renhållningen. Från

dessa kostnader skall avräknas kostnaderna för vad som kan belöpa på användning

av anläggningar eller utrustning för annat ändamål än renhållning. Avgiften får

tas ut på sådant sätt att återanvändning, återvinning eller annan miljövänlig

avfallshantering främjas.

 Om kommunen uppdrar åt annan att utföra renhållningen, får avtalet med denne

läggas till grund för beräkning av avgiften, om inte kostnaden därigenom blir

väsentligt högre än om kommunen själv utför renhållningen.

6 § Avgift enligt 4 § skall utgå enligt taxa, som antas av kommunfullmäktige.

 I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan saknar tillämplig

bestämmelse om avgift. Därvid skall de grunder som anges i 5 § beaktas.

 Taxan skall innehålla föreskrifter om vem som är avgiftsskyldig och till vem

avgiften skall erläggas.

Producentavgift

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att avgift för bortforsling och slutligt omhändertagande genom

kommunens försorg av avfall som avses i 18 kap. 5 § får tas ut av producenten.

Avgiften skall betalas till myndighet som regeringen bestämmer.

 Producent har i första stycket samma betydelse som i 18 kap.

24 kap. Överklagande

1 § Om inte något annat framgår av 2 eller 3 §, får beslut i särskilda fall

enligt denna balk överklagas

 1. hos länsstyrelsen, om beslutet har meddelats av miljönämnden,

 2. hos Koncessionsnämnden för miljöskydd, om beslutet har meddelats av Statens

naturvårdsverk eller länsstyrelsen och avser fråga om miljöfarlig verksamhet,

 3. hos regeringen, om beslutet har meddelats av Koncessionsnämnden.

 Koncessionsnämndens beslut i ett dit överklagat ärende får inte överklagas.

2 § Beslut i särskilda fall av annan statlig myndighet än regeringen i frågor

som avses i 10-12 kap., av länsstyrelsen i frågor som avses i 15-18 kap. och av

Statens strålskyddsinstitut i frågor som avses i 19 kap. överklagas hos

kammarrätten. Beslut i frågor som avses i 10 kap. och som rör bildande av

naturreservat eller naturvårdsområde eller i 15, 16, 18 eller 19 kap. och som

rör export eller import överklagas dock hos regeringen.

 Har, när tillstånd meddelats enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet,

beslut meddelats om ytterligare villkor som behövs med hänsyn till strålskyddet

eller har sådana villkor meddelats under tillståndets giltighetstid, överklagas

också beslut om sådana villkor hos regeringen.

3 § Beslut i fråga om ersättning för kostnader enligt 14 kap. 7 § andra

stycket, 17 kap. 5 § andra stycket eller 22 kap. 14 § tredje stycket eller

beslut i fråga om förbud vid vite enligt 14 kap. 8 § första stycket överklagas

hos kammarrätten.

4 § Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut enligt denna balk med

stöd av ett bemyndigande enligt balken meddelas av regeringen.

5 § Regeringen får meddela föreskrifter om att beslut enligt denna balk får

överklagas av

 1. en statlig myndighet eller en kommun,

 2. en organisation som är att anse som central arbetstagarorganisation enligt

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller motsvarande organisation

på arbetsgivarsidan,

 3. en lokal arbetstagarorganisation som organiserar arbetstagare i den

verksamhet som avses med beslutet,

 4. en sammanslutning av konsumenter,

 5. en intresseorganisation för yrkesfiskare,

 6. en ideell organisation som tillvaratar miljövårdsintressen.

SJÄTTE AVDELNINGEN

PÅFÖLJDER

25 kap. Ansvar

1 § Ansvar enligt 3-8 §§ inträder när någon på sätt som anges där överträder

bestämmelser i tredje-femte avdelningarna i denna balk eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av denna balk eller villkor eller förbud som har

meddelats med stöd av balken eller sådan föreskrift.

 Ansvar inträder dock endast om överträdelsen begåtts med uppsåt eller, utom i

fall som avses i 6 § eller 7 § andra stycket, av oaktsamhet.

 En särskild bestämmelse om ansvar för nedskräpning finns i 9 §.

2 § Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med

strängare straff i brottsbalken.

 Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta

kapitel för gärning som omfattas av föreläggandet.

3 § Den som bedriver en verksamhet, hanterar en kemisk eller en bioteknisk

produkt eller en vara eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha tillstånd,

godkännande eller medgivande eller utan att iaktta anmälningsskyldighet, döms

för otillåten miljöpåverkan till böter eller fängelse i högst två år. Detsamma

gäller den som inte iakttar ett förbud.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

4 § Den som i väsentlig mån åsidosätter vad som är föreskrivet om skydd-

såtgärder, begränsningar eller andra försiktighetsmått döms för olaga mil-

jöstörning till böter eller fängelse i högst två år.

 Vad som sägs i första stycket gäller även den som åsidosätter vad han har att

iaktta för att skydda arbetstagares hälsa. För överträdelse av 19 kap. 3 § skall

ej dömas till ansvar.

5 § Den som i väsentlig mån åsidosätter ett villkor om skyddsåtgärder,

begränsningar eller andra försiktighetsmått som har särskilt beslutats för en

verksamhet, för hanteringen av en kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara

eller för någon annan åtgärd döms för olovlig miljöstörning till böter eller

fängelse i högst två år.

 Vad som sägs i första stycket gäller även den som åsidosätter vad han har att

iaktta för att skydda arbetstagares hälsa.

6 § Har brott som avses i 3-5 § skett med uppsåt och är det grovt, döms till

fängelse i lägst sex månader och högst sex år.

 Vid bedömande av huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen

begåtts systematiskt eller under längre tid, varit av mer omfattande art,

innefattat vilseledande av tillsynsmyndighet eller ådagalagt uppenbar

likgiltighet för människors hälsa eller naturen.

7 § Den som underlåter att utföra en undersökning eller utredning eller att

lämna en uppgift eller som lämnar en oriktig uppgift och därigenom försvårar en

tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets kontroll av en verksamhet, av

hanteringen av en kemisk eller bioteknisk produkt eller en vara eller av någon

annan åtgärd döms för försvårande av miljökontroll till böter eller fängelse i

högst två år.

 Har brottet skett med uppsåt och är det grovt döms till fängelse i högst fyra

år.

8 § Den som i annat fall än som avses i 7 § underlåter att lämna uppgifter i en

handling eller genom märkning av en kemisk eller bioteknisk produkt eller en

vara eller som i en sådan handling eller märkning lämnar oriktig uppgift eller

utelämnar uppgift döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra

bedömningen av riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas eller för att en

långsiktigt god hushållning med naturresurser skall äventyras, för bristfällig

miljöinformation till böter eller fängelse i högst ett år.

9 § Den som utomhus, på plats som allmänheten har tillträde eller insyn till,

gör sig av med plåt, glas, plast, papper, avfall eller annat sådant döms för

nedskräpning till böter eller fängelse i högst sex månader.

 För ringa brott döms inte till ansvar.

10 § För försök till otillåten miljöpåverkan, olaga miljöstörning eller

olovlig miljöstörning samt för försök, förberedelse eller stämpling till grovt

sådant brott döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. brottsbalken.

26 kap. Förverkande

1 § Kemiska eller biotekniska produkter, varor eller annan egendom som har

varit föremål för brott enligt 25 kap. 3-6 § eller värdet därav får förklaras

förverkat, om det inte är oskäligt.

 I övrigt finns bestämmelser om förverkande i 36 kap. brottsbalken.

27 kap. Miljöskyddsavgift

1 § Har en sådan överträdelse som anges i 25 kap. 3-5 § denna balk eller i 13

kap. 7 § brottsbalken ägt rum och är den inte av ringa betydelse skall, även om

det ej skett uppsåtligt eller av oaktsamhet, en särskild avgift (mil-

jöskyddsavgift) betalas.

 Miljöskyddsavgiften tillfaller staten.

2 § Miljöskyddsavgiften skall påföras den fysiska eller juridiska person som

utövade den verksamhet i vilken överträdelsen skedde.

3 § Avser överträdelsen ett utsläpp eller en annan åtgärd som är belagd med

särskild avgift eller skatt, skall miljöskyddsavgiften bestämmas till ett belopp

motsvarande tre gånger den avgift eller skatt som annars skulle påföras

utsläppet eller åtgärden såvitt avser den del av utsläppet eller åtgärden varmed

tillåtna värden överskridits.

4 § Avser överträdelsen villkor i tillståndsbeslut och har den myndighet som

prövar frågan om tillstånd i tillståndsbeslutet fastställt visst belopp för

miljöskyddsavgift som skall utgå om villkoret inte iakttas, skall miljöskydd-

savgiften bestämmas till sådant belopp.

5 § För annat fall än som avses i 3 eller 4 § bestäms miljöskyddsavgiften med

beaktande av vikten av den föreskrift eller det villkor som överträtts,

omfattningen av överträdelsen och den skada eller fara som överträdelsen

inneburit.

6 § Miljöskyddsavgift enligt 4 eller 5 § bestäms, med beaktande av intresset av

en enhetlig rättstillämpning, till lägst fem tusen kronor och högst femhundra

tusen kronor.

7 § Miljöskyddsavgiften får jämkas eller efterges, om det till följd av straff,

företagsbot eller förverkande som följer på överträdelsen eller av annan orsak

skulle vara oskäligt att bestämma miljöskyddsavgiften enligt 3-6 §§.

8 § Frågor om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten på talan av tillsyns-

myndigheten. Talan väcks genom ansökan.

9 § Miljöskyddsavgift får ej påföras, om ansökningen inte har delgetts den som

anspråket riktas mot inom tio år från det att de i 1 § angivna förutsättningarna

för påförandet inträtt.

10 § Fråga om åläggande av miljöskyddsavgift får i fall som inte är av större

vikt prövas av tillsynsmyndigheten genom avgiftsföreläggande.

 Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till

överträdelse som avses i 1 § till godkännande omedelbart eller inom viss tid

föreläggs en miljöskyddsavgift, fastställd efter vad tillsynsmyndigheten finner

överträdelsen föranleda. Till ledning för tillsynsmyndigheterna fastställer

Statens naturvårdsverk riktlinjer för fastställande av miljöskyddsavgiftens

storlek.

 Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom

varigenom miljöskyddsavgift ålagts. Godkännande som sker sedan den i

föreläggandet utsatta tiden har gått till ända är dock utan verkan.

11 § Beslut av en tillsynsmyndighet i frågor som gäller miljöskyddsavgift får

inte överklagas.

12 § En påförd miljöskyddsavgift bortfaller i den mån verkställighet inte har

skett inom tio år från det att domen vann laga kraft.

SJUNDE AVDELNINGEN

ERSÄTTNING M.M.

28 kap. Ersättning för intrång

1 § Ägare av fastighet och innehavare av särskild rätt till fastighet är be-

rättigade till ersättning i den utsträckning som anges i 2, 5 och 7 §§. Att i

vissa fall även borgenär, som har panträtt i fastigheten, är berättigad till

ersättning framgår av 11 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns

föreskrifter i 4 §.

 I fråga om ersättning och inlösen gäller expropriationslagen (1972:719) i den

mån avvikande bestämmelser inte meddelas i denna balk. 4 kap. 3 §

expropriationslagen skall äga tillämpning i fråga om värdeökning som ägt rum

under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

2 § Medför föreskrifter enligt 10 kap. 2, 4 eller 5 § eller förbud enligt

11 kap. 4 § andra stycket eller 12 kap. 5 § tredje stycket att pågående mar-

kanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av en fastighet eller att mark

tas i anspråk, är fastighetsägaren och innehavaren av särskild rätt till

fastigheten berättigade till ersättning av staten för den skada de härigenom

lider. Har föreskrifterna efter förordnande enligt 10 kap. 16 § beslutats av en

kommunal myndighet, skall ersättningen i stället betalas av kommunen. En

begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg, järv, älg eller örn som

föreskrivs enligt 10 kap. 2 § medför inte rätt till ersättning.

 Innebär föreskrift eller beslut enligt 10 kap. 2 §, eller 4 § såvitt avser

naturreservat, eller 11 kap. 4 § andra stycket förbud att vidta viss åtgärd utan

tillstånd, utgår ersättning endast om tillstånd vägrats eller förenats med

särskilda villkor.

 Har förbud meddelats enligt 10 kap. 6 § och vägras tillstånd som där avses,

gäller första stycket.

3 § Ersättning för skada i fall som avses i 2 § skall minskas med ett belopp

som motsvarar vad som på grund av 2 § första stycket skall tålas utan er-

sättning.

4 § Uppkommer i fall som avses i 2 § första stycket synnerligt men vid

användningen av fastigheten, får ägaren fordra att fastigheten löses. Därvid

äger 2 § andra stycket och 3 § motsvarande tillämpning.

5 § Vid tillämpningen av 2 och 4 §§ skall även beaktas andra beslut enligt

10 kap. 2, 4 och 5 §§ samt förbud enligt 11 kap. 4 § andra stycket och 12 kap.

5 § tredje stycket, beslut enligt 19 b § andra och tredje styckena

skogsvårdslagen (1979:429), 19 kap. 2 § vattenlagen (1983:291) samt beslut som

avses i 14 kap. 8 § första stycket plan- och bygglagen (1987:10), under

förutsättning att besluten har meddelats inom tio år före det senaste beslutet.

Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden enligt 21 §

skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt inom samma tid.

 Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som

anges i första stycket förlorats på grund av bestämmelserna i 9 eller 10 § eller

motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller plan- och bygglagen, utgör detta

förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

6 § För skada och intrång som tillfogas ägare av fastighet och innehavare av

särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 13 kap. 2 § utgår

ersättning av staten. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom

vars område marken eller större delen därav ligger.

7 § Har den som håller stängsel anordnat grind eller annan genomgång på grund

av föreläggande enligt 22 kap. 5 §, är han berättigad att av staten erhålla

ersättning härför ävensom för underhåll av genomgången. Ersättning skall dock

inte utgå, om det är uppenbart att stängslet endast avser att utestänga

allmänheten från område där den annars skulle fått färdas fritt.

 Första stycket gäller också, då på grund av föreläggande enligt 22 kap. 5 §

övergång anordnats över dike.

8 § Ersättning enligt 2 § tredje stycket skall bestämmas att utgå med visst

årligt belopp. Ersättningen får, om det finns särskilda skäl, avräknas på

gottgörelse som sedermera kan komma att utgå enligt 2 § första stycket eller

4 §.

 Om det finns särskilda skäl, kan också ersättning enligt 2 § första stycket

eller 7 § på begäran av staten, kommunen, fastighetsägaren eller annan sakägare

fastställas att utgå med visst årligt belopp med rätt för staten eller kommunen

samt den ersättningsberättigade att få omprövning vid ändrade förhållanden.

 Utgår ersättning enligt 2 § till följd av skada eller olägenhet för renskötseln

tillämpas 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

9 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan föranleda ersättningsskyl-

dighet enligt detta kapitel, får myndigheten förelägga envar, som vill göra

anspråk på ersättning eller fordra inlösen av fastighet, att inom viss tid,

minst två månader, göra anmälan därom och ange sina yrkanden, vid påföljd att

han annars skall ha förlorat sin talan.

 Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller uppenbarligen

förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan kommunen och sakägare

skall gälla även mot den som efter det att rätten till gottgörelse uppkom har

förvärvat sakägarens rätt i avseende på fastigheten.

10 § Har ej överenskommelse träffats om ersättning enligt 2 eller 7 § eller om

inlösen av fastighet enligt 4 § och har inte den, som vill göra anspråk på

ersättning eller fordra inlösen, enligt 9 § första stycket förlorat sin talan,

åligger det honom att väcka talan hos fastighetsdomstolen mot staten eller

kommunen inom ett år från det att beslutet på vilket anspråket grundas har

vunnit laga kraft, vid påföljd att han annars förlorar rätten att kräva ersätt-

ning eller inlösen.

 Staten eller kommunen får, då fråga uppkommit om meddelande av föreskrifter

enligt 10 kap. 2, 4 eller 5 §, vid fastighetsdomstolen väcka talan mot sakägare

om fastställande av de villkor som, om föreskrifterna meddelas, skall gälla

beträffande ersättning eller inlösen. Meddelas inte föreskrifter av det

innehåll, som förutsatts vid fastighetsdomstolen, inom ett år från det att målet

har avgjorts genom lagakraftägande dom, skall domen inte längre vara bindande

för parterna.

11 § Är den ersättning som enligt 2 § första stycket tillkommer fastighetsä-

garen bestämd att utgå på en gång och har fastigheten genom det beslut, som

föranlett rätten till ersättning, undergått sådan minskning i värde att den kan

antas inte utgöra full säkerhet för borgenär, som då rätten till ersättning

uppkom hade panträtt i fastigheten, skall ersättningen nedsättas hos länssty-

relsen.

 Om borgenär som avses i första stycket lider förlust till följd av att ned-

sättning ej skett, har han rätt till ersättning av staten eller kommunen för

förlusten mot avskrivning på fordringshandlingen. Detsamma gäller, om borgenär

lider förlust därigenom att ersättning blivit för lågt beräknad och ersättningen

till följd av överenskommelse mellan staten eller kommunen och den

ersättningsberättigade eller av annan anledning ej blivit prövad av domstol.

Talan om ersättning enligt detta stycke skall väckas vid fastighetsdomstolen.

12 § Har ersättning utgått med anledning av föreskrifter eller tillståndsvägran

enligt denna balk och upphävs sedermera föreskrifterna helt eller delvis eller

ges tillstånd, får markens ägare eller innehavare, om det är skäligt med hänsyn

till hans nytta av beslutet och omständigheterna i övrigt, förpliktas att betala

tillbaka ersättningen eller del därav. Vad nu sagts gäller också, om en åtgärd

företagits i strid mot föreskrifterna eller mot beslutet om tillståndsvägran

samt tillsynsmyndighet, som enligt 22 kap. 11 § får söka verkställighet eller

handräckning, beslutat att inte påkalla rättelse.

 Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen inom ett år från

det beslutet som anspråket grundas på vunnit laga kraft och senast tio år efter

det ersättningen utbetalades, vid påföljd att rätten därtill eljest förloras.

13 § Ogillas i mål enligt 10 § talan som har väckts av fastighetsägaren eller

den som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen förordna att han

skall bära sina egna kostnader, om han befinns ha inlett rättegången utan

tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbart inletts utan skälig grund, får

domstolen dessutom förplikta honom att ersätta motparten dennes rätte-

gångskostnader.

14 § Den som i annat fall än som sägs i 29 kap. vill framställa enskilt anspråk

enligt denna balk på grund av miljöfarlig verksamhet skall väcka talan vid den

fastighetsdomstol inom vars område den miljöfarliga verksamheten i huvudsak

utövas eller skall utövas.

15 § Väcker någon talan vid fastighetsdomstol om förbud mot miljöfarlig

verksamhet eller om åläggande för den som utövar eller ämnar utöva sådan

verksamhet att vidta försiktighetsmått och är fråga om tillstånd till verksam-

heten enligt denna balk under prövning eller kommer den under prövning innan

fastighetsdomstolen avgjort målet, skall domstolen förklara målet vilande till

dess frågan avgjorts.

16 § Ogillas talan som avses i 15 § på den grund att svaranden efter talans

väckande sökt och erhållit tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter

omständigheterna förordna att vardera parten skall själv bära sin rättegångs-

kostnad eller att full eller jämkad ersättning skall tilläggas endera.

29 kap. Skadestånd

1 § Den som orsakar personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada i

omgivningen genom

 1. förorening av vattendrag, sjöar eller andra vattenområden,

 2. förorening av grundvatten,

 3. ändring av grundvattennivån,

 4. luftförorening,

 5. markförorening,

 6. biotekniska produkter,

 7. strålning,

 8. buller,

 9. skakning, eller

 10. annan liknande störning,

skall ersätta skadan.

 Ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts bara i den mån

den störning som orsakat skadan är av någon betydelse.

 Skada som inte har orsakats uppsåtligen eller genom vårdslöshet ersätts bara i

den mån den störning som har orsakat skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn

till förhållandena på orten eller till den allmänna förekomsten under jämförliga

förhållanden.

2 § Detta kapitel tillämpas inte på skador som har orsakats av joniserande

strålning, av inverkan av elektrisk ström från elektrisk anläggning eller av

förorening genom olja från fartyg i fall då särskilda bestämmelser gäller.

 Ersättning enligt detta kapitel utgår inte för skada genom vattenförorening

eller ändring av grundvattennivån som har orsaktas av verksamhet som bedrivs i

enlighet med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291).

 I fråga om redares rätt att begränsa sin ansvarighet gäller bestämmelserna i

10 kap. sjölagen (1891:35 s. 1) även beträffande skada som avses i detta

kapitel.

3 § En skada skall anses ha orsakats av sådan anledning som anges i 1 § första

stycket, om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra

möjliga skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande

sannolikhet för ett sådant orsakssamband.

4 § Har skada enligt 1 § orsakats av någon annan än den som gjort det i

näringsverksamhet eller offentlig verksamhet, är han skadeståndsskyldig enligt

detta kapitel endast om han har orsakat skadan uppsåtligen eller genom

vårdslöshet.

5 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de

solidariskt för skadeståndet i den mån inte annat följer av att begränsning

gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.

 Vad de solidariskt ansvariga har betalt i skadestånd skall, om inte annat har

avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden

för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna

i övrigt.

6 § Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp lämpligen

uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för framtida skador, om en

part begär det.

 Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst årligt

belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på detta sätt, kan

ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till de ändrade

förhållandena.

7 § För fordran på skadestånd för personskada till följd av vatten-, luft-

eller markförorening eller genom strålning är preskriptionstiden, i stället för

vad som sägs i preskriptionslagen (1981:130), trettio år.

8 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som

fastställs att utges på en gång för framtida skador på en fastighet och som

tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i denna

tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller verkan av sådan

nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen tillämpas.

 Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och ersättningen

till följd av överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den ersätt-

ningsberättigade eller av annan anledning inte har blivit prövad av domstol, har

borgenären rätt till gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att hans fordran

i denna del skrivs av på fordringshandlingen.

9 § Medför en skada som ersätts enligt detta kapitel och som uppkommit genom

miljöfarlig verksamhet att en fastighet helt eller delvis blir onyttig för

ägaren eller att synnerligt men uppkommer vid begagnandet, skall fastigheten

eller fastighetsdelen på ägarens begäran inlösas av den som bedriver

verksamheten.

 I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719). Beträffande

värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år före det att talan

väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

10 § Vill någon framställa anspråk på ersättning enligt detta kapitel och avser

ersättningen skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning på

annans mark, skall talan väckas vid den fastighetsdomstol inom vars område

fastigheten, byggnaden eller anläggningen är belägen. Detsamma gäller om någon

vill begära gottgörelse enligt 8 § andra stycket eller fordra inlösen enligt 9

§. Gemensamt med ett mål som avses i första eller andra meningen får

fastighetsdomstolen handlägga även andra mål mellan samma eller olika parter, om

det med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter är lämpligt.

11 § Den som bedriver eller avser att bedriva en miljöfarlig verksamhet som kan

medföra sådan skada som avses i 1 § första stycket kan begära prövning av

ersättningsfrågan vid den fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i

huvudsak bedrivs eller skall bedrivas.

12 § I fråga om rättegångskostnader skall i mål enligt 9 eller 11 § tillämpas

bestämmelserna om kostnader i expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen

enligt 9 § ogillas, gäller dock bestämmelserna om rättegångskostnader i

rättegångsbalken. Dessa bestämmelser tillämpas också i andra mål enligt detta

kapitel.

30 kap. Miljöskadeförsäkring

1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada enligt 29 kap.

skall det finnas en försäkring (miljöskadeförsäkring) med villkor som har

godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som

utövar verksamhet som enligt föreskrift, meddelad med stöd av 14 kap. 5 §,

kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till försäkringen med belopp som

framgår av tabeller som har godkänts av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i förskott för kalenderår.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första

stycket.

2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller

sakskada som avses i 29 kap.

 1. om den skadelidande har rätt till ersättning enligt 29 kap. men inte kan få

skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad,

 2. om det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

3 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats inom trettio dagar

efter anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten

om betalningsförsummelsen. Tillsynsmyndigheten får förelägga den

betalningsskyldige vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande

får inte överklagas.

________

Föreskrifter om ikraftträdandet av denna balk meddelas i en särskild lag.

Remissammanställning - Miljöskyddskommitténs huvudbetänkande (SOU 1993:27)

Miljöbalk

Innehållsförteckning

1 Förteckning över remissinstanserna....... 3

2 Allmänna och sammanfattande synpunkter... 4

3 Grunderna för en ny lagstiftning......... 29

 3.1 Den lagtekniska utformningen......... 29

 3.2 Samordning av lagstiftningen......... 55

4 Aktsamhetsregler......................... 83

5 Generella föreskrifter...................123

6 Miljökvalitetsnormer.....................141

7 Producentansvar..........................187

 7.1 Allmänt..............................187

 7.2 Definition av avfall m.m.............190

 7.3 Kretsloppsprincipen..................194

8 Hälsoskydd...............................203

 8.1 Allmänt..............................203

 8.2 Tillämpningsområdet .................208

 8.3 Särskilda aktsamhetsregler ..........209

 8.4 Myndighetsföreskrifter, miljökvalitetsnormer212

9 Trafik...................................215

 9.1 Allmänt..............................215

 9.2 Regeringsprövning m.m................219

 9.3 Tillstånd och tillsyn................234

 9.4 Övrigt...............................237

10 Naturvård och biologisk mångfald.........240

 10.1Allmänt om biologisk mångfald och NVL240

 10.2Strandskydd..........................254

 10.3Täkter...............................267

 10.4Markavvattning.......................273

 10.5Sektorsansvaret......................283

 10.6Införande av främmande arter.........286

11 Bioteknik................................290

 11.1Allmänt..............................290

 11.2Reglering i Miljöbalken..............295

 11.3Etiska överväganden..................300

12 Tillstånd................................302

13 Miljökonsekvensbeskrivningar.............320

14 Rättskraft och omprövning................343

15 Tillsyn..................................354

 15.1Allmänt..............................354

 15.2Tillsynens utformning................364

 15.3Delegation av tillsynsansvaret.......372

16 Talerätt och Överklagande................377

 16.1Talerätt.............................377

 16.2Överklagande.........................390

 16.3Miljöombudsman.......................395

17 Sanktioner...............................402

 17.1Allmänt..............................402

 17.2Fördelningen av straffbestämmelser mellan brottsbalken och

 miljöbalken..........................404

 17.3Ändringar i brottsbalken.............405

 17.4Brottsbeskrivningar och brottsnamn i miljöbalken406

 17.5Allmänna aktsamhetsnormer, bemyndiganden och sanktioner406

 17.6Straffskärpningar och kraven för straffbarhet409

 17.7Grova brott och åtalspreskription....410

 17.8Försök, förberedelse och stämpling...410

 17.9Förverkande..........................410

 17.10Företagsbot.........................410

 17.11Miljöskyddsavgifter.................411

18 Ersättning och skadestånd................420

 18.1Ersättning...........................420

 18.2Skadestånd...........................433

 18.3Miljöskadeförsäkring.................439

19 Ansvars-, organisations- och resursfrågor442

 19.1Central nivå.........................442

 19.2Regional och lokal nivå..............447

 19.3Rationaliseringssynpunkter...........481

20 Ändring av regeringsformen 8:7...........483

1 Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden kommit in från Riksdagens ombudsmän JO,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Brottsförebyggande rådet, Kommerskollegium, Överbefälhavaren, Försvarets

sjukvårdsstyrelse, Fortifikationsförvaltningen, Överstyrelsen för civil

beredskap, Kustbevakningen, Statens räddningsverk, Socialstyrelsen,

Läkemedelsverket, Folkhälsoinstitutet, Statens järnvägar, Banverket, Vägverket,

Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Statskontoret, Riksskatteverket,

Riksrevisionsverket, Boverket, Statens Jordbruksverk, Statens Livsmedelsverk,

Skogsstyrelsen, Fiskeriverket, Delegationen för hybrid-DNA-frågor,

Arbetarskyddsstyrelsen, Styrelsen för teknisk ackreditering,

Riksantikvarieämbetet och Statens historiska museer, Närings- och

teknikutvecklingsverket, Sveriges geologiska undersökning, Domän AB,

Kammarkollegiet, Konsumentverket, Konkurrensverket, Statens naturvårdsverk,

Koncessionsnämnden för miljöskydd, Kemikalieinspektionen, Statens

lantmäteriverk, Statens Strålskyddsinstitut, Statens Kärnkraftsinspektion,

Statens Råd för kärnavfallsfrågor, Svea hovrätt, Växjö tingsrätt, Luleå

tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Östergötlands län,

Kronofogdemyndigheten i Stockholm, universitetet i Stockholm, Karolinska

institutet, universiteten i Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN], Chalmers tekniska högskola,

Forskningsrådsnämnden, Naturvetenskapliga forskningsrådet, Statens växtsort-

nämnd, Sveriges lantbruksuniversitet, Statens Veterinärmedicinska anstalt,

Centrala försöksdjursnämnden, Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län,

Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län, Skogs- och jordbrukets forskningsråd,

länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Södermanlands, Östergötlands, Jönköpings,

Kronobergs, Kalmar, Gotlands, Blekinge, Kristianstads, Malmöhus, Hallands, Göte-

borgs och Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs, Värmlands, Örebro, Västmanlands,

Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens och

Norrbottens län, Svenska kyrkans centralstyrelse samt Stockholms, Huddinge,

Österåkers, Uppsala, Eskilstuna, Katrineholms, Norrköpings, Mjölby, Jönköpings,

Gislaveds, Nässjö, Växjö, Kalmar, Mörbylånga, Gotlands, Karlskrona, Landskrona,

Malmö, Halmstads, Göteborgs, Borås, Marks, Trollhättans, Skövde, Karlstads,

Karlskogas, Örebro, Köpings, Västerås, Heby, Borlänge, Gävle, Hudiksvalls,

Sundsvalls, Timrå, Örnsköldsviks, Östersunds, Lycksele, Skellefteå, Storumans,

Umeå, Luleå och Piteå kommun, Stockholms läns landsting, Göteborgs och Bohus

läns landsting, Västerbottens läns landsting, Kungliga Vetenskapsakademin,

Ingenjörsvetenskapsakademin, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet,

Svenska naturskyddsföreningen, Sveriges advokatsamfund, Grossistförbundet Svensk

handel, Sveriges industriförbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska kraft-

verksföreningen, Värmeverksföreningen, Tjänstemännens Centralorganisation,

Landsorganisationen i Sverige, Grupptalanutredningen, Fri- och rättig-

hetskommittén, Regionberedningen, Utredningen om översyn av miljös-

kadeförsäkringen m.m., Plan- och byggutredningen, Sveriges Akademikers

Centralorganisation SACO/SR, Friluftsfrämjandet, Föreningen skogsindustrierna,

Greenpeace, Kemikontoret, Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet,

Skogsägarnas riksförbund, Stiftelsen bioteknisk forskning, Svalöf[REDACTED_EFTERNAMN]

aktiebolag, Svenska insjöfiskarenas centralförbund, Sveriges försäkringsförbund,

Försäkringsjuridiska föreningen, Sveriges fastighetsägareförbund, Svenska

byggnadsentreprenörföreningen, Sveriges fiskares riksförbund, Vattenbrukarnas

riksförbund och Svenska arbetsgivareföreningen SAF.

 Dessutom har yttranden kommit in från Sveriges redareförening, Gåsö miljögrupp,

Sveriges jordägareförbund, Jernkontoret, Sjöassuradörernas förening, Michelsons

advokatbyrå, Svenska Elverksföreningen, Miljöcentrum, Sveriges Köpmannaförbund,

Jordens vänner, Nordiska samfundet mot plågsamma djurförsök, Kemisk-tekniska

leverantörförbundet och Renhållningsverksföreningen.

2 Allmänna och sammanfattande synpunkter

2.1 Justitiekanslern, JK: Jag har i huvudsak inte några erinringar mot de

förslag som läggs fram.

2.2 Domstolsverket, DV: Domstolsverket har främst granskat 16-19 kap. i

betänkandet. DV har ingen erinran mot förslaget.

2.3 Kommerskollegium: Kollegiet anser att klarare definitioner av begrepp som

används är nödvändiga för att undvika tillämpningsproblem och att de

åtgärdsprogram som kan komma att föreskrivas med stöd av balken bör genomföras

på ett sådant sätt att handelshindrande effekter så långt som möjligt undviks.

Kollegiet föreslår att lagstiftningsförslaget notifieras i enlighet med Sveriges

internationella förpliktelser.

2.4 Överbefälhavaren, ÖB: Inom försvarsmakten bedrivs ett aktivt miljöarbete med

strävan att anpassa verksamheten efter miljömässiga förutsättningar. Regering

och riksdag har antagit ÖB:s förslag till miljöpolicy med mål och

handlingsprogram på kort och lång sikt. En organisation som försvarsmakten med

uppgifter som i flera avseenden ställer specifika krav kan inte genomföra sin

verksamhet utan påverkan på miljön. Ett visst motsatsförhållande mellan omsorgen

om miljön och försvarets verksamhet kan inte undvikas om försvarsmakten skall

lösa ålagda uppgifter. Utvecklingen inom miljöområdet med förslag till skärpning

inom en rad områden, som har direkt påverkan på försvarets verksamhet exempelvis

buller, drivmedel, köldmedia m.m. kommer inte bara att innebära stora

kostnadsökningar fram till sekelskiftet utan också innebära begränsningar att

genomföra produktionen av krigsförband. Försvarsmakten skall självklart ta sin

del av miljöansvaret, vilket tydligt framgår av ÖB miljöpolicy, men det måste

finnas balans mellan miljökraven på verksamheten och kravet att försvarsmakten

skall kunna förbereda sig för sin krigsuppgift. Enligt överbefälhavarens

uppfattning saknas i betänkandet reella överväganden, avvägningar och

konsekvensbeskrivningar beträffande försvarsmaktens möjligheter att anpassa sig

till en skärpt miljölagstiftning och förmåga att lösa sin huvuduppgift, dvs. att

vara krigsavhållande. Från försvarsmaktens sida är det angeläget att en sådan

avvägning kommer till stånd.

2.5 Kustbevakningen: Kustbevakningen tillstyrker att

-betänkandet i huvudsak läggs till grund för en reformerad miljölagstiftning,

-trafik med farkoster skall räknas in under begreppet "utöva miljöpåverkan",

-dumpningslagen tas in i en ny miljöbalk men att frågan om straffansvar ses

 över,

-sanktionsavgifter kompletterar straff i fall som kan bedömas efter schabloner,

-oljeskadelagen inte inordnas i miljöbalken.

Kustbevakningen föreslår att

-även förbudet mot utsläpp av olja från fartyg i vatten regleras i miljöbalken,

-straffbudet för utsläpp av kemikalier från fartyg likställs med utsläpp av

 olja,

-definitionen på miljöräddningstjänst till sjöss i räddningstjänstlagen

 kompletteras,

-metoder utvecklas för att spåra och bestämma otillåtna kemikalieutsläpp i

 havet.

Kustbevakningen anser att

-det internationella miljöarbetet bl.a. med och inom EG/EU ökar i betydelse,

-fortsatt internationellt miljöstöd behövs till Öst- och Centraleuropa,

-miljöbalken i sin helhet bör gälla även inom Sveriges ekonomiska zon,

-alltför många tillämpningsförskrifter till miljöbalken minskar över-

 blickbarheten,

-kriminalisering skall begränsas till den tyngre miljöbrottsligheten,

-skärpt lagstiftning endast blir meningsfull om den kan övervakas tillräckligt

 väl,

-information, utbildning och avgifter är goda alternativ till strängare straff,

-ersättning skall lämnas enligt oljeskadelagen för förebyggande

 miljöräddningsinsatser.

2.6 Folkhälsoinstitutet: Förslaget till Miljöbalk är ambitiöst i sin omfattning.

Folkhälsoinstitutet delar utredningens bedömning att det finns ett stort värde i

att samla de rättsregler som avser att skydda den yttre miljön mot skador, vilka

i sin tur kan påverka människors hälsa.

2.7 Statens Järnvägar, SJ: Den bärande tanken bakom Miljöskyddskommitténs

förslag och utredningsdirektiv - att samla och samordna all miljöslagstiftning i

en ny Miljöbalk - välkomnas av SJ. En effektivare och mer flexibel

miljölagstiftning är nödvändigt med tanke på miljöfrågornas ökande betydelse -

inte minst på den internationella nivån - och den snabba förändring av

kunskapsläget som präglat miljöutvecklingen de senaste decennierna.

Revideringsbehovet har varit känt sedan länge Den svenska

miljöskyddslagstiftningen har varit uppdelad på en mängd lagrum, och

bestämmelserna har ofta varit dåligt koordinerade, ibland motsägelsefulla. Det

har varit svårt - t ex för ett företag - att veta vilka krav som gäller enbart

utifrån lagtexten. Dels för att den som sagt varit splittrad, dels eftersom de

styrande besluten i stor utsträckning fattats vid myndighetsutövningen, där till

exempel reglerna för tillståndsgivning varit olika beroende på vad som varit

"tekniskt möjligt och ekonomiskt rimligt" vid den tidpunkt tillståndet givits,

vilket lett till en situation där det varit viktigare att utveckla goda

relationer till myndigheter och politiker än att försöka tolka vad lagen säger.

Kommitténs ambition att införa Miljökvalitetsnormer kunde ha varit en möjlig väg

- av många - att råda bot på den senare bristen. Ambitionen att samla all

miljölagstiftning i en ny Miljöbalk borde vara ett bra sätt att avhjälpa den

förra. Enligt SJ:s mening löser dock inte förslaget som det utformats dessa

grundläggande problem. Förslaget innebär inte att ordning och struktur skapas

bland miljölagarna. Förslaget gör inte lagstiftningen tillräckligt tydlig och

lättolkad. Detta innebär naturligtvis en allvarlig kritik mot kommitténs

förslag, men det måste tyvärr bearbetas betydligt om Miljöbalken skall leda till

den förnyelse och klarhet som avsetts och svensk miljölagstiftning så väl

behöver.

2.8 Vägverket: Utredningens förslag bygger inte på en ordentlig analys av vilka

åtgärder och styrmedel som är effektiva för att minska olika typer av

miljöpåverkan från transportsektorn. Inte heller beaktas tillräckligt vad

förslaget innebär för de berörda planerings- och beslutsprocesserna i sin

helhet. Förslaget skulle för transportsektorn innebära tillkrånglade

beslutsprocesser som är svåröverskådliga både för allmänheten och för berörda

myndigheter. När det gäller trafikfrågorna borde utredningen ha tagit fasta på

de grundläggande principer som omnämns i betänkandet. Dit hör bland andra

principen att miljöhänsyn bör ingå som en naturlig del av olika verksamheter och

beslutsprocesser, samt att trafikverkens ansvar för respektive sektors

miljöpåverkan bör utvecklas.

2.9 Sjöfartsverket: Sjöfartsverket anser att tanken att i en lag samla de

grundläggande bestämmelserna på miljölagstiftningens område är god och att den

systematik som utredningen använt i princip är riktig. Sjöfartsverket anser

emellertid att utredningen i de avsnitt av betänkandet, vilka berör sjöfarten, i

vissa fall förändrat lagstiftningens materiella innehåll utan att övertygande

skäl för behovet av detta framförts och utan att följderna av ändringarna

utretts och redovisats.

2.10 Statskontoret: Vårt allmänna intryck av förslaget till miljöbalk är

positivt. Vi tillstyrker därför förslaget i stort på följande grunder: - - -

Ramlagskonstruktionen med förordningar och föreskrifter underlättar en

anslutning till internationella överenskommelser och anpassning till EG:s

regelsystem. Konstruktionen möjliggör en successiv implementering av

miljöpolitiska beslut på olika områden. Balken möjliggör en ambitiös tillämpning

och utesluter inte heller användningen av andra styrmedel som information och

ekonomiska styrmedel. Generella föreskrifter bör i takt med kunskapsfronten och

miljöpolitiken kunna utformas så att det praktiska miljöarbetet underlättas både

hos de miljöpåverkande och hos miljömyndigheterna. Det förändrade

sanktionssystemet torde också kunna bidra till effektiviteten i det samlade

miljöarbetet. Allt det sagda är viktiga egenskaper hos lagstiftningen i

perspektiv av en samhällsutveckling med allvarliga miljöhot, ökad

miljömedvetenhet och allt fler aktörer.

2.11 Riksrevisionsverket, RRV: Sammanfattningsvis introducerar kommittén

icke-bindande miljökvalitetsnormer, aktsamhetsregler utan rättsverkan, en

stoppregel som kan komma att uppfattas som orealistisk och tvång för

länsstyrelser att producera åtgärdsplaner utan rättsverkan. Vidare förutspår

utredningen en ökande prövningsverksamhet hos kommunerna. Detta innebär minskade

resurser för tillsyn samtidigt som kommittén förutspår att antalet

föreskriftsberörda verksamheter, dvs. tillsynsobjekt, kommer att öka.

Introduktionen av ett flertal nya instrument utan rättsverkan i kombination med

en orealistisk aktsamhetsregel kan också påverka det allmänna rättsmedvetandet i

negativ riktning. Det måste därför enligt RRVs uppfattning ses som osäkert om

dessa nya instrument därmed leder i den åsyftade riktningen: en förbättring av

miljön. RRV anser därför att den föreslagna miljöbalken inte utan ytterligare

utredning kan läggas till grund för en proposition om en miljöbalk.

2.12 Boverket: Boverket ifrågasätter balkens utformning som ramlag med

omfattande bemyndiganden. Systemets huvudsakliga innehåll, vad avser materiella,

processuella såväl som administrativa förutsättningar, måste vara belyst innan

lagförslaget slutligt utformas. Ansvarsfördelningen mellan lagstiftande och

förvaltande myndigheter får inte vara en öppen fråga i den utsträckning som

förslaget ger vid handen. Vidare måste naturresurslagen antingen integreras i

balken eller lyftas ur balken, för att det skall vara möjligt att i

tillämpningen uppfylla ambitionerna för en hållbar utveckling. Principerna om

hushållning och miljöskydd ger kompletterande grunder som tillsammans stärker

förutsättningarna för långsiktigt goda beslut. Detta förutsätter emellertid dels

att balken utgår från principerna i samverkan, dels att den nödvändiga

kopplingen till plan- och bygglagen vidmakthålls. Förslaget brister i dessa

avseenden. Boverket anser att allmänhetens tidiga deltagande är av så stor

betydelse för en effektiv prövningsprocess, att detta skall framgå av ett

portalstadgande i balken. De föreslagna besvärsreglerna ger inte stöd för pröv-

ningsprocesserna genom att tillföra kunskap och fokusera de reella problemen,

som ett tidigt och aktivt deltagande ger. Förslaget om regeringsprövning av

vissa trafikprojekt kan vara lämpligt för stora anläggningar av ingripande

omfattning. Däremot är en obligatorisk prövning enligt 7 kap. 1 § inte

välbetänkt. En utökad tillämpning av 7 kap. 2 § med stöd av 7 § NRL-förordningen

bör räcka. Miljökvalitetsnormer kan utvecklas till ett bra instrument för

samhällsutveckling mot målet om hållbarhet, men förslaget är inte tillräckligt

bearbetat. PBL-utredningens inledda arbete på området bör konkretisera normernas

karaktär och användningsområde. Reglerna om MKB bör utgå från det svenska

synsättet, att de är ett verktyg för tillämpning av hushållningsregler.

Förslaget behöver i denna del förenklas och förtydligas. ESBO-konventionens

principer om process och dokument borde få genomslag i balken. De oklarheter och

brister som finns i förslaget är av sådan betydelse, att verket avstyrker

förslaget om inte grundläggande principer om ansvarsfördelning för materiella

regler och för beslut i enskilda ärenden klarläggs.

2.13 Jordbruksverket: Jordbruksverket anser att miljöskyddskommitténs förslag,

såvitt gäller de kapitel över vilka Jordbruksverket anmodats att yttra sig, kan

genomföras om hänsyn tas till nedanstående synpunkter och ändringsförslag. Lagen

(1979:425) om skötsel av jordbruksmark innehåller numera i princip enbart

miljöregler och bör därför infogas i miljöbalken. Begreppet markavvattning

innefattar vissa åtgärder som kommittén inte tagit hänsyn till. Detta

nödvändiggör en justering i balkens 11 kap. På bioteknikområdet bör

sektorsmyndigheterna ha såväl tillståndsuppgifter som det centrala

tillsynsansvaret. Enligt verket saknas anledning att alltid kräva tillstånd till

innesluten användning av genteknik och ej heller finns det behov av etiska

kommittéer vid tillståndsgivningen. Förslagets bestämmelser som avser

miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) kan godtas om avsikten är att en MKB

objektivt sett alltid skall stå i proportion till vad beslutet avser och att

detta i vissa fall kan innebära låga krav på beskrivningarna. Den föreslagna

regleringen gör det särskilt viktigt att, i bl.a. motivuttalanden, tydligt

klargöra att begreppet MKB har ett annat innehåll i Sverige än motsvarnde

begrepp i andra länder. Detta torde behövas bl.a. för att undvika

definitionsproblem i internationella sammanhang. Begreppet "pågående

markanvändning" tolkas olika och bör ges en till samhällsutvecklingen anpassad

definition. Ett strikt skadeståndsansvar vid användning av genteknik framstår

som alltför långtgående och omfattande att införa utan att väsentligare skäl än

de som anförts till stöd för förslaget därom talar för detta. Jordbruksverket

avstyrker förslaget att tillerkänna ideella organisationer talerätt.

2.14 Livsmedelsverket: Livsmedelsverket anser att förslaget att samla all

lagstiftning rörande hälsa och miljö i en enda balk är utmärkt och verket

tillstyrker därför förslaget i stort.

2.15 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen tillstyrker i väsentliga delar förslaget

till en miljöbalk. Utformningen av balken medför dock att helt skilda

verksamheter omfattas av samma regler. Ambitionen är också att på detta sätt

höja kraven. Detta leder enligt Skogsstyrelsens uppfattning till alltför stora

krav på verksamheter med liten eller måttlig inverkan på miljön. Av detta skäl

föreslås ändringar i reglerna om miljkonsekvensbeskrivningar (MKB) och

sanktioner (ansvar och miljöskyddsavgift). Vad gäller markavvattning menar

Skogsstyrelsen att utredningen ger en ensidig och alltför negativ bild av läget.

Omfattningen av denna verksamhet har minskat kraftigt under senare år. Samtidigt

är merparten av landets våtmarker odikade, dock med stora regionala skillnader.

Skogsstyrelsen föreslår en prövningsgrund för markavvattning, där nyttan av

företaget vägs mot inverkan på den biologiska mångfalden. Skyddet för biotoper

måste enligt Skogsstyrelsens uppfattning utformas något annorlunda för att

överensstämma med ersättningsreglerna. Skogsstyrelsen ställer sig tveksam till

förslaget att utöka kretsen som har talerätt och kan överklaga ett beslut.

Skogsstyrelsen tillstyrker förslaget till hushållningsbestämmelser samt reglerna

för strandskydd, utsättande av främmande arter, spridning av bekämpningsmedel

över skogsmark, husbehovstäkter, samråd, bioteknik, tillsyn och ersättning.

2.16 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: Det statliga målet för kulturmiljö-

vårdspolitiken att bevara och föra vidare kulturarvet i representativa miljöer

gör att kulturlandskapet är ett betydelsefullt verksamhetsområde för

kulturmiljövården. Det är angeläget att miljöbalken särskilt i den del den

motsvarar naturvårdslagen kan användas i detta syfte. I förslaget till miljöbalk

har kulturmiljövårdsaspekterna ej behandlats och det framstår som osäkert om de

ändringar i lagarnas konstruktion som förslaget innebär medför konsekvenser för

skyddet av kulturmiljöer. RAÄ framlägger därför vissa förslag för att stärka

kulturmiljövårdens ställning vid balkens tillämpning.

2.17 Närings- och teknikutvecklingsverket, NUTEK: NUTEK saknar i betänkandet en

mer konkret diskussion om hur företagens anpassning till de miljömässigt

motiverade kraven skall kunna underlättas till gagn för miljö och företag, t.ex.

genom informationsspridning om miljökrav och tekniska lösningar och

erfarenheter. I betänkandet betonas en helhetssyn på varan, där grunden är

producentens ansvar för sina respektive produkter. NUTEK har inget att erinra

mot ett sådant synsätt, men finner emellertid att miljöbalken är så utformad att

risken är stor att statsmakterna går in med långt gående detaljregleringar där

helhetssynen får en underordnad roll. Vidare anser NUTEK att energiutvinning och

materialåtervinning måste jämställas i lagstiftningen (miljöbalken), och få

konkurrera på lika villkor förutsatt att de miljömässiga kraven på

energiutvinningsanläggningarna uppfylls. Företagen måste ges befogenhet att

själva utforma systemen utan detaljerade föreskrifter. Det är av stor vikt,

enligt NUTEKs förmenande att det utvidgade producentansvaret införs successivt

så att berörda system och tekniker ges tid att utvecklas. Det är dessutom mycket

viktigt att hänsyn tas till regionala förhållanden. Konkurrensfrågor och

eventuella risker för konkurrenssnedvridning, speciellt vad gäller de små

företagen har inte ägnats tillräcklig uppmärksamhet i betänkandet, anser NUTEK.

Det finns enligt NUTEKs mening starka skäl att lagfästa möjligheten för företag

inom ett varuområde att ta ut frivilliga miljöavgifter.

2.18 Statens geologiska undersökningar, SGU: SGU ansluter sig till de

grundläggande principerna (försiktighetsprincipen, kretsloppsprincipen,

principen om att förorenaren betalar) som utgör grunden för Miljöskydds-

kommitténs förslag till miljöbalk. SGU ansluter sig också till förslaget om

bibehållet sektoransvar och konstaterar att miljöbalken bör utformas som en

ramlag. SGUs synpunkter på förslaget till miljöbalk kan sammanfattas enligt

följande:

-landets grundvattentillgångar bör erhålla ett planmässigt skydd genom ändringar

 i förslaget till ny miljöbalk,

-en övergång bör ske till prövning i regionala miljödomstolar i viktigare

 tillståndsärenden. Domstolarna bör vara knutna till de nuvarande

 vattendomstolarna,

-SGU avstyrker att bestämmelser införs i miljöbalken som medför möjlighet för

 regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att utfärda föreskrifter om

 tillståndsplikt för husbehovstäkter,

-SGU erinrar om att det för lägesbundna fyndigheter som omfattas av

 minerallagstiftningen inte är möjligt att redovisa andra alternativ till

 bearbetning än det s k nollalternativet.

-SGU tillstyrker att kretsen av prövningspliktiga anläggningar utökas med vägar,

 järnvägar, flygplatser, hamnar och farleder av nationellt intresse.

2.19 Kammarkollegiet: Kammarkollegiet tillstyrker i princip kommitténs förslag

till miljöbalk, men avstyrker förslaget om att utvidga talerätten till ideella

organisationer.

2.20 Statens naturvårdsverk: Naturvårdsverket anser att huvuddelen av

Miljöskyddskommitténs förslag är värdefulla och genomarbetade. Verket välkomnar

den utökade möjligheten att utfärda föreskrifter. Detta kommer att underlätta

miljöarbetet, samtidigt som de innebär en ambitionshöjning som bör leda till

minskad belastning på miljön. De medger också ett smidigt införlivande av

internationella avtal med svensk lagstiftning. Verket anser att miljöbalkens

direkta tillämpningsområde bör vidgas jämfört med kommitténs förslag. De

allmänna aktsamhetsreglerna i balkens tredje kapitel bör gälla genomgående och

bör utgöra basen för krav som skall kunna ställas vid prövning av varje

verksamhet, oavsett om prövningen skall ske enligt miljöbalken eller enligt

annan lagstiftning som reglerar verksamheter vilka kan befaras medföra

miljöpåverkan. Verket tillstyrker möjligheten att fastställa

miljökvalitetsnormer. Sådana normer bör bli ett verksamt instrument i vissa

situationer. Dock bör motiveringar och lagtext göras tydligare när det gäller

tillämpningen av miljökvalitetsnormer, genom att man tydligt skiljer på de som

är bindande och de som är vägledande.

2.21 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Lagstiftning är det i vårt land

sannolikt viktigaste miljöpolitiska styrmedlet. Den gör det möjligt att styra

miljöarbetet mot uppställda nationella och internationella miljömål. För att

underlätta tillämpningen och bidra till opinionsstöd för nödvändiga åtgärder

till skydd för miljön och folkhälsan bör lagstiftningen vara tydlig, enhetlig

och begriplig. Det är också viktigt att de myndigheter som har som särskild

uppgift att tillämpa en viss lagstiftning har den kompetens som behövs för

detta. Tankarna bakom en aldrig så god lagstiftning kan förfuskas, om de

tillämpande myndigheterna inte ges erforderliga personella och ekonomiska

resurser. Om detta inte beaktas, kommer medborgarna att tappa förtroendet för

lagstiftningen och denna kan då inte tjäna som styrmedel på avsett sätt. De

materiella bestämmelserna i lagstiftningen har ofta ett sådant samband med

myndighets- och organisationsfrågor att de senare kan vara avgörande för valet

av lagteknisk lösning. Det gäller bl a vilka myndigheter som bör anförtros

rätten att besluta om föreskrifter och få viktiga beslutsfunktioner i enskilda

ärenden samt vilka myndigheter som skall pröva överklagade beslut. I vilken mån

nuvarande individuella prövning enligt miljöskyddslagen kan ersättas med

generella föreskrifter, har betydelse för utformningen av den framtida

myndighetsorganisationen på miljöområdet. Det skulle därför ha varit värdefullt,

om miljöbalksförslaget hade innehållit ett genomarbetat förslag i

organisationsfrågorna, så att en helhetsbedömning kunde göras. Den förestående

departementsbehandlingen bör enligt Koncessionsnämndens mening i vart fall ske

så att organisationsfrågorna är klara när en lagrådsremiss utarbetas. Förslagen

av den pågående organisationsutredningen (Dir. 1993:43) bör avvaktas. Det är

alltså inte lämpligt att man först utarbetar en lagrådsremiss och proposition på

grundval av nu förevarande betänkande och senare återkommer med förslag i

organisationsfrågorna. Den planerade tidsplanen för en separat behandling av

betänkandet - enligt vad Koncessionsnämnden erfarit, lagrådsremiss och

proposition till våren 1994 - är också enligt Koncessionsnämndens uppfattning

orealistisk. Miljöfrågorna och miljöbalken är för viktiga för att de, när nu ett

samlat grepp tas rörande miljölagstiftningen, skall behandlas i en sådan

brådska, att viktiga frågor inte hinner behandlas. Som Koncessionsnämnden kommer

att peka på i det följande, är det åtskilliga frågor som behöver belysas

ytterligare under det fortsatta lagstiftningsarbetet, och de kan i många fall

kräva tid för noggranna analyser. Ett ytterligare skäl mot att lagstiftningen

forceras är behovet av samordning med EG-rätten i såväl terminologiska som

materiella avseenden på områden, där EG:s regelverk ännu inte är slutligt

gällande. Nu är det ändå inte möjligt att göra en helhetsbedömning av

miljöbalksförslaget, eftersom balken i betydande utsträckning har karaktären av

ramlag, som kräver utfyllnad av regeringsförordningar och myndighetsföreskrifter

för att lagstiftningen skall få en lämplig detaljeringsgrad och klarhet.

2.22 Kemikalieinspektionen: Om vi vill ytterligare effektivisera och förstärka

arbetet för att förebygga och förhindra att kemikalier skadar människor eller

miljö, är det av vikt att - även med en ny lagstiftning - bibehålla fördelarna

med den svenska tvärsektoriella ämnes- och produktinriktade kemikaliekontrollen

i marknadsföringsledet. Miljöfrågorna har kommit in senare i kemikaliekontrollen

än hälsofrågorna. Det beror i allt väsentligt på att det först under de senaste

åren kommit fram bredare vetenskapligt underlag såsom kriterier för bedömning av

kemikaliers miljöfarlighet och data om enskilda kemikaliers farlighet.

Dessförinnan var kunskaperna generellt sett mycket bristfälliga och kunde sällan

användas för ett preventivt agerande. Kemikaliekontrollen riktades från

miljösynpunkt mot ett fåtal ämnen med kända effekter. Underlaget är fortfarande

långt ifrån tillfredsställande men börjar nu tillåta ett mer systematiskt arbete

med riskhantering som närmar sig det som råder från hälsosynpunkt t.ex. på

arbetsmiljöområdet. Även om arbetet med kemiska miljörisker har påverkats av att

det reglerats av två regelsystem, kemikalie- resp miljöskyddslagstiftning, är

inte detta förhållande huvudorsaken till att tillsynsmyndigheter och

kemikaliehanterande verksamheter inte varit så aktiva som önskvärt. På

arbetsmiljöområdet finns samma förhållande med kemikalielagstiftning och

arbetsmiljölagstiftning, utan att detta upplevs som problematiskt. En skillnad

mellan arbetsmiljö- och miljölagstiftningen som kan vara betydelsefull är att

den förra i motsats till miljöskyddslagstiftningen också är produktinriktad. Den

ställer krav på arbetsgivarna att inte bara ordna med att processer är säkra och

att emissions-/exponeringsgränser hålls, utan att också ordna med en säker

hantering av kemikalier. Med arbetsmiljölagstiftningen som bakgrund framträder

kemikalielagstiftningens huvudinriktning på marknadsföringsledet mycket tydligt.

En slutsats man kan dra är att det är rimligt att ändra

miljöskyddslagstiftningen så att den blir produktinriktad. Den kunde då ställa

krav på olika verksamhetsidkare att ordna med en säker kemikalieanvändning och

precis som arbetsmiljölagstiftningen ge möjlighet till generella föreskrifter

för hanteringen som en bas för tillsynen. En sådan ändring kan ske med

bibehållande av en särskild kemikalielagstiftning som då även från miljösynpunkt

skulle få en mer uttalad inriktning på marknadsföringen, dvs. utflödet av

kemikalier i samhället. Miljöskyddskommittén har utifrån givna direktiv valt den

andra möjliga lösningen. Man har inkorporerat hela kemikalielagstiftningen i

förslaget till ny miljöbalk men genom att de delar som omfattar reglering av

marknadsföringen får ett särskilt kapitel, har man ändå behållit den nuvarande

lagstiftningens speciella karaktär. Inspektionen vill betona värdet av att

kemiska produkter liksom biotekniska produkter i förslaget getts ett särskilt

kapitel. Härigenom framhävs den särskilda betydelse som den produkt- och

varuinriktade kontrollen i marknadsföringsledet har för att förebygga att

kemikalier förs ut i sådan användning som leder till skador på hälsa eller

miljö.

2.23 Statens lantmäteriverk, LMV: LMV tillstyrker att en särskild miljöbalk

tillskapas. LMV har inte detaljgranskat upprättade lagförslag eftersom många

frågor ligger utanför de intressen som LMV har att bevaka. LMV föreslår en

komplettering i lagen beträffande balkens tillämplighet i

fastighetsbildningsfrågor.

2.24 Växjö Tingsrätt: Tingsrätten tillstyrker kommitténs förslag att i huvudsak

bibehålla den nuvarande prövningsordningen. Tingsrätten anser att man bör

överväga att i 9 kap Miljöbalken ta in en föreskrift om att arbetet med en

miljökonsekvensbeskrivning skall bestå i bearbetning av information i större

utsträckning än i själva insamlandet av fakta. Tingsrätten avstyrker förslaget i

vad det avser besvärsrätt för ideella föreningar samt inrättande av en

Miljöombudsman.

2.25 Kammarrätten i Stockholm: Kommittén har ställts inför den väldiga uppgiften

att på förhållandevis kort tid utarbeta och lägga fram förslag om att samla

centrala lagar på miljö- och hälsoskyddsområdet till en miljöbalk. Grundvalen

för kommittéarbetet finns i ett principbeslut av riksdagen om en samlad

skyddslagstiftning med denna inriktning. Det är därför inte meningsfullt att nu

diskutera själva grundidén med kommittéförslaget. Resultatet av kommitténs

arbete visar emellertid att en lagreglering vilken som skyddsobjekt omfattar

såväl människorna som naturen och miljön i övrigt ofrånkomligen blir

vittsyftande och översiktlig. Den blir även mindre precis än hittillsvarande

regleringar på miljö- och hälsoskyddsområdet. Den bristande precisionen, främst

i miljöbegreppet kommer man svårligen till rätta med i detta sammanhang. En

anmärkningsvärd brist i betänkandena är att de inte innehåller några

konsekvensbeskrivningar av förslagen. Kostnaderna, inte minst återverkningarna

på näringslivet, kan bli mycket betydande. Det kan i sammanhanget nämnas att

förslaget till miljöbalk kommer att innebära utökade uppgifter för de allmänna

förvaltningsdomstolarna, bl.a. genom att ärenden flyttas över dit från

regeringen. Resurs- och konsekvensfrågorna måste ägnas ökad uppmärksamhet i det

fortsatta lagstiftningsarbetet och i arbetet med följdförfattningar.

Miljöbalksförslaget bör kunna utgöra en väsentlig utgångspunkt för det fortsatta

lagstiftningsarbetet. Det krävs dock därvid åtskilligt av ytterligare

tidskrävande beredning. Härvid måste inte minst målsättningar och systematik gås

igenom på nytt och då i en något mer återhållsam anda än den som präglar

betänkandet samt med beaktande, inte minst, av ekonomiska och andra

konsekvensbedömningar av förslagen. Den lagtekniska utformningen behöver ses

över i en del hänseenden med sikte på att i möjlig mån begränsa användningen av

ramlagstekniken.

2.26 Stockholms universitet: Med tanke på det specifika och samtidigt mycket

omfattande mandat som Miljöskyddskommittén har haft kan fakultetsnämnden

konstatera att kommittén har fullgjort sitt uppdrag på ett tillfredsställande

och förtjänstfullt sätt. Fakultetsnämnden kan dock inte ställa sig positiv till

själva idén av att sammanställa alla miljörelaterade lagar i en balk. Det finns,

enligt nämnden, andra lagtekniska lösningar som kan ge bättre och effektivare

resultat. Fakultetsnämnden har dessutom kritiska synpunkter beträffande

innehållet i vissa föreslagna bestämmelser.

2.27 Uppsala universitet: Det utsända lagförslaget från miljöskyddskommittén är

resultatet av ett arbete med en mycket omfattande uppgift. Direktiven och

tolkningen av dessa har dock lett till att kommitténs förslag blivit

otillräckligt från olika synpunkter. Särskilt bör nämnas att den kanske mest

framträdande av kommitténs uppgifter var att samordna den svenska

miljölagstiftningen. Den uppgiften har kommittén inte fullgjort annat än i

begränsad omfattning. Vattenlagen, kärntekniklagen, atomansvarighetslagen,

skogsvårdslagen, lagen om skötsel av jordbruksmark och plan- och bygglagen hör

till de lagverk som kommittén lämnat utanför. Det är den ena grundläggande

bristen i förhållande till en praktisk tolkning av direktiven. Den andra är att

samordningen mellan balkens olika delar är helt otillräcklig. Liksom enligt

nuvarande regler spridda på många författningar kvarstår i kommitténs förslag

olika skyddsnivåer i olika regler utan att skillnaderna är sakligt motiverade

från miljösynpunkt. Därtill kommer - vilket vi utvecklar längre fram - att

kommittéförslaget kommer att medföra mycket stora samordnings- och

genomförandeproblem på grund av dess alldeles för starka inriktning på

ramlagstiftningstekniken. Utöver detta saknas den verkliga grundbulten, nämligen

regler anpassade till de mål som förefaller återspeglas i en s.k. stoppregel och

i bestämmelse om kvalitetsnormer. Förslaget uppvisar även i många andra

hänseenden ett stort antal brister som tillsammans är så omfattande, att det

torde krävas ytterligare ett utredningsarbete, dock mera koncentrerat än det

tidigare, innan det är möjligt för regeringen att skriva proposition. Särskilt

framträdande brister att nämna utöver ovanstående är följande:

Förslaget:

-är i alltför hög grad bundet till det befintliga regelverket

-är i alltför hög grad bundet vid befintliga administrativa m fl strukturer

-är i alltför hög grad bundet vid inadekvata politiska och andra trender

-är omodernt med hänsyn till problem, forskning och utländsk utveckling

-är alltför begränsat i omfattning, i tillämpningsområde

-är alltför begränsat i många kravregler

-är alltför svepande och överdrivet i stoppregler och vissa andra regler

-är i många hänseenden lika illa samordnat inom balken som förhållandet nu är

 mellan olika lagar på miljöområdet

-är illa samordnat vad gäller förhållandet mellan balken och regler utanför

 densamma

-har en ovanlig och samtidigt illa utformad relation mål - kravregler, miljömål

 och internationellt åtagande återspeglas ofta inte i kravreglerna

-uppvisar en mycket oklar hantering av kvalitetsnormer som rättsregler

-strider i många hänseenden mot både traditionell juridik och modern

 miljörättslig metodik samtidigt som förslagets "nyheter" (bl.a. ett slags

 kvasinormer samt synen på adressater) inte är funktionella

-är klart ologiskt särskilt vad gäller hur naturresurslagen har inpassats

-överutnyttjar ramlagstekniken på ett sätt som riskerar motverka miljövården och

 i vart fall i flertalet hänseenden försvårar densamma; det blir en mycket

 omfattande regeluppsplittring även i fortsättningen samtidigt som osäkerheten i

 rättstillämpningen kommer att bli betydande för praktiker

-har en delvis olämplig struktur som kan förbättras i särskild grad på

 kravregelsidan

-är vad gäller krav- och genomförandereglering illa koordinerat med

 hittillsvarande nationella miljömål

-är vad gäller krav- och genomförandereglering illa koordinerat med inriktningen

 på kretslopp

-är vad gäller krav- och genomförandereglering illa koordinerat med inriktningen

 på biodiversitet

-har i många ytterligare hänseenden inadekvata genomföranderegler

-inkluderar en grundlagsändring som skjuter över målet och ger

 rätttssäkerhetsproblem

-skulle kunna ha ägnat de olika reglernas adressater större uppmärksamhet

 (enskilda, myndigheter m.fl.).

2.28 Lunds universitet: Tanken att sammanföra merparten av svensk

miljölagstiftning till en miljöbalk har ofta framförts i miljödebatten. Det är

mycket positivt att nu kunna diskutera frågan med utgångspunkt i ett relativt

sammanhållet förslag. Miljöskyddskommittén har utfört ett omfattande arbete, och

det förslag som presenteras i SOU 1993:27 är väl ägnat att utgöra grunden för

fortsatta diskussioner. Förslaget är dock inte invändningsfritt. Den

allvarligaste kritiken måste riktas mot den, enligt forskningsnämndens

uppfattning, alltför långtgående ramlagskaraktären, och den oklara struktur som

miljöskyddskommittén har givit balken. De skäl som framförts för att ge

förslaget den utpräglade ramlagskaraktären har bitvis övertygat

forskningsnämnden, som dock likväl ställer sig tveksam till tanken att införa en

helt ny balk i den svenska lagstiftningen med så litet materiellt innehåll.

Ramlagstiftning kan anses vara ett vedertaget begrepp - men en "rambalk"!? -

Förslaget innehåller vidare flera olika nivåer av kravregler, vilka är utformade

med varierande grad av tydlighet och därmed skilda rättsverkningar.

2.29 Chalmers tekniska högskola: Den allt överskuggande problematiken på

miljörättsområdet är det motsatsförhållande som visar sig mellan de lagar/regler

som å ena idan tar sikte på att underlätta ekonomisk expansion för landet och å

andra sidan skyddsreglerna. Någon riktigt tillfredsställande modell för

avvägningen mellan olika motstående intressen har inte presenterats och kan

heller inte förväntas så länge som reglerna inte kombinerats i ett sammanhang.

Hittills gjorda erfarenheter av miljöskyddsarbetet visar att det är dessa

strukturella frågor som bromsat miljöskyddsutvecklingen. Vi måste komma bort

från "end of pipe-filosofin" som enda synsätt (vilken i och för sig har fungerat

rätt väl enlig ML) och komma över på och kombinera med en "källangrepps-

filosofi". Detta innebär nödvändigtvis att planeringen av markanvändningen

starkare kopplas till ML och att resursutnyttjandelagarna t.ex. VL, SKVL m.fl.

görs beroende av ML:s kravnivåer.

2.30 Statens veterinärmedicinska anstalt, SVA: SVA har inget att erinra mot det

föreliggande förslaget men vill gärna framhålla några synpunkter. Ambitionen att

sammanföra de skilda miljölagarna i en miljöbalk bedöms som en positiv strävan

mot en enhetlig inställning till miljöfrågorna. Vidare anser SVA det vara en

viktig princip i ett miljökonsekvent handlande att miljökosekvensbeskrivningar

skall ingå i beslutsunderlaget i avgöranden som påverkar människor och miljön.

Här kan bland annat pekas på de överväganden som behandlar införandet av

främmande arter (kap. 11). Detta gäller i särskilt hög grad också för införandet

av främmande arter eller mikroorganismer i den akvatiska miljön.

2.31 Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen i Stockholms län är positiv

till att en samordning av miljölagstiftningen sker i en miljöbalk. Miljöbalken

har utformats som en ramlag vilket medför såväl för- som nackdelar.

Länsstyrelsen finner sammantaget att ramlagstiftningen av praktiska skäl är den

teknik som måste användas för ett lagkomplex av denna omfattning.

2.32 Länsstyrelsen i Södermanlands län: I takt med att miljöproblemen har ändrat

karaktär och synen på miljöfrågorna har förändrats, har behovet av en samlad och

skärpt lagstiftning på miljö- och hälsoskyddsområdet stärkts. Det nu redovisade

förslaget till miljöbalk har gjort en rimlig avvägning och urval av de lagar som

under överskådlig tid kan inordnas i balken. Länsstyrelsen anser emellertid att

det måste göras entydigt klart att miljöbalken (även de allmänna

aktsamhetsreglerna) skall såsom "paraplybestämmelser" vara tillämpliga för

exploateringslagarna samt skogsvårdslagen och skötsellagen. Det är också

angeläget att dessa lagar blir föremål för en översyn och modernisering som kan

träda i kraft samtidigt med balken. Dispositionen av lagtexten medför en

splittrad och delvis svåröverskådlig bild. Uppdelningen på allmänna och

särskilda aktsamhetsregler ifrågasätts, eftersom den bl.a. bidrar till att den

önskvärda samordningen i tillämpningen inom t.ex. miljöskydds- och

naturvårdsområdena inte kunnat åstadkommas. En genomgripande översyn synes

nödvändig. Tillämpningen av stoppreglerna kommer att medföra betydande problem.

Ambitionerna är som principer vällovliga men de får inte leda till att

trovärdigheten för balken ifrågasätts. Senast i samband med propositionen måste

ytterligare vägledning lämnas för stoppreglernas tolkning och tillämpning.

Införandet av miljökvalitetsnormer kan bli den länk mellan konkreta

genomföranden och de nationella och internationella miljömålen som saknas idag.

Det kräver dock en bättre precisering av vad normerna innebär i olika

situationer. Lagtexten är på sina ställen tung och svårläst. Ambitionen bör vara

att eftersom envar har ett ansvar för miljön så måste envar kunna läsa och

förstå innehållet. Det kräver korta och kärnfulla meningar.

2.33 Länsstyrelsen i Östergötlands län: Länsstyrelsen har, från de synpunkter

den har att beakta, i huvudsak inte några andra erinringar mot förslaget till

miljöbalk än som framgår nedan. Länsstyrelsen delar i stort de synpunkter och

överväganden som framförs i betänkandet.

2.34 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen tillstyrker i huvudsak

förslaget till miljöbalk, men anser att en bearbetning och förtydliganden

behöver göras. Miljöskyddskommitténs förslag till miljöbalk innehåller flera

stora förbättringar i miljölagstiftningen. Det är bra att alla lagar inom

miljöområdet samlas i en balk med gemensamma, övergripande aktsamhetsregler. Det

är också bra att möjligheterna att utfärda generella föreskrifter utvidgas.

Införandet av miljökvalitetsnormer välkomnas i princip. Förslaget innehåller

också ett antal andra förbättringar.

2.35 Länsstyrelsen i Kalmar län: Länsstyrelsen tillstyrker i princip

Miljöskyddskommitténs förslag beträffande miljöbalkens utformning. Att samla

miljölagarna under en balk bör gynna överskådlighet och användbarhet för såväl

allmänhet, miljömyndigheter som rättsvårdande myndigheter.

2.36 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen tillstyrker i huvudsak

förslaget till miljöbalk.

2.37 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen anser att miljöskyddskommitténs

huvudbetänkande och förslag till miljöbalk inte kan ligga till grund för

lagstiftning. Förslaget måste bearbetas ytterligare, särskilt vad gäller andra

speciallagars inordning eller anknytning till en miljöbalk samt beträffande

ansvarsfördelningen mellan stat och kommun. Efter en sådan ytterligare

bearbetning bör ny remissomgång genomföras.

2.38 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen tillstyrker i huvudsak

miljöskyddskommitténs förslag beträffande miljöbalkens omfattning, lagtekniska

konstruktion och materiella innehåll. Länsstyrelsen anser därvid bl.a.

-att det är en brist att inte vattenlagen samordnats med miljöbalken

-att det bör utredas vidare hur vattenlagen, plan- och bygglagen, skötsellagen

 och skogsvårdslagen skall knytas till miljöbalken

-att generella föreskrifter bör kunna innebära en avsevärd förenkling i

 miljövårdsarbete under förutsättning att systemet utformas så att länsstyrelsen

 kan besluta om anpassning efter regionala förhållanden

-att miljökvalitetsnormer kommer att vara värdefulla instrument för att

 uppställda miljömål skall uppnås

-att länsstyrelser i samverkan och inte naturvårdsverket får ansvaret att ta

 fram åtgärdsplaner som kan behövas för att uppfylla miljökvalitetsnormerna i

 ett område som berör mer än ett län

-att skyddsbegreppet naturvårdsområde kan utgå

-att kommitténs resonemang om domstolsprövning kontra administrativ prövning

 enligt länsstyrelsens uppfattning bygger på ett grundläggande missförstånd, som

 det är angeläget att undanröja

-att tillståndsprövningen av miljöfarliga verksamheter generellt bör ske av

 länsstyrelserna

-att koncessionsnämnden bör bli allmän besvärsinstans vid tillämpningen av

 miljöbalken

-att tillsynsansvaret gällande miljöfarliga verksamheter får en klar uppdelning

 mellan länsstyrelsen och kommunerna, varvid länsstyrelsen bör ha ansvaret för

 större verksamheter med utsläpp av regional betydelse samt att naturvårdsverket

 inte bör ha tillsynsansvar över enskilda verksamheter

-att trafikfrågorna utreds vidare med direktivet att ett förslag till en

 långsiktig och hållbar utveckling av transportarbetet med utgångspunkt från

 miljöaspekterna skall tas fram.

2.39 Länsstyrelsen för Malmöhus län: Länsstyrelsen tillstyrker i huvudsak de

förslag till lagändringar som lämnas i betänkandet. Det är enligt länsstyrelsens

uppfattning nödvändigt att frågor rörande prövnings-och tillsyns- respektive

överprövningsmyndigheters organisation fastställs närmare i balken och att där

även förs in bestämmelser som reglerar frågor om recipientkontroll och regional

miljöövervakning. Miljöbalken bör kompletteras i dessa delar. - - - Den svenska

miljölagstiftningen upplevs i dag av många, såväl av allmänheten som av

praktiker, som splittrad och svåröverskådlig. Lagstiftningen har tillkommit

under olika tidpunkter, för olika områden och utan någon egentlig helhetssyn

vare sig vad gäller ambitionsnivå eller struktur för tillämpningen. Utredningen

har sålunda haft att ta sig an en svår men samtidigt mycket angelägen uppgift

att reda ut och strukturera den härva som i dag kännetecknar den rättsliga

regleringen av området. Enligt länsstyrelsens uppfattning har utredningen i allt

väsentligt väl lyckats slutföra sitt uppdrag och på ett ändamålsenligt och

överskådligt sätt samlat de centrala lagarna inom området i en enda lag. - - -

Den föreslagna miljöbalken syftar till att utgöra det instrument som skall vara

en juridisk plattform för att nå de tidigare nämnda miljömålen men även ge

möjlighet till avvägningar mellan olika och motstridiga intressen. Mål och

grundläggande principer kommer därför att bli gemensamma men av generell

karaktär för allt miljöarbete, som regleras genom miljöbalken, oberoende av

vilka "speciallagar" som skall tillämpas. Miljöbalken kommer att få en

ambitionshöjande effekt på miljövårdsarbetet i landet. Detta är bra men också

nödvändigt från samhällsekonomisk synpunkt, såväl kort- som långsiktigt.

2.40 Länsstyrelsen för Hallands län: Förslaget till miljöbalk innehåller flera

nyheter som kan medföra bättre möjligheter att uppnå samhällets miljömål. - - -

Enligt direktiven har huvudsyftet med lagstiftningsarbetet varit att ge ett

effektivt verktyg som är lätt att överblicka och tillämpa och som skall leda

till skärpta miljökrav, bl.a. var ambitionen att utsläppen från miljöstörande

anläggningar skall minskas till ofarliga nivåer. Det är tveksamt om förslaget i

alla delar motsvarar dessa ambitioner. - - - Miljöbalken innebär ett steg framåt

för miljöarbetet t.ex. genom att miljökvalitetsnormer kan införas och att

påföljderna av miljöpåverkan, olaglig eller otillåten, har gjorts "strängare".

Man kommer dock inte att kunna uppnå de nationella miljömålen utan att stor vikt

läggs vid de föreskrifter som skall införas med stöd av lagen.

2.41 Länsstyrelsen för Göteborgs och Bohus län: Trots att hela

lagstiftningsområdet är mycket komplext har miljöskyddskommittén lyckats

relativt väl i sin ansats att forma grunden för en modernare lagstiftning. Med

en del ändringar och kompletteringar har förslaget förutsättningar att bli ett

verksamt instrument i miljövårdsarbetet. - - - Strävan mot en helhetssyn på

människa och miljö talar, enligt länsstyrelsen, för att balkens

tillämpningsområde bör få sträcka sig ganska långt i riktning mot att förebygga

även psykiska, sociala och kulturella effekter av olika störningar. Dagens

landskap är ett resultat av människans omformning av naturlandskapet under

årtusenden. Det gemensamma kulturarvet omfattar såväl odlingslandskapet,

bebyggelse och fornlämningar som kulturpräglade naturtyper och del av den

biologiska mångfalden. Skadliga ämnen påverkar också kulturhistoriskt viktiga

byggnader, fornlämningar och kulturföremål. Kulturmiljön bör således tydligt

innefattas som en integrerad del av miljöbegreppet och inte försvinna i

begreppet "miljön i övrigt". Länsstyrelsen menar därför att miljöbalkens

tillämpningsområde bör förtydligas så att det framgår att det omfattar även

åtgärder mot luftföroreningar till skydd för fornlämningar och bebyggelse av

kulturhistoriskt intresse. Kravet på förebyggande åtgärder bör även omfatta

kulturmiljön.

2.42 Länsstyrelsen för Älvsborgs län: Rent allmänt är det tveksamt om den nya

miljöbalken blir det verksamma instrumentet i miljöarbetet som är önskvärt. Det

har uppenbarligen varit svårt att anpassa lagstiftningen till nuvarande

miljöproblembild. Länsstyrelsen konstaterar att det innan erfarenheter vunnits

av föreskrifter och miljökvalitetsnormer är svårt att bedöma om miljöbalken och

följdförfattningar ger förutsättningar att kraftfullt ingripa mot diffusa

utsläppskällor och successiv landskapsförändring.

2.43 Länsstyrelsen för Värmlands län: Länsstyrelsen ställer sig i stort bakom

kommitténs överväganden i betänkandet och förslag till ny miljöbalk. - - -

Miljöbalken har, kanske som en följd av den korta tid som stått till kommitténs

förfogande men naturligtvis också beroende på det stora antal lagar som

infogats, blivit något svåröverskådlig.

2.44 Länsstyrelsen för Örebro län: Länsstyrelsen tillstyrker införandet av en

samlad miljölagstiftning i en miljöbalk och ställer sig bakom balkens mål och

grundläggande principer. Åtgärden skapar större tyngd och bidrar till en bättre

överblick. Sammanfattningsvis lämnar länsstyrelsen följande synpunkter på

kommitténs betänkande:

-Lagen behöver i vissa fall bli tydligare och en del av det som är avsett att

 regleras i förordningar bör istället föreskrivas i lag, detta gäller t.ex.

 biotopskyddet och samrådsskyldighet innan ett tillstånd söks.

-Ytterligare begrepp behöver definieras i balken, definitioner i förarbeten till

 nu gällande lagar skrivs in i balken.

-För att fastställda miljömål skall kunna uppfyllas måste balkens bestämmelser

 kompletteras med förordningar.

-Begreppet "miljöfarlig verksamhet" bör tas bort och ersättas med miljöpåverkan.

-"Gröna" miljökvalitetsnormer bör införas.

-Länsstyrelsen ansluter sig till utredningens princip när det gäller kommunens

 tillsynsuppgifter. De större anläggningar som förs till den s.k.

 "länsstyrelselistan" bör vara beroende av respektive kommuns miljömässiga

 kompetens och organisation. I fråga om kommunens egna anläggningar bör ansvar

 och drift vara åtskilda. Således bör dessa anläggningar tillföras den s.k.

 länsstyrelselistan.

-Regeringens tillåtlighetsprövning av stora anläggningar skall vara baserad på

 en miljökonsekvensbeskrivning.

-Två nivåer av miljökonsekvensbeskrivningar bör införas. Förutom en fullständig

 MKB bör möjlighet finnas för en förenklad MKB i enklare ärenden.

-Länsstyrelsens ansvar för miljöövervakning och regionala miljöanalyser bör

 förtydligas i balken. Bl.a. bör länsstyrelsen i lag åläggas att göra regionala

 miljöanalyser.

-Strandskyddet är till för friluftslivet, biotopskyddet är inget lämpligt motiv,

 istället skrivs biotopskyddet in i de grundläggande hushållningsbestämmelserna.

-En ny avdelning införs i balken som reglerar myndigheternas uppgifter.

2.45 Länsstyrelsen för Kopparbergs län: Det nuvarande regelverket på

miljöområdet är splittrat och mycket omfattande. Tillämpningssvårigheterna har

varit betydande och är tämligen väldokumenterade i ett antal tidigare studier

och statliga utredningar. Länsstyrelsen välkomnar därför en samordning av

miljölagstiftningen i en miljöbalk. Miljöskyddskommitténs förslag innehåller

förutom förslaget till samordning av en rad olika lagar också flera nyheter på

miljörättens område, såsom införandet av miljökvalitetsnormer, generella

föreskrifter, skärpt stoppregel samt talerätt för ideella organisationer m.m.

Dessa förslag kommenteras under respektive rubrik nedan. Målsättningen med

förslaget är ambitiös och de förändringar som föreslås överensstämmer till stora

delar med de krav som rests under senare år. Den övergripande strukturen, dvs.

miljöbalkens omfattning och disposition förefaller lämplig. Det tekniska

utförandet av förslagen i form av lagtext har dock däremot mycket stora brister.

- - - Miljöbalk, föreskrifter och kvalitetsnormer får inte utformas så, att

nödvändiga verksamheter hindras eller avsevärt försvåras. Kommittén uttrycker

själv den synpunkten, att miljöbalken strikt tillämpad skulle kunna betyda att

inga nytillkommande svenska verksamheter skulle tillåtas inom ett visst område.

Lagparagrafer får inte ha ett sådant innehåll att orimligheter uppkommer.

Verksamheter kan inte bedrivas under ständiga hot om förbud och skadestånd. Om

lagens gränser inte är tydliga och stringenta äventyras såväl miljön som

rättssäkerheten. - - - En fråga är om sammanslagningen i den form som föreslås

överhuvudtaget kommer att innebära någon förenkling. Möjligtvis var uppgiften

att föra samman, förenkla, förtydliga och skärpa den stora mängden lagar på

miljörättens område på ett sådant sätt att ansvar och krav följs upp med

kontroll och sanktioner alltför svår. Länsstyrelsen utgår från att lagförslaget

genomarbetas så att miljöbalken får ett sådant innehåll att den kan tillämpas i

praktiken. Betänkandets omfattning, i kombination med de påtalade bristerna i

lagförslagets utformning och precision, samt det faktum att man i stor

utsträckning har lämnat öppna bemyndiganden till regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter eller miljökvalitetsnormer gör att

det för närvarande är svårt att överblicka konsekvenserna av detsamma.

2.46 Länsstyrelsen för Gävleborgs län: Länsstyrelsen anser att förslaget till

miljöbalk i allt väsentligt är bra och att ett införande av balken kommer att ge

förutsättningar för ett bättre miljövårdsarbete.

2.47 Länsstyrelsen för Västernorrlands län: En samordnad miljölagstiftning ger

tydlighet åt kravet att näringar och samhällsbyggande i vid mening måste nå en

bättre miljöanpassning. Miljöskyddskommitténs betänkande är väl genomarbetat med

goda motivskrivningar och är på ett tidsanpassat sätt anknutet till de mål och

program som nu har högsta aktualitet i miljöarbetet. Dispositionen av

balkförslaget är också i huvudsak bra. Vissa nya inslag som aktsamhetsreglerna,

miljökvalitetsnormer, ny administrativ miljöskyddsavgift som sanktion,

obligatorisk prövning av vissa större trafikanläggningar skärper lagverktyget. -

- - Miljöbalken blir ett övergripande lagverktyg för miljöområdet med syftet att

skydda människors hälsa, naturen och miljön i övrigt från miljöskador. Balken

och ärendehanteringen enligt denna är ett viktigt verktyg för att fullfölja

principer och inriktningar som gäller i miljöarbetet. Utvecklingen på

miljöområdet styrs dock alltmer även av andra mekanismer och faktorer än lagen.

Utbildning och ökad kunskap om olika miljöhot, konsument- och marknadsstyrning,

ekonomiska styrmedel, teknikutveckling och samhällsplanering, tvärsektoriellt

programarbete, internationell samverkan är faktorer som växer i betydelse. Dessa

måste tillsammans med lagen nyttjas målmedvetet för att den nödvändiga

miljöanpassningen av areell och industriell produktion, fysiskt

samhällsbyggande, serviceverksamheter och ekonomisk utveckling skall kunna nås.

- - - För näringslivet, liksom för allmänheten, är det viktigt att miljökraven

är enhetliga och likvärdiga på olika miljöområden, liksom mellan "kund"-grupper

och olika geografiska områden. Det är också viktigt att balken är övergripande

och ger grundläggande stöd även för åtgärder och åtgärdskrav som behövs på

"mjuka" kravområden som skydd för biologisk mångfald, energi, trafik och

samhällsbyggande, fysisk planering och sektorplanering, där speciallagarnas krav

på miljöanpassning av verksamheterna ännu inte nått full tydlighet. Balken

uppfyller i huvudsak dessa krav och ger som ramlag förutsättningar för en

breddad och fördjupad miljöanpassning i alla samhällsverksamheter. Infogandet av

naturresurslagen (kap. 5-7) i kombination med utökade syften och

aktsamhetsregler (kap. 1 och 3) ger dock upphov till vissa osäkerheter med

hänsyn till NRL:s tidigare roll som "paraply" för olika speciallagar.

2.48 Länsstyrelsen för Västerbottens län: Trots att kritiken kan tyckas

omfattande vill länsstyrelsen betona att kommittén uträttat ett med hänsyn till

omständigheterna imponerande arbete. Länsstyrelsen förutsätter därvid att det är

på grund av tidsskäl som betänkandet inte kunnat redigeras om så att

upprepningar och onödigt omständliga resonemang eliminerats. Såväl textmassans

omfattning som systematik lämnar således en del övrigt att önska, vilket

försvårat remissinstansernas arbete.

2.49 Svenska Kyrkans Centralstyrelse: Svenska kyrkans centralstyrelse ser med

stor tillfredsställelse att ett förslag till revidering och modernisering av

svensk miljölagstiftning nu föreligger. Inte minst mot bakgrund av den pågående

internationella ekonomiska och politiska integrationen är det väsentligt att den

svenska miljölagstiftningen harmoniseras och moderniseras i riktning mot de

regler och principer som gäller i andra länder. Likaså ser vi det som positivt

att miljölagarna nu samlats under en "miljöbalk". Detta förfarande underlättar,

såsom kommittén själv framhåller, överblick och tillgänglighet.

2.50 Uppsala kommun: En så viktig remiss som den föreliggande borde, av respekt

för remissinstanserna och deras bedömningar, ha givits en längre remisstid. Det

är här fråga om ett genomgripande förslag, som noga behöver övervägas såväl i

sak som vad gäller formen. Uppsala kommun delar de höga miljömässiga ambitioner

som ligger till grund för regelsystemets utformning och anser att betänkandet

fört diskussionen om en ny samlad miljöbalk framåt. Förslaget innehåller många

bra förslag, men kommunen anser dock inte att förslaget skall läggas till grund

för lagstiftning innan en betydande omarbetning av förslaget först görs.

2.51 Eskilstuna kommun: Utredningsdirektiven till miljöbalken har vad beträffar

samordning av anknytande miljölagstiftning fullföljts. Samstämmighet i lagen

saknas dock. Vad som åstadkommits är närmast ett konglomerat av tidigare

separata lagar snarare än ett samstämt och entydigt regelverk byggt på de mål

som anges i 1 kap. i miljöbalksförslaget. Om förslaget innebär en skärpning av

nu gällande lagar är ytterst svårt att avgöra. Ambitionen att ta fram

lagtekniska lösningar för att komma tillrätta med trafikens miljöproblem

kvarstår. Detta bl.a. som en direkt följd av att stora delar av den centrala

markanvändningslagstiftningen lämnats utanför miljöbalken.

2.52 Katrineholms kommun: Det har sedan lång tid funnits behov av en samlad

lagstiftning på miljö- och hälsoskyddsområdet. Föreliggande förslag till ny

miljöbalk utgör ett omfattande arbete som utförts på kort tid. Vi konstaterar

att behovet av helhetssyn och en mer genomgripande bearbetning av aktuella

lagtexter kvarstår. Vi anser att miljöbalken i sin nuvarande utformning, med

stora delar av gammal lagtext sammanställd i oförändrat skick, i många stycken

är svåröverskådlig, motsägelsefull och därmed ur praktisk synpunkt svårtolkad.

Den skärpning av miljöskyddslagen som enligt direktiven var en av

utgångspunkterna för kommitténs arbete syns gått förlorad genom att flera

tidigare införda möjligheter till direktverkande straffsanktioner nu tagits

bort, exempelvis substitutionsprincipen i lagen om kemiska produkter. - - - För

att effektivisera och förenkla hanteringen av miljö- och hälsoskyddslagstift-

ningen och samtidigt öka tillgängligheten för allmänheten och därmed

rättssäkerheten hade vi sett det som angeläget att man tagit ett mer radikalt

grepp. Det hade varit lämpligt att på ett tydligare sätt samla

aktsamhetsregler/hänsynskrav för samtliga lagar på miljöområdet, då också

inkluderat plan- och bygglagen och vattenlagen samt kompletterat med ett

tillräckligt konkret tolkningsavsnitt för att få direktverkande

straffsanktioner. Därutöver borde finnas ett särskilt kapitel som återspeglar

riksdagens ambitionsnivå som den redovisas i portalparagraferna. Detta är inte

minst viktigt med tanke på det framtida arbetet med den lokala Agenda 21.

2.53 Norrköpings kommun: Med tanke på den viktiga och genomgripande förändring

som miljöbalksförslaget innebär är det olyckligt att remisstiden har varit så

pass kort. Detta yttrande har därför koncentrerats till de frågor kommunen anser

vara oklara eller där vi ser allvarliga problem med den föreslagna lösningen.

Ytterligare en komplikation i bedömningen av förslagets effekter är att inget

förslag till hur arbetet skall organiseras har lagts fram. Detta arbete har

istället en ny utredning fått i uppdrag att studera. Inte förrän

ansvarsfördelningen mellan de olika aktörerna är klarlagd kommer det att vara

möjligt att bedöma förslagets alla effekter. Bland annat råder det oklarhet om

kommunernas arbetsbelastning kommer att öka eller inte. Om ansvarsområdet utökas

måste ökade resurser tillföras kommunerna. Betänkandet innehåller många goda

förslag, till exempel samordningen av tillsynen inom miljö- och hälsoskydds-

samt kemikalieområdet. Kommunen är positiv till grundtanken på en samordnad

miljölagstiftning och instämmer i många av kommitténs bedömningar och förslag.

2.54 Gotlands kommun: Miljöskyddskommittén kom 1991 med sitt principbetänkande

Miljölagstiftningen i framtiden (SOU 1991:4). Detta betänkande fick inte

Gotlands kommun tillfälle att lämna synpunkter på. Detta anser vi vara mycket

otillfredsställande eftersom de grundläggande principerna för

lagstiftningsarbetet lades fast redan i det skedet. Särskilt då vi, mot bakgrund

av vårt geografiska läge, upplever att vi måste få bättre möjligheter att

påverka vår situation och omgivning, och då särskilt inom miljöområdet.

2.55 Landskrona kommun: Förslaget till miljöbalk avstyrks. Förslaget innehåller

så många allvarliga brister att det inte bör läggas till grund till en

proposition utan att grundläggande ändringar görs. Förslaget innebär inte den

skärpning av miljökraven som behövs för att ge förutsättningar för hållbar

utveckling. Bestämmelser är vaga och i vissa fall en försvagning av både

tillåtlighetsregler och straffbestämmelser. Stor del av bestämmelserna avses

delegeras till regering eller en myndighet som regeringen bestämmer. Flera för

miljöområdet viktiga lagar saknas i miljöbalken och flera av de lagar som tagits

med i förslaget har fogats in utan större ändringar.

2.56 Halmstads kommun: Halmstads kommun finner det anmärkningsvärt att när den

mest radikala förändring av miljöskyddslagstiftningen som görs, under i vart

fall de senaste 25 åren, bedrivs remissarbetet med sådan brådska. Med hänsyn

till beslutsprocessen i en kommun innebär det att remisstiden endast är ca. två

månader för underremissinstans, med hänsyn till semesterperioden kan den bli än

kortare. Behovet av en samordning av lagstiftningen inom miljöområdet är

omvittnat stort. Förslaget ger uttryck för en hög ambition och är i de flesta

delar utan anmärkning från vår sida.

2.57 Göteborgs kommun: Miljöskyddskommittén har på ett övertygande sätt visat på

behovet av en samordning av ett flertal lagar inom miljöområdet. Vid en samlad

bedömning ger kommitténs förslag uttryck för en hög ambition såväl när det

gäller möjligheterna att överblicka och tillämpa regelsystemet som beträffande

det sakliga innehållet. Vi vill därför tillstyrka att en miljöbalk antages i

huvudsaklig överensstämmelse med det framlagda förslaget.

2.58 Trollhättans kommun: Miljöskyddskommittén beskriver hur miljön under de

senaste decennierna har förbättrats vad gäller utsläpp från de större

punktkällorna. Samtidigt konstateras att miljöproblemen, vad gäller exempelvis

försurning och övergödning, kvarstår. Dessa problem beror på luftföroreningar

från kontinenten, men också på utsläpp som mer är relaterade till diffusa

utsläppskällor såsom trafiken. Om miljöbalken skall kunna utgöra det stöd som

behövs för att råda bot på våra miljöproblem är oklart.

2.59 Sundsvalls kommun: Sundsvalls kommun instämmer i huvudsak i kommitténs

förslag till miljöbalk. Kommunen anser dock att balkförslaget i alltför hög grad

bygger på ramlagstänkandet. Den särskilt tillsatta utredningen om

organisationsfrågor bör avvaktas och remissbehandlas innan en proposition om den

nya balken presenteras. Sundsvalls kommun instämmer också i kommitténs bedömning

att samhället har anledning att reagera kraftigt mot allvarlig miljöbrottslighet

och att straffen därför skall skärpas. Vattenlagen bör i framtiden infogas i

miljöbalken. Kraven på skogsbrukets miljöhänsyn borde vara tydligare. Sundsvalls

miljönämnd och -kontor har uttryckt oro för att kommunal myndighet skall kunna

upphäva strandskyddet inom planområde. Införandet av miljökvalitetsnormer

välkomnas. Den s.k. stoppregeln bör erhålla en mildare utformning. Förslaget

till skärpning av kraven för tillstånd för markavvattning är bra.

2.60 Skellefteå kommun: Förslaget är ett gott underlag till ett fortsatt

lagstiftningsarbete. Det är däremot inte i sådant skick att det kan läggas till

grund för en proposition utan omfattande redigeringsarbete. Naturresurslagen bör

anpassas till balken i övrigt, detaljeringsnivån hos hälsoskydd och naturvård

korrigeras och renhållningen anpassas till kretsloppsprincip och

producentansvar. Dessutom bör möjligheterna att införliva ytterligare

lagstiftning prövas, främst vattenlagen och PBL. Organisationsfrågorna är

olösta. Det senare är överlämnat till ny utredning. Parallellt härmed bör ovan

relaterade frågor bearbetas.

2.61 Luleå kommun: Vi är i grunden positiva till att stora delar av

miljölagstiftningen samlas i en miljöbalk. Det är dock svårt att bedöma vilka

konsekvenser den nya ramlagstiftningen kommer att få för kommunen eftersom man

överlåter till regering/statliga verk att utforma de detaljerade spelregler som

skall gälla. Dessutom har frågan om miljötillsynens organisation hänskjutits

till en särskild utredning. Sammansmältningen av regelsystemen i ett stort antal

lagar till en enhetlig gör miljöbalken svår att bedöma som helhet. Sambanden

mellan effekterna av olika medel som hushållningsbestämmelser, aktsamhetsregler,

miljönormer etc. i en viss given situation är svåra att överblicka på förhand.

2.62 Västerbottens läns landsting: Styrelsen kan konstatera att beredningen inte

i någon större utsträckning tagit med Hälso- och sjukvårdslagen (HSL) i sitt

arbete.

2.63 Svenska Kommunförbundet: Förbundet anser att det är angeläget att en

förstärkt miljölagstiftning införs som samtidigt ger en bättre överskådlighet

över regelverket för alla dem som har att tillämpa eller på annat sätt berörs av

reglerna. En skärpt lagstiftning behövs främst med hänsyn till de allt tydligare

hoten mot livsmiljön som helhet och för att vårt land skall kunna uppfylla de

åtaganden som vi gjort i skilda internationella sammanhang. - - -

Kommunförbundet är däremot kritiskt till bl.a. den lagstiftningsteknik som

Miljöskyddskommittén förordat, vilken enligt förbundet innebär att allt för

liten hänsyn har tagits till avvägningar mellan nationella enhetliga krav och

utrymme för ett reellt kommunalt självstyre baserat på välavvägda miljöhänsyn. -

- - Huvuddelen av förbundets principiella kritik mot inriktningen på

Miljöskyddskommitténs arbete kvarstår vid granskningen av huvudbetänkandets

förslag till miljöbalk. Dessutom innehåller förslaget betydande systematiska

brister som enligt förbundet är en följd av att ett stort antal lagar med

ursprung i olika tidsepoker och med skilda syften har sammanfogats. Kommittén

har inte tillräckligt analyserat föreslagna förändringar av bestämmelserna så

att de sammantaget blir konsistenta. Förbundet anser bl.a. mot bakgrund av detta

att det varken är önskvärt eller lämpligt att samla alla de lagar som kommittén

arbetat med i en miljöbalk. Flera av de föreslagna lagarna eller delar av

lagarna bör således inte inordnas i en ny samordnad miljölagstiftning. Det

gäller bl.a. delar av naturresurslagen, naturvårdslagen och strålskyddslagen.

Förbundet motsätter sig bestämt en ytterligare utvidgning av balkens omfattning.

Sammanfattningsvis anser förbundet att förslaget till miljöbalk inte är

tillräckligt genomarbetat för att ligga till grund för lagstiftning. Dessutom är

det ett oavvisligt krav från förbundet att ansvarsfrågorna måste vara utklarade

när riksdagen fattar beslut om en ny miljölagstiftning. Förbundet anser att en

omarbetning måste ske och därefter bör en ny remissomgång genomföras.

2.64 Landstingsförbundet: Landstingsförbundet har beretts tillfälle att yttra

sig över rubricerade ärende. Förbundet vill med anledning härav anföra följande.

Kommitténs förslag att samla de större miljölagarna i en särskild miljöbalk är

en bra lösning. Det nuvarande systemet med en mängd olika författningar är

svårgenomträngligt och opraktiskt. Landstingsförbundet anser däremot att den

kunskap och erfarenhet som landstingen besitter inte har tillvaratagits i den

föreslagna lagstiftningen. Inte i något fall föreslås att statliga och kommunala

beslut skall föregås av samråd med landsting. Detta är en allvarlig brist.

Miljöbalken är en utpräglad ramlag och regeringen ges en mycket långtgående

föreskriftsrätt som kan få omfattande konsekvenser för landstingen.

Landstingsförbundet förutsätter att regeringen och dess myndigheter kommer att

samråda med landstingen innan föreskrifter utfärdas som påverkar landstingen.

2.65 Svenska naturskyddsföreningen: Naturskyddsföreningen har länge pekat på

behovet av en reform av dagens brokiga och omfattande miljölagstiftning. Denna

lagstiftning lider av brister som i hög grad försvårar miljöarbetet. Reformen

brådskar därför. Enligt föreningens uppfattning måste miljölagstiftningen

moderniseras, skärpas och samordnas. Det är mot denna bakgrund ett oerhört

viktigt betänkande Miljöskyddskommittén nu lagt fram. Förslaget att samla

miljölagstiftningen i en miljöbalk är, enligt föreningens uppfattning, bra och

bör ge goda förutsättningar för den samordning som behövs. Även i övrigt finns

det i betänkandet många förslag till nyheter och skärpningar i lagstiftningen

som naturskyddsföreningen anser är viktiga att ta fasta på. Några av de

viktigaste förslagen är

-miljökvalitetsnormer

-skärpt stoppregel

-tillståndsplikt för främmande arter och genmodifierade organismer

-skärpta bestämmelser för markavvattning

-talerätt för ideella organisationer

 Dessa förslag kan kritiseras i sina detaljer men är i grunden mycket

betydelsefulla. Med en kombination av miljökvalitetsnormer och en effektiv

stoppregel kan man t.ex. lägga grunden för en lagstiftning som utgår från

tillståndet i naturen och naturens egna toleransramar. Det är således enligt

naturskyddsföreningens uppfattning utomordentligt viktigt att det fortsatta

arbetet med att utforma en miljöbalk utgår från dessa förslag från

Miljöskyddskommittén. - - - Det finns emellertid samtidigt en hel del förslag

och inslag i betänkandet som föreningen är kritisk till eller har synpunkter på.

Rent allmänt kan sägas att föreningens kritik i första hand rör lagtekniska

frågor. Den föreslagna miljöbalken är på område efter område alltför otydlig,

allmänt formulerad och svårtolkad. På några håll kan man dessutom utläsa

avsiktliga eller oavsiktliga försvagningar av lagstiftningen, något som knappast

rimmar med direktiven.

2.66 Sveriges advokatsamfund: Advokatsamfundet, som visserligen inser att det

föreligger ett behov av en samordnad lagstiftning på miljöområdet och som därför

i och för sig kan ansluta sig till tanken på en sådan, vill emellertid redan

inledningsvis uttala att det föreliggande förslaget till miljöbalk i flera

avseenden inger betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkter och från andra

synpunkter. Förslaget kan därför inte läggas till grund för lagstiftning utan en

genomgripande omarbetning.

2.67 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen:

Organisationerna anser att väsentliga delar av förslaget om införande av en

miljöbalk måste omarbetas innan de kan läggas till grund för lagstiftning. Ett

ekonomiskt perspektiv - både nationellt och internationellt - måste utvecklas

och omfattande konsekvensanalyser genomföras för att säkerställa rimliga

prioriteringar och nödvändiga effektiviseringar i miljöskyddsarbetet. - - - Den

grundläggande svagheten i det nu presenterade arbetet med förslag till en ny

miljöbalk ligger i att de ekonomiska aspekterna på samhällsutvecklingen och dess

betydelse för en effektiv miljöpolitik i så ringa grad beaktats i arbetet.

Likaså saknas i många fall det internationella perspektivet på miljöfrågorna.

2.68 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Kretsloppstänkande och resurshushållning är

självklara förutsättningar för ett livskraftigt och uthålligt jordbruk. De är

även nödvändiga ingredienser för en utveckling mot ett långsiktigt uthålligt

samhälle. Ett modifierat synsätt vad gäller principen förorenaren betalar är

dock nödvändigt för de areella näringarna. LRF framhåller också att det med

sektorsansvar inte automatiskt eller i alla situationer följer ett ekonomiskt

ansvar. Förbundet ser vissa risker för missbruk av försiktighetsprincipen

speciellt om den tillämpas inom naturvårdsområdet.

2.69 Svenska kraftverksföreningen: Det nu framlagda förslaget uppfyller i och

för sig kravet på en samordning. Däremot är det mycket tveksamt om ett

genomförande av förslaget skulle underlätta en smidig och effektiv tillämpning.

En sådan förutsätter ett betydande mått av klarhet, så att de prövande och

normgivande myndigheterna ges tydliga spelregler, vilket i direktiven

framhållits såsom särskilt eftersträvansvärt. Förslaget tillgodoser knappast

detta behov. Utredningen har alltför mycket betonat det andra målet - att ge

ökad tyngd åt miljökraven - och därvid föreslagit skärpningar av

tillåtlighetsreglerna i miljöskyddslagen, vilka i flera avseenden är både

orealistiska och omotiverade. Miljöstörande verksamheter som idag prövas enligt

miljöskyddslagen - främst industriprocesser av olika slag samt kommunala

avloppsanläggningar och andra offentliga verksamheter - har i nuläget, bl.a.

till följd av miljöskyddslagens aktsamhetsregler en miljöstandard som svarar mot

högt ställda mål. Detsamma kan dock inte sägas om verksamheter i bl.a.

jordbruks- och trafiksektorerna, vilka inte inryms under miljöskyddslagens

tillståndsplikt. Denna skevhet borde kommittén ha analyserat grundligare än vad

som skett. Vad som främst brister är att verksamheter som faller utanför

miljöskyddslagens tillståndsplikt inte blir föremål för kritisk granskning på

samma sätt som verksamheter med tillståndsplikt. Inte minst gäller detta

trafiksektorn. Trots direktivens klara anvisning till kommittén att överväga

förslag ägnade att intensifiera miljöskyddsarbetet såvitt avser trafiken och att

harmonisera lagstiftningen i vad avser trafikens miljöfrågor med annan

lagstiftning så att likartade utgångspunkter skapas för de olika

samhällssektorerna, är det tunt med sådana förslag i utredningen. Direktiven

anger att lagstiftningen bör innehålla för trafikslagen särskilt anpassade

regler om tillståndsprövning. Detta har beaktats såtillvida att utredningen

föreslagit särskild tillåtlighetsprövning hos regeringen av de allra största

trafikanläggningarna (vägar, flygplatser, hamnar och farleder med betydande

nationell eller regional påverkan). Någon tillståndsprövning motsvarande den som

sker för tillståndspliktiga företag enligt miljöskyddslagen har däremot inte

föreslagits. En bättre problemanalys skulle ha visat, att en skärpning av

miljökraven visavi redan tillståndspliktiga företag inte är angelägen, medan

däremot behovet är stort av att låta företag som idag inte har tillståndsplikt

omfattas av sådan. Analysen skulle sannolikt också ha visat att detta skulle

kunna åstadkommas inom ramen för nu gällande lagstiftning, varför en ny

miljöbalk från denna synpunkt inte är någon påträngande angelägenhet.

2.70 Värmeverksföreningen: Värmeverksföreningen tillstyrker

-miljöbalken som en ramlag och ett sätt att samla gällande lagar inom samma lag,

-förslaget att inom ett visst geografiskt område utbyta skyddsåtgärder mellan

 skilda miljöpåverkande verksamheter.

 Värmeverksföreningen avstyrker

-formuleringen av 3 kap. 9 §. Andra stycket måste omformuleras så att ekonomin

 också beaktas, annars kan följden bli negativ för fjärrvärmen och miljön,

-formuleringen av stoppregeln i 3 kap. 7 § måste omformuleras så att den blir

 mindre kategorisk.

 Värmeverksföreningen anser

-att förslaget i alltför hög grad inriktats på skärpningar för verksamheter, som

 redan har tillståndsplikt,

-att en skyldighet för kommunerna att mäta kommer att öka kunskapen och

 underlätta bedömningen vid nyetableringar,

-att miljöskyddsavgiften bör återföras till branschen på samma sätt som

 NOx-avgiften,

-att normerna kan få orimliga konsekvenser, om inte hänsyn till tekniska och

 ekonomiska faktorer tas vid tillämpningen,

-att det är mycket viktigt att branschintressen får möjlighet att medverka vid

 normernas urformning,

-att företag, som bedriver verksamhet vid flera anläggningar, skall kunna få en

 tillsynsmyndighet för alla anläggningarna.

2.71 Landsorganisationen i Sverige, LO: I det interna handlingsprogram som

enligt arbetsmiljölagen skall finnas i varje verksamhet bör också verksamhetens

konsekvenser för den yttre miljön medtas. Därvid gäller också att planer för

information och utbildning också för yttre miljöfrågorna måste finnas

upprättade. Eftersom det kan uppkomma situationer där utsläpp eller annan

påverkan medför allvarliga störningar för den yttre miljön och rättelse ej kan

nås på annat sätt, bör det som LO har uttryckt i sitt ovan nämnda

handlingsprogram ges rätt för lokal facklig organisation via sitt skyddsombud

att ingripa med ett avbrytande av arbetet, på samma sätt som gäller enligt

arbetsmiljölagen. För att stödja skyddsombuden i dessa ärenden bör det också

lagmässigt anges att den lokala fackliga organisationen skall ha rätt att

tillkalla berörda myndigheter.

2.72 Föreningen skogsindustrierna: Skogsindustrierna föreslår att

miljöskyddskommitténs förslag överarbetas inom kommittén innan de läggs till

grund för lagstiftning. Om detta inte är möjligt måste väsentliga justeringar

göras under den politiska behandlingen. Bakgrunden är bl.a. följande:

-De samhällsekonomiska konsekvenserna har inte utretts.

-Förslagen skapar en komplicerad och svårbedömd situation för industrin och

 näringslivet i övrigt. Viljan att investera i Sverige kan påverkas negativt.

-Tillräcklig hänsyn har inte tagits till behovet av skälighetsbedömningar.

-Rättskraften i beviljade tillstånd urholkas allvarligt för den tillstånd-

 spliktiga industrin.

- Nya styrmedel i form av generella föreskrifter, miljökvalitetsnormer,

 åtgärdsplaner, stoppregel och överklaganderegler har utformats så att de kan

 bidra till att projekt inom samfärdsel, industri och andra sektorer försenas

 eller blockeras i stor omfattning.

2.73 Skogsägarnas riksförbund: Utredningen har uppenbarligen inte förmått eller

givits tid att belysa hur förslagen påverkar skogsbrukets framtid. Någon

samordning i lagstiftningen som skulle leda till rationaliseringar och minskad

byråkrati redovisas inte heller. Kommitténs ensidiga sätt att se på de areella

näringarna bäddar för driftsproblem i företagen då besluts- och förfoganderätten

urholkas och ett kostnadsineffektivt naturvårdsarbete för samhället genom

dubbellagstiftning och växande byråkratisering. Miljöskyddskommittén måste

därför i sitt avslutande arbete bättre analysera konsekvenserna för skogsbruket

av de lagda förslagen och därmed beakta både direktivens riktlinjer och vad som

anförs i övrigt i detta yttrande.

3 Grunderna för en ny lagstiftning

3.1 Den lagtekniska utformningen

3.1.1 Riksdagens ombudsmän, JO: Kommittén har lagt fram ett förslag till

miljöbalk, i vilken samlats ett stort antal lagar på miljö- och

hälsoskyddsområdet. Dessa lagar har delvis sammanfallande syften, nämligen att

skydda människors hälsa och miljön etc. De är ändå på flera sätt mycket

olikartade till syfte, innehåll och utformning. Som kommittén har framhållit

medför en samordning av de nu existerande lagarna till en enda sammanhållen

miljöbalk med nödvändighet att balken, för att regleringen inte skall bli

oöverskådlig, ges karaktär av en ramlag vari tas in endast bestämmelser av mer

grundläggande karaktär. Övrig reglering som befinns nödvändig måste genom

delegation från riksdagen överlåtas till regering och myndigheter. En stor del

av sådana regler som idag återfinns i lag kommer således framdeles att

återfinnas i förordningar och föreskrifter, utfärdade av regeringen och de inte

så få myndigheter som berörs av balkens regler. Omfattningen av de normer som

sålunda kommer att beslutas på lägre nivå än lagnivå är nu inte möjlig att

bedöma. Anledning saknas emellertid att anta annat än att reglerna kommer att

bli mer omfattande än vad som idag är fallet. Det är heller inte orimligt att

anta att de generella föreskrifter som beslutas på myndighetsnivå knappast

kommer att uppvisa den enhetlighet i normeringen som synes efterlysas i

kommitténs direktiv. Mot denna bakgrund kan ifrågasättas om ett av angivna

syften med översynen, nämligen att underlätta överblicken och tillämpningen av

lagstiftningen på området, kommer att uppnås genom förslaget till miljöbalk.

Förslaget leder visserligen till en enhetlig syn på miljö- och

hälsoskyddsområdet och till enhetliga lösningar av vissa grundläggande frågor.

Emellertid kommer berörda myndigheter, var och en inom sitt område, att ha att

tillämpa ett i förhållande till dagsläget sannolikt ökat antal regler i

förordning och myndighetsföreskrifter. Allmänhetens möjligheter att i framtiden

skaffa sig kunskaper om vilka regler som gäller på skilda delar av miljö- och

hälsoskyddsområdet och för hushållningen med naturresurser torde knappast bli

enklare än idag. En blivande företagare som vill undersöka vilka krav som ställs

på den verksamhet han avser att bedriva och om tillstånd krävs för verksamheten

och vilken myndighet som i så fall skall pröva en ansökan därom, får ingen

ledning i balkens regler.

 Miljöskyddskommittén har på grund av tilläggsdirektiven, vilka i sin tur

grundats på beslut av riksdagen, i sitt arbete inte haft att undersöka

möjligheten att reformera och samordna de olika miljölagarna på annat sätt än

genom att sammanföra dem i en lag eller i en balk. Kommittén har på den korta

tid som stått till förfogande arbetat fram ett sådant förslag. Resultatet ger,

som jag ovan antytt, vid handen att en på detta sätt sammanhållen lagstiftning,

avsedd att reglera från varandra skilda verksamhetsområden som har endast det

gemensamt att de har betydelse för människors hälsa och för miljön, med

nödvändighet måste bli av så översiktlig karaktär och kräva en så omfattande

reglering på lägre nivåer, område för område, att som slutresultat den

eftersträvade samordningen och enhetligheten ändå inte torde kunna

upprätthållas. Det övergripande syftet med en reformering av regelverket på

miljö- och hälsoskyddsområdet måste självfallet vara att åstadkomma regler som

ger goda förutsättningar för att statsmakternas ambition att förbättra miljön

och människors hälsa också uppnås. Att sträva efter att samla all lagstiftning

på detta vidsträckta område i ett enda lagkomplex, en miljöbalk, kan enligt min

uppfattning knappast anses ha något värde i sig. Som framgår av betänkandet

måste också vissa av de nuvarande lagar som har stor betydelse för miljöfrågor,

såsom vattenlagen (1983:291) och plan- och bygglagen (1987:10), och för

människors hälsa, såsom arbetsmiljölagen (1977:1160), hållas utanför balken. En

alternativ väg att gå för att reformera miljö- och hälsoskyddslagstiftningen

skulle enligt min mening vara att, med utgångspunkt i de skärpta krav på

miljöskydd, hälsoskydd och utnyttjande av naturresurser som anses önskvärda och

med en strävan att så långt möjligt åstadkomma från lagteknisk synpunkt

enhetliga regler, göra en grundlig översyn av nuvarande reglering område för

område. Det kan inte uteslutas att därigenom skulle kunna uppnås ett mer

lättillgängligt regelkomplex. Behovet att från riksdagen delegera omfattande

regelgivning skulle i så fall sannolikt kunna minskas. Mot bakgrund av vad som

ovan anförts är jag närmast benägen att avstyrka att förslaget till miljöbalk nu

läggs till grund för kommande lagstiftning på området. I det fortsatta

lagstiftningsarbetet bör på sätt ovan antytts möjligheten att reformera den på

de skilda områdena gällande lagstiftningen först övervägas.

3.1.2 Kommerskollegium: Kommerskollegium stödjer miljöbalkens ändamål, men menar

att förslagen ibland ger utrymme för subjektiva bedömningar. Inte minst utifrån

det handelspolitiska regelverket är det viktigt med klara definitioner. Vaga

formuleringar som exempelvis "skydd för välbefinnande" - 2 kap. 9 § - kan bli

svårtolkade i handelspolitiska sammanhang. Ett annat exempel är 16 kap. 1 § som

stadgar att vid hantering av biotekniska produkter hänsyn skall tas till

"etikens grunder". Det finns även en oklarhet i begreppet "miljöpåverkan" i

2 kap. 6 § samt kravet i 9 kap. 1 § 2 st på upprättande av

miljökonsekvensbeskrivningar där "... en verksamhet, hanteringen av en kemisk

eller bioteknisk produkt eller av en vara eller någon annan åtgärd kan befaras

medföra betydande påverkan på människors hälsa eller miljön eller äventyra en

långsiktigt god hushållning med naturresurser...".

3.1.3 Kustbevakningen: Kustbevakningen delar kommitténs grunduppfattning att

miljölagstiftningen måste vara tydlig, begriplig och enhetlig, så att man kan

skaffa sig kunskap om vad som gäller. Miljöskyddskommitténs förslag till

miljöbalk är i stor utsträckning en ramlag som skall kompletteras med

regeringsförordningar eller myndighetsföreskrifter. Detta kan komma i konflikt

med möjligheten att skaffa sig kunskap om vad som gäller. Från synpunkten som

övervakningsmyndighet är det därför angeläget att bemyndigandena att meddela

skilda slag av föreskrifter i möjligaste mån begränsas så att regelfloran inte

växer med påföljd att regelverket blir svårt att överblicka.

3.1.4 Folkhälsoinstitutet: Den nuvarande skrivningen i lagtexten ger utrymme för

oklarheter och gör texten svåröverskådlig. Så talas t.ex. i 1 kap. 1 § om "en

hälsosam och god miljö att leva i", i 2 § om att "skydda mot störningar som kan

orsaka skador eller olägenheter", i 3 § att "skador skall förebyggas" men

olägenheter nämns inte, i § 4 att "förebygga ohälsa". I 2 kap. 2 § talas om att

förebygga hälso- eller miljöskador, i § 9 talas om "undanröjande av olägenheter"

men inte skador, etc. Terminologin bör ses över så att den används på ett

konsistent sätt i lagtexten.

3.1.5 Statens Järnvägar, SJ: Ramlagslösningen får inte innebära att lagtexten

blir innehålls- och verkningslös. De gällande reglerna skall återfinnas i lagen,

annars är inte mycket vunnet jämfört med dagens situation. I

Miljöskyddskommitténs förslag saknas - enligt SJs mening - i alltför stor

utsträckning precisa handlingsregler som kan förstås och tillämpas av dem som

omfattas av lagen. Sådana bör kunna arbetas in utan att ramlagens flexibilitet

går förlorad. Miljöskyddskommitténs skrivning innebär att krav och regler i för

liten omfattning ingår i lagtexten. De blir i stället en funktion av i värsta

fall mycket varierande tolkningar och framför allt - beroende av den praxis

regeringen upprättar vid tolkningen av bestämmelserna. På så vis skapas i och

för sig handlingsfrihet för den aktuella regeringskonstellationen, men det sker

till priset av enhetliga och rättvisa miljöregler för marknadsaktörerna. Om

miljöhänsyn verkligen skall kunna bli ett konkurrensmedel mellan företagen -

något SJ starkt förespråkar och försöker tillämpa - så krävs det klara besked om

vilka regler som gäller i miljölagstiftningen, och dessa regler skall vara lika

för alla. Regler och krav skall så tydligt som möjligt anges i lagarna, det är

en förutsättning för en väl fungerande marknadsekonomi. Detta gäller

naturligtvis även för miljölagstiftningen.

3.1.6 Statskontoret: En fortlöpande rapportering av lagtillämpningen till

riksdagen torde behövas. Processen att ta fram föreskrifter av olika slag

behöver troligen utvecklas. Medverkan däri kan behöva vidgas,

branschöverenskommelser utformas som alternativ eller komplement. De generella

föreskrifterna/normerna ställer även krav på nya former för ensartade

bedömningar av risker och överväganden om samhälleliga kostnader/intäkter.

Enligt direktiven skulle kommittén också överväga hur lagändringarna kan bidra

till att öka effektiviteten i myndigheternas verksamhet och redovisa de

rationaliseringar, även samhällsekonomiskt, som kan åstadkommas genom en

miljöbalk. Betänkandet behandlar emellertid inte dessa frågor på ett sätt som

tillnärmelsevis svarar mot direktiven. På ett flertal områden går förslagen inte

längre än vad som svarar mot lagtextens bemyndigande, "regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer får" etc. Ändock anser vi att kapitel 19, som

behandlar ansvars-, organisations- och resursfrågor, är ett värdefullt underlag

för den pågående utredningen om organisation inom miljöområdet (M 1993:04).

Lagstiftningen bör även vad gäller själva balken ses som en fortgående process.

Vattenlagen kan vara en författning som närmast bör komma i fråga att införliva

med balken.

3.1.7 Riksrevisionsverket, RRV: Utredningen har i huvudsak valt en modell med

ramlagstiftning varvid merparten av de specificerade kravreglerna hänskjuts till

förordningar utfärdade av regeringen och föreskrifter utfärdade av olika

sektormyndigheter såsom Naturvårdsverket, Boverket, Socialstyrelsen,

Kemikalieinspektionen och Strålskyddsinstitutet. Det angivna motivet synes

främst vara att minska lagtextens omfång. RRV anser att utredningen borde ha

presenterat en analys av hur den föreslagna modellen med miljöbalk, förordningar

och av olika myndigheter utfärdade föreskrifter påverkar dem som har att

tillämpa lagen, dvs. verksamhetsutövare, tillsynsorgan och rättsinstanser. Det

kan vara så att tillsynsmyndigheters arbete försvåras av att konkretiseringarna

av lagparagraferna står att finna i så många olika källor.

3.1.8 Boverket: Balkens ramlagskonstruktion med bemyndiganden påverkar i

oförutsebar omfattning ansvarsfördelningen inom området miljö. Balkens

konstruktion med bemyndiganden är nödvändig, med tanke på det omfattande område

som balken skall täcka. Det är likafullt en allvarlig brist att det i nuvarande

skede är omöjligt att överblicka hur systemet kan komma att fungera med avseende

på ansvarsfördelning och tillämpning och vilken ambitionsnivå som därvid kommit

att kunna hållas. Organisationsförändringar utreds separat och förslag finns

inte inom remisstidens utgång. Ansvarsfördelningen mellan stat och kommun och

inom staten finns därför inte klarlagd. Detaljer av stor betydelse för

tillämpningen, såväl inom som utom balken, kommer enligt balken att formuleras

genom regerings- eller andra myndighetsföreskrifter. Även i detta avseende är

ansvarsfördelningen således oklar. Den omfattande bemyndighetsmöjligheten kan

beskrivas så, att riksdagen överlämnar lagstiftningsmakten på miljöområdet till

regeringen för vidare delegation. Boverket avstyrker en sådan utveckling. Det är

en angelägen fråga, att fördelningen av ansvar mellan lagstiftande,

verkställande eller förvaltande makthavare görs efter välgrundad analys med

överblick av helheten, vilket således ännu inte är fallet. Miljöbalken ger

uttryck för höjda ambitioner i de inledande principerna om syfte m.m. Det är en

nödvändig och lovvärd utveckling av lagstiftningen på området. Den eftersträvade

samordningen av prövningarna har inte genomförts fullt ut, men innebär i många

fall en förbättring. Grunden för miljöarbetet borde vara att hitta ett samspel

mellan individuellt ansvar och sektorsansvar som utgår från förutsättningarna i

det aktuella geografiska området. Det bör avspeglas både i lokalt, regionalt,

nationellt och globalt perspektiv. Det är Boverkets ambition att medverka till

att finna entydiga och gemensamma grunder för detta miljöansvar, konkretiserat

genom tillståndsprövning och fysisk planering. Förslagen i yttrandet skall ses

som uttryck för denna strävan.

3.1.9 Fiskeriverket: I kapitel tre ges grunderna för en ny lagstiftning. De mål

som definierats överensstämmer med de grundläggande principer som på senare år

kommit till uttryck i internationella konventioner, vid Naturvårdsverkets

aktionsplanearbete m.m. De är grundläggande även när det gäller miljöproblem och

fiske. Den föreslagna lagstiftningen har i möjligaste mån anpassats till EG:s

rättsregler som i vissa avseenden är mindre långtgående än de svenska.

Fiskeriverket instämmer i utredningens uppfattning att principen bör vara att vi

håller fast vid vår högre ambitionsnivå och avvaktar att EG kommer i kapp i

stället för att göra lättnader i vår miljölagstiftning.

3.1.10 Närings- och Teknikutvecklingsverket, NUTEK: För att kunna uppnå

miljöbalkens högt ställda ambitioner är självfallet de administrativa styrmedlen

i form av lagar och förordningar i kombination med sanktioner av central

betydelse. Denna lagstiftning måste dock kombineras med andra åtgärder för att

de långtgående omställningarna skall kunna genomföras. NUTEK noterar att behovet

av ekonomiska styrmedel kommenteras i betänkandet, men de ligger i allt

väsentligt utanför själva miljöbalken. Informativa styrmedel behandlas inte i

betänkandet såvitt NUTEK kunnat finna. Inte heller behandlas frågan om balansen

mellan de olika styrmedlen och samordningen dem emellan.

3.1.11 Kammarkollegiet: En ramlagstiftning har såväl för- som nackdelar. Till

nackdelarna hör att en sådan lag måste fyllas ut med föreskrifter som till slut

kan göra hela regelverket svårare att överblicka. Det är då viktigt att de

bestämmelser som finns i ramlagen är helt klara och entydiga. Kollegiet har

noterat att det i avsnittet om miljökvalitetsnormer finns en otydlighet. I

specialmotiveringen till 8 kap 1 § (sid 63 ö) sägs "Av andra stycket framgår att

miljökvalitetsnormer i fråga om hälso- eller miljöskydd skall grunda sig på

vetenskapliga kriterier". Att det skall vara vetenskapliga kriterier framgår

emellertid inte av lagtexten.

3.1.12 Konkurrensverket: Miljöbalken är utformad som en ramlag, vilket bl.a.

innebär att ändringar i regelsystemet kan genomföras snabbt när ändrade

förhållanden påkallar det, vilket är av betydelse bl a med hänsyn till det

kommande EES-avtalet och ett eventuellt framtida svenskt EG-medlemskap.

3.1.13 Statens naturvårdsverk: Förslaget till miljöbalk är utformat som en

utpräglad ramlag. Förslaget innehåller därför bemyndiganden för regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter i ett

stort antal avseenden. Enligt Naturvårdsverkets uppfattning är denna ordning

lämplig av flera skäl, främst p.g.a. att lagstiftningen bör anpassas till

kunskaps- och teknikutvecklingen med så små fördröjningar som möjligt. Sådant

regelarbete som fordrar specialistkunskaper i tekniska och andra frågor kan

bedrivas av centrala förvaltningsmyndigheter. Naturvårdsverket välkomnar och

tillstyrker bl.a. följande grundläggande förslag från kommittén: de mål och

grundläggande principerna som skall gälla för miljöarbetet; tillförsäkra

människor en hälsosam och god miljö, bevara biologisk mångfald, bevara

kulturlandskapet och skapa förutsättningar för en hållbar utveckling av

samhället. Verket föreslår att även hushållning med naturresurser tas in bland

målen.

3.1.14 Statens råd för kärnavfallsfrågor, KASAM: Det är varken möjligt eller

lämpligt att i lag detaljreglera alla de otaliga verksamheter och situationer

som de miljövårdande myndigheterna ställs inför. KASAM ansluter sig därför till

principen om en ramlag, med stöd av vilken regeringen kan utfärda föreskrifter.

Självfallet måste sådana föreskrifter grundas på ett uttryckligt bemyndigande i

lagstiftningen. I 4 kap. 1 § förslaget till miljöbalk anges uttryckligen att

föreskrifter som meddelas med stöd av balken "skall grundas på de principer som

anges i 1 kap. 1 och 3 §§, på de aktsamhetsregler som anges i 3 kap. och på

kvalitetsnormen enligt 8 kap.". Här hänvisas alltså till preciserade lagrum. Men

i 4 kap. 2 § finns stadganden som ger bemyndiganden för regeringen att också

meddela föreskrifter för att "annars genomdriva riktlinjer eller principer som

riksdagen antagit eller för att uppfylla internationella förpliktelser som

Sverige åtagit sig" (SOU 1933:27 s 86). KASAM känner osäkerhet om riksdagen bör

delegera till regeringen att genom förordningar komplettera miljöbalkens regler

på detta sätt. Konsekvenserna av bristande överensstämmelse mellan reglerna i

miljöbalken och exempelvis senare regerings- och riksdagsbeslut bör utredas

ytterligare (jfr SOU 1993:27 s 339).

3.1.15 Svea hovrätt: Den föreslagna miljöbalken är en utpräglad ramlag. Den

innehåller en rad allmänna bestämmelser som ger uttryck för det goda syftet att

åstadkomma en god miljö i vidsträckt betydelse. Tanken är att bestämmelserna

skall kompletteras med mera preciserade föreskrifter, utfärdade av regeringen

eller den myndighet regeringen bestämmer. Med det tillämpningsområde balken

föreslås få, torde en sådan lösning vara nödvändig. Om balken skulle

kompletteras med mera specifika bestämmelser, skulle möjligheterna att

överblicka den gå helt förlorad. Den valda modellen har emellertid sina givna

nackdelar, inte minst från konstitutionella synpunkter. Bestämmelserna blir i

hög grad abstrakta och har i många fall närmast karaktären av högtidliga

programförklaringar. Man kan fråga sig vilken garanti riksdagen har för att

balkens ambitiösa syften verkligen kommer att uppfyllas och om det är rimligt

att riksdagen i så hög grad delegerar sin lagstiftningsmakt till regeringen. Den

frågan kvarstår även med de begränsningar av föreskriftsmakten som kommittén har

föreslagit i balkens 4 kap.

3.1.16 Kammarrätten i Stockholm: Mot de grundläggande principer för miljöarbetet

för vilka kommittén har uttalat sig har kammarrätten i och för sig inte några

väsentliga erinringar. Det vill emellertid synas som om ambitionsnivån hos

kommittén i en del hänseenden har varit orealistiskt hög när dessa principer

skolat återspeglas i lagtext. Bl.a. m.åste ifrågasättas om man kan gå så långt

som kommittén har gjort i fråga om lagstiftat skydd för välbefinnandet och i

fråga om lagregler om hänsyn till etiska aspekter. Som kommittén framhållit,

torde en miljöbalk få utformas som en ramlag med långtgående normdelegering till

regeringen och förvaltningsmyndigheterna. Detta kan visserligen vid en

jämförelse med nuläget ge ökade möjligheter att överblicka miljöreglerna på

lagnivå. Innebörden blir emellertid å andra sidan att en kvantitativt stor och

ökande andel av författningsmaterian på området kommer att finnas på lägre

författningsnivåer än lagnivå. Betänkandena ger inte något egentligt underlag

för hur denna stora författningsmateria är avsedd att utformas och därmed inte

heller för om några samordningsvinster står att hämta och i så fall vilka. Man

torde snarast få utgå ifrån att antalet regerings- och myndighetsföreskrifter

som utfärdas med stöd av balken eller efter bemyndigande av regeringen efter

hand kommer att bli betydande. Det kan också befaras att sådana föreskrifter

meddelade av flera olika tillsynsorgan kan bli ganska disparata till såväl

innehåll som form. Det vill alltså synas som om de vinster som kan göras i fråga

om överblickbarhet på lagnivå inte kommer att få någon eller i vart fall inte

tillnärmelsevis full motsvarighet på lägre författningsnivåer. Det måste också

bedömas som osäkert om författningsmaterian på området, sedd som helhet,

verkligen kommer att bli påtagligt lättare att tillämpa än de regleringar som

gäller nu.

3.1.17 Stockholms universitet: Fakultetsnämnden anser att förhållandet mellan de

båda portalparagraferna 1 och 2 § i 1 kap. är mindre lyckat. Det är rimligt att

inskränka sig till en allmän syftesförklaring och sedan lämna en redogörelse för

innehållet därhän - det kan t.ex. vara svårt att förklara hur själva den

föreslagna miljöbalken skall verka för att "bevara det levande landskapet" när

jord- och skogsbruksregleringen lämnats utanför. Den föreslagna regeln om

allemansrätten i 5 § hör hemma på annan plats.

3.1.18 Uppsala universitet: Betänkandet skiljer mellan grundläggande principer,

allmänna aktsamhetsregler i form av "vissa riktlinjer", generella föreskrifter,

miljökvalitetsnormer samt - får man förmoda - övriga mera typiska kravregler

(för naturvård, miljöfarlig verksamhet m.m.). Därtill innehåller betänkandet

flera kapitel mer eller mindre direkt hämtade från naturresurslagen. Detta är en

helt omöjlig konstruktion. Kommittén har uppenbarligen inte dragit några

slutsatser av erfarenheterna av hur olika hittillsvarande lagar inom

miljöområdet har fungerat, inte heller tillämpat modern miljörättslig metodik.

Målangivelser i huvudbetänkandet anknyter till uthållig utveckling. Därefter

talas i huvudbetänkandet om grundläggande principer. Den första principen, om

skadeförebyggande åtgärder och att redan risken för skada skall beaktas, ter sig

som en hjälpregel. Den andra, att det som utvinns ur naturen skall kunna

användas och slutligen tas om hand utan att naturen skadas, har en mera oklar

karaktär. Den kan vara ett mål. Om så är fallet, kan målet vara absolut eller

relativt. Den kan också vara en hjälpregel av avvägningskaraktär innebärande att

man, inom ramen för rimliga kostnader, skall favorisera sådant handlande som

medför att det utvunna kan återföras utan att naturen skadas. I så fall är det

inget annat än en del av en substitutionsprincip. Den tredje är polluters pay

principle. Den är ingen regel men görs till regel om lagstiftningen kräver just

detta. I ett sådant fall återspeglar (reflekterar) lagen den principen. Det blir

endast oklarare i betänkandet när man där (s. 20) skriver att det som sägs om

skadeförebyggande åtgärder är en "huvudprincip" som "understöds av hjälpregler"

såsom "principen" om bästa tillgängliga teknik och utbytesprincipen. Den

förstnämnda "vägleder" medan den senare "tillämpas" och "innebär att farliga

ämnen skall ersättas av mindre farliga" (vår kursivering). Oklarheten är också

stor vad gäller kretsloppsprincipen (s. 21). Det förefaller emellertid som att

kommittén inte sett dessa tre grundläggande principer som handlingsregler i sig.

Det förefaller vidare som att kommittén ansett att dessa tre principer delvis

återspeglar miljömålen för balkförslaget. De skulle då närmast ha karaktären av

hjälpregler för tolkningen (av balkens övriga bestämmelser). Vi har utgått ifrån

att det sistnämnda är fallet. Kommittén har till betydande delar valt den senare

huvudlinjen - ramlagslinjen. De skäl för detta som kommittén har anfört (s. 22)

är dock fullkomligt ovidkommande för modern miljövård, nämligen att "balken

skall hålla sig inom rimligt omfång". I klartext innebär detta argument

egentligen att kommittén föreslår att för att begränsa antalet textsidor i det

dokument som benämns "Miljöbalk" så skall dels ett stort antal krav skjutas upp

i tiden, dels dessa krav sättas av annan än lagstiftarna, dels som ett resultat

därav det samlade regelmaterialet bli minst lika omfattande (textmässigt) som

tidigare men därutöver utspritt (på olika förordningar, verksföreskrifter m.m.)

och alltså svåröverskådligt.

 Från rättsvetenskapliga synpunkter torde kunna konstateras att s.k.

ramlagstiftning av de slag som blivit allt vanligare i Sverige sällan är

kvalitetsmässigt likvärdig med annan typ av lagstiftning. Motsatsen är desto

vanligare. Om kommittén har valt ramlagsvägen huvudsakligen för att begränsa

antalet textsidor, har kommittén avstått från att föreslå ett stort antal

betydelsefulla miljöregler utan att ha stöd i vare sig rättsvetenskap eller

beprövad erfarenhet. Frågeställningen kan dock inte begränsas till

ramlagstiftning kontra annan lagstiftningsmetod. Vad som måste lyftas fram i

ljuset är olika metoder för annan lagstiftning än elementär ramlagstiftning. Här

finns en omfattande erfarenhet i svensk rättsvetenskap, inkluderande bl.a.

bruket av rättsliga standarder, från vilket intressanta och fruktbara analogier

kan dras. Miljörättsvetenskaplig litteratur, svensk liksom utländsk, kan bidra

med mycket. Slående har varit att kommittén inte redovisar några fördjupade

studier av utländsk miljörättslig metodik. Det finns omfattande erfarenhet i

olika internationella organ och forskningsinstitut av problem och möjligheter

vad gäller att utforma nationell miljölagstiftning med beaktande av såväl

miljömålen som nationella rättsordningars förutsättningar.

3.1.19 Chalmers tekniska högskola: Kommittén har valt den numera vanliga

ramlagstekniken. Denna lagstiftningsteknik innebär i stora drag att lagstiftaren

(riksdagen) i lagen anger mål och ramar och delegerar detaljregleringen till

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer, i form av förordning och

föreskrifter. Oavsett vad man anser om denna teknik ur effektivitetssynpunkt,

måste konstateras att utrymmet för olika tolkningar av lagen ökar med antalet

delegerade uppgifter. Teoretiskt sett är därför en ramlag mer beroende av

regeringens vilja och förmåga att nå målen än den lagtyp som innehåller

riksdagens direkta regler. Det går emellertid inte från denna teoretiska bas att

uttala sig om ramlagstiftningstekniken borde överges. Däremot kan den synpunkten

uttryckas att det är på tiden att en ordentlig analys beträffande ram-

lagstiftningsteknikens effektivitet utförs.

3.1.20 Forskningsrådsnämnden: Det är också till fördel för miljöfrågorna att den

nya balken uttalar vissa grundläggande principer, som förväntas genomsyra allt

miljöarbete. I 1 kap. 3 § uttalas följande: Skador skall i första hand

förebyggas. Därvid skall redan risken för skador beaktas. Vad som utvinns ur

naturen skall kunna användas och slutligt tas om hand utan att denna skadas. Den

som kan orsaka eller som orsakar skador och olägenheter skall betala kostnaden

för att förebygga eller avhjälpa dem.

 Det är enligt nämndens mening mycket viktigt att den s.k. försiktig-

hetsprincipen (första punktens andra mening) kommer till formaliserat uttryck;

den återfinns f.ö. bland de grundläggande principerna i FN:s Rio-deklaration.

Över huvud taget spelar policyuttalanden av den typ som nu förs in i

miljöbalkens inledande bestämmelser en stor roll med tanke på den typ av

målrationalitet, som präglar den moderna miljöskyddlagstiftningen. I detta

sammanhang vill nämnden även framhålla de allmänna aktsamhetsreglerna (3 kap.

förslaget till miljöbalk, 5 kap. den allmänna motiveringen) som anger grunderna

för hälso- och miljöskyddet. Avsikten är att aktsamhetsgrunderna skall ges sådan

allmängiltig utformning att de kan läggas till grund också för utbildning,

undervisning och opinionsbildning och att de därigenom kommer att genomsyra det

allmänna medvetandet.

3.1.21 Naturvetenskapliga forskningsrådet, NFR: NFR instämmer i de grundläggande

principerna (sammanfattningen s. 20) och finner det speciellt viktigt att

kretsloppsprincipen klart uttrycks. Dock förefaller begreppet "förebyggas"

("Skador skall i första hand förebyggas", kapitel 1, paragraf 3.1) något vagt,

och borde ersättas med "skador skall i första hand undvikas", t.ex. genom de

sedan nämnda följdprinciperna (utbytesprincipen och principen om bästa

tillgängliga teknik).

3.1.22 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Det är bra och ligger i tiden att

miljöbalken utformas som en ramlag, samt att berörda myndigheter får utfärda de

närmare föreskrifter, som behövs för att uppfylla balkens syften.

3.1.23 Länsstyrelsen i Stockholms län: Miljöbalken har utformats som en ramlag

vilket medför såväl för- som nackdelar. Länsstyrelsen finner sammantaget att

ramlagstiftningen av praktiska skäl är den teknik som måste användas för ett

lagkomplex av denna omfattning.

3.1.24 Länsstyrelsen i Uppsala län: Understundom har med visst fog kunnat hävdas

att ramlagstiftningstekniken medfört viss rättsosäkerhet. Eftersom

miljöskyddskommitténs förslag dock innebär att ramlagsbestämmelser i balken

skall kompletteras med bindande och relativt detaljerat utformade regerings- och

myndighetsföreskrifter, torde denna kritik ha mindre bärkraft i detta

sammanhang. Det förtjänar dock att påpekas att ramlagstiftningstekniken ställer

högre krav på tillämpande myndigheter och domstolar än den hittillsvarande

lagstiftningstekniken på miljöområdet gjort. Förslagets karaktär av ramlag

innebär att en jämförelse mellan betänkandet och nuvarande regelsystem är i det

närmaste omöjligt att göra eftersom motsvarigheten till dagens kravregler i

t.ex. miljöskyddslagen kommer att återfinnas först i de med stöd av balken

meddelade föreskrifterna.

3.1.25 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen anser att antalet

bemyndiganden till regering och myndigheter att föreskriva kompletterande regler

är omfattande. Erfarenheten visar att regeringen och de myndigheter som får

befogenhet att utfärda sådana föreskrifter inte alltid genomför detta eller att

det tar orimligt lång tid. I flera fall har det dröjt i flera år innan

föreskrifter har fastställts. I något fall har det inte skett alls. Mot denna

bakgrund föreslås att Miljöbalken i högre utsträckning ges ett innehåll av

tydliga direktverkande regler, eller åtminstone att det tydligare anges att

kompletterande regler skall föreskrivas. 1 kap.: Länsstyrelsen anser att det

angivna ändamålet med balken i huvudsak är bra. Att upprätthålla goda

livsbetingelser för alla naturligt förekommande arter är ett ambitiöst mål. Det

är tveksamt om målet är realistiskt. Viss osäkerhet kan förutses i vad som är

"naturligt förekommande", varför detta bör preciseras. Målet kan dessutom, om

det tolkas ordagrant, leda till att oönskade organismer, t.ex. smittospridare

och skadedjur, inte längre bör hindras från att spridas till landet. Bland mål

och grundläggande principer saknas skyddet av människors upplevelse av naturen,

dvs. skyddet av friluftslivet och de allemansrättsliga värdena. Friluftsa-

spekterna, som utgör viktiga ingredienser i nuvarande naturvårdslag, tycks vara

bortglömda i balkens två inledande paragrafer.

3.1.26 Länsstyrelsen i Gotlands län: Miljöbalken är en ramlag - och måste med

hänsyn till sin omfattning vara så. Samtidigt är genom denna omfattning ett

mycket stort antal aktörer inblandade, i synnerhet på central nivå. Av balken

följer en långt gående föreskriftsrätt. Den myndighet som ges föreskriftsrätt

har ofta ambitionen att uppnå optimalt resultat inom det område den fått

möjlighet att reglera, vilket kan resultera i ett mycket stort antal

föreskrifter. Ett alltför flitigt utnyttjande av delegationsmöjligheterna i

4 kap. till myndigheter som regeringen bestämmer kan resultera i ett

oöverskådligt antal föreskrifter, vilka skall tillämpas av myndigheter längre

ned i hierarkin. Det finns därför anledning att överväga hur många myndigheter

som skall ha föreskriftsrätt. I vart fall måste man vara observant på hur

föreskriftsrätten utnyttjas.

3.1.27 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Eftersom förslaget till miljöbalk, med

nödvändighet, fått formen av en s.k. ramlag, kommer stora delar av dess

materiella innehåll att ges genom förordningar, föreskrifter eller genom praxis.

Detta har till följd att det i vissa delar är svårt att skapa sig en klar bild

av vad förslaget konkret kommer att innebära, och att överskådligheten kan bli

sämre än vad den är idag, särskilt inom områden där flera myndigheter bemyndigas

att ge ut föreskrifter. Ett särskilt problem vad gäller förordningar och

myndigheters föreskrifter är att dessa många gånger inte föregås av något

egentligt remissförfarande. Många av dessa "utfyllande" regler måste tas fram

inom sådan tid att de träder i kraft samtidigt med balken, bl.a. gäller detta

förfarandefrågor och uppbyggnaden av tillsynsorganisationen - för det fall inte

sistnämnda fråga, såsom länsstyrelsen förfäktar, regleras direkt i lagen. Det är

angeläget att så mycket som möjligt av detta grannlaga arbete görs under sådana

former att berörda myndigheter, inte minst länsstyrelserna, ges möjlighet att ge

sin syn på dessa för myndigheten och allmänheten angelägna frågor. En betydande

del av föreskrifterna torde ha sådan karaktär att de måste utfärdas av

regeringen. Länsstyrelsen anser att Naturvårdsverket, som har det övergripande

och samordnande ansvaret för miljövården i riket, i övrigt bör kunna anförtros

att efter samråd med andra berörda centrala verk utforma dessa föreskrifter.

3.1.28 Länsstyrelsen i Hallands län: Genom att lagförslaget delvis är en

utpräglad ramlag går det inte att värdera effekterna av de föreslagna

ändringarna utan att även genomföranderegler, föreskrifter m.m. ses i ett

sammanhang. Resultatet är alltså i högsta grad beroende av den vidare

utvecklingen av bestämmelser inom miljöbalkens tillämpningsområde. Karaktären av

ramlag är inte konsekvent genomförd. I vissa avsnitt av förslaget till miljöbalk

har man infört en mängd detaljföreskrifter.

3.1.29 Länsstyrelsen i Örebro län: Den föreslagna balken är en ramlag, precis

som de flesta lagar som idag gäller på miljöområdet. För att syftet med lagen

skall kunna uppnås, krävs att lagen kan läsas och förstås av dem som skall

tillämpa lagen som tolkare, tillståndsprövare, tillsynsmyndighet och utövare,

utan att dessa besitter en omfattande miljöjuridisk kunskap. Ramlagar måste

kompletteras med förordningar och föreskrifter. I detta sammanhang vill

länsstyrelsen poängtera att förordningar och tillämpningsföreskrifter måste

utformas skyndsamt. Detta arbete bör vara avslutat inom ett år från det att

miljöbalken trätt i kraft. Om inte så sker kommer lagkomplexet att förlora i

trovärdighet. Erfarenheter från t.ex. naturvårdslagens bestämmelse om möjlighet

för regeringen att skydda vissa biotoper i naturvårdslagen, är ett exempel på

hur det inte bör fungera i framtiden. Bestämmelsen infördes för två år sedan,

men någon förordning eller föreskrift har ännu inte fastställts. En del

verksamheter, som exempelvis fordonstrafik och energiproduktion, har stor

inverkan på miljön. Länsstyrelsen vill betona nödvändigheten av att de

principiella utgångspunkter som finns i miljöbalken arbetas in i berörda

särlagstiftningar. Om så görs blir miljöbalken ett betydelsefullt instrument i

miljöarbetet.

3.1.30 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Miljöbalken är i huvudsak utformad som

en s.k. ramlag. Denna teknik är i och för sig förmodligen ofrånkomlig på

miljörättens område. I miljöskyddskommitténs förslag har man dock i många fall

drivit ramlagstekniken så till sin spets att själva "ramen" lyser med sin

frånvaro. Flera bestämmelser (t.ex. 4 kap. 2 § 2 st.och 16 kap. 5 §) innehåller

mer eller mindre generella normgivningsbemyndiganden till regeringen eller

myndighet som regeringen bestämmer att reglera vissa områden utan att närmare

precisera förutsättningarna.

3.1.31 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Ärendehanteringen blir enligt

miljöbalken ett av de viktiga verktygen för att nå miljömålen. En viktig aspekt

på miljöbalken är då att syftet med varje avdelning och paragraf är centralt -

resultatet i miljöarbetet blir en huvudfråga. Miljöbalken får däremot inte ge

upphov till "Miljöbyråkrati" som kan motverka ett praktiskt inriktat, flexibelt

arbete. Den bör ge utrymme för dynamik och en ökad flexibilitet vad gäller

former i arbetet för att uppnå olika miljömål. Det betyder bl.a. att

hanteringsföreskrifter och tekniska anvisningar (tillämpningsförordningar,

verksföreskrifter, allmänna råd) med anknytning till balken inte bör göras för

detaljerade, såvida de inte är av ren normkaraktär. En resultatinriktad

miljöanpassning av verksamheter i samhället måste bygga på tydliga signaler och

krav från ansvariga miljöorgan och ökad kunskap om och förståelse för

miljöhoten, medan viss frihet att välja metoder och endast nödigt reglerade

hanteringsformer kan främja en snabbare anpassning mot målet. Aspekter på t.ex.

rättssäkerhet och insyn/offentlighet bör inte i miljöbalkens regelsystem

motivera detaljbestämmelser som gör hanteringen rigid så att rationell

handläggning och god "kund"-service motverkas. Till denna slutsats bidrar i hög

grad - som ovan sagts - att resurserna för miljöbyråkrati nu minskar och

myndigheterna uppmanas att målinrikta och rationalisera myndighetsarbetet. En

slutsats är alltså att miljöbalkens karaktär av ramlag med syften och ändamål

angivna snarare än former är mycket funktionell, men att funktionen och

myndighetens effektivitet riskerar bli sämre i samma mån som en alltför ambitiös

regel- och formstyrning byggs på lagen. Detta skulle nu riskera att skapa onödig

byråkrati och dålig resurseffektivitet (här avser vi inte eventuella tekniska

normer). Alltför detaljerade bestämmelser kan ta bort fördelen av stor personal-

kompetens hos tillämpande organ. De kan också riskera att snabbt åldras och att

då hindra en dynamisk utveckling av teknik, metoder och arbetsformer. Hög

miljökompetens, förklaringsförmåga och stor tydlighet i miljöbedömningar hos

samhällsorganen är nyckelfaktorer som kan avgöra utvecklingen i miljöhänseenden

i högre grad än ett alltför detaljstyrande regelverk.

3.1.32 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Balken bygger i hög grad på

ramlagstiftning och på att regeringen eller myndigheter skall utfärda

föreskrifter och härigenom ge lagen ett konkret innehåll. Av praktiska skäl är

det nog svårt att komma ifrån denna teknik, men frågan är om inte förslaget går

väl långt i detta avseende. Med den nu gällande lagstiftningen, som mindre

bygger på föreskrifter än den föreslagna balken, har det visat sig att berörda

myndigheter inte utfärdat föreskrifter i erforderlig omfattning inom sina

ansvarsområden. Detta gäller exempelvis Socialstyrelsen, Naturvårdsverket och

Kemikalieinspektionen. Svårigheterna att inom rimlig tid utfärda föreskrifter på

grund av reglerna i begränsningskungörelsen bör också uppmärksammas. En brist i

den nuvarande lagstiftningen är att effekterna av lagstiftningen och konse-

kvenserna av ingångna konventioner m.m. inte följs upp på ett systematiskt sätt.

Behovet av en sådan utvärdering kan förväntas öka i ett system med

ramlagstiftning, som ibland ger uttryck för höga ambitioner, men som för

genomförandet är helt beroende av myndigheternas föreskrifter.

3.1.33 Svenska Kyrkans Centralstyrelse: De angivna miljöproblemgrupperna är i

stort sett heltäckande vad gäller den aktuella svenska miljösituationen. Vi

beklagar att utredningen avstår från att göra någon inbördes rangordning eller

prioritering av vilken eller vilka problemgrupper som är angelägnast att gripa

sig an. Man uppehåller sig enbart vid åtgärdssidan, främst ur ett lagtekniskt

perspektiv, men håller denna viktiga fråga ifrån sig genom att konstatera att

"nationellt finns ett otal åtgärder som måste vidtas för att i samverkan stoppa

den fortskridande miljöförstöringen" men att utredningens uppgift är enbart "att

åstadkomma en ny samlad miljölagstiftning" (s. 234). Intrycket av betoningen av

den lagtekniska utformningen förstärks då EG-harmoniseringen behandlas. Till

uppräkningen av viktiga skyddsobjekt fogas ett antal beslutsprinciper som

försiktighetsprincipen, principen om att skador skall förebyggas, det är

förorenaren som betalar, biologisk mångfald m.fl. För att nå en så effektiv

skyddseffekt som möjligt måste miljöskyddsarbetet ske både förebyggande och

kurerande. Då det gäller medlen att nå de övergripande miljömålen och effektivt

miljöskydd konstaterar utredningen att "allmän medvetenhet är bästa skyddet för

hälsa och miljö" (s. 243). I detta instämmer Centralstyrelsen. Tyvärr utvecklar

Miljöskyddskommittén inte detta viktiga problemområde närmare. Här skulle

folkrörelser och kyrkan kunna uträtta mycket i samverkan med berörda

myndigheter.

3.1.34 Österåkers kommun: För att kunna anpassa lagstiftningen till den snabba

utvecklingen inom miljöområdet är det ändamålsenligt att miljöbalken utformas

som en ramlag. Detaljregleringen skall ske genom föreskrifter och

miljökvalitetsnormer. Vilka effekter lagstiftningen kommer att få blir därför i

hög grad beroende av vilka föreskrifter regeringen och myndigheterna kommer att

utfärda. Detta innebär att det är svårt att idag bedöma konsekvenserna av

utredningens förslag. Det är angeläget att arbetet med dessa föreskrifter och

normer snabbt kommer igång.

3.1.35 Uppsala kommun: De allmänna bestämmelserna i förslagets första avdelning

har en hög ambitionsnivå och ett vidsträckt tillämpningsområde, vilket i sig kan

vara något positivt. Dessa bestämmelser är dock svåra att utforma med precision

och har till stor del blivit tomma och pretentiösa. Kommunen anser det vara av

stor vikt att dessa bestämmelser ges ett realistiskt och genomförbart innehåll,

så att inte lagens trovärdighet urholkas. Kommunen anser att en alltför stor del

av balken bygger på en teknik med ramlagstiftning. Många av balkens bakom-

liggande syften skall genomföras med hjälp av föreskrifter av regeringen och

andra myndigheter. Dessa föreskrifter skall bygga på de allmänna bestämmelserna.

Många av lagförslagets allmänna bestämmelser är dock alltför vaga och oprecisa

för att kunna ge någon vägledning för utfärdandet av sådana föreskrifter. En

annan konsekvens av denna lagstiftningsteknik är att lagstiftningens

genomslagskraft skjuts fram i tiden. Erfarenheter av motsvarande förfaringssätt

visar att det kan ta tid innan föreskrifter meddelas av bemyndigad myndighet.

Att lagen ges ett innehåll genom föreskrifter innebär också att riksdagens roll

som lagstiftare på miljöområdet i viss mån överlåts till regeringen. De negativa

konsekvenserna med denna lagstiftningsteknik kan kanske i viss mån kompenseras

genom att förtydligande av lagtexten och av att möjligheten att utfärda

föreskrifter görs om till en skyldighet.

3.1.36 Eskilstuna kommun: Miljöskyddskommittén har valt att utforma den nya

miljöbalken (MB) som en ramlag i likhet med svensk tradition. Den stora

förebilden har varit lagen om kemiska produkter (LKP) vilken i hög grad bygger

på bemyndigande till regeringen, eller de myndigheter som regeringen bestämmer,

att utfärda föreskrifter som fyller ramarna i lagen och gör den användbar.

Ramlagens stora fördel är att den gör det lätt att genom portalparagrafer låta

regelverket genomsyras av allmänna principer/miljöpolitiska målsättningar som

skall gälla för allt inom tillämpningsområdet. Andemeningen i lagstiftningen kan

utan lagändring uppnås genom att nya föreskrifter kommer till. Ramlagen är med

tanke på eventuellt kommande EG-medlemskap (även EES-avtalet) en utmärkt form

för implementering av EG-direktiv till den nationella lagstiftningen. Inga

lagändringar behövs, endast föreskrifter eller bindande normer som beslutas av

regering eller någon statlig myndighet. Har möjligen harmonisering mot EG blivit

mer än delsyfte i arbetet med att samordna miljölagstiftningen? Problemet med

ramlagstiftning är att den leder till att den demokratiska processen delvis

sätts ur spel genom att riksdagens lagstiftningsmakt i praktiken förs över till

regeringen. Om regeringen är passiv och inte ger ut föreskrifter blir lagen

alternativt verkningslös, eller tar mycket lång tid innan den får verkan, då den

är så allmänt formulerad. I de fall föreskrifter ges ut avser dessa till stor

del undantagen från regeln, dvs. när den inte skall tillämpas.

Miljöförvaltningen anser med tanke på miljöbalkens omfattning samt den stora

mängd föreskrifter som förutsätts komma till stånd att en tydligare och

utförligare samt mer bindande författningsform bör övervägas. Miljöbalkens

portalparagrafer i 1 kap. är enligt vår bedömning att i första hand betrakta som

miljöpolitiska målsättningar. Då "målsättningarna" i MB skrivits ner som

lagregler uppstår enligt miljöförvaltningens uppfattning vissa trovärdig-

hetsproblem eftersom tydliga kravregler som kan garantera måluppfyllelse saknas

på genomförandesidan. Orsaken till detta kan troligen sökas i det faktum att MB,

som tidigare berörts, utformats som en ramlag och därför per definition aldrig

avsetts vara särskilt tydlig. Det är ju trots allt de eventuellt tillkommande

detaljföreskrifterna som avgör hur tillämpningen av de övergripande paragraferna

kommer att bli. Miljöförvaltningen anser att det inledande kapitlet bör

omarbetas och utformas så att det kan användas som tolkningsunderlag för

miljöbalken i övrigt. Vad menas t.ex. med att bevara biologisk mångfald och att

upprätthålla goda livsbetingelser för alla i landet naturligt förekommande växt-

och djurarter?

3.1.37 Katrineholms kommun: Portalparagraferna i miljöbalken ger uttryck för

riksdagens höga ambitionsnivå på miljöområdet. Några invändningar mot detta kan

naturligtvis inte göras. "Att bevara biologisk mångfald och upprätta goda

livsbetingelser för alla i landet och dess omgivande vatten naturligt

förekommande växt- och djurarter" är moraliskt riktigt, högst önskvärt, men

knappast tillfullo genomförbart. Vi har heller inte kunnat återfinna samma höga

ambitionsnivå i balkens aktsamhets/kravregler. Detta minskar tyvärr

trovärdigheten för våra möjligheter att leva upp till miljöbalkens övergripande

mål. Miljöbalken är en extremt utpräglad ramlag. Här återfinns få direktverkande

kravregler. Till övervägande del överlämnas ansvaret för genomföranderegleringen

till regering och myndigheter som fått bemyndigande. Det innebär att reglerna

innehållsmässigt utformas av någon annan än lagstiftaren (riksdagen).

Tidsmässigt börjar reglerna gälla vid en senare tidpunkt än lagens

ikraftträdande. Dessutom saknar balken former för återkoppling till riksdagen om

utfärdandet av föreskrifter drar ut i tid eller inte fullföljs alls. Risken

finns att starka särintressen kan påverka utvecklingen, vilket skulle kunna

innebära att riksdagens direkta inflytande minskar och demokratin urholkas. En

sakkunnig delegation knuten till riksdagen bör tillsättas med uppgift att följa

hur bemyndiganden och framtagning av föreskrifter fortlöper. Det är synnerligen

angeläget att ur ett kommunalt perspektiv och mot bakgrund av erfarenheterna i

fråga om hälso- och sjukvårdslagens tillämpning ytterligare betona risken för

minskat demokratiskt inflytande om en miljöbalk utformas som en extremt

utpräglad ramlag.

3.1.38 Norrköpings kommun: I de första paragraferna i lagförslagets första

kapitel anges att balkens syfte är att skydda hälsa och miljö, bevara biologisk

mångfald och främja en god hushållning med naturresurserna. Men sedan har man

glömt bort den biologiska mångfalden i de inledande kapitlens övriga paragrafer

liksom i lagförslaget i övrigt. Det är olyckligt att detta inte används

konsekvent i alla paragraferna. Man kan tro att bevarandet av biologisk mångfald

inte är lika viktigt som de övriga skyddsvärda faktorerna. Ett av de viktigaste

syftena med skapandet av en miljöbalk är att göra lagstiftningen samstämmig,

tydligare och enklare. Detta är viktigt för att kunna skapa ett effektivt

myndighetsarbete inom miljöområdet. Lagförslaget innebär att själva balken blir

en renodlad ramlag med mycket få detaljer. I stället kommer en mängd

föreskrifter att behövas. Detta kan innebära att tydligheten och enkelheten

försvinner då antalet föreskrifter kan bli mycket stort. Dessutom skapas ett

tomrum till dess att nya föreskrifter har införts, varför resultatet kan bli att

miljöarbetet med stöd av lagstiftning blir ännu otydligare än idag. Man bör

därför öka detaljeringsgraden något på miljöbalkens bestämmelser för att kunna

minska antalet föreskrifter.

3.1.39 Mjölby kommun: Eftersom balken kommer att få karaktären av

ramlagstiftning måste föreskrifter med generell räckvidd kunna utfärdas efter

bemyndigande i balken. Likaså måste konkreta och tydliga

tillämpningsföreskrifter utifrån lokala och regionala förutsättningar utarbetas

med stöd i balken. Sådan detaljreglering kan överlämnas åt regeringen eller de

myndigheter regeringen bestämmer. En av fördelarna med ett sådant system är att

det går fortare att genomföra ändringar i regelsystemet när ändrade förhållanden

så påkallar. Detta är ju förhållandet i stor utsträckning inom

miljöskyddsområdet. Miljöbalkens fyra stora skyddsobjekt är människors hälsa,

den fysiska miljön, den biologiska mångfalden samt hushållningen med

naturresurserna. Mjölby kommun delar uppfattningen att den övergripande

principen i balken därför bör vara, att alla de försiktighetsmått skall vidtas,

som behövs för att tillvarata angivna skyddsobjekt. Visst utrymme bör dock

finnas för skälighetsprövningar i de enskilda fallen. Den s.k.

substitutionsprincipen, som idag återfinns i lagen om kemiska produkter och som

innebär att sådana kemiska produkter skall undvikas som kan ersättas med mindre

farliga, bör införas i balken. Denna princip kommer sannolikt att få karaktären

av generalklausul, vilket innebär att den tillika kan bli föremål för

tolkningsproblem och förenad med vissa svårigheter att tillämpa. Därför

förefaller det vällovligt att med stöd av klausulen utfärda

tillämpningsföreskrifter och övriga erforderliga detaljregleringar. Vidare

tillstyrks principen att vid all hantering av varor skall så långt som det är

möjligt en varas hela livslängd beaktas vid bedömningen av de risker för hälsa

och miljö som varan för med sig. Därvid måste hänsyn tas till återanvändnings-

och återvinningsmöjligheter. Resurshushållning och minskning av de totala

avfallsmängderna bör prioriteras redan i samband med produktionen. Detta bör

också gälla återanvändning och återvinning. Grundläggande

bemyndigandebestämmelser som har generell räckvidd för miljörätten bör tas in i

ett inledande avsnitt i balken. Detsamma bör gälla bestämmelser om

miljökvalitetsnormer liksom bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar. Som

exempel på regelverk som skulle kunna användas för den tekniska utformningen av

balken kan nämnas jordabalken och brottsbalken. Därför tillstyrks utredningens

förslag angående dispositionen, dvs. en avdelningsindelad balk.

3.1.40 Kalmar kommun: Den s.k. användarprincipen (UPP) är viktig och bör utgöra

en av grunderna i MB. Nuvarande formulering av utbytesprincipen måste behållas

för att kemikalietillsynen skall få åsyftad genomslagskraft. En av grunderna för

MB är den av OECD lanserade principen att förorenaren skall betala ("PPP").

Däremot finns inte den av samma organ framförda principen att den som använder

en naturresurs skall betala ("UPP") med bland grunderna till den nya lagen. Då

förslaget till MB omfattar användning av naturresurser finns såvitt vi kan

bedöma inget skäl för att inte låta den senare principen också utgöra en av

grunderna i en ny svensk miljölagstiftning. Den tredje av de principer som nämns

i 1 kap. 3 § bör utvecklas så att det klart framgår att den omfattar såväl PPP

som UPP. Vidare bör det övervägas om inte principen att föreningar och

miljöskador skall motverkas vid källan skall föras in som en fjärde grundsats i

paragrafen. Den tredje av de principer som nämns i den föreslagna 3 § bör även

utvecklas så att det klart framgår att den omfattar såväl PPP som UPP. Det finns

inga bärande skäl till att vi i Sverige skall vänta lika länge med att stadfästa

den senare principen i lag som vi gjort med den förra. Vidare bör det övervägas

om inte principen att föroreningar och miljöskador skall motverkas vid källan

skall föras in som en fjärde grundsats i paragrafen. Det förslag till MB som

kommittén arbetat fram har givits karaktären ramlag. Till ramlagskaraktären hör

ett mycket omfattande bemyndigande till regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter. I många fall börjar MB:s

bestämmelser att gälla först när dessa föreskrifter trätt i kraft. Två

väsentliga betänkligheter kan resas mot detta. För det första innebär det att

riksdagen frånhänder sig sin viktigaste uppgift - lagstiftningsansvaret - inom

ett prioriterat samhällsområde - miljövården. För det andra måste flertalet av

de föreskrifter som följer av bemyndigandena i MB ligga färdiga för beslut den

dag balken skall träda i kraft. Saknas dessa är risken stor att MB inte kommer

att kunna användas i det praktiska miljöarbetet i den utsträckning som är

lagstiftarens intention (jfr. nuvarande status hos § 21 naturvårdslagen). Detta

innebär att övergångstiden från det att lagen antas till dess att den träder i

kraft måste göras förhållandevis lång.

 Ett av syftena med MB är att skapa bättre överblick över miljölagarna. Detta

samt dess karaktär av ramlag gör att det bland dess inledande bestämmelser

behövs ett stort antal definitioner av olika begrepp. Svensk miljölagstiftning

har hittills i stort sett saknat sådana definitioner även av centrala, tekniska

begrepp som t.ex. grundvatten, avfall och spillolja. Ett flertal begrepp kommer

dock att få en definition i och med att EES-avtalet träder i kraft och de däri

ingående EG-direktiven införlivas i svensk miljörätt. Kommittén har i sitt

betänkande inte ansett det nödvändigt att dessa definitioner förs över vare sig

direkt till MB eller till underliggande författningar. Man har i stället anfört

att vid behov i det praktiska arbetet skall hänvisning ske till respektive

EG-direktiv. Denna ståndpunkt kan knappast anses överensstämma med

utredningsuppdraget, där det bl.a. sägs att översynen skall syfta till att öka

överblickbarheten och att all väsentlig lagstiftning som syftar till miljöskydd

skall samlas i en lag. Vi anser att definitionerna i de EG-direktiv som omfattas

av EES-avtalet bör transformeras till svensk lag och på lämpligt sätt införas i

MB.

 Statliga myndigheter kommer genom olika föreskrifter att ålägga kommunerna

uppgifter som egentligen är av statlig karaktär och som inte ger utrymme för

lokala variationer. Detta påverkar både den kommunala självstyrelsen och

kommunens kostnader. Det blir betydligt svårare för kommunerna att få

kompensation för alla olika myndighetsföreskrifter än om regeringen meddelat

dem. Det finns anledning att bättre uppmärksamma ramlagens problem med

samordning, överblick, rimlighet och kompensation vad gäller föreskrifter.

3.1.41 Gotlands kommun: I miljöbalken samlas delar av nuvarande

miljölagstiftning. För att miljöbalken skall kunna hållas inom ett rimligt

omfång har den utformats som en ramlag. Miljöbalken kommer att få sitt

detaljerade innehåll genom föreskrifter som utfärdas av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer. Inför detta arbete måste, enligt vår mening,

riskerna för detaljstyrning från statliga myndigheter genom bemyndiganden och

delegationsmöjligheter uppmärksammas.

3.1.42 Landskrona kommun: En miljöbalk som skall vara ett effektivt rättsligt

instrument för att nå en hållbar utveckling bör innehålla enkla och klara

rättsregler som riktar sig till var och en som påverkar miljön och även till de

myndigheter som skall tillämpa balken. Dessa rättsregler kan utformas så att de

dels är direktverkande, dels utgör direktiv till de myndigheter som skall

utfärda föreskrifter och ange ramarna för miljökvalitetsnormerna. De

direktverkande bestämmelserna som av praktiska skäl måste innehålla en

skälighetsavvägning har formen av allmänna aktsamhetsregler som anger att

effekterna på miljö skall minimeras.

3.1.43 Göteborgs kommun: Vi godtar i allt väsentligt vad som under dessa avsnitt

framförs om behovet och utformningen av en samordning av lagstiftningen. Vi

delar också uppfattningen att en miljöbalk bör vila på de viktiga principer som

kommittén föreslagit. Vi har förståelse för att kommittén väljer att utforma

miljöbalken som en ramlag och att överlåta åt regeringen att meddela de

föreskrifter m.m. som behövs. Vi tillstyrker denna utformning. Samtidigt är vi

medvetna om att värdet av den nya lagstiftningen till kanske övervägande del är

avhängigt av i vilken utsträckning regeringens bemyndigande att utfärda

föreskrifter och miljökvalitetsnormer verkligen kommer att utnyttjas. Många

känner idag besvikelse över att t.ex. lagen om kemiska produkter inte

kompletterats med föreskrifter i större omfattning än som skett. Vi ser därför

helst att i lagtexten inte endast ges möjlighet åt regeringen att utfärda

föreskrifter m.m. utan att en skyldighet införs i någon form.

3.1.44 Marks kommun: Oklarheter som måste klargöras genom omarbetning är bl.a.

att mål och riktlinjer måste tydligare skiljas från konkreta bestämmelser.

Orimligt ambitiösa bestämmelser kan medföra otydlighet om balkens verkliga

innebörd och därmed försvara balken i övrigt. Det måste därför, tydligare än nu,

visas att balkens första del är mål och principer och inte konkret verkande

bestämmelser.

3.1.45 Karlstads kommun: Lagstiftningen rörande miljöfrågor är idag mycket

splittrad. Det är därför mycket väsentligt att miljölagstiftningen samlas i en

Miljöbalk. Denna miljöbalk har i stora delar utformats som en ramlag, vilken

senare skall kompletteras med föreskrifter utfärdade av regeringen eller

myndighet. En ramlag skall givetvis inte vara alltför detaljerad utan mer

preciserade anvisningar måste finnas i särskilda föreskrifter. Detta möjliggör

också relativt snabba förändringar. För att den nya lagstiftningen skall fungera

väl är det emellertid absolut nödvändigt att föreskrifterna utfärdas i omedelbar

anslutning till att den nya Miljöbalken träder i kraft. I annat fall kommer

stora problem att uppstå. Olika kommuner och myndigheter kommer i brist på klara

anvisningar och med utgångspunkt från olika ambitioner att göra olika tolkningar

av lagstiftningen. Enskilda personer kommer också att föra ärenden till prövning

i högre instans för att få fram prejudikat. En sådan ordning leder till att

onödigt många ärenden överklagas och att avgörandet i många frågor fördröjs till

men för såväl enskilda som myndigheter.

3.1.46 Örebro kommun: 1 kap. 1 §. Portalparagraferna är visionära med höga mål

och har formulerats som Rio-deklarationen. I specialmotiveringen finns ingen

kommentar till vad man menar med att bevara levande landskap. Även om man borde

förstå innebörden kan en kommentar till formuleringen bidra till att inte

felaktiga tolkningar görs. Portalparagraferna är så formulerade att de relativt

enkelt utifrån en progressiv miljöpolitik kan brytas ned till lokala

föreskrifter och operativa miljöprogram. 1 kap. 3 §. I denna paragraf formuleras

huvudprinciperna för bästa tillgängliga teknik, utbytesprincipen,

försiktighetsprincipen, kretsloppsprincipen och PPP, d.v.s. principen att

förorenaren betalar. Försurningen, jord- och skogsbruk är exempel i Örebro där

tillämpningen av denna paragraf bör studeras utifrån konsekvensbeskrivningen -

levande landskap och levnadsvanor.

3.1.47 Heby kommun: Utredningen presenterar ett förslag till en ren ramlag. Det

kan ifrågasättas om man inte går lite väl långt i denna sin ambition. Sålunda

reglerar miljöbalksförslaget inte ens vilka myndigheter som skall ha hand om

tillståndsgivning eller tillsyn. Ambitionen borde tvärtom vara att försöka få en

lag med någorlunda substans. Av praktiska skäl kan riksdagen givetvis inte

besluta om alla detaljfrågor, men den borde markera sitt engagemang och

ansvarstagande genom att reglera betydligt mer än vad utredningen föreslår.

Således bör riksdagen anta en miljöbalk som är mindre ram och mera lag än

utredningsförslaget. I sammanhanget är det värt notera att många europeiska

länder har betydligt mer detaljerad lagstiftning än vad Sverige har. Det som är

möjligt i övriga Europa kan väl inte vara omöjligt i Sverige?

3.1.48 Sundsvalls kommun: Förhållandet mellan staten och kommunerna har stor

principiell betydelse när förslaget till miljöbalk skall behandlas. Det är

viktigt att principen om den kommunala självstyrelsen beaktas vid denna

behandling. I miljöskyddskommitténs huvudbetänkande betonas på flera ställen att

miljöbalken av nödvändighet utformats som en ramlag, dvs. att vad som skall

gälla överlämnats till regeringen och statliga myndigheter att besluta om.

Sundsvalls kommun anser att för vissa frågor är en sådan hantering inte lämplig.

Fördelningen av ansvar och arbetsuppgifter mellan staten och kommunerna är av

den arten att den bör behandlas av riksdagen. Departementet bör också enligt vår

mening ytterligare granska om balkförslaget vad gäller ramlagsutformningen i

alla delar överensstämmer med den huvudregel i regeringsformen (RF 8:5) som

anger att föreskrifter om kommunernas befogenheter och deras åligganden skall

meddelas i lag och den undantagsbestämmelse (RF 8:7) som anger att bemyndiganden

är tillåtna i fråga om vissa speciellt angivna ämnen.

3.1.49 Timrå kommun: I balkens portalparagrafer anges vissa krav som återspeglas

bristfälligt i den mera operativa lagtexten. Dagens ökade krav inom hållbarhets-

och kretsloppsprinciper är huvudfrågor som tydligare bör återspeglas i lagtexten

om dessa områden skall ha den betydelse som eftersträvas.

3.1.50 Örnsköldsviks kommun: Det föreligger delvis en bristande koppling mellan

balkens portalparagrafer och den mer operativa lagtexten. Hållbarhets- och

kretsloppsprincipen har exempelvis inte avsatt några spår i de lagtexter som

reglerar avfallsfrågorna. Risk finns att vissa av portalprinciperna genom detta

kan komma att tappa fotfäste och så småningom förlora i betydelse.

3.1.51 Umeå kommun: Miljöbalken, som är en ramlag, bör inte ges en större

omfattning än förslaget nu anger. Risken med ramlagstiftning är

tolkningssvårigheter, som gör rågången mellan politiska beslut och

administrativa åtgärder oklar. - - - Den största förtjänsten ur miljösynpunkt

med den föreslagna lagstiftningen är de skärpningar och delvis nya grepp i de

materiella reglerna som föreslås. Kombinationen av kvalitetsnormer och krav på

bästa teknik har redan i mitten av sjuttiotalet förespråkats av

miljörättsforskaren Staffan[REDACTED_EFTERNAMN]. Angreppssättet är ett kraftfullt verktyg

att genomdriva de normgivande myndigheternas målsättningar för miljön. Det

skapar också förutsättningar för nya lagtekniska lösningar. Att tekniken inte är

helt utan problem torde framgå av betänkandet.

3.1.52 Göteborgs och Bohus Läns Landsting: Vi tillstyrker att miljöbalken

utformas som en ramlag, dels för att kunna användas på ett flexibelt sätt efter

hand som nya behov av reglering uppkommer, dels för att inte bli orimligt

omfattande. Samtidigt anser vi det tveksamt ur demokratisk synpunkt att även

mycket genomgripande reglering får beslutas av regeringen. Så kommer de viktiga

frågorna om ansvarsfördelning mellan myndigheter, om prövning och om tillsyn att

överlämnas till regeringen eller till myndighet som regeringen beslutar. Vi

förutsätter att kommande förordningar utfärdas i nära samråd med berörda

politiska organ på regional nivå och med sakkunniga inom berörda områden. Vi

finner att medan stora viktiga avsnitt av lagen lämnas till regeringens beslut

förelås samtidigt detaljreglering som onödigtvis gör lagen svåröverskådlig och

omfattande. Vi föreslår att onödiga detaljbestämmelser tas bort ur lagen och

regleras i förordning.

3.1.53 Svenska Kommunförbundet: Miljölagstiftningen bör utgå från vad hänsynen

till människor och miljö samt god hushållning med naturresurser kräver.

Lagstiftningen bör utformas med utgångspunkt i de miljöproblem som är kända och

förutsebara i dag samtidigt som den måste vara tydlig när det gäller hur

problemen konkret skall angripas och så långt möjligt lösas. Kommunförbundet har

inget att erinra mot en samlad översyn av lagstiftningen på miljöområdet.

Tvärtom inser förbundet att en mer framåtsyftande lagstiftning på området är

nödvändig. Förbundet förutsätter dock att regelverket utformas på ett sådant

sätt att man åstadkommer en så god kostnadseffektivitet som möjligt i den

samlade miljöpolitiken. Kommunförbundet delar den princip som slogs fast i

riksdagens miljöpolitiska beslut 1991, nämligen att miljöfrågorna måste

genomsyra alla samhällssektorer (den s.k. sektorsprincipen). Varje

samhällssektor är skyldig att inom sitt område - självfallet utifrån en

helhetssyn - utveckla hänsynen till miljön och ta ett mera genomgripande

miljövårdsansvar än hittills. Att en allt större del av miljöreglerna nu

föreslås bli samlade i miljöbalken kan i sämsta fall bidra till att

miljöfrågorna uppfattas som en "egen samhällssektor" och motverka strävan att

bygga in miljötänkandet i alla samhällssektorer och olika slag av verksamheter.

Miljöskyddskommittén har valt att utforma miljöbalken som en ramlag.

Kännetecknande för bestämmelser i en sådan lag är att de är oprecisa och därmed

ger ett betydande tolkningsutrymme för de myndigheter eller domstolar som har

att tillämpa bestämmelserna. En ramlag fylls därför ofta ut med mera detaljerade

regler i regeringsförordningar och andra föreskrifter. Ett huvudskäl för att

utforma miljöbalken som en ramlag har varit att hålla regelomfånget på en rimlig

nivå. Fördelen anses främst vara att riksdagen kan dra upp övergripande

riktlinjer medan detaljerna överlämnas åt regering och myndigheter inom ramen

för de bemyndiganden som ges i balken. På så sätt anses det också gå fortare att

genomföra ändringar i regelsystemet när ändrade förhållanden så påkallar. Ett

system med bemyndiganden framhålls vidare av kommittén som enkelt och effektivt

och därmed fördelaktigt då det i EES-samarbetet liksom i en framtid vid en

eventuell svensk anslutning till EG blir aktuellt att anpassa den svenska

miljölagstiftningen till EG:s regler. - - - Kommunförbundet inser att en ny

samordnad miljölagstiftning - en miljöbalk - inte kan eller bör göras allt för

detaljerad. Hur långt i detaljeringsgrad man bör gå är dock långt ifrån enbart

en fråga om en effektiv och snabb beslutsprocess. Om förslaget till miljöbalk

genomförs, kommer uppenbarligen en icke obetydlig del av de materiella reglerna

att läggas fast av de berörda centrala myndigheterna, bl.a. i form av

miljökvalitetsnormer. En övergång till författningsstyrda miljökvalitetsnormer

innebär enligt förbundets uppfattning en maktförskjutning från kommunerna till

de statliga myndigheterna. Hur stor förskjutningen blir kan inte nu överblickas

eftersom konkretisering av normerna sker först genom senare föreskrifter. Denna

oklarhet kan inte accepteras utifrån kommunernas självstyrelse. Spelreglerna och

ansvarsfördelningen mellan staten och kommunerna måste enligt förbundet läggas

fast med större tydlighet av den centrala politiska makten. Förbundet anser att

det är av största vikt att vi i Sverige håller fast vid vår demokratiska

lagstiftningsprocess, med en väl genomförd beredning innehållande bl.a. rimliga

remisstider av utredningar m.m. innan regeringen lägger lagförslag på riksdagens

bord. Mot bakgrund härav vill förbundet starkt markera att en miljöbalk i

princip skall innehålla de behövliga materiella bestämmelserna även om detta

innebär ett merarbete inom regeringskansliet och riksdagen jämfört med

kommitténs förslag till lagteknisk lösning. Det är enligt förbundet ytterst

viktigt att behålla den öppenhet som vi har i den svenska beslutsprocessen och

vi bör sikta på att detta också skall gälla för EG-frågor. Kommunal medverkan

och insyn i beredningsprocessen inom landet såväl som inom EG i de frågor som

direkt berör kommunerna bör vara en självklarhet utifrån Europakonventionens

regler om kommunalt inflytande på lagstiftningsprocessen. Kommunernas

erfarenheter av lagstiftning uppbyggd på breda bemyndiganden är negativa.

Erfarenheterna visar att denna typ av bestämmelser har en klar tendens att leda

till detaljstyrning från statliga myndigheter på ett sätt som knappast kan ha

varit statsmakternas avsikt vid lagstiftningstillfället. Om bemyndiganden ändå

bedöms som oundvikliga, är det ett kommunalt krav, att dessa innebär att endast

regeringen och inte underlydande statliga verk ges denna möjlighet när det är

fråga om bestämmelser med materiellt innehåll.

3.1.54 Svenska naturskyddsföreningen: Förslaget till miljöbalk är en mycket

utpräglad ramlag med långt gående befogenheter för regeringen eller myndighet

som regeringen bestämmer att utfärda föreskrifter. Det är visserligen svårt att

undvika att ett omfattande regelverk som miljölagstiftningen får karaktär av

ramlag. Kommittén går emellertid för långt. Naturskyddsföreningen anser att

bestämmelser och sanktioner för överträdelser så långt möjligt måste anges

direkt i lagtexten, detta för att på sikt skapa en enhetlig tillämpning av

lagarna och en enhetlig och användbar rättspraxis. Det är således viktigt att

alla de väsentliga reglerna, huvudreglerna, och det handlingsmönster som härtill

är kopplat skall kunna utläsas ur lagtexten. Lagen är trots allt mer tillgänglig

och av högre dignitet än förordningar och myndigheternas föreskifter. Det första

kapitlet i förslaget till miljöbalk innehåller mål och grundläggande principer

för balkens tillämpning. Dessa är emellertid, enligt föreningens uppfattning,

för vaga och alltför allmänt hållna. Inledningskapitlets paragrafer måste, för

att kunna utgöra ett bra tolkningsunderlag och därmed bli verkningsfulla, i

många fall vara betydligt mer utförliga. Avsikten är att det första kapitlet

skall kunna ge vägledning för tolkning och tillämpning av hela miljöbalken. Det

är därför riktigt att, som i förslaget, en avsiktsförklaring formuleras i någon

av de inledande paragraferna. Föreningen anser emellertid att det därutöver

borde varit möjligt att i större utsträckning lägga fast grundläggande

bestämmelser i inledningskapitlet. Den första paragrafen borde t.ex. klargöra

att nu levande och kommande generationer av människor skall tillförsäkras en god

miljö att leva i, att den biologiska mångfalden skall bevaras etc. Detta skulle

ge en tydligare vägledning för de som skall tillämpa balken. Den oklarhet som

finns om den första paragrafens status drabbar särskilt ändamålet att

upprätthålla goda livsbetingelser för alla inom landet och de omkringliggande

vattnen naturligt förekommande växt- och djurarter. Detta ändamål, bevarandet av

den biologiska mångfalden, uttrycks nämligen inte tydligt i den fortsatta

lagtexten. Det blir läsarens sak att försöka förstå att den biologiska

mångfalden innefattas i begreppet miljö. Enligt föreningens uppfattning är detta

inte tillfyllest. Man kan utgå från att många tillämpare av miljöbalken inte

automatiskt kommer att koppla ihop miljöskydd och bevarande av biologisk

mångfald. Deta beror bl.a. på dagens relativt konstlade uppdelning i miljöskydd,

som avser utsläpp m.m. och som regleras i miljöskyddslagen, och naturvård, som

traditionellt till stor del handlar om biologisk mångfald och som regleras i

naturvårdslagen. Miljöbalken bör på ett tydligt sätt integrera naturvård och

miljöskydd. Balkens 2 kap. bör därför innehålla en definition av begreppet miljö

där det uttryckligen förklaras att begreppet också innefattar den biologiska

mångfalden. Alternativt bör den biologiska mångfalden och artbevarandemålet

omnämnas överallt där det är relevant i balken, på samma sätt som den

långsiktigt goda hushållningen med naturresurserna. Naturskyddsföreningen önskar

dessutom att ett långtgående skydd för hotade arter och deras livsmiljöer införs

direkt i lagtexten, gärna bland de allmänna aktsamhetsreglerna. För övrigt

behövs en definition av begreppet biologisk mångfald.

3.1.55 Sveriges advokatsamfund: Bruket av s.k. portalparagrafer i lagstiftningen

bör undvikas. Det är bättre lagstiftningsmetodik att avstå från allmänna

uttalanden och i stället ge lagen en direkt, operativt användbar text.

Förslagets första kapitel kan av detta skäl med fördel utgå. - - - Enligt

samfundets uppfattning innebär lagstiftningsmetoden med ramlagar en avsevärd

risk för godtycke och rättsosäkerhet. För att en ramlag skall tjäna något

förnuftigt ändamål måste den kompletteras med föreskrifter av regeringen eller

myndigheter. Detta innebär att förutsägbarheten om vad som är tillåtet eller

inte minskar, ett förhållande som från rättssäkerhetssynpunkt inger starka

betänkligheter. Det är heller inte tillfredställande med en lagstiftning som i

betydande utsträckning endast innehåller allmänna fraser vars egentliga innehåll

skall eftersökas i förarbeten och uttalanden av lagstiftaren. Enligt samfundets

mening leder en sådan lagstiftningsmetodik, i synnerhet i ett sådant

mångskiftande ämne som det förevarande, endast till oreda med risk för betydande

rättsförluster för enskilda och företag. Om utredningens påstående att den enda

möjlgheten för att få till stånd en samlad miljöbalk är att utnyttja metoden med

ramlag är korrekt finner samfundet att utredningens arbete i så måtto varit

förfelat. Det finns enligt samfundets mening inte något egenvärde i att samla

lagstiftningen på miljöområdet i en särskild balk. För att nå klarhet och reda

vore det bättre om varje särskilt miljöområde fick sin egen reglering i särskild

lag. Samfundet anser alltså att den hittills gällande metoden med skilda lagar

är att föredra framför en miljöbalk enligt utredningens förslag. Det ligger

emellertid i sakens natur, att de skilda lagarna skall samordnas så att de blir

uttryck för samma synsätt på miljöfrågorna, d.v.s. en modern lagstiftning

utifrån gemensamma utgångspunkter.

3.1.56 Grossistförbundet Svensk Handel: De allmänna bestämmelserna i förslagets

inledande kapitel är utformade på ett alltför kategoriskt sätt. Det förefaller

svårt att i praktisk verksamhet översätta kraven på att kommande generationer

inte bara skall leva i en god miljö utan även en hälsosam sådan. Kraven på

bevarandet av den biologiska mångfalden förefaller mer långsiktiga än vad som

fastställdes vid Rio-konferensen 1992. Vi anser att de inledande paragraferna

bör formuleras om för att möjliggöra en praktisk tillämpning av lagstiftningen.

3.1.57 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: 1 kap. 3 §

Det föreslås att texten ges följande lydelse: P 2. Vad som utvinns ur naturen

skall kunna användas och slutligt tas om hand utan att denna utsätts för

oacceptabel påverkan. - - - Såsom Allert Alverborg har anfört i sitt särskilda

yttrande kan det ifrågasättas om inte nödvändiga ändringar varit möjliga att

åstadkomma med förhållandevis enkla medel inom ramen för det befintliga

regelverket. Kommitténs omfattande arbete har således sannolikt gått långt

utöver vad som erfordrats för att uppnå ett väl fungerande system. Balken har

utformats som en ramlag, vilket innebär att en mycket stor del av miljöområdet

kommer att regleras av regerings- och myndighetsföreskrifter. Eftersom flera

myndigheter kan komma att meddela föreskrifter med stöd av balken eller

regeringsbemyndigande finns risk för att föreskrifterna blir dels alltför många

och alltför olika utformade, dels svåra att tolka och tillämpa. - - - En samlad

miljöbalk kan bidra till en förbättrad överskådlighet och ökad effektivitet,

endast under förutsättning att den kompletterande förordnings- och

föreskriftssamlingen utformas rätt. Den eventuella förtjänst som kan uppnås

genom samordningen av de centrala lagarna riskerar annars att gå helt förlorad i

en snårskog av förordningar och föreskrifter. Vi vill i sammanhanget också

framhålla vikten av att förordningar och föreskrifter utarbetas med små och

medelstora företags särskilda behov framför ögonen. Om exempelvis generella

föreskrifter skall få den betydelse som eftersträvas i betänkandet måste kraven

på överskådlighet och tydlighet sättas mycket högt. Annars är risken uppenbar

att regelverket blir omöjligt att tillämpa för andra än miljöjuridiska experter,

vilka för övrigt är sällsynta både inom offentlig förvaltning och näringsliv.

3.1.58 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Miljöskyddskommittén har valt att utforma

miljöbalken som en ramlag. En sådan lag utmärks av att bestämmelserna i den har

karaktär av övergripande riktlinjer. Det ankommer sedan på regering och

underordnade myndigheter att utfärda förordningar och andra föreskrifter inom

ramen för bemyndiganden som ges i lagen. Huvudmotivet för den använda

lagstiftningstekniken är praktiskt betingat. Kommittén anger att med den

ifrågavarande tekniken går det fortare att genomföra ändringar i regelsystemet

när ändrade förhållanden påkallar det. Det betonas särskilt att nya och oväntade

faror snabbt kan dyka upp och vara av så allvarlig natur att de kräver

omedelbara åtgärder. LRF kan, mot bakgrund av de snabba förändringar som

förekommer på miljöområdet, godta ett system vilket lämnar ett visst utrymme åt

att kunna ändra i regelverket utan att varje gång vända sig till riksdagen.

Kommittén har emellertid, enligt LRFs uppfattning, gått alldeles för långt i sin

iver att utforma regler med bemyndiganden.- - - Om praktiska skäl kan anföras

till förmån för ramlagsutformningen, finns det andra skäl som med stor tyngd

talar mot användandet av en sådan lagstiftningsteknik. Användningen av ramlag

innebär en maktförskjutning från riksdagen till regeringen och därefter vidare

till förvaltningsmyndigheterna. Riksdagens inflytande över normgivningen minskar

således, vilket är ett hot mot demokratin. Lagstiftningstekniken i fråga innebär

vidare att risken för godtycke och rättsosäkerhet ökar. Bland

rättssäkerhetsproblemen kan särskilt betonas den bristande förutsebarheten och

den minskade överskådligheten som följer av ett regelverk bestående av

övergripande riktlinjer utfyllda med ett stort antal förordningar och

föreskrifter. Detta i förening med att förordningar och föreskrifter saknar

förarbeten skapar oklarheter om vad som gäller. Enskilda kan härvid tvingas till

överklaganden i ökande omfattning för att komma till sin rätt. Härvid kommer i

fokus frågan om den enskildes rätt till ersättning för överklagandekostnaderna.

Den enskilde har inte rätt till sådan ersättning i förvaltningsprocess även om

överklagandet leder till bifall. Det är av allmänt intresse att klarhet vinnes

om innebörden av gällande bestämmelser. Om sådan klarhet måste vinnas genom

överklaganden från enskildas sida, är det rimligt att det allmänna tar ett

ansvar för den enskildes kostnader för överklagandet. LRF vill peka på de

erfarenheter som finns från byggbranschen som efterhand kommit att regleras

sönder med åtföljande starkt negativa konsekvenser för utvecklingen inom

sektorn.

3.1.59 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: TCO tillstyrker att

lagstiftningen inom miljö- och hälsoskyddsområdet samlas och samordnas så att en

gemensam grund för det framtida arbetet skapas. För att kunna anpassa

lagstiftningen till den snabba utvecklingen inom miljöområdet är det nödvändigt

att miljöbalken skapas som en ramlag. Detaljregleringen bör ske genom

föreskrifter och miljökvalitetsnormer. Det är angeläget att arbetet med

föreskrifter och normer sker målmedvetet och med hög intensitet. TCO stödjer

huvudprinciperna bakom miljöbalken, dvs. försiktighetsprincipen,

kretsloppsprincipen och principen att förorenaren betalar, och anser att dessa

principer bör genomsyra miljöarbetet.

3.1.60 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Grundidén, att balken

är till för att skydda och vårda naturen, förebygga ohälsa och att hushålla med

naturens resurser är bra. Framförallt att det är tydligt markerat att det är

angelägenheter för var och en. Det föreligger delvis en bristande koppling

mellan balkens portalparagrafer och den mer operativa lagtexten. Hållbarhets-

och kretsloppsprincipen har exempelvis inte avsatt några spår i de lagtexter som

reglerar avfallsfrågorna. Risk finns att vissa av portalprinciperna genom detta

kan komma att tappa fotfäste och så småningom förlora i betydelse.

3.1.61 Friluftsfrämjandet: Bland mål och grundläggande principer saknas skyddet

av människors upplevelse av naturen, dvs. skyddet av friluftsliv och

allemansrätt. Friluftsaspekten har en framträdande plats i nuvarande

naturvårdslag, men verkar bortglömd i balkens två inledande paragrafer. Det

finns många anledningar för stat och kommun att skydda förutsättningarna för,

och bevara och utveckla möjligheterna till friluftsliv. Friluftsfrämjandet har i

skriften "Naturen runt knuten " sammanställt en rad goda skäl för kommuner att

satsa på friluftsliv.

3.1.62 Föreningen Skogsindustrierna: De mycket långtgående, allmänt formulerade

målsättningarna bör stramas upp. Lagstiftningen riskerar annars att uppfattas

som orealistisk och förlora i trovärdighet. - - - Hushållning med energi är

väsentlig. Vi måste dock av såväl praktiska som principiella skäl ifrågasätta

lämpligheten av en bestämmelse som i hushållningshänseende jämställer energi

såsom sådan med naturresurser. Om det, såsom framgår av specialmotiveringen, är

de naturresurser som tas i anspråk vid energiutvinning som egentligen avses, bör

detta också framgå av bestämmelsen (2 kap. 5 §). Hushållningen med naturresurser

behandlas emellertid i miljöbalkens 5 och 6 kapitel och bestämmelsen förefaller

därför överflödig.

3.1.63 Greenpeace: I miljöbalkens inledande kapitel anges ett antal

grundläggande principer som skall genomsyra lagen och ligga till grund för

myndigheters och enskildas tillämpning av densamma. Miljöbalken måste ge uttryck

för en högre ambitionsnivå i fråga om hushållningen med naturresurser.

Hushållningsprincipen måste tydligt komma till uttryck i miljöbalkens inledande

kapitel, och därmed få en större tyngd. Enligt Greenpeace mening har

hushållningstänkandet inte fått det genomslag i miljöbalken, som är nödvändigt

för att uppnå en hållbar utveckling. Det måste tydligt markeras, att

förnyelsebara naturresurser endast får uttas i den utsträckning naturen tål, det

vill säga i en takt då förnyelsen inte äventyras. Uttag av icke förnyelsebara

naturresurser bör i princip vara förbjudet. Att en icke förnyelsebar naturresurs

kan återanvändas är inte i sig ett acceptabelt skäl för att tillåta uttag. Mot

bakgrund av detta anser Greenpeace att miljöbalken bör ge uttryck för en absolut

gräns som inte får överskridas ifråga om vilka risker som kan accepteras

beträffande naturresurshushållningen.

3.1.64 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Kommitténs huvuddirektiv att

försöka samla och samordna miljölagstiftningen är en nödvändighet för dagens

miljöarbete. Den nuvarande lagstiftningen speglar inte de tankar och visioner vi

har idag t.ex. Agenda 21, Kretsloppspropositionen m.m. En gemensam miljöbalk ger

ökad tyngd och kraft åt miljöfrågorna.

3.1.65 Sveriges Jordägareförbund: I ett samhälle, baserat på marknadsekonomi,

privat äganderätt och personlig frihet för medborgarna, kan det inte som en

genomgående princip gälla att "den som vill göra något som kan påverka

människors hälsa eller miljö" skall visa att åtgärden inte kommer att medföra

skada eller olägenhet. Tvärtom måste den grundläggande principen i Sverige vara

att människorna själva skall ha förtroendet att bedöma konsekvenserna av sitt

handlande. Den civilrättsliga och straffrättsliga lagstiftningen säkerställer

att människorna handlar i överensstämmelse med samhällets övrordnade mål. Detta

måste gälla även på miljöområdet. Sveriges Jordägareförbund delar i princip

kommitténs uppfattning att skador i första hand bör förebyggas. Principen ger

dock ringa ledning för människornas handlande i det enskilda fallet. Det är

uppenbart att miljön i många fall störs på grund av människornas aktivitet -

produktion och konsumtion - för att öka sin materiella standard. Störningarna är

i de flesta fall förenade med ekonomisk vinning - förbättrade materiella

villkor. Det är just därför den störande åtgärden har vidtagits. Det måste med

skärpa framhållas att miljöskyddet i praktiken handlar om att göra en lämplig

avvägning mellan skadeförebyggande åtgärder och önskemålen om ökat materiellt

välstånd.

3.2 Samordning av lagstiftningen

3.2.1 Justitiekanslern: Avgränsningen av vilka lagar som bör samlas i en

miljöbalk synes vara väl avvägd.

3.2.2 Riksåklagaren: Den vikt vi alla fäster vid miljöfrågor gör det naturligt

att samla lagstiftningen på området till en miljöbalk. Jag biträder därför

kommitténs förslag i detta avseende, trots att detta medför vissa svårigheter

vad avser lagstiftningstekniken på området. Vissa bestämmelser av miljöintresse

måste ju av olika skäl lämnas utanför den föreslagna miljöbalken. Som exempel

kan nämnas bestämmelserna i jordbruks- och skogsbrukslagstiftningen, i

fiskerilagstiftningen och i vattenlagen. Detta speglar enligt min mening de

svårigheter som är förenade med att avgöra vilka författningar som skall föras

in under en miljöbalk som en enda lag.

3.2.3 Kommerskollegium: Internationella förpliktelser med GATT och EES innebär

att tillämpningen måste ske på konkurrensneutralt sätt.Detsamma gäller

användningen av miljöavgifter och andra ekonomiska styrmedel som utredarna ser

som ett alternativ till miljöbalkens administrativa styrmedel. Tillämpningen av

miljöbalkens bestämmelser eller de närmare föreskrifter som beslutas med stöd av

regeringens bemyndigande får inte medföra att diskriminering sker mellan svenska

och utländska operatörer eller mellan olika kategorier av produkter eller

förpackningar.

3.2.4 Överbefälhavaren, ÖB: Enligt ÖB uppfattning bör ekonomiska styrmedel typ

miljöavgifter inte tillämpas på försvarsmakten. Syftet med avgifter är att

minska utsläpp och/eller miljöpåverkan. En avgift kommer dock inte att påverka

den militära verksamheten som styrs av uppdraget från regering och riksdag i

motsats till civil verksamhet som styrs av kommersiella intressen.

3.2.5 Kustbevakningen: Miljöskyddskommittén anser att lagen om åtgärder mot

vattenförorening från fartyg inte bör fogas in i miljöbalken. Kustbevakningen

delar endast delvis denna uppfattning. Kommittén motiverar sitt

ställningstagande med att denna lag - i likhet med kärntekniklagen - innehåller

regler som är utformade utifrån speciella och stränga säkerhetskrav och att

dessa regler snarare riskerar att bli otympligare att hantera och svårare att

överblicka i en miljöbalk än om de behålls i sin speciella lag. - - -

Kustbevakningen anser att utsläppsförbudet för olja i vatten från fartyg i 2

kap. 2 § "vattenföroreningslagen" har så stor likhet med dumpningsförbudet för

avfall att det naturligt hör hemma i en ny miljöbalk. - - - Kustbevakningen

föreslår i första hand att tillämpningsområdet för miljöbalken skall omfatta

även Sveriges ekonomiska zon. Kustbevakningen är samtidigt medveten att en

utvidgning av tillämpningsområdet för svensk miljölagstiftning ställer ökade

krav på övervakningsresurser för att bli meningsfull och att denna fråga

berördes i lagstiftningsärendet om inrättandet av zonen.

3.2.6 Folkhälsoinstitutet: Kommitténs ansats vad gäller strålskyddet är

principiellt riktig, men den leder i praktiken till förödande konsekvenser för

det sammanhållna strålskyddet. Den nuvarande strålskyddslagstiftningen syftar

främst till att skydda människor mot skadig strålning i arbete, sjukvård,

forskning, etc. Den har ett direkt samband med arbetsmiljölagstiftningen som

lämnats utanför miljöbalken, och betonar främst skyddet av människor och inte

miljö eller djur. Strålskyddslagen, liksom kärntekniklagen, arbetsmiljölagen och

hälso- och sjukvårdslagen inryms till stor del inte i miljöbalkens mål och

principer. Det finns därför skäl att avstyrka att strålskyddslagen sprids ut på

flera kapitel i en miljöbalk. Den bör istället antingen lämnas utanför

miljöbalken eller tas in i sin helhet i ett särskilt kapitel i balken.

3.2.7 Statens Järnvägar, SJ: En rad lagverk saknas (Vattenlagen, åtminstone

delar av Plan- och Bygglagen, skogsbruks- och jordbrukslagstiftning m.fl.). Så

stor del av miljöregelsystemet som möjligt måste integreras i Miljöbalken om

inte dess huvudsakliga syfte - samordning och effektivitet - skall gå förlorat.

Detta innebär inte att alla ovan nämnda lagar i sin helhet behöver ingå i

Miljöbalken, men de regler som gäller för utnyttjande av miljön och

naturresurser, samt generella aktsamhetskrav bör ingå. I övrigt kan Miljöbalken

hänvisa till separata lagar (t.ex. på trafikområdet) där tillkommande krav

fastställs. Detta kräver naturligtvis samordning mellan Miljöbalken och dessa

separata lagar. Sådan samordning mellan balken och annan lagstiftning med bäring

på miljön saknas oftast i Miljöskyddskommitténs förslag. - - - Kommittén har i

alltför liten utsträckning stöpt om de lagar man utgått ifrån. Tyvärr kvarstår

därmed problemen med överlappning, otydligheter och motsägelser, men nu inom

ramen för själva balken. Man borde istället utformat en ny, konsekvent och

genomtänkt struktur, där olika nivåer i lagtexten bättre hölls isär och där

lagtextens språkbruk var enhetligt, baserat på klara definitioner och mer

utförligt i de avsnitt där tolkningssvårigheter kan uppstå.

3.2.8 Riksrevisionsverket, RRV: RRV konstaterar att vattenlagen inte infogats i

den föreslagna miljöbalken (MB). Enligt RRVs uppfattning borde en närmare

knytning mellan vattenlagen och den blivande miljöbalken övervägas av samma skäl

som ligger till grund för att naturresurslagen inarbetas i miljöbalken.

Vattenlagen reglerar användningen av naturresurser liksom naturresurslagen och

är liksom denna ett avvägningsinstrument mellan olika samhällsintressen. RRV

vill dessutom tillägga att ingenstans i betänkandet diskuteras sambandet mellan

jaktlagen och miljöbalken trots att i § 1 i utredningsförslaget ett av ändamålen

med miljöbalken beskrivs som att bevara biologisk mångfald och upprätthålla goda

livsbetingelser för alla i landet och dess omgivande vatten naturligt

förekommande växt- och djurarter. Beslut om jaktvillkor för en art kan kraftigt

påverka livsbetingelserna för exempelvis en rovdjursart som huvudsakligen lever

på den förstnämnda arten.

3.2.9 Boverket: Balkens uppbyggnad ger inte tillräckligt stöd för tillämpningen

inom och utom balken. Balkens avsikt att ge gemensamma grunder för prövning av

lokalisering och tillåtlighet i övrigt är utmärkt. Förslaget måste emellertid i

flera avseenden utvecklas för att det skall kunna leda till en gemensam

tillämpning. Det rör frågor om miljöhänsyn i annan lagstiftning utanför balken,

om kopplingen till PBL och om samverkan mellan miljöskydd och hushållning. - - -

Om balken skall vara en gemensam bas, eller "paraply", bör de grundläggande

reglerna i balken gälla för all lagstiftning som rör användningen av resurserna.

Ett utökat tillämpningsområde förordas därmed. Det är vidare nödvändigt att

kopplingar både inom och utom balken är enkla och tillämpbara. Förslaget är

motsägelsefullt vad avser förhållandet mellan de allmänna och särskilda

aktsamhetsreglerna. Den nödvändiga kopplingen mellan PBL och NRL är inte klar,

vilket utvecklas nedan. De olika principerna om hushållning och miljöskydd ges

inte förutsättningar att samverka, vilket tillika utvecklas nedan. Om

miljöfrågorna skall utvecklas separat för olika lagar och om hushållning och

miljöskydd inte skall kombineras, skall NRL lyftas ur balken. Detta vore

emellertid en beklaglig försvagning av balkens möjligheter att hantera

framtidens frågor. - - - Detta är numera en allmänt accepterad och eftersträvad

grund för uthållig utveckling. NRL/PBL-systemet omfattar således ett avsevärt

vidare syfte än en skyddslagstiftning. Hushållningsprinciperna i NRL anses

svårtillämpade och nyttan av dem ifrågasätts utifrån bevarandeaspekter.

Erfarenheterna visar också att NRL inte vunnit fullt genomslag inom de olika

prövningslagarna. Förutsättningen för tillämpningen av NRL har emellertid

tidigare varit ofullständig eftersom kommunala översiktsplaner saknats. Nu finns

det emellertid möjligheter att göra erforderliga avvägningar, när kommunala

översiktsplaner ger kunskap och MKB ger breda analyser av inverkan på miljö,

hälsa och hushållning. - - - I balken kvarstår i princip dagens grunder för

prövning. Konstruktionen med aktsamhetsregler och lokaliseringsregler på flera

ställen inom balken såväl som utanför och med oklarheter dem emellan ger

emellertid inte den förenkling och enhetlighet som skall eftersträvas och

systemet är inte förutsebart. Dagens prövningsgång är haltande och

svårtillämpad. Den bör ersättas med en reell integration av

hushållningsprincipen i balken. Detta kräver att balken ges ett kapitel med

principer för lokalisering och tillåtlighet. En utgångspunkt är dagens

hushållningsregler i NRL. Dessa hushållningsregler kompletteras med

aktsamhetsregler och stoppregler i olika avseenden, som träder in för det fall

projektets lokalisering anses långsiktigt bra. Det är viktigt att NRLs funktion

som absolut stopp inte sätts ur spel av hänsyn till teknik etc.

3.2.10 Statens Jordbruksverk: Kommittén överdriver den pedagogiska betydelsen av

att ha bestämmelserna kvar i skötsellagen. Samtliga miljöbestämmelser som berör

jordbruket bör istället så långt det är möjligt samlas på ett ställe, vilket

skulle göra dem mer överblickbara. Kommittén anför själv (på s. 262) att

miljöregler i sektorslagarna på jord- och skogsbruksområdet bör inarbetas i

miljöbalken om avregleringen skulle leda till att det i dessa lagar i stort sett

bara blir miljöregler kvar. Verket vill därför särskilt påpeka att skötsellagen

sedan tillkomsten genomgått flera förändringar som har medfört att den, till

skillnad från skogsvårdslagen, numera i princip enbart innehåller bestämmelser

med miljö- och naturskyddande syften. Starka skäl talar således för att inarbeta

skötsellagen i den föreslagna miljöbalken. Antingen skötsellagen inordnas i

miljöbalken eller ej medför kommittéförslaget att en översyn av lagens

bestämmelser blir nödvändig. Bland annat blir 5 § skötsellagen - som syftar till

att hindra att värdefull jordbruksmark tas i anspråk för matjordstäkter -

överflödig eftersom dess syfte tillgodoses i förslagets 12 kap. 1 och 2 §§ där

krav ställs dels på tillstånd till täkt av jord dels på att

tillståndsmyndigheten vid prövningen skall ta hänsyn till intresset av

långsiktigt god hushållning med naturresurserna.

3.2.11 Fiskeriverket: När det gäller vattenlagen har fisket en särställning. En

samordning av denna lag med miljöbalken skulle med all säkerhet innebära en

försvagad ställning för fisket. Fiskeriverket förordar därför att vattenlagen ej

inordnas i miljöbalken.

3.2.12 Arbetarskyddsstyrelsen: Förslagets detaljutformning ger

Arbetarskyddsstyrelsen anledning att befara praktiska problem vid tillämpningen.

Detta hänger samman med en i många stycken oklar avgränsning mot

arbetsmiljölagens tillämpningsområde och som en följd härav mot

Arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens tillsynsområde. Förslagets

utformning innebär delvis en överlappande reglering som på flera punkter skiljer

sig från regleringen inom arbetsmiljöns område. - - - Styrelsen föreslår därför

att överlappningsproblemen undviks genom lämpliga ändringar i lagtexterna som

klargör att miljöbalken inte alls är tillämplig inom arbetsmiljölagens område

eller i vart fall tydligt anger i vilka avseenden den är tillämplig på detta

område.

3.2.13 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: Den föreslagna miljöbalken kommer att vara

tillämplig på en stor del av det som man i allmänt språkbruk benämner "miljö",

men kommer ändå inte att vara heltäckande. Det - också mycket vida - begrepp som

ryms under beteckningen "kulturmiljö" kommer att omfattas delvis. Genom att de

nuvarande hushållningsbestämmelserna i lagen (1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. (NRL) förs över till miljöbalken kommer också användningen av

mark- och vattenområden med respekt för deras kulturvärden att falla inom

miljöbalkens tillämpningsområde på det sättet att hushållningsbestämmelserna

blir gällande dels för den prövning som skall ske enligt balken, dels också för

den prövning av miljöpåverkande projekt som skall ske enligt anknytande lagar,

främst plan- och bygglagen (1987:10, PBL). Däremot kommer miljöbalken inte

enligt förslaget att innehålla några direkta regler för säkerställande och skydd

av kulturminnen, eftersom lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. inte föreslås

ingå eller bli ändrad. - - - Förslaget till miljöbalk vilar i ytterst ringa grad

på överväganden om vilka skyddsbehov som balken kan behöva tillgodose imom

kulturmiljövårdens område. Naturvårdens behov har helt kommit att dominera i

motivskrivningarna. Även om Miljöskyddskommittén säkert inte haft någon avsikt

att nedvärdera miljöns kulturvärden i förhållande till naturvärdena, ligger det

en uppenbar risk i att tystnaden rörande kulturmiljön kan komma att påverka den

framtida tillämpningen till kulturmiljövårdens nackdel. Därutöver kan det finnas

en fara för att de motsättningar som någon gång kan komma till uttryck mellan

kravet på åtgärder för att säkra art- och biotopskydd och behovet av skydd för

vissa kulturlämningar kan komma avvägas på ett sätt som negligerar de senare

aspekterna. Detta problem bör lösas i de kommande förarbetena, så att

kulturskyddsbehovet inom miljöbalkens tillämpningsområde kommer till uttryck

tydligare. - - - RAÄ föreslår i det följande vissa ändringar i miljöbalkens

inledande bestämmelser i avsikt att ge en bättre utgångspunkt för bevarandet

också av kulturmiljöer inom ramen för miljöbalkens regelsystem. 1 kap. 1 §

Tredje strecksatsen föreslås lyda: "bevara ett levande landskap med dess

kulturarv". Tillägget syftar till att ange att miljöbalkens ändamål är att

skydda kulturlandskapet i betydelsen en byggd eller ett område som åskådliggör

historiska samband i den fysiska miljön så som den skapats genom människornas

bruk och odling. Se vidare det resonemang som förts ovan och som utvecklas i

anslutning till RAÄ:s kommentar till 2 kap. 4 §. 1 kap. 2 och 4 §§: På

respektive ställen bör en formulering efter mönstret "människorna, natur- och

kulturmiljön samt omgivningen i övrigt" väljas. Begreppet "kulturmiljö"

förekommer inte i förslaget. Den deklarerade huvudinriktningen på miljöbalken är

skydd mot emissioner och annan skadlig påverkan samt bevarandet av biologisk

mångfald. Som framhållits ovan finns det en risk för att kulturmiljöaspekterna

glöms bort vid tillämpningen. RAÄ anser det därför vara en fördel att begreppet

kulturmiljö kommer till uttryck i balkens grundläggande bestämmelser. 2 kap. 4 §

Den föreslagna bestämmelsen borde utgå och istället efter 1 § inplaceras en

bestämmelse med följande innebörd: Balken är tillämplig på såväl den orörda

naturen som de naturmiljöer som präglats av människors bruk och odling. För

fornminnen, byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen finns därutöver

bestämmelser i lagen (1988:950).

3.2.14 Närings- och teknikutvecklingsverket, NUTEK: Förslaget till miljöbalk

innebär att en ramlag föreslås bildas på miljöområdet. Bland andra nu gällande

lagar skall även lagen om hushållning med naturresurser, naturresurslagen, ingå

i den kommande miljöbalken. Detta anser vi från NUTEKs sida vara lovvärt

eftersom miljöfrågorna måste ses som en helhet.

3.2.15 Kammarkollegiet: Kammarkollegiet anser det riktigt och angeläget att

sammanföra lagstiftningen inom miljöområdet till ett sammanhängande regelverk.

Med detta vinner man inte bara rättstekniska fördelar utan skapar möjlighet att

lägga fast allmänna riktlinjer och generella bedömningsgrunder när det gäller

miljöpåverkan. Det kan bl.a. mot denna bakgrund diskuteras om inte ytterligare

lagar, exempelvis vattenlagen, borde ha arbetats in i miljöbalken. Mot detta

talar främst vattenlagens omfattning och att miljöbalken genom en sådan

inordning förmodligen skulle ha förlorat i överskådlighet och enhetlighet.

Kollegiet vill dock framhålla att det i det fortsatta utrednings- och

lagstiftningsarbetet är angeläget att uppmärksamma gränssnittet mellan

miljöbalken och annan lagstiftning som berör miljöfrågor.

3.2.16 Statens naturvårdsverk: Verket anser att de olika lagarna kan och bör

samordnas i större omfattning än vad som skett både vad gäller prövnings- och

förfaranderegler och föreskrifter. För de mest miljöpåverkande verksamheterna i

VL, VägL, TorvL och MinL m.m. bör vidare prövningsplikt föreskrivas enligt 14

kap. miljöbalken. - - - 2 kap. 1 § 2 stycket bör ändras så att bestämmelserna i

3, 5, 6 och (nuvarande förslagets) 9 kap. samt föreskrifter utfärdade med stöd

av 4 och (nuvarande förslagets) 8 kap. skall tillämpas vid prövning enligt PBL,

VL, VägL m.fl. angivna lagstiftningar. För de mest miljöpåverkande

verksamheterna i VL, VägL, TorvL och MinL m.m. bör prövningsplikt enligt 14 kap.

miljöbalken föreskrivas. --- Naturvårdsverket föreslår: att kapitel 3 och 4

flyttas till andra avdelningen som ges ny rubrik "Gemensamma aktsamhetsregler",

att kapitel 5 och 6 ges nya rubriker, "Grundläggande hushållningsbestämmelser

för mark- och vattenområden" respektive "Särskilda bestämmelser för hushållning

med vissa mark- och vattenområden i landet", att kapitel 7 flyttas, antingen

till femte avdelningen där övriga frågor om tillstånd behandlas, eller får bilda

en egen avdelning med hänsyn till NRL:s speciella karaktär, att tredje

avdelningen renodlas till att avse frågor om myndighets åtgärd för fredande av

visst naturområde, djur- eller växtart, och ges ny rubrik "Säkerställande och

vård av mark- och vattenområden", att reglerna om markavvattning i kapitel 11

och hela kapitel 12 förs över till fjärde avdelningen, att fjärde avdelningen

ges ny rubrik "Särskilda regler för vissa verksamheter m.m.", att kapitel 13

utgår, genom att 1 § bör kunna strykas och 2 och 3 §§ arbetas in i femte

avdelningen.

 I det fortsatta arbetet med följdlagstiftning bör införas: att kommunen i sin

översiktsplanering enligt PBL skall ange hur man avser att beakta miljöbalkens

bestämmelser i 3, 5, 6 och 9 kap. samt föreskrifter utfärdade med stöd av 4 och

8 kap. och att miljökvalitetsnormer skall utgöra överprövningsgrund enligt 12

kap. PBL. --- I 2 kap. 1 § har man inskränkt balkens tillämpning vid prövning

enligt PBL, vattenlagen, väglagen, torvlagen, minerallagen m.fl.

exploateringslagar till att bara gälla reglerna om hushållning med mark och

vatten i 5 och 6 kap. samt reglerna om miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivningar i 8 och 9 kap. Vidare framgår att vid tillämpning

av jord- och skogsbrukslagstiftningen skall endast balkens 8 och 9 kap.

tillämpas. Oavsett vad som sägs i 2 kap. 1 § andra stycket torde balken i

princip bli tillämplig på alla verksamheter som träffas av bestämmelsen i första

stycket i denna paragraf, dvs. allt utövande av miljöpåverkan enligt 2 kap. 6 §.

Såvitt rör den direkta tillämpningen av balken hos prövningsmyndigheter enligt

olika speciallagar är det dock angeläget att säkerställa att dessa myndigheter

blir skyldiga att direkt tillämpa inte bara 5, 6, 8 och 9 kap. utan även balkens

allmänna aktsamhetsregler. Detta behövs för att balken skall kunna spela den

övergripande roll som var avsett och som kommer till uttryck i det mål och syfte

som definierats i 1 kap. 1 och 2 §§. Förutom att miljöbalkens 2 kap. 1 § ändras

på föreslaget sätt bör i speciallagstiftningen skrivas in att balkens

aktsamhetsregler skall tillämps. Tillåtligheten av sådana miljöpåverkande

verksamheter som i dag prövas enligt t.ex. MinL, VägL och VL, kommer inte att

prövas mot balkens mål och grundläggande principer. Skulle verkets förslag inte

genomföras kommer prövningen inte heller att ske enligt balkens allmänna

aktsamhetsregler. Även om balkens markhushållningsbestämmelser skall tillämpas

vid prövningen kommer exempelvis VägL, VL och MinL även i fortsättningen att

sakna reella aktsamhetsregler till skydd för miljön. Dessa lagar kommer således

även framöver att ha karaktär av exploateringslagstiftning, som i första hand

syftar till att organisera och underlätta genomförandet av olika slag av

exploatering av naturresurser. Oavsett om verkets förslag skulle genomföras

eller ej finns fördelar med tt låga tillståndspröva de mest miljöpåverkande

verksamheterna i VL, VägL, TorvL och MinL enligt 14 kap. miljöbalken. Bl.a.

kommer reglerna om tillståndsprövning i 14 kap. 4 och 5 §§ att gälla även vid

prövning av de nämnda verksamheterna. Detta kapitel skulle härmed få karaktären

av ett övergripande institut för tillståndsprövning av miljöpåverkande företag.

3.2.17 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden har som myndighet

huvudsakligen erfarenhet av tillämpningen av miljöskyddslagen (1969:387).

Koncessionsnämnden anser att denna lag har varit mycket ändamålsenlig.

Tillämpningen av den har verksamt bidragit till att vi i vårt land väsentligt

har kunnat minska störningar i miljön från punktkällor såsom exempelvis

förorenande industrier. Lagens flexibla tillåtlighetsregler har givit utrymme

för en anpassning i praxis till strängare miljökrav, allteftersom nya kunskaper

och ny teknik på miljöområdet har kommit fram. Lagens omprövningsregler ger

utrymme för ytterligare skärpningar, men de har - främst på grund av bristande

resurser hos Statens Naturvårdsverk - ännu inte kommit att tillämpas i avsedd

omfattning. Koncessionsnämnden kan alltså konstatera att den nuvarande

miljöskyddslagen i stor utsträckning kan utnyttjas för att nå uppställda

miljömål när det gäller utsläppsminskningar från industrin m.m. Lagen är inte så

bristfällig att den i och för sig behöver ersättas av en helt ny lag. De

justeringar som onekligen behövs kan mycket väl göras genom smärre ändringar av

nuvarande lag. Nu kan man emellertid inte se miljöskyddslagen isolerad från

annan miljölagstiftning. Som miljöskyddskommittén konstaterar, har

lagstiftningen på området blivit mycket omfattande och svår att överblicka

t.o.m. för de myndigheter som har till särskild uppgift att tillämpa den. I

beslut av främst lokala, men i vissa fall även regionala, miljömyndigheter har

beslutsmyndigheten inte haft klart för sig om den har tillämpat miljöskyddslagen

eller hälsoskyddslagen (1982:1080). Om inte ens myndigheterna med ansvar för

berörda områden kan avgöra vilken lag som är tillämplig, måste det vara ännu

svårare för medborgarna i allmänhet att hitta rätt bland lagarna. Detta talar

naturligtvis för att man bör försöka åstadkomma en bättre samordning och

överskådlighet. För att det skall vara någon mening med ett samordnat regelverk

på miljöområdet, måste detta vara lättillgängligt. För det ändamålet är det

egentligen ointressant, om regelverket kallas miljöbalk, miljölag eller något

annat. Det viktiga är att lagstiftningen presenteras samlat och i så stor

utsträckning som möjligt i vår lagbok. Även om lagverket kommer att kallas

miljöbalk, bedömer Koncessionsnämnden emellertid att flera regeringsförordningar

på området liksom alla myndighetsföreskrifter av lägre dignitet, inte kommer att

tas in i lagboken. Varje föreskrivande myndighet tar in sina föreskrifter i sin

egen författningssamling. De efterlysta möjligheterna till bättre överblick och

lättillgänglighet kommer alltså under inga omständigheter att vara

hundraprocentiga. En tänkbar ordning kan vara att en central myndighet anförtros

uppgiften att svara för att författningarna på miljöområdet samlas och görs

tillgängliga för allmänheten. En stor förtjänst med en samlad lagstiftning är

att man får för hela miljöområdet gemensamma kravregler och straffregler liksom

tillsynsregler, vilka sistnämnda underlättar lösningen av organisationsfrågorna.

Den föreslagna ordningen med miljökvalitetsnormer och EG-anpassning torde också

underlättas.

3.2.18 Statens Lantmäteriverk, LMV: Behovet att samordna lagstiftningen rörande

miljön är stort. Att samla i princip all sådan central lagstiftning är därför

bra. Det ger tyngd åt miljöfrågorna. En tydlig och enhetlig lagstiftning är till

fördel för såväl myndigheter som enskilda och företag bl.a. genom att

förutsättningar finns för en samlad bedömning och därmed undviks att en och

samma fråga kan prövas enligt olika lagstiftning. När det gäller balkens

tillämpningsområde föreslår LMV att fastighetsbildningslagen (FBL),

anläggningslagen (AL), ledningsrättslagen (LL) och lagen om

exploateringssamverkan (ESL) ingår i uppräkningen i 2 kap. 1 § andra stycket i

förslaget till miljöbalk. Detta har LMV också framfört i sitt remissvar över

Rio-deklarationen om miljö och utveckling av Agenda 21. Enligt LMV:s mening är

naturresurslagen tillämplig på fastighetsbildningsverksamheten. Detta har kommit

till uttryck i LMV:s handbok för tillämpningen av FBL. Det vore dock en fördel

att ha direkt stöd för detta i balken för att miljöfrågorna skall få en ökad

genomslagskraft i fastighetsbildningen.

3.2.19 Statens Strålskyddsinstitut, SSI: Genom mångårigt internationellt

samarbete i regelsystem, begrepp och standards finns idag en stor harmoniserad

samsyn på strålskyddsområdet och detta bör utnyttjas i den nationella

lagstiftningen. - - - Från SSI:s synpunkt skulle en splittring av

strålskyddslagen till olika kapitel i en miljöbalk också medföra praktiska

olägenheter. Strålskyddslagen, strålskyddsförordningen och SSI:s

författningssamling bildar ett modernt, homogent, överskådligt och

ändamålsenligt regelverk. För SSI och för dem som har med strålning att göra,

t.ex. sjukhusfysiker och strålskyddsansvariga vid kärnkraftverk torde det

innebära nackdelar och knappast några fördelar. Det skulle också bli svårare att

redogöra för vad som gäller för SSI:s internationella samarbetspartners.

Strålskyddslagen har sin motsvarighet i de flesta av ifrågavarande länder. En

översättning av hela miljöbalken blir otymplig och det blir svårt för mottagaren

att utläsa strålskyddsreglerna ur denna. SSI skulle få göra utdrag ur balken av

de regler som har betydelse för strålning, men som tidigare sagts skulle detta

inte heller bli lätt eftersom det är oklart vilka regler i balken som har sådan

betydelse. SSI tror inte heller att det skulle bli lättare för rättsvårdande

instanser, polis, åklagare och domstolar, att se vad som gäller. Som tidigare

anförts är de som svarar för utsläpp i miljön laglydiga och håller sig inom de

fastställda och lätt mätbara gränserna. Rättsliga åtgärder är därför knappast

aktuella i fråga om "miljöpåverkan" i egentlig mening. SSI vill även framhålla

följande. I EG-rätten hålls strålskyddsregler i sär från miljöregler i övrigt.

Grundvalen för strålskyddsbestämmelser finns i Euratomavtalet, grundvalen för

miljöskyddsregler däremot i det ekonomiska fördraget, EEC, efter tillägg genom

Enhetsakten. Den sekundära EG-rätten i form av förordningar, direktiv,

rekommendationer och resolutioner skiljer också mellan strålskydd och miljöskydd

i övrigt. Anpassningen till EG-rätten är därför enligt SSI:s mening bättre med

en särskild strålskyddslag än den skulle vara med strålskyddsregler intregrerade

i en miljöbalk. - - - SSI hemställer i första hand att strålskyddslagen, SSI

lämnas utanför Miljöbalken, i andra hand att strålskyddslagen tas in i sin

helhet i ett särskilt kapitel i balken. Det skulle bli svårare att hitta och få

en överblick över de regler som gäller för verksamhet med strålning och för

tillsynen av sådan verksamhet om utredningens förslag genomfördes. Om SSL

införlivas i balken är det institutets uppfattning att dessa frågor måste få en

acceptabel lösning. De fördelar som finns kanske kan vara svårare att upptäcka

direkt men ett exempel är att det i framtiden är tänkt att SSI skall arbeta med

bredare granskningar av nya objekt genom att miljökonsekvensbeskrivningar har

införts i lagstiftningen. Ett sådant arbete kan eventuellt underlättas av att

den relevanta lagstiftningen är samlad till en gemensam ramlag. SSI finner

vidare att det i många fall är oklart huruvida en föreslagen bestämmelse i

Miljöbalken avses vara tillämplig på verksamhet med strålning eller inte. I

några fall kan så inte vara fallet, eftersom lagregeln direkt motsägs av fattade

politiska beslut, i andra fall motsägs föreslagna lagregler av andra existerade

lagregler, t.ex. i kärntekniklagen. I ett par fall finner SSI att föreslagna

regler av andra skäl är direkt olämpliga när det gäller kärnteknisk verksamhet

och annan verksamhet med strålning.

3.2.20 Statens Kärnkraftsinspektion, SKI: SKI vill peka på att strålskyddslagen

som föreslås ingå i miljöbalken bl.a. reglerar strålskyddsfrågor i samband med

kärnteknisk verksamhet och att det är väsentligt att samordningen av säkerhets-

och strålskyddsfrågor i kärnteknisk verksamhet inte kompliceras och att detta

bör beaktas om strålskyddslagen inlemmas i miljöbalken. SKI har haft tillfälle

att ta del av Statens strålskyddsinstituts (SSI) synpunkter i denna fråga och

instämmer här med SSI.

3.2.21 Svea hovrätt: Av lagtext och motiv framgår det att miljöbalken skall vara

tillämplig på i princip all mänsklig verksamhet som kan befaras få hälso- eller

miljöfarliga effekter eller äventyra hushållningen med naturresurser. Balkens

bestämmelser är mycket allmänt avfattade. Avsikten är att bestämmelserna skall

preciseras och kompletteras genom ett stort antal regerings- och

myndighetsförfattningar. Hovrätten delar kommitténs uppfattning att det är en

stor fördel att man nu tar ett samlat grepp över miljölagarna för att de skall

blir lättare att tillämpa och effektivare i arbetet för en bättre miljö. Enligt

hovrättens mening kan det emellertid ifrågasättas om det i dagens föränderliga

samhälle är lämpligt och välbetänkt att genomföra en så omfattande

lagstiftningsprodukt som den föreslagna miljöbalken. Det finns en påtaglig risk

att balken med tillhörande regerings- och myndighetsförfattningar blir svår att

överblicka, inte bara för de tillämpande myndigheterna utan också för den

enskilde som önskar besked om vilka krav som ställs på en verksamhet som han

avser att bedriva. Det kan enligt hovrätten också ifrågasättas om urvalet av de

författningar som inarbetats i balken är det lämpligaste. Förslaget innebär att

ett antal författningar av ganska olika karaktär förs samman i balken. - - - Med

hänsyn till vad som nu anförts finns det enligt hovrätten anledning att på nytt

överväga om det är en god lösning att införa en miljöbalk av den omfattning och

det innehåll som nu föreligger. En annan tänkbar lösning är att sammanföra

miljöförfattningarna i två eller flera lagstiftningskomplex. Det borde t.ex.

vara möjligt att låta skyddslagarna och markanvändningslagarna utgöra var sitt

komplex. Även andra indelningsgrunder kan naturligtvis komma i fråga. För den

händelse kommitténs lösning med en miljöbalk skulle godtas, anser hovrätten

emellertid att lagen om hushållning med naturresurser m.m. (NRL) inte bör ingå i

balken, i vart fall inte lagens hushållningsbestämmelser. Skälen till detta är

följande; Hushållningsbestämmelserna i NRL är mycket allmänt avfattade. Avsikten

är att den närmare preciseringen av de områden som omfattas av bestämmelserna

skall göras i kommunala planer enligt plan- och bygglagen. De myndigheter som

skall tillämpa NRL har på grund härav ålagts att se till att bl.a. sådana planer

enligt plan- och bygglagen som belyser hushållningsfrågan finns tillgängliga i

det mål eller ärende som myndigheten skall pröva (6 kap. 1 § NRL). NRL har i

denna del således ett mycket nära samband med plan- och bygglagen. Enligt

hovrätten medför en inarbetning av NRL i balken inga sådana påtagliga fördelar

som kan motivera att sambandet mellan NRL och planlagstiftningen bryts.

3.2.22 Kammarrätten i Stockholm: Kammarrätten har i princip inget att invända

mot avgränsningen av balken, dvs. valet av de lagar som föreslås ingå i en ny

miljöbalk. Det bör dock ytterligare övervägas om strålskyddslagen (1988:220)

verkligen bör införlivas i balken. Denna lag har en stark inriktning på

medicinska och hygieniska frågor inom sjukvård och livsmedelshantering. Den

avser därmed ett så pass speciellt område att den synes kunna med fördel lämnas

utanför balken.

3.2.23 Stockholms universitet: Ett av problemen med att skapa en miljöbalk är

att en sådan lagstiftning kommer att omfatta flera olika sektorer av samhället.

Det är också tydligt att en sådan lag innehåller inslag som inte är gemensamma

för flera sektorer i samhället. Samtidigt är avgränsningsproblemen inte helt

lätta. Delvis beror detta på att ordet "miljö" är så obestämt - det kan i stort

sett betyda allt som hänsyftar på det som omger en människa; det är såväl ett

modeord som ett honnörsord och har därför fått ungefär lika många denotationer

och konnotationer som t.ex. orden "demokrati" eller "kultur". Det finns kanske

inte någon som förväntar sig att finna regler om t.ex. "uppväxtmiljö" eller

"kulturmiljö" i en miljöbalk men kanske man väntar sig att finna något om

"arbetsmiljö", "trafikmiljö" eller "stadsmiljö". - Att så är fallet visar redan

några av utredningens reservationer och särskilda yttranden på. Där yrkas t.ex.

på att plan- och bygglagen, vattenlagen, minerallagen, arbetsmiljölagen,

trafikrelaterad lagstiftning, kärntekniklagen, atomansvarighetslagen m.m. förs

in i balken - helt eller delvis. Samtidigt finner man att utredningen avstått

från att försöka inarbeta de särskilda regler som gäller om miljöpåverkan inom

jord- och skogsbruket, låt vara att de allmänna reglerna om miljöpåverkan i

förslaget också, naturligtvis, syftar på de s.k. areella näringarna. Att

utredningen haft svårigheter när det gäller avgränsningen även i detta avseende

är tydligt. Den s.k. hormoslyrlagen finns medtagen, tydligen därför att den

utgör en särskild lag, medan däremot de lika kontroversiella och viktiga

reglerna om t ex skydd för fjällnära skogar saknas. - - - Ett lagverk som täcker

så vitt skilda områden som endast har det gemensamma att de i vid mening kan

sägas behandla miljöfrågor men som samtidigt lämnar ute många andra väsentliga

miljöfrågor och områden innebär enligt fakultetsnämndens mening ingen särskild

fördel. Snarast blir regleringen mera svåröverskådlig. Fakultetsnämnden

avstyrker därför i första hand att förslaget utformas som en balk och vidare

generellt att det läggs till grund för lagstiftning. - - - Fakultetsnämnden vill

i stället förorda att en omarbetning sker med sikte på att utarbeta en ny

miljölag, som kan ta sin utgångspunkt i naturresurslagen, den nuvarande

miljöskyddslagen och miljöskadelagen och syfta till att reglera hushållning med

naturresurser och skadlig miljöpåverkan. Detta skulle i huvudsak motsvara

förslagets 1, delar av 2, 3-9 och 20-30 kap. De frågor som tas upp i förslaget i

delar av 2 och i 10-19 kapitel bör kunna bli föremål för särskild lagstiftning

med mer eller mindre stark sektorsanknytning. En del av bestämmelserna som tas

upp i 20-30 kap. bör också med fördel kunna föras över till sådan lagstiftning,

t.ex. föreläggande att snygga upp efter nedskräpning (22 kap. 3 §).

3.2.24 Uppsala universitet: Grovstrukturen i kommitténs balkförslag skulle ha

varit bra om inte kommittén hade gett sig in på att föra in naturresurslagen

ungefär som en egen modul, samt förutsatt att de allmännna s.k.

aktsamhetsreglerna hade utgjort grundläggande kravregler. Placeringen av det som

kommittén benämner kvalitetsnormer blir antagligen bättre om sådana hamnar nära

andra materiella regler. Men till följd av att kommittén inte frigjort sig från

de lagar man mer eller mindre fogar samman, har strukturen ändå förstörts. De

allmänna aktsamhetsreglerna, NRL-kapitlen samt kapitlen om miljöfarlig verksam-

het m.fl. innehåller tre olika uppsättningar materiella regler som inte är

inordnade i vare sig en gemensam begreppsapparat eller en gemensam

bedömningsbas.

3.2.25 Lunds universitet: Det huvudsakliga syftet med miljöskyddskommissionens

arbete sades vara att samordna en stor del av miljölagarna så att man fick

enhetliga regler, samlade på ett ställe. Man har till viss del lyckats med att

föra samman nuvarande, mycket spridda, miljölagstiftning till en miljöbalk. Men

samordningsarbetet tycks inte vara riktigt färdigt. Balken är enligt 2 kap.

tillämplig på vissa typer av verksamheter "om inget annat föreskrivs". Vissa av

balkens kapitel skall tillämpas även när man tillämpar andra lagar. Ett stort

antal undantag, undantag från undantagen, hänvisningar till och kompletteringar

i annan lag kvarstår. Det är begripligt att man inte kan integrera samtliga

befintliga, i och för sig relevanta, lagar i en miljöbalk. Vissa hänvisningar

till annan lag och vissa undantag måste finnas för att balken över huvud taget

skall bli hanterlig. Men man kan kräva av en miljöbalk att finna merparten av de

miljörelevanta lagarna där. Frågan är om det urval som gjorts är

tillfredsställande. Skogsvårdslagen, skötsellagen och vattenlagen är av någon

anledning inte integrerade i balken. Trots detta är det meningen att balken

skall tillämpas "genom" dessa - och andra - lagar. Nämnden ifrågasätter om inte

även dessa lagar borde ha arbetats in i balken. Integrationen av hälsoskyddet

väcker frågan om inte även arbetsmiljölagen borde ha integrerats. Vidare, när

det gäller strålning. Strålskyddslagen (1988:220) har integrerats i balken (19

kap. 5 avd.) med särskilda skyldigheter och tillåtlighetsregler. Det kan då te

sig rimligt att låta balken omfatta all miljöfarlig verksamhet som sänder ut

joniserande strålning och radioaktiva miljögifter. Utan närmare motivering har

man emellertid låtit atomansvarighetslagen och kärntekniklagen utgå. Detta

förefaller rimligt vad gäller kärntekniklagen, som under de närmaste två

decennierna säkerligen kommer att ändras vid upprepade tillfällen i anslutning

till kärnkraftens avveckling. Under sådana betingelser kan det vara lämpligt att

lagen kvarstår som en särreglering för kärnteknikområdet (avfallet finns

givetvis kvar längre, men omfattas av balkens regler i 18:12-13). Samma skäl att

hålla atomansvarighetslagen utanför den tilltänkta balken föreligger emellertid

inte.

3.2.26 Chalmers tekniska högskola: Det måste anses som helt nödvändigt att i

miljöbalken även införa plan- och bygglagen samt sektorslagarna t.ex.

skogsvårdslagen. Först när detta sker kan man ur systematisk synpunkt tala om en

fullständig miljöbalk.

3.2.27 Forskningsrådsnämnden: Allmänt sett anser nämnden att

miljöskyddskommittén redovisat ett omfattande och värdefullt material. Kommittén

har såvitt nämnden kan bedöma, lyckats "smälta samman de skilda miljölagarna"

till en helhet. Miljöbalken förefaller också kunna tillgodose behovet av en

sammanhängade och överskådlig lagstiftning på miljöområdet. Det nu presenterade

förslaget till miljöbalk bör ses som ett steg i en process. Det är viktigt att

regering och riksdag uppmärksammar behovet av miljövetenskapligt underlag och

fortlöpande beaktar de nya forskningsresultat som läggs fram. Miljörättslig

lagstiftning är en förhållandevis ny företeelse. Under efterkrigstiden har en

rad miljörelaterade lagar tillkommit med en markerad ökning under senare år.

Forskningsnämnden ser positivt på förslaget att samla de olika miljölagarna i en

särskild miljöbalk. Även om åtgärdens betydelse inte skall överdrivas kan

förslaget enligt nämndens mening betraktas som en välkommen förstärkning av

miljöfrågornas status ur såväl ett rättsligt som allmänt samhällsperspektiv.

3.2.28 Naturvetenskapliga forskningsrådet, NFR: NFR instämmer i att det är

viktigt att de olika lagarna inom miljövårdsområdet samordnas till en enda

miljöbalk (del 1, kapitel 4). När det gäller genetiskt modifierade organismer

och andra biotekniska produkter bör detta i största görliga mån regleras genom

ändringar i befintliga lagar. Som det också anges i t.ex. kapitel 12, s. 519,

kan för bioteknisk produkter i allmänhet i huvudsak samma regler som nu gäller

för kemiska produkter ställas upp. Formuleringarna i lagförslagets 15 kapitel

(kemiska produkter) och 16 kapitel (biotekniska produkter) är till yttermera

visso så pass lika att de i stor utsträckning torde kunna slås samman.

3.2.29 Länsstyrelsen i Stockholms län: Miljöbalken samlar tretton lagar till

skydd för hälsa och miljö och resurshållning. Några lagar hamnar utanför. Av

dessa anser länsstyrelsen att även vattenlagen bör inarbetas i balken. I

utredningen nämns jordbrukssektorns ansvar för hotade biotoper och behovet att

anpassa produktionen till balkens aktsamhetsregler och miljökvalitetsnormer.

Sedan jordförvärvslagen ändrades är fastighetsbildningslagen ett av de

viktigaste styrmedlen för jordbrukets strukturella utveckling.

Fastighetsbildningslagen och till den knutna lagar tillämpas också utanför

detaljplanelagt område där balkens aktsamhetsregler bör gälla. Därför bör

balkens 5, 6, 8, 9 och 10 kap. göras tillämpliga även på

fastighetsbildningslagen.

3.2.30 Länsstyrelsen i Uppsala län: Länsstyrelsen tillstyrker grundtanken att

samordna lagstiftning och miljö i vid bemärkelse i en miljöbalk. De lagar som

föreslås att inordnas i balken är enligt länsstyrelsens mening lämpliga att ingå

i denna. Naturresurslagen är ett viktigt instrument för avvägningar mellan olika

intressen vid användningen av mark och vatten. Det är viktigt att denna karaktär

kvarstår även efter en inordning av dessa avvägningsbestämmelser i balken. I

förslaget är detta inte helt klart. Länsstyrelsen gör vidare den reflektionen

att vissa av kommitténs skäl för att inte inordna vattenlagen, skogsvårdslagen

och lagen om skötsel av jordbruksmark i balken lika väl kan användas som

motivering för att inordna dessa regelsystem i balken.

3.2.31 Länsstyrelsen i Kalmar län: Eftersom vattenlagen, plan- och bygglagen,

skötsellagen och skogsvårdslagen inte inordnats i miljöbalken är det viktigt att

det anges i denna när miljöbalkens regler skall gälla före de som finns i

ovannämnda lagstiftningar. Prövningsreglerna inom naturvårds- respektive

miljöskyddsområdet bör integreras bättre.

3.2.32 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen anser dock att det finns

anledning att överväga om inte ytterligare lagar borde inarbetas i balken. Vad

som närmast föresvävar länsstyrelsen är vattenlagen och arbetsmiljölagen.

Eventuellt kan man även tänka sig att föra lag om kulturminnen till miljöbalken.

Om så skedde skulle mycket av den väsentliga lagstiftningen som rör den yttre

och inre miljön - med undantag för plan- och bygglagen - samlas på ett ställe.

3.2.33 Länsstyrelsen i Blekinge län: Det är angeläget att i en miljöbalk

reformera och samla den lagstiftning som avser att bevara, skydda och förbättra

tillståndet i miljön. Länsstyrelsen anser att ytterligare speciallagar, utöver

vad miljöskyddskommittén föreslagit, vilka berör miljöpåverkan, t.ex.

vattenlagen och plan- och bygglagen, bör inarbetas i en miljöbalk. Om

föreliggande förslag trots allt kommer att läggas till grund för en miljöbalk

förutsätter länsstyrelsen att kommittén i sitt fortsatta arbete med

följdlagstiftning kan presentera sådana förslag att bl.a. dessa lagar får en god

anpassning till miljöbalken och dess grundläggande principer.

3.2.34 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Miljöbalken samlar tretton lagar till

skydd för hälsa och miljö samt för resurshushållning. Huvudprincipen har varit

att sammanföra lagar av skyddskaraktär till miljöbalken. Vattenlagen, som i

första hand är en s.k. exploateringslag, har inte ansetts kunna samordnas med

balken. Länsstyrelsen anser detta vara en stor nackdel. Även om vattenlagen i

nuvarande utformning är relativt ny kan det konstateras att den är svår att

tillämpa för att på tillfredsställande sätt tillgodose miljövårdsintressena.

Länsstyrelsen anser att även fastighetsbildningslagen borde ingå i den

uppräkning av lagar, för vilka miljöbalkens hushållningsbestämmelser skall

tillämpas. Plan- och bygglagen, skötsellagen och skogsvårdslagen borde kunna

knytas närmare till miljöbalken än vad som föreslås i betänkandet. Exempelvis

skötsellagens bestämmelser är i stor utsträckning tillkomna i direkt

miljöskyddssyfte. En integrering med miljöbalken skulle bl.a. innebära att

tillsynen, som f.n. är uppsplittrad på flera händer, skulle kunna samlas här.

3.2.35 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Den avgränsning av lagar som föreslås föras

in i balken bör övervägas ytterligare. Att föra in ytterligare lagar i balken

skulle å ena sidan störa den struktur som har valts och kanske inverka negativt

på överskådligheten. Å andra sidan borde det i varje fall efterhand vara möjligt

att knyta vissa speciallagar, eller delar av dessa, närmare till miljöbalken. På

detta sätt skulle exempelvis skötsellagen, skogsvårdslagen, väglagen och

vattenlagen kunna knytas dit; direkt, helt eller delvis integrerade, eller

knutna dit genom föreskrifter. Detta skulle underlätta en ökad och nödvändig

samsyn i prövnings- och tillsynsfrågor. Skötsellagens bestämmelser är huvud-

sakligen motiverade av miljöskäl även om de samtidigt är intimt förknippade med

näringen. Den lagens bestämmelser om gödsellagring och spridning, djurtäthet

m.m. skulle som exempel kunna föras in som generella föreskrifter enligt

miljöbalken. Dessa frågor bör bli föremål för ytterligare överväganden. Vidare

bör det övervägas om inte vissa delar av det s.k. Seveso-direktivet

(82/501/EEG), vilka har förts in i räddningstjänstförordningen (se SFS

1992:1753), borde integreras i miljöbalken. Förutom att de frågor som behandlas

i nämnda direktiv är intimt sammanknippade med frågor som avses behandlas i

miljöbalken, skulle det vara ett sätt att i större utsträckning lyfta fram

säkerhetsaspekterna i samband med bedömningar i miljöärenden. Se vidare under

kap. 22 rörande hithörande frågor. Länsstyrelsen vill i detta sammanhang erinra

om att den vid olika tillfällen efterlyst en översyn av vissa bestämmelser i

vattenlagen.

3.2.36 Länsstyrelsen i Hallands län: Enligt direktiven skall "all väsentlig

lagstiftning som syftar till miljöskydd samlas i en övergripande

miljöbalk/miljölag dock utan att en sådan samlad lagstiftning leder till en

direkt styrning av omfattningen eller inriktningen av en viss näring t.ex.

jordbruksnäringen". Lagen om skötsel av jordbruksmark reglerar idag endast

naturvårdshänsyn och miljöskydd inom jordbruket och kan för den skull inte anses

innebära en direkt styrning av jordbruket. Det vore mycket olämpligt att även i

fortsättningen ha i stort sett samma materiella innehåll både i miljöbalken och

i lagen om skötsel av jordbruksmark. Denna lag bör därför ingå i miljöbalken. -

- - Länsstyrelsen hyser i detta sammanhang farhågor för att miljöaspekterna kan

komma i skymundan vid prövning enligt lagar som lämnats utanför balken. Däremot

kan sådan speciallagstiftning som strålskyddslagen och bestämmelserna om

genteknik lämnas utanför pga. deras speciella konstruktion och inriktning.

3.2.37 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Strävan mot en helhetssyn på

människa och miljö talar, enligt länsstyrelsen, för att balkens

tillämpningsområde bör få sträcka sig ganska långt i riktning mot att förebygga

även psykiska, sociala och kulturella effekter av olika störningar. Dagens

landskap är ett resultat av människans omformning av naturlandskapet under

årtusenden. Det gemensamma kulturarbetet omfattar säväl odlingslandskapet,

bebyggelse och fornlämningar som kulturpräglade naturtyper och del av den

biologiska mångfalden. Skadliga ämnen påverkar också kulturhistoriskt viktiga

byggnader, fornlämningar och kulturföremål. Kulturmiljön bör således tydligt

innefattas som en integrerad del av miljöbegreppet och inte försvinna i

begreppet "miljön i övrigt". Länsstyrelsen menar därför att miljöbalkens

tillämpningsområde bör förtydligas så att det framgår att det omfattar även

åtgärder mot luftföroreningar till skydd för fornlämningar och bebyggelse av

kulturhistoriskt intresse. Kravet på förebyggande åtgärder bör även omfatta

kulturmiljön.

3.2.38 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Enligt länsstyrelsens uppfattning hade det

varit önskvärt om delar i vattenlagen inarbetats i balken.

3.2.39 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Naturresurslagen (NRL) har en speciell

ställning som paraplylag för ett flertal speciallagar. Den innehåller också som

enda lag hushållningsregler och tillhörande avvägningsregler. Lagen syftar till

en långsiktigt god hushållning, där en helhetssyn tillämpas både på bevarande

och exploatering. NRL kan först nu när kommunerna antagit sina översiktplaner

användas på det sätt lagstiftarna tänkt sig enligt PBL/NRL-systemet. Det vore

synnerligen olyckligt om NRL:s inordnande i miljöbalken gav en signal om att den

i första hand är en bevarandelag. Befarandet stärks av hur hushållningsreglerna

har prioriterats i 1 kap. - - - Kommittén har fått i direktiv att inte utreda

innehållet i NRL. Länsstyrelsen vill ändå peka på att fastighetsbildningslagen

också borde tillhöra de NRL-anknutna lagarna. Hushållningsreglerna kan för

närvarande inte tillämpas vid prövning av fastighetsbildning inom

strandskyddsområde utan samtidig prövning av lovplikt enligt någon annan

speciallag. Förhållandet har varit till nackdel för både naturvården och

friluftsvärden. - - - Enligt länsstyrelsens mening borde även den nya

skogsvårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark ingå i en miljöbalk

eftersom på så sätt tillåtlighetsregler och aktsamhetsregler skulle bli

gemensamma för olika markanvändningsfrågor. Eftersom vattenfrågor berör en

mycket stor del av miljövårdsarbetet bör vattenlagen knytas till miljöbalken på

så sätt att vattendomstolarnas prövning enligt vattenlagen skall ske enligt

miljöbalkens allmänna aktsamhetsregler.

3.2.40 Länsstyrelsen i Värmlands län: Kommittén har inte på ett helt övertygande

sätt argumenterat för att t.ex. skogsvårdslagen och vattenlagen hålls utanför

miljöbalken. Tvärtom anser länsstyrelsen att det borde te sig naturligt att

infoga i första hand dessa båda lagar i balken för att nå samstämmighet i

tillämpningen av de grundläggande principerna och aktsamhetsreglerna i balken

liksom ett likartat förfarande vid hanteringen av naturvårdsfrågorna

(skogsvårdslagen) och tillståndsfrågorna (vattenlagen). --- Vad gäller

vattenlagen finns dessutom andra skäl som talar för att större förändringar

krävs. Vattendomstolsprövningarna ger i dag inte länsstyrelsen möjlighet att

företräda allmänhetens intressen (detta skall kammarkollegiet göra), vilket

borde vara naturligt när det gäller miljöskyddsaspekterna. Dessutom är själva

det administrativa förfarandet hos vattendomstolarna enligt länsstyrelsens

uppattning sämre ordnat än motsvarande förfarande hos t.ex. koncessionsnämnden

för miljöskydd när det gäller möjligheter för remissinstanser att t.ex. ta del

av inkomna remissyttranden. 5-6 kap.: Bra att NRL:s regelverk förs in i

miljöbalken på detta sätt. - - - 2 kap. 4 §: Utformningen av paragrafen torde

försvåra arbetet med områdesskydd enligt 10 kap. för områden med fornlämningar.

Balken bör samverka med kulturmiljölagen.

3.2.41 Länsstyrelsen i Örebro län: 2 kap. 1 §: Enligt definitionen i 1 § 1 st.

är balkens bestämmelser i 5, 6, 8 och 9 kapitlen tillämpliga på företeelser som

omfattas av lagarna i 1 § 2 och 3 st. (plan- och bygglagen, vattenlagen, lagen

om vissa torvfyndigheter, väglagen, lagen innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar, lagen om vissa rörledningar, luftfartslagen,

minerallagen, lagen om kontinentalsockeln, lagen om inrättande, utvidgning och

avlysning av allmän farled och allmän hamn, lagen om skötsel av jordbruksmark

och skogsvårdslagen). Detta ger miljöbalken en paraplykaraktär gentemot dessa

lagar, vilket kunde göras tydligare. Balkens mål och grundläggande principer bör

därför på något sätt arbetas in även i dessa lagar. - - - 1 kap. 2 §: Balken är

inte tillämplig på hantering av sådana kemiska eller biotekniska produkter som

omfattas av livsmedelslagen, läkemedelslagen eller lagen om foder om inte annat

följer av föreskrift enligt 8 kap. 1 §. Enligt länsstyrelsens uppfattning bör i

vart fall balkens bestämmelser i 3 kap. 5 § (substitutionsprincipen) tillämpas

även när det gäller dessa produkter. Undantaget när det gäller lagen om

brandfarliga och explosiva varor bör tas bort helt. Det är självklart att alla

slags hälso- och miljöskador från kemiska produkter måste regleras av balkens

bestämmelser, utöver de bestämmelser som gäller i lagen om brandfarliga och

explosiva varor. Just förebyggande av miljöskador är ju en av balkens

grundprinciper. - - - 1 kap. 4 §: Länsstyrelsen ifrågasätter begränsningen av

balkens tillämpning i förhållande till kulturmiljölagen. Denna regel kan

försvåra arbetet med områdesskydd enligt 10 kap., när det område som avses

skyddas finns i ett kulturlandskap med fornlämningar. Regeln kan också bli ett

hinder när det gäller att t.ex. komma till rätta med metalläckage från

varphögar, eftersom varphögar kan vara skyddade enligt lagen om kulturminnen.

3.2.42 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Det är positivt att viktiga lagar inom

miljövårds- och hälsoskyddsområdet samlas i en gemensam miljöbalk. Det är dock

en brist att vattenlagen, som behandlar ur miljösynpunkt väsentliga frågor inte

ingår i balken. Miljökonsekvenserna har hittills inte alltid beaktats

tillräckligt vid prövning av projekt enligt vattenlagen. Det är en uppenbar risk

att det blir så också i fortsättningen även om balkens aktsamhetsregler är

tillämpliga på all miljöpåverkande verksamhet. Vattenlagen bör inordnas i balken

så snart som möjligt. Detsamma gäller lagen om skötsel av jordbruksmark.

Skötsellagen reglerar både frågor om naturhänsyn och viktiga miljöskyddsfrågor.

Övriga lagar inom miljöområdet som inte ingår bör på sikt inarbetas i balken.

3.2.43 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Miljöskyddskommitténs förslag berör ett

flertal lagar inom miljöområdet, dock inte alla. Man har dessvärre valt att

utelämna vissa viktiga och centrala delar av mark- och skyddslagstiftningen

såsom vattenlagen och plan- och bygglagen. Det är länsstyrelsens uppfattning att

man bör utnyttja detta tillfället till att integrera också dessa regler. Om en

sådan integrering bäst sker genom en inarbetning av bestämmelserna i balken

eller genom en vidare koppling till miljöbalken än vad som nu föreskrivs i 2

kap. 1 § miljöbalken bör då övervägas. - - - Länsstyrelsen ifrågasätter också

behovet av att snäva in balkens tillämpning i förhållande till kulturmiljölagen.

Tvärtom kan denna regel (2 kap. 4 §) helt onödigt försvåra arbetet med

områdesskydd enligt 10 kap. miljöbalken i kulturlandskap med fornlämningar eller

andra skyddade kulturvärden. Lagarna bör lämpligen ha överlappande regelverk

istället för bästa skydd av aktuella intressen.

3.2.44 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Ett antal för miljövården viktiga lagar

har inte inarbetats i balken, exempelvis vattenlagen, skötsellagen och

skogsvårdslagen. Detta är beklagligt. Länsstyrelsen har stor förståelse för att

tiden inte har medgivit att inarbeta vattenlagen i miljöbalken, men skötsellagen

och skogsvårdslagen bör redan nu inarbetas i balken.

3.2.45 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Utredningen har föreslagit att flera av de

lagar som hanterar miljöfrågor samordnas i en miljöbalk. Länsstyrelsen saknar

dock en i detta sammanhang väsentlig lag nämligen vattenlagen. Länsstyrelsen ser

ingen större skillnad i att pröva en industrianläggning med avseende på

samhällseffekter och ett vattenkraftverk. I båda fallen är det fråga om att väga

nyttoeffekter mot intrångseffekter där miljöeffekterna i de flesta ärenden är

dominerande. Kommittén för ju också ett resonemang om att vattendomstolarna

skulle vara lämpliga att även arbeta med tillståndsprövning av miljöstörande

verksamhet i det fall man skulle gå över till EG-modellen. I naturresurslagen

hanteras också vattenutbyggnadsfrågor varför det hade varit naturligt att

inordna även vattenlagen i en miljöbalk. För övrigt anser länsstyrelsen att

utredningen fångat in de mer väsentliga lagkomplexen som berör miljövårdsområdet

och som bör samordnas.

3.2.46 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Det är positivt att man försökt samla

dagens splittrade miljölagstiftning i en balk. Länsstyrelsen har förståelse för

att det varit omöjligt att i detta skede ta in all central miljölagstiftning i

balken. Tillämpningsområdena för t.ex. plan- och bygglagen och vattenlagen är

sådana att de på sikt bör inordnas i balken -helt eller delvis. Redan nu bör

reglerna om skydd för vattenförsörjningen i 19 kap. vattenlagen arbetas in.

3.2.47 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Enligt länsstyrelsens mening bör

vattenlagen, skogsvårdslagen och skötsellagen inarbetas i balken.

Miljöskyddsfrågorna som rör spridning av gödsel vintertid bör nu lämpligen också

föras in i miljöbalken och inte längre ligga kvar i skötsellagen.

3.2.48 Svenska Kyrkans Centralstyrelse: Ett speciellt, men principiellt viktigt

problem gäller gränsdragningen mellan miljölagar inom och utom miljöbalken. Ett

viktigt gränsfall är huruvida naturresurslagen (NRL) resp plan- och bygglagen

(PBL) skall tas in i miljöbalken. - - - Ianspråktagande av mark- och

vattenresurser skall föregås av planering. De grundläggande

hushållningsbestämmelserna för denna planering finns angivna i både NRL och PBL.

Båda lagarna skall således beaktas vid exploatering av mark och vatten. Rimligt

vore därför att även PBL tas in i miljöbalken. Utredningen argumenterar i ett

annat sammanhang om vikten av överblick och sammanhang i miljölagarna. Att som

utredningen gör bortdefiniera PBL ur miljöbalken finner centralstyrelsen vara

djupt olyckligt.

3.2.49 Uppsala kommun: Kommunen anser det vara positivt att miljölagstiftningen

förs samman i en balk med gemensamma bestämmelser vad avser tillsyn, tillstånd,

omprövning, avgifter, överklagande, påföljder och ersättning.

Miljölagstiftningen blir på detta sätt systematisk och hanterbar ur både

juridisk och praktisk synvinkel. Det förslag som nu presenterats visar dock

tydligt på en del problem då det gäller att avgöra vilka lagar som skall

hänföras till balken. Förslaget består av en kärna av bl.a. miljöskyddslagen,

lagen om kemiska produkter, hälsoskyddslagen och naturresurslagen. Utanför

balken lämnar kommittén dock flera av de lagar som aktualiseras vid

tillämpningen av lagstiftningen om naturresurser, bl.a. vattenlagen och plan-

och bygglagen. En följd av att lämna plan- och bygglagen utanför blir t.ex. att

detaljerade regler om hur inomhusmiljön skall vara beskaffad finns i balken,

medan reglerna om det byggande som rimligtvis är en förutsättning för den goda

inomhusmiljön ligger utanför. Frågan om markavvattning illustrerar i sin tur

konsekvenserna av att inte inlemma vattenlagen i miljöbalken. Markavvattning

regleras i dag dels genom miljöskyddslagen och dels i vattenlagen,

naturvårdslagen, de areella skötsellagarna och plan- och bygglagen. Dessa lagar

borde redan nu föras in i balken. Genom en enhetlig framtida reglering skulle en

stor hanteringsvinst kunna göras här. Kommittén har valt att inte reglera

trafikfrågorna i balken, samtidigt som trafiken identifieras som det stora

miljöproblem den är. Detta sett mot bakgrund av de ambitiösa och krävande

målformuleringar som slås fast i balkens första kapitel medför enligt kommunen

att trovärdigheten med målformuleringarna kan ifrågasättas.

3.2.50 Eskilstuna kommun: Miljöbalken bör vara tillämplig på all markanvändning,

produkthantering och naturresursanvändning. De lagstiftningar som inordnats i MB

är naturvårdslagen, miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen, renhållningslagen, lagen

om kemiska produkter, naturresurslagen samt strålskyddslagen. Plan- och

bygglagen (PBL) samt vattenlagen är exploateringsinriktade lagar med stor

påverkan på naturresurser. Dessa grundläggande mark- och vattenanvändningsregler

bör med hänsyn till tillämpningsområdet integreras i MB. Utöver dessa

lagstiftningar bör även andra lagar, exempelvis minerallagen, väglagen och lagar

som reglerar jord- och skogsbruk, vara underordnade miljöbalken.

3.2.51 Norrköpings kommun: I det allmänna betänkandet förs ett längre resonemang

om vilka lagar som skall/bör införas i miljöbalken (MB). Vi konstaterar att de

flesta argumenten för vilka lagar som skall ingå är väl underbyggda. Bland annat

lämnas skötsellagarnas miljöregler utanför vilket kommunen bedömer som riktigt.

Däremot konstateras att direktiven hindrar kommittén från att ta in vattenlagen

i MB. Kommunen anser att det är mycket olyckligt att framförallt

tillståndsprövningen av vattenföretag inte samordnas med övrig lagstiftning i

MB. Framförallt skulle man ha uppnått en bättre miljöbedömning av dessa projekt

som definitivt påverkar miljön. - - - I direktiven anges att NRL skall lyftas in

i MB utan att revideras. Det har inneburit att de erfarenheter som har vunnits

om NRL:s tillämpning inte utnyttjas samtidigt som rena exploateringsskydd i

hushållningsreglerna ställs mot starka bevarandekrav i aktsamhetsreglerna. Om

NRL hade omarbetats i samband med införande i MB hade MB:s användning i framför

allt planering kunnat göras tydligare.

3.2.52 Mjölby kommun: Införande av en miljöbalk måste innebära att

miljölagstiftningen görs tydlig, begriplig och enhetlig så att alla kan skaffa

sig kunskap om vad som gäller. Det gäller självfallet såväl näringslivet och

andra som skall rätta sig efter lagstiftningen och de myndigheter som skall

tillämpa den. Samordning av lagstiftningen bör då bli ett medel att styra

miljöarbetet i en riktning i linje med av riksdagen uppställda nationella

miljömål. I balken bör införlivas naturresurslagen, miljöskyddslagen,

hälsoskyddslagen, lagen om kemiska produkter, renhållningslagen, lagen om

svavelhaltigt bränsle, lagen om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

lagen om förbud mot dumpning av avfall i vatten, lagen om förhandsgranskning av

biologiska bekämpningsmedel, naturvårdslagen, lagen om skötsel av jordbruksmark,

skogsvårdslagen, fiskelagen, strålskyddslagen, lagen om åtgärder mot vattenföro-

rening från fartyg, miljöskadelagen, minerallagen och sist men inte minst

vattenlagen. Däremot tillstyrks förslaget att lämna plan- och bygglagen utanför

miljöbalken. Även lagen om kärnteknisk verksamhet och atomansvarighetslagen

uppvisar sådana skillnader så att dessa kan lämnas utanför, i vart fall tills

vidare. Det sistnämnda bör också i avvaktan på vidare utredning gälla olika

typer av trafiklagstiftning. Däremot bör de allmänna bestämmelserna i

miljöbalken i olika avseenden tillämpas på olika typer av trafikanläggningar.

Det finns också bestämmelser i sjölagen som skulle kunna införlivas i

miljöbalken. En samordning av tillsyns-, besvärs- och sanktionsbestämmelserna i

uppräknad lagstiftning förefaller nödvändig och en sådan samordning bör ingå i

miljöbalken. Lagstiftningen bör i många avseenden smälta samman, så att balken

ger uttryck för en enhetlig inställning till miljöfrågorna.

3.2.53 Kalmar kommun: Plan- och bygglagens och vattenlagens koppling till

miljöbalken måste övervägas ytterligare. Det är viktigt att få en konstruktion

som inte kan medföra brister och otydligheter i samsyn och samordning av arbetet

att säkerställa en god hushållning med naturresurser.

3.2.54 Mörbylånga kommun: Plan- och bygglagen bör tagas in i miljöbalkens ram

eftersom gränsdragningen mellan planering, byggande, boende, hälsoskydd och

miljö blir alltmer diffus och en total samverkan i kommunerna bör underlättas.

3.2.55 Landskrona kommun: Vattenlagen borde självfallet ha tagits med i

miljöbalken. Vattenföretag kan regleras genom en särskild lag om vattenföretag.

Prövningen av Öresundsbron är ett bra exempel på att miljöprövning enligt olika

lagar både är kostnadskrävande och skapar olika komplikationer.

Miljöskyddskommitténs uppgift var att åstadkomma en samordning av all

miljölagstiftning. Den delen av direktivet kan inte anses fullgjort förrän

vattenlagen har förts in i miljöbalken. - - - Samma sak gäller PBL. Som

kommittén konstaterar har "själva samhällsplaneringen blivit ett väsentligt

inslag i miljövårdsarbetet och att de lagar som reglerar denna planering har

blivit viktiga miljölagar" (s. 181). Det är ingen hemlighet för dem som sysslar

med samhällsplanering och miljövård på kommunal nivå att hälsoskyddslagens,

miljöskyddslagens och PBL:s olika regler ofta kolliderar med varandra med den

osäkerhet som det medför. Det borde därför vara självklart att PBL:s regler

införs i miljöbalken och att samma tillåtlighetsregler som skapar förutsättning

för hållbar utveckling gäller för fysisk planering som för andra aktiviteter i

samhället. - - - Lagen om skötsel av jordbruksmark (skötsellagen) innehåller en

del aktsamhetsregler som skall följas för att förhindra miljöskador. Dessa

bestämmelser har visat sig vara meningslösa i praktiken. Efterlevnaden är mycket

dålig och tillsynen ytterst sparsam. Påföljden är ingen. Lagens

följdförfattningar innehåller en del restriktioner som skäligen fordras från

miljöskyddssynpunkt i fråga om antal djur, lagring och spridning av stallgödsel

och växtodling. Miljöskyddslagen gäller vid sidan av skötsellagen och omfattar

samma miljöskyddsaspekter. Lagarna har olika tillåtlighetsregler och delvis

olika tillsynsmyndigheter. Denna splittring och förvirring kommer att bestå om

skötsellagen skall gälla vid sidan av miljöbalken. Skötsellagens bestämmelser om

miljöhänsyn kan utan svårigheter föras över till miljöbalken. Samma gäller

troligtvis skogsvårdslagen. Miljöbestämmelserna i vattenlagen, väglagen, PBL,

skötsellagen, skogsvårdslagen och bilavgaslagen bör föras in i miljöbalken.

Flera av de viktiga skyddslagarna är hopfogade till en balk utan större

ändringar av de olika lagarna. Det medför att det även i fortsättningen kommer

att gälla olika regler för olika områden. Flera viktiga lagar som är av central

betydelse för skyddet av miljön har inte tagits med i förslaget.

3.2.56 Halmstads kommun: En samordning av miljölagstiftningen är mycket

efterlängtad. I stort anser kommunen att kommittén lyckats väl med denna

samordning. Emellertid finns en del oklarheter som kommunen inte förstår. Det

gäller bl.a. undersökningsskyldigheten enligt 14:7 respektive 17:5 och bristen

av samordning med lag om skötsel av jordbruksmark, skogsvårdslagen och

ädellövskogslagen. Skillnaden i undersökningsskydlighet är svår att motivera.

Bristen på samordning med nämnda lagar innebär att målet för biologisk mångfald

blir omöjligt att uppnå. Kommunen kommenterar dessa brister närmare under

respektive kapitel.

3.2.57 Marks kommun: "Naturresurslagens" kraft minskas genom att den fjärmas

från andra lagar, som inte förts in i balken. Visserligen har lagen aldrig fått

den önskade effekten men när den förs in i balken kommer den sannolikt att

betraktas som en del av övriga miljöbestämmelser. Dess överordnade roll

försvinner därmed. - - - Detta kan inte uppvägas av att man i 2 kap. 1 §

föreskriver att balken delvis skall gälla även tillsammans med annan lag. Om

"Naturresurslagen" skall få den inverkan den borde ha bör åtminstone vissa av de

lagar som nu lämnats utanför balkförslaget föras in i balken. Detta gäller i

första hand PBL och vattenlagen men även "Skötsellag" m.fl. bör övervägas. I 17

och 19 kapitlen i (hälso- och strålskydd) miljöbalken finns bestämmelser som är

så detaljerade att de inte behöver finnas i balken utan kan föras över till

förordning eller föreskrift. Beträffande hälsoskydd kan man överväga att skapa

en särskild "Inomhusmiljölag" eventuellt under PBL om denna ändå inte förs in i

balken. 2 § som innebär att man inte får störa andra människor om man brukar en

bostad, behöver inte finnas i miljöbalken. Om skyddsområde för vattentäkt skall

instiftas med stöd av vattenlag eller som lokal hälsoskyddsföreskrift bör redan

nu avgöras. Beträffande strålskydd kan detta kapitel delvis överföras till

Arbetsmiljölagstiftningen. Detta gäller de delar som reglerar arbetstagares

ålder m.m.

3.2.58 Trollhättans kommun: Vattenlagen, som likt miljöskyddslagen är till för

att reglera enskildas intressen mot det allmänna, borde inkluderas i

miljöbalken. På så vis kunde vattendomstolarna slopas och arbetet överföras på

de rättsinstanser som hanterar miljöbalken. Även skogsvårdslagen och

skötsellagen borde införas i balken och då inordnas under balkens andra

avdelning, dvs. "gamla" naturresurslagens hushållningsbestämmelser.

3.2.59 Skövde kommun: All väsentlig skyddslagstiftning borde ingå i balken.

Bestämmelserna om skyddsområde för vattentäkt är direkt kopplade till balkens

innebörd av hälsoskydd, både förebyggande och avhjälpande. 19 kap. vattenlagen,

skydd för vattenförsörjning, bör ingå i balken. Jord- och skogsbruk är näringar

som avsevärt påverkar den biologiska mångfalden och därför bör skydds- och

hänsynsregler ang dessa ingå i miljöbalken.

3.2.60 Karlstads kommun: Enligt utredningens förslag har bestämmelserna i

vattenlagen inte inarbetats i miljöbalken. Vid prövningar beträffande t.ex.

verksamheter i hamnar där såväl miljöbalken som vattenlagen är tillämplig kommer

miljöaspekterna inte att vägas in vid prövning enligt vattenlagen hos

vattendomstolen medan länsstyrelsen i sin prövning enligt miljöbalken kommer att

beakta miljöaspekterna. Detta är otillfredsställande inte bara vid själva

prövningen utan problem kommer också att uppstå i tillsyn och kontroll. Det är

därför enligt kommunens mening mycket angeläget att vattenlagen snarast

inarbetas i miljöbalken.

3.2.61 Örebro kommun: Miljöskyddskommittén har tidigare kritiserats för att inte

ha tagit med vattenlagen (VL). En orsak till det enligt ordföranden i kommittén

vid en muntlig sammandragning är att det skulle orsaka för mycket jobb för

kommittén. VL är en ren exploateringslag. Syftet med lagen är att reglera skador

för enskilda människor, inte skador på naturen. Intrång i regleringsrätter från

samhällets sida betyder ersättningskrav från tillståndshavaren. Jämför t.ex.

ersättning vid inskränkningar i miljöfarlig verksamhet, som är noll.

Miljöskyddslagen saknar ersättningsregler, därför att man inte från samhällets

sida ekonomiskt skall kompensera verksamhetsutövare som skadar miljön t.ex.

genom utsläpp av föroreningar. För vattenlevande arter kan en tappningsåtgärd få

lika svåra följder som föroreningar av vatten. - - - Även om ett inarbetande av

VL orsakar mycket jobb, får inte detta vara orsaken till att inte föra in den i

MB. Kommunen föreslår att VL:s ersättningsregler baseras enligt det synsätt som

gäller för miljöfarlig verksamhet, dvs. en avvägning mellan miljö, ekonomi och

teknik. Tillsyn och tillstånd kan ske av samma tillsynsmyndigheter som enligt

ML.

3.2.62 Västerås kommun: Det är bra att kapitel 8 och 9 även skall tillämpas på

de verksamheter som omfattas av jordbrukets skötsellag och skogsvårdslagen. Det

vore bättre om dessa lagar också ingick i balken eller att åtminstone även

balkens grundläggande principer gällt för dessa lagar.

3.2.63 Borlänge kommun: Förslaget till miljöbalk har bl.a. tillkommit för att

samla och förtydliga de olika lagar och förordningar, som finns på miljöområdet.

Det är då olyckligt att en rad lagar ej finns med i förslaget. Exempel på dessa

är vattenlagen, lagar kring areella näringar (skogsbruk, jordbruk och fiske),

lagar kring trafiken samt i vissa delar plan och bygglagen. För att få ett

enhetligt lagsystem på miljöområdet är det viktigt att dessa lagar inarbetas i

miljöbalken. Det är naturligtvis svårt att göra detta omedelbart men det bör

kunna hinnas med till 1997.

3.2.64 Hudiksvalls kommun: Ett stort antal lagar har inarbetats i balken, men

det är också av mycket stor vikt att ytterligare några lagar inarbetas i balken

eller kraftigt omarbetas så att de anpassas till balkens intentioner och

grundprinciper. Dessa lagar är lagen om skötsel av jordbruksmark (LSJM),

skogsvårdslagen (SVL), ädellövskogslagen (ÄLL) och vattenlagen (VL).

3.2.65 Sundsvalls kommun: Vi konstaterar att vattenlagen och skogsvårdslagen

saknas i miljöbalken. I många fall är miljö- och naturvårdsintressena en

väsentlig del i en prövning enligt vattenlagen. Vattenlagen bör därför i

framtiden införas i miljöbalken. Skogsbrukets hänsynstagande till den biologiska

mångfalden föreslår regleras genom bl.a. bestämmelser och regler om aktsamhet.

Vidare sägs det att miljökvalitetsnormer och miljökonsekvensbeskrivningar skall

kunna tillämpas i skogsbrukssammanhang. Kraven på skogsbrukets miljöhänsyn borde

enligt vår mening vara tydligare.

3.2.66 Timrå kommun: I miljöbalken har införts lagar som reglerar miljö-, hälso-

och naturfrågor. Lagar inom jordbruk, skogsbruk, fiske- och vattenföretag har

lämnats utanför lagen. Eftersom bl.a. biologiska mångfalden avses regleras i

miljöbalken och ovan nämnda områden kraftigt påverkar den borde det övervägas om

inte även dessa lagar borde inordnas i balken. De lagar som inordnas i

miljöbalken återspeglar en tidsperiod som i vissa fall ligger 30 år tillbaka i

tiden. Dagens krav och värderingar bör genomsyra miljöbalken. Inte minst bör

dagens kunskaper, erfarenheter och möjligheter även återspeglas i lagtexten. De

mest otidsenliga lagavsnitten måste ses över och inte bara lyftas in i miljöbal-

ken. Speciellt gäller detta hälsoskyddslagen och naturvårdslagen. När det gäller

häsloskyddslagens hantering av miljöaspekter är det främst kopplingen till

miljöskyddslagen som bör studeras ytterligare. Klar och tydlig avgränsning

mellan avsnitten bör eftersträvas.

3.2.67 Örnsköldsviks kommun: Sektorslagarna för jordbruk, skogsbruk, fiske,

vattenföretag etc. lämnas utanför balken. Då jord- och skogsbruket i Sverige har

en så avgörande betydelse för den biologiska mångfaldens förutsättningar och

utveckling kan utelämnandet av de areella näringarnas regelsystem sägas stå i

strid med miljöbalkens 1 §. Som förslaget nu ligger kommer den biologiska

mångfaldens framtida utveckling till stor del att avgöras utanför miljöbalken.

Dessa lagar borde inordnas i balken. - - - De lagtexter som sammanförs är

skrivna under en 30-årsperiod och utifrån delvis olika lagstiftningskulturer.

Detta har medfört svårigheter att tillskapa den homogenitet som borde finnas. De

mest otidsenliga lagavsnitten borde omarbetas - detta gäller främst naturvård

och hälsoskydd. Ett ytterligare skäl att omarbeta dessa lagar är att de bitvis

har en detaljeringsnivå som snarare ligger på föreskrifts- än på balknivå.

3.2.68 Skellefteå kommun: Det är utomordentligt värdefullt att så stor del av

lagstiftningen inom miljöområdet kunnat samlas i en enda balk. Detta till trots,

saknas det flera lagstiftningar, främst vattenlagen men även plan- och

bygglagen, skogsvårdslagen och skötsellagen hade med fördel kunnat inordnas i

regelverket. Det går inte att undvika misstanken att detta beror på tidsbrist.

Med den snäva tidsram utredningen har att arbeta ter sig en fullständig

integrering av dessa lagar som näst intill omöjlig. En alternativ väg att gå i

den uppkomna situationen hade varit att i första hand samla skyddslagarna och

avvakta med lagar om mark- och vattenanvändning.

3.2.69 Svenska Kommunförbundet: Utredningen har föreslagit att ett antal lagar

av ganska olika karaktär skall samlas i en miljöbalk samtidigt som andra lagar -

väl så viktiga utifrån miljöaspekter - t.ex. väglagen, vattenlagen och jord- och

skogsbrukets skötsellagar, lämnas utanför. Detta tycks enligt förbundet vara ett

uttryck för en felsyn och direkt otidsenligt om man utgår från att all relevant

sektorslagstiftning skall innehålla regler om tillräckliga miljöhänsyn.

Förbundet förordar att man sammanför de mera centrala miljölagarna i en

samordnad lagstiftning - en miljöbalk om man så vill. Förbundet anser således

att man bör gruppera om "miljölagstiftningen" på ett annat sätt än inom nu

gällande lagstiftning. Men det är varken önskvärt eller välbetänkt att samla de

lagar som kommittén arbetat med i en balk samtidigt som andra lagar av stor

tyngd för miljön lämnas utanför balken. - - - Förbundet anser att de mera

renodlade miljölagarna borde samlas i en ny, bred miljö- och hälsoskyddslag,

dvs. huvuddelen av miljöskyddslagen, lagen om kemiska produkter,

renhållningslagen samt hälsoskyddslagen. De lagar som rör mark- och

vattenanvändning bör kunna grupperas enligt NRL/PBL-systemet också i

fortsättningen. Till denna grupp kan med fördel delar av bl.a. naturvårdslagen,

vattenlagen och väglagen föras. En tredje grupp av lagar som kan hållas samman

rör strålskyddet.

3.2.70 Svenska naturskyddsföreningen: Ett exempel på en lag som föreningen anser

helt eller delvis bör införlivas i miljöbalken är vattenlagen. Denna och

kringliggande lagar har ett nära samband med miljö- och

naturvårdslagstiftningen. Dessutom är flertalet vattenföretag underkastade samma

kontroll och samma tillståndsprövning som andra åtgärder som innebär ett ingrepp

i miljön och att naturresurser tas i anspråk. Vatten är inte bara ett livsmedel.

Det används också för kommunikation, fiske, utvinning av energi m.m. Likaså är

sjöar och vattendrag en viktig biotop för många arter och en värdefull källa

till vila och rekreation. Vatten har stor betydelse för natur- och kulturmiljön.

Slutligen bestämmer vattentillgången i hög grad förutsättningarna för alla

areella näringar. Till sina effekter påminner vattenföretagen ofta om företag

som prövas enligt t.ex. miljöskyddslagen. I själva verket torde flertalet

vattenföretag samtidigt medföra sådan miljöpåverkan att även annan

miljölagstiftning blir tillämpbar. Således är det högst väsentligt att

vattenlagens regler inordnas bland miljöbalkens regler så att en enhetlig

rättstillämpning för alla former av miljöpåverkan som har samband med vatten kan

uppnås. Andra lagar som helt eller delvis skulle kunna införlivas i miljöbalken

är plan- och bygglagen, skogsvårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark.

3.2.71 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Miljölagstiftningen har enligt kommittén

blivit alltmer svåröverskådlig och delvis motstridig bl.a. som en följd av

skilda värderingar. En miljölagstiftning som är tydlig, begriplig och enhetlig

är därför att föredra för alla berörda parter. Miljöskyddskommittén har arbetat

i detta vällovliga syfte genom att söka sammanföra olika lagar som reglerar vårt

förhållande till miljö, hälsa och hushållning. Det kan dock konstateras att

kommitténs ansträngningar inte har lyckats i alla hänseenden. Det är svårt att

se att miljöbalken kommer att förenkla och öka tydligheten. De inledande

kapitlen, som är gemensamma för balken och även för viss lagstiftning som står

utanför bl.a. lagen om skötsel av jordbruksmark och skogsvårdslagen, är allmänt

hållna och har ett språkbruk som ger utrymme för vida tolkningar och därmed stor

osäkerhet. Detta intryck förstärks genom ramlagskonstruktionen. - - - För jord-

och skogsbrukets del kommer det dubbelkommando som finns idag att bestå genom

att jord- och skogsbrukets miljöfrågor även fortsättningsvis föreslås regleras i

flera lagstiftningar. Snarare kommer osäkerheten att kunna öka för den enskilde

dels genom införandet av aktsamhetsregler och begreppet "utöva miljöpåverkan"

som vi inte vet hur det kommer att tolkas, dels antyds möjligheter att genom

generella föreskrifter reglera vissa verksamheter, hanteringar och åtgärder. I

den allmänna motivtexten ges exempel på vad som kan regleras med generella

föreskrifter. Bland dessa finns också sådant som regleras i annan lagstiftning,

t.ex. stallgödselhantering, vilket är en av två stora frågor skötsellagen

omfattar. Den andra stora frågan i skötsellagen är hänsynstagande till naturen

vilket också finns inbakat i miljöbalkens aktsamhetsregler. LRF förutsätter att

lagförslaget bearbetas vidare för att minimera de svårigheter som uppstår för

den enskilde brukaren genom att samma miljöfråga underställs mer än en lag.

3.2.72 Svenska kraftverksföreningen: Mot urvalet av lagar som föreslås ingå i en

miljöbalk - om en sådan skall införas - finns inget att erinra. Förtjänsten i

samordningen ligger uteslutande i den bättre överblick som samlandet till en och

samma lag av de nuvarande lagbestämmelserna ger och i samskrivningen av

sanktionsbestämmelserna. Nämnvärda fördelar i övrigt erhålles knappast. De

verksamheter som idag regleras i skilda lagar kommer även i fortsättningen att

vara i allt väsentligt åtskilda, ehuru i olika kapitel i en och samma lag.

3.2.73 Landstingsorganisationen i Sverige, LO: Det förefaller emellertid som om

den bevekelsegrund som man gjort sitt urval från beträffande vilka lagar som

skall ingå och vilka som valts bort, varit något godtyckligt. Enligt LO:s

uppfattning borde det exempelvis finnas större skäl att införliva PBL med den

nya miljöbalken än strålskyddslagen. - - - Det verkar som om det tyngst vägande

argumentet för PBLs exkludering är att den har relativt få år på nacken. Samma

skäl kan anföras för strålskyddslagen, vilken kom till under samma tidsperiod

som PBL. Mer avgörande borde dock vara att strålskyddslagen till sin karaktär i

så övervägande del tar sikte på ett skydd för personer och därför mera är att

jämföras med arbetsmiljölagen, något som för övrigt lagstiftarna såg som

önskvärt vid den senaste revideringen. Enligt vår uppfattning skulle det medföra

betydande olägenheter vid hanteringen av strålskyddsfrågor att behöva använda

hela miljöbalkens regelkomplex. LO avvisar därför förslaget att införliva

strålskyddslagen med miljöbalken.

4 Aktsamhetsregler

4.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: I 3 kap. förslaget till miljöbalk finns ett stort

antal s.k. allmänna aktsamhetsregler vilka, enligt förslaget, ger vissa

riktlinjer som alla, såväl enskilda personer som företag och myndigheter, bör

följa i sitt handlande för att skydda människor och miljö mot skador och

olägenheter samt vid utnyttjandet av naturresurser. Reglerna täcker miljöbalkens

hela ämnesområde. Kommittén uttalas själv (bl.a. s. 24) att den strävar efter

att ange högt satta mål för allt miljöarbete. Det måste emellertid sättas i

fråga om inte kommitténs ambitionsnivå härvidlag har blivit alltför hög för att

kunna bedömas som realistisk. Aktsamhetsregler så som de utformats kommer att få

betydelse för i stort sett allt mänskligt handlande som kan tänkas påverka

hälsa, miljö eller naturresurser. Reglerna är visserligen inte direkt

straffsanktionerade, vilket i och för sig är tillfredsställande i jämförelse med

vad som i dag gäller för den aktsamhetsregel som finns i 5 § lagen (1985:426) om

kemiska produkter vilken ställt till problem vid kommunernas tillämpning av

lagen. Emellertid skall enligt förslaget de allmänna aktsamhetsreglerna

tillämpas av regeringen och berörda myndigheter, när dessa med stöd av balken

utfärdar föreskrifter, vilka i sin tur kan bli straffsanktionerade, liksom av

domstolar och tillstånds- och tillsynsmyndigheter i enskilda mål och ärenden.

Mot den bakgrunden måste enligt min mening vissa av de allmänna

aktsamhetsreglerna anses alltför långtgående. Sålunda skall exempelvis enligt 3

kap. 4 § bästa tillgängliga teknik tillämpas vid vidtagande av varje åtgärd som

kan tänkas påverka hälsa och miljö, varvid med bästa tillgängliga teknik avses

en teknik som motsvarar utvecklingens senaste nivå och som från tekniska och

ekonomiska synpunkter är möjlig att använda vid den typ av verksamhet, hantering

eller åtgärd som är i fråga. Jag vill i detta sammanhang också framhålla att

uttrycket "utöva miljöpåverkan" om inte annat så från rent språkliga

utgångspunkter framstår som olyckligt. Att beteckna ett handlande som kan

påverka människors hälsa som miljöpåverkan synes inte alldeles adekvat. Enligt

min mening bör bestämmelserna i 3 kap. i det fortsatta lagstiftningsarbetet

övervägas på nytt, varvid bör beaktas att i lag orealistiskt högt satta krav

inte så att säga av sig själva kan antas medverka till ökat miljö- och

hälsoskydd eller bättre hushållning med naturresurser. Risk torde inte kunna

uteslutas för att sådana lagliga krav just på grund av att de är för högt satta

i stället kan komma att motverka sitt syfte.

4.2 Kommerskollegium: Ytterligare faktorer som bidrar till att försvåra

bedömningen av lagens handelspolitiska effekter är de s.k. allmänna

aktsamhetsregler samt i viss mån de gemensamma aktsamhetsregler vilka återfinns

i balkens 3 kap. respektive avd. 2 och som skall läggas till grund för balkens

tolkning och tillämpning. De allmänna aktsamhetsreglerna i kapitel 3 skall

enligt förslaget vara tillämpliga på alla som utövar "miljöpåverkan". Av 2 kap.

6 och 14 §§ följer att dessa principer skall gälla för bl a transport,

saluförande, import och export av en kemisk eller bioteknisk produkt eller av en

vara. M.a.o. har principerna stor betydelse för handeln med varor med avsättning

på den svenska marknaden och även för varor med ursprung utanför Sveriges

gränser. En grundläggande folkrättslig regel är att tillämpningen av nationella

lagar inte får strida mot uppfyllandet av internationella förpliktelser. Av

svenska GATT-åtaganden och det framtida EES-avtalet följer därför att

bestämmelserna i 3 kap. 2 § om märkning, 3 kap. 4 § om tillämpningen av bästa

tillgängliga teknik och 3 kap. 8 § om kretsloppsprincipen måste tillämpas på ett

konkurrensneutralt sätt. - - - Kollegiet välkomnar att aktsamhetsregeln i

förslaget till miljöbalk, 3 kap. 5 §, inte görs direkt straffsanktionerad och

instämmer i utredningens bedömning att rättssäkerhetsskäl talar för en sådan

lösning. Kollegiet vill understryka betydelsen av att aktsamhetsregeln i

framtiden tillämpas på ett sätt som inte kommer i konflikt med Sveriges

åtaganden i GATT eller enligt det kommande EES-avtalet. Dessutom välkomnar

kollegiet skälighetsregeln i 3 kap. 6 § som något mildrar de mycket långtgående

kraven på försiktighet som föreskrivs i artiklarna 3 kap. 3-5 §§. Däremot hyser

kollegiet betänkligheter mot den i 3 kap. 7 § föreslagna stoppregeln som

kollegiet menar ytterligare försvårar bedömningen av 3:e kapitlets konsekvenser.

4.3 Överbefälhavaren, ÖB: Beträffande 3 kap. 2 § om att lämna information till

enskilda bör försvarsmaktens speciella krav på sekretess beaktas. Den som utövar

verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig är skyldig att utöva kontroll över

verksamheten (9 §). ÖB biträder denna uppfattning. ÖB avstyrker däremot

förslaget i 7 § att tillsynsmyndighet kan sätta annan i sitt ställe för

undersökningar och kontroll av miljöfarlig verksamhet. Detta är enligt ÖB

uppfattning inte förenligt och lämpligt med hänsyn till de sekretesskrav som kan

ställas på delar av försvarsmaktens verksamhet.

4.4 Statens Räddningsverk: I 3 kap. 4 § förslaget till miljöbalk definieras

bästa tillgängliga teknik som en teknik som motsvarar utvecklingens senaste

nivå. Det är inte självklart att en sådan definition i alla sammanhang är

riktig.

4.5 Statens Järnvägar, SJ: De allmänna aktsamhetsreglerna (3 kap.) utgör ett

exempel på den förvirring kommitténs förslag kan leda till pga. oklarheter vad

gäller nivåindelningen av bestämmelserna och bristande utförlighet i svårtolkade

avsnitt. Om de specialiserade kapitlen - vilket Miljöskyddskommittén menar -

utgör mer preciserade regler som skall gälla över aktsamhetsreglerna, så kan man

ifrågasätta huruvida de senare överhuvudtaget är några krav, eller om de bara är

- i och för sig vällovliga - intentioner som inte har någon rättslig status. - -

- Konstruktionen skapar utrymme för oklarheter och riskerar att minska lagens

trovärdighet och användbarhet. SJ ställer sig dessutom tvivlande till att

kommittén verkligen tänkt igenom formuleringen av aktsamhetsreglerna.

4.6 Vägverket: Stoppregeln är tänkt att utnyttjas för såväl planerad som

befintlig vägtrafik. Som ett redskap för att åstadkomma skyddsåtgärder för

befintlig vägtrafik är regeln i de flesta fall orealistisk att verkställa.

Insatser för att förbättra befintlig miljö behandlas bättre i åtgärdsprogram i

samband med den övergripande väghållningsplaneringen. För att nyligen byggda

vägar skall hålla den kvalitet som förutsatts i besluten bör egenkontroll och

återkommande tillstånds- och resultatredovisning fungera bäst som grund för

kompletterande åtgärder. - - - Om stoppmöjligheten skulle kunna utnyttjas av

kommunala miljö- och hälsoskyddsnämnder finns risk för en oförutsägbar

tillämpning vilket i sig, beträffande nya vägar, kan innebära att hela

planeringsprocessen blir svår att förutsäga. I stället för en stoppregel bör

miljömyndigheternas roll vid planering och projektering av vägar göras tydlig i

de berörda författningarna. Ytterligare en konsekvens av stoppregeln kan bli att

tillstånd/koncession söks i fler fall än vad lagstiftaren önskat för att inte

riskera att projektet stoppas i ett mycket sent skede.

4.7 Riksrevisionsverket, RRV: I specialmotiveringen anger kommittén att

aktsamhetsreglerna kan vara svåra att leva upp till på vissa områden men det är

viktigt att de anger högt satta mål. RRV instämmer inte i den framförda

uppfattningen att regler kan ses som synonymt med högt satta mål som är svåra

att leva upp till. Aktsamhetsregler som i dagsläget har karaktären av utopier

bör inte förekomma eftersom de försämrar trovärdigheten hos övriga regler.

4.8 Boverket: De allmänna aktsamhetsreglerna inskränks, enligt motiven till 14

kap., vid prövning efter de särskilda aktsamhetsreglerna men det är inte

klarlagt av lagtexten i vilken omfattning och på vilka grunder.

4.9 Fiskeriverket: Fiskeriverket instämmer i vad som sägs om försiktig-

hetsprincipen och att denna kommer till uttryck i formuleringen av reglerna i

miljöbalken. Man diskuterar också skälighetsprincipen. Detta innebär att den som

vill utöva miljöfarlig verksamhet skall göra sådana åtgärder till skydd för

miljön som är tekniskt möjliga och ekonomiskt rimliga. Fiskeriverket inser det

rimliga med skälighetsprincipen men vill understryka vad som tidigare framförts,

nämligen att det vid dess tillämpning oftast ej går att utesluta skador på

miljön som drabbar fisket. Detta är det främsta motivet för att en särskild

avgift för fisket bör kunna tas ut.

4.10 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: 3 kap. 7 § andra stycket - RAÄ avstyrker att

dispensmöjligheten införs. Skyddet i 5 kap. för riksintressena mot påtagligt

skadliga åtgärder framstår i en något egendomlig dager i förhållande till

dispensmöjligheten från stoppregeln i 3 kap. 7 §. Enligt den senare skulle en

påtaglig skada i vissa undantagsfall kunna medges, om den inte medför en

allvarlig miljöskada. Begreppet miljö anses i detta sammanhang tydligen vara

något annat än det miljöintresse som redovisats t.ex. i ett riksintresse för

kulturminnesvården? Hur skillnaden i konkreta fall skall identifieras anges inte

närmare, vilket leder till tolkningsproblem. Vad som kan vara värre är att

riksintresseskyddet kan berövas sitt innehåll med hänvisning till att andra

viktiga intressen behöver främjas och att verksamheten i vart fall inte medför

miljöskador av traditionell art, som t.ex. emissioner. - - - Om den

konkurrerande miljöstörande verksamheten i sig är så viktig att den innefattar

ett riksintresse enligt t.ex. 5 kap. 8 § förslaget till miljöbalk finns redan en

prioriteringsregel i 5 kap. 10 §. Det förefaller fullt tillräckligt att pröva

verksamheten enligt den sistnämnda bestämmelsen. Intressen av lägre klass bör

inte kunna få tillstånd "bakvägen" genom en prövning enligt 3 kap. 7 § andra

stycket.

4.11 Konkurrensverket: Beträffande utbytesprincipen och principen om bästa

möjliga teknik förordar Konkurrensverket generella funktionskrav framför

detaljkrav. Det bör i så stor utsträckning som möjligt ges utrymme för företagen

att finna egna lösningar för att nå uppställda miljömål. Det är viktigt att

medlen som används för att nå miljömålen främjar utveckling och dynamik och inte

verkar innovationshämmande.

4.12 Statens naturvårdsverk, SNV: Verket anser att miljöbalkens direkta

tillämpningsområde bör vidgas. De allmänna aktsamhetsreglerna i balkens tredje

kapitel bör gälla genomgående och bör utgöra basen för krav som i princip skall

kunna ställas vid prövning av varje verksamhet m.m., oavsett om prövningen skall

ske enligt miljöbalken eller enligt annan lagstiftning vilken reglerar

verksamheter som kan befaras medföra miljöpåverkan. - - - Miljöbalkens

aktsamhetsregler bör bearbetas ytterligare för att åstadkomma en mer enhetlig

behandling av aktsamhetsregler som nu förts samman i balken, arbeta bort en del

onödig kvarstående dubbelreglering, vidareutveckla vissa väsentliga principer. -

- - Verket föreslår en alternativ definition av "bästa tillgängliga teknik". Att

BAT-kravet därigenom skärps i förhållande till dagens krav i miljöskyddslagen

står också i samklang med kommittédirektiven. Verket föreslår vidare att det i

"utbytesprincipen" vid jämförelse av alternativa kemikalier bör beaktas risken

för skador i stället för farligheten hos kemikalierna. Därigenom tas även hänsyn

till sannolikheten för att en skada skall inträffa. Den s.k. stoppregeln blir

med den av kommittén föreslagna lydelsen svår att tillämpa i praktiken, och bör

därför formuleras om. - - - Naturvårdsverket välkomnar och tillstyrker bl.a.

följande grundläggande förslag från kommittén: principerna för

miljövårdsarbetet, försiktighetsprincipen, kretsloppsprincipen och principen att

förorenaren betalar, de grundläggande dragen hos de allmänna aktsamhetsreglerna.

- - - 2 kap. 1 § bör kompletteras så att även de allmänna aktsamhetsreglerna

skall tillämpas vid prövning enligt PBL, VL, VägL, MinL m.fl. angivna

lagstiftningar.

4.13 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden noterar att

miljöskyddskommittén inte har närmare behandlat de svåra men viktiga frågorna om

ansvaret för återställningsåtgärder. Som lagrådet anmärkte vid sin granskning av

förslaget till ändring av den nuvarande 5 § miljöskyddslagen (prop. 1987/88:85

s. 340) borde dessa frågor bli föremål för ytterligare överväganden.

Koncessionsnämnden känner, på grundval av många uppkomna problem i

rättstillämpningen, ett behov av en mera preciserad rättslig reglering eller i

vart fall en ytterligare belysning av återställningsfrågorna i det fortsatta

lagstifningsarbetet. I det sammanhanget bör det också övervägas vilken betydelse

det har i återställningssammanhang att man i 2 kap. 6 resp. 7 § skiljer mellan

begreppen "utöva miljöpåverkan" och "bedriva miljöfarlig verksamhet".

Koncessionsnämnden har berört denna fråga i kommentaren till sistnämnda två

paragrafer. 3 kap. 4 § Begreppet "bästa tillgängliga teknik" (BAT) är ett av de

mest centrala i miljöbalksförslaget. Det är därför viktigt att innebörden är

helt klar. Här synes vi vara beroende av motsvarande definition av begreppet

inom EG. Problemet är emellertid att man inom EG ännu inte har slutligt fastnat

för en definition. Den definition som miljöskyddskommittén har utgått från lär

enligt vad koncessionsnämnden har erfarit redan ha frångåtts. - - - Bortsett

från EG-anpassningen vill koncessionsnämnden skjuta in den reflektionen att

övergången från begreppet "tekniskt möjligt" i miljöskyddslagen till "bästa

tillgängliga teknik" (BAT) kan framstå som en inte önskvärd mildring av

reglerna. Om det blir så beror emellertid helt och hållet på vilken innebörd man

skalll lägga i begreppet BAT. Inom ramen för den nuvarande individuella

prövningen enligt miljöskyddslagen beaktas behovet av miljöskyddsåtgärder, vilka

bl.a. beror av verksamhetens lokalisering och omfattning, omgivande miljös

känslighet och belastningen på den, olika tekniskt möjliga åtgärder, deras

effektivitet och kostnaderna för dem. Vid dessa avvägningar blir resultatet ej

sällan att den bästa tekniken, t.ex. selektiv katalytisk redukton (SCR) av

kväveoxider vid förbränning, ställer sig orimligt dyr. Installation av denna typ

av anläggning kan vara omöjlig eller synnerligen kostsam för befintliga

anläggningar. För små anläggnignar skulle också tillämpningen kunna resultera i

orimligt dyra reningsåtgärder. Däremot är det möjligt att man med andra tekniska

lösningar (t.ex. låg NOx-brännare, rökgasåterföring, eventuellt i kombination

med SNCR (selektiv icke katalytisk reduktion) kan åstadkomma en väsentlig

reduktion av utsläppen till en rimlig kostnad. Då 6 § enligt motivuttalande

endast avses bli tillämplig i marginalfall, synes det vara svårt att uppnå ett

rimligt resultat i sådana situationer. I vissa situationer kan också ny, lovande

teknik vara värd att pröva, vilket skulle blockeras av bestämmelsen att "bästa

tillgängliga teknik" skall användas. I koncessionsnämndspraxis har med den

nuvarande lagtexten smidigare lösningar kunnat väljas. Sålunda har

koncessionsnämnden ofta utnyttjat prövotidsförfarandet för att t.ex. få fram en

teknik som ännu inte är tillgänglig, dvs. bättre än BAT. Det kan vara fråga om

ett nytt tillämpningsområde för en reningsmetod eller liknande. - - - Om man i

framtiden måste gå strikt efter vad som är tillgängligt, måste också

omprövningar initieras oftare, så att nyutvecklad teknik successivt kan införas.

Det skulle också behövas ett nytt incitament för företagen att utreda och

försöka tillämpa nya tekniker - med prövotidssystemet har myndigheterna haft

tummen i ögat på företagen. - - - Stoppregeln i 3 kap. 7 § 1 st. är alltför

rigoröst utformad. Den omöjliggör i stort sett all miljöfarlig men

samhällsnyttig verksamhet, som ju ofta kan befaras på något sätt vara skadlig

för människors hälsa. Man bör införa någon sorts kvalifikation. En annan lösning

är att man i likhet med 2 kap. 12 § första stycket äldre vattenlagen (1918:523)

använder orden "en skadlig inverkan på det allmänna hälsotillståndet" i stället

för "människors hälsa skadas". - - - Förhållandet mellan 3 kap. 3, 4, 6 och 7

§§: I gällande miljöskyddslag används i 6 § uttrycket "väsentlig betydelse" som

en viktig grund för bedömningen av om en miljöfarlig verksamhet skall anses

tillåtlig eller inte. Någon motsvarighet finns inte i miljöbalksförslaget. I 3 §

talas bara om de skyddsåtgärder m.m. som behövs med möjligheter till jämkningar

enligt 6 §, och skyddsåtgärden BAT preciseras i 4 §. I 7 § finns endast en

stoppregel, som regeringen under vissa omständigheter kan dispensera från. Som

3, 4 och 7 §§ är formulerade, kan de leda till olika slutsatser om vilka

restutsläpp som kan accepteras. Det måste väl då vara så att om 3 § och 4 § ger

olika nivåer, den strängaste av dessa skall gälla. Koncessionsnämnden finner att

det i en paragraf omedelbart före 7 § miljöbalksförslaget tas in i en

bestämmelse som motsvarar 6 § första stycket miljöskyddslagen av följande

lydelse: Om en verksamhet, hantering eller åtgärd kan befaras föranleda

olägenhet av väsentlig betydelse, även om försiktighetsmått enligt 3-6 §§

iakttas, får verksamheten, hanteringen eller åtgärden utövas eller vidtas endast

om särskilda skäl föreligger. - - - 3 kap. 8 § Två helt olika tolkningar kan

göras beträffande paragrafens tillämpningsområde. - - - Den ena tolkningen

innebär att paragrafen enligt sin ordalydelse riktar sig till den enskilde

hanteraren av en vara och inte till den myndighet som prövar frågor om tillstånd

m.m. rörande miljöfarlig verksamhet. Ett visst stöd för denna tolkning ger bl.a.

utformningen av den kompletterande aktsamhetsregeln i 14 kap. 2 § som talar om

olägenheter i omgivningen. - - - Emellertid synes kommitténs avsikt vara att

även vid t.ex. tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet prövningen skall

omfatta - förutom utbytes- och hushållningsprinciperna - även

kretsloppsprincipen sådan den kommer till uttryck i paragrafen. Flera uttalanden

tyder på detta. Detta innebär en mycket viktig pricipiell ändring av

prövningsmyndighetens uppgifter, vilka kommer att utsträckas väsentligt. - - -

Detta påverkar naturligtvis handläggningen av tillståndsärendena. Ansökan måste

få en annorlunda utformning än hittills. Underlagsmaterialet och kretsen av

remissmyndigheter måste utvidgas. För övrigt måste även koncessionsnämndens

sammansättning ses över. - - - Är det rimligt att koncessionsnämnden och övriga

prövningsmyndigheter skall göra denna breda prövning? Koncessionsnämnden anser

att det bör vara så med hänsyn till miljöproblemens ändrade karaktär. Industrin

är ju inte längre den huvudsakliga orsaken till miljöproblemen, utan orsaken kan

ytterst sökas i vår levnadsstil. - - - Koncessionsnämnden vill tillägga att, om

tillståndsprövningen skall omfatta även miljöegenskaperna hos den tillverkade

produkten, så måste troligen listan över förprövningspliktiga verksamheter

ändras. Verksamheter med tillverkning av komplicerade produkter - men med

beskedliga lokala utsläpp - bör kanske tillståndsprövas i stället för att bara

anmälas. Koncessionsnämnden anser att de nu berörda frågorna bör ytterligare

belysas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

4.14 Kemikalieinspektionen: Inspektionen vill understryka vikten av att

substitutionsprincipen återfinns även i miljöbalken. Den är en del av

försiktighetsprincipen med en förebyggande och framåtsyftande karaktär.

Terminologiskt är utbytesprincipen en mindre lyckad benämning. I ett statiskt

perspektiv är det fråga om att byta ut befintliga kemikalier. I ett dynamiskt

framåtsyftande perspektiv gäller det att i varje valsituation, från utveckling

och konstruktion, över tillverkning och handel till användning, "undvika farliga

kemikalier som kan ersättas med mindre farliga". Det gäller att i alla

situationer göra bästa möjliga val av kemikalier. Substitutionsprincipen kan

därför som anges i betänkandet karakteriseras som en produktvalsprincip, på

kemikalieområdet som en kemikalievalsprincip. - - - Enligt inspektionens mening

är det angeläget att frågor om kemikalieval beaktas också i verksamheter som

utan att innebära hantering av kemiska produkter ändå kan påverka vilka

kemikalier som används i samhället. Det är angeläget att vid varje sådan teknisk

kravspecifikation också ta hänsyn till hälso- och miljöaspekter så att man inte

låser fast en olämplig kemikalieanvändning. Det kan ske genom krav på

konsekvensanalyser. Sker inte detta försvåras eller omöjliggörs för företag och

andra att göra från hälso- och miljösynpunkt goda produktval pga. hänvisningar

till standarder eller kravspecifikationer. - - - Inspektionen ser fördelarna med

att ha ett antal övergripande aktsamhetsregler i miljöbalken. Det är dock

angeläget att ambitionsnivån därvid inte sänks i förhållande till gällande

lagar. Av detta skäl kan utformningen av 3 kap. 6 § i relation till 3 kap. 3 §

diskuteras. I betänkandet anges att redan uttrycket "som behövs" ger utrymme för

skälighetsprövning och att sådan prövning kunnat ske inom ramen för lagen om

kemiska produkter. Kemikalieinspektionen delar denna uppfattning.

Kemikalieinspektionen föreslår att 3 kap. 6 § utgår och ersätts av skrivningar i

specialmotiveringen till 3 kap. 3 §.

4.15 Kammarrätten i Stockholm: Kommitténs långtgående ambitioner och höga

målsättning i miljöfrågorna kommer till uttryck bl.a. i de allmänna

aktsamhetsreglerna i balkens 3 kap. Även om det kan synas angeläget från

miljösynpunkt att så sker måste framhållas att möjligheterna ter sig små att få

till stånd en effektiv efterlevnad av vissa av aktsamhetsreglerna. Framför allt

kan invändningar av denna art anföras mot principen om bästa tillgängliga

teknik, så som den är uttryckt i 3 kap. 4 §, och mot stoppregeln i 3 kap. 7 §.

Domstolen ansluter sig till de farhågor mot dessa som har anförts i ett särskilt

yttrande (s. 262 f.). Kammarrätten anser att kraven måste mildras för att

reglerna över huvud taget skall kunna betraktas som praktiskt användbara som

grundval för föreskrifter och direkta tillämpningsbedömningar.

4.16 Stockholms universitet: En viktig förebyggande princip som under senare år

har utvecklats inom EG, OECD och andra internationella fora är principen om

bästa tillgängliga teknik, som nu har kommit till uttryck i 3 kap. 4 §.

Stötestenen i tolkningen av denna princip har alltid varit ordet "tillgänglig".

Utgångspunkten för de flesta bedömarna har varit att tekniken skall vara

tillgänglig inom landet. Inom EG har man lyckats, trots starkt motstånd från

Storbritannien, att komma överens om att tekniken skall vara tillgänglig inom

Gemenskapen. Detta innebär att i händelse av ett svenskt EG-medlemskap så är det

troligt att den svenska prövningsmyndigheten i ett tillståndsärende inte lägre

kan begränsa sig till den teknik som finns i landet, utan sökanden måste

föreläggas att beakta den bästa tillgängliga tekniken i hela EG. Den geografiska

omfattningen av denna princip bör därför förtydligas. - - - Fakultetsnämnden

vill understryka behovet att gå vidare med lagstiftning om utsläppsrättigheter,

t.ex. regionala bubblor för kväveutsläpp, där rättigheterna är överlåtbara

mellan företag inom regionen.

4.17 Karolinska institutet: I de allmänna aktsamhetsreglerna i 3 kap. 5 § anges

den s.k. substitutionsprincipen enligt viken kemiska eller biotekniska produkter

eller varor skall undvikas om de kan ersättas med "mindre farliga" produkter

eller varor. Vi står naturligtvis bakom denna princip, men vill påpeka att

sådana bedömningar av relativ "farlighet" kan var mycket komplicerade och svåra

att göra. Kemikalieinspektionen bör därför satsa avsevärda resurser på att ta

fram väl genomtänkta vägledningar till hjälp för leverantörer och användare av

kemiska produkter, för att undvika felaktiga val.

4.18 Uppsala universitet: Betänkandet behandlar "allmänna aksamhetsregler" som

något speciellt (s. 23 ff.). Här ligger enligt vår mening brister i

balkförslaget som, om de inte åtgärdas, ensamma kan medföra att hela balkens

funktion äventyras. Kommittén redovisar eller uttrycker en mycket oklar

uppfattning om handlingsregler. Två saker är helt nödvändiga att klargöra,

nämligen när en kravregel gäller och för vilka den gäller. En handlingsregel i

en lag gäller för alla dess adressater från den tidpunkt, vid vilken regeln

träder i kraft. Här kan diskuteras två huvudlinjer. Den ena huvudlinjen för när

regeln blir gällande representeras av miljöskyddslagen. Denna lag har full

direktverkan, dess kravregler gällde gentemot alla adressater från dagen

ikraftträdandet. Detta yttrar sig i att vid en tillståndsprövning enligt denna

tillämpas kravreglerna direkt ur lagboken. Samma gäller vid tillsyn. En miljö-

och hälsoskyddsnämnd tillämpar 5 § miljöskyddslagen direkt på en miljöfarlig

verksamhet, även om verksamheten inte är tillståndspliktig och även fastän det

inte finns några centrala föreskrifter om tillämpningen av denna §. - - - Ett

annat, men inte helt fullgånget exempel, är vattenlagen. Dess kravregler i 3

kap. är direktverkande vid all vattendomstolsprövning. Däremot är den lagens

tillsynsregler ofullkomliga. - - - Den andra huvudlinjen är den renodlade

ramlagstiftningen och representeras av bl.a. bilavgaslagen. En sådan lag

innehåller inga egentliga handlingsregler med direktverkan. Kraven på bilavgaser

blir gällande först efter det att bemyndigandet har utnyttjats. Tidsmässigt

börjar reglerna gälla först vid en senare tidpunkt än lagens ikraftträdande.

Innehållsligt utformas reglerna helt eller delvis av någon annan än lagstiftarna

(riksdagen). Ju tydligare ramarna är, desto starkare styrs regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer av lagstiftarna. Tidpunkt för när regler

börjar gälla samt reglers innehåll, dessa är två synnerligen viktiga faktorer

som kommit i skymundan i kommittéförslaget. Vid direktverkande lag bestäms

innehållet av lagstiftarna och tidsmässigt gäller reglerna från den dag lagen

träder i kraft. Vid renodlad ramlagstiftning bestäms innehållet i reglerna av

andra än lagstiftarna och tidpunkten för när sådana regler träder i kraft kan

bli betydligt senare än tidpunkten för själva ramlagens "ikraftträdande".

4.19 Lunds universitet: Tredje kapitlet innehåller något man kallar "allmänna

aktsamhetsregler", även dessa tämligen obestämda. Kommittén avser att reglerna

skall kunna ligga till grund för olika förvaltningsrättliga ingripanden. Enligt

kommittén bör aktsamhetsreglerna dock ges en sådan allmängiltig utformning att

de också kan läggas till grund för utbildning, undervisning och

opinionsbildning. Det är svårt att kombinera dessa två funktioner. De föreslagna

reglerna är mera ägnade att ligga till grund för utbildning och opinionsbildning

än för rättsliga ingripanden. En ytterligare precisering av kraven finns i

specialkapitlen, som behandlar olika typer av "miljöpåverkan". Avsiken är

dessutom att såväl de allmänna aktsamhetskraven som kraven i specialkapitlen

skall kompletteras med generella föreskrifter, utfärdade av regeringen eller

någon myndighet. - - - Eftersom kap. 1 och 3 inte i första hand är utformade med

tanke på att reglerna skall tillämpas, är sannolikheten stor att tillämparna i

praktiken inte heller kommer att ägna dessa kapitel tillbörlig uppmärksamhet.

Specialkapitlens regler, och framför allt de föreskrifter som kommer att

utfärdas, kommer istället att utgöra den reella legala grunden för miljöskyddet.

Ett av syftena med förslaget är, som tidigare nämnts, att åstadkomma en

skärpning av miljökraven. Men istället föreslår man, såvitt forskningsnämnden

förstår, snarare en nedrustning. De grundläggande miljörättsliga principerna är

placerade i tredje kapitlet i kommitténs förslag. Otydligheten i 1 och 3 kap.

medför att man omvandlar 5 § ML och 5 § LKP (vilka paragrafer har fått stå

modell för 3 kap.) från rättsregel med direkt rättsverkan till allmänna

riktlinjer och önskemål. Det som finns kvar av regler med rättsverkan är

specialkapitlen, vilka till större delen innehåller formella regler, och de

föreskrifter som meddelats med stöd av balken. I stället för att såsom idag

ställa direkta krav på alla som utövar miljöfarlig verksamhet eller hanterar

kemiska produkter att vidta åtgärder för miljöskyddet, kommer i princip endast

sådant som behandlas i föreskrifterna att vara reglerat. En ur miljösynpunkt

bättre lösning vore att formulera de grundläggande kravreglerna relativt enkelt

och tydligt, så att det klart framgår att de alltid skall tillämpas av envar som

utövar miljöpåverkan. Naturligtvis behövs förutom denna generella kravregler

även specialregler för olika typer av verksamheter. - Opinionsbildning och

utbildning bör lämpligen ske på annat sätt än genom lagtext. - - -

Forskningsnämnden kan i princip ställa sig bakom de grundläggande aktsamhetskrav

som kommittén formulerat. Nämnden ställer sig dock kritisk till den utformning

reglerna fått. Förslaget är alltför otydligt och allmänt hållet, och det ger i

grunden inte heller uttryck för en realistisk kravnivå - något som bidragit till

förslagets otillfredsställande utformning. Här riktar sig nämndens kritik

framförallt emot 7 §. Regeln i 7 § är till sin funktion inte någon förbudsregel

utan istället en regel som möjliggör dispens/undantag från reglerna i 3-6 §§.

Detta kan tolkas så, att själva aktsamhetskravet är alltför högt satt. 7 § kan

sägas uttryckas en slags kompletterande nyttoöverviktsprincip - miljöskador etc

får vägas mot de samhällsintressen som står på spel, och ibland kan de senare

tillåtas vinna. Renhårigare vore alltså att låta detta komma till tydligt

uttryck i lagtexten som en begränsning av aktsamhetskravets räckvidd - inte som

en föregiven förbudsregel! - - - De grundläggande miljökraven bör istället

sammanfattas i några ganska enkla, men ändå relativt konkreta, paragrafer, i

vilka ges klara och lättförståelig anvisningar för de förutsättningar under

vilka miljöpåverkan får bedrivas. Dessa paragrafer bör innehålla huvudparten av

den materiella regleringen i balken, och vända sig till såväl myndigheter som

direkt till enskilda och företag.

4.20 Chalmers tekniska högskola: Stoppreglerna synes vara helt orealistiska

tillika motstridiga (3:7 och 17:12), alltså helt omöjliga vid praktisk

tillämpning.

4.21 Länsstyrelsen i Södermanlands län: 3:1 Syftet måste alltid vara att undvika

(att utöva) miljöpåverkan. 3:5 Uttrycket "påtaglig fördel" innebär en

förskjutning i förhållande till nuvarande utbytesregler med risk för ökad

osäkerhet vid tillämpningen. Det bör därför bytas ut mot ett svagare uttryck.

3:7 är kanske den mest genomgripande och betydelsefulla i hela balken med hänsyn

till den väsentliga skärpning som den innebär. Den är logisk med beaktande av

balkens mål och grundläggande principer (1:1-2). Men begreppet "befaras leda

till att människors hälsa skadas" är mycket långtgående särskilt om känsliga

människors problem skall beaktas. Det är angeläget att en kommande proposition

ytterligare belyser frågan till ledning för tillämpningen. Beroende på

tolkningen av uttrycket "påtaglig skada" och "påtagligt äventyras" kan

regeringen få ett mycket stort antal ärenden. Det vore rimligt att

tillståndsmyndigheten har dispensmöjlighet om särskilda skäl föreligger.

Generellt kommer stoppregeln annars att stå i dålig samklang med tillstånd till

markavvattning, där en risk för påtaglig skada är vanlig, men där enligt 11:1

länsstyrelsen kan ge tillstånd om det föreligger synnerliga skäl. Detta gäller

även täkttillstånd som får lämnas enligt 12:2 trots förekomsten av sällsynta och

hotade arter. En likvärdig behandling bör gälla för tillståndsgivningen oavsett

näring och markägarkategori. Länsstyrelsen föreslår följande lydelse: "Var och

en som utövar miljöpåverkan eller planerar åtgärder som kan innebära (utövande

av) miljöpåverkan skall ... äventyras". Motsvarande skrivning bör ersätta "ämna

utöva" även i den följande lagtexten. 14:1-3 Miljöbalkens höga målsättningar

beträffande den biologiska mångfalden har inte fått genomslag beträffande bl.a.

platsvalet för miljöfarlig verksamhet. Detta bör åtgärdas genom att 5 kap. 3 §

ändras till att gälla "Mark- eller vattenområden som har betydelse för den

biologiska mångfalden eller är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt ...".

Vidare bör strandskyddet tillgodoses i samband med platsvalet genom att även 10

kap. 9 § skall beaktas vid sidan av de nämnda 5, 6 och 8 kap.

4.22 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen anser att de grundläggande

aktsamhetsreglerna - vilka kan sägas utgöra grunden för det ansvar för

miljöarbetet som åvilar enskilda människor, företagare och samhällets skilda

sektorer - måste samordnas tydligare mellan balkens olika delar så att nivån på

miljöanpassningen blir mera likartad än i förslaget. Det bör övervägas om inte

alla aktsamhetsregler, således även de särskilda reglerna, bör samlas till

balkens inledande kapitel. Förhållandet mellan allmänna aktsamhetsregler och

eventuella hjälpregler för respektive specialområden bör annars göras tydligare

så att inte tolkningssvårigheter senare uppkommer. - - - 3:3 Regeln bör

kompletteras med " ... som behövs för att skydda människors hälsa och miljön mot

skador eller olägenheter, för att bevara den biologiska mångfalden, eller för

att främja en långsiktigt god hushållning med naturresurser." - - - Stoppregeln

i 3:7 är i den första delen i och för sig lovvärd men orimlig, nämligen att alla

potentiellt hälsoskadliga verksamheter m.m. är förbjudna, speciellt om

försiktighetsprincipen skall tillämpas. --- Det är också orimligt med ett

absolut stopp för befintlig verksamhet i områden där miljökvalitetsnormer

överskrids, åtminstone om man med sådana normer menar någon typ av

miljötillstånd som är önskvärd utan att några ekonomiska eller andra hänsyn är

tagna. Tilltron till lagen kommer att bli dålig om inte regeln modifieras.

Vidare bör stoppregeln kompletteras med ett förbud för åtgärder som kan leda

till att en hotad art (åtminstone arter som är globalt hotade) kan försvinna. I

paragrafens andra stycke finns oklara kriterier: "påtaglig skada", "skada ... av

allvarlig art". Detta bör utvecklas.

4.23 Länsstyrelsen i Kronobergs län: Den s.k. stoppregeln (3:7 § första stycket)

riktar sig till alla och envar men siktar så högt att den inte kommer att

fungera. Det finns en stor mängd företeelser i vårt samhälle som kan "befaras

leda till att människors hälsa skadas". Dessa skulle omedelbart bli otillåtna

med den föreslagna bestämmelsen. Detta saknar stöd i nuvarande miljöpolitik.

Visserligen föreslås inga sanktioner för brott mot denna bestämmelse. Detta gör

inte saken mindre allvarlig. En omöjlig bestämmelse riskerar att minska

trovärdigheten hos hela balken i övrigt. Bestämmelsen bör formuleras om med

utgångspunkt från 3:7 § andra stycket.

4.24 Länsstyrelsen i Gotlands län: Såväl bestämmelsen om "bästa tillgängliga

teknik" i 3 kap. 4 § som stoppregeln i 3 kap. 7 § är mycket långtgående och

uttrycker högt ställda ambitioner. Länsstyrelsen är medveten om att direktiven

ger uttryck för en höjning av ribban i miljöarbetet. Emellertid omfattar

bestämmelserna med den formulering de fått all mänsklig aktivitet som kan

påverka människors hälsa och miljön. En så långt gående ambition kan inte

upprätthållas, eftersom den rent faktiskt innebär att sådant som gräsklippning

med motorgräsklippare, rökning och alkoholkonsumtion skulle inbegripas.

Ambitionsnivåerna bör ges en formulering som gör att deras trovärdighet inte kan

ifrågasättas. - - - 3 kap. 7 § andra stycket bör ges en klarare formulering. I

andra stycket första meningen talas om "påtaglig skada" och i andra meningen om

"skada ... av allvarlig art". En påtaglig skada är enligt länsstyrelsens

uppfattning av allvarlig art. Så synes det dock inte vara i detta fall utan en

skada av allvarlig art förefaller vara en "påtagligt påtaglig skada".

Dispensförutsättningarna bör framgå tydligare.

4.25 Länsstyrelsen i Blekinge län: Det är viktigt att aktsamhetsreglernas

tillämplighet utanför miljöbalken förtydligas.

4.26 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det bör förtydligas att de allmänna

aktsamhetsreglerna i 3 kap. gäller fullt ut i de lagar som knyts till balken. -

- - Aktsamhetsreglerna i 3 kap. är mycket allmänt formulerade. Detta är i viss

mån nödvändigt för att bestämmelserna skall kunna få ett brett

tillämpningsområde. Det innebär samtidigt en pedagogisk effekt att dessa

bestämmelser, som inte direkt är straffsanktionerade, riktar sig till envar och

pekar på allas ansvar för den gemensamma miljön. Vissa av reglerna är dock

mycket långtgående och kan för enskilda framstå som egendomliga och därigenom

förringa tilltron till lagstiftningen.

4.27 Länsstyrelsen i Hallands län: 3 kap. 2 § Stryk: "genom märkning eller på

annat sätt lämna information". Preciseringen hör inte hemma i en ramlag. - - - 3

kap. 3 § I fjärde strecksatsen bör övervägas om man kan stryka "att föreskrivna

krav och villkor är uppfyllda". Kontrollen bör kunna omfatta annat än sådant som

krävs i tillståndsbeslut eller föreskrifter. En likformighet bör råda mellan

utformningen av de fyra strecksatserna. - - - 3 kap. 5 § Ordet "påtaglig" bör

strykas. Utbytesprincipen är redan väsentligt urholkad genom att den direkta

straffsanktioneringen har tagits bort. Ordet "påtaglig" innebär ett krav på

dokumentation av en åtgärds effekter som allvarligt kan hindra utbytesprincipens

tillämpning. Det är olyckligt om utbytesregelns direkta rättsverkan tas bort.

Den infördes i lagen om kemiska produkter så sent som 1990 och har ännu inte

tillräckligt prövats i praktiken. - - - 3 kap. 6 § En skälighetsregel bör ingå i

aktsamhetsreglerna, men man bör inte införa en bestämmelse som kan tolkas som en

sänkning av ambitionsnivån jämfört med t.ex. nuvarande regel i 5 §

miljöskyddslagen. 7 § Stoppregeln: Även om denna bestämmelse inte är

straffsanktionerad finns det ändå anledning att något uppehålla sig vid den.

Regeln har fått en alldeles för vid omfattning då den enligt sin ordalydelse

kommit att avse även beteenden som är allmänt godtagna. Så till exempel omfattas

såväl rökning (passiv rökning), som motorfordonstrafik (avgasutsläpp, buller).

Även sådana nödvändiga nyttigheter som sop- och avfallshantering kan tänkas

omfattas av regeln. - - - Paragrafens omfattning bör begränsas så att de nu

nämnda "verksamheterna" faller utanför lagens räckvidd.

4.28 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: En av de viktigaste grunderna för

en ny miljöbalk är att miljöns krav och förutsättningar ges större genomslag i

svensk samhällsutveckling. Nationella miljömål och miljöintressen skall omsättas

till handling och hänsyn på det lokala planet. Till detta föreslår

mijöskyddskommittén ett antal grundläggande principer för miljöarbetet som

återfinns i de allmänna aktsamhetsreglerna i balken. - - - Länsstyrelsen vill

understryka vikten av att dessa aktsamhetsregler verkligen blir styrande. I

förslaget förefaller avståndet ganska stort mellan de allmänna

aktsamhetsreglernas ambitionsnivå och de bestämmelser i balken, som är direkt

bindande för myndigheterna och den enskilde och som i stort känns igen från

dagens lagstiftning. Det är också osäkert i vad mån aktsamhetsreglerna kommer

att kunna styra beslut enligt annan lagstiftning. Idag tas inte tillräcklig

hänsyn till miljövårdsintressena i många vattendomstolsärenden trots

bestämmelserna i naturresurslagen. Den vilja som miljöbalken uttrycker att vårda

och skydda naturresurser och biologisk mångfald som är knutna till olika

vattenmiljöer förutsätter att ett så kraftfullt instrument som vattenlagen

verkar i samma riktning. I förslaget till miljöbalk saknar länsstyrelsen en

uttrycklig koppling mellan de allmänna aktsamhetsreglerna och beslut enligt

annan lagstiftning. Om inte balken kan borga för en starkare inriktning mot

miljöhänsyn och resurshushållning även i sådana beslut bör viss

exploateringslagstiftning, främst vattenlagen, föras in i balken, trots risken

för minskad överskådlighet. Bestämmelserna i 19 kap. vattenlagen om skydd för

vattenförsörjning passar dessutom dåligt in i vattenlagens regelsystem och

skulle i stället med fördel kunna föras över till den nya balken.

Sammanfattningsvis måste de allmänna aktsamhetsreglerna knytas betydligt

starkare till kravreglerna i följande kapitel och till annan lagstiftning

kopplad till balken, exempelvis genom en ändring i 2 kap. 1 §. Delar av

vattenlagen bör också föras till miljöbalken. - - - Stoppregeln i 3 kap. 7 § är

en mycket betydelsefull markering av att människans och miljöns toleransgränser

skall vara avgörande. Däremot kan det diskuteras om den obligatoriska

regeringsprövningen vid risk för påtaglig skada stämmer överens med balkens

övriga prövningsregler. Risken är att den medför en alltför hög belastning på

regeringen. I naturresurslagen och plan- och bygglagen skall exempelvis en sådan

fråga i första hand lösas mellan kommun och länsstyrelse.

4.29 Länsstyrelsen i Värmlands län: 3 kap. 7 § Tanken bakom denna s.k.

stoppregel är i och för sig positiv och riktig, men paragrafen torde i sin

nuvarande förmulering inte kunna tillämpas ordagrant. På många håll i landet

torde t.ex. trafikbelastningen i vissa områden stå i strid med denna regel. I

tätorterna är detta särskilt markant då utsläppen sker i nivå med barns

inandningsorgan. Detsamma torde vara fallet vid passiv rökning. Sådana

förhållanden gör den föreslagna paragrafen mindre trovärdig.

4.30 Länsstyrelsen i Örebro län: 3 kap. 2 § Syftet med bestämmelserna är mycket

bra. Som den är formulerad riskerar den att mista trovärdighet. Syftet är ju

inte att alla som ämnar eller ämnar utöva miljöpåverkan skall lämna upplysningar

och information åt alla möjliga håll, utan att man skall kunna lämna sådan

information om det behövs (jämför kunskapskravet i 1 §) och att man skall vara

skyldig att göra detta om någon begär så. Formuleringen bör istället vara "Var

och en som utövar eller ämnar utöva miljöpåverkan skall på begäran kunna lämna

information om sina åtgärder till myndigheter samt genom märkning eller på annat

sätt lämna information till enskilda, allt i den mån det behövs för att

myndigheter eller enskilda skall kunna bedöma riskerna för att människors hälsa

eller miljön skadas eller för att en långsiktigt god hushållning med

naturresurserna äventyras." - - - Formuleringen av första stycket i 3 kap. 3 §,

som motsvarar miljöskyddslagens lokaliseringsparagraf, är utmärkt. Idag gäller

ju formellt att man skall välja i princip den bästa lokaliseringen i landet, men

i praktiken fungerar detta inte, eftersom den som skall bedriva någon form av

verksamhet som regel förfogar över en särskild lokal eller en särskild plats.

För att inte få en försvagning gentemot naturvårdslagens nuvarande

aktsamhetsregel bör följande ändring göras "som behövs för att skydda människors

hälsa, begränsa eller motverka skador och olägenheter på miljön eller för att

främja en långsiktigt god hushållning med naturresurser." 3 kap. 5 §: Detta är

en mycket central bestämmelse. Länsstyrelsen anser att det är bra att

bestämmelsen inte direkt är straffsanktionerad, eftersom det inte är rimligt att

en så pass oprecis skrivning skall kunna leda till straff. Som regeln idag ser

ut är den straffsanktionerad, men den tillämpas dåligt och förlorar därmed i

trovärdighet. Däremot bör naturligtvis föreskrifter och förpliktande beslut

kopplade till bestämmelsen vara straffsanktionerade. - - - 3 kap. 7 §: Att en

stoppregel införs i balken är mycket bra. Regeln behöver omformuleras så att det

blir tydligt att alla verksamheter omfattas av den, länsstyrelsen föreslår

därför att regeln förtydligas med "Om en verksamhet ... inte utövas eller

vidtas. Detta gäller även verksamheter som tidigare erhållit tillstånd enligt

bestämmelser i miljöbalken eller tidigare miljölagstiftning." Vad som menas med

"påtaglig skada" behöver definieras. I vissa fall blir avvägningen svår när man

skall bedöma vad som är "en långsiktigt god hushållning med naturresurser" när

olika naturresurser är inblandade. - - - 3 kap. 9 §: Bestämmelsen är bra, men

specialmotiveringen är tyvärr formulerad på ett sätt som gör att det blir

tveksamt om och hur regeln kommer att tillämpas. Meningarna i

specialmotiveringen "Även om lagbestämmelsen getts ett visst tillämpningsområde

torde bestämmelsen i första hand komma att tillämpas vid utfärdande av

föreskrifter och vid prövning av miljöfarlig verksamhet." och "I det senare

fallet innebär det att energifrågorna skall beaktas vid prövning av

skyddsåtgärder enligt den allmänna försiktighetsregeln i 3 § och bästa

tillgängliga teknikregeln i 4 §.", bör tas bort, då de begränsar paragrafens

tillämpningsområde till att gälla miljöpåverkan från fasta anläggningar.

4.31 Länsstyrelsen i Västmanlands län: 3 kap. Det är tveksamt om det finns skäl

att i en särskild paragraf medge möjligheter till avsteg från att föreskriva

bästa tillgängliga teknik. Enligt 4 § skall varje åtgärd som föreskrivs vara

ekonomiskt möjlig att genomföra. Det innebär att en skälighetsbedömning måste

ske i varje prövning. Länsstyrelsen anser att 6 § bör utgå.

4.32 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: I förslaget föreslås såväl allmänna som

särskilda aktsamhetsregler. Det framgår inte klart om man avsett att dessa

kravregler skall vara i alla delar bindande eller om de skall uppfattas som

målsättningar, i vart fall inte när det gäller den allmänna aktsamhetsregeln.

Det framgår inte heller klart till vem man riktar sig med bestämelserna - till

myndigheterna eller till en var. De allmänna och särskilda aktsamhetsreglerna är

också i vissa delar motstridiga. Kommittén uttalar att, om avvikelser från de

allmänna aktsamhetsreglerna görs i de särskilda aktsamhetsreglerna så följer av

grundläggande lagstiftningsprinciper att undantaget gäller framför den allmänna

regeln. Länsstyrelsen anser att de allmänna och de särskilda aktsamhetsreglerna

istället bör vara harmoniserade och ingå i ett och samma kapitel i balken. - - -

Införandet av en stoppregel bör kunna stärka miljöarbetet. Den av kommittén

föreslagna stoppregeln (3 kap.

7 §) har dock en utformning som leder till orimliga konsekvenser. Det kan enligt

länsstyrelsens uppfattning inte vara ändamålsenligt att införa ett så strikt

skydd som anges i såväl första som andra stycket. Ett mycket stort antal

verksamheter, däribland trafik i tätorter, rationellt skogsbruk och åtskilliga

prövade eller prövningspliktiga verksamheter, skulle med automatik riskera att

förbjudas och kräva prövning av regeringen. Stoppregeln måste därför ges en

snävare utformning, dock minst med samma innebörd som nuvarande regler i

miljöskyddslagen. Vidare bör övervägas att delegera den beskrivna

undantagsprövningen till länsstyrelsen.

4.33 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Länsstyrelsen föreslår att 2 kap. 1 § 3 st

utvidgas till att även omfatta 3 kap. I specialmotiveringen sägs att

aktsamhetsreglerna skall iakttas i exempelvis jord- och skogsbruket. Balken ger

dock ytterst begränsade möjligheter att bevaka att så verkligen sker.

Länsstyrelsen föreslår därför att 2 kap. 1 §, 3 st utvidgas till att även

omfatta 3 kap.

4.34 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Reglerna i 3 kap., vars förebilder finns

framför allt i miljöskyddslagen och lagen om kemiska produkter, avses tillämpas

vid all verksamhet som regleras i balken. De skall också ligga till grund för

utbildning och opinionsbildning. Reglerna är därför - frånsett 3:7 (stoppregeln)

- vida och ganska allmänt hållna. Kapitlet skall tjäna som underlag till

föreskrifter och bestämmelserna är inte straffsanktionerade. Det kan befaras att

det kommer att dröja innan erforderliga föreskrifter finns utfärdade. Balken

innebär därför i "befintligt skick" i vissa avseenden ett steg tillbaka i

förhållande till nu gällande lagstiftning. Exempelvis försvinner den

straffsanktionerade substitutionsprincipen i lagen om kemiska produkter. Om det

inte anses lämpligt med ett mer omfattande 3 kap. som innehåller alla hänsyns-

regler, regler om lokalisering, substitutionsprincipen o.dyl., borde det

övervägas att arbeta ihop de allmänna aktsamhetsreglerna med de speciella i

fjärde avdelningen. Detta skulle göra balken mera operationell och

överlappningar skulle undvikas. Tillåtlighetsregler skulle kunna utformas

enhetligt. Stoppregeln är enligt länsstyrelsens uppfattning alltför strikt

utformad. Den kommer inte att kunna tillämpas enligt ordalydelsen. Det blir

därför nödvändigt att göra tolkningar i strid mot denna. Följden blir att

respekten för balken i dess helhet minskar. Kommittén har inte redovisat någon

bärkraftig kritik mot motsvarande bestämmelser i nuvarande lagstiftning.

4.35 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Möjligheten till en extra

skälighetsbedömning i 3 kap. 6 § kan utgå. Risken är annars att den kan komma

att tolkas mycket fritt av alla som har att iaktta reglerna om

försiktighetsmått, utbyte och BAT, bästa tillgängliga teknik. Bedömningen av vad

som är att anse som BAT skall ändock göras utifrån en helhetssyn där inte bara

utsläpp utan resursaspekter, organisation av produktionen, kretslopp och även

ekonomi skall vägas in. En skälighetsbedömning liknande dagens men där bl.a.

ekonomiskt rimlig ersatts av ekonomiskt möjlig. - - - Däremot redovisar

stoppregeln i 3 kap. 7 § en mycket hög ambitionsnivå, vilken inte alltid

motsvaras av innehållet i balkens efterföljande delar. I sak är det dock en

mycket viktig markering av människans och miljöns toleransgränser. Kravet på

regeringens tillåtlighetsprövning redan om en påtaglig skada kan befaras,

omfattar dock inte samtliga tillståndsprövningar. Lässtyrelsen anser inte att

det skall finnas några undantag från denna regel.

4.36 Huddinge kommun: Den s.k. stoppregeln i 3 kap. 7 § innebär en skärpning i

jämförelse med nuvarande lagstiftning. Detta innebär bl.a. att fara för skada på

människors hälsa aldrig accepteras eller att miljökvalitetsnormer överskrids. Vi

ser positivt på den föreslagna skärpningen men anser att det är oklart hur och

när regeln kan tillämpas. Om oklarhet råder på detta område finns risken att

regeln inte kommer att användas.

4.37 Österåkers kommun: Den föreslagna lydelsen av 3 kap. 7 § innebär en

skärpning av nuvarande lagstiftning. Det klara uttrycket för att en verksamhet,

hantering eller åtgärd inte får skada människors hälsa är mycket tydlig och

visar utredningens vilja att ta tillvara människors rätt till hälsa, vilket blir

än tydligare i och med att det räcker om det kan befaras att skada på hälsan kan

uppstå, både vid befintliga som planerade verksamheter. Ordet "befaras" kan leda

till osäkerhet i tolkning och tillämpning varför motiven till lagtexten måste

göras tydligare.

4.38 Uppsala kommun: I 3 kap. 2 § används uttrycket "som behövs" beträffande den

upplysnings- och informationsskyldighet som skall åvila den som utövar

miljöfarlig verksamhet. Kommunen anser att en omformulering eller ett

förtydligande av begreppet är nödvändigt. Den nuvarande miljöskyddslagen anger

klart hur skälighetsbedömningen skall göras och vilka faktorer som skall styra

den. Denna reglering har visat sig vara effektiv och det är viktigt att den inte

urholkas i den nya miljölagstiftningen. - - - Uttrycket "utrustning av något

slag" i 3 kap. 4 § är oklart. Denna regel om bästa möjliga teknik blir

tillämplig endast då utövaren använder sig av "utrustning av något slag". I

motiven definieras inte vad som avses med detta uttryck. Det kan avse allt från

en produktionsanläggning till en skrivmaskin. - - - Kommunen anser att

stoppregeln i 3 kap. 7 § är realistisk. Skada på människors hälsa enligt 1:a

stycket kan aldrig accepteras. Regelns trovärdighet försämras av denna skriv-

ning, då man kan ifrågasätta om den alls kommer att tillämpas i praktiken.

4.39 Eskilstuna kommun: 3 kap. är i sin nuvarande utformning oklart och vagt. I

kapitlet behandlas försiktighetsprincipen, principen om bästa tillgängliga

teknik, utbytesprincipen, stoppregeln samt kretsloppsprincipen. Svårigheter

föreligger i hur reglerna skall tolkas i förhållande till övriga kapitel.

Reglerna i kapitlet saknar rättsverkan och blir därför enbart pekpinnar. De

regler som finns i övriga specialkapitel i MB och de särskilda föreskrifter som

förutsätts komma till för berörd bransch tar över. - - - Den s.k. stoppregeln i

3 kap. 7 § MB, är utformad som en kravregel trots att den egentligen är en

målsättningsparagraf. Regeln blir i praktiken omöjlig att efterleva eftersom

alla mänskliga aktiviteter och verksamheter, små som stora, är tillämpliga. Ett

trovärdighetsproblem skapas på detta sätt. - - - Miljöförvaltningen föreslår

därför att 3 kap. byggs ut och renodlas för att samla alla hänsynsregler och

regler med liknande karaktär från balken. Regler kan röra lokalisering,

substitution, teknikval etc. Allt som är tillämpligt enligt MB, dvs all

miljöpåverkan, måste uppfylla reglerna i detta kapitel. - - - 17 kap. motsvarar

reglerna i nuvarande hälsoskyddslagen. 1, 6, 12 §§ bör överföras till nya 3 kap.

av tidigare nämnda skäl.

4.40 Katrineholms kommun: Stoppregeln innebär en angelägen skärpning av

tillåtlighetsreglerna. Paragrafen har emellertid fått en utformning som gör att

den i vissa fall rent praktiskt blir omöjlig att tillämpa. En omformulering

bedöms nödvändig utan att man för den skull gör bestämmelsen tandlös.

4.41 Norrköpings kommun: Tanken med allmänna övergripande aktsamhetsregler, som

gäller i princip all verksamhet som kan tänkas påverka miljön, är god. Dock är

vissa av reglerna alltför allmänna så att de blir svårtolkade. - - - Ett annat

problem är den stoppregel (3 kap. § 7) som införs. Den är så uttryckt att den är

närmast orealistiskt hård. Risken är stor att regeln uppfattas som omöjlig att

uppfylla och därför inte tas på allvar. Ett annat exempel på allmänna mål och

regler som är alltför långt ifrån verkligheten är 1 kap. 3 § 2 p. Där sägs att

all råvaruutvinning skall ske helt utan skador på naturen. Detta är en

omöjlighet och regeln kan snarare innebära att man inte bryr sig om några av de

mål och aktsamhetsregler som finns i de inledande kapitlen. - - - I två av

aktsamhetsparagraferna sägs att en ekonomisk avvägning skall göras inför

beslutet om en skyddsåtgärd skall vidtas eller inte. På det sätt som detta

skrivs in i 3 kap. 4 och 6 §§ får det en för stor tyngd. Förslagsvis kan den

ekonomiska avvägningen skrivas in i 3 kap. §§ 3-5 och den särskilda paragrafen

om ekonomi (3 kap. § 6) slopas. - - - De nuvarande reglerna att bästa teknik

skall väljas finns överförda till MB (3 kap. § 4). Skrivningen har dock

inneburit att kraven verkar ha inskränkts till utrustning. I det allmänna

betänkandet sägs dock att det skall avse även produktionsmetoder, arbetssätt,

utbildning av personal och dylikt. Det måste vara möjligt att i lagtexten

uttrycka sig så att det framgår att det är så man menar. Förslagsvis kan ordet

"utrustning" tas bort ur texten.

4.42 Mjölby kommun: Tillstyrker att de mer allmänt utformade aktsamhetsreglerna

i nuvarande lagstiftning läggs till grund för ett antal övergripande sådana

regler i balken. Dessa regler bör vara tillämpliga på alla som enligt balkens

definition utövar miljöpåverkan. Mer detaljerade och speciella bestämmelser i

gällande lagstiftning bör föras in i särskilda kapitel. Enligt grundläggande

lagstiftningsprinciper tar mer specialiserade föreskrifter i regel över

generella dylika. Införandet av allmänna aktsamhetsregler innebär att man

tillskapar gemensamma bestämmelser för ett antal sinsemellan relativt olikartade

företeelser. De allmänna aktsamhetsreglerna bör innebära, att den som utövar

miljöpåverkan skall vidta de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt,

som behövs för att hindra eller motverka skada på människa eller miljö.

Aktsamhetsreglerna bör ge uttryck för försiktighetsprincipen d.v.s. att hänsyn

skall tas redan till riskerna för skador på människors hälsa och miljö. Detta

innebär att man inte behöver vänta med ett ingripande till dess skador på

människor eller miljö redan inträffat. Detta synsätt bör genomsyra balkens

tillämplighetsområde. Vidare tillstyrks att i den grundläggande aktsamhetsregeln

föreskrivs att sådana försiktighetsmått skall iakttas, som behövs för att skydda

människors hälsa och miljö mot skador och olägenheter eller för att främja en

långsiktigt god hushållning med naturresurser. Det måste dock ges utrymme för

skälighetsprövningar. Kravet på bästa tillgängliga teknik bör användas som en

hjälpregel till den grundläggande aktsamhetsregeln. Detta innebär en anpassning

till den s.k. BAT-principen som utvecklas inom EG. Således kommer sannolikt

kravet på införande av bästa möjliga teknikprincip ej att uppfattas som ett

handelshinder. Som ovan angivits bör utbytesprincipen införas i miljöbalken som

en aktsamhetsregel, tillämplig på produkter av olika slag på samma sätt som

pricipen om bästa tillgängliga teknik skall tillämpas i fråga om utrustning.

Aktsamhetsreglerna bör också medföra skyldighet att avhjälpa olägenheter som

kvarstår även efter det att en verksamhet upphört. Denna princip är

internationellt vedertagen och betecknas PPP, vilket innebär Polluter Pays

Principle. Principen kan sägas innebära att förorenaren skall betala kostnaderna

för de åtgärder som krävs för att bibehålla en godtagbar miljö. - - -

Ytterligare en princip som bör läggas till grund för en allmän aktsamhetsregel

är kretsloppsprincipen. Denna innebär att det är producenternas ansvar att

bedöma miljöeffekterna av respektive produkt "från vaggan till graven" och att

också se till att produkterna blir miljöanpassade. Utgångspunkten bör vara att

ämnen som kan skada miljön så långt möjligt överhuvudtaget inte används vid

tillverkning av varor. Vidare måste tillses att varorna efter användning

förhindras från att komma ut i naturen. Kommunen anser vidare att

hushållningsaspekterna, som kommer till uttryck i naturresurslagen, är så

betydelsefulla att de bör påverka innehållet i de allmänna aktsamhetsreglerna i

balken. Härvid bör det sakna betydelse huruvida fråga är om ändrad

markanvändning eller inte.

 Beträffande införande av stoppregler i balken föreslår utredningen att de

nuvarande möjligheterna i miljöskyddslagen att meddela dispens i de fall

olägenheter kan befaras medföra att ett stort antal människor får sina

levnadsförhållanden avsevärt försämrade, bör slopas. Utredningen föreslår vidare

att dispensmöjligheten bör utgå i fråga om hälsoskadliga verksamheter. Faror för

människors hälsa bör enligt utredningens förmenande aldrig accepteras i ett

modernt samhälle. Samtidigt föreslår dock utredningen en möjlighet för

regeringen att kunna förklara miljöskadliga verksamheter för tillåtliga under

vissa givna förhållanden. Kommunen anser att ett dylikt förfarande bör undvikas.

Antingen skall dispensmöjligheter finnas kvar i likhet med förslaget om att

alltid kunna göra skälighetsbedömningar eller så bör dispensmöjligheterna i sin

helhet utgå. Sannolikt talar det mesta för att en viss form av dispensmöjlighet

enligt nuvarande utformning i miljöskyddslagen bör finnas kvar. - - - Mjölby

kommun delar utredningens uppfattning att det föreligger risk för att

tillskapandet av gemensamma aktsamhetsregler i miljöbalken kan leda till problem

vid tillämpningen. Detta torde kunna motverkas genom att tillämpande

myndigheters ansvar klart definieras. Detta bör då ske genom särskilda

förordningar utfärdade av regeringen med stöd i balken. I huvudsak bör det då

ankomma på regeringen att besluta om myndigheternas organisation och uppgifter.

Detta utesluter emellertid inte att miljöbalken kan innehålla bestämmelser som

mer riktar sig till myndigheterna. - - - Förslaget att bland de allmänna

aktsamhetsreglerna införa bestämmelser ifråga om kunskapskrav, utbildning och

upplysningsplikt efter mönster i miljöskyddslagen med flera lagar avstyrks med

undantag för kraven på viss upplysningsplikt beträffande t.ex. kemiska

produkter.

4.43 Växjö kommun: 3 kap. 9 §: Det är bra att energifrågor beaktas vid bedömning

av verksamheter. Samtidigt måste rätt ekonomiska signaler stötta förnyelsebar

energi.

4.44 Kalmar kommun: Den föreslagna 3 kap. 3 § inrymmer såväl kravet om bästa

plats som kraven på försiktighetsmått. Medan försiktighetsmåtten har utvecklats

i lagtexten har platskravet behandlats mer översiktligt. Vad som är "lämplig

plats" bör utvecklas. - - - Då tillåtlighetsprövningen av stora anläggningar

föreslås ske bl.a. utifrån denna aktsamhetsregel måste möjligheten att föra över

de i 14 kap. 1 § MB anförda bestämmelserna om bästa plats för verksamheten

allvarligt övervägas. Konsekvenserna kan annars bli att kraven på lokalisering

av stora, mycket miljöstörande verksamheter blir mindre än motsvarande krav för

små och medelstora anläggningar. - - - Den nuvarande utbytesprincipen i lagen om

kemiska produkter har i 3 kap. 5 § MB försvagats på två punkter. Det kan

accepteras att den direkta straffsanktionen faller bort i och med att

bestämmelsen upphöjs till generell aktsamhetsregel. Däremot kommer införandet av

det odefinierade begreppet "påtaglig fördel" sannolikt att minska utbytesregelns

praktiska användning. Nuvarande genomslagskraft torde kunna behållas om ordet

"påtaglig" stryks från texten. Detta bör också bättre överensstämma med

utredningsdirektivet att en samlad MB skall öka, inte minska, ambitionsnivån för

miljöarbetet. - - - I den föreslagna § 6, 3 kap. lyfts de ekonomiska

förhållandena fram på ett sätt som, jämfört med motsvarande bestämmelser i

miljöskyddslagen, sänker ambitionen, och det inte bara marginellt, till den nivå

som gällde i början av 1980-talet. Om utgångspunkten är en vidmakthållen eller

möjligen förbättrad ambitionsnivå inom miljöskyddet måste den bedöming som

åsyftas i den föreslagna lagtexten göras utifrån vad som är miljömässigt

motiverat och inte ekonomiskt rimligt. I den miljömässiga avvägningen ligger den

ekonomiska konsekvensanalys som lagförslaget förmodligen syftar till att uppnå.

Bestämmelsen bör därför enligt vår mening formuleras om på basis av ovanstående.

- - - Den s.k. stoppregeln i 3 kap. 7 § MB innehåller i första stycket dels en

logisk bestämmelse (miljökvalitetsnormer), dels en i praktiken ohållbar

formulering (hälsoskyddet). Konsekvenserna om den senare delen omsätts i lag kan

bli orimliga, vilket bland annat påpekats i flera av reservationerna och de

särskilda yttrandena. Det kan också ifrågasättas varför enbart hälsoskyddet och

inte även miljö- och naturresursfrågorna skulle omfattas av samma regel. Vidare

innehåller bestämmelsen vaga begrepp som "påtaglig skada", "påtagligt äventyras"

och "allvarlig art". Paragrafen bör enligt vår uppfattning formuleras med

andemeningen att miljöpåverkan som leder eller kan leda till väsentlig

störning/skada endast kan tillåtas om den sammanlagda nyttan överväger den

samlade skadan/störningen eller risken för sådan. - - - Begreppet "utrustning" i

3 kap. 4 § är vagt och kan försvåra tolkningen av texten. Möjligheten att göra

den avvägning som förmodligen eftersträvas med uttrycket finns i den andra

meningen i paragrafen. Uttrycket "utrustning" bör därför utgå. Även om 8 och 9

§§ innehåller vaga begrepp ("så långt möjligt" respektive "så vitt möjligt"). I

den förra bestämmelsen kan uttrycket mönstras ut helt medan den senare be-

stämmelsen förslagsvis kan formuleras om enligt "... skall möjligheterna att

spara eller återvinna energi samt använda energi från förnyelsebara källor

beaktas."

4.45 Gotlands kommun: Miljöfrågornas betydelse gör det mycket angeläget med en

lag som både är lättläst och lättillgänglig. Ramlagstekniken gör dock att

lagtexten har en låg nivå på precision och tydlighet. I vissa fall finns

formuleringar som kan leda till felaktiga tolkningar. Den s.k. stoppregeln i 3

kap. 7 § innebär i princip att all verksamhet som kan leda till att människors

hälsa skadas, inte får utövas. Detta skulle i princip kunna innebära att t.ex.

all biltrafik förbjuds. Paragrafen är olyckligt utformad och felaktigt använd

kan den få orimliga konsekvenser. - - - I miljöbalkens kap. 3 ingår ett antal

aktsamhetsregler, i huvudsak med nuvarande miljöskyddslag som förebild.

Aktsamhetsreglerna gäller för all verksamhet som regleras i miljöbalken, men

även för andra lagar som reglerar miljöfrågor. Aktsamhetsregler finns vidare

under flera andra kapitel i lagen. För att underlätta hanteringen och

bedömningen av olika miljöfrågor borde, enligt vår mening, klara och tydliga

aktsamhetsregler ha inordnats i ett kapitel.

4.46 Landskrona kommun: Förslaget innehåller vissa viktiga bestämmelser som

medför en försvagning av miljökraven. Utbytesregeln försvagas genom att påtaglig

fördel ur miljösynpunkt måste föreligga för att ett utbyte kan krävas.

4.47 Halmstads kommun: I 3:4 sägs att den som utövar eller ämnar utöva

miljöfarlig verksamhet och som därvid använder utrustning av något slag är

skyldig att tillämpa bästa tillgängliga teknik osv. Varför är denna paragrafs

tillämplighet begränsad till sådan miljöfarlig verksamhet där utrustning

används? Kommunen har inte heller kunnat finna att man klargör vad som menas med

utrustning. Kan det vara en miniräknare? Om så är fallet kan denna paragraf

alltid användas. Om man i begreppet lägger en mer begränsad betydelse innebär

det att för sådan verksamhet som saknar utrustning kan endast 3:3 tillämpas. - -

- 3:7 inleds med "Om en verksamhet, hantering eller åtgärd kan befaras leda till

att människors hälsa skadas, även om försiktighetsmått enligt 3-6 §§ används ...

får verksamheten ... inte utövas eller vidtas". Paragrafen avslutas med "Är i

sådant fall verksamheten, hanteringen eller åtgärden av synnerlig betydelse för

näringslivet ... får den dock komma till stånd ... under förutsättning att den

skada som kan befaras uppkomma på miljön inte är av allvarlig art".

Förhoppningsvis gäller denna undantagsmöjlighet inte om första styckets

riskbedömning finns. - - - Under denna rubrik i kapitlet diskuteras bl.a.

skyddsavstånd mellan miljöfarlig verksamhet och bostadsbebyggelse. Denna

diskussion handlar främst om miljöprövad miljöfarlig verksamhet. Utredningen

förordar att det i de gemensamma bestämmelserna förs in regler om skyddsavstånd

mellan vissa miljöfarliga verksamheter och bostäder. - - - Otillräckligt avstånd

mellan miljöfarliga verksamheter och bostäder är vanligt förekommande. Skälen

till detta är oftast ekonomiska. Närheten till kommunikationsleder och va-an-

läggningar gör att det ofta blir billigare att exploatera sådana områden, i vart

fall på kort sikt. Emellertid bör uppmärksammas att denna konflikt oftast

uppkommer mellan miljöfarlig verksamhet som inte prövas enligt miljöskyddslagen

och inte heller föreslås prövas enligt miljöbalken, nämligen vägar. Om

kommitténs förslag att inte miljöpröva kommunikationsleder och om deras förslag

om skyddsavstånd införs anser kommunen att detta problem måste beaktas.

4.48 Göteborgs kommun: 3 kap. 2 § Paragrafen har sina förebilder främst i de

allmänna aktsamhetsreglerna i 5 § miljöskyddslagen (ML) och 5 § lagen om kemiska

produkter (LKP). - - - I ML åläggs utövaren av en miljöfarlig verksamhet att

vidta de försiktighetsmått som är skäliga. Det anges också i lagen vilka

faktorer man skall ta hänsyn till vid denna skälighetsbedömning. I LKP används

ett annat uttryck för de försiktighetsmått som kan krävas, nämligen alla

åtgärder "som behövs" för hälso- och miljöskyddet m.m. Denna formulering ger

rent språkligt intryck av en avsevärd skärpning i förhållande till ML.

Formuleringen ger inte utrymme för någon skälighetsbedömning. Likafullt har LKP

kommit att tolkas på ett annat sätt vid rättstillämpningen. Trots ordalydelsen

anses en viss skälighetsbedömning få göras, med beaktande av bl.a. ekonomiska

faktorer. Detta har inneburit svårigheter vid lagens tillämpning. - - -

Kommittén har nu valt att använda LKP:s formulering och anser också att

miljöbalken härvidlag skall tolkas på samma sätt som LKP. Vi anser för vår del

att man bör kunna kräva av en modern lag att det valda språket också skall

motsvara den tänkta innebörden. Vi förordar därför att den skälighetsprövning,

som kommittén föreslår skall få förekomma, också kommer till klart uttryck i

lagen. Den av kommittén valda lösningen kommer att medföra bekymmer såväl för

utövarna som för tillsynen. - - - Det kan avslutningsvis i detta sammanhang

nämnas att miljöbalken på många andra ställen använder orden "som behövs" där

det uppenbarligen inte är fråga om någon skälighetsbedömning med ekonomiska

inslag (se t.ex. 4:2 om föreskrifter och 8:1 om miljökvalitetsnormer). - - - 3

kap. 4 § Denna s.k. hjälpregel om krav på bästa tillgängliga teknik blir

tillämplig endast i de fall då utövaren använder sig av "utrustning" av något

slag. Kravet på bästa teknik kommer när denna förutsättning är uppfylld att

gälla inte endast på den nämnda "utrustningen" utan även på

försiktighetsåtgärder av olika slag, såsom reningsutrustning, bullerskydd och

likaledes på utbildning, arbetsledning m.m., allt enligt motivuttalanden. Det

anges emellertid ingenstans i motiven, såvitt vi kunnat finna, vad som i detta

sammanhang skall förstås med sådan "utrustning" som utgör förutsättning för

regelns tillämpning. I ordet kan ligga allt mellan den största

produktionsanläggning och den enklaste skrivmaskin. Inte heller motiveras varför

teknikregeln är begränsad till aktiviteter som kräver utrustning. Frågan

inställer sig också vilka tekniska krav i fråga om t.ex. bullerskydd som kan

ställas på utövare av miljöpåverkan som inte använder utrustning. Blir då endast

3:3 tillämplig, och hur långtgående tekniska krav kan ställas med tillämpning av

den regeln, som ju tillåter endast en mycket begränsad skälighetsprövning?

 De föreslagna stoppreglerna i 3 kap. 7 § innebär en avsevärd skärpning i

förhållande till nuvarande lagstiftning. Särskilt gäller detta vid risk för

skador på människors hälsa. I denna sistnämnda del har förslaget väckt stor

uppmärksamhet, och man har frågat sig om den möjligen går så långt att den inte

kommer att kunna tillämpas i praktiken. Regeln föreslås bli tillämplig redan då

skada kan befaras - det krävs således inte någon högre grad av sannolikhet.

Vidare gäller bestämmelsen på alla slag av befarade hälsoskador, såväl mindre

som mycket allvarliga skador. Regeln skall dessutom gälla såväl befintliga

verksamheter som planerade. - - - Vi välkomnar förslag i skärpande riktning, men

finner det svårt att ta ställning till detta förslag utan en närmare utredning

om konsekvenserna, inte bara för människors hälsa utan även för andra viktiga

samhällsintressen. - - - De nuvarande stoppreglerna i miljöskyddslagen tolkas så

att det är den prövade verksamhetens eget störningsbidrag som skall vara av

väsentlig betydelse för att stoppreglerna skall bli tillämpliga. Om de endast är

i förening med andra verksamheters störningar som denna väsentliga påverkan på

miljön uppkommer, utlöses inte stoppregeln i miljöskyddslagen. Man får intrycket

av den föreslagna lagtexten i miljöbalken och av motiven att balkens stoppregler

skall tolkas på samma sätt, såvida inte någon bindande miljökvalitetsnorm

överträds. Ett klarläggande vore emellertid av värde. - - - Kommittén förordar

på sikt ett system med utsläppsrätter, innebärande att ett företag skall genom

förvärv och nedläggning av viss verksamhet kunna skapa utrymme för planerad ny

verksamhet. Härvid bör noga beaktas risken för konflikt med miljöbalkens 3:4 som

stadgar bästa tillgängliga teknik för varje enskild anläggning.

4.49 Marks kommun: Stoppregeln i 3 kap. 7 § är så orealistisk att den inte kan

tillämpas. De flesta av de verksamheter som regleras i balken förväntas ha någon

negativ effekt på människors hälsa. - - - Med denna stoppregel blir större delen

av balken onödig eftersom det inte finns någonting kvar att reglera. Det som

skulle lokaliseras, tillståndsprövas o.s.v. är redan förbjudet. Trafik blir

otillåten eftersom det buller som uppstår och nu accepteras (god miljökvalitet)

har negativ effekt på hälsan.

4.50 Trollhättans kommun: 3 kap. 5 § Utbytesprincipen har i miljöbalken fått en

vidare innebörd. Samtidigt försvåras möjligheterna att tillämpa bestämmelserna

genom att begreppet "påtaglig" införts i balken och att brott mot principen inte

längre är straffsanktionerat. - - - 3 kap. 6-7 §§ Dessa paragrafer är inte

tillräckligt tydliga och det är svårt att överblicka hur de skall tillämpas.

Stoppregeln i 7 § behöver omarbetas så at det tydligare framgår hur tillämpning

av regeln skall ske. - - - 15 kap. Utbytesregeln, i sin nuvarande utformning,

borde kunna föras in i lagen om kemiska produkter.

4.51 Skövde kommun: Balkens möjlighet att i miljöskyddsärenden välja bästa

tillgängliga teknik till rimlig kostnad för att minska miljöstörningar anser vi

vara mycket bra. Att dessutom ge företagen möjlighet att byta utsläppsrätter

anser vi som onödigt och helt felaktigt. Nuvarande riktvärden för luftkvalitet

skärps med jämna mellanrum. Balkens förslag på miljökvalitetsnormer kommer

troligtvis också att skärpas med åren. Risken finns att miljömyndigheterna får

det svårt att efter ett byte av utsläppsrätter kräva ytterligare åtgärder med

anledning av att skärpta miljökvalitetsnormer riskerar att överskridas eller att

luftkvaliteten försämras. Utgångspunkten bör i stället vara att åstadkomma en så

bra luftkvalitet som möjligt till rimlig kostnad. - - - Möjligheten för

tillsynsmyndigheter att arbeta med utbyte av miljöfarliga kemikalier till mindre

miljöfarliga kommer att försämras med miljökommitténs förslag att placera

"utbytesregeln" i LKP 5 § under de allmänna aktsamhetsreglerna (3 kap.). För att

arbetet inte skall försämras bör "utbytesregeln" även placeras under 15 kap. ang

kemiska produkter och vara straffsanktionerad.

4.52 Örebro kommun: I 3 kap. 5 § finns motsvarigheten med nuvarande utbytesregel

i lagen om kemiska produkter. Regeln omfattar alla och envar och innebär

skyldighet att skydda hälsa och miljö bl.a. genom att byta ut miljöfarliga varor

till andra metoder eller varor som är mindre skadliga för miljön. En

skälighetsbedömnng är nödvändig. I specialmotiveringen framhålls att

skälighetsprövning inte kan drivas längre än vad stoppregeln i 3:7 medger. - - -

Kommittén har kritiserats för att förespråka en mildring av 5 § lagen om kemiska

produkter (LKP). Den är idag straffsanktionerad. Kommunen anser att det inte är

rimligt att en sådan svepande formulering i 5 § kan leda till straff, utan

kemikalieval bör definieras bättre. Kommunen delar därför kommitténs syn på

saken. -- - De allmänna aktsamhetsreglerna föreslås utformade så att också

planerade verksamheter kan förhindras till skydd för hälsan. Detta är ett mycket

bra förslag som dock kräver förtydligande genom föreskrifter om för vilka

verksamheter ett sådant förhindrande kan ske.

4.53 Västerås kommun: För mycket av den nuvarande miljöskyddslagens begränsade

bedömningar i 3 kap. 4 §, dvs. "ur teknisk och företagsekonomisk synpunkt". - -

- De ekologiska, sociala och samhällsekonomiska bedömningsgrunderna i

naturresurslagen borde gälla i hela miljöbalken i synnerhet i de allmänna

aktsamhetsreglerna. - - - Behovet av "mindre förbrukning av naturresurser" i 3

kap. 5 § är önskvärt. Eventuellt hade ett tillägg av "främst ändliga resurser"

kunnat göras. Uttrycket "påtaglig fördel" i paragrafen måste tolkas som en

försvagning jämfört med idag, vilket är olyckligt. - - - Precisering i 3 kap. 6

§ är nödvändig för hur "alltför kostsamt" skall bedömas. - - - I 3 kap. 7 §

andra stycket fins en rundgång i motiveringarna som bör klargöras. Framför allt

bör skillnaden mellan påtaglig skada på miljön respektive skada på miljön av

allvarlig art klarläggas. Stoppregeln torde vara omöjlig att tillämpa i sin

nuvarande formulering. Som exempel kan nämnas verksamhet i form av trafik på

vissa vägar och boende i radonhus. - - - En i och för sig väsentlig regel får

inte ges en utformning som innebär att paragrafen måste kringgås i bedömningen

av vissa aktiviteter i samhället. Om en lagregel inte kan tillämpas fullt ut i

praktiken, är risken uppenbar att respekten för lagen urholkas.

4.54 Borlänge kommun: I femte kapitlet i förslaget tas en rad olika

aktsamhetsregler upp bl.a. den s.k. utbytesprincipen. Denna finns i dagens

lagstiftning i lagen om kemiska produkter, där den på ett verksamt sätt bidragit

till utbyten till mer miljövänliga kemikalier. I lagen om kemiska produkter är

utbytesprincipen straffsanktionerad, något som för kommunernas del underlättat

tillsynen i kemikaliearbetet. Tas straffsanktionerna bort blir utbytesprincipen

mer uddlös och ett bra kemikaliearbete ute i kommunerna försvåras.

Straffsanktionen vid utbytesprincipen bör kvarstå.

4.55 Gävle kommun: Den s.k. hjälpregeln i 3 kap. 4 § om krav på bästa

tillgängliga teknik blir tillämplig endast i de fall där utövaren använder sig

av "utrustning" av något slag. Enligt motiven kommer kravet på bästa teknik, när

denna förbättring är uppfylld att gälla inte endast på den nämnda "utrustningen"

utan även på försiktighetsåtgärder av olika slag. -- - Härav borde begreppet

utrustning i paragraftexten ändras på så sätt att det helst framgår vad som

menas. "Utrustning" är i sig ett svårdefinierat begrepp och tolkningen av

pragrafen kan bli luddig. - - - 3 kap. 5 § utgör motsvarigheten till den s.k.

utbytesprincipen enligt nuvarande lag om kemiska produkter. Ändringen innebär

dock en klar försvagning. Det måste vara en "påtaglig fördel" innan en kemisk

produkt skall stoppas eller ej användas. Formuleringen "påtaglig fördel" måste

sägas stå i direkt motsatsförhålladne till balkens grundprinciper. En

överträdelse av paragrafen innebär också en strafflindring i jmf med nuvarande §

i lagen om kemiska produkter. Paragraf 5 i lagen om kemiska produkter bör

istället inarbetas, med detta kommer den s.k. utbytesregeln att framgå. - - - 3

kap. 6 § måste omformuleras och där någon rimlighetsbedömning läggs in. Detta

för att inte 3-5 §§ helt skall förlora i värde. Hänsyn till kostnader skall

naturligtvis tas med men får inte vara styrande som det är i nuvarande

skrivning. - - - 3 kap. 7 §: Denna stoppregel bör enligt balken innebära ett

absolut stopp för åtgärder som kan befaras leda till att människors hälsa skadas

eller överträdelse av en bindande miljökvalitetsnorm. En skärpning av

stoppregeln jämfört med nuvarande regel i miljöskyddslagen är behövlig och

angelägen. Bestämmelsen bör dock utformas så att det finns en praktisk möjlighet

att tillämpa den, vilket med nuvarande skrivning framstår som något

orealistiskt. - - - Ordet "befaras" leder till osäkerhet vid kommande

tillämpning och bör bytas ut.

4.56 Hudiksvalls kommun: Den s.k. hjälpregeln i 3 kap. 4 § om krav på bästa

tillgängliga teknik blir tillämplig endast i de fall där utövaren använder sig

av "utrustning" av något slag. Enligt motiven kommer kravet på bästa teknik, där

denna förbättring är uppfylld att gälla inte endast på den nämnda utrustningen

utan även på försiktighetsåtgärder av olika slag. - - - Härav borde begreppet

utrustning i paragraftexten ändras på så sätt att det helst framgår vad som

menas. Utrustning är i sig ett svårdefinierat begrepp och tolkningen av

paragrafen kan bli luddig. - - - Enligt lagen om kemiska produkter gäller den

s.k. utbytesprincipen, denna princip har också försökts inarbetas i 3 kap. § 5 i

balken. Ändringen innebär dock en klar försvagning istället för en förväntad

förstärkning. Lagtexten förutsätter att det måste vara en "påtaglig fördel"

innan en kemisk produkt skall stoppas eller ej användas. Det måste sägas stå i

direkt motsatsförhållande till balkens grundprinciper. Vi motsätter oss med

bestämdhet en sådan försvagning i lagtexten. - - - 3 kap. § 6 bör helt utgå då

den tar alltför stor hänsyn till kostnader. I detta fall medför paragrafen att

paragraferna 3-5 helt förlorar värde. - - - 3 kap. § 7: Denna stoppregel bör

enligt balken innebära ett absolut stopp för åtgärder som kan befaras leda till

att människors hälsa skadas, eller överträdelse av en bindande

miljökvalitetsnorm. En skärpning av stoppreglen jämfört med nuvarande regel i

miljöskyddslagen är behövlig och angelägen. Bestämmelsen bör dock utformas så

att det finns en praktisk möjlighet att tillämpa den, nuvarande skrivning

framstår som något orealistisk. Här behövs ett klarläggande. - - - Orden "så

vitt möjligt" i 14 kap. 2 § är ett luddigt uttryckt och skapar oklar

tillämpning.

4.57 Sundsvalls kommun: Enligt 3 kap. 5 § skall sådana kemiska produkter och

varor undvikas som med påtaglig fördel kan ersättas med andra som är mindre

farliga. Detta medför en mildring jämfört med hur nuvarande substitutionsprincip

i LKP är formulerad. Där föreskrivs att kemiska produkter skall undvikas som kan

ersättas med mindre farliga. Vi föreslår att formuleringen "till påtaglig

fördel" stryks. Genom att ersättningsprincipen införts såsom en s.k. allmän

aktsamhetsregel - som inte är straffsanktionerad - så har tillsynsmyndigheternas

möjligheter att agera försämrats. Ersättningsprincipen bör tas in även i

kapitlet om kemiska produkter och såsom för närvarande vara direkt

straffsanktionerad. - - - Av 3 kap. 6 § framgår att "Är det uppenbart att ett

visst försiktighetsmått som krävs enligt 3-5 § är alltför kostsamt i förhållande

till den nytta det medför för miljön får ett mindre kostsamt försiktighetsmått

väljas." - - - 6 § bör utgå. Den avvägning mellan kostnad och nytta som görs i

prövningsärenden skall göras i paragraperna 3-5. - - - Den s.k. stoppregeln i 3

kap. 7 § bör erhålla en mildare utformning. Med formuleringen "kan befaras" blir

regeln inte rimlig att tillämpa i alla situationer. Exempelvis kan med fog

hävdas att t.ex. trafikanläggningar kan befaras leda till att människors hälsa

skadas, trots att alla rimliga försiktighetsmått iakttagits. Bestämmelsen skulle

då leda till att verksamheten inte får utövas. En regel som inte kan tillämpas i

praktiken bör heller inte införas. Den minskar respekten för lagstiftningen och

motverkar snarast sitt syfte.

4.58 Östersunds kommun: Det är angeläget att den s.k. stoppregeln i förslagets 3

kap 7 § ges en utformning, så att den blir praktiskt användbar och går att

tillämpa. Det kan finnas en risk att i första hand 7 § 1 st. är för kategoriskt

skriven, med risk för att den blir opraktisk. Möjligen borde föreskriften

kompletteras med någon möjlighet till undantag om skadan ej är av allvarlig art.

4.59 Skellefteå kommun: Kommittén har föreslagit en skrivning i 3 kap. 5 §, som

innebär ett tillägg "till påtaglig fördel", samtidigt som man hävdar: "Detta

torde inte innebära någon förändring i förhållande till gällande rätt."

Föreligger inte någon önskan att ändra nuvarande praxis, torde tillägget vara

obehövligt. Risk finns annars att ändringen misstolkas. - - - Den s.k.

stoppregeln i nuvarande miljöskyddslagstiftning har behövt skärpas, men med den

utformning den erhållit i första stycket i rubricerade bestämmelse beträffande

människors hälsa torde tillämpningen och därmed trovärdigheten råka i

svårigheter. Biltrafiken är ett exempel härpå. Andra styckets utgångspunkt om

"påtaglig skada" är i alla händelser bättre, men en total omarbetning torde vara

nödvändig.

4.60 Umeå kommun: Förslaget till 3 kap. 4 § innebär att kravet på användande av

bästa teknik lyfts fram. Begeppet, som är känt mot bakgrund av vissa

formuleringar och motivuttalanden i miljöskyddslagen, förorsakar vissa problem

redan i dag. Den föreslagna lagstiftningen och dess motivering är heller inte

klar. Man lämnas i tvivelsmål om verkningarna av den föreslagna regleringen är

till alla delar avsedda. "Bästa tillgängliga teknik" definieras utifrån vad som

typiskt sett är möjligt att använda i branschen, utan hänsyn till

förutsättningarna i den enskilda anläggningen (3 kap. 4 §). Undantag görs för

det fall att det framstår som alltför kostsamt i förhållande till vad som vinnes

ur miljösynpunkt (3 kap. 6 §). Om det av andra skäl inte är möjligt att

installera vad som bedöms vara bästa tillgängliga teknik, ger lagen och dess

motivering intrycket att den tilltänkta verksamheten inte får komma till stånd

eller måste upphöra, något som kan blir aktuellt vid en omprövning av

verksamhet. Det rimliga bör vara att en avvägning kan ske och att avsteg från

principen om bästa tillgängliga teknik kan göras även för dessa fall. Lagen och

motiven bör förtydligas på denna punkt.

4.61 Luleå kommun: 3 kap. 7 § innehåller en stoppregel som innebär att om

"människors hälsa befaras skadas ..... får verksamheten ..... inte utövas".

Detta kan synas som en självklarhet men kan ha stor påverkan på kommmunens egen

verksamhet. Redan befarad skada skulle kunna stoppa en viss verksamhet utan att

risken behöver vara uppenbar eller ens ha någon högre grad av sannolikhet. Det

bör förtydligas när och hur bestämmelsen är tänkt att nyttjas.

4.62 Piteå kommun: 3 kap. 4 § - Vi saknar motsvarande "skyldighet" för

verksamheter som ej kräver utrustning i den betydelse som här anges. Begreppet

borde breddas att inte enbart omfatta "utrustning". Utrustning är i sig ett

svårdefinierat begrepp. I enlighet med ovan sagda bör paragrafens text strykas

fr.o.m. "och som därvid" .... t.o.m. "av något slag". 3 kap. 5 § - Den s.k.

utbytespricipen i balkens utformning är en påtaglig försvagning jämfört med

LKP:s formulering. Det skall vara en "påtaglig fördel" innan en kemisk,

bioteknisk produkt skall undvikas. Denna formulering står i ett

motsatsförhållande till balkens grundprinciper. Vi förordar att LKP:s lagtext

bibehålls. - - - 3 kap. 7 § - Den s.k. stoppregeln innebär ett absolut stopp för

åtgärder som befaras leda till att människors hälsa skadas, eller överträdelse

av en bindande miljökvalitetsnorm. Regeln framstår som tveksam då den knappast

kommer att tillämpas på kända hälso- och miljörisker, t.ex. biltrafiken. Risken

är uppenbar att balken förlorar trovärdighet med en stoppregel utformad på detta

sätt. En skärpning av stoppregeln jämfört med nuvarande regel i miljöskyddslagen

är behövligt och angelägen. Bestämmelsen måste dock utformas så att det finns en

praktisk möjlighet att tillämpa den. Vi är tveksamma till om denna regel kan

tillämpas med de vaga kriterier som skall vara uppfyllda. Ordet "befaras" leder

till stor osäkerhet vid tolkningen och tillämpningen.

4.63 Göteborgs och Bohus läns landsting: Vi kan inte dela kommitténs optimism

att inom fem till tio år kan kunskaper finnas om alla kommersiellt förekommande

ämnen så att deras skadlighet för hälsan och miljön kan bedömas. Tvärtom kommer

som hittills antalet kemiska ämnen att öka snabbare än de toxikologiska

resurserna. Därför är det beklagligt att kravet att alltid använda minst farliga

ämne, utbytesprincipen, inte fått en tydligare markering i lagen.

4.64 Svenska Kommunförbundet: I miljöbalksförslaget 3 kap. behandlas frågor som

skärpta och samordnade aktsamhetsregler. De allmänna aktsamhetsreglerna skall

gälla för den som utövar miljöpåverkan, dvs. i princip alla människor och all

påverkande verksamhet. Även diffusa störningskällor omfattas liksom sådant som

regleras i andra lagar, vilket innebär en allmän utvidgning och skärpning i

förhållande till nu gällande bestämmelser. Reglerna föreslås inte bli

straffsanktionerade och kommer således inte heller att kunna ligga till direkt

grund för åtgärder mot företag eller enskilda. De föreskrifter m.m. som

förväntas bli utfärdade med stöd av reglerna kan vara bindande och

straffsanktionerande. - - - Kommunförbundet kan tillstyrka den föreslagna

skärpningen och synen att de allmänna aktsamhetsreglerna inte skall vara

straffsanktionerande. Men den allmängiltiga utformningen av aktsamhetsreglerna

medför att det i dagsläget är oklart hur dessa kommer att fungera i det

praktiska arbetet hos miljömyndigheterna. Bemyndiganden att med stöd av

aktsamhetsreglerna utfärda generella, bindande föreskrifter kan förväntas få

stor betydelse om de av kommittén föreslagna förändringarna genomförs. Därför är

det viktigt att även balkens 3 kap. bearbetas ytterligare för att klarlägga

tillämplighet och syfte med aktuella paragrafer. - - - I 3 kap. 7 § introduceras

stoppregeln. Den föreslagna regeln innebär en avsevärd skärpning i förhållande

till nuvarande lagstiftning. Särskilt gäller detta vid risk för människors

hälsa. Regeln föreslås bli tillämplig redan då skada kan befaras - det krävs

således inte någon högre grad av sannolikhet. Dessutom skall den gälla såväl

befintliga som planerade verksamheter. - - - Kommunförbundet anser att en

skärpning i enlighet med stoppregeln är behövlig och angelägen. I miljöbalksför-

slaget har bestämmelsen dock fått en utformning som gör att den uppenbarligen

kommer att bli svår att praktiskt tillämpa. Det kan nästan alltid med fog hävdas

att t.ex. avfallshantering eller trafikanläggningar kan befaras leda till att

människors hälsa skadas trots att alla rimliga försiktighetsmått iakttagits.

Bestämmelsen skulle då leda till att verksamheten inte får utövas. Detta är i

sin tur inte rimligt. En lagregel som inte kan tillämpas i praktiken bör enligt

förbundet inte tillskapas, eftersom den ytterst minskar respekten för

lagstiftningen och t.o.m. kan motverka sitt eget syfte. Följande uttryck m.m. i

3 kap. bör dessuotm uppmärksammas och klarläggas: uttrycket "som behövs" i 3 §,

ordet "utrustning" i 4 § samt uttrycket "användning av energi" i 9 §.

4.65 Landstingsförbundet: Balkens 3 kap. 4 § stadgar att var och en som utövar

eller ämnar utöva miljöpåverkan och som därvid använder eller ämnar använda

utrustning av något slag är skyldig att tillämpa "bästa tillgängliga teknik" för

att skydda människors hälsa och miljön mot skador och olägenheter samt för att

främja en långsiktigt god hushållning med naturresurser. Denna skrivning kan få

mycket långtgående ekonomiska konsekvenser för sjukvårdshuvudmännen. Eftersom

ingen geografisk begränsning finns kan detta innebära att man tvingas lägga ner

betydande resurser på att hålla sig informerad om det allra senaste. Det kan

också innebära att man tvingas skriva av röntgenutrustning på mycket kort tid,

eftersom det utvecklas nya tekniska lösningar, som bl.a. kan innebära mindre

strålning, hela tiden. - - - En stoppregel finns i 3 kap. 7 § med innebörd att

en verksamhet, en hantering eller en åtgärd inte får utövas eller vidtas om

verksamheten, hanteringen eller åtgärder, trots användning av försiktighetsmått,

kan befaras leda till att människors hälsa skadas. Vid viss typ av verksamhet

kan det alltid med fog hävdas att det kan leda till att människor skadas, trots

att alla rimliga försiktighetsmått iakttagits. Bestämmelsen leder då till att

verksamheten inte får utövas. En lagregel som inte kan tillämpas i praktiken är

onödig och minskar respekten för lagstiftningen.

4.66 Svenska naturskyddsföreningen: Balkens 3 kap. bör omarbetas och göras

betydligt mer utförligt, beskrivande och tydligt. För att aktsamheten skall

kunna fästas i lag och för att reglerna skall kunna få den effektivitet som

önskas krävs en stor precisering av reglerna samt att vissa centrala begrepp ges

en klar definition i lagen eller lagkommentaren. Alla de kravregler som kan

betraktas som hänsynsregler, dämpningsregler, liksom regler av liknande karaktär

bör samlas i ett sådant kapitel, liksom även minimerings- och

maximeringsprinciper samt stoppregler. Frågan är om inte ett sådant kapitel även

skall omfatta sanktioner och innehålla en hänvisning till centrala delar av

brottsbalken. Utbytesregeln måste göras tydligare. Den bör gälla redan i

producent- och tillverkningsledet. Trots alla aktsamhets-, dämpnings- och

försiktighetsregler som utfärdas inträffar och kommer även fortsättningsvis att

inträffa oförutsedda händelser som på ett negativt sätt påverkar miljön. De

allmänna aktsamhetsreglerna bör därför även innehålla en beredskap att kunna ta

till vid sådana extraordinära situationer. Den s.k. stoppregeln i 3:7, "om en

verksamhet, hantering eller åtgärd kan leda till att människors hälsa skadas, -

- -, får verksamheten, åtgärden eller hanteringen inte utövas eller vidtas - -

-", är mycket långtgående och allmän, så svepande och sträng att den kan bli

svår att förstå och därmed även svår att tillämpa och rätta sig efter.

Naturskyddsföreningen välkomnar i och för sig en skärpt stoppregel. Den 6 § i

miljöskyddslagen är de facto ingen sådan eftersom den i sista hand alltid ger

regeringen möjlighet att ge tillstånd till verksamheter, hur miljöstörande de än

är. En stoppregel som verkligen kan stoppa miljöfarliga projekt är särskilt

viktig i en lagstiftning som bygger på miljökvalitetsnormer. Alltför långtgående

regler kan dock, om de samtidigt är mycket allmänt formulerade, vara svåra att

tillämpa. - - - En stoppregel bör därför innehålla klara regler för vad som kan

anses tolerabelt från miljösynpunkt. Situationer som kan tänkas vara för handen

vid ett stopptillfälle, bör kunna exemplifieras på ett klart och överskådligt

sätt. Detta gäller f ö inte bara stoppregeln utan är fallet med flera av

aktsamhets- och dämpningsreglerna i balkförslagets tredje kapitel. Det förslag

till en alternativ utformning och skrivning av miljöbalken som utarbetats inom

Uppsala universitet, innehåller en alternativ formulering av stoppregeln i 3:7.

Enligt föreningens uppfattning utgör denna alternativa formulering en

illustration till hur stoppregeln skulle kunna ges en tydligare och mer

tillämpbar utformning. - - - Den s.k. utbytesregeln, som idag återfinns i lagen

om kemiska produkter och som i balken föreslås ingå bland de allmänna

aktsamhetsreglerna, har i förslaget fått en formulering som skulle innebära en

försvagning jämfört med nuläget. Förslaget innebär att kemiska och biotekniska

produkter som kan ersättas med mindre farliga dito skall undvikas om det är till

påtaglig fördel för människors hälsa, miljön etc. Detta till skillnad mot dagens

regel som inte nämner någonting om att utbytet skall vara till påtaglig fördel.

I specialmotiveringen hävdar kommittén att detta inte skulle innebära någon

förändring av gällande rätt. Sannolikt grundar man denna uppfattning på det

faktum att utbytesprincipen idag tillämpas mycket sparsamt. Detta borde dock

vara ett motiv för att formulera paragrafen så att tillämpningen underlättas.

Genom att kräva påtaglig fördel införs tvärtom ännu en tröskel som kommer att

försvåra tillämpningen. I kombination med förslaget att regeln inte längre skall

vara direkt straffsanktionerad innebär detta en försvagning som föreningen anser

är oacceptabel. Det är vidare angeläget att utbytesregeln görs tydligare.

Ansvaret för utbyte bör öka för tillverkare och försäljare. Att ha lika starka

ansvarskrav på den enskilde medborgaren är orimligt med tanke på skillnaden i

kunskap och kompetens om kemiska, tekniska och andra egenskaper hos produkten,

samt effekter i miljön vid utsläpp. - - - Lokaliseringsregeln (3:3) är illa

formulerad. Det tycks som om det enda som skall vara vägledande för

lokaliseringen är om platsen är lämplig för verksamheten ifråga, något som

verksamhetsutövaren själv torde sörja för. Enligt Naturskyddsföreningens

uppfattning bör aktsamhetsregeln i 14 kap. 1 §, som är bättre, flyttas till det

tredje kapitlet och därmed göras gällande för all miljöpåverkande verksamhet.

4.67 Sveriges advokatsamfund: Detta kapitel i förslaget innehåller utredningens

förslag till allmänna aktsamhetsregler. Mot de allmänna formuleringarna till

sådana regler kan ingen invändning resas. Frågan är bara vem som vid olika

meningar skall avgöra t.ex. vad som är "bästa tillgängliga teknik", vilka varor

eller produkter som är mindre farliga etc. Det framstår för samfundet som

självklart att bästa tillgängliga kompetens inte alltid står att finna hos de

myndigheter som övervakar tillämpningen av lagstiftningen eller särskilda

föreskrifter vid sidan om denna. I företag och kommuner finns ofta en kunskap

och insikt som vida överträffar vad som står till buds hos de övervakande

myndigheterna. Så är det nu och ingenting säger att det i framtiden kommer att

ske någon förändring i detta förhållande. Det krävs alltså enligt samfundets

mening att det mellan den övervakande och övervakade skapas en instans med

rättslig kompetens att avgöra vad som kan anses vara bäst, rimligast och/eller

ekonomiskt försvarbart i det enskilda fallet. I brist på överenskommelse mellan

den övervakande myndigheten och företagaren/kommunen skall endera parten kunna

överlämna frågans slutliga avgörande till miljödomstolen.

4.68 Grossistförbundet Svensk Handel: I 3 kap. 5 § har man omarbetat skrivningen

av den s.k. utbytesprincipen i lagen om kemiska produkter och tagit bort

straffsanktioneringen av denna. Detta anser vi vara en klar förbättring då den

tidigare straffsanktioneringen av paragrafen från rättssäkerhetssynpunkt enligt

vår uppfattning inte var acceptabel. Förslaget i 3 kap.7 § om stoppregeln kan

medföra orimliga konsekvenser och kommer att leda till att osäkerheten i

industriell verksamhet i Sverige påtagligt ökar. Detta i sin tur kommer att

försämra intresset för investeringar i industriell verksamhet i landet.

Industriinvesteringar är alltid förknippade med osäkerhet. Det gäller för

beslutsfattarna i så hög utsträckning som möjligt minska antalet frågetecken

inför sitt beslut. En skrivning av nu föreslagen karaktär kommer at utgöra en så

stor osäkerhetsfaktor att det kan bli avgörande för kommande investeringsbeslut.

Vi anser detta vara mycket allvarligt och hemställer att paragrafen skrivs om.

4.69 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: Som Allert

Alverborg påpekat i sitt yttrande riskerar vissa inslag i kommitténs förslag att

uppfattas som uppenbart orealistiska och kan därmed bidra till att respekten för

regelverket urholkas. En sådan regel är den s.k. stoppregeln i 3 kap. 7 §,

första stycket. - - - Den grundläggande ambition som ligger bakom regeln,

nämligen att förhindra att människors hälsa skadas, är närmast självklar och

delas av alla och envar. Problemet är den utformning regeln givits i lagtexten.

Helt avgörande för regelns praktiska tillämpning och hur begreppen "kan befaras

leda till", "hälsa" och "skadas" kommer att tolkas. - - - Det inledande

rekvisitet - kan befaras leda till - ger vid normalt språkbruk intryck av en

mycket låg sannolikhetsnivå. Av vissa juridiska experter har det invänts att så

inte är fallet utan att begreppet snarast innebär krav på mycket konkreta

risksituationer. Även om så är fallet vore det mycket olyckligt om lagtexten

gavs den föreslagna utformningen. Balken och dess bestämmelser kommer att tolkas

och tillämpas av ett stort antal människor inom olika sektorer av samhället,

varav den stora majoriteten sannolikt helt saknar juridisk kompetens. Utrymmet

för missförstånd torde med den nuvarande lagtexten vara i princip obegränsat. -

- - När det därefter gäller begreppen "hälsa" och "skadas" rör vi oss åter med

ett språkbruk som är allt annat än klart och entydigt. - - - Att något anses

leda till "att människors hälsa skadas" kan innebära flera olika saker.

Exponering för kemiska ämnen och produkter kan i vissa fall medföra hälsorisker.

Olika ämnen är emellertid olika riskbelastade och de potentiella riskerna måste

beskrivas på ett nyanserat och balanserat sätt, så att allt inte framstår som

lika farligt. Dosen och den fysiska hanteringen av det farliga ämnet/produkten

jämte toxiciteten/giftigheten är avgörande för farlighetsgraden. Även

tillgängligheten och tiden är av betydelse för att bedöma risken vid en

exponering för ett farligt ämne. I samband med beskrivning av olika hälsorisker

i skyddsblad, varuinformation och liknande används en glidande skala för att

indikera riskens svårighetsgrad. - - - Avslutningsvis måste beaktas att även om

det skulle kunna föreligga en reell risk för hälsan (typ klorgasutsläpp), saknas

utrymme för den möjlighet till avvägning, som måste finnas om regeln inte skall

leda till orimliga konsekvenser. - - - Sammanfattningsvis anser organisationerna

att det finns uppenbara risker i en absolut stoppregel med den föreslagna

utformningen. Om regeln tillämpas strikt enligt dess betydelse vid normalt

språkbruk kommer den att tvinga fram ned- eller omläggning av ett mycket stort

antal anläggningar och verksamheter, inte minst sådana som drivs i offentlig

regi. Exempelvis synes stora trafikanläggningar i tättbebyggt område uppenbart

strida mot regeln och därmed i princip vara förbjudna. Problemen med en sådan

tillämpning torde vara uppenbara för alla. Om regeln å andra sidan tillämpas med

iakttagande av den typ av avvägningar vi beskrivit ovan synes risken uppenbar

att även detta kommer att ge upphov till kraftig kritik. Den självklara frågan

är givetvis varför anläggningar/verksamheter som i princip kan anses olagliga

enligt lagtextens ordalydelse skall tillåta existera/fortgå. - - - Stoppregeln

måste därför - om den inte kan slopas, vilket vore det bästa - omarbetas och en

dispensmöjlighet införs i lagtexten. Den restriktivitet som bedöms erforderlig

torde kunna uttryckas i lagtexten även utan den absoluta form den föreslagna

texten har. Vidare bör en kvalifikation av risknivån föras in i lagtexten. - - -

I förslagen finns inte längre den tydliga markering av en begränsning till vad

som är ekologiskt motiverat, som finns i miljöskyddslagen. Organisationerna

förutsätter dock att kraven på industrin inte skall drivas längre än vad som är

"miljömässigt motiverat" oavsett om detta är rent tekniskt möjligt. Kravet på

"bästa tillgängliga teknik" kan inte ges en absolut tillämpning i fall när

miljösituationen även med mer begränsade åtgärder är och kan förutses fortsätta

vara tillfredsställande. Samspelet mellan mijökvalitet och teknisk utveckling

måste tillåtas fungera även i denna riktning. Detta måste klargöras i motiven. -

- - 3 kap. 4 § - I sista meningen bör orden "den typ av" ersättas av "sådan" för

ökad tydlighet. - - - 3 kap. 6 § bör kompletteras med "eller en långsiktigt god

hushållning med naturresurser" för att markera att skälighetsavvägningen gäller

även i detta hänseende. - - - 3 kap. 9 § - Organisationerna utgår från att

begreppet "såvitt möjligt" rymmer inte endast tekniska hänsyn utan också ekono-

miska. Det vore orimligt att kräva användning av förnyelsebara energikällor så

snart det är tekniskt möjligt.

4.70 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: De aktsamhetsregler som föreslås i

lagtextens 3 kap. skall gälla alla som utövar miljöpåverkan. Med den definition

på utöva miljöpåverkan som ges i 2 kap. 6 § kommer i princip allt mänskligt

handlande som påverkar hälsa, miljö och naturresurser att innefattas.

Aktsamhetsreglerna är inte straffsanktionerade men skall enligt motivtexten

läggas till grund för tillstånd och föreskrifter som utfärdas av regering och

myndigheter. Enligt 3 kap. 3 § skall var och en som utövar eller ämnar utöva

miljöpåverkan välja plats som är lämplig för verksamheten samt vidta de

skyddsåtgärder, tåla de begränsningar av sitt handlande, iaktta de

försiktighetsmått och sörja för sådan kontroll av att föreskrivna krav och

villkor är uppfyllda som behövs för att skydda människors hälsa och mijön mot

skador och olägenheter eller för att främja en långsiktigt god hushållning med

naturresurser. Bestämmelsen föreskriver också en skyldighet för den som utövar

miljöpåverkan att avhjälpa en uppkommen skada eller olägenhet. Alla de

grundläggande principer som tidigare kommenterats skall tillämpas i

aktsamhetsreglerna. De enda begränsningar av krav och ålägganden myndigheterna

kan ställa på den enskilde verksamhetsutövaren finns i uttrycket "som behövs" i

3 kap. 3 § samt 3 kap. 6 § som föreskriver att ett mindre kostsamt

försiktighetsmått i vissa fall kan få väljas. - - - Genom de allmänna

aktsamhetskraven och införande av miljökvalitetskrav (8 kap.) öppnas oanade

möjligheter för myndigheter att ställa långtgående krav på enskilda verksamheter

inkl att helt stoppa verksamheter och åtgärder. Konsekvenserna för den enskilde

jord- och skogsbrukaren är svårbedömbara genom att aktsamhetsregler och

miljökvalitetsnormer kommer att verka genom föreskrifter som med stöd av balken

meddelas av regering eller myndighet som regeringen bestämmer eller med stöd av

annan lagstiftning. Konstruktionen är som gjord för att skapa förvirring och

rättsosäkerhet. - - - LRF noterar med tillfredsställelse att

miljöskyddskommittén infört en särskild aktsamhetsbestämmelse för energi när man

i 3 kap. 9 § föreskriver att möjligheterna att spara eller återvinna energi

skall beaktas samt att om möjligt energi från förnyelsebara källor skall

användas. - - - Miljöbalken öppnar möjligheten för ett ökat samarbete mellan

s.k. miljöfarliga verksamheter i 14 kap. 3 och 6 §§, vilket kan öppna nya

intressanta lösningar under förutsättning att detta sker på frivillig basis och

utan myndighetsstyrning.

4.71 Svenska Kraftverksföreningen: Inordnandet i balken av de olika, sinsemellan

väsensskilda verksamheterna har givit utredningen anledning att införa ett nytt

begrepp, nämligen att "utöva miljöpåverkan". Till detta begrepp har knutits s.k.

allmänna aktsamhetsregler. - - - Lämpligheten av att införa detta nya begrepp

vill kraftverksföreningen allvarligt ifrågasätta. Begreppet skall täcka

praktiskt taget allt mänskligt handlande men bildar samtidigt utgångspunkt för

mycket allvarliga rättsverkningar. Visserligen anges att de allmänna

aktsamhetsreglerna, vilka skall gälla vid allt utövande av miljöpåverkan, inte

är direkt straffsanktionerade, men en straffsanktion kan åstadkommas indirekt

genom att reglerna skall tillämpas vid såväl utfärdande av s.k. generella

föreskrifter (4 kap. 1 §) som vid individuell prövning av miljöfarlig verksamhet

(14 kap. 2 §). --- De allmänna aktsamhetsreglerna, som på grund av miljöbalkens

uppbyggnad med nödvändighet måste täcka ett stort område, har blivit så

vittomfattande att det måste bli mycket svårt att tillämpa dem i det praktiska

miljöskyddsarbetet. Därmed riskerar reglerna att bli ett slag i luften och

motverka sitt syfte att gagna detta arbete.

 För tillståndspliktiga miljöfarliga verksamheter blir aktsamhetsreglerna av

betydelse vid tillståndsprövningen, eftersom reglerna enligt 14 kap. 2 § skall

tillämpas vid utövande av miljöfarlig verksamhet. Vad som då skall beaktas är

bl.a. åtgärdsskyldighetsregeln i 3:3, bästa teknikprincipen i 3:4,

substitutionsregeln i 3:5, stoppregeln i 3:7, livscykelprincipen i 3:8 och

energihushållningen i 3:9. --- Kraven enligt 3:3, 3:4 och 3:5 är till sin

ordalydelse absoluta, men har givits ett skälighetsmått i 3:6. Detta är i och

för sig tillfredsställande men det kan ifrågasättas om skrivningen i 3:6 är

tillräckligt klargörande. Det talas där endast om "visst försiktighetsmått som

krävs enligt 3-5 §". Det hade varit tydligare att skriva: "krav som ställs

enligt 3-5 §§". - - - Den allvarligaste invändningen mot tillämpningen av de

allmänna aktsamhetsreglerna på miljöfarlig verksamhet gäller den s.k.

stoppregeln i 3:7. Såsom den regeln är utformad finns det anledning att befara

att praktiskt taget inga nya industriella verksamheter kommer att kunna

etableras. Tillämpningen av den s.k. försiktighetsprincipen gör att man sällan

kan utesluta skada på männisors hälsa. Det är lätt att ge exempel på förödande

konsekvenser av stoppregeln inte bara för industriella verksamheter utan för

infrastrukturer i samhället. - - - Stoppregeln kan också få allvarliga

konsekvenser vad gäller vägar och andra trafikanläggningar. Regeringen

förutsättes ju enligt 7 kap. 1 § komma att pröva tillåtligheten av

trafikanläggningar "med betydande miljöpåverkan" och skall vid prövningen

tillämpa bl.a. stoppregeln i 3:7. Eftersom trafikanläggningar med betydande

miljöpåverkan mycket sällan lär uppfylla tillåtlighetskravet i 3:7 skulle

konsekvensen bli att inga nya större väganläggningar skulle kunna byggas och att

befintliga anläggningar måste tas ur bruk efter en övergångstid. - - - När det

gäller befintliga verksamheter anger förslaget till övergångsbestämmelser

visserligen en tioårig övergångstid. Detta är i och för sig bra men inte

tillräckligt. Det är stoppregeln som sådan som måste omformuleras, eftersom den

är alldeles för kategorisk. Kraftverksföreningen avstyrker bestämmelsen och

förordar bibehållande av nuvarande lagreglering enligt 6 § miljöskyddslagen. - -

- Kraftverksföreningen ifrågasätter också förhållningsregeln i 3:9. Dess

svepande formulering låter i och för sig bra men en analys av vad den innebär

för energibranschen saknas. Även om det inte är någon kategoriskt bindande

formulering kan en tillståndsprövande myndighet komma att kräva både

energisnålare process- eller reningsteknik och energiförsörjning från

förnyelsebar källa. Såsom utredningen konstaterar i sitt betänkande kräver många

reningstekniker betydande energiresurser. Lagrummet ger ingen ledning för en

rimlig avvägning mellan vad som eftersträvas och vad som kan tillgodoses med

rimliga ekonomiska insatser. Den föreslagna paragrafen bör därför utgå. - - - De

föreskrifter om främjande av en god hushållning med naturresurser och om hänsyn

till miljön som finns inskrivna i 3:3 och 3:4 behöver ingen komplettering, men

skall man ha en bestämmelse som direkt tar sikte på energianvändning och

energiproduktion måste skälighetsföreskriften i 3:6 göras tillämplig även på

denna. - - - Sammantaget anser Kraftverksföreningen, att man vid en ny

lagstiftning bör välja en lagkonstruktion som gör det möjligt att avvara de

allmänna aktsamhetsreglerna. De tillåtlighetsregler som erfordras för prövning

av miljöstörande verksamheter bör kunna skrivas in i det kapitel som handlar om

miljöfarlig verksamhet (14 kap.) varvid nuvarande utformning av stoppregeln

enligt 6 § miljöskyddslagen bör bibehållas och regeln i 3:9 slopas.

4.72 Värmeverksföreningen: I 3 kap. 7 § föreslås införande av en "stoppregel"

som går ännu längre än till omprövning. Avsikten är att ge tillsynsmyndigheten

möjlighet att stoppa verksamheter som " .. befaras leda till att människors

hälsa skadas". Eftersom snart sagt all teknisk verksamhet på något sätt påverkar

människors hälsa, kan regeln genom den kategoriska formuleringen i stort sett

stoppa all industrietablering och uppbyggnad av infrastruktur.

Värmeverksföreningen anser därför att regeln måste omformuleras så att den blir

mindre kategorisk.

4.73 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: Ett annat begrepp som TCO vill

kommentera är "bästa tillgängliga teknik". TCO välkomnar att betydelsen av

begreppet vidgas för att ansluta till betydelsen inom EG. Detta innebär att

bästa tillgängliga teknik förutom produktionsanordningar även omfattar

metodfrågor som arbetsledning och utbildning. Det borde dock, enligt TCO, framgå

tydligare att återkommande utbildning för de anställda i arbetsplatsens

miljöfrågor samt motsvarande utveckling av organisationen av arbetet är

förutsättningar för att miljöarbetet skall kunna integreras med övrig verksamhet

på företaget.

4.74 Föreningen Skogsindustrierna: Enligt vår uppfattning måste ekonomiska

skälighetsbedömningar ingå vid tillämpningen av aktsamhetsregeln, regeln om

bästa tillgängliga teknik och utbytesprincipen (3 kap. 3-5 §§). Hänsyn måste

också tas till kraven på hög processäkerhet och produktkvalitet inom industrin.

- - - Det bör observeras att i pågående arbete inom EG med IPC (Integrated

Prevention and Pollution Control) har nyligen vissa förändringar skett i

förslaget för tillämpning av begreppet bästa tillgängliga teknik, BAT. I det

senaste utkastet krävs inte längre BAT för anläggningar, om

miljökvalitetsnormerna kan uppfyllas på ett enklare sätt. - - - Den föreslagna

stoppregeln (3 kap. 7 §) innebär en betydande skärpning av lagstiftningen. Vi

har uppfattningen att verksamheter som hotar människors hälsa, miljön och

hushållningen med naturresurser skall stoppas. Vi anser dock att

förutsättningarna härför måste definieras bättre i lagtext och föreskrifter om

långtgående negativa konsekvenser för olika samhällssektorer skall undvikas.

Bl.a. måste skadebegreppet i samband med människors hälsa klargöras. Stoppregeln

får inte blir ett instrument som på oklara grunder medger blockering av projekt

inom samfärdsel, industri och övrigt näringsliv. För befintlig industri måste,

om tillstånd för verksamheten har beviljats, företaget få möjlighet till

dispensprövning hos koncessionsnämnden, som också bör få ta ställning till hur

länge verksamheten skall få fortgå om nedläggningsbeslutet står fast. - - - I 3

kap. 9 § föreskrivs att möjligheterna att spara eller återvinna energi skall

beaktas i olika sammanhang. Vidare stipuleras att energi från förnyelsebara

källor så vitt möjligt skall användas. Skogsindustrierna ställer sig bakom

målsättningarna att spara och återvinna energi och att dessa mål kommer till

uttryck i miljöbalken. Vi vill framhålla att skogsindustrin är landets största

användare av biobränslen och att skogsföretagen arbetar aktivt för att öka

biobränslenas roll i energisystemet. Vi måste dock avstyrka en tvångsmässig

reglering av energivalet. En sådan kan leda till betydande merkostnader och

tekniska svårigheter för energianvändarna - inte minst inom industrin - och

torde inte heller kunna försvaras ur handelspolitisk synpunkt. Det bör tilläggas

att vattenkraften enligt internationell terminologi vanligen ingår bland de

förnyelsebara energikällorna.

4.75 Greenpeace: I fråga om hushållningen med naturresurser bör möjligheterna

att meddela dispens från stoppregeln inskränkas. Bestämmelsen bör ge uttryck för

en absolut gräns som inte får överskridas beträffande vilka risker för ett

äventyrande av hushållningen med naturresurser, som kan accepteras. Dessutom bör

nyttoöverviktsprincipen stärkas genom att stoppregeln uttrycker ett allmänt krav

på nyttoövervikt vid allt utövande av miljöpåverkan. - - - Bakgrunden till

förslaget att inskränka dispensmöjligheten i fråga om verksamhet som kan befaras

påtagligt äventyra en långsiktigt god hushållning med naturresurser. - - -

Nyttoöverviktsprincipen måste gälla fullt ut vid utövande av miljöpåverkan

enligt miljöbalken. Med den utformning stoppreglerna fått synes det inte krävas

nyttoövervikt vid utövande av miljöpåverkan, som inte medför påtaglig risk för

miljöskada eller att en långsiktigt god hushållning med naturresurser påtagligt

äventyras. Det bör direkt av lagtexten framgå att nyttoövervikt krävs för alla

verksamheter och hanteringar som faller in under miljöbalken.

4.76 Skogsägarnas Riksförbund: Skogsbruket bör ges en starkare ställning i de

grundläggande hushållningsbestämmelserna i balken så att näringen inte med

automatik kan nedprioriteras vid avvägningar mellan olika intressen i

markanvändningsplaneringen. Det bör observeras att andra intressen, t.ex.

bevarandeintressen, genom statliga myndigheter kan inrätta riksintresseområden

som, utan någon inbyggd begränsningsmöjlighet, ges företräde framför

skogsbruket.

4.77 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Den s.k. hjälpregeln i 3 kap.

4 § om krav på bästa tillgängliga teknik blir tillämplig endast i de fall där

utövaren använder sig av "utrustning" av något slag. Enligt motiven kommer

kravet på bästa teknik, när denna förbättring är uppfylld att gälla inte endast

på den nämnda "utrustningen" utan även på försiktighetsåtgärder av olika slag. -

- - Härav borde begreppet utrustning i paragraftexten ändras på så sätt att det

helst framgår vad som menas. "Utrustning" är i sig ett svårdefinierat begrepp

och tolkningen av paragrafen kan bli luddig. - - - 3 kap. 5 § utgör

motsvarigheten till den s.k. utbytesprincipen enligt nuvarande lag om kemiska

produkter. Ändringen innebär dock en klar försvagning. Det måste vara en

"påtaglig fördel" innan en kemisk produkt skall stoppas eller ej användas. - - -

Detta måste sägas stå i direkt motsatsförhållande till balkens grundprinciper. 3

kap. 6 § bör helt utgå då den tar alltför stor hänsyn till kostnader och medför

i detta fall att 3-5 §§ helt förlorar värde. - - - 3 kap. 7 § - Denna stoppregel

bör enligt balken innebära ett absolut stopp för åtgärder som kan befaras leda

till att människors hälsa skadas eller överträdelse av en bindande

miljökvalitetsnorm. En skärpning av stoppregeln jämfört med nuvarande regel i

miljöskyddslagen är behövlig och angelägen. - - - Bestämmelsen bör dock utformas

så att det finns en praktisk möjlighet att tillämpa den, vilket med nuvarande

skrivning framstår som något orealistiskt. Den kommer knappast ens att tillämpas

på t ex en redan känd miljö- och hälsorisk, nämligen biltrafiken. Ordet

"befaras" leder till osäkerhet vid kommande tillämpning och bör bytas ut.

Stoppregeln får dock ej tas bort utan är trots allt bra som en vägvisare.

4.78 Sveriges Jordägareförbund: Kommittén föreslår att miljöbalken skall

innehålla "ett antal övergripande aktsamhetsregler". Sveriges Jordägareförbund

avvisar kommitténs förslag. Sveriges Jordägareförbund anser att om miljöbalken

skall innehålla allmänna "aktsamhetsregler" måste de ges en formulering och ett

innehåll så att det klart framgår att det inte är fråga om tvingande regler utan

om allmänna råd och önskemål. Allmänna aktsamhetsregler enligt kommitténs

förslag skapar ovisshet om innehållet i gällande rätt. De undergräver därför

förtroendet för rättsordningen och lagstiftarna (politikerna). De är till ringa

ledning i det enskilda kontroversiella fallet. De kan ges mycket olika

tolkningar. Vad kommittén åsyftar med sitt förslag är inte vad som med vanligt

språkbruk avses med "regler". Det är nämligen inte fråga om normer - "regler" -

som medborgarna är skyldiga att åtlyda - de är inte förenade med tvångsåtgärder.

4.79 Jernkontoret: I 3 kap. 4 § sägs att den som utövar eller ämnar utöva

miljöpåverkan och som därvid använder eller ämnar använda utrustning av något

slag är skyldig att tillämpa bästa tillgängliga teknik. Med detta avses en

teknik som motsvarar utvecklingens senaste nivå och som från tekniska och

ekonomiska synpunkter är möjlig att använda vid den typ av verksamhet, hantering

eller åtgärd som är i fråga. Detta skall enligt kommittén motsvara BAT-begreppet

som diskuteras inom EG. För den svenska stålindustrin som exporterar huvuddelen

av sin produktion och som dels är utsatt för hård internationell konkurrens,

dels i stor utsträckning har helt eller delvis utländska ägare är det en

grundförutsättning att ha samma villkor som de utländska konkurrenterna. Vår

tolkning av BAT-begreppet får alltså inte avvika från den tolkning som kommer

att bli gällande inom EG. Vad som är tekniskt möjligt kan inte enbart begränsas

till branschen utan måste avse den produkt som skall tillverkas. Utvecklingen

inom stålindustrin har gått mot alltmer "skräddarsydda" produktionslinjer för

olika produkter, vilket medför att teknik, som används vid ett stålverk inte

automatiskt är möjlig vid ett annat verk. - - - Vi föreslår att den svenska

översättningen av BAT blir Bästa Användbara Teknik.

4.80 Sveriges Köpmannaförbund: Köpmannaförbundet har vid flera tillfällen

kritiserat den nuvarande utformningen av den s.k. utbytesprincipen i lagen om

kemiska produkter för att vara otydlig och otillbörligt skapa

straffsanktionerade lokala försäljnings- och förbrukningsförbud, vilka i sin tur

medför stor rättsosäkerhet. Köpmannaförbundet har fått gehör från JO i sin

kritik i att strafföreskriften i lagen bör slopas. - - - Vi ser därför positivt

på kommitténs förslag att utforma regeln som en rambestämmelse, i form av en

hjälpregel till den allmänna aktsamhetsregeln, utan straffsanktion och med

närmare preciseringar i föreskrifter eller villkor (vilka senare dock kan vara

straffsanktionerade). - - - Den utbytesskyldighet som regeln dock fortfarande

ger uttryck för måste emellertid förklaras och förtydligas i förarbetena för att

överhuvud kunna tjäna som en praktisk vägledning för myndigheter, enskilda och

näringsidkare. Endast därigenom kan regeln få önskade positiva effekter i

miljöarbetet. - - - Det måste också klargöras hur kompetensfördelningen mellan

myndigheterna är avsedd att fungera i ljuset av den integration och krav på fri

rörlighet för bl.a. varor, som kommer att följa av ett EES-avtal och ett

EG-medlemskap.

5 Generella föreskrifter

5.1 Riksdagens ombudsmän, JO: Jag har i princip ingen erinran mot att det i en

reformerad miljö- och hälsoskyddslagstiftning införs möjligheter att besluta om

generella föreskrifter i stället för att som i dag är fallet varje enskild

verksamhet regleras för sig genom villkor i tillståndsbeslut eller genom

förelägganden inom ramen för tillsynen. En sådan ordning torde kunna leda till

ett minskat behov av individuell reglering av miljöfarliga verksamheter samt

till en ökad förutsebarhet för den som avser utöva sådan verksamhet genom att

förutsättningarna för verksamhetens bedrivande redan är kända. I fråga om det

föreslagna 4 kap. 2 § 3 st. hyser jag emellertid tveksamhet. Denna regel ger

regeringen rätt att, oberoende av de villkor som kan ha knutits till ett

tillstånd meddelat med stöd av balken, meddela föreskrifter som begränsar

möjligheten att utnyttja tillståndet. Att situationer kan uppkomma där ett

sådant ingrepp kan framstå som oundvikligt bestrids självfallet inte. I

specialmotiveringen till bestämmelsen anför kommittén att huvudregeln i en sådan

situation bör vara att föreskriften skall ges lagform. Denna kommitténs

uppfattning avspeglas emellertid alls inte i den föreslagna lagtexten. Jag anser

att en inskränkning eller i vart fall en precisering av bemyndigandet måste

övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

5.2 Boverket: Balken måste ge bemyndiganden i viss omfattning. Boverket vill

tillägga att endast regeringen bör ges rätt utfärda föreskrifter med materiellt

innehåll. Det är inte klarlagt i vilken omfattning generella föreskrifter kan

komma att ersätta individuell prövning. För att innebära en reell

effektivisering och förenkling torde det behöva bli vanligt.

5.3 Närings- och Teknikutvecklingsverket, NUTEK: NUTEK delar uppfattningen att

generella föreskrifter ger bättre förutsättningar för lika behandling mellan

likartade verksamheter. En central fråga enligt NUTEK:s mening är emellertid på

vilka grunder och utifrån vilka principer de generella föreskrifterna kommer att

läggas fast. Visserligen anges att miljöbalken i likhet med nuvarande

miljöskyddslagstiftning bör ha sin grund i försiktighetsprincipen, men det är

emellertid inte möjligt att ur betänkandet utläsa hur avvägningar är tänkta att

ske gentemot andra, nu tillämpade och tillkommande "principer". NUTEK kan

således inte finna att miljöbalken klargör hur de delvis motstridiga principerna

bästa tillgängliga teknik, utbytesprincipen, vad naturen tål, hushållnings-

principen, kretsloppsprincipen etc. kommer att vara vägledande för praktisk

tillämpning i företagen.

5.4 Statens naturvårdsverk: Verket välkomnar den utökade möjligheten att utfärda

föreskrifter. Detta kommer att underlätta miljöarbetet, samtidigt som de innebär

en ambitionshöjning som bör leda till minskad belastning på miljön. De medger

också ett smidigt införlivande av internationella avtal med svensk lagstiftning.

Naturvårdsverket delar kommitténs åsikt att regeringen med vissa undantag bör

kunna delegera föreskriftsrätten till centrala förvaltningsmyndigheter liksom

åsikten att det främst är Naturvårdsverket till vilket den rätten bör delegeras

på miljöområdet. Verket är berett att ta på sig ett betydande ansvar för

föreskriftsarbetet. Naturvårdsverket tillstyrker principen att föreskrifter

skall kunna skärpa kraven i villkor i gällande tillståndsbeslut. Möjligheterna

att ge ut generella föreskrifter är en förbättring som kommer att underlätta

miljöarbetet. Verket bedömer att generella föreskrifter inledningsvis kommer att

tillämpas främst på sådana miljöfarliga verksamheter som ligger utanför dagens

prövningssystem. När det gäller verksamheter som idag omfattas av

tillståndsplikt bör generella föreskrifter i första hand lämpa sig för vissa

sakfrågor där motsvarande individuella villkor i tillståndsbeslut kan ersättas.

På sikt bör också tillståndsprövning i sin helhet kunna ersättas av generella

föreskrifter för vissa näringsgrenar. Detta hänger dock bl.a. samman med

utvecklingen inom EG. Hänsyn bör också tas till risken för att utvecklingen av

"bästa tillgängliga teknik" kan hämmas för vissa branscher vid övergång från

individuell prövning till reglering via generella föreskrifter. Upphävandet av

prövningsplikten bör synkroniseras med föreskriftsarbetet. Möjligheterna att

meddela generella föreskrifter bör utnyttjas för att föreskriva om s.k.

internkontroll i samma mening som idag gäller inom arbetsmiljöområdet. En sådan

lag/förordning bör innehålla bemyndigande för Naturvårdsverket att meddela

närmare föreskrifter om internkontroll. Dessa bör vara samordnade med dem som

gäller inom arbetsmiljöområdet och vara tillämpliga på allt yrkesmässigt

utövande av miljöpåverkan. Naturvårdsverket delar kommitténs åsikt att

regeringen med vissa undantag bör kunna delegera föreskriftsrätten till centrala

förvaltningsmyndigheter liksom åsikten att det främst är Naturvårdsverket till

vilket den rätten bör delegeras på miljöområdet. Verket är berett att ta på sig

ett betydande ansvar för föreskriftsarbetet. Naturvårdsverket tillstyrker

principen att generella föreskrifter skall kunna skärpa kraven i villkor i

gällande tillståndsbeslut. Möjligheterna att med stöd av 4 kap 2 § föreskriva

vad som behövs för att uppfylla Sveriges internationella förpliktelser är

välkomna. Med tanke på kommitténs utförliga resonemang kring EG-direktiv kan det

behöva framhållas tydligare att "förpliktelserna" också avser internationella

konventioner och avtal.

5.5 Koncessionsnämnden för Miljöskydd: Det är en fördel om generella

föreskrifter kan ersätta eller i vart fall komplettera den omständligare och

dyrbarare individuella tillståndsprövningen. Förutsättningen måste dock vara att

rättssäkerhetskraven inte eftersätts och att man uppnår miljömässiga vinster

och/eller resursbesparingar. Framtagandet av generella föreskrifter är ett

resurskrävande och många gånger mycket tidskrävande och mödosamt arbete, som

också ställer krav på hög kompetens hos dem som utarbetar dem. Den individuella

prövningar bidrar bättre till kunskapsuppbyggnaden hos miljömyndigheterna. Det

individuella prövningssystemet ger, i synnerhet för stora verksamheter och

verksamheter med betydande miljöpåverkan, de bästa möjligheterna till en optimal

(teknisk, miljömässig och ekonomisk) begränsning av ett företags totala utsläpp

och övrig påverkan på omgivande miljö. Generella föreskrifter är mest lämpade

för begränsning av utsläpp från många likartade, mindre anläggningar. Där kan

resursbesparingar göras. Bland annat följande faktorer begränsar dock

användbarheten av generella föreskrifter:

- En generell föreskrift reglerar normalt endast en typ av förorening i taget,

vilket kan ge en felaktig optimering av de begränsade resurserna.

- Generella föreskrifter kan inte läggas på en lika hög kravnivå som villkor vid

en individuell prövning. I många fall kan den miljömässiga kravnivån vid

fastställande av generella föreskrifter bli för låg och föreskrifterna kan komma

att konservera en gammal process- eller reningsteknik.

- En generell föreskrift (t.ex. en miljökvalitetsnorm) kan medföra en risk för

att en verksamhetsutövare förorenar upp till den genom föreskriften fastställda

kravnivån.

- Genom generella föreskrifter kan man inte ta hänsyn till en verksamhets

lokalisering (närhet till känslig miljö, omgivande bostäder, övrig

miljöbelastning, recipientförhållanden etc.).

- Närboende och allmänheten i övrigt kommer att få små möjligheter att påverka

utformningen av generella föreskrifter i motsats till branschorganisationer och

andra lobbyister. Koncessionsnämnden förutsätter att remisser av

författningsutkast till myndigheter m.fl. kommer att bli vanligare än hittills.

- Generella föreskrifter kan komma i konflikt med gällande tillstånd.

Koncessionsnämnden återkommer till detta i det följande.

- Vid införande av generella föreskrifter måste kravnivån gå att nå med

etablerad teknik och tillräcklig tid medges för genomförande av nödvändiga

åtgärder innan föreskrifterna skall gälla.

- Vid införande av generella föreskrifter kan inte totala utsläppsmängder

regleras.

- Koncessionsnämnden anser att man kan av rättssäkerhetsskäl hysa en viss

tveksamhet mot förslaget att man skall kunna inskränka rättskraften i ett

tillståndsbeslut rörande miljöfarlig verksamhet genom föreskrifter som grundas

på paragrafens andra stycke (jfr. uttalande av lagrådet i prop. 1984/85:10

s. 77). Förslaget kan godtas under förutsättning att sådana föreskrifter endast

skall kunna meddelas av regeringen och att stor restriktivitet iakttas av

regeringen i sådana fall. Föreskriftsmöjligheterna bör utnyttjas endast i sådana

fall då omprövningsmöjligheterna i 21 kap. av något skäl är olämpliga att

utnyttja.

5.6 Kemikalieinspektionen: Inspektionen anser det angeläget att den nya

miljöbalken ger möjlighet för regeringen och myndigheter på miljöområdet att

meddela generella föreskrifter om kemikaliehantering som riktas mot alla

hanteringsled inklusive användningen. Den möjlighet som finns i lagen om kemiska

produkter har vad gäller användningsledet utnyttjats i ytterst begränsad

utsträckning. Rätt utformade behöver inte generella föreskrifter verka hämmande

på utvecklingen. För att arbetet med att omsätta EG-regler skall gå snabbt och

smidigt är det lämpligt att föreskriftsrätten i största möjliga utsträckning

överlåts till de centrala myndigheterna (på kemikalieområdet som hittills

Kemikalieinspektionen vad gäller sådan reglering av marknadsföring av kemikalier

i kemiska produkter och i varor som nämns i föregående stycke). Vissa ofullkom-

ligheter i nuvarande bemyndiganden bör därvid ses över. Det är Kemikali-

einspektionens uppfattning att den varuinriktade kemikalieregleringen så långt

möjligt bör samlas hos inspektionen. Möjligheterna att påverka EG:s arbete på

ett pådrivande och kompetent sätt ökar och de som i Sverige har att tillämpa

reglerna möter dem i samlad form och har en myndighet att arbeta med.

Inspektionen delar uppfattningen att regelgivning, i vissa väl definierade

situationer av sådan karaktär som anges i betänkandet, bör kunna överlåtas även

till länsstyrelser och kommuner. Enligt Kemikalieinspektionen är generella

föreskrifter för kemikaliehanteringen i användande verksamheter, branschvisa,

ämnesvisa, produktslagsvisa eller av annat slag, nödvändiga för att få i gång

och utveckla en god kemikaliekontroll i användande verksamheter. De ger

incitament för företag och andra att systematiskt se över sin

kemikaliehantering. De ger också underlag för en utvecklad tillsyn över

kemikaliehanteringen från miljösynpunkt av det slag som redan finns från

arbetsmiljösynpunkt. En mycket viktig effekt av att kemikalieanvändande företag

förbättrar sin kemikaliehantering är de ökade krav man som kemikalieköpare

ställer på leverantörerna. Denna köparkontroll är en mycket kraftig drivkraft

för en utvecklad kemikaliekontroll, en kontroll som i motsats till

myndighetstillsyn finns "på plats" vid varje överlåtelsetillfälle.

5.7 Svea hovrätt: Kommittén har föreslagit att dagens ordning med en

förhållandevis omfattande prövning av olika verksamheters tillåtlighet i stor

utsträckning skall ersättas med generella föreskrifter. Det framstår som

självklart att en sådan förändring medför många fördelar. Kanhända är den helt

nödvändig. Som kommittén påpekat kan en övergång till generella föreskrifter

vara ett sätt att komma till rätta med det stora antalet villkor i

tillståndsbeslut. Förändringen kan naturligtvis medföra även en avsevärd

besparing av resurser. Det kan emellertid ifrågasättas om generella föreskrifter

alltid har samma genomslagskraft gentemot den enskilde företagaren som ett mot

denne riktat individuellt tillståndsbeslut, förenat med vissa villkor. En

generell norm kan för den enskilde ofta framstå som abstrakt och svårbegriplig -

om han nu ens känner till den. Även med goda informationsinsatser från

samhällets sida finns det en risk för att den enskilde företagaren har vaga

begrepp om den närmare innebörden av de föreskrifter som gäller för hans

verksamhet. Det är lättare att inom en viss bransch föra ut beskedet att

verksamheten är tillståndspliktig. Om företagaren söker och får tillstånd under

vissa villkor, kan det antas att han i de flesta fall lojalt följer de villkor

som har ålagts honom i tillståndsbeslutet; dessa villkor kan han härefter inte

rimligen vara okunnig om. Det nu anförda leder till att en övergång till ett

system med generella föreskrifter bör ske med en viss försiktighet och med

beaktande av att en sådan övergång kräver en inte obetydlig utbyggnad av

tillsynsapparaten. Hovrätten förutsätter att dagens system med individuell

prövning behålls för särskilt miljöfarliga verksamheter.

5.8 Kammarrätten i Stockholm: I balken föreslås bestämmelser, som ger regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer, mycket långtgående bemyndiganden

att meddela föreskrifter av olika slag. Exempelvis ges i 4 kap. 2 § i balken ett

bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter för att genomdriva

riktlinjer eller principer som riksdagen har antagit. Konstruktionen torde vara

unik i lagstiftningssammanhang. Det vanliga är att föreskrifter enligt

bemyndigande skall bygga på en så långt möjligt konkret lagregel och inte på

något mer eller mindre preciserat riktlinjegodkännande från riksdagen.

Bemyndiganderegeln synes dessutom överflödig, eftersom kommittén i

specialmotiveringen utgår från att balken skall ändras om inte stöd finns i dess

aktsamhetsregler och miljökvalitetsnormer för föreskriften i fråga. Samma

ovanliga konstruktion som i 4 kap. 2 § förekommer i 8 kap. 1 §. Vanskligheter

kan uppstå när det gäller att avgränsa och bestämma innebörden av bemyndiganden

som har en sådan grund som föreslagits. Den föreslagna utformningen avstyrks.

Vidare framstår det som oklart varför 4 kap. 2 § innehåller bemyndigande att

meddela föreskrifter om genomförande av miljökvalitetsnormer. Synbarligen

åsyftas något annat än att meddela miljökvalitetsnormer i föreskriftsform,

vilket regleras i 8 kap. Det närmare syftet med detta bemyndigande för

genomförandet av normerna behöver utvecklas, eftersom motiven inte ger besked i

saken.

5.9 Stockholms universitet: Fakultetsnämnden finner att bestämmelserna som

föreslås införda i 4 kap., benämnt Allmänna bestämmelser om föreskrifter, bör

ses över ur konstitutionell synvinkel. I 2 § i detta kapitel anges t.ex. att

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om

det behövs för att annars genomdriva riktlinjer eller principer som riksdagen

antagit. Det måste anses tveksamt om en så långtgående bestämmelse står i

överensstämmelse med 8 kap. 3 och 7 §§ i regeringsformen. Man kan också ställa

sig frågande inför det lämpliga i att ett så generellt bemyndigande ges till

regeringen med hänsyn till grundregeln i 8:3 RF. Man bör kräva större tydlighet

av ett riksdagsbeslut än formen "riktlinjer eller principer", allrahelst som det

ofta till sist blir frågan om ålägganden för enskilda. Det är lämpligare att

sådana bemyndiganden ges i varje särskild lag av riksdagen. Med hänsyn till den

pågående diskussionen om grundlagsfrågorna inför ett ikraftträdande av

EES-avtalet och en eventuell anslutning till EG avstår fakultetsnämnden från att

utöver vad som redan sagts diskutera förslaget om motsvarande delegation till

regeringen om det behövs för att "uppfylla internationella förpliktelser som

Sverige åtagit sig".

5.10 Karolinska Institutet: Det är bra att man nu ökar möjligheterna att införa

generella föreskrifter som kan begränsa utsläppet från diffusa källor. Vi vill i

det sammanhanget peka på den källa som vid sidan av motortrafiken ger de största

utsläppen av cancerframkallande luftföroreningar i landet, nämligen individuell

vedförbränning.

5.11 Uppsala universitet: 4 kap. handlar om allmänna bestämmelser om

föreskrifter. Detta är ett bekymmersamt kapitel. Vi anser att balkförslaget i

alldeles för hög grad bygger på ramlagstänkandet med bemyndiganden. Samtidigt

kan 1 § skapa förvirring eftersom en föreskrift, som grundas på en balk,

rimligtvis borde innebära tillämpning av hela balken i fråga. Det kan väl inte

vara meningen att en föreskrift skall strida mot någon annan del av balken? I

själva verket innebär balkförslaget med dess 4 kapitel att man föreslår att

riksdagen i praktiken inte längre skall vara lagstiftare på miljöområdet, utan

lämna över uppgiften till regeringen (man föreslår t.o.m. en ändring i

regeringsformen, en ändring som vi avstyrker).

5.12 Lunds universitet: Forskningsnämnden har i och för sig inget att erinra

emot den föreslagna ordningen, att regeringen bemyndigas att genom generella

föreskrifter komplettera och konkretisera de mer allmänt hållna avvägningsregler

som kommer till uttryck direkt i miljöbalken. På sätt kommittén framhållit,

synes detta vara en framkomlig och lämplig väg när det gäller implementeringen

av EG-direktiv i EES-avtalets och ett eventuellt EG-medlemsskaps efterföljd m.m.

Uppläggningen ger också rimliga samhällsekonomiska effekter, i det att allmänna

föreskrifter kan - på sätt kommittén föreslagit - avlasta det hittillsvarande

systemet med individuell tillståndsprövning. Nämnden ställer sig här bakom den

av kommittén föreslagna lösningen med en kombination av generella föreskrifter

och individuell tillståndsprövning av vissa miljöfarliga verksamheter. De

verkligt känsliga fallen kan därmed förhoppningsvis ägnas större omsorg. Det

finns alltså inget principiellt att invända mot kommitténs uppfattning, att en

omfattande reglering genom generella föreskrifter är nödvändigt för att

åstadkomma ett effektivt miljöskydd. Det är inte möjligt att i lag detaljreglera

alla de otaliga verksamheter och situationer som är nödvändigt för att

miljölagarna skall reglera åtminstone de viktigaste risksituationerna. Det är

inte rimligt att riksdagen skall ta ställning i alla de detaljfrågor, som kan

behöva ändras efter hand som utvecklingen fortskrider. I kommitténs förslag

fokuseras dock alltför mycket av miljöskyddet på möjligheten att utfärda

föreskrifter. Det framstår som högst osäkert vilken rättsverkan de allmänna

aktsamhetsreglerna kommer att få. Forskningsnämnden förespråkar att aktsamhets-

reglerna ges en mer konkret och direktverkande utformning och att

"rambalks"-karaktären därmed dämpas. Vidare ifrågasätter forskningsnämnden det

lämpliga i att, på sätt som sker i 4:2 förslaget, regeringen bemyndigas att

utfärda föreskrifter på till synes andra grunder än de som regleras i balken.

Det kan ifrågasättas om riksdagen verkligen kan delegera till regeringen att

komplettera/utfylla lagen (genom föreskrifter) efter hand som riksdagen antar

riktlinjer och principer eller ingår internationella överenskommelser? Som

kommittén själv påpekat: om miljöbalkens regler inte stämmer överens med

riksdagens riktlinjer eller Sveriges internationella åtaganden, bör miljöbalkens

regler i stället ändras. Detta bör ske genom lagändring. En så vidlyftig

utvidgning av balkens tillämpningsområde genom föreskrifter som föreslås i

4 kap. 2 § 1 st. 2 och 3 p. är inte att förespråka. Däremot finns inget att

invända mot 2 § 1 st. 1 p. eller 2 st. Även sådana situationer som avses i

föregående stycke bör kunna regleras genom föreskrifter med stöd av de

bemyndiganden som ges enligt detta stycke. Om så inte är fallet, ligger det som

sagt nära till hands att överväga en lagändring. Forskningsnämnden anser vidare,

att om det behövs för en uthållig hushållning med mark och vatten så bör även

hushållningsreglerna kunna vara föremål för komplettering genom generella

föreskrifter. En god hushållning med naturresurser bör väl rimligen stundtals

anses mera skyddsvärt än det kommunala planmonopolet! För övrigt synes redan

reglerna om tillsyn och kontroll m.m. enligt PBL ge statliga myndigheter vissa

möjligheter till ingrepp på detta område! Innehållet i föreskrifter kan antingen

preciseras, så som kommittén antytt, eller också kan man göra det enklare för

sig genom att ge bemyndigande att meddela de föreskrifter som behövs för att

balkens materiella bestämmelser skall efterlevas. I det senare fallet kan lagen

synas bli mera vag, men å andra sidan låser man inte myndigheterna vid - som det

ter sig tämligen godtyckligt valda - speciella typer av åtgärder. Förbud bör

naturligtvis ingå som en möjlig åtgärd. Frågan om generella föreskrifters

rättsverkan för befintlig verksamhet är komplicerad. Förmodligen kommer man fram

till olika ställningstaganden vid olika typer av regleringar, varför frågan får

lösas i samband med att den aktuella föreskriften utfärdas. Möjligen bör nya

föreskrifter som berör en verksamhet vara en grund för omprövning om och under

vilka villkor verksamheten är tillåtlig.

5.13 Chalmers tekniska högskola: Frågan om generella föreskrifter får inte leda

till att skademinimeringsprincipen sätts ur spel, vilket är risken om generella

föreskrifter helt ersätter individuell prövning. Därför bör en viss prövning ske

eller kunna ske vid sidan av generella föreskrifter.

5.14 Länsstyrelsen i Stockholms län: Miljöskyddskommittén föreslår att generella

föreskrifter i större utsträckning än hittills skall kunna ersätta individuell

tillståndsprövning, framför allt för vissa branscher. Flera positiva effekter

kan förväntas av detta och Länsstyrelsen tillstyrker förslaget. Ett system med

generella föreskrifter förutsätter ett dispensförfarande och Länsstyrelsen är

positiv till att möjligheten att medge dispens införs. Länsstyrelsen anser att

rätten att i särskilda fall medge dispens från föreskrift skall ligga hos

tillsynsmyndighet på regional nivå.

5.15 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Länsstyrelsen stödjer möjligheten att

införa generella föreskrifter. Arbetet med att ta fram föreskrifter och utöva

tillsyn över efterlevnaden måste dock alltid balanseras mot miljö- och

effektivitetsvinster samtidigt som att risken för att låsa den tekniska

utvecklingen måste beaktas.

5.16 Länsstyrelsen i Uppsala län: Individuell tillståndsprövning kommer enligt

förslaget i många fall att ersättas med generella föreskrifter. En sådan

förändring är enligt Länsstyrelsens mening värdefull för att kunna använda de

knappa resurserna på effektivaste sätt. För den enskilda medför detta

visserligen minskad trygghet gentemot krav från miljövårdsmyndigheterna på

ytterligare skyddsåtgärder. Detta kan dock enligt Länsstyrelsens mening

accepteras eftersom den enskilde har möjlighet att frivilligt begära tillstånd

för att få prövat om en viss generell föreskrift är tillämplig på den aktuella

verksamheten. Frågan om en lämplig lokalisering av en verksamhet lämpar sig

emellertid inte för reglering genom generella föreskrifter, utan bör prövas

individuellt på ett sätt som tillförsäkrar miljöaspekterna genomslagskraft.

5.17 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen tillstyrker de utökade

möjligheterna till generella föreskrifter som föreslås. Länsstyrelsen anser

vidare att arbetet med att utforma sådana föreskrifter omgående bör påbörjas så

att de viktigaste kan fastställas i omedelbar anslutning till balkens

ikraftträdande.

5.18 Länsstyrelsen i Kalmar län: Införandet av generella föreskrifter bör kunna

förenkla miljövårdsarbetet under förutsättning att systemet utformas så att

länsstyrelsen kan besluta om anpassning efter regionala förhållanden.

5.19 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen tillstyrker i och för sig

användningen av generella föreskrifter, som ett medel att effektivisera

miljöarbetet. Länsstyrelsen förutsätter dock att sådana föreskrifter i första

hand kommer till utnyttjande för inte tillståndsprövade verksamheter inom

enhetliga branscher.

5.20 Länsstyrelsen i Kristianstads län: De skäl kommittén anfört för en ökad

användning av generella föreskrifter på miljöskyddsområdet anser länsstyrelsen

bärande. Det bör innebära en avsevärd förenkling att ersätta den individuella

prövningen med generella föreskrifter inom branscher som består av många små

anläggningar med utsläpp som sammantaget är av betydelse och där det finns väl

definierade metoder för begränsning av störningarna. Samtidigt finns det en risk

för att ett system med generella föreskrifter får en stelbent utformning och

leder till ökad centralisering. För att förebygga dessa risker krävs att

länsstyrelsen får möjlighet att med hänsyn till särskilda regionala förhållanden

antingen dispensera från föreskrifterna eller göra skärpningar i dessa. Det

räcker alltså inte alls med den föreslagna bestämmelsen i § 5. Dels bör

länsstyrelsens befogenheter framgå direkt av lagen, dels bör länsstyrelsen kunna

göra avsteg exempelvis för ett visst område och inte endast för "särskilda

fall". Sistnämnda uttryck tolkas nämligen snävt och anses endast ge stöd för att

medge rent individuella dispenser. Rent allmänt vill länsstyrelsen framhålla

vikten av ett decentraliserat beslutsfattande på miljöområdet. Detta ger de

bästa förutsättningarna för att optimera miljöinsatserna, vilket är väsentligt

inte minst med hänsyn till kostnadsaspekterna.

5.21 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Ett ökat användande av föreskrifter innebär

en möjlighet att nå fram till ett mer flexibelt rättsligt system. Detta är

positivt men innebär samtidigt risker ur rättssäkerhetssynpunkt. Föreskrifter

som tar över villkor i givna tillstånd kan urholka rättskraften i dessa.

Fördelarna ur allmän synpunkt med ett sådant system överväger dock. Individuella

beslut har den naturliga fördelen att de kan utformas optimalt efter

förhållandena i det enskilda fallet. Ur detta perspektiv är föreskrifterna mer

okänsliga och kan i vissa fall verka hämmande. Viktiga förutsättningar för att

det skall vara ändamålsenligt att utfärda generella föreskrifter är därför att

föreskrifterna verkligen leder till miljönytta och till en förenkling av

hanteringen. Länsstyrelsen vill understryka vikten av att föreskrifterna

revideras när det finns behov.

5.22 Länsstyrelsen i Hallands län: I lagtexten återkommer i ett stort antal

bestämmelser uttrycket "Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer". Härigenom tyngs lagtexten på ett onödigt sätt. Dessa upprepningar

borde kunna uteslutas och ersättas av en sammanfattande bestämmelse enligt

vilken regeringen medges delegera enligt angivna lagrum till "myndighet som

regeringen bestämmer". En jämförelse med 20 kap. 1 § miljöbalken är på sin

plats.

5.23 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Normer och föreskrifter syftar

till att befästa viktiga mål och nationella beslut som rör miljön. Den

förändrade problembilden med de många små utsläppens allt större betydelse

ställer krav på miljöarbetets utveckling. Decentraliseringen av beslut och

ansvar ökar behovet av en tydlig gemensam inriktning. Samhällets resurser för

miljöarbetet måste utnyttjas så effektivt som möjligt. Därför innehåller balken

möjligheter att på ett helt annat sätt än tidigare utnyttja normer och

föreskrifter. Samtidigt menar Länsstyrelsen att det finns risk för en övertro på

generella beslut. De kan kräva omfattande utredningsarbete och kontroll som tar

lika stora resurser i anspråk som den individuella prövningen. De kan stärka men

också minska det individuella ansvarstagandet och även minska incitamentet till

att utveckla varierade och mer kostnadseffektiva lösningar. Länsstyrelsen anser

därför att en utveckling i riktning mot mer generella lösningar bör ske stegvis

och med viss försiktighet. Den individuella prövningen innebär en dialog mellan

företag och myndighet som är av godo, den utgör ofta starten till ett aktivare

miljövårdsarbete på företaget och dess omfattning bör inte skäras ner alltför

hastigt. Det typiska föreskriftsfallet är enligt betänkandet en enhetlig, mogen

bransch som består av många små anläggningar med utsläpp som sammantaget är av

betydelse och där det finns väldefinierade metoder för begränsning av

störningarna. Detta synsätt ligger i linje med de synpunkter som länsstyrelserna

fört fram tidigare om generella föreskrifter kontra individuell prövning. Att

miljönytta och förenkling verkligen kommer till stånd är en förutsättning, och

det borde övervägas om inte förslag till föreskrifter borde underkastas någon

form av miljökonsekvensbeskrivning. Allmänna råd får heller inte glömmas bort

som ett alternativt stöd i miljöskyddsarbetet. Miljöskyddskommittén förutsätter

att föreskrifter skall kunna skärpa kraven på tillståndsprövade verksamheter. I

sådana fall skall inte föreskriftsrätten kunna delegeras. Att föreskrifter blir

direkt styrande är en förutsättning, enligt Länsstyrelsen, om de inte bara skall

bli en variant av allmänna råd. Länsstyrelsen förutser därmed att i stort sett

alla föreskrifter om försiktighetsmått som berör länsstyrelsernas tillsynsobjekt

kommer att utfärdas av regeringen med de krav på grundlig genomarbetning som det

innebär. Dispens från föreskrifter i det enskilda fallet bör dock, om än med

restriktivitet, kunna lämnas av närmaste tillsynsmyndighet, alternativt

tillståndsmyndighet, och inte prövas av centrala verk. Erfarenheterna hittills

från bl.a. föreskrifterna om gasåtervinning på bensinstationer visar att en stor

del av arbetet ändå faller på regionala och lokala myndigheter. Genom

regelbunden genomgång och uppföljning av dessa myndigheters beslut om undantag

från föreskrifter kan Naturvårdsverket säkerställa en relativt likartad

tillämpning nationellt.

5.24 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Länsstyrelsen delar kommitténs synpunkter

beträffande föreskrifter. Länsstyrelsen vill dock något ifrågasätta

uppfattningen att föreskrifter kommer att kunna ersätta dagens anmälnings- och

prövningsförfarande till stor del. Någon form av anmälningsförfarande torde även

fortsättningsvis vara nödvändig inte minst mot bakgrund av behovet av

lokaliseringsprövning. Därutöver bör uppmärksammas att arbetet med föreskrifter

i vart fall initialt blir mycket tidskrävande och omfattande vilket kommer att

leda till hård belastning på miljöskyddsarbetet.

5.25 Länsstyrelsen i Värmlands län: Regeringen får enligt förslaget bemyndiga en

kommun att meddela föreskrifter om det är av särskild betydelse för att inom

kommunen förebygga eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors

hälsa eller miljön. Länsstyrelsen delar kommitténs uppfattning att en sådan

bestämmelse kan vara viktig i vissa sammanhang.

5.26 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Generella föreskrifter bör kunna bli ett

effektivt medel att uppnå olika miljömål med mindre byråkrati. Länsstyrelsen

förutsätter därvid liksom kommittén att nationella föreskrifter skall kunna

skärpa kraven även för verksamheter med tillstånd. I de fall generella

föreskrifter helt kommer att ersätta individuell prövning måste

lokaliseringsfrågorna behandlas i annan ordning. Detta bör kunna ske antingen i

lovprövning enligt PBL eller genom anmälningsförfarande. En viktig fråga vid

etablering av miljöstörande verksamhet är överväganden beträffande hushållning

med naturresurser som bör ske enligt naturresurslagen (NRL). Länsstyrelsen anser

att anmälningsförfarande bör tillämpas åtminstone under en tid efter införandet

av generella föreskrifter för miljöfarliga verksamheter.

5.27 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Förslaget att med generella föreskrifter

dels effektivisera miljöarbetet genom att ersätta många enskilda

myndighetsbeslut med ett enda och dels införa internationella krav, främst

EG-föreskrifter, är mycket positivt. Det gör det möjligt att vid behov snabbt

genomföra förändringar i regelsystemet. Det i betänkandet typiska

föreskriftsfallet överensstämmer väl med de synpunkter som flera länsstyrelser

tidigare framfört om generella föreskrifter kontra individuell prövning.

Allmänna råd får dock inte glömmas bort som ett alternativt stöd i det direkta

miljöskyddsarbetet. Dispens i det enskilda fallet bör lämnas av närmaste

tillsynsmyndighet samtidigt som vad som är att anse med "särskilda fall" klart

och tydligt måste definieras.

5.28 Uppsala kommun: Ett av de mest genomgripande förslagen i miljöbalken är att

generella föreskrifter skall ersätta individuell prövning. Detta bygger på

synsättet att det stora antalet mindre verksamheter sammantaget har en betydande

miljöpåverkan och att lagens krav på dessa verksamheter kan behöva förbättras.

Kommunen ser denna nya inriktning som positiv och gör även bedömningen att

föreskrifter har bättre förutsättningar att rationalisera tillsynsarbetet.

Frågan om i vilken utsträckning och med vilka begränsningar kommunen genom

bemyndiganden ges möjlighet att meddela föreskrifter behöver preciseras närmare.

5.29 Katrineholms kommun: Vi ser förslaget om att införa generella föreskrifter

för vissa verksamheter som positivt. Det bör innebära värdefulla

rationaliseringsvinster. När anmälningsplikt ersätts med generella föreskrifter

måste dock någon form av administrativ anmälningsplikt kvarstå så att

tillsynsmyndigheten ändå får kännedom om verksamheten i fråga.

5.30 Norrköpings kommun: Genom den stora föreskriftsrätten som föreslås är

effekterna av lagförslaget mycket svårgripbara. Förslaget kan med bra och snabba

föreskriftsbeslut bli ett stort kliv framåt för miljöarbetet i Sverige. Men om

föreskrifterna urvattnas eller dröjer kan det i stället innebära en tillbakagång

för miljöarbetet. Denna osäkerhet är inte bra.

5.31 Mjölby kommun: Möjligheterna att utfärda generella föreskrifter med stöd i

miljöbalken är nödvändiga så att inte lagstiftningen behöver ändras för varje

tillfälle detta erfordras, t.ex. när EG-direktiv tillkommer eller ändras. Sådana

föreskrifter bör då utfärdas av regeringen eller av den myndighet regeringen

bestämmer. I linje med detta resonemang tillstyrks ändring av regeringsformen

med innebörd att regeringen skall kunna bemyndigas att meddela föreskrifter

också beträffande hushållningen med naturresurser. Föreskrifter som rör

utpräglat lokala förhållanden bör kunna meddelas av kommunerna. Det förefaller

positivt om möjligheter tillskapas att meddela rättsligt bindande föreskrifter

för hela branscher eller enhetliga verksamheter. Detta borde leda till att

behovet av individuell prövning minskar. Nuvarande allmänna råd och faktablad

från Naturvårdsverket torde kunna omvandlas till föreskrifter utan alltför

omfattande arbete. Dispensmöjligheter bör finnas efter mönster från

miljöskyddslagen. Föreskrifter som bygger på bindande EG-direktiv eller andra

internationella rättsligt bindande åtaganden bör dock inte bli föremål för

dispensprövning. Beträffande den inbördes rangordningen mellan olika typer av

föreskrifter delar kommunen utredningens uppfattning, att övergripande

föreskrifter meddelade av regeringen till följd av riksdags- eller

regeringsbeslut, EG-direktiv, internationella åtaganden eller av andra allmänna

miljöskäl inte skall kunna rubbas till följd av mer detaljerade och lokalt

präglade områdes- eller branschföreskrifter. Områdesföreskrifter bör i sin tur

ha en högre rättslig status än branschföreskrifter. Beträffande nuvarande

förbudsregler i miljöskyddslagen och lagen om kemiska produkter uppvisar dessa

stora brister. Dels är tillämpningsområdet begränsat och dels är förbudsreglerna

inte straffsanktionerade. Kommunen anser att nuvarande förbudsbestämmelser i

miljöskyddslagen kan utgå. I stället bör denna typ av detaljreglering ske i

föreskrifter enligt bemyndigande i balken. Det är tillfyllest att i miljöbalken

föra in en allmän stoppregel för verksamheter vilka medför hälso- eller

miljörisker som inte kan godtas.

5.32 Växjö kommun: Miljöskyddskommittén har byggt sitt förslag till miljöbalk på

att balkens regler skall kompletteras med myndighetsföreskrifter. Kommunen anser

att föreskrifter enbart skall kunna lämnas av regeringen medan centrala

myndigheter ges rätt lämna allmänna råd. Det kan vara svårt att lägga rätt nivå

på föreskrifterna då de skall vara generella samtidigt som olika förutsättningar

kan råda från plats till plats. Eventuellt bör utrymme för dispens finnas.

5.33 Kalmar kommun: Det vore önskvärt om bemyndigandet i 4 kap. 2 § 2 st. kunde

ges en klarare uppdelning mellan regeringens och respektive myndighets

ansvarsområde. Bemyndigandet i § 6 till en kommun har begränsats till att enbart

omfatta miljö- och hälsofrågor. Det finns dock klara behov av att även beakta

hushållningen med naturresurser i ett lokalt perspektiv. Försörjning med grus

kan nämnas som ett exempel på ett område där lokala bestämmelser bör kunna

aktualiseras. Långsiktigt god hushållning med naturresurser bör därför läggas

till som en grund för kommunala föreskrifter. Den effektivitetsvinst som kan

erhållas med generella föreskrifter uppstår först ett antal år efter det att

bestämmelserna införts. Under en övergångsperiod kommer införandet av generella

föreskrifter däremot förmodligen att kräva ökade tillsynsinsatser. Då målgruppen

för många av de tilltänkta föreskrifterna är små verksamheter kommer genomslaget

i det praktiska arbetet att bli beroende av och kräva en ökad tillsynsverksamhet

från kommunernas sida. Det föreslagna, mycket omfattande bemyndigandet till

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att lämna föreskrifter

baserade på MB anses i utredningen ha flera fördelar. Vi ställer oss tveksamma

till att bemyndigandet skulle innebära att förändringar i regelsystemet kan

göras snabbare än genom riksdagsbeslut. Beslutsinstansen är enligt vår

uppfattning inte den viktigaste tidsbegränsande faktorn i sammanhanget.

Tvärtemot vad som sägs i utredningen torde ett riksdagsbeslut om föreskrifter i

många fall gå snabbare än motsvarande beslut på myndighetsnivå. - - -

Föreskrifterna bör därför ange vilken miniminivå som måste uppfyllas av alla som

bedriver en viss verksamhet (jämför EG:s direktiv på miljöområdet). I det

enskilda fallet skall det dock vara upp till ansvarig myndighet att bestämma om

de generella föreskrifterna behöver kompletteras och/eller skärpas i ett separat

tillstånds- eller tillsynsbeslut. Detta bör framgå på ett otvetydigare sätt i

det kommande arbetet med MB. Listan över verksamheter är lämpliga att reglera

med generella föreskrifter bör åtminstone kompletteras med småskalig

fastbränsleeldning i tätorter.

5.34 Gotlands kommun: Att ersätta idag prövningspliktiga verksamheter med

generella föreskrifter förefaller oss vara mindre genomtänkt. En kritisk fråga

är om myndigheterna har kännedom om de verksamheter som omfattas av de generella

föreskrifterna. Denna kännedom är viktig för myndigheterna för att nå ut med

tidig information och tillsynsbeslut enligt den förebyggande anda som präglar

miljöbalken. Däremot torde generella föreskrifter kunna bli ett värdefullt

hjälpmedel för de verksamheter som ligger utanför miljöskyddsförordningens lista

över miljöfarliga verksamheter (s.k. u-anläggningar). De generella

föreskrifterna bör användas som komplement till rådande tillstånds- och

anmälningsprövning.

5.35 Karlskrona kommun: Karlskrona kommun anser att det tids- och resurskrävande

individuella prövningsförfarandet bör förbehållas verksamheter med hög grad av

miljöfarlighet eller miljöpåverkan över stora områden eller som tar stora ytor

och andra naturresurser i anspråk. Generella föreskrifter i stället för prövning

ställer större krav på tillsynen vilket understryker att tillsynen bör ligga på

kommunal nivå för att smidigt samordnas med den kommunala planeringen.

5.36 Landskrona kommun: Förslaget till miljöbalk innehåller omfattande

delegation till regeringen som får befogenhet att utfärda föreskrifter på

miljöskyddets i stort sett alla områden utan att balken innehåller materiella

regler som anger vad dessa föreskrifter skall innehålla. Detta är tveksamt ur

rättslig synpunkt och kan leda till kompromisser och kohandel som medför att

miljökraven sätts lägre än vad kommittén och riksdagen hade tänkt sig.

5.37 Halmstads kommun: Miljöbalksförslaget saknar i många fall materiella

bestämmelser. Att ge bestämmelserna ett mer materiellt innehåll överlåts till

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Detta innebär att den

reella lagstiftningsmakten till stora delar kan hamna hos centrala myndigheter.

Om inte den idag ofta bristfälliga återkopplingen till riksdagen förbättras

anser kommunen att det finns en uppenbar risk att en oacceptabelt stor del av

lagstiftningsmakten hamnar utanför de folkvaldas påverkansmöjlighet. Ett sätt

att motverka detta är att ge lagstiftningen ett mer materiellt innehåll. Ett

annat kan vara att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

upprätta förslag till bestämmelser som sedan underställs riksdagen.

5.38 Marks kommun: Generella föreskrifter bör inte annat än i liten omfattning

ersätta prövning. Anledningen är dels att lokaliseringsprövningen då skulle

försvinna, dels att de som startar verksamheter rimligtvis inte kan förväntas

känna till innehållet i föreskrifter om de inte blir upplysta om det. PBL har

inte den styrande effekt vid lokalisering som utredningen antagit, i synnerhet

inte vid nyetablering i befintliga lokaler. Särskilt småföretagare måste ha

svårigheter att hålla sig kunniga om alla de regler som gäller vid en

etablering. Felaktig lokalisering eller byggnation kan få allvarliga effekter

inte minst ekonomiskt. Förenklade prövningar i kombination med generella

föreskrifter borde därför vara lämpliga.

5.39 Örebro kommun: Tanken med generella föreskrifter är bra. Generella

föreskrifter kan ge klara miljöförbättringar på kort tid med små

tillsynsinsatser och lite handläggningstid, samtidigt som man kan ge klara

besked till presumtiva verksamhetsutövare om vad som gäller. De positiva sidorna

överväger sammantaget de negativa. Kommunen förespråkar den modell som

föreslagits att gå varsamt fram och pröva på några branscher och se resultaten.

5.40 Köpings kommun: Föreskrifter bör kunna vara ett bra instrument i syfte att

effektivisera tillsynsarbetet över till exempel likartade miljöfarliga

verksamheter som finns i stort antal. Möjligheten för en kommun att utfärda

föreskrifter bör ej vara för begränsad.

5.41 Västerås kommun: Föreskrifter meddelade med stöd av miljöbalken borde även

grundas på de grundläggande hushållningsbestämmelserna i 5 kap. Det är oklart på

vilket kapitel/paragraf i balken man kan stödja sig på när ett

"miljöskyddsområde" skall skapas. Kan ett sådant område enbart skyddas med

föreskrifter enligt 2 och 3 §§ i 4 kap.? Det är oklart om 4 kap 6 § kan tolkas

så att tillstånd kan beviljas enligt miljöbalken för verksamheter som medför

skada eller olägenheter på människors hälsa eller miljö lokalt, utan att

kommunen kan begränsa verksamheten.

5.42 Heby kommun: Utredningen menar att behovet av förprövning av miljöfarlig

verksamhet minskar betydligt i och med att system med generella föreskrifter för

olika branscher införs. Detta synsätt kan starkt ifrågasättas. Föreskrifter utan

regler som effektivt medverkar till att de realiseras riskerar att få mycket

begränsat genomslag. Generella föreskrifter är således inget alternativ till

tillståndsprövning eller anmälningsförfarande utan ett komplement som ger

prövningsmyndigheterna en bättre grund för prövningen än vad allmänna råd ger.

Att gå in i efterhand och ställa krav på en anläggning är betydligt svårare än

att pröva verksamheten innan den kommit till stånd. Att ta bort anmälnings-

respektive tillståndsplikt är också att signalera till företagarna att man inte

längre lägger så stor vikt vid deras miljöpåverkan. Detta vore mycket olyckligt.

5.43 Sundsvalls kommun: Vad gäller "bemyndiganden" gör vi den reflektionen att i

de fall bemyndiganden till regeringen att införa regler baseras på godkännande

av internationella överenskommelser så bör bemyndigandet ändras till ett

"åläggande".

5.44 Timrå kommun: Kommunerna bör få möjlighet att meddela föreskrifter lokalt

för att reglera lokala miljöproblem utan regeringens bemyndiganden. Det är dock

väsentligt att minimikraven fastläggs centralt så att kommunerna inte kan "tumma

på" kravnivåerna lokalt.

5.45 Örnsköldsviks kommun: Kommuner bör, utan att ha regeringens bemyndigande,

ha möjlighet att meddela föreskrifter för att reglera lokala miljöproblem.

Kommunala föreskrifter bör dock ej få mildra kravnivåer som fastlagts i centrala

föreskrifter eller miljökvalitetsnormer.

5.46 Östersunds kommun: Utredningen förutskickar att antalet

tillståndsprövningar av miljöfarlig verksamhet enligt balken kommer att minskas

i jämförelse med nuvarande förhållanden. I sådana fall kommer generella

föreskrifter att gälla för verksamheterna. Detta kan innebära att den

lokaliseringsprövning som idag sker kommer att omfatta färre objekt. En viss

prövning kan komma att ske genom anmälningsförfarande enligt miljöbalken, men

ett utökat ansvar kan skönjas för byggnadsnämnden. När generella föreskrifter

för miljöfarlig verksamhet utarbetas bör dessa omfatta skyddsavstånd.

5.47 Umeå kommun: Antalet tillståndsprövningar enligt balken kommer att minska.

Skyddsåtgärder som skall vidtas är tänkt att ske genom föreskrifter som meddelas

av regeringen eller av myndighet som regeringen förordar.

Lokaliseringsprövningen missas därmed vid generella föreskrifter och ett större

ansvar överförs till byggnadsnämnden. Det är viktigt att lokaliseringen även

prövas på mindre störande verksamheter, därför bör miljökvalitetsnormer även

innehålla skyddsavstånd till miljöfarlig verksamhet.

5.48 Göteborgs och Bohus läns landsting: Generella föreskrifter föreslås i stor

omfattning kunna ersätta individuell prövning av miljöfarlig verksamhet. Vi

anser att kommittén överskattat de rationaliseringsvinster som kan göras med

detta förfarande. Generella föreskrifter riskerar även att försena utveckling av

bättre miljöteknik och kan inte ta erforderlig hänsyn till lokala förhållanden.

5.49 Svenska Kommunförbundet: När det gäller Kommunförbundets syn på

bemyndiganden och delegationsmöjligheter i miljöbalken hänvisas till vad som

tidigare anförts om kommunal självstyrelse. Kommunförbundet är, bl.a. mot

bakgrund av Naturvårdsverkets redovisning av de förväntade effekterna av en

större användning av generella föreskrifter, tveksamt till en mer omfattande

användning av metoden. Enligt Naturvårdsverket torde förändringen endast medföra

ett begränsat frigörande av de resurser som idag används vid prövning av

tillståndspliktiga verksamheter. I stället bedöms miljöbalkens allmänt högre

ambitionsnivå tillsammans med ökad svårighetsgrad i miljöarbetet öka behovet av

myndighetsresurser totalt sett. En övergång från ett system med individuell

prövning till ett system med branschföreskrifter kräver dessutom tid. Eftersom

den nuvarande lokaliseringsprövningen enligt "miljölagstiftningen" upphör vid

införande av generella föreskrifter, blir planläggning och bygglovsprövning

enligt plan- och bygglagen ännu viktigare instrument för att skapa en

långsiktigt god livsmiljö. Förbundet anser att frågan om ett införande i

betydande omfattning av ett system med generella föreskrifter i stället för ett

system med tillståndsprövning måste utredas ytterligare. Därvid måste bl.a.

kostnadseffektiviteten till följd av de olika systemen närmare belysas innan de

avgörande besluten tas.

5.50 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: En viktig

nyordning i förhållande till Miljöskyddslagen är de omfattande möjligheterna att

utfärda generellt tillämpliga föreskrifter. Frågor som behandlats endast

översiktligt i motiven är hur dylika generella föreskrifter skall fastställas,

vilket beslutsunderlag som skall finnas, vem som skall svara för

utredningsmaterial etc. Frågorna har särskild relevans i fråga om

branschföreskrifter och andra föreskrifter avsedda att helt eller delvis ersätta

den individuella prövningen. Det är i dessa fall av synnerlig betydelse att

berörda branscher och verksamheter ges tillfälle att delta i beslutsprocessen.

Det finns därför mycket starka skäl att överväga om inte dylika föreskrifter

borde fastställas efter en process liknande den vid individuell

tillståndsprövning. Med detta menar vi en formbunden process där en oberoende

instans har att fatta beslut efter det att samtliga intressenter beretts

tillfälle att bidra till beslutsunderlaget. Om detta av organisatoriska skäl

inte låter sig genomföras måste det under alla förutsättningar mycket tydligt

markeras att berörda branscher och verksamheter skall på ett tidigt stadium

engageras i processen och ges tillfälle att kommentera och eventuellt

komplettera beslutsunderlaget. Brister härvidlag kommer ofelbart att resultera i

föreskrifter utan tillräcklig förankring hos verksamhetsutövarna, vilket i sin

tur kommer att avsevärt försvåra genomförandet. Allmänt uttalas i betänkandet

att det i vissa fall bör finnas möjligheter att avvika från föreskrifterna

(antingen med stöd av tillsynsbestämmelserna i balken eller med stöd av

uttryckliga dispensregler i den aktuella föreskriften). Organisationerna anser

dock att den särskilda försiktighet som bör visas när fråga är om pågående

verksamheter inte tillräckligt klart kommer fram i betänkandet. Reglerna om

generella föreskrifter måste omarbetas så att dels branscher som påverkas ges

reell möjlighet att ta del i utarbetandet av föreskrifterna, dels enskilda

verksamhetsutövare tillförsäkras rätten att alltid få frågan om undantag prövad

individuellt.

5.51 Svenska Kraftverksföreningen: Kraftverksföreningen avstyrker de i kapitel 4

föreslagna allmänna bestämmelserna om föreskrifter (generella föreskrifter)

såsom de utformats i förslaget. Den föreslagna möjligheten till ökad användning

av generella föreskrifter kan säkert vara bra för många verksamheter. De

allmänna bestämmelserna härom i kapitel 4 är dock inte godtagbara från

rättssäkerhetssynpunkt. Större hänsyn måste tas till gällande tillstånd, och

föreskrifterna borde tas fram i en kontradiktorisk process med exempelvis

Naturvårdsverket som en part och en sammanslutning av verksamhetsutövare som

motpart. Den förutsatta möjligheten till dispens från generella föreskrifter är

i och för sig bra, men är inte tillräckligt preciserad och förslaget om

uttagande av en dispensavgift gör dispensmöjligheten illusorisk;

dispensprövningen borde för övrigt ligga hos prövningsmyndigheten och inte hos

tillsynsmyndigheten såsom föreslagits.

5.52 Skogsägarnas Riksförbund: Det har i arbetet med miljöbalken varit en allmän

målsättning att utmönstra individuell prövning till förmån för generella

föreskrifter. Men för skogsbrukets del föreslår Miljöskyddskommittén fler

prövningsförfaranden samtidigt som man lanserar omfattande bemyndiganden till

regering och myndigheter att ge ut nya generella föreskrifter om miljöskyddet

och ställa upp områdesvisa miljökvalitetsnormer. Den senare innebär en

maktförskjutning från riksdag till regering och förvaltningsmyndigheter.

Riksdagens inflytande över normgivningen minskar. Konstruktionen skapar

förvirring och rättsosäkerhet för brukare av jord och skog.

6 Miljökvalitetsnormer

6.1 Riksdagens ombudsmän, JO: Kommittén för i detta kapitel ett svårförståeligt

resonemang om bindande och icke bindande miljökvalitetsnormer. Den förslagna

lagtexten (8 kap. 2 §) ger inte någon klarhet i fråga om vad som avses. Inte

heller av specialmotiveringen får man någon ledning. Där (s. 64) anför kommittén

att skillnaden mellan bindande och icke bindande normer i och för sig i

praktiken inte torde bli så stor, eftersom inte heller de bindande normerna lär

kunna ges sådan utformning att det går att göra dem straffsanktionerade utan

förmedling av föreskrifter om deras genomförande. Med miljökvalitetsnormer avses

- såvitt kan utläsas av 8 kap. 1 § första stycket - av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer utfärdade föreskrifter avseende kvalitetskrav

på luft, vatten eller mark, nivåer för buller m.m. samt skyddsavstånd i vissa

fall. Sålunda utfärdade föreskrifter är normalt alltid bindande för dem som

föreskrifterna riktar sig till. Om avsikten inte är att utfärda sålunda bindande

normer finns andra möjligheter att söka förmå de berörda att handla på önskvärt

sätt, nämligen genom att utfärda allmänna råd eller rekommendationer och

information av olika slag. Frågan om miljökvalitetsnormer och dessas rättsliga

status måste enligt min mening bli föremål för ytterligare överväganden i det

fortsatta lagstiftningsarbetet. - - - 8 kap. 2 § - I andra stycket talas om att

miljökvalitetsnormer i vissa fall skall vara bindande. Stycket bör antingen

arbetas om eller utgå helt.

6.2 Kommerskollegium: Av 8 kap. av utredarnas förslag till miljöbalk följer att

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall kunna meddela

föreskrifter om kvalitetskrav på miljön, s.k. miljökvalitetsnormer. I 8 kap. 2

§ 2 st stadgas att sådana föreskrifter under vissa förutsättningar skall vara

bindande. Kollegiet ansluter sig till förslaget att miljökvalitetsnormer

meddelade för uppfyllandet av Sveriges internationella förpliktelser skall vara

bindande. Däremot är kollegiet tveksamt till att miljökvalitetsnormer skall

kunna meddelas i de andra fall som anges, eftersom dessa normer, om inte

särskilda skäl föreligger, blir icke-bindande. En sådan norm får karaktären av

målsättningsvärde, vars konsekvens för den enskilde blir svår att förutsäga. - -

- Kollegiet menar att det finns en överhängande riks för godtycke vid

tillämpningen av 8 kap, särskilt som föreskrifterna skall kunna meddelas om det

behövs för att genomdriva riktlinjer eller principer som riksdagen antagit. Med

tanke på att mycket omfattande åtgärdsplaner enligt 4 kap. 2 § skall kunna

beslutas för att genomföra miljökvalitetsnormer, anser kollegiet att

föreskrifter beslutade enligt 8 kap. bör baseras på lagstiftning.

6.3 Överbefälhavaren, ÖB: Miljökvalitetsnormer skall anges i föreskrifter. ÖB

kan biträda behovet av miljökvalitetsnormer som är avpassade till en myndighets

uppgifter och behov samt texten i 1 § p. 1-3. Föreskrifter beträffande

försvarsmakten bör härvid meddelas endast av regeringen, vilket bör framgå i en

komplettering av 1 §.

6.4 Fortifikationsförvaltningen: Delar inte utredningens uppfattning i frågan om

tillämpligheten av miljökvalitetsnormer för försvarsmaktens verksamhet. Det i

specialmotiveringen på s. 50 nämnda exemplet om normer för flygplan är med

nuvarande teknik i förhållande till prestandakrav för krigsflygplan inte möjligt

att innehålla. Det bör därför tydligt framgå, förslagsvis i ett nytt första

stycke i 7 §, att toleransnivån för försvarsmaktens verksamhet i vissa fall

måste kunna sättas högre än för annan verksamhet. Detta torde i första hand

gälla flyg- och skottbuller, men kan också avse viss annan verksamhet.

Toleransnivån måste vara anpassad till reella möjligheter att på ett

meningsfullt sätt och till rimliga kostnader genomföra anbefalld utbildnings-

och beredskapsverksamhet.

6.5 Statens järnvägar, SJ: Det som sagts under sista punkten ovan gäller även

kommitténs förslag till Miljökvalitetsnormer (MKN). MKN är ett väl definierat

(bl.a. EG-direktiv) och i många länders miljölagstiftning sedan länge tillämpat

instrument. Miljöskyddskommittén har trots detta försökt införa en alldeles egen

definition av begreppet. Enligt denna behöver inte MKN vara rättsligt bindande

krav, utan kan även täcka sådana kvalitetsgränser som formulerats som politiska

målsättningar, långsiktiga ambitionsnivåer etc., dvs. icke rättsligt bindande

gränsvärden. Detta leder bara till förvirring. MKN är och skall vara gränsregler

med rättsverkan. Andra gränsvärden får kallas något annat. SJ välkomnar idén att

införa MKN-instrumentet i svensk miljölagstiftning. Det är ett - rätt använt -

kraftfullt, tydligt och konkurrensneutralt medel att uppnå en viss mätbar

miljökvalitet. Därför bör man undvika att experimentera med begreppets innebörd.

De regler som bygger på gränser bör vidare lyftas upp till en överordnad nivå i

Miljöbalken och tillämpas konsekvent inom alla de specialiserade, underordnade

lagrummen.

6.6 Banverket: Miljökvalitetsnormer införs i miljöbalken. Banverket tillstyrker

förslaget i stort. Banverket kan dock inte acceptera att miljökvalitetsnormer

även föreslås omfatta skyddsavstånd. Skyddsavstånd är att jämställa med vilken

annan skyddsåtgärd som helst och har ingen särskild koppling till

miljökvalitetsnormer. - - - Vilka skyddsavstånd som skall tillämpas för olika

verksamheter måste avgöras utifrån vilka skyddsåtgärder som från samhällets

synpunkt är mest kostnadseffektiva. Ofta är andra skyddsåtgärder än

skyddsavstånd betydligt mer kostnadseffektiva.

6.7 Vägverket: Miljökvalitetsnormer - Eftersom miljökvalitetsnormer enligt

utredningen kommer att omfatta endast vissa typer av miljökvaliteter kommer

normerna inte att innebära någon total säkring av miljöhänsynen. Normerna bör

inte ges en så framträdande roll som kommitténs förslag anger. De fåtal aspekter

som normerna avser kan då ge slagsida åt såväl beslutsunderlag som

beslutsprocess. - - - Vägverket tillämpar idag de "miljönormer" som finns och

efterlyser miljönormer/riktvärden även för mark- och vattenföroreningar. I

samband med nybyggnad av väg kan tillämpning av normer säkras utan stoppregler

och separata tillståndsprövningar. För befintlig miljö är åtgärdsplaner ett bra

angrepppssätt. Denna princip har Vägverket ingenting emot. Åtgärdsplaner

inriktade på miljöförbättringar bör dock ha ett samband med väg-

hållningsplaneringen i sin helhet.

6.8 Riksrevisionsverket, RRV: Utredningen för fram ett nytt begrepp i

miljölagstiftningen: miljökvalitetsnormer. Miljökvalitetsnormerna skall komma

till användning vid individuell prövning av miljöfarliga verksamheter, vid

utarbetandet av generella föreskrifter, vid upprättandet av kommunala planer,

vid prövning av bygglov, vid planering av vägar, vid framtagandet av regionala

åtgärdsprogram m.m. Om regeringen utnyttjar bemyndigandet att föreskriva

miljökvalitetsnormer är dessas funktion huvudsakligen att ligga till grund för

andra myndigheters planering. De blir enligt kommittén inte av direkt rättsligt

bindande art utan får istället karaktären av kompletterande aktsamhetsregler. -

- - Enligt RRV:s uppfattning bör begreppet norm reserveras för sådana regler där

bindande genomföranderegler kan uppställas. Normer som inte bygger på vad som är

tekniskt och ekonomiskt möjligt bör snarare betecknas som inriktningsmål vilka

kan infrias i en framtid när de tekniska och ekonomiska förutsättningarna

förändrats. - - - Enligt RRV är det viktigt att ställa de resurser som läggs ned

på åtgärdsplaner i relation till vad som går att uppnå med planerna. Annars

finns en risk att länsstyrelserna blir överlupna med planeringsarbete som har

små effekter på miljön.

6.9 Boverket: Tanken att ge kvalitetsbegrepp som utgångspunkt för användningen

av resurserna är utmärkt och kan utvecklas till ett mycket viktigt redskap för

miljöhänsyn i samhällsutvecklingen. Rätt använd kan MKN vara ett incitament till

ett strategiskt tänkande inom samhällsutvecklingen som nu kan saknas. Den första

etableringen inom ett industriområde tillåts t.ex. ta i anspråk så stor del av

möjliga utsläpp, att efterföljande etableringar får svårigheter. Även reglerna i

14 kap. 3 och 6 §§ stödjer detta tänkande. Detta förutsätter emellertid att MKN

syftar till ekonomisk optimering av normerna och de åtgärder de skall leda till.

Den mest kostnadseffektiva åtgärden skall således gå före andra. Detta

förutsätter i sin tur att normerna inte utgår från källan, utan det område som

berörs (vilket utvecklas närmare nedan). Med område avses i detta sammanhang

såväl geografiska som fysikaliskt/kemiskt/biologiska områden. - - - Utformningen

av normerna är av avgörande betydelse för resultatet. Förslaget och motiven ger

stöd för tolkningen att det kan vara både bindande normer (gränser) och

rekommendationer (mål). Dessa måste särskiljas. Det kan vidare vara absoluta

värden som måste innehållas eller ramar inom vilka beslut skall fattas, dvs ett

undre värde som inte får röras, ett övre som skall eftersträvas och en

sammanvägning av olika faktorer inom dessa som avgör var man hamnar. Slutligen

finns distinktionen mellan att fastlägga normer med värden av olika slag och att

ange syftet med dem, dvs. en typ av funktionskrav. - - - Motiven ger vid handen

att det är fråga om på vetenskap grundade normer, som därvid skulle göra

bedömningar överflödiga. Boverket ifrågasätter om det kan anges normer som inte

kräver en bedömning av hur stora risker vi har råd att ta. - - - Ramar inom

vilka beslut fattas och funktionskrav, ger dessutom möjlighet till en totalsyn

på problem. Det finns oftast många vägar till lösning, varibland några kan ge

synergieffekter och lösa flera problem samtidigt. Det måste således finnas

möjlighet att bedöma vilka åtgärder som bäst leder till det eftersträvade

resultatet. - - - Normerna kan inte heller utformas som rikslikare, utan måste

anpassas till områdenas förutsättningar och till lämpligt administrativt område.

Även detta bör utvecklas inom PBL-utredningen. - - - Som inledningsvis nämndes

är det en förutsättning för kostnadseffektiva normer, att de inte fokuseras på

källan utan på de värden som skall skyddas i ett område. Branschvisa normer är

ur kostnadssynpunkt därför förkastliga. Normer som helt anpassas efter de

rumsliga förutsättningarna är inte alltid möjliga att utforma, men det bör vara

en strävan från utsläppsnormer till parametrar av betydelse för värden inom

olika platser. I denna belysning bör 3 § inte innehålla möjligheten att t.ex.

utforma normer som kortaste avstånd. - - - Det är således Boverkets uppfattning

att absoluta och specifika normer innebär en avsevärd risk för sektoriell

suboptimering och att funktionskrav och ramnormer är den lösning som ökar

möjligheten till beslut som innebär miljövinster. - - - Boverket förordar också

att normerna tillkommer i en fortlöpande dialog lokalt-regionalt-centralt, som

t.ex. är fallet med den fysiska riksplaneringen som fullföljts genom NRL och den

fortsatta preciseringen genom dialogen i den översiktliga planeringen. Frågan

utvecklas inom PBL-utredningen och har även berörts av KLIV-utredningen. - - -

Ansvaret för utveckling av och uppsikt över MKN bör inte preciseras på ett sätt

som gjorts, utan lämnas till den pågående organisationsutredningen.

6.10 Fiskeriverket: I 7 kap. ges motiv för införandet av miljökvalitetsnormer.

Detta är en av de få nyheterna i miljöbalken. Även om man inte närmare

preciserar vilka normer som skall gälla bör det ses som positivt att möjligheten

ges. Dessa normer bör kunna ge underlag för sanktioner vid miljöbrott. Detta är

viktigt eftersom miljöbrotten i nuläget bestraffas mycket olika.

6.11 Riksantikvarieämbetet: Miljöbalkens tyngdpunkt ligger på inverkan av

skadliga ämnen på människor, flora och fauna. Luftföroreningars inverkan på

kulturföremål beaktas knappast alls.

6.12 Statens naturvårdsverk: Verket är positivt till möjligheten att fastställa

miljökvalitetsnormer. Sådana normer bör bli ett verkningsfullt instrument i

vissa situationer. - - - Det bör dock framhållas att det sannolikt blir svårt

att fastställa och tillämpa sådana normer på många områden. Ett sätt att

påskynda införandet vore att låta dessa, åtminstone inledningsvis, baseras på

existerande normer framtagna av erkända (nationella eller) internationella

organ. - - - Motiveringar och lagtext måste göras tydligare då det gäller

tillämpningen av vad som i förslaget kallas miljökvalitetsnormer, genom att man

tydligt skiljer på de som är bindande och de som är vägledande. - - - De "icke

bindande" miljökvalitetsnormerna bör ges en annan benämning, t.ex. "riktvärden

för miljökvalitet". Dessa skall vara styrande vid planering, utfärdande av

föreskrifter, tillståndsgivning och tillsyn. - - - Miljökvalitetsnormerna, en

benämning som alltså bör förbehållas bindande normer, bör renodlas till att avse

den högsta nivå av en förorening eller annan störning som kan accepteras (dvs.

en "stoppnivå" och inte någon eftersträvansvärd men många gånger orealistisk

"nollrisk-nivå"). - - - "Riktvärden för miljökvalitet" enligt ovan bör kunna

regleras i 8 kap. medan möjligheter att fastställa (bindande)

miljökvalitetsnormer antingen kan regleras i 8 kap. och då skild från

riktvärdena, eller inarbetas i 4 kap. som behandlar generella föreskrifter.

Rubriken för 8 kap. bör anpassas därtill. För att nå syftet med de ovan

föreslagna förändringarna måste de paragrafer som i förslaget hänvisar till

miljökvalitetsnormer, framförallt i kapitel 3 och 14, ses över och att kraven

med avseende på normer, i den betydelse verket här föreslår, skärps. - - - 8

kap. 3 § bör utgå, eller åtminstone ges en öppnare skrivning som inte begränsar

användningen av miljökvalitetsnormer till ett uppräknat antal områden. - - -

Naturvårdsverket tillstyrker möjligheten att upprätta åtgärdsplaner för att

uppfylla såväl bindande som ej bindande miljökvalitetsnormer. - - - I det fall

som avses i 8 kap. 4 § 2 stycket bör det åligga länsstyrelserna att i samverkan

upprätta åtgärdsplanen. Verket anser att materialhushållningsplaner (t.ex.

grushushållningsplan) är en sådan åtgärdsplan som kan upprättas med stöd av 4 §.

- - - 8 kap. 5 § bör ersättas med ett allmänt bemyndigande för regeringen att

ålägga kommunerna att utföra och redovisa vissa mätningar.

6.13 Koncessionsnämnden för miljöskydd: En annan, viktig nyhet som kommittén

föreslår är införandet av miljökvalitetsnormer. Att införa sådana normer i

miljörättssystemet kan - beroende på hur systemet tillämpas - innebära både

fördelar och nackdelar från hälso- och miljöskyddssynpunkt. - - - Även om

förslaget att införa miljökvalitetsnormer innebär en nyhet i svensk

miljölagstiftning, används denna form av styrmedel emellertid i många andra

länder. Det utgör vidare ett viktigt inslag i EG:s miljörätt. Koncessionsnämnden

delar i stort kommitténs uppfattning om att miljökvalitetsnormer skulle kunna

utgöra ett värdefullt komplement till aktsamhetsreglerna i miljöbalken.

Koncessionsnämnden anser vidare, i likhet med kommittén, att en viss

restriktivitet - åtminstone under de närmaste åren efter miljöbalkens

ikraftträdande - bör iakttas i fråga om användandet av kvalitetsnormer. Enligt

nämndens uppfattning kräver nämligen införandet av sådana noggranna över-

väganden. Om kvalitetsnormerna skall ses som ett medel för statsmakterna att

styra miljöarbetet i en viss riktning, exempelvis på grund av internationella

överenskommelser, miljödirektiv utfärdade av EG eller riksdagsuttalanden,

förutsätter detta en relativt begränsad användning av sådana normer, eftersom

det annars finns risk för att myndigheternas miljöarbete splittras på alltför

många uppgifter. Miljökvalitetsnormerna torde närmast få karaktären av

"rikslikare". Nämnden vill för sin del avråda från ett system med

miljökvalitetsnormer som utfärdas av regionala myndigheter. Ett sådant system

skulle sannolikt bli svåröverskådligt och verka splittrande. Det skulle också

vara svårt att förena med en fortsatt central prövning av enskilda miljöfarliga

verksamheter. - - - Med hänsyn till bl.a. nämnda förhållanden bör det, enligt

nämndens uppfattning, i normalfallet ankomma på regeringen att utfärda normerna.

Ett annat skäl som talar för detta är att normerna ofta kommer att täcka flera

av de centrala verkens ansvarsområden. Formerna för hur kvalitetsnormer skall

tas fram behöver, enligt Koncessionsnämndens mening, vidare klarläggas. - - -

Koncessionsnämnden vill också framhålla följande i fråga om

miljökvalitetsnormer. - - - Farorna med systemet ligger i att en övertro på

bedömningar av människans och naturens tålighet mot påverkan kan leda fram till

att normerna för högsta belastning av mark, vatten och luft sätts för vida,

varigenom en situation kan skapas som blir svår eller kanske omöjlig att ta sig

ur. Mot denna bakgrund kan en begränsning av påverkan så långt det är möjligt te

sig betydligt bättre. - - - Man måste också ha i minnet att våra kunskaper om

föroreningar och förorenande ämnen ännu är mycket bristfälliga. De föroreningar

och förorenande ämnen som lämpar sig för miljökvalitetsnormer är fortfarande

mycket få. - - - Vidare ligger det en fara i att ett system med

miljökvalitetsnormer inte verkar för att sådana marginaler skapas som krävs för

ett progressivt näringsliv. Etablering av nya miljöpåverkande verksamheter kan

alltså omöjliggöras av att befintliga miljöpåverkande verksamheter har tagit

allt utrymme upp till normen i anspråk. - - - Dessutom måste man ha klart för

sig att Sverige är utsatt för gränsöverskridande utsläpp av föroreningar, som

alltså härrör från andra länder. Utsläppen från Sverige av sådana förorenande

ämnen, som kan lämpa sig för miljökvalitetsnormer, är i allmänhet små, varför

normernas inverkan endast blir marginell.

 Koncessionsnämnden vill uttrycka sin tveksamhet mot kommitténs uttalanden

(bl.a. på s. 65 i specialmotiveringen) om användning av miljökvalitetsnormer i

sammanhang då det "överhuvudtaget inte torde vara möjligt att inom överskådlig

tid innehålla normen". Kommittén pekar på att sådana situationer kan uppstå på

grund av intransport av föroreningar från andra länder. Koncessionsnämnden anser

att man bör undvika att utfärda miljökvalitetsnormer då vi genom åtgärder inom

landet inte själva kan uppfylla normerna. Som kommittén själv påpekar krävs i

stället internationella åtgärder för att lösa storregionala eller globala

miljöproblem. - - - Koncessionsnämnden vill slutligen mycket starkt stryka under

att miljökvalitetsnormer - om de etableras i större utsträckning och om de skall

leda till ett gott resultat - innebär ett ytterst omfattande arbete för

miljömyndigheterna. - - - En etablering av ett system med miljökvalitetsnormer

kräver således stor försiktighet och stor hänsyn till de faror som kan vara

förenade med systemet. Koncessionsnämnden motsätter sig emellertid för sin del

inte att systemet med miljökvalitetsnormer prövas. I specialmotiveringen till 8

kap. 2 § (s. 64 i Del 2) samt till 14 kap. 1 § (s. 92 och 95) görs oförenliga

uttalanden om rättsverkan av icke bindande miljökvalitetsnormer. De är enligt

Koncessionsnämndens mening självfallet icke rättsligt bindande för t.ex.

tillståndsmyndigheterna, men bör vara vägledande vid prövningen. - - - 8 kap. 4

§ - I den allmänna motiveringen (s. 375) uttalas att det bör vara möjligt att

tvinga fram samordnade lösningar för objekt eller områden som utsätts för

störningar från flera verksamheter. Skulle sådana lösningar aktualiseras för

verksamheter för vilka tillstånd tidigare lämnats, ankommer det på

tillsynsmyndigheten att med stöd av en upprättad åtgärdsplan hos

tillståndsmyndigheten hemställa om omprövning av villkoren.

Tillståndsmyndigheten skall då kunna pröva frågor om ändrade eller nya villkor

för flera verksamheter i ett sammanhang (grupp-prövning). Som framgår anser

kommittén att tillståndsmyndigheten vid sådan prövning dock inte får ställa

längre gående krav än vad som skulle blivit fallet vid en individuell prövning.

- - - De redovisade förslagen, som innebär en betydelsefull förändring i

förhållande till nuvarande lagstiftning, behöver enligt Koncessionsnämndens

mening förtydligas eller kompletteras för att kunna fungera på avsett sätt. - -

- Koncessionsnämnden anser för sin del att tillståndsmyndigheternas möjligheter

att tvinga fram samordnade lösningar i realiteten torde vara begränsade -

framför allt i de fall det är fråga om ett stort antal intressenter.

Förutsättningarna för att genomföra gemensamma projekt av det slag kommittén

tänkt sig torde nämligen vara att kostnaderna för detsamma noggrant har

reglerats för deltagarna - en fråga som inte kan bli föremål för prövning av

tillsynsmyndigheterna. Enligt nämndens uppfattning måste frågan om hur

kostnaderna för att genomföra miljöprojekt av det slag kommittén föreslagit bli

föremål för någon form av reglering. Frågan behöver enligt nämndens uppfattning

närmare utredas. Härvid kan lagen (1976:997) om vattenförbund tjäna som

förebild. Såsom förslagen nu är utformade torde Koncessionsnämndens roll närmast

bli att jämka villkor i gällande tillståndsbeslut för att göra det möjligt för

en verksamhet att delta i ett gemensamt miljöprojekt. Förutsättningen för en

sådan jämkning är då att företaget eller företagen i fråga medverkar i projektet

på redovisat sätt. Brister detta bör tidigare meddelade villkor även

fortsättningsvis gälla. Genomförandet av gemensamma lösningar inom områden där

miljökvalitetsnormer överskrids kompliceras vidare av att det många gånger kan

komma att krävas beslut av flera olika myndigheter för att uppfylla

målsättningarna i en åtgärdsplan. Detta i sin tur innebär att besluten kan vara

beroende av varandra för att ett projekt skall kunna genomföras. Enligt nämndens

mening hade det varit en fördel om besluten hade kunnat fattas av en och samma

myndighet. En annan fråga är om tillsynsmyndigheten i ett gemensamt beslut skall

kunna jämka villkor i tillståndsbeslut för flera olika verksamheter. - - -

Koncessionsnämnden anser vidare att länsstyrelsen bör kunna upprätta en

åtgärdsplan som endast rör en kommun, om kommunen visar sig ovillig att vidta

erforderliga åtgärder.

6.14 Kemikalieinspektionen: Det är riktigt att specifika gränsvärden för

kemikalier hittills använts i relativt liten utsträckning inom den marknads-

föringsinriktade delen av kemikaliekontrollen. Efterhand som man även

internationellt i ökad utsträckning väljer förekomstbegränsning som ett medel

för riskbegränsning kan det förväntas att gränsvärden i form av högsta tillåtna

halt av särskilt farliga ämnen i kemiska produkter och kanske framför allt i

varor, kommer att bli vanligare. Detsamma gäller gränsvärden för avgivning av

kemiska ämnen från varor.

6.15 Statens Lantmäteriverk: Det är viktigt att det klargörs om

underlagsmaterial och åtgärdsplaner som anges i avsnitt 7.5.5 (s. 375) har

planstatus så att det inte råder någon tvekan om att de skall beaktas vid

fastighetsbildning.

6.16 Svea hovrätt: Enligt hovrättens mening kan miljökvalitetsnormer utgöra ett

lämpligt instrument för att understryka målen med avseende på en god miljö i

olika avseenden och för strävan efter och uppnåendet av en bättre miljö. Men

miljökvalitetsnormer torde emellertid också vara förknippade med åtskilliga

problem. Det blir till sist en politisk bedömningsfråga vilken ambitionsnivå man

vill uppsätta. Men även efter det att en norm beslutats uppkommer frågan vilken

betydelse den får för enskilda företag som kanske inte ens kräver tillstånd.

Även för tillståndskrävande företag torde problem kunna uppstå, eftersom den

tillståndsgivande myndigheten många gånger inte vet mer än vilket utsläpp det

aktuella företaget åstadkommer. Detta kan leda till att miljön på ett smygande

sätt försämras trots att det finns en miljökvalitetsnorm för det aktuella

området. - - - Det behövs en kontinuerlig uppföljning i enlighet med vad

hovrätten ovan anfört. Inom den myndighet som i varje situation har

sektorsansvar borde det ske en noggrann registrering av varje tillstånd och en

bearbetning av materialet med hjälp av modern datateknik. Med en sådan ordning

kan man få en "varningssignal" när man börjar närma sig en kritisk gräns för det

aktuella området, som givetvis bör bestämmas med hänsyn till att det alltid

torde finnas en viss mängd otillåtna utsläpp och en ovälkommen "import" av

föroreningar från områden utifrån. Sådana varningssignaler kan då leda till

skärpta regler för tillståndsgivningen och/eller nya normer.

6.17 Kammarrätten i Stockholm: Kommittén tycks vilja skilja mellan bindande och

icke-bindande miljökvalitetsnormer, jfr. lagförslaget 8 kap. 2 §, oaktat

normerna i båda fallen skall komma till uttryck i föreskrifter. Detta förefaller

författningsmässigt tveksamt. Föreskrifter brukar ju anses vara av bindande

karaktär. Andra normer som meddelas av en förvaltningsmyndighet ges i form av

allmänna råd, anvisningar eller dylikt. Ytterligare överväganden bör ske med

avseende på miljökvalitetsnormerna och deras författningsmässiga förankring i

balken.

6.18 Stockholms universitet: Kvalitetsnormer har blivit hörnstenen i hela

lagförslaget. Nämnden ställer sig positiv till införande av kvalitetsnormer som

ett efterlängtat kompletterande styrmedel i svensk miljölagstiftning. Införandet

av dessa normer i balken har också möjliggjort infogandet av andra relevanta

begrepp t.ex. överlåtelsebara utsläppskvoter (14 kap.). - - - Det bör dock

noteras att kvalitetsnormer kan fungera som ett mål och/eller ett medel i

miljöpolitiken. Så länge dessa normer kommer att vara ett mål och inte ett

alternativ till emissionsnormer så instämmer nämnden i innehållet av 8 kap. Den

stora platsen som kvalitetsnormer har fått i lagförslaget kan ge intrycket av

att kvalitetsnormer som medel i framtiden skall få ett slags företräde framför

andra normer. Med tanke på erfarenheter i vissa delstater i USA (t.ex. Chicago)

och i delar av Europa (t.ex. Storbritannien), så finns det risk för att

kvalitetsnormer, jämfört med emissionsnormer, så småningom leder till betydligt

större utsläpp av miljöfarliga ämnen. En anledning till införandet av

miljökvalitetsnormer i miljöbalken är anpassning till EG:s miljölagstiftning.

Faktum är att de flesta miljödirektiv innefattar kvalitetsnormer som alternativ

till emissionsnormer. Att istället för emissionsnormer använda kvalitetsnormer,

skulle kunna leda till att uppmärksamheten flyttas från utsläppsförbudet för

farligt ämne över en viss gräns (en maximinorm) till miljöns tålighet för

mottagandet av en viss nivå av förorening (en miniminorm). Det bör, enligt

nämndens mening, understrykas att kvalitetsnormer endast är en målsättning och

att emissionsnormer därför även i fortsättningen skall vara primära styrmedel

när det gäller kontroll av utsläpp.

6.19 Karolinska Institutet, IMM: IMM är positivt till införandet av miljökvali-

tetsnormer men vill påpeka svårigheter som kan uppstå. - - - Till skillnad mot

de riktvärden och gränsvärden som finns idag skall hänsyn ej tas till vad som är

tekniskt och ekonomiskt möjligt i enskilda fall när normerna fastställs. Sådana

normer som avser hälsoeffekter skulle i så fall motsvara de förslag till

riktvärden, eller s.k. lågrisknivåer, som IMM har tagit fram för en lång rad

luftföroreningar och även för t.ex. ämnen i förorenad mark. Även om dessa

riskbedömningar bygger på vetenskapliga data innefattar de stora mått av

osäkerheter och utrymme för olika tolkningar. Man borde därför enas om vissa

principer innan miljökvalitetsnormer fastställs. För allmäntoxiska ämnen handlar

det främst om säkerhetsmarginalens storlek och för cancerframkallande ämnen om

hur stor cancerrisk som kan anses vara "acceptabel". Vidare vill vi påpeka att

miljö-kvalitetsnormer måste kunna revideras återkommande med hänsyn till nya

vetenskapliga undersökningar. På s. 370 i huvudbetänkandet sägs att uppfyllda

miljökvalitetskrav inte får innebära en befrielse från skyldigheten att vidta

skyddsåtgärder. Skyldigheten att tillämpa bästa tillgängliga teknik (3 kap. 4 §)

är en mycket viktig grundprincip i miljöskyddsarbetet. Miljökvalitetsnormerna

skall användas som komplement, ej som alternativ, till kraven på bästa

tillgängliga teknik. I linje med detta anser vi att den särskilda

aktsamhetsregeln i 14 kap. 2 § borde omformuleras så att det framgår att de

allmänna aktsamhetsreglerna enligt 3 kap. i form av bl a bästa tillgängliga

teknik skall tillämpas även i de fall angivna miljökvalitetsnormer uppfylles. -

- -Introduktionen av miljökvalitetsnormer motiveras i betänkandet bl.a. med att

EG redan har sådana. Vi vill dock påpeka att EG-direktiven angående SO2

partiklar, NO2 och bly medger avsevärt högre luftföroreningshalter än vad IMM

rekommenderar. I 8 kap. 5 § ges kommunerna skyldighet att mäta halterna av de

nämnda luftföroreningarna om miljökvalitetsnormerna antas komma att överskridas.

Enligt IMM:s uppfattning borde kommunerna alltid ha skyldighet att övervaka

luftkvaliteten i större tätorter. (Även andra ämnen än de nämnda kan vara

aktuella att övervaka, t.ex. vissa kolväten.) - - - På s. 371 diskuteras vilka

miljöparametrar som skulle kunna användas. Där sägs att normer givetvis inte bör

användas för de "kvalificerat farliga" ämnena. För dessa sägs att halterna i

princip bör vara noll. Vad avses med detta? Syftar man på t ex

cancerframkallande ämnen? För cancerframkallande ämnen anser även IMM att

halterna i princip bör vara noll, men eftersom det inte är fallet i praktiken

vad gäller t.ex. ämnen som bildas naturligt i förbränningsprocesser, så vore det

klart motiverat att införa miljökvalitetsnormer för vissa sådana ämnen.

6.20 Uppsala universitet: 8 kap. handlar om miljökvalitetsnormer. Allmänt sett

är det kapitlet i förslaget mycket oklart. Kommittén har inte ens gjort en

tydlig åtskillnad mellan rättsligt bindande och inte bindande kvalitetsgränser.

Vi föreslår att man reserverar beteckningen normer för sådant som skall gälla

(typ gränsvärden) medan man bör överväga sådana beteckningar som mål eller

riktvärden eller något liknande för kvalitetsgränser som inte skall ha direkt

rättsverkan. En sådan uppdelning är bl.a. fullt kompatibel med EG-direktiv och

med traditionell miljölagstiftningsteknik i länder som använder kvalitetsnormer.

Vi föreslår vidare att man särskiljer bl.a. belastningsnormer från

kvalitetsnormer. - - - Vidare saknar betänkandet rimliga rättsverkansregler

kopplade till kvalitetsnormer. - - - Miljökvalitetsnormer skall vara gränsregler

med rättsverkan avseende tillåtlighet m.m. Deras naturliga plats är i det

kapitel som innehåller gränsregler. Kommittén ger till att börja med en delvis

felaktig beskrivning av nuvarande svenska "gränsvärden och riktvärden". De läggs

exempelvis vanligen inte i någon rättslig mening "till grund för

myndighetsbeslut vid tillämpningen av de olika lagarna" när det gäller den yttre

miljön utanför strålskyddsområdet. - - - Kommittén förefaller ge uttryck för är

den felaktiga uppfattningen att kvalitetsnormer är in- och underordnade i

aktsamhetsregelsystemet. Förhållandet är i stället det motsatta; kvalitetsnormer

är gräns- och stoppregler överordnade sedvanliga aktsamhetsregler. Det

konstateras helt riktigt i betänkandet att kvalitetsnormer avseende yttre miljö

inte förekommer i den nuvarande svenska miljölagstiftningen förutom den

möjlighet som nyligen införts för kommuner att genom PBL föreskriva om högsta

tillåtna störningar inom detaljplanelagt område samt lagen om tillfälligt

bilförbud.

 Det är synnerligen viktigt att begreppsanvändningen blir klar inför den

nödvändiga utveckling av svensk miljölagstiftning som användningen av

miljökvalitetsnormer och liknande innebär. Detta gäller dels begreppet i

utländsk lagstiftning, dels vad kommittén lägger in i detta begrepp.

Betänkandets genomgång av miljökvalitetsnormer i utländsk lagstiftning har i

huvudsak begränsats till EG:s regler. Den amerikanska miljölagstiftningen där

miljökvalitetsnormer ingår som ett grundläggande styrmedel berörs i

förvånansvärt liten omfattning trots att det är där som den mest långt gående

utvecklingen hittills har skett. Miljökvalitetsnormer är en regeltyp och typ av

styrmedel som återspeglar miljöpolitiska mål eller delmål som lagstiftaren har

satt upp. Genom att i lagstiftning sätta rättsverkande gränser för vilken

miljökvalitet som är tillåten, implicerar lagstiftningen att åtgärder skall

vidtas eller restriktioner gäller om denna kvalitet inte nåtts. Dessa

implikationer måste i sin tur återspeglas i genomföranderegler av olika slag.

Samhällets målsättning för miljökvaliteten har under de senaste årtiondena

blivit högre. En hög ambitionsnivå måste dock återspeglas av lagstiftning med

kravregler som motsvarar dessa ambitioner. Av vad vi anfört tidigare behövs

dessutom ett effektivt genomförandesystem för att kravreglerna skall följas.

Balkförslaget anger att miljökvalitetsnormer kan utfärdas genom föreskrifter.

Där anges också för vilka syften sådana kan föreskrivas samt av vem. Däremot

anges inte sådana materiella kriterier eller utgångspunkter, utifrån vilka

normerna skall formuleras. I den allmänna motiveringen sägs att fastställandet

av miljökvalitetsnormer skall grundas på vad människan eller naturen anses kunna

utsättas för utan risk för störningar. Denna grund överensstämmer med

målsättningen att lagstiftningen skall främja en uthållig utveckling. Den är så

viktig att den bör finnas i lagtexten. Den bör vidare utvecklas så mycket, så

att det är möjligt att göra rättsliga bedömningar av föreskrifter om

kvalitetsnormer. Enligt miljöskyddskommittén kan begreppet miljökvalitet

användas för att beskriva graden av påverkan inom ett området med avseende på

hälsa och miljö. Miljökvalitetsnormer skulle i linje med detta synsätt vara

normer för påverkan av miljön. Detta är ologiskt förutsatt normal innebörd av

ordet påverkan. Vad vi har att göra med är den enkla kedjan med tre led:

Påverkan - Effekt - Miljötillstånd. - - - Miljökvalitetsnormer handlar om det

tredje ledet, stoppregler handlar om alla tre led, belastningsnormer handlar i

huvudsak om det första ledet. Begreppet miljökvalitet bör användas för att

beskriva tillstånd eller liknande förhållanden i miljön (syrehalt i vatten, kon-

centration av partiklar eller gaser i luften, sammansättning av växt- och

djursamhällen i visst område etc.). Miljökvalitetsnormer blir därmed normer som

beskriver vilket tillstånd lagstiftaren anser att miljön (i dess sämsta

accepterade tillstånd) skall ha. De anger inte direkt vilken påverkan miljön får

utsättas för. En av de mest elementära grunderna i miljöskyddet och

miljörättslig metodik är insikten att miljön inte reagerar linjärt på påverkan.

Förändringar i miljökvaliteten kan ske språngvis. Synergism komplicerar

förhållandet påverkan-effekt ytterligare. Det förefaller därför som att

miljöskyddskommittén inte har förstått miljökvalitetsnormtekniken ens som denna

tillämpas i ett antal av EG:s miljödirektiv. "Environmental quality standards"

är rättstekniskt sett med internationellt underlag normer med rättsverkan. De

kan vara antingen bindande som absoluta gränsvärden (se ett antal av EG:s

miljödirektiv där "I" står för "imperative") eller vägledande men ändå med

rättsverkan (riktvärden, markerade med "G" i ett antal av EG:s miljödirektiv). I

de fall de är bindande som absoluta gränsvärden gäller att, om de inte uppfylls,

rättsläget för någon eller några påverkas starkt. De värdenas egenskap av att

vara bindande samt deras däri liggande juridiska verkan är en förutsättning för

att de på ett meningsfullt sätt skall definieras som rättsnormer. Utan denna

bindande verkan skulle en miljökvalitetsnorm inte kunna skiljas från riktlinjer

utan rättsverkan. Kvalitetsmål kan inte jämställas med miljökvalitetsnormer om

ingen rättsverkan är knuten till kvalitetsmålet som sådant. Först när ett sådant

mål är knutet till någon rättsföljd kan de likställas med normer. Kommitténs

uppdelning i bindande miljökvalitetsnormer och icke-bindande normer är ägnad att

skapa förvirring. Det är nödvändigt att reservera en viss term för sådant som

skall vara bindande. Termen "miljögränsvärde" är otymplig, termen

"miljökvalitetsnorm" har i vart fall den fördelen att de har paralleller i många

länders terminologi samt helt och hållet ansluter till en mångårig doktrins

begreppsbildning. - - - En miljökvalitetsnorm som är bindande borde innebära,

enligt vad kommittén förefaller mena, att den på något sätt är

straffsanktionerad och gäller i enskilda fall. - - - Att i ett

lagstiftningssammanhang uttryckligen hävda att skillnaden mellan en bindande och

en icke bindande norm är liten understryker antagandet att miljöskyddskommittén

inte har en konsistent bild av kvalitetsnormer. En miljökvalitetsnorm ensam har

egentligen ingen adressat. Sådana uppträder först när det knyts en rättsverkan

till normen. Till miljökvalitetsnormer måste därför knytas rättsverkningar som

ger möjlighet och skyldighet att fördela krav och restriktioner på olika

aktörer. Det är i huvudsak först sådana fördelade krav som skulle kunna göras

straffsanktionerade. Rättsverkningarna skall vara knutna till normerna och dessa

förhållanden till det faktiska miljötillståndet. - - - Miljöskyddskommittén

förefaller tänka sig att bindande och icke bindande kvalitetsnormer har olika

rättsverkan. - - - Vilken skall med miljöskyddskommitténs konstruktion vara

rättsgrunden för sådana åtgärder? Får eller rent av måste myndigheterna ge

ytterligare restriktioner för förorenande verksamhet i området? Hur skall

rättsgrunden för detta se ut? Får tillstånd ges för ytterligare verksamhet inom

området när en kvalitetsnorm är överskriden? Skall det vara någon skillnad

härvidlag vad gäller olika typer av kvalitetsnormer enligt miljöskyddskommitténs

synsätt? Enligt 8:1 i kommittéförslaget kan regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer föreskriva om kvalitetskrav på luft, vatten eller mark, om

nivåer för buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan störning samt om

skyddsavstånd mellan miljöfarliga verksamheter och bostäder, dvs

miljökvalitetsnormer. I 8:3 sägs vad miljökvalitetsnormer får avse. Dessa två

lagrum får kanske uppfattas som ett klargörande av vad kommittén menar att

miljökvalitetsnormer är. Kommittén inbegriper i begreppet miljökvalitetsnorm

således även andra typer av normer än normer för kvalitet. Den inbegriper bl.a.

avståndsnormer och belastningsnormer. - - - Som redan framgått bör dock sådana

normer inte inbegripas i begreppet miljökvalitetsnorm eftersom detta begrepp har

en tillräckligt etablerad, mera begränsad betydelse. Högsta belastning av mark,

vatten eller luft med kemiska eller biotekniska ämnen anger i högsta tillåtna

påverkan. Vi föreslår att dessa normer skall anges som exempelvis

belastningsnormer och utvecklas som en egen normtyp. Normer som avser kortaste

avstånd mellan miljöfarlig verksamhet och bostäder eller lokaler för

undervisning eller barnomsorg är inte heller en norm som anger ett

miljötillstånd och kan därför inte betraktas som en miljökvalitetsnorm. Däremot

är de två kvarvarande typerna av normer som nämns i kommittéförslagets 8:3 klara

miljökvalitetsnormer. Om denna paragraf skulle fylla någon funktion bör även

anges att miljökvalitetsnormer får avse högsta tillåtna förekomst i mark, vatten

eller luft av ett visst ämne samt lägsta tillåtna förekomst av ett visst ämne,

vilket är den vanligaste typen av miljökvalitetsnormer. - - - Regler om

miljökvalitetsnormer, belastningsnormer, normer för skyddsavstånd samt övriga

normer som på annat sätt anger gränser för miljöpåverkan som är absoluta i

förhållande till övriga aktsamhetsregler bör samlas i ett eget kapitel om

gränsregler eller stoppregler. - - - Själva normerna som sådana behöver inte

återfinnas i själva lagtexten, förutsatt att lagtexten lägger den materiella

grunden för utformningen av normerna. Tekniken är väl utprovad utomlands och

behandlad i den svenska miljörättsliga baslitteraturen. På s. 372 talas om

kvalitetsnormer knutna till skyddet av naturmiljön vilket illustreras med ett

exempel att sätta miljökvalitetskrav på fosforhalten i mark och vattendrag. Det

sägs dock inget om direkt landskapspåverkande kvalitetsnormer. Detta beror

kanske på att sådana normer oftast inte skulle kunna uttryckas i siffror.

Kommittén har uttryckt tveksamhet för att det skulle gå att i ord klart

definiera gränser för miljökvalitet. - - - Det sägs att dessa normer skulle bli

för vaga och svåra att tillämpa. Vi menar däremot att sådana normer skulle kunna

sättas på samma sätt som numeriska miljökvalitetsnormer. Eftersom miljömål så

långt möjligt bör återspeglas i materiella regler i lag, är det en rimlig

utveckling att arbeta även med miljökvalitetsnormer knutna till ekologiska

kriterier. Miljökvalitetsnormer skall kunna återspegla målet knutna till att som

minimum upprätthålla en viss miljökvalitet. Sådana normer får ingen egentlig

verkan om inte lagstiftningen också tillhandahåller de verktyg som behövs för

att uppfylla miljökvalitetsnormerna - som ger dessa tillräcklig rättsverkan. Av

betänkandet förefaller framgå att syftet med införandet av miljökvalitetsnormer

bl.a. är att införa normer som mer direkt syftar till att bevara eller uppnå en

viss miljökvalitet samt att skapa förutsättningar för mer samordnade

miljöinsatser och mer kostnadseffektiva lösningar. - - - Det mesta - - - i

miljöskyddskommitténs förslag är på ett eller flera sätt villkorat genom

förbehåll och krav på avvägningar. I ett enskilt fall ställer balkförslaget inga

absoluta krav på att miljökvalitetsnormerna verkligen skall genomföras.

Visserligen kan beslutsfattaren ha beaktat miljökvalitetsnormerna vid

tillståndsbeslutet men det är inte säkert att dessa får en styrande effekt på

beslutet. De av kommittén föreslagna verktygen är inte tillräckligt kraftfulla

för att genomföra miljökvalitetsnormer eftersom de i så liten grad är

obligatoriska. - - - Det förefaller som att i ett område, där en

miljökvalitetsnorm redan överskrids, ny miljöfarlig verksamhet skulle kunna

påbörjas eftersom miljökvalitetsnormerna i en tillståndsprövning endast skall

ses som vägledande. För icke-tillståndspliktig verksamhet för vilken

föreskrifter inte meddelats förefaller det bli ännu lättare att bortse från

miljökvalitetsnormerna. Befintliga verksamheter skulle kunna fortsätta sin

verksamhet som tidigare genom att hävda att det inte är möjligt att genom

tillämpning av 3 kapitlets aktsamhetsregler uppfylla miljökvalitetsnormerna. - -

- Följaktligen har kommitténs sammanlagda konstruktion lett till att bindande

miljökvalitetsnormer inte införs genom miljöbalken. Att så är fallet understryks

när vi studerar förslaget i den del som rör åtgärdsplaner. Vid genomförandet av

miljökvalitetsnormer skall det bl.a. kunna finnas åtgärdsplaner. Balkförslaget

tillägger sådana planer ingen rättsverkan vilket vi här skall utveckla. I 8:4

sägs att länsstyrelsen eller i vissa fall Naturvårdsverket skall upprätta en

åtgärdsplan om det behövs för att miljökvalitetsnormerna skall kunna uppfyllas.

Bedömningen av detta behov görs av länsstyrelsen eller Naturvårdsverket. På

vilket sätt kan då en åtgärdsplan bidra till att miljökvalitetsnormerna

uppfylls? Vilken rättsverkan har en sådan plan? Planen skall utgöra underlag för

myndigheters och kommuners planering. Detta innebär dock inte att kommunerna är

rättsligt bundna av planen eller ens att de måste ta hänsyn till dess innehåll.

Det ger endast en möjlighet och kanske skyldighet för t.ex. kommunerna att

beakta åtgärdsplanen och det material som finns i denna i sin beslutsprocess. I

åtgärdsplanen kan ingå att en viss verksamhet skall omprövas. Då får denna

omprövas om verksamheten bidrar til att miljökvalitetsnormerna inte uppfylls. Om

länsstyrelsen i en åtgärdsplan beslutat att en viss verksamhet skall omprövas

och tillsynsansvaret ligger hos kommunen är det kommunen som beslutar om en

sådan framställan. - - - Detta genomförandesystem kan jämföras med den

amerikanska luftvårdslagens (CAA) krav på att staterna upprättar

genomförandeplaner för att genomföra luftkvalitesnormer. - - - Ett svenskt

system med miljökvalitetsnormer behöver naturligtvis inte vara uppbyggt på samma

sätt som det amerikanska. Funktionerna måste dock vara likartade. Det är sålunda

nödvändigt att det verkligen finns ett genomförandesystem som inbegriper en

tillräcklig uppsättning verktyg. - - - Åtgärdsplanen måste därför få en mycket

starkare rättslig ställning än i förslaget. Åtgärdsplanen bör bl a innehålla en

samlad genomgång av situationen i området. - - - Vidare bör det finnas

avvägningsregler för val av åtgärder. - - - Om miljön inte uppnår den i normen

angivna kvaliteten inträder ett nytt rättsläge och åtgärder måste vidtas. Men en

central fråga är vem som berörs av detta nya rättsläge, vem normens rättsverkan

riktar sig mot. Miljökvalitetsnormen anger inte direkt vem som är dess adressat.

Teoretiskt sett är alla personer som på något sätt påverkar normens uppfyllelse

dess indirekta adressater. Det innebär att många olika källor måste göras till

adressater; rörliga-fasta, punktkällor och diffusa källor. Det är dock inte

troligt att alla dessa källor kan utsättas för krav om inte miljökvalitetsnormen

uppfylls. I de flesta fall är praktiskt om en eller flera myndigheter ges

huvudansvaret för att miljökvalitetsnormerna genomförs. Dessa skall då kunna

drabbas av sanktioner i en eller annan form. Myndighetens uppgift är att

översätta miljökvalitetsnormens krav till direkta handlingskrav riktade mot dem

som påverkar normens uppfyllelse. En rättsgrund för detta måste finnas i balken

och knytas till miljökvalitetsnormerna. Dessa handlingskrav skall kunna

sanktioneras eller på andra sätt genomdrivas. Därtill kommer att det måste

finnas ett generellt förbud att ge tillstånd till eller att inleda eller utöka

en verksamhet, vars påverkan kan ha betydelse för miljökvaliteten, om aktuell

miljökvalitetsnorm i området inte är uppfylld. - - - I betänkandet finns ingen

myndighet som utpekas som egentligen ansvarig för att genomföra

miljökvalitetsnormer. Inte heller regeringen eller den myndighet som beslutar om

miljökvalitetsormer har enligt balken något övergripande planeringsansvar för

miljökvalitetsnormernas genomförande. Däremot sägs i 8:4 att Naturvårdsverket

har den allmänna uppsikten över tillämpningen av miljökvalitetsnormer. Vad som

ligger i denna uppgift är oklart men det tyder snarare på att verket skall ha en

åskådarfunktin än krav att vidta åtgärder. Det sägs i specialmotiveringen till

8:4 att kommunen skall ta ställning till genomförandet om kvalitetsnormen endast

berör en kommun. Detta framgår dock inte av förslaget till lagtext. Inte heller

då kvalitetsnormen berör flera kommuner eller flera län uttalar lagtexten klart

vem som ansvarar för dess genomförande. Dessutom finns det stora tveksamheter

rörande möjligheter för kommuner att med rättsverkan genomföra en åtgärdsplan om

denna går längre än aktsamhetsreglerna i 3 kap. För att miljökvalitetsnormer och

liknande gränsnormer skall fylla den funkton som kommittén angivit krävs att det

finns ett genomförandesystem i balken som fungerar. Det måste klart anges i

balktexten vilken eller vilka myndigheter som har ansvaret för att

kvalitetsnormer genomförs.

6.21 Lunds universitet: Den grundläggande regeln för miljöskydd bör vara, att

var och en som utövar miljöpåverkan är skyldig att inrätta sin verksamhet så att

så små störningar som möjligt uppkommer. Gör man detta - med iakttagande av de

generella aktsamhetsreglerna i 3 kap. - bör verksamheten som regel vara

tillåtlig. - - - Dock utgör människans aktiviteter tyvärr på många områden så

allvarliga störningar, att belastningen totalt sett blir långt större än vad

miljön tål. En miljölagstiftning syftande till en uthållig utveckling måste

därför innehålla kravregler som gör det möjligt att begränsa verksamheter, trots

att man vidtagit alla rimliga försiktighetsmått, om de bidrar till att

koncentrationen av hälso- och miljöskadliga ämnen i luft, mark eller vatten

överstiger den nivå som är acceptabel med hänsyn till vad som behövs för att

uppnå en uthållig utveckling. - - - Kommittén har föreslagit, att i balkens 8

kapitel intas regler om möjlighet för regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer att meddela föreskrifter om kvalitetskrav på luft, mark, vatten etc.,

s.k. miljökvalitetsnormer (MKN). Dessa normer skall i första hand baseras på

bedömningar av vad människor och miljö kan antas tåla. Någon form av gränsvärden

med utgångspunkt i miljökvalitet är under dagens förhållanden en nödvändig

ingrediens i en allvarligt syftande miljöbalk. Hur dessa miljökvalitetsregler

bör utformas, och vilka nivåer de bör ha, är svåra frågor som kräver noggrann

eftertanke. Som kommittén påpekar har redan idag de centrala miljömyndigheterna

utarbetat ett sort antal riktvärden av olika slag. Dessa är i huvudsak avsedda

att vara vägledande för myndigheternas miljöarbete. Tyvärr saknar de

miljörelevanta riktvärdena i stort sett rättslig status. - - - Vi saknar legala

instrument att motverka miljökatastrofer. Kommitténs förslag beträffande

miljökvalitetsnormer innebär att reglerna i huvudsak skall vara vägledande för

myndigheternas agerande i olika sammanhang. Någon nämndvärd avvikelse från

rådande förhållanden är m.a.o. inte åsyftad. EG:s direktiv om

miljökvalitetsnormer är utformade som bindande rättsregler. - - - Sådana

direktiv böjer man sig för, men i övrigt vill man inte diskutera bindande

miljökvalitetsnormer med rättsverkan. Inte heller i den nya miljöbalken vill man

med andra ord låta miljöförhållandena bli direkt relevanta för vilka krav man

skall ställa på verksamheter som utövar miljöpåverkan. - - - Dessa kommitténs

överväganden kan vara vad som ligger bakom den föreslagna placeringen av MKN i

balkens 8 kapitel. Forskningsnämnden ställer sig emellertid tveksam såväl till

placeringen som till utformningen av det föreslagna kapitlet. Ur miljösynpunkt

vore det rimligare att de gränser som fastställs för miljökvalitet fick direkt

rättslig relevans. En eventuell MKN borde vara en faktor av direkt betydelse när

det gäller at bedöma tillåtlighetsfrågan. En verksamhet bör inte tillåtas på

sådana villkor att den bidrar till att försämra miljökvaliteten utöver de

fastställda gränserna för vad som kan accepteras utifrån strävan att uppnå en

uthållig utveckling. - - -Utöver de generella aktsamhetsreglerna i tredje

kapitlet bör, för att en verksamhet skall vara tillåten, gälla att fastställda

miljökvalitetsnormer inte får överskridas. För att markera detta samband mellan

miljökvalitetsnormer och tillåtlighetsfrågan bör reglerna om

miljökvalitetsnormer placeras omedelbart i anslutning till kapitlet med

generella aktsamhetsregler, eller eventuellt arbetas in i detta. - - - Ehuru

miljökvalitetsnormer synes ha blivit ett mer eller mindre allmänt vedertaget

begrepp, är det vidare enligt forskningsnämndens mening utifrån den föreslagna

balkens systematik i hög grad oklart hur sådana normer förhåller sig till

generella föreskrifter enligt 4 kap. I princip sägs i motiven att MKN skulle

utgöra en slags kompletterande eller mer preciserande/konkretiserade aktsam-

hetsregler än de som allmänt gäller enligt kap. 3, och därvid främst fungera som

riktvärden vid myndighetsbeslut inom ramarna för balkens tillämpningsområde.

Samtidigt har i samband med reglerna om generella föreskrifter talats om de

viktiga funktioner dessa fyller vid implementeringen av exempelvis EG-direktiv

med krav på vissa miljökvaliteter, gränsvärden etc. Generella föreskrifter

enligt 4 kap. synes alltså mycket väl kunna ge uttryck för MKN. Kommitténs

skrivningar talar vidare för att rättsligt bindande MKN - i betydelsen

direktverkande och sanktionerade - måste ha fått uttrycket av generella

föreskrifter. - En MKN kan alltså sägas vara en generell föreskrift utfärdad av

regeringen (eller myndighet regeringen bestämt) vars rättsföljd/bindande verkan

får antas framgå av föreskriftens i fråga utformning. Det kan ur denna synvinkel

diskuteras om reglerna skall ha ett eget kapitel. Istället bör 3 och 4 kapitlet

utformas så att reglerna om MKN följer ur dessa. Vidare synes 8:3 vara en onödig

upprepning/utvidgning av det som redan står i 8:1 2 st. 8:2 2 st är enbart för-

virrande i den meningen att direkt effekt/sanktionsmöjligheter endast kan uppnås

genom att MKN ges formen av generell föreskrift enligt 4 kap. Regeln synes

onödig för att regeringen i sina anvisningar till tillämpande myndigheter skall

kunna klarlägga att angivna gränsvärden etc. inte bara är rådgivande utan

"tvingande" vid myndighetstillämpning - den rätten synes regeringen ha i vilket

fall, om inte annat så också det enligt 4 kap. Även de regler som intagits i 4

och 5 §§ synes vara av den karaktären, att de kan meddelas i samband med de

MKN/föreskrifter där de aktualiseras.

6.22 Chalmers tekniska högskola: Hittills i Sverige har vissa riktvärden i det

praktiska arbetet utgjort en form av normerande mål/gränser. Det är bra att

kvalitetsnormer nu föreslås. För att dessa skall få större betydelse än

hittillsvarande system måste de vara tydliga, kontrollerbara och bindande.

6.23 Forskningsrådsnämnden: Störst betydelse torde införandet av

miljökvalitetsnormer komma att få. Med tanke på den samlade miljöpåverkan som

idag tillmäts diffusa utsläpp är det nödvändigt att använda rättsliga styrmedel

som tar sin utgångspunkt i miljöbelastning, och inte i punktvisa begränsningar

av det slag, som hittills har präglat miljöskyddslagen. Det måste ses som ett

principiellt mycket viktigt steg i miljörättens utveckling i Sverige att

regeringen eller den myndighet regeringen sätter i sitt ställe ges möjlighet att

utfärda kvalitetsnormer som utgår från och som skyddar miljön.

Forskningsrådsnämnden vill i detta sammanhang framhålla betydelsen av att det

satsas på ökad forskning, vars resultat kan läggas till grund för

ställningstaganden i dessa hänseenden. Denna ståndpunkt är också relevant för

den av miljöskyddskommittén föreslagna förstärkningen av bestämmelserna om

miljökonsekvensbeskrivningar. De flesta verksamheter i samhället kan utformas på

olika sätt, som ger kvalitativt och kvantitativt olika effekter på naturresurser

och miljö. I strävandena efter att skapa en bra miljö och en god hushållning med

naturresurser är därför en bedömning av konsekvenserna av olika

handlingsalternativ ett viktigt instrument.

6.24 Naturvetenskapliga forskningsrådet: Instämmer i betänkandets formulering

att kvalitetsnormer måste bygga på ingående kunskaper, och att det för att skapa

sådana kunskaper krävs såväl grundläggande forskning som utredningar med direkt

praktisk tillämpning. Vikten av vetenskapligt välgrundade kvalitetsnormer kan

inte nog påpekas. Utredningen diskuterar på ett sakligt sätt problematiken med

användning av siffervärden för miljökvalitet (kapitel 7.5.4). Man kan säga att

utredningen själv oavsiktligt illustrerat denna problematik när man skriver

"Värdena kan reglera inom vilka gränser miljöparametern får variera, t.ex. att

pH-värdet i sjöar inte får understiga 6,0 ..." (s. 373). (Om just detta värde

fastställdes skulle ett stort antal naturligt sura sjöar i Sverige hamna under

tillåtet miljökvalitetsvärde avseende pH.) - - - När det gäller grundläggande

forskning är det viktigt att denna framgent, liksom nu, finansieras av olika

sektorsintressenter, och inte bara av grundforskningsråd. Detta kommer att vara

speciellt betydelsefullt i ett läge där kraven på preciserade kvalitetnormer

(dvs. utredningar med direkt praktisk tillämpning) ökar.

6.25 Sveriges lantbruksuniversitet: Miljökvalitetsnormer är nödvändiga men

förslaget skulle vinna på en beskrivning av när och i vilka situationer normerna

kan vara bindande. Lagen borde även kunna ange att tillståndsbeslut kan grundas

på en strängare bedömning än en antagen mijökvalitetsnorm. Det borde även

framhållas mer att naturhänsyn inte i första hand är en kostnad.

6.26 Länsstyrelsen i Stockholms län: Enligt 4 § 2 st. skall en åtgärdsplan, som

behövs som planeringsunderlag för att uppfylla miljökvalitetsnormer, upprättas

av Naturvårdsverket om flera län berörs. Länsstyrelsen anser att de berörda

länsstyrelserna i samråd skall lösa de angivna uppgifterna. Länsövergripande

samarbete förekomer sedan länge i betydande omfattning.

6.27 Länsstyrelsen i Uppsala län: I en situation där vi är på god väg att komma

tillrätta med punktutsläppen och uppmärksamheten alltmer riktas mot de diffusa

utsläppen, måste det vara riktigt att utgå från vad miljön och människorna tål.

Grundtanken bakom förslaget om miljökvalitetsnormer är därför riktig.

Länsstyrelsen bedömer att miljökvalitetsnormerna kan bli ett värdefullt

hjälpmedel i planeringen. Kommittén anför att den handel med

utsläppsrättigheter, som kan kombineras med miljökvalitetsnormer, inte är

förenlig med det svenska rättssystemets vidsträckta medborgarinflytande.

Länsstyrelsen delar denna uppfattning men vill peka på risken för en handel

"under bordet" med utsläppsrättigheter. Miljöarbetet inom länsstyrelserna har

under de senaste åren delvis ändrat karaktär. Den tidigare renodlade

individuella prövningen av miljöfarlig verksamhet har kompletterats med mer

övergripande miljöarbete. De regionala miljöanalyserna utgör ett exempel på

denna tyngdpunktsförskjutning. Mot denna bakgrund synes det välbetänkt att ge

länsstyrelserna uppdraget att ta fram underlag för och förslag till de

åtgärdsplaner som kan komma att krävas för att innehålla miljökvalitetsnormerna.

Detta principiella arbetssätt överensstämmer i väsentliga delar med vissa av

länsstyrelsernas uppgifter inom den fysiska planeringen, vilket är notabelt med

tanke på länsstyrelsernas allt mer uttalade sektorsövergripande ansvar.

6.28 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Införandet av miljökvalitetsnormer

tillstyrkes. Normen kan utgöra dels en stoppregel och dels underlag för en

åtgärdsplan. Normen blir i det senare fallet ett slags målsättningsvärde.

Kopplingen mellan ansvaret för strategier för miljön och miljöövervakning i

förhållande till åtgärdsplanerna behöver belysas ytterligare.

Miljökvalitetsnormerna får inte bli konserverande i förhållande till regionala

miljömål och åtgärdsprogram. Det är viktigt att grundläggande normer också kan

formuleras för den biologiska mångfalden. Frågan om "gröna miljökvalitetsnormer"

bör utredas ytterligare. Förslaget att Naturvårdsverket skall upprätta

åtgärdsplan då flera län berörs avstyrks. Detta bör åvila berörda län i

samverkan. - - - Detaljbestämmelser bör inte ingå i en balk av ramkaraktär.

Föreskrifter är lämpligare.

6.29 Länsstyrelsen i Östergötlands län: Redan nu förekommer ett omfattande

samarbete i regionala frågor mellan länsstyrelserna. Vid utarbetandet av en

sådan åtgärdsplan som avses i 8 kap. 4 § andra stycket i lagförslaget saknas det

enligt länsstyrelsens mening skäl att i normalfallet låta Naturvårdsverket

fastställa planen. I normalfallet torde det vara både effektivare och lämpligare

att låta de berörda länsstyrelserna fastställa planen. Däremot bör

Naturvårdsverket förbehållas rätten att fastställa åtgärdssplanen när denna får

anses vara av särskilt stor betydelse och av riksintresse. Bestämmelsen bör

ändras i enlighet härmed.

6.30 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Det är bra att miljökvalitetsnormer införs.

Lagförslaget bör dock utvecklas. Normernas rättsliga verkan måste klaras ut. Den

amerikanska luftvårdslagstiftningen innehåller sedan länge

luftkvalitetskriterier och bör studeras inför det fortsatta arbetet med svenska

normer. Miljökvalitet bör ses i vid bemärkelse och omfatta både halter eller

viss belastning av mätbara ämnen och andra uppföljningsbara företeelser av

betydelse för hälso- och miljöskyddet och naturmiljön. Begreppet

miljökvalitetsnorm bör vidare begränsas till att omfatta en viss miljökvalitet.

Skyddsavstånd för olika verksamheter bör också kunna föreskrivas (dock kanske

snarare i PBL), men de är inte miljökvalitet i ordets egentliga mening, utan

snarast en konsekvens av en eftersträvad miljökvalitet. Det bör av lagen framgå

hur snabbt en åtgärdsplan skall upprättas när en miljökvalitetsnorm överskrids.

Kraven på innehållet i en åtgärdsplan bör finnas i lagtexten. Åtgärdsplanerna

bör vidare ges rättslig verkan. Det finns annars en risk att planen inte får

tillräckligt styrande verkan. - - - Slutligen anser länsstyrelsen att hela 8

kap. har en så central betydelse i Miljöbalken, att det bör ingå i balkens

allmänna, inledande del.

6.31 Länsstyrelsen i Kalmar län: Miljökvalitetsnormer kommer att vara värdefulla

instrument för att uppställda miljömål skall uppnås. Vidare utredning bör ske

beträffande miljökvalitetsnormer inom naturvården. Det är viktigt att

grundläggande krav formuleras även för den biologiska mångfalden.

6.32 Länsstyrelsen i Gotlands län: Av balkförslaget kan inte utläsas om

miljökvalitetsnormer kan komma att variera mellan olika delar av landet. Vidare

saknas, såvitt länsstyrelsen kan finna, möjlighet att formulera motsvarande

grundläggande krav för att bevara den biologiska mångfalden. I 8 kap. 3 § anges

att miljökvalitetsnormer får avse kortaste avstånd mellan miljöfarlig verksamhet

och bostäder eller lokaler för undervisning eller barnomsorg, en avgränsning som

enligt länsstyrelsen är alltför snäv. (Vart tog t.ex. sjukhus och andra

vårdinrättningar vägen? I hälsoskyddslagen kan man återfinna uttrycket "där

människor vistas under en lägre tid av dygnet".) - - - Miljökvalitesnormen kan

komma att ge upphov till en helt ny företeelse i Sverige i form av handel med

utsläppsrätter. Länsstyrelsen anser också att frågan hur miljökvalitetsnormerna

skall tillämpas i förhållande till aktsamhetsreglerna och tillåtlighetsreglerna

vid tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet inte är tillräckligt belyst.

Även åtgärdsplanens status och rättsverkan förtjänar att belysas ytterligare.

Sammantaget anser länsstyrelsen att förslaget om miljökvalitetsnormer, utan att

länsstyrelsen på något sätt vill avstyrka att sådana införs, bör bli föremål för

ytterligare överväganden och förtydliganden. Länsstyrelsen vill också

ifrågasätta terminologin. Enligt länsstyrelsen bör begreppet norm förbehållas

bindande föreskrifter. Detta synes bäst överensstämma med regeringsformens

bestämmelser om normgivning. Inte bindande miljökvalitetsnormer bör i stället

betecknas miljökvalitetsmål eller något liknande.

6.33 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen anser att de föreslagna

miljökvalitetsnormerna kan bli ett värdefullt instrument för att vid planering,

prövning och tillsyn se till att uppställda miljömål, internationella

förpliktelser o.dyl. uppfylles. Det kommer att ställas stora krav på den

myndighet som får uppdraget att formulera normerna, så att de får en stringent

utformning och därmed blir tillräckligt vägledande i varierande

bedömningssituationer. - - - I 4 § föreslås att länsstyrelsen skall upprätta en

åtgärdsplan om det behövs för att miljökvalitetsnormer skall kunna uppfyllas

inom ett område som omfattar flera kommuner. Avser behovet av åtgärdsplan flera

län skall Naturvårdsverket upprätta planen. Vad avser det första fallet biträder

länsstyrelsen förslaget. En sådan uppgift ligger helt inom länsstyrelsens

samordnande planeringsroll inom länet. Även för det fall en åtgärdsplan skulle

omfatta mer än ett län bör ansvaret åvila berörda länsstyrelser i samarbete och

inte Naturvårdsverket. Länsstyrelserna har numera god erfarenhet av

länsövergripande samarbete i olika former och torde med sin kunskap om regionen

vara bäst ägnade att klara även en åtgärdsplan omfattande mer än ett län.

Naturvårdsverkets roll bör helt inriktas på att formulera miljökvalitetsnor-

merna, en nog så intrikat och krävande uppgift.

6.34 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Införandet av miljökvalitetsnormer tillstyrks

under förutsättning att de är klart definierade. Att föra in sådana normer

innebär ett stort och ansvarsfullt arbete under lång tid framöver. Det är därvid

viktigt att ambitionsnivån för normerna klarläggs på ett entydigt sätt. Kan

normerna samordnas med EG:s normer finns möjligheter till ett ökat globalt

miljöarbete. De svårigheter som hör samman med att den helt dominerande

belastningen kommer från utlandet bör tas upp närmare. Frågor rörande de

föreslagna åtgärdsplanerna bör klarläggas, bl.a. planernas rättslig status, hur

en central uppföljning skall göras och vad den får innefatta. För det fall att

en plan skulle behöva göras länsöverskridande, torde den mest ändamålsenliga

lösningen vara att berörda länsstyrelser upprättar planen i samråd.

Länsstyrelsen avstyrker således att Naturvårdsverket skall ha ansvaret i ett

sådant fall. Möjligen kan övervägas ett system där planerna skall fastställas av

Naturvårdsverket.

6.35 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen ställer sig positiv till att

begreppet miljökvalitetsnormer införs. Det är av stor vikt att arbetet med att

ta fram föreskrifter för kvalitetsnormer snarast påbörjas. - - - Länsstyrelsen

anser att miljökvalitetsnormer skall vara bindande för tillstånds- och

tillsynsmyndigheterna och att regeringen skall avgöra vilka områden som

miljökvalitetsnormerna skall omfatta. Miljökvalitetsnormerna skall enligt

miljöskyddskommitténs förslag i första hand läggas till grund för

samhälsplaneringen och omsättas i åtgärdsplaner. Endast i vissa fall får

regeringen föreskriva att de skall vara bindande. Denna konstruktion innebär att

normerna är att jämställa med riktlinjer, och de har då ingen styrande effekt

utöver de riktlinjer och mål som riksdagen lagt fast. Länsstyrelsen har att

verka för att fastställda nationella mål får genomslag i länet, och det är

tveksamt om miljökvalitetsnormer i den form som föreslås har något att tillföra

i detta sammanhang. När det gäller Hallands stora miljöfrågor - försurning av

mark och vatten och övergödning av havet - saknas idag tillräckligt effektiva

styrmedel för att inom överskådlig tid komma ned till acceptabla

belastningsnivåer. Vad länsstyrelsen efterlyser är ramar som de sammanlagda

utsläppen inom ett visst område måste underordnas. Sådana ramar har riksdagen

lagt fast för landet som helhet. Men Sverige är inte homogent. Det behövs

riktade insatser i områden där naturmiljön är akut hotad. Gröna

miljökvalitetsnormer: 3 § -Länsstyrelsen finner det olyckligt att utredningen

inte föreslagit införande av "gröna miljökvalitetsnormer". Det finns risk för

att naturvård och biologisk mångfald kan komma att åsidosättas vid planering,

prövning etc., om inte sådana normer redovisas i balken. Det är viktigt att

grundläggande krav formuleras även för naturvård och biologisk mångfald. Den

biologiska mångfaldens komponenter kan på skilda sätt mätas t.ex. med

indikatorarter som anger tillståndet hos vissa ekosystem eller tillstånd och

förändringar i miljön. Dessa bedömningar bör kunna ligga till grund för

upprättande av "gröna miljökvalitetsnormer". Länstyrelsen anser att dessa frågor

bör utredas. Åtgärdsplaner: 4 § - Det finns enligt länsstyrelsens mening en risk

att åtgärdsplanerna splittras upp på många kommuner. Vi föreslår följande

alternativa skrivning: Det ankommer på länsstyrelsen att upprätta åtgärdsplaner

som behövs för att miljökvalitetsnormerna skall kunna uppfyllas. Om ett mindre

område berörs kan uppgiften ankomma på en kommun. - - - Normer för tätortsluft:

5 § - I denna bestämmelse anges att halten i luften av kvävedioxid,

svaveldioxid, sot och bly skall mätas om det kan antas att bindande

miljökvalitetsnormer kan komma att överskridas. Bestämmelsen bör göras betydligt

mer generell så att den kan komma att omfatta även andra ämnen för vilka

kvalitetsnormer har angetts. Uppräkningen av ämnen för vilka bestämmelsen skall

gälla bör föras över till förordning eller föreskrift. - - -

Miljökvalitetsnormer för miljöfarlig verksamhet behandlas i 14 kap. 3 och 6 §§.

Länsstyrelsen finner inte någon väsentlig skillnad mellan dessa bestämmelser.

Innehållet i 3 och 6 §§ bör kunna koncentreras i en bestämmelse. Att två eller

flera industrier kan gå samman för att med gemensam reningsutrustning/åtgärd

nedbringa utsläpp till nivåer som med avseende på fastlagda kvalitetsnormer kan

accepteras är en tilltalande idé. Länsstyrelen hyser dock vissa farhågor att

tillståndsprövningen kan komma att kompliceras men ställer sig ändock bakom

kommitténs förslag.

6.36 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Miljökvalitetsnormer är en form av

föreskrifter för miljötillståndet. De skall fastställas på vetenskapliga grunder

och blir därmed heller inte direkt bindande utan riktar sig i första hand till

myndigheter och planerande organ. För tillämpningen av normen kan två

huvudsakliga situationer särskiljas. I det ena fallet uppfylls normen och den

fungerar som kompletterande aktsamhetsregel eller stoppregel vid prövning av

nytillkommande verksamhet. I det andra fallet, då normen överskrids, blir den

underlag för en åtgärdsplan som i sin tur kan anvisa omprövning och planering av

andra åtgärder, alltså mer av ett målsättningsvärde. Normer enligt EG-direktiv

kan dock bli direkt bindande. Inför användningen av miljökvalitetsnormer krävs,

enligt länsstyrelsens uppfattning, att deras utformning utvecklas och

förtydligas liksom vad de står för och vilken ambitionsnivå de representerar.

Vid rättsliga prövningar är det en avgörande skillnad mellan bindande och icke

bindande regler, men vad gäller de föreslagna miljökvalitetsnormerna tycks denna

gräns vara ganska flytande. Normer med olika innebörd och skärpa i olika

situationer kan skapa problem för tilltron och tillämpningen. Enligt

specialmotiveringen till 8 kap. 2 § får tillstånd till en nytillkommande

verksamhet inte lämnas om en miljökvalitetsnorm skulle överskridas. Det kan

tolkas som att det föreligger ett formellt hinder mot att ge tillstånd till en

ny verksamhet oavsett hur ringa utsläppsökningen skulle bli. Möjligheten för en

småföretagare att genom samverkan med någon annan verksamhet åstadkomma en

samlad utsläppsminskning blir sannolikt praktiskt svårgenomförbar. För att lösa

problemet med en liten tillkommande utsläppsökning på en plats där

miljökvalitetsnormen redan överskrids anges till och med att man kan bortse från

normen. Detta är frågor som enligt länsstyrelsen måste klarläggas. Vid

utformningen av miljökvalitetsnormer som grundas på en vetenskaplig bedömning av

risken för hälso- och miljöeffekter måste medräknas en säkerhetsfaktor. Beroende

på hur mycket av säkerhetsmarginalen som byggs in i själva normen och hur mycket

som läggs in vid tillämpningen, kan den i det ena extremfallet bli så

framåtsyftande och svåruppnåelig att dess reella betydelse blir liten, eller i

det andra så generös att drivkraften att nå längre tas bort. En god avvägning är

viktig. Balansen mellan kontinuitet och flexibilitet måste också belysas, dvs.

hur ofta är det lämpligt att normen revideras i och med att ny kunskap tas fram.

Det är också viktigt att uppmärksamma att normerna kan bli styrande för

inriktningen av kunskapsunderlag och miljöövervakning. Andra betydelsefulla

miljöproblem riskerar att komma i skymundan. De kan till och med ibland komma i

konflikt med normen. - - - Sammantaget anser länsstyrelsen att

miljökvalitetsnormer har sin plats i svensk miljölagstiftning men deras

tillämpning fordrar långsiktighet och helhetssyn. Systemet behöver utredas

ytterligare. En tydligare uppdelning behöver göras mellan normer som utgör

planerings- och beslutsunderlag på samma sätt som allmänna råd och sådana normer

som skall vara direkt och formellt bindande liksom exempelvis betämmelserna i en

detaljplan. För det senare fallet av föreskrifter blir det sannolikt nödvändigt

att även lagstifta om en dispensmöjlighet. Åtgärdsplanen som instrument för att

uppnå miljökvalitetsnormer måste även den granskas vidare. I förhållande till

den regionala miljöanalysen/miljöstrategin kan den uppfattas både som konkurrent

och komplement. En miljövårdsplan med formell status är viktig men begränsningen

av åtgärdsplanen till att utgå från miljökvalitetsnormer innebär återigen en

risk för alltför stor fokusering till vissa problem som lokalt/regionalt och

även globalt kanske inte är de långsiktigt mest betydelsefulla. - - -

Ansvarsfrågorna kring åtgärdsplanen är heller inte tydliga. Vem tar fram

underlaget för att bedöma behovet av en åtgärdsplan? Då området berör flera län

bör åtgärdsplanen, enligt länsstyrelsens mening, utarbetas av länsstyrelserna i

samverkan och inte av Naturvårdsverket såsom föreslagits. Kunskapsunderlaget

hämtas huvudsakligen från länen, åtgärdsförslagen likaså. Även kopplingen till

den regionala miljöstrategin och utvecklingen av Naturvårdsverkets mer allmänna

tillsynsroll talar för en sådan fördelning. - - - Bestämmelserna om

miljökvalitetsnormer och miljökonsekvensbeskrivningar skall enligt 2 kap. 1 §

tillämpas bland annat för skötsel av skogs- och jordbruksmark. Dagens

fiskemetoder kan ha en liknande påverkan på miljön och det finns goda skäl för

att låta bestämmelserna i 8 och 9 kap. i miljöbalken vara tillämpliga även på

fiske och fiskevård.

6.37 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Länsstyrelsen tillstyrker i allt väsentligt

principen med miljökvalitetsnormer. Det är angeläget att normerna ges en sådan

utformning att de inte verkar konserverande utan fortlöpande kan anpassas till

ny kunskap beträffande hälsa och miljö. Det som sägs i 3 § om skyddsavstånd till

bostäder samt lokaler för undervisning och barnomsorg borde också gälla för

lokaler för olika former av vård där människor varaktigt vistas. Åtgärdsplaner

enligt 4 § 2 st. som berör flera län bör upprättas av berörda län i samverkan

och ej av Naturvårdsverket.

6.38 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Möjligheterna att meddela föreskrifter och

att införa mijökvalitetsnormer kommer i hög grad att underlätta och

effektivisera miljöarbetet. Det är då viktigt att sådana föreskrifter och normer

är väl underbyggda och baseras på klara behov och vetenskapliga bakgrundsfakta.

En hittills ganska snårig, splittrad miljölagstiftning får inte ersättas av en

oöverskådlig snårskog av detaljföreskrifter och miljökvalitetsnormer. Enligt 8

kap. 4 § i förslaget till miljöbalk skall länsstyrelsen upprätta åtgärdsprogram

om det behövs för att miljökvalitetsnormer skall kunna uppfyllas. Engligt

förslaget skall ett sådant program upprättas av Naturvårdsverket om flera län

berörs. Länsstyrelserna har genom ett mångårigt miljöarbete god erfarenhet av

länsövergripande samarbete. - - - Enligt länsstyrelsens uppfattning är det

naturligt att länsövergripande miljöfrågor löses av berörda länsstyrelser i

samverkan. 8 kap. 4 § 2 st bör därför utgå ur förslaget. Naturvårdsverket bör ha

en övergripande roll i miljöarbetet och därvid stödja den regionala verksamheten

utan att behöva ta ansvaret för detaljfrågor.

6.39 Länsstyrelsen i Värmlands län: Miljökvalitetsnormer utgör tillsammans med

föreskriftsrätten välkomna tillskott till lagstiftningen. Det är dock angeläget

att införandet av miljökvalitetsnormer inte försvårar eller kommer i konflikt

med möjligheterna att lokalt eller regionalt besluta om mål angående

skyddsavstånd och dylikt till skydd för människors hälsa eller den yttre miljön.

Miljökvalitetsnormer saknas för biologisk mångfald, hotade arter och biotoper.

Det är viktigt att också "gröna" miljökvalitetsnormer utreds och infogas i

balken.

6.40 Länsstyrelsen i Örebro län: 8 kap. 1 § - Här bör tydliggöras att även

"gröna" kvalitetsnormer innefattas, genom att en ny punkt 4 införs, nämligen "4.

att säkra den biologiska mångfalden". Ett tillägg till bemyndigandet görs enligt

följande: "får regeringen ..... (miljökvalitetsnormer). I en sådan föreskrift

får föreskrivas inom vilken tid normen skall vara uppfylld." - - -

Miljökvalitetsnormerna bör naturligtvis inte konstrueras så att de verkar

konserverande i förhållande till andra regionala miljökvalitetsmål och

åtgärdsprogram. Länsstyrelsen förutsätter därför att regeringen kontinuerligt

har kännedom om de regionala miljömål som fastställts av länsstyrelserna, detta

sker lämpligen genom de regionala miljöanalyserna. 8 kap. 2 § - Av 1 § framgår

att miljökvalitetsnormer är krav, vilket medför att de bör betraktas som

bindande. Texten i 2 § bör därför kompletteras med "... eller det av andra skäl

är lämpligt för att skydda hälsa och miljö får föreskrivas att de skall vara

bindande." 8 kap. 4 § - Sista stycket bör ersättas av: "På samma sätt bör länen

samarbeta när åtgärdsplanen omfattar kommuner i mer än ett län." Skälet till

detta är att Naturvårdsverket inte besitter den detaljerade kunskap som behövs.

Länsstyrelsen vill uppmärksamma på att åtgärdsplaner kommer att utgöra en del av

länets miljöstrategi. I en ny 6 § skrivs att "Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer skall medge undantag från en miljökvalitetsnorm om någon av

nedanstående förhållanden hindrar att normen uppfylls:

1. de naturliga förutsättningarna på platsen

2. ingen finns som enligt balkens bestämmelser kan åläggas att vidta åtgärder

3. spridning av föroreningar från andra länder.

6.41 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Möjligheterna att med stöd av

miljökvalitetsnormer ange kvalitetskrav för luft, vatten och mark bör rätt

utnyttjade kunna bli ett användbart instrument i miljö- och planeringsarbetet. -

- - Länsstyrelserna har ansvaret för den regionala miljöövervakningen och är en

naturlig samordnare när miljökvalitetsnormer berör flera kommuner. Detsamma

gäller i de fall kvalitetsnormerna berör flera län. - - - Länsstyrelserna

samarbetar i många frågor bl.a. beträffande ärenden enligt miljöskyddslagen. Det

finns därför inga skäl att Statens Naturvårdsverk skall ha ansvar för att

upprätta åtgärdsplaner för miljökvalitetsnorm som berör flera län. Det bör åvila

länsstyrelserna att upprätta sådan gemensam plan byggd på från central nivå

givna generella normer. 4 § 2 st. bör ändras i detta avseende.

6.42 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Kommittén föreslår ett system med

miljökvalitetsnormer, som endast i vissa fall avses vara bindande. Det kan

starkt ifrågasättas om det är lämpligt för lagefterlevnaden att fastställda

normer omväxlande skall vara bindande eller vägledande. Benämningen normer bör

även av språkliga skäl reserveras för sådana kvalitetskrav i miljön som är

bindande. - - - Länsstyrelsen ser positivt på införandet av såväl bindande

miljökvalitetsnormer som andra kvalitetskrav för miljön som skall beaktas i

myndigheternas arbete. Länsstyrelsernas ansvar för att upprätta åtgärdsplaner

bör vidare utsträckas till att även gälla när en åtgärdsplan avser flera län.

Ett sådant arbete bör ske i samverkan mellan berörda länsstyrelser. - - -

Länsstyrelsen föreslår att vidare utredning sker rörande "gröna

miljökvalitetsnormer", som kommittén i nuläget valt att inte införa. Det är

viktigt att grundläggande krav formuleras även för den biologiska mångfalden.

6.43 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: 8 kap. 3 §: Utredningen anser det olämpligt

att idag införa "gröna miljökvalitetsnormer". Länsstyrelsen delar denna

bedömning, men anser att frågan måste utredas vidare. Det är viktigt att

miljökvalitetsnormer också kan formuleras för den biologiska mångfalden. En

sådan möjlighet bör ges i balken. - - - 8 kap. 4 §: Länsstyrelsen bör ges ett

ansvar att på regional nivå ha tillsynen av att miljökvalitetsnormerna uppfylls.

6.44 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Kommittén föreslår ett system med

miljökvalitetsnormer och generella föreskrifter. Miljökvalitetsnormer kan bli

ett bra stöd för länsstyrelsens arbete med bl.a. tillsyn. Det är emellertid

angeläget att normerna tillåts variera med avseende på miljöns känslighet. Det

är därför väsentligt att länsstyrelsen får ett avgörande inflytande när det

gäller utfärdande av miljökvalitetsnormer. Generella föreskrifter bör användas

med stor urskiljning och för speciella väldefinierade verksamhetsområden där

lokaliseringsfrågan har underordnad betydelse. Föreskrifter bör kunna utfärdas

på länsnivån för visst geografiskt område och framförallt ta sikte på att

anpassa belastningen till tåligheten i miljön. Utfärdande av föreskrifter bör

föregås av en miljökonsekvensbeskrivning där även resursanvändningen i

administration och handläggning vägs in. Rätt använda bör såväl

miljökvalitetsnormer som föreskrifter aktivt kunna bidra till en bättre

resursanvändning och därmed också en bättre miljövård.

6.45 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Miljökvalitetsnormer enligt kommitténs

förslag kommer i vissa fall att vara bindande och i andra fall att mera ha

karaktären av miljömål. Det borde eftersträvas att använda begreppet

"miljökvalitetsnorm" endast för bindande normer och ge de icke bindande en annan

beteckning, exempelvis miljömål, riktvärden för miljökvalitet eller dylikt. En

viss återhållsamhet är påkallad när det gäller införandet av bindande normer

eftersom de i många fall kan tvinga fram åtgärder som löser detaljproblem på ett

sätt som inte bidrar till goda helhetslösningar.

6.46 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Inför användningen av miljökvalitetsnormer

krävs en utveckling och ett förtydligande av deras utformning, vad de står för

och vilken ambitionsnivå de representerar. Miljökvalitetsnormer med olika skärpa

i olika situationer skadar tilltron och försvårar tillämpningen. Det är viktigt

att grundläggande krav också formuleras för den biologiska mångfalden. - - -

Åtgärdsplanens status i förhållande till den regionala miljöanalysen måste

utredas närmare. - - - Miljökvalitetsnormerna måste utformas så att de inte

verkar konserverande i förhållande till andra regionala miljökvalitetsmål och

åtgärdsprogram. - - - Att Naturvårdsverket skall ansvara för åtgärdsplanen då

områden berör flera län ifrågasätts. Samarbetet över länsgränserna, som redan

idag är betydande, kan utvecklas ytterligare. I egenskap av statlig myndighet

bör det ligga i berörda länsstyrelsers intresse och uppdrag att gemensamt

upprätta de åtgärdsplaner som behövs för att miljökvalitetsnormer över

länsgränserna skall kunna uppfyllas.

6.47 Svenska Kyrkans Centralstyrelse: Frågan om att i lagstiftningen ta in

miljökvalitetsnormer har diskuterats i många år. Glädjande är därför att

utredningen äntligen funnit tiden mogen att införa miljökvalitetsnormer i

miljöbalken. Jämfört med andra länder har Sverige i detta avseende legat efter.

Centralstyrelsen understöder detta starkt och ser som mycket positivt att miljö-

och hälsoskyddsnormerna sammanförs och tas in i miljöbalken.

6.48 Huddinge kommun: Införande av miljökvalitetsnormer ser vi som en viktig

utvidgning av miljölagstiftningen. Bindande och icke bindande normer föreslås.

Vi anser att bindande normer bör om möjligt utformas så att de inte sätts ur

spel pga. tekniska eller ekonomiska begränsningar. Miljöskyddskommittén

resonerar runt möjligheten att i framtiden införa utsläppsrätter i områden där

normerna är nära att överskridas. I detta fall är det viktigt att förslaget om

att bästa tillgängliga teknik inte sätts ur spel.

6.49 Österåkers kommun: Det finns idag ett stort antal riktlinjer, råd och

föreskrifter som tillämpas inom miljöområdet. Oftast är dessa ett gott stöd i

myndighetsutövningen men på grund av deras formella status är de blott en

vägledning och kan ofta förbigås eller kritiseras. I utredningen föreslås att

miljökvalitetsnormer införs som kan vara gällande i hela landet eller anpassade

för en speciell region eller naturtyp. Detta vore välkommet ur den synpunkten

att tillsyns- och planeringsarbetet borde kunna underlättas och förbättras. - -

- Man måste dock vara medveten om att omfattningen av de normer som föreslås

medför att utarbetandet av dem kommer att ta mycket lång tid. Framför allt om

miljökvalitetsnormerna skall få den innebörd och omfattning som utredningen

förutsätter. En förutsättning för ett effektivt miljö- och hälsoskyddsarbete är

att dessa tas fram snarast. - - - Ett system med miljökvalitetsnormer måste

medge hänsynstaganden till regionala och lokala miljöförhållanden. Det

miljöarbete som bedrivs med höga ambitioner inom kommunerna får inte bromsas på

grund av att en nationell eller en EG-anpassad miljökvalitetsnorm är uppfylld.

En miljökvalitetsnorm får inte ses som ett minimikrav utan strävan måste hela

tiden vara att minimera störningar så långt som möjligt på det sätt som uttrycks

i nuvarande miljöskyddslag.

6.50 Uppsala kommun: Kommunen finner att förslaget om miljökvalitetsnormer på

det stora hela är bra och tillstyrker därför att detta - med några ändringar -

görs till lag. Lagtexten är dock enligt kommunen inte helt tydlig vad gäller

relationen mellan miljökvalitetsnormer och individuella tillståndsprövningar. Av

lagförslagets 14 kap. 2 § framgår att det i vissa fall kan godtas att den som

utövar miljöfarlig verksamhet inte lever upp till normens krav. Däremot framgår

det inte tydligt om man i ett tillståndsbeslut kan ställa strängare krav än vad

normen anger. Det måste man enligt kommunen rimligen kunna göra, om den nya

regleringen skall ha någon verkan. Detta framgår även av specialmotiveringen

till 8 kap. 2 §. Kommunen anser det vidare vara viktigt att få klarhet i vilka

miljökvalitetsnormer som skall vara bindande och vilka som endast skall ses som

målsättningar. Enligt miljöskyddslagen är det den egna verksamhetens störning

som skall vara en väsentlig betydelse för att stoppregeln skall träda in. Om

motsvarande tolkning görs av miljöbalksförslagets stoppregel blir det oklart hur

denna nivå förhåller sig till en miljökvalitetsnorm. Här krävs sålunda ett

klargörande av om det är de sammanlagda miljöeffekterna i omgivningen som avses.

6.51 Eskilstuna kommun: 8 kap. innehåller en hel del oklarheter bl.a. rörande

vilka normer som är rättsligt bindande och vilka som bara är riktlinjer. Detta

förhållande bör självklart klarläggas. Rimliga rättsverkansregler kopplade till

miljökvalitetsnormerna saknas och bör tillföras MB. Miljökvalitetsnormer

uttryckta som statiska skyddsavstånd skapar inga långsiktigt hållbara lösningar

i den fysiska planeringen. Verksamheterna bör i stället förändras så att

avståndet kan minska. Miljökvalitetsnormer bör utformas som miniminivåer där den

statliga nivån är den absolut lägsta tillåtna. Kommunerna bör ges möjlighet till

att skärpa normerna med hänsyn till lokala förhållanden. Dessa skall efter

beslut i kommunfullmäktige vara bindande. Hela 8 kap. bör lämpligen föras till 3

kap. eller placeras i direkt anslutning till detta.

6.52 Katrineholms kommun: Införandet av miljökvalitetsnormer kan bli den länk

mellan riksdagens miljömål och de konkreta genomföranderegler som saknas idag.

Detta kräver dock att man bättre preciserar vad som avses med kvalitetsnormer.

Särskilt viktigt är att rättsverkningarna av sådana i olika hänseenden regleras

tydligare.

6.53 Norrköpings kommun: Införandet av miljökvalitetsnormer (MKN) ser kommunen

som positivt. MKN kan, genom att utgå från vad naturen tål, ge en bra ledning

för bedömningar av utsläppens miljöeffekter. Samtidigt medför denna ambition,

att fastställa den gräns där olika ämnen påverkar naturen negativt, stora

svårigheter. På grund av svårigheter att påvisa effekterna samt visa vilken

förorening som har gett effekten kommer det att vara svårt att vetenskapligt

bevisa var gränsen går. Därmed kommer det troligen bli svårt och ta lång tid att

få fram normer. Trots det anser kommunen att det enda riktiga angreppssättet är

att sätta miljökvalitetsnormen utifrån vad naturen tål och i ett nästa steg

avgöra hur införandet av normen skall gå till för att den skall vara praktiskt

möjlig att uppnå. Kommunen anser däremot att förslaget blir mycket förvirrande

då man föreslår att vissa normer skall vara rättsligt bindande medan vissa skall

ses som rekommendationer (mål). Detta kan ge upphov till många missförstånd och

oklarheter, framförallt vid tillsyn av befintlig verksamhet. Ett sätt att lösa

detta är att ge de olika typerna av värden olika benämningar. Om man vill att

införandet av MKN skall ge miljöarbetet en ordentlig knuff framåt skall normerna

göras bindande. - - - I förslaget sägs att länsstyrelsen skall utarbeta

åtgärdsplaner för områden där det behövs för att MKN skall uppfyllas. Lagtexen

bör utformas så att även kommuner enskilt eller i samverkan med varandra kan

utforma åtgärdsplaner. Det bör i en åtgärdsplan dessutom vara möjligt att på

grund av en känslig recipient skärpa miljökvalitetsnormen.

6.54 Mjölby kommun: Det föreslås införande av miljökvalitetsnormer i

miljöbalken. Det har också införts en möjlighet att meddela beslut om

tillfälliga bilförbud om halterna av luftföroreningar inom vissa områden är så

höga att de innebär akuta hälsorisker. Denna lagstiftning bör införlivas med

bestämmelserna i miljöbalken. Föreskrifter om t.ex. bilförbud bör utarbetas med

stöd i balken och kommunerna bemyndigas att fatta dylika beslut.

Miljökvalitetsnormer grundade på bestämmelser i miljöbalken bör vara tillämpliga

inom hela balkens tillämpningsområde. Miljökvalitetsnormer bör grundas på

kunskaper om vad människan eller naturen anses kunna utsättas för utan risk för

störningar. Stadskansliet delar utredningens uppfattning att det bör finnas goda

möjligheter att lägga miljökvalitetsnormer till grund för att komma till rätta

med lokala och regionala föroreningsproblem. Miljökvalitetsnormerna bör vara

desamma för sävål nya verksamheter som för gamla. Däremot kan ju självfallet

möjligheterna att uppfylla normerna variera. Miljökvalitetsnormer måste dock

vara konkret mätbara och därför torde formen av haltvärden som inte bör få

överskridas vara den förnuftigaste utgångspunkten. Miljökvalitetsnormerna bör

utformas med hänsyn till genomförandereglerna i EG:s miljödirektiv. För de

områden i landet där normerna överskrids skall ansvariga myndigheter tillse att

åtgärdsplaner tas fram för att normerna på sikt skall kunna uppfyllas.

Utgångspunkten med åtgärdsplanerna bör vara att man inom området i fråga skall

uppnå så samlade lösningar på miljöproblemen som möjligt. Förslaget om att

kommunala detaljplaner bör kunna överprövas av länsstyrelserna om planerna

skulle strida mot kvalitetsnormer i miljöbalken avstyrks. En sådan prövning bör

kunna ske inom ramen för överklagandebestämmelserna i administrativ ordning

eller i domstol.

6.55 Kalmar kommun: Åtskillnad bör göras mellan bindande och icke-bindande

regler om miljökvalitet. De förra kan betecknas "miljökvalitetsnormer" och de

senare "riktlinjer för miljökvalitet" med "miljökvalitetskriterier" som ett

samlande begrepp. Kommunen bör få möjlighet att införa lokala bestämmelser för

hushållning av vissa naturresurser. Utgångspunkten för miljökvalitetskriterier

bör i första hand vara de förutsättningar som naturen ger, inte vad den tål. Vi

vill dock betona att kvalitetskriterier baserade på vetenskaplig grund utifrån

vad naturen och människan kan tolerera åtminstone i vissa fall kan uppfattas som

orealistiska och därmed på sikt medföra att tilltron och respekten för

bestämmelserna urholkas. Kvalitetskriterier måste vara användbara i ett

praktiskt perspektiv för att få behövlig status. Vi föreslår att föreskrifter om

kvalitetskriterier kan utformas som en tidssatt, successiv skärpning, där det

slutliga målet är att uppnå gränsen för de förutsättningar som naturen ger.

Begreppet "norm" bör reserveras för de kvalitetsvärden som är bindande och inte

får överskridas. På motsvarande sätt kan icke-bindande gränser för miljökvalitet

betecknas "riktlinjer" eller liknande. Som samlingsuttryck för båda dessa typer

föreslår vi att uttrycket "miljökvalitetskriterier" används. - - -

Ansvarsförhållandena när miljökvalitetskriterierna överskrids är mycket oklara.

Exempelvis måste 8 kap. 4 § MB kompletteras med vem som har ansvar att uppfylla

miljökvalitetskriterier inom ett område som enbart berör en kommun. Vidare bör

det förtydligas att länsstyrelsens åtgärdsplan i det fall den omfattar flera

kommuner skall upprättas i samråd med de berörda kommunerna. Avslutningsvis

anser vi att de miljökvalitetskriterier som kommer att föreskrivas i likhet med

EG-direktiven inom miljöområdet bör ses som minimikrav. Det bör vara möjligt för

kommunerna att skärpa, men inte lindra, kraven utifrån lokala förhållanden.

Dessutom bör påföljden när en föreskriven miljökvalitet överskrids klargöras.

Denna är så vitt vi kunnat finna inte närmare behandlad i MB annat än att

regeringen enligt 9 kap. 7 § MB kan besluta om redovisningsskyldighet för

kommuner. Utredningen förordar kvalitetsbegrepp som enbart relateras till

störningståligheten och där tekniska och ekonomiska avvägningar ges litet

utrymme. Motivet anges vara att endast sådana miljökvalitetsgränser kan bli

trovärdiga. Det finns emellertid en klar risk att sådana kvalitetsgränser kommer

att uppfattas som orealistiska och mycket svåra att omsätta i operativa

åtgärdsprogram och liknande. - - - Vi anser att man bör skilja på bindande och

icke-bindande gränser för acceptabel miljökvalitet. Principiellt bör de

icke-bindande riktlinjerna ange den nivå som inte ger upphov till irreparabla

skador på natur eller människa. Det innebär att värdena måste baseras på de

förutsättningar som naturen ger, dvs samma utgångspunkt som anges i utredningen.

De bindande normerna bör däremot ges formen av gränsvärden, dvs uttrycka vilka

nivåer som inte får överskridas respektive underskridas beroende på vilken

parameter som avses. Följaktligen kommer de bindande normerna att till viss del

bli beroende av miljöpolitiska värderingar. Luftkvalitet är ett bra exempel på

område som skulle kunna omfattas av bindande kvalitetsvärden. - - - De bindande

normerna bör därtill kunna anges i en trappstegsskala, där kvalitetsvärdet

successivt skärps med en viss periodicitet. Utredningens övervägande att

miljökvalitetsgränser i första hand bör införas där den acceptabla nivån

väsentligt överskrids talar för en typ av successivt skärpta normer och

riktlinjer. Mycket talar också enligt vår uppfattning för att en bestämmelse om

en viss miljökvalitet för en bestämd parameter borde kunna innehålla både

bindande normer och icke-bindande riktlinjer.- - - För vatten och mark bör både

bindande normer och icke-bindande riktlinjer användas anpassade till situationen

regionalt och lokalt. - - - Vad gäller luftkvalitet kan bindande normer utfärdas

för landet som helhet vad gäller värden som relateras till hälsoeffekter. - - -

Benämningen "läggas till grund för planering" i 2 § är onödigt vag. Om avsikten

är att planeringen skall syfta till att uppfylla uppsatta

miljökvalitetskriterier bör detta klart framgå av texten, till exempel. - - -

Föreslagen formulering av andra strecksatsen i 3 § kan tolkas som att enbart

organismer som förekommer under markytan kan beaktas. Vi föreslår att texten

ändras så att bestämmelsen bättre täcker in de åsyftade indikator- och

signalartsbegreppen. - - - Genom att föra in "sammansättning av organismer" blir

bestämmelsen även mer i linje med resultaten av senare års naturvårdsforskning,

där grupper av arter visat sig ge bättre svar på miljötillståndet än enstaka

arter. Den specialreglering som tas upp i 5 § är en följd av anpassningen till

EG-direktivet om luftkvalitet. Bestämmelsen ryms helt och fullt inom

bemyndigandet i kapitlets 1 § 2 p. Den borde därför kunna lyftas ut ur MB och i

stället behandlas i en separat föreskrift där även mätmetodik och liknande

frågor regleras.

6.56 Gotlands kommun: Ett genomslag för principen "vad naturen tål" i

lagstiftningen är värdefullt. I resonemanget kring miljökvalitetsnormerna

förefaller dock kommittén i huvudsak utgått från storstadsförhållanden.

Miljökvalitetsnormerna måste i alla avseenden vara lokalt anpassade. Bindande

miljökvalitetsnormer kan inte accepteras. - - - En enda faktor kan inte tillåtas

få styra samhällsplaneringen. Kommunens erfarenhet är att det finns mycket stora

svårigheter att fastställa relevanta gränser för både väg- och flygtrafikbuller.

I miljöarbetet har kommunerna en nyckelroll. En stor del av arbetet för en

uthållig utveckling ligger på den lokala nivån. Att genom centrala dekret tala

om vad som är rätt och fel är dessvärre ett effektivt sätt att förlora känslan

av ansvar och delaktighet. Om tekniken med bindande normer skulle väljas, måste

det i miljöbalken framgå att normerna skall avse miljökvaliteter inom större

områden och inte inom detaljplaner etc. Möjligheterna att övervaka och beakta

miljökvalitetsnormerna kan ifrågasättas, därför bör normerna endast avse större

områden (kommuner).

6.57 Karlskrona kommun: Kommunerna bör ges befogenheter att besluta om skärpta

miljökvalitetsnormer för hela eller för del av kommunen. I framtiden kan det bli

ett viktigt konkurrensmedel för en kommun att visa ambitioner på miljöområdet.

Regeringen eller central myndighet bör vara restriktiv vid utfärdande av normer

för avstånd mellan miljöstörande anläggningar och annan verksamhet. Generella

avståndsnormer är svåra att tillämpa, låser planering och ger inte incitament

till teknisk utveckling vid de miljöstörande anläggningarna. - - - "Allmänna

råd" har en tendens att bli "regler" och bör ersättas av en samling "möjliga

lösningar" bland vilka den lokalt mest lämpliga kan väljas.

6.58 Landskrona kommun: Kommittén har i grunden missuppfattat användningen av

miljökvalitetsnormer och föreslår en metod för tillämpning av dessa som inte

kommer att leda till den skärpning av miljökraven som avsikten är. Förslaget

innehåller vissa viktiga bestämmelser som medför en försvagning av miljökraven.

6.59 Halmstads kommun: Kommunen instämmer helt med utredningens konstaterande

att det inte är kostnadseffektivt att driva reningskrav hur långt som helst. - -

- Miljökvalitetsnormer måste utformas så att de inte är lika beroende av främst

ekonomiska förutsättningar som dagens rikt- och gränsvärden. Dagens rikt- och

gränsvärden är, anser kommunen, i stor utsträckning att betrakta som ekonomiska

värden. Enligt skrivningen i 8:2 skall endast sådana miljökvalitetsnormer som är

meddelade på grund av internationella förpliktelser och när det finns särskilda

skäl vara bindande. Skall man kunna komma bort från den kortsiktiga ekonomiska

styrningen bör det snarare vara så att miljökvalitetsnormer skall vara bindande

om inte särskilda skäl föreligger. - - - I § 8:3 specificeras vad miljönorm får

avse. De tre första punkterna är olika kvaliteter för vad som kan accepteras. I

den fjärde punkten anges minsta acceptabla avstånd mellan miljöfarlig verksamhet

och bostäder, skolor eller barnomsorg. Kommunen förstår inte vinsten med en

avståndsnorm. Om kvalitetsnormen uppfylls föreligger ju inte risk för

oacceptabel miljöstörning eller risk för människors hälsa. Avståndsnormen kommer

att sättas i förhållande till den då kända tekniken. Risken är, som kommunen ser

det, snarast att normen kan konservera denna teknik. I 8:4 sägs att om det

behövs för att miljökvalitetsnormer skall kunna uppfyllas i ett område som

omfattar flera kommuner, skall länsstyrelsen upprätta en åtgärdsplan som

underlag för myndigheternas och kommunernas planering. Kommunen kan inte se

fördelen med att länsstyrelsen alltid, när en norm omfattar flera kommuner,

skall upprätta åtgärdsplan. Med den utökade möjlighet till samarbete mellan

kommuner som sannolikt kommer att bli möjlig anser kommunen att kommunerna i

samråd i första hand måste få möjlighet att ta fram sådan åtgärdsplan. Om

länsstyrelsen alltid skall ta fram åtgärdsplanen är risken att kommunernas

påverkansmöjlighet åsidosätts allt för mycket. Om det antas att bindande normer

för kvävedioxid, svaveldioxid, sot eller bly kan komma att överskridas är

kommunen enligt 8:5 skyldig att mäta. Belastningen av främst kvävedioxid och

svaveldioxid beror till 80-90% på importerade föroreningar. Kommunen har mycket

stora svårigheter att påverka denna del av belastningen. Av den inhemska delen,

främst vad avser kvävedioxid, kommer en stor del från trafikarbete. I detta

avseende kommer kommunens möjlighet att påverka större trafikleder att bli

mycket liten eftersom endast regeringen föreslås få möjlighet att avgöra

tillåtligheten, vetorätten tas bort och Naturvårdsverket föreslås bli

tillsynsmyndighet för stora trafikanläggningar. Kommunen anser att det är

oacceptabelt att utifrån dessa förutsättningar ställa krav på att kommunerna

skall göra mätningar om det även innefattar bekosta mätningar.

6.60 Göteborgs kommun: Miljökvalitetsnormer behövs och kommittén argumenterar

övertygande för att ett införande skulle kunna medföra vinster, inte minst som

ett sätt att bringa reda i den vildvuxna flora av riktvärden, målvärden,

gränsvärden m.m. som utfärdas av olika myndigheter på olika nivåer och olika

författningar. - - - I realiteten är dock generella miljökvalitetsnormer

förknippade med betydande praktiska problem p.g.a. varierande lokala

förutsättningar, ekonomiska och tekniska begränsningar, importerad

miljöbelastning och otillräcklig kunskap och skilda meningar om vad miljö och

hälsa tål. Miljökvalitetsnormer bör enligt vår mening inte uttryckas i avstånd

utan enbart i kvalitet. Avstånd för att klara miljön har varit en av orsakerna

till utbredningen av tätorterna och därmed orsakat ett ökat trafikarbete.

Sambandet mellan tätheten i tätorten och trafikarbete är belagt såväl

internationellt som nationellt. Dessutom hämmar avståndsnormer en önskvärd

utveckling mot alternativ teknik och förändrade beteenden. För att

miljökvalitetsnormer skall kunna flytta fram miljöpositionerna krävs mer

bindande och sanktionerbara föreskrifter än vad kommittén föreslår. Som

förslaget nu är utformat riskerar användandet av normerna att, i lika hög grad

som fallet är med dagens rikt- och gränsvärden, bero av ekonomiska och tekniska

möjligheter. Enligt förslaget till lagtext skall miljökvalitetsnormer av

myndigheter och kommuner läggas till grund för planering, meddelande av

föreskrifter, prövning av tillståndsärenden och tillsyn. I balken föreskrivs

vidare (8 kap. 4 §) att om det behövs för att miljökvalitetsnormer skall kunna

uppfyllas inom ett område som omfattar flera kommuner, skall länsstyrelsen

upprätta en åtgärdsplan som underlag för myndigheternas och kommunernas

planering. Avser behovet flera län upprättas planen av naturvårdsverket.

Lagtexten i balken bör utformas så att även berörda kommuner ges möjlighet att i

samverkan upprätta sådana gemensamma åtgärdsprogram.

6.61 Marks kommun: Liksom i fråga om generella föreskrifter är balkens reella

substans till stor del beroende av att normer tas fram. Detta kan vara svårt. I

kombination med stoppregeln skulle det bli mycket svårt att införa

miljökvalitetsnormer p.g.a. stoppregelns drastiska krav. Kombinationen av

bindande och inte bindande normer är inte heller tillräckligt tydligt beskriven

i balkförslaget. Om förtydliganden görs finns det inte anledning att invända mot

införande.

6.62 Trollhättans kommun: En tydligare åtskillnad mellan rättsbindande normer

och inriktningsmål bör göras.

6.63 Karlstads kommun: Kommittén föreslår införandet av två olika slags

miljökvalitetsnormer: bindande respektive icke bindande normer. Karlstads kommun

tillstyrker detta förslag.

6.64 Örebro kommun: Miljökvalitetsnormer kopplade till s.k. stoppregler är bra.

Dessa bör vara sanktionsbundna till någon ansvarig. I annat fall blir det en

"papperstiger". - - - 8 kap. 2 § - I motsats till kommittén anser kommunen att

miljökvalitetsnormer för råvatten bör kunna införas. - - - 8 kap. 4 § - gäller

frågan om länsstyrelsens roll vad gäller miljökvalitetsnormer för flera

kommuner. Länsstyrelsen måste ha några slags sanktionsmöjligheter mot kommuner

och andra myndigheter som trilskas.

6.65 Köpings kommun: Icke bindande miljökvalitetsnormer bör kunna ställas upp av

kommunen och ligga till grund för föreskrifter och tillsynsverksamhet. Krav

utöver allmänna aktsamhetsregler bör då kunna ställas. - - - 8 kap. 4 § Det är

viktigt att åtgärdsplaner som berör flera kommuner görs i nära samråd med

berörda kommuner. Det bör också finnas utrymme för att åtgärdsplaner tas fram av

berörda kommuner gemensamt.

6.66 Västerås kommun: För att miljökvalitetsnormer skall kunna flytta fram

miljöpositionerna krävs mer bindande och sanktionsbara föreskrifter än vad

kommittén föreslår. - - - Som förslaget nu är utformat riskerar användandet av

normerna att, i lika hög grad som fallet är med dagens rikt- och gränsvärden,

bero på ekonomiska och tekniska möjligheter. - - - De generella normerna är

nödvändiga men inte tillräckliga. För att kunna avgöra en verksamhets

tillåtlighet på en viss plats, eller fungera som underlag för planering och

resurshushållning behövs det också lokala kvalitetsnormer som är anpassade till

den lokala miljöns förutsättningar. Det är därför också nödvändigt att

kommunerna med kunskap om de lokala naturförutsättningarna, problemen och

behoven samt med det fysiska planeringsansvaret får större ansvar och resurser

för utformningen och tillämpningen av miljökvalitetsnormerna och framför allt

beträffande upprättandet av åtgärdssplaner. Huvudansvaret för dessa bör ligga

hos kommunerna, även när det gäller åtgärdsplaner för större områden där

interkommunalt samarbete erfordras. Länsstyrelsens roll och ansvar bör i dessa

fall främst vara av samordnande karaktär. - - - Viktigt att uppmärksamma är även

att miljökvalitetsnormer inte enbart bör bestämmas av graden av belastningar

utan även av miljöns innehåll av önskvärda egenskaper och funktioner samt av

dess motståndskraft och stabilitet. - - - Det finns en uppenbar risk att

avståndsnormer hämmar en önskvärd utveckling mot alternativ teknik och

förändrade beteenden.

6.67 Heby kommun: Begreppet "norm" bör inte användas för icke bindande regler.

För sådana bör uttrycket rekommendationer e.d. användas. Vad balken behöver

reglera är väl bindande föreskrifter beträffande miljökvalitén. Rekommendationer

borde centrala ämbetsverk kunna utfärda utan någon särskild reglering i

miljöbalken. Den sammanblandning som finns i åttonde kapitlet i utredningens

lagförslag av icke-bindande regler och föreskrifter angående miljökvalitén är

synnerligen olycklig och olämplig. - - - En fråga som inte närmare klarläggs i

utredningen är hur ett system med miljökvalitetsnormer skall kunna genomföras.

Visserligen diskuteras behovet av åtgärdsplaner men den viktiga frågan om

uppmätning och löpande kontroll av den rådande situationen behandlas knappast.

Om inte ordentliga data finns om den rådande miljösituationen så blir det svårt

att bedöma ett företags tillåtlighet. Vilket ansvar skall lokala respektive

regionala tillsynsorgan ha för den löpande kontrollen av rådande miljösituation?

Denna fråga behöver en ordentlig reglering i miljöbalken.

6.68 Borlänge kommun: I 7 kap. tas ett nytt begrepp upp, nämligen

miljökvalitetsnormer. Detta är positivt och kommer säkert att föra miljöarbetet

framåt. I förslaget noteras att normerna kan göras både bindande och icke

bindande. Skall miljökvalitetsnormerna betyda något bör det klart framgå att de

skall göras bindande och dessutom baseras på vad naturen tål utan några

ekonomiska hänsyn. I de föreskrifter, som kommer att utarbetas runt

miljökvalitetsnormerna bör dessutom anges på vilken tidrymd normen bör vara

uppnådd. På detta sätt kan vi verksamt arbeta bort miljöproblem och anpassa

mänskliga aktiviteter till vad naturen långsiktigt tål.

6.69 Gävle kommun: Normer för miljökvalitet behövs för dagens miljöarbete. - - -

Normerna måste dock vara bindande och utformade som föreskrifter med

straffsanktioner. En skärpning av kommitténs förslag är önskvärt/nödvändigt. - -

- Ett system med miljökvalitetsnormer måste medge hänsynstagande till regionala

och lokala miljömål som utarbetats utifrån faktiska lokala miljöförhållanden. -

- - Miljökvalitetsnormer bör dock vara miniminivåer för miljöarbetet, annars

finns det stor risk att miljöarbetet ute i kommunerna hämmas. 8 kap. 4 § -

Upprättande av åtgärdsplaner för ett visst område som omfattar fler kommuner,

måste för att undvika konflikter och underlätta miljöarbetet med kommunala

miljömål och andra för kommunen viktiga planeringsmål, ske i samverkan med de

berörda kommunerna. Detta måste regleras i lagtexten.

6.70 Hudiksvalls kommun: Normer för miljökvalitet behövs för dagens miljöarbete.

Miljökvalitetsnormer måste dock vara bindande och sanktionerbara föreskrifter.

Där måste man gå längre än vad kommittén föreslår. - - - Ett system med

miljökvalitetsnormer måste medge hänsynstagande till regionala och lokala

miljömål som utarbetats utifrån faktiska lokala miljöförhållanden. - - -

Miljökvalitetsnormer bör dock var miniminivåer för miljöarbetet, annars finns

det stor risk att miljöarbetet ute i kommunerna hämmas. 8 kap. 4 § vid

genomförande av miljökvalitetsnormer är det angeläget, för att undvika

konflikter och underlätta miljöarbetet med kommunala miljömål och andra för

kommunen viktiga planeringsmål, att upprättande av åtgärdsplaner för ett visst

område som omfattar flera kommuner kan ske i samverkan med den/de berörda

kommunen/kommunerna. - - - I lagtexten i balken sägs att länsstyrelsen skall

upprätta sådana åtgärdsplaner. Lagtexten bör utformas så att även berörda

kommuner ges möjlighet att i samverkan upprätta sådana gemensamma

åtgärdsprogram.

6.71 Sundsvalls kommun: Införandet av miljökvalitetsnormer välkomnas.

Tillsammans med miljökonsekvensbeskrivningar blir detta ett bra sätt att öka

miljöhänsyn i samband med exploatering av mark- och naturresurser. Åtskillnad

bör göras mellan rättsligt bindande och icke bindande miljökvalitetsnormer. - -

- Enligt 8 kap. 3 § får miljökvalitetsnormer avse bl.a. kortaste avstånd mellan

miljöfarlig verksamhet och bostäder eller lokaler för undervisning eller

barnomsorg. Med ett långt skyddsavstånd kan incitamentet för att minska

utsläppen av hälso- och miljöfarliga utsläpp och störningar försvagas. Det bör

framgå i balken att denna typ av normer är minimikrav. Tillsynsmyndigheten bör

ha möjlighet att skärpa kraven i enskilda fall.

6.72 Timrå kommun: Miljökvalitetsnormer är ett nytt begrepp som införs i lagen

och vid en första studie verkar kunna underlätta miljöarbetet. Det finns dock

många frågetecken. Har vi tillräcklig kunskap för att uttrycka vad människan och

naturen tål i konkreta värden? Skall normerna fastställas utifrån ett enbart

europeiskt perspektiv eller ett svenskt perspektiv? Hur kommer kommunernas

lokala miljömål stämma överens med generella landsomfattande nivåer? Kommittén

måste ytterligare studera denna fråga. Lagen bör ange minimikravnivåer.

Länsstyrelsen och kommunerna bör ges rätt att skärpa kraven i de situationer då

regionala och lokala förutsättningarna motiverar detta. - - - I enlighet med 4

kap. 6 § bör intas en paragraf som reglerar kommunens rätt att utfärda

miljökvalitetsnormer. - - - 8 kap. 3 §: Miljökvalitetsnormer behövs och innebär

viktiga vinster. Det är dock väsentligt att notera att generella

miljökvalitetsnormer är förknippade med betydande praktiska problem pga.

varierande lokala förutsättningar, ekonomiska och tekniska begränsningar och

skilda meningar om vad miljö och hälsa tål. - - - Det är tveksamt att införa

miljökvalitetsnormer som avser skyddsavstånd. Istället borde avståndsfrågorna

regleras individuellt. Risken är annars att effekten blir en hämmad

teknikutveckling.

6.73 Örnsköldsviks kommun: Det finns en principiell risk att införandet av

miljökvalitetsnormer kan komma att strida mot bästa-teknik-principen. Denna risk

bör pareras i lagtexten, exempelvis att det klart utsägs att kvalitetsnormerna

skall ses som nationens minimikravnivåer och att länsstyrelser och kommuner ges

rätt att skärpa kraven i de situationer lokala eller regionala omständigheter så

motiverar. En ny paragraf bör intas som ger kommunerna rätt att utfärda lokala

miljökvalitetsnormer i enlighet med 4 kapitlets föreskiftsrätt. - - - 8 kap. 3 §

- Det är tveksamt att införa miljökvalitetsnormer som avser skyddsavstånd.

Avstånd ökar trafikarbetet, att lösa miljöproblem med avstånd riskerar att hämma

teknikutvecklingen. Det är bättre att lösa skyddsavståndsfrågorna vid den

individuella prövningen. Då finns också en morot i systemet, ju renare teknik

desto kortare skyddsavstånd erfordras. Mycket talar för att avståndsfrågorna bör

regleras individuellt och inte via en kollektiv miljökvalitetsnorm.

6.74 Östersunds kommun: I 8 kap. 1 § görs uppräkningar över vad

miljökvalitetsnormer får handla om. Uppräkningen under 1 § bör kunna utgå. - - -

I 8 kap. 3 § sägs att en miljökvalitetsnorm får avse kortaste avstånd mellan

miljöfarlig verksamhet och bostäder eller lokaler för undervisning eller

barnomsorg. Avståndskriterier kan bl.a. hämma teknikutvecklingen vad avser

processer och rening. - - - Förslaget om "minsta avstånd" i 8 kap. 3 § bör utgå.

6.75 Skellefteå kommun: I specialmotiveringen till 8 kap. 2 § förs en diskussion

om bindande respektive icke bindande miljökvalitetsnormer, men var gränsen

däremellan bör gå är oklart. Bestämmelsen bör tydliggöra kriterier för detta och

normerna bör särskiljas genom olika beteckningar (t ex gräns- och riktvärden).

6.76 Umeå kommun: Det är bra att användningen av miljökvalitetsnormer till en

början inriktas på hälsoskyddet. Det är förenat med en hel del problem att i

lagstiftningen ange bindande kvalitetsnormer bland annat med tanke på

mätproblemen. Utformningen av sista strecksatsen i 8 kap. 3 § är inte bra. Den

innebär att metoden att lösa ett miljöproblem regleras i lagen. Strecksatsen kan

med fördel tas bort ur balken. 3 §: Vi saknar en typ av "riktlinjenormer" som

avser biologisk mångfald. Sådana gör det möjligt att konkret bryta ned det av

riksdagen fastlagda övergripande målet. Ett förslag till formulering av ett

sådant stycke i 3 § är: "lägsta acceptabla förekomst i naturmiljön av någon viss

art eller biotop". - - - 4 §: En åtgärdsplan för att uppfylla en

miljökvalitetsnorm skall givetvis upprättas i samråd med berörda kommuner. Om

åtgärden gäller enbart en kommun bör det ankomma på denna att upprätta

åtgärdsplanen, inte på länsstyrelsen.

6.77 Luleå kommun: Användningen av begreppet miljökvalitetsnorm är inte

konsekvent. Ibland avses planeringsunderlag, ibland gränsvärden som ej får

överskridas. De olika betydelserna av begreppet bör förtydligas i analogi med

hur begreppen gränsvärde/riktvärde används vid tillståndsprövning enligt

miljöskyddslagen. Länsstyrelsen, och i vissa fall Naturvårdsverket, skall enligt

förslaget upprätta åtgärdsprogram om flera kommuner eller län berörs av åtgärder

för att uppfylla en miljökvalitetsnorm. Självfallet bör också flera kommuner

gemensamt på eget initiativ kunna upprätta sådana åtgärdsprogram.

6.78 Piteå kommun: Utfärdande av miljökvalitetsnormer syftar till att

förverkliga balkens intentioner och kommer troligtvis också att ha en stor

betydelse t.ex. för att beakta miljöfrågorna i den kommunala fysiska

planeringen. - - - Vi ställer oss tveksamma till om det inom överskådlig tid går

att utarbeta miljökvalitetsnormer i den omfattning som är nödvändigt för att de

skall bli det instrument de är avsedda att vara. - - -Miljökvalitetsnormerna

skall enligt balken fylla flera funktioner. - - - För att normerna skall få den

genomslagskraft som avses måste begreppet förtydligas. Ett system med

miljökvalitetsnormer måste medge hänsynstagande till regionala och lokala

miljömål som utarbetats utifrån lokala miljöförhållanden. En risk finns annars

att det miljöarbete som bedrivs i kommunerna bromsas, med hänvisning till att en

miljökvalitetsnorm är uppfylld. - - - 8 kap. 4 § - Upprättande av åtgärdsplaner

för ett område som omfattar flera kommuner bör ske i samverkan med de berörda

kommunerna.

6.79 Stockholms läns Landsting: I de fall en åtgärdsplan erfordras för att

uppfylla en miljökvalitetsnorm som berör flera kommuner så bör en eventuell

regionplans (motsv.) förslag till lösningar beaktas. Samma förhållande gäller

även förslag till kommunala inskränkningar av strandskyddet.

6.80 Svenska Kommunförbundet: Förbundet anser sammanfattningsvis beträffande

miljökvalitetsnormer att endast regeringen och inte underlydande statliga verk

ges möjlighet att besluta om eventuella miljökvalitetsnormer, då det kommer att

vara fråga om bestämmelser med materiellt innehåll. Vidare anser förbundet att

miljökvalitetsnormer så långt möjligt bör utformas som "funktionskrav". - - - En

positiv effekt av ett eventuellt införande av miljökvalitetsnormer - under

förutsättning att normerna fastläggs endast av regeringen - skulle kunna bli att

den vildvuxna floran av riktvärden, målvärden, gränsvärden m.m. som hittills

utfärdats av olika myndigheter på skilda nivåer och i olika författningar skulle

gallras rejält. - - - Enligt Kommunförbundet bör lagtexten utformas så att även

berörda kommuner ges möjlighet att i samverkan upprätta sådana gemensamma

program. Förbundet anser dessutom att begreppet miljökvalitetsnormer måste

preciseras bättre. - - - Begreppet miljökvalitesnormer bör endast användas för

"bindande normer". För "icke bindande normer" bör en annan benämning väljas. - -

- Om en miljökvalitetsnorm är absolut utformad, t.ex. som en högsta acceptabel

bullernivå i ett bostadsområde på ett visst avstånd från en väg eller ett

bestämt avstånd mellan bebyggelse och en järnväg som krav vid transporter med

farligt gods, så utesluts möjligheter för kommunerna att göra bedömningar om

syftet med bestämmelsen kan nås genom andra åtgärder. Sådana typer av "absoluta"

normer minimerar utrymmet för lokala bedömningar till förfång för självstyret.

Kommuner som vill ställa högre krav eller göra en annan bedömning beträffande

riskerna i de redovisade exemplen skulle dessutom kunna hindras av "absoluta"

normer. Vid utformningen av exempelvis en väg eller en bostadsgata måste av-

vägningar göras mellan trafikmängder, hastigheter, avgasutsläpp, buller och

trafiksäkerhet. Absoluta normer för någon eller några av dessa faktorer kan leda

till feloptimeringar till förfång för miljön som helhet. Miljökvalitetsnormer

utformade som "funktionskrav" ger däremot större utrymme för lokala avvägningar

och är därmed att föredra utifrån ett kommunalt perspektiv.

6.81 Svenska naturskyddsföreningen: Välkomnar förslaget om att

miljökvalitetsnormer skall införas i lagstiftningen. Därmed läggs grunden för en

miljölagstiftning som utgår från tillståndet i miljön snarare än vad som är

tekniskt och ekonomiskt möjligt resp rimligt. Föreningen föreslår dock en

komplettering så att de föreslagna reglerna beträffande miljökvalitetsnormer,

förutom mark, vatten och luft, även skall avse biota. Detta för att möjliggöra

fastställandet av tillåten halt av t.ex. kvicksilver i olika fiskarter, cesium i

svamp liksom halter av icke naturliga eller svårnedbrytbara främmande ämnen i

andra arter. Vidare är föreningen kritisk till att kommittén inte vill att

inhemskt fastställda miljökvalitetsnormer alltid skall vara bindande. En

miljökvalitetsnorm måste vara bindande, att tala om någonting annat kan

betecknas som "contradiction in terms". - - - Föreningen anser att beteckningen

normer skall förbehållas sådana regler som ovillkorligen skall gälla och som har

rättsverkan, såsom gränsvärden och i vissa fall riktvärden. De skall även vara

straffsanktionerade vid överträdelse eller underlåtenhet som beror på medvetet

åsidosättande och/eller grov oaktsamhet. - - - De icke bindande föreskifterna

torde istället betraktas som miljökvalitetsmål och rekommendationer. Denna

uppdelning är i övrigt helt förenlig med de EG-direktiv som finns inom detta

område. Naturskyddsföreningen konstaterar att många miljöproblem och immisioner

inte kan regleras och kontrolleras på nationell nivå. Detta gäller framför allt

sådana utsläpp som sker utanför vårt lands gränser men som ändå påverkar vårt

territorium. Det är därför nödvändigt att internationella överenskommelser

beträffande miljökvalitetsnormer och gränsvärden i framtiden kommer att träffas.

- - - Föreningen anser att bindande föreskrifter skall utfärdas för varje

tillfälle där miljösituationen är eller i en nära framtid befaras bli

alarmerande. Till dessa föreskrifter skall även kopplas åtgärdsprogram för hur

situationen skall kunna lösas och kontrolleras. För andra situationer kan mycket

väl rekommendationer med därtill hörande riktvärden och åtgärdsförslag finnas. -

- - Vem som skall utfärda miljökvalitetsnormer måste framgå direkt av lagtexten

och inte anges i någon föreskrift.

6.82 Sveriges advokatsamfund: I detta kapitel föreslår utredningen införandet av

en möjlighet för regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att meddela

miljökvalitetsnormer för att "genomdriva" de allmänna "riktlinjer eller

principer" som riksdagen kan förväntas anta efter lagstiftningens införande. Det

förefaller samfundet som om denna möjlighet redan föreligger på grund av den

allmänna direktivrätt som föreligger från högre myndighetens sida till lägre.

Samfundet finner det samtidigt uteslutet att regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer skall kunna påtvinga företag, kommun eller enskild en

bestämmelse till undvikande av sådana immissioner som nämns i kapitlet, om

vederbörande anser att bestämmelsen är oriktig eller tekniskt felaktig e d. Även

i detta fall skall möjlighet finnas för endera parten att hänskjuta frågans

avgörande till den av samfundet förutsatta miljödomstolen. Man kan inte komma

ifrån att införandet av miljökvalitetsnormer kan komma i konflikt med principen

om bästa möjliga teknik. Vidare måste det finnas en flexibilitet i reglerna

eftersom vad som kan anses vara godtagbar storstadsmiljö inte nödvändigtvis

behöver överensstämma med vad som kan accepteras i ett lantligt glesbygdsområde.

6.83 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: Även

införandet av miljökvalitetsnormer utgör en betydelsefull nyhet i förhållande

till dagens system. Det är därför av synnerlig vikt att det mycket tydligt

redovisas hur det är avsett att systemet skall fungera. Kommittébetänkandet

företer brister därvidlag. - - - Inledningsvis vill vi hänvisa till vårt avsnitt

om generella föreskrifter och vad där uttalas om beslutsprocessen. Vi menar att

det finns mycket starka skäl att engagera berörda delar av näringslivet även i

fastställandet av kvalitetsnormer. - - - Vidare synes det något oklart vad som

ligger i begreppet "bindande" miljökvalitetsnorm. Hur dylika normer kan komma

att utformas samt om och i så fall på vilket sätt en sådan norm direkt (dvs.

utan tillsynsbeslut eller omprövning) påverkar verksamhetsutövare utan

respektive med tillstånd framgår inte klart. Det är också otydligt hur systemet

är avsett att fungera om ett överskridande berör endast en kommun. Enligt

organisationerna bör det inte komma i fråga att låta kommunala beslut eller

planer bryta igenom befintliga tillstånd. Detta synes inte vara avsett men måste

komma till tydligare uttryck i lagförslagen. - - - Inte heller åtgärdsplaner

beslutade av lässtyrelse eller SNV bör få ställning som särskild

omprövningsgrund. Det är enligt organisationerna tillräckligt med de

omprövningsmöjligheter som följer av den föreslagna 21 kap. 2 §, särskilt p.

5-8. - - - Avslutningsvis bör lagtexten i 8 kap. 1 §, sista stycket formuleras

om. Självfallet skall kvalitetsnormer grunda sig på vetenskapliga undersökningar

och kriterier. Detta uttalas också i motivtexten. I lagtexten har emellertid

valts ordet "bedömningar" utan närmare precisering. Det är enligt vår

uppfattning mycket otillfredsställande att inte kravet på vetenskapligt underlag

kommer till klart uttryck i lagtexten. Den nu föreslagna lagtexten ger närmast

intryck av ett stort utrymme för politiskt skön, något som knappast varit

avsikten. Enligt förslaget skall frågan om skyddsavstånd kunna regleras genom

miljökvalitetsnormer. Det kan ifrågasättas om dylika föreskrifter rent

systematiskt bör placeras i avsnittet om miljökvalitetsnormer eller i 4 kap. som

rör generella föreskrifter i allmänhet. Frånsett detta vill organisationerna

understryka vikten av att problemen med kollisioner mellan befintlig industri

eller annan näringsverksamhet och tillkommande bostadsbebyggelse, får sin

lösning. - - - Industri och andra verksamheter som etablerats i enlighet med

gällande planer och miljöskyddskrav måste normalt tillerkännas prioritet i

förhållande till ny bostadsbebyggelse. Det är inte rimligt att etablera ny

bostadsbebyggelse i sådan närhet av befintliga anläggningar att verksamheten

tvingas till flyttning eller utökade skyddsåtgärder i sådan omfattning att

grunderna för verksamheten förändras väsentligt, alternativt att boende får en

sämre närmiljö än vad som är möjligt att uppnå. Erfarenheterna hittills visar

dock att kommunerna i sin planläggning av bostadsbebyggelse har åsidosatt de

krav på skyddsavstånd som anses självklara när situationen är den omvända, dvs

när störande verksamhet skall lokaliseras i närheten av befintlig

bostadsbebyggelse. Organisationerna hemställer därför att frågan om ytterligare

styrmedel - sannolikt inom ramen för plan- och bygglagstiftningen - för att

hindra nyetablering av bostadsbebyggelse inom skyddsavstånden för befintlig

verksamhet, övervägs under den fortsatta beredningen.

6.84 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Anser att införandet av

miljökvalitetsnormer öppnar för nya intressanta lösningar. Använda på rätt sätt

kan dessa möjliggöra en minskad detaljstyrning från statens sida och en ökad

möjlighet för den enskilde näringsutövaren att avgöra bästa miljöinsatser. LRF

är dock tveksamt till sättet på vilket normerna skall införas. Miljöbalken

öppnar möjligheter för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att

meddela föreskrifter om s.k. miljökvalitetsnormer. Miljöskyddskommittén

förutsätter att regeringen fastställer alla normer av principiell karaktär.

Däremot ges landets folkvalda, riksdagen, inte något inflytande över dessa

normer utöver i de fall riksdagen har antagit riktlinjer eller principer som kan

ligga till grund för normerna. Med tanke på den stora principiella betydelse

miljökvalitetsnormer jämte aktsamhetsreglerna kommer att få för enskilda

verksamhetsutövare anser LRF att det är oacceptabelt att i sin helhet överlåta

beslut om dessa normer på regering eller myndigheter. Normer av principiell

karaktär bör underställas riksdagens granskning.

6.85 Svenska Kraftverksföreningen: Sedan lång tid tillbaka har man i det

praktiska miljöskyddsarbetet använt sig av riktlinjer som är uttryck för

miljökvalitet. Exempel är Naturvårdsverkets riktlinjer för externt

industribuller och verkets riktlinjer för luftkvalitet. Trots att dessa

riktlinjer inte varit rättsligt bindande har de haft en styrande funktion. Det

kan med fog ifrågasättas om det finns behov av att formalisera bruket av

kvalitetsnormer på det sätt som föreslagits i utredningen. Förutsättningen för

regeringen (eller underordnad myndighet) att ta sina förordningsbefogenheter i

bruk är dåligt beskrivna och gör rättsläget osäkert. Kraftverksföreningen

avstyrker lagreglering i frågan om miljökvalitetsnormer utöver den som finns

idag (8 a § miljöskyddslagen).

6.86 Värmeverksföreningen: Värmeverksföreningen anser att konsekvenserna av

normerna kan bli helt orimliga om det inte tas hänsyn till både tekniska och

ekonomiska faktorer, när man tillämpar dem. - - - Normer, som är i det närmaste

omöjliga att innehålla och som hela tiden föranleder kompromisser, blir till

liten nytta. Värmeverksföreningen finner det därför vara mycket viktigt att

branschintressen ges möjlighet att påverka normernas utformning. - - - Risk

förefaller finnas för att miljökvalitetsnormer och generella föreskrifter i

vissa fall kommer att stå i konflikt med varandra. Miljökvalitetsnormernas

status vid individuell prövning måste därför klarläggas ytterligare. - - - En

skyldighet införs för kommuner att mäta vid överskridna luftkvalitetsnormer (8

kap. 5 §). Värmeverksföreningen anser att detta kommer att öka kunskapen och

underlätta bedömningen vid nyetableringar.

6.87 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: Det finns i förslaget till

miljöbalk ett par begrepp som det finns anledning att kommentera innebörden av.

Ett sådant begrepp är miljökvalitetsnorm, vilket enligt förslaget kommer att få

två innebörder dels i betydelsen riktlinjer för myndigheter och kommuner vid

planering, föreskriftsarbete, tillståndsprövning och tillsyn, dels i samband med

internationella förpliktelser eller då särskilda skäl föreligger att vara

bindande föreskrift. Enligt TCOs mening bör begreppet reserveras för en av

betydelserna.

6.88 Plan- och Byggutredningen: Tillstyrker principen att tillståndsbeslut skall

påverkas av hur den lokala miljön ser ut och att förändringar måste ske inom

ramen för vad naturen och människorna tål. - - - Av betänkandet kan inte utläsas

om miljökvalitetsnormerna kommer att bli absoluta gränsvärden uppställda som

mätvärden eller funktionskrav eller om de kommer att formuleras som

målsättningar. Dessa frågor är givetvis av avsevärd betydelse för möjligheten

att bedöma förslaget. - - -Fysisk planering innebär att en rad motstående krav

skall vägas samman till en lösning som är lämplig från miljömässiga, sociala och

ekonomiska utgångspunkter. Om i en sådan sammanvägning en del av miljökraven

låses av miljökvalitetsnormer kan optimeringen även från miljösynpunkt bli

olycklig. - - - I komplext miljöbelastade områden som tätorter kan

miljökvalitetsnormer få andra effekter än de avsedda. - - - Mot bakgrund av

ovanstående är det angeläget att förslaget i denna del vid den fortsatta

beredningen preciseras till sin funktion och karaktär.

6.89 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Det är bra med

miljökvalitetsnormer. - - - Det finns dock en principiell risk att införandet av

miljökvalitetsnormer kan komma att strida mot bästa-teknik-principen. Speciellt

gäller detta i de fall belastningsnivåerna sätts utifrån ett urbant europeiskt

perspektiv. Denna risk bör pareras i lagtexten, exempelvis att det klart utsägs

att kvalitetsnormerna skall ses som nationens minimikravnivåer. Det är därför

viktigt att länsstyrelser och kommuner ges rätt att skärpa kraven i de

situationer lokala eller regionala omständigheter så motiverar. 4 kap. 6 § -

Kommuner bör, utan att ha regeringens bemyndigande, ha möjlighet att meddela

föreskrifter för att reglera lokala miljöproblem. Kommunala föreskrifter bör

dock ej få mildra de kravnivåer, som fastlagts i centrala föreskrifter eller

miljökvalitetsnormer. - - - 8 kap.: En ny paragraf bör intas som ger kommunerna

rätt att utfärda lokala miljökvalitetsnormer i enlighet med 4 kapitlets

föreskriftsrätt. 8 kap. 3 §: Det är tveksamt att införa miljökvalitetsnormer,

som avser skyddsavstånd. Avstånd ökar trafikarbetet, att lösa miljöproblem med

avstånd riskerar att hämma teknikutvecklingen. Det är bättre att lösa frågorna

om skyddsavstånd vid den individuella prövningen. Då finns också en morot i

systemet, ju renare teknik desto kortare skyddsavstånd erfordras.

(Störningskänslig verksamhet kan också vara mycket mer än bostäder, undervisning

och barnomsorg, sjukhus, åldringsvård, fritidsområden etc.) Mycket talar för att

avståndsfrågorna bör regleras individuellt och inte via en kollektiv

miljökvalitetsnorm.

6.90 Föreningen Skogsindustrierna: Genom kopplingen till miljökvalitetsnormer

och åtgärdsplaner skapas nya procedurer som t.ex. kan innehålla åtgärdsstegen

riksdagens riktlinjer, miljökvalitetsnormer, åtgärdsplan, omprövning av

beviljade tillstånd. För den tillståndspliktiga industrin finns en viktig

koppling till den s.k. rättskraftsregeln i 20 kap. 16 §, som avser att hindra

att den som fått tillstånd enligt balken åläggs att upphöra med verksamheten

eller vidta försiktighetsmått utöver vad som anges i tillståndsbeslutet. Detta

gäller dock inte enligt omprövningsreglerna i 21 kap. om en miljökvalitetsnorm

inte uppfylls och normen är bindande eller det följer av åtgärdsplan att

omprövning skall ske. Gällande villkor får då genom föreskrift av myndighet

ändras eller upphävas. Vidare får tillstånd återkallas helt eller delvis om

föreskrifter inte iakttas. Sammanfattningsvis kan konstateras att regeringen och

olika myndigheter får en omfattande rätt att meddela föreskrifter som begränsar

möjligheterna att använda ett tillstånd. Bestämmelserna i 4 och 20 kap. med

syfte att upprätthålla rättstryggheten i samband med förbud och omprövning av

villkor förlorar i hög grad i betydelse när miljökvalitetsnormer och

åtgärdsplaner kan åberopas. Olika typer av föreskrifter och normer kommer att

finnas på olika nivåer och sambandet mellan dessa blir komplicerat. Oklarhet

råder om hur miljökvalitetsnormer skall utformas och tillämpas. Det kommer

följaktligen att bli mycket svårt för industrin och andra berörda att bilda sig

en uppfattning om vad som gäller och om hur förutsättningarna för verksamheten

kan komma att ändras genom tillämpningen av lagstiftningen. Skogsindustrierna

anser att förslagen kan skapa så stora problem att en överarbetning inom

kommittén skulle vara motiverad. Om detta inte är möjligt bör förslagen

modifieras under den politiska behandlingen. - - - Det är väsentligt att

miljökvalitetsnormer baseras på ett hållbart vetenskapligt underlag.

Fastställandet av normerna måste enligt vår uppfattning föregås av ett noggrant

förberedande arbete där vetenskaplig expertis deltar. För att normerna skall

kunna fungera som effektiva hjälpmedel i miljöarbetet är det väsentligt att den

kunskap som finns bland verksamhetsutövarna tas tillvara. Kunskaperna kan avse

såväl kännedom om praktiska förhållanden som analyser och fakta av vetenskapligt

värde. Vi föreslår att det i lagtexten förs in formuleringar om att

miljökvalitetsnormer skall baseras på ett objektivt vetenskapligt underlag och

att utarbetandet skall ske under medverkan av representanter för industrin och

andra berörda verksamhetsutövare. - - - Vi anser att mycket bestämda krav måste

ställas på miljökvalitetsnormer som direkt eller genom åtgärdsplaner läggs till

grund för tillståndsgivning, omprövning av tillstånd och tillsynsverksamhet. Vi

föreslår att endast normer som fastställts av regeringen och som framtagits på

det sätt som vi föreslagit ovan skall få komma ifråga. - - -Även i andra fall än

när föreskrifter baseras på miljökvalitetsnormer, måste industrin få möjlighet

att lämna synpunkter och underlag innan föreskrifterna fastställs. Vi föreslår

vidare att tillståndspliktig industri som blir föremål för generella

föreskrifter som innebär förbud, utsläppskrav, återkallande av tillstånd eller

omprövning av villkor skall ha möjlighet att ansöka hos koncessionsnämnden om

dispens via individuell prövning. Koncessionsnämnden bör då även ta ställning

till de tidsfrister och övergångsperioder som bör tillämpas i det enskilda

fallet. - - - För att de av oss föreslagna dispensmöjligheterna skall få en

reell innebörd måste skrivningarna rörande dispensavgiften i 23 kap. 2 §

förändras.

6.91 Greenpeace: Utgångspunkten i miljöbalken synes vara att miljökva-

litetsnormer inte skall vara bindande. Emellertid kan det föreskrivas att de

skall vara bindande om så krävs för att uppfylla Sveriges internationella

förpliktelser, eller särskilda skäl eljest är för handen. Av detta följer att

det överväldigande flertalet av de kvalitetsnormer som behövs med största

säkerhet kommer att vara av icke-bindande karaktär. Dessa normer blir närmast

att betrakta som målsättningsvärden. - - - Alla miljökvalitetsnormer bör vara

bindande. Detta innebär knappast att de direkt kan ligga till grund för

straffrättsliga sanktioner. Incitamentet för såväl myndigheter som andra, att

verka för att kvalitetsmålen uppnås, ökar dock med bindande normer. Vidare bör

normernas minimikaraktär starkt betonas.

6.92 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Normer för miljökvalitet

behövs för dagens miljöarbete. - - - Ett system med miljökvalitetsnormer måste

medge hänsynstagande till regionala och lokala miljömål som utarbetats utifrån

faktiska lokala miljöförhållanden. - - - Miljökvalitetsnormer bör dock vara

miniminivåer för miljöarbetet, annars finns det stor risk att miljöarbetet ute i

kommunerna hämmas. I § 3 talas det om skyddsavstånd till miljöfarlig verksamhet.

Att fastlägga skyddsavstånd präglas av ett gammalt synsätt som kan vara hämmande

på utvecklingen av ny mer miljöanpassad teknik. - - - Avstånd som norm kan hämma

en utveckling mot ny miljöanpassad teknik och arbetet med att förändra

människors trafikbeteenden. Avstånd kan dock i vissa fall vara ett användbart

instrument. Generella föreskrifter kan vid prövning av ett stort antal

verksamheter vara bra med skyddsavstånd för att enkelt kunna tillämpa balken. 4

§: Upprättande av åtgärdsplaner för ett visst område som omfattar flera

kommuner, måste för att undvika konflikter och underlätta miljöarbetet med

kommunala miljömål och andra för kommunen viktiga planeringsmål, ske i samverkan

med de berörda kommunerna. Detta måste regleras i lagtexten.

7 Producentansvar

7.1 Allmänt

7.1.1. Statens Järnvägar, SJ: delar i stort Miljöskyddskommitténs åsikter om

producentansvarets betydelse som det formulerats i betänkandet kap. 8. Kommittén

anser att "resurshushållning och minskning av avfallsmängderna redan i samband

med produktionen skall - - - ges högsta prioritet". Detta är även SJ:s

uppfattning, vilket kommit till uttryck bl.a. i vår interna miljöpolicy. För att

nå detta mål förespråkar Miljöskyddskommittén en ökad tilämpning av

utbytesprincipen. Detta motsägs dock av det faktum att denna princip i förslaget

till Miljöbalk fått en i realiteten försvagad ställning som rättsligt

instrument.

7.1.2 Boverket: Producentansvaret i balken utgår från nuvarande renhållningslag

med en viss fördjupning i detaljer, t.ex. angående avfallsdeklarationer.

Intressant är möjligheten att föreskriva om källsortering, återanvändning och

materialåtervinning i samband med ombyggnad och/eller rivning av byggnader.

Dessa aspekter bör vägas in i helhetstänkande och kretsloppsperspektiv.

7.1.3 Närings- och Teknikutvecklingsverket, NUTEK: I betänkandet poängteras att

en helhetssyn måste anläggas på varan - ett "från vaggan till

graven"-perspektiv. Det anförs också att grundbulten i en sådan strategi måste

vara producenternas ansvar för sina varor. Vidare anges att införandet av

producentansvar alltid måste föregås av noggranna lämplighets- och

konsekvensanalyser. - - - NUTEK har inget att erinra mot dessa grundläggande

utgångspunkter. Verket finner emellertid att miljöbalken är så utformad att

risken är stor för att statsmakterna går in med långtgående detaljregleringar

där helhetssynen får en underordnad roll.

7.1.4 Konsumentverket: Konsumentverket tillstyrker att ett producentansvar

införs. Ur konsumentsynpunkt är bestämmelserna om märkning och

informationsskyldighet särskilt värdefulla.

7.1.5 Konkurrensverket: Den föreslagna miljöbalken får i stor utsträckning

karaktären av ramlag vilket innebär att regeringen eller myndighet som

regeringen utser bemyndigas att meddela de närmare föreskrifter som behövs för

att uppfylla balkens syfte. Enligt konkurrensverkets uppfattning är det

angeläget att konkurrensintresset beaktas vid utfärdandet och tillämpningen av

föreskrifterna på miljöområdet. Det är väsentligt att konkurrensen inte

snedvrids och att mindre och medelstora företag inte drabbas av

konkurrensnackdelar. Det är även viktigt att de föreskrifter som meddelas inte

sträcker sig längre än vad som krävs med hänsyn till det syfte som önskas

uppnås. Det bör med andra ord föreligga proportionalitet mellan föreskrifternas

omfattning och målet med dessa.- - - Sverige har på många områden stränga krav

för skyddet av miljön. Enligt konkurrensverkets uppfattning är miljöskyddet en

angelägen uppgift av utpräglat internationell karaktär. Det är därför viktigt

att Sverige på olika sätt verkar för internationella överenskommelser om

miljöskydd. Verket vill samtidigt peka på att nationella särkrav kan få effekter

och skapa etableringshinder. Det är således angeläget att, vid fastställande av

regler för miljöstörande utsläpp m.m., en avvägning görs mellan miljöintresset

och intresset av en fungerande konkurrens.

7.1.6 Statens naturvårdsverk: För att göra ett helhetsgrepp på

avfallshanteringen möjligt bör en regel föras in i miljöbalken som ger möjlighet

att vid prövning av miljöfarlig verksamhet ställa krav på avfallssortering och

förbehandling innan avfallet överlåts för omhändertagande. - - - Det saknas idag

en sådan samordning av lagarna att den från miljö- och resurssynpunkt nödvändiga

helhetssynen i avfallshanteringen kan åstadkommas. Tyvärr ger inte heller

miljöbalken i föreslagen utformning denna möjlighet i tillräcklig utsträckning.

- - - En svårighet är den dåliga kopplingen mellan det förebyggande arbetet och

det slutliga omhändertagandet. Vid prövning av avfallsbehandlingsanläggningarna

är det idag t.ex. inte möjligt att med hjälp av miljöskyddslagen ställa krav på

det mottagna avfallets egenskaper. För en utveckling av miljöarbetet på

avfallssidan måste man kunna arbeta mer förebyggande och nära källan. Detta

arbete måste kunna kopplas till den fortsatta hanteringen och det slutliga

omhändertagandet av olika avfallsfraktioner. Avfallsproducenten bör ha ett

ansvar för att det avfall som uppkommer kan hanteras på ett från miljö- och

resurssynpunkt lämpligt sätt. - - - Enligt verkets uppfattning motiveras

återvinning och resurssnål teknik ofta av den minskade miljöpåverkan som blir

resultatet av ett totalt sett mindre utnyttjande av råvaror och energi. - - -

Förarbetena bör kompletteras i syfte att ge en mer nyanserad bild av såväl

materialåtervinning som avfallsförbränning. Den generella prioriteringen i

betänkandet av materialåtervinning framför förbränning som finns i betänkandet

är olycklig. En sådan prioritering kan i en del fall leda till från miljösyn-

punkt felaktiga beslut och åtgärder. Prioriteringar måste vara beroende av

avfallsslaget. - - - Det bör i miljöbalken också införas regler som gör det

möjligt att vid prövning av anläggningar för omhändertagande av avfall kunna

ställa krav på egenskaper hos det avfall som skall få mottagas. - - -

Förarbetena bör kompletteras i syfte att ge en mer nyanserad bild av såväl

materialåtervinning som avfallsförbränning. - - -Eftersom det från

renhållningslagen bar lyfts över bestämmelser till balken som gäller avfall och

inte övrig renhållning bör ordet "renhållning" ersättas i 18:e och 23:e

kapitlen. - - - Det bör i 18 kap. 8 § förtydligas att avfallsplanen utgör en del

av kommunens renhållningsordning. Kommunernas avfallsplaner är ett instrument

för att åstadkomma en ökad återvinning och en bättre avfallshantering.

Nyckelfrågan är att det finns möjlighet att föreskriva om hur

renhållningsordningen skall upprättas och antas. Den föreslagna utformningen av

18 kap. 8 § kan dock tolkas som att avfallsplanen ligger utanför renhållnings-

ordningen. - - - Naturvårdsverket tillstyrker förslaget i 18 kap. 4 § att

kommunerna efter regeringens medgivande skall kunna föreskriva om bortforsling

och omhändertagande av annat avfall än hushållsavfall. Undantag från sådana

föreskrifter bör dock, på samma sätt som i 3 §, göras för sådant avfall som

omfattas av föreskrift om producentansvar enligt 5 §.

7.1.7 Karolinska Institutet: Vi har svårt att läsa ut ur betänkandet hur det är

tänkt att hanteringen av miljöfarligt avfall skall ske på forsknings-

institutioner som t.ex. Karolinska Institutet. Är institutet att betrakta som

producent av miljöfarligt avfall genom sin användning av sådana kemikalier? Vi

förutsätter att föreskrifter tas fram som definierar högskolans ansvar för

sådana frågor.

7.1.8 Uppsala universitet: 18 kap.: Vi föreslår omfattande ändringar för att

bättre anpassa reglerna till hushållnings- och kretsloppsinriktning m.m. - - -

Enligt vår uppfattning bör inriktningen vara att all form av avfallshantering

skall regleras i miljöbalken. Alla viktigare regler bör tas in i lagtext.

Miljöskyddskommittén har i sitt förslag lämnat alltför mycket av det, som

riksdagen bör ta ställning till, till regering eller myndigheter.

7.1.9 Lunds universitet: Forskningsnämnden har i huvudsak inget att erinra mot

de resonemang och förslag beträffande producentansvar och den s.k.

kretsloppsprincipen som framförts i detta avsnitt.

7.1.10 Länsstyrelsen i Hallands län: I 18 kap. 8 § 2 st. talas om vad en

renhållningsordning skall innehålla. Eftersom det även fortsättningsvis kommer

att finnas särskilda föreskrifter om hur en renhållingsordning skall upprättas

är det av stor vikt att det entydigt framgår huruvida avfallsplanen ingår i

denna eller om planen skall vara ett särskilt dokument. Avfallsplanen bör enligt

länsstyrelsens mening ingå i renhållningsordningen och därmed hanteras på samma

sätt som denna. - - - Dumpning av avfall i havet bör under inga omständigheter

tillåtas i ett land med de höga miljöambitioner som uttrycks i denna lag.

7.1.11 Göteborgs kommun: Till skillnad mot de närmast föregående kapitlen med

särskilda aktsamhetsregler för speciella verksamheter o.dyl. saknas en

aktsamhetsregel särskilt för avfallshantering, 18 kap. I den nuvarande

renhållningslagen finns intagen en generell aktsamhetsregel som anses vara av

stort värde. Någon motivering till att en motsvarighet i miljöbalken ansetts

obehövlig lämnas inte. - - - Vi konstaterar slutligen att i miljöbalken införts

regler som berör även nyttjanderättshavare. I motsvarande bestämmelser i

renhållningslagen anges endast fastighetsinnehavare. I motiven redovisas inte

skälen för dessa ändringar och inte heller möjliga konsekvenser.

7.1.12 Västerås kommun: Många positiva effekter för miljön kan uppnås om

producenterna tar ett totalansvar för hela materialflödet från råvara och

produktion via konsumtion till kassation och avfallshantering.

7.2 Definition av avfall m.m.

7.2.1 Statens naturvårdsverk: I lagtexten saknas vidare en definition av avfall.

En sådan definition behövs för att kunna styra hanteringen av vissa avfallsslag.

Verket föreslår definitioner på avfallsområdet. En följd av dessa är att även

restprodukter som omhändertas i egen anläggning är att anse som avfall. - - -

Avfallsfrågorna är intimt förknippade med miljöfarlig verksamhet och frågorna om

hushållning, kretslopp, produktutformning osv. Med stöd av 4 kap. kan

föreskrifter meddelas med avseende på avfallshantering, 7 kap. 1 § tar upp

anläggningar för behandling av miljöfarligt avfall och vidare återfinns bland de

förprövningspliktiga miljöfarliga verksamheterna (enligt dagens miljöskydds-

förordning) anläggningar för behandling av avfall. Verket anser mot denna

bakgrund att balken måste innehålla definitioner av centrala "avfallsbegrepp"

samt att dessa måste gälla balken generellt och inte enbart avfallskapitlet. - -

- I betänkandets förslag anges att vissa restprodukter skall jämställas med

avfall, samtidigt som definition av avfall saknas. Verkets förslag innebär bl.a.

att ägarens önskan att bli kvitt egendomen inte är nödvändig för att det skall

kallas "avfall". Något han avser att sälja kan m.a.o. ändå räknas som avfall om

det finns skäl att ställa särskilda krav på hanteringen. Detsamma gäller sådant

som ägaren väljer att lagra därför att han anser ett omhändertagande vara för

dyrt. - - - Dessutom har man med verkets förslag gjort klart att även avfall som

skall återvinnas räknas som avfall hela vägen fram till dess att det återförts i

produktionen. - - - Vår uppfattning är att det går att hitta många exempel i

allmänt språkbruk och i offentlig och annan text där det är klart att man med

avfall menar ett vidare begrepp än vad t.ex. HD gör. - - - I miljöbalken bör

"avfall" ges en definition som inte utgår från det eventuella marknadsvärdet.

Detta synsätt delas av miljöskyddskommittén vad gäller det miljöfarliga avfallet

(del 2, s. 123). Avfallsdefinitioner med denna innebörd är vanliga utomlands.

Inom EG har en kommitté till uppgift att utarbeta en lista över vad som är att

anse som avfall. Arbetet är dock kraftigt försenat. Många oklarheter återstår

att lösa. Det är t.ex. för närvarande inte klart om det blir en gemensam katalog

för "avfall" och "farligt avfall" eller om det blir två separata kataloger.

Katalogens status är heller inte beslutad, dvs. om den skall vara harmoniserande

eller ej. - - - Vad gäller farligt avfall är det inte heller klargjort vilka

kriterier som skall vara avgörande för om ett avfall skall klassas som farligt

eller ej. - - - I alla händelser bör ordet "slutligt" i uttrycken "slutligt

omhändertagande" och "slutligt tas om hand" strykas. - - - Att stryka ordet

"slutlig" i de föreslagna paragraferna innebär ingen förändring i praxis, men

ger en mer logisk nomenklatur (där slutligt verkligen betyder slutligt) som

t.ex. stämmer bättre med "Basel-konventionens" text där vi idag översätter

"disposal", som innefattar både återvinning och kvittblivning, med "slutligt

omhändertagande". - - - Även restprodukter som omhändertas i egen anläggning bör

jämställas med avfall. - - - Att enbart sådana restprodukter som lämnas till

någon annan för omhändertagande jämställs med avfall, skulle innebära en klar

inskränkning i avfallsbegreppet gentemot dagens praxis. Merparten av allt

branschspecifikt avfall uppstår inom ett begränsat antal branscher (i första

hand gruv, järn farleden har alltså regional

betydelse. Också i sådana fall bör regeringen kunna bortse från ett kommunalt

veto från en kommun, genom vilken farleden endast passerar.

9.2.7 Luftfartsverket: Utredningen förbiser uppenbarligen de nyligen vunna

erfarenheterna från bl.a. regeringens NRL-prövning av Stockholm-Arlanda

flygplats.- - - Begränsningar i en kommun kan leda till ökad miljöpåverkan i

andra kommuner på grund av att flygplatsverksamhetens miljöpåverkan sträcker sig

över kommun- och länsgränser. För att glesbygdsregionerna, oberoende av

kommunindelning, skall kunna ges tillräckliga förutsättningar, måste

flygförbindelserna till omvärlden fungera tillfredsställande. - - - Redan kravet

på att den miljömässigt mest lämpliga platsen skall väljas för verksamheten kan

göra att en eventuell ny flytplats måste anläggas i en kommun, där man

åtminstone i begynnelsen inte har något större lokalt intresse för en sådan

trafikanläggning och där ett kommunalt veto med stor sannolikhet kommer att

utnyttjas. - - - Det kommunala vetot är ett allvarligt hot mot inte bara

glesbygdsregionernas förbindeler med Stockholm och hela landets förbindelser med

omvärlden, utan även generellt ett hot mot de miljömässigt bästa lösnignarna av

flygplatsverksamheten i landet. Luftfartsverket föreslår därför, att

uppräkningen av anläggnignar som under vissa förutsättningar undantas från

kommunalt veto i förslaget till 7 kap. 4 § andra stycket miljöbalken

kompletteras med flygplatser. - - - I den obligatoriska regeringsprövningen av

större trafikanläggningar (kap. 10.10.2, s. 450) föreslår utredningen, att "Nya

flygplatser dimensionerade för ett passagerarantal på förslagsvis 200.000/år bör

också omfattas av krav på obligatorisk regeringsprövning". - - - Det föreslagna

gränsvärdet för flygplatser motsvarar ca. 550 passagerare/dygn eller 10

flygplan/dygn av samma storleksklass som Fokker F28 med 65% beläggning, dvs. fem

starter och fem landningar. Med Boeing 737-500 och 65% beläggning blir det tre

starter och fyra landningar per dygn eller v.v. Utredningens förslag innebär att

även mycket små flygplatser skall prövas av regeringen. Luftfartsverket menar,

att det inte är helt lätt att förstå grunderna för de föreslagna proportionerna

mellan vägtrafik och flygtrafik, men eftersom alla tillståndsärenden enligt

miljöskyddslagen, som berört flygplatser, hittills efter överklagande har hamnat

hos regeringen, innebär utredningens förslag sannolikt inte någon större ändring

av nuläget.

9.2.8 Boverket: Beträffande 7 kap. om tillåtlighetsprövning av stora

anläggningar m.m.: 1 § ang. regeringsprövning av vissa anläggningar, anser

boverket attt behovet av den utökade regeringsprövningen till även vissa

trafikanläggningar, måste ses mot bakgrund av att vi saknar en banlag och att

väglagen inte ger möjlighet till tidiga lokaliseringsbeslut. Med utvecklad ban-

och väglag skulle förmodligen antalet besvärsärenden och därmed

regeringsingripanden i sena skeden minska. - - - Även med utvecklad ban- och

väglag, som skulle kunna begränsas till vissa objekt, exempelvis de som påverkar

områden som anges i 6 kap. 2-5 §§, kvarstår behovet av regeringsprövning. Dagens

lagstiftning har brister, men det är enligt boverkets mening tveksamt att

åtgärda dem med en obligatorisk regeringsprövning av alla större trafikprojekt.

Det skulle med nuvarande investeringsprogram innebära en mycket stor till-

strömning av ärenden till regeringen. - - - Enligt boverket bör det räcka med

att regeringen använder 7 kap. 2 § för de projekt där ett tidigt ingripande är

motiverat. Med stöd av 7 § NRL-förordningen, som uppmärksammar myndigheter på

det angelägna i att anmäla ärendena till regeringen, bör detta ge regeringen

tillräcklig möjlighet att ingripa i angelägna fall. - - - Ett annat alternativ

är att koppla en obligatorisk regeringsprövning till förekomsten av vissa

motstående intressen, exempelvis områden av riksintresse enligt 5 kap. och 6

kap. eller då kommunen motsätter sig projektet eller andra liknande grunder. - -

- 7 kap. 4 § ang. det kommunala vetot: Det kommunala vetot bygger på

planmonopolet, vilket aldrig har berört beslut om vägar. Att göra undantag för

vetot för dessa projekt är således okontroversiellt. Det är - - - inte rimligt

med veto för vägar, järnvägar och farleder, som förutsätter stråk över ibland

ett stort antal kommuner och där miljövinsterna ofta finns på en övergripande

nivå medan den lokala nivån drabbas av konsekvenserna. De övergripande vinsterna

måste därvid ges företräde. Undantaget bör emellertid gälla för trafikprojekten

oavsett om prövning sker med stöd av 7 kap. 1 § 12 p. eller med stöd av 7 kap. 2

§. Härutöver behövs ett klarläggande av hur vetoregeln skall tillämpas för

flygplatser.

9.2.9 Kammarkollegiet: Kommittén föreslår, efter mönster av vattenlagen, att den

tillståndsprövning som för närvarnade görs av regeringen beträffande vissa

större anläggningar skall ersättas av en tillåtlighetsprövning. Systemet

fungerar i vattenmålssammanhang och kollegiet tillstyrker att samma nomenklatur

användes även i miljöbalken. Beträffande vissa av dessa större

trafikanläggningar skall det kommunala vetot inte gälla (7 kap. 4 § 2 st.).

Kollegiet tillstyrker förslaget även i denna del. Det kan övervägas om inte

uppräkningen i 7 kap. 1 § av stora anläggningar som skall tillåtlighetsprövas av

regeringen bör kompletteras med en erinran att sådan prövning även kan krävas

enligt annan lagstiftning, exempelvis vattenlagen.

9.2.10 Statens naturvårdsverk: Balkens tillämpningsområde enligt 2 kap. 1 § bör

ändras, så att även de allmänna aktsamhetsreglerna skall tillämpas i ärenden

enligt trafiklagarna. - - - Trafiken med dess fordon är ett typexempel på

diffusa källor. Dessa källor ingår i ett sammansatt system som inte låter sig

enkelt avgränsas. Systemfrågor måste få ökad uppmärksamhet om det skall finnas

en möjlighet till miljöanpassning av transportsektorn. Att stora arbetsinsatser

läggs ned på enskilda anläggningar, medan systemfrågorna redan är låsta i

parallella beslutsprocesser är ohållbart. - - - Det är önskvärt från

miljösynpunkt att beslutsunderlaget på samtliga nivåer - - - utformas så att

trafikgrensövergripande analyser underlättas. - - - På den

trafikgrensövergripande nivån, dvs. för framtagandet av riksdagens

beslutsunderlag, saknas idag ett regelsystem som säkerställer enhetliga

miljökonsekvensbeskrivningar av trafikverkens investeringsplanering.

Miljökonsekvensbeskrivningar på systemnivå ger enl. 9 kap. 2 § ett tillräckligt

stöd för att regeringen skall kunna utfärda närmare föreskrifter om MKB i

trafikverkens investeringsplanering så att jämförbarheten trafikslagen emellan

kan ökas och att trafikgrensövergripande analyser underlättas. Vid regeringens

prövning av trafikanläggningar är det väsentligt att systemaspekter kan

behandlas integrerat i ett ärende om tillåtlighet. - - - Regeringen bör ha ett

ökat och mer övergripande ansvar för systemfrågorna och bör tillåtlighetspröva

systemet av de objekt som finns i de rikstäckande väghållningsplanerna mot

miljöbalkens bestämmelser. - - - I fråga om rikstäckande planer som idag skall

godkännas av regeringen kan regeringen genomföra en tillåtlighetsprövning av

planens samlade effekter på miljön. För de regionala planerna bör vägverket vara

prövningsmyndighet. Det synes inte lämpligt att belasta t.ex. koncessionsnämnden

med dessa ärenden. Det bör dock vara möjligt för tillsynsmyndigheten och

naturvårdsverket att överklaga trafikmyndighetens beslut till

koncessionsnämnden. Verket förutsätter att den kommande banlagen harmoniseras

med väglagstiftningen på detta område. Vid regeringens prövning av

trafikanläggningar är det väsentligt att systemaspekter kan behandlas integrerat

i ett ärende om tillåtlighet. Detta bör tillgodoses genom att 7 kap. 1 och 2 §§

kompletteras så att även system av anläggningar kan tillåtlighetsprövas. - - -

Statsmakterna måste tillgodose kommunernas behov av styrmedel med rättsverkan

genom lagstiftning, även när det gäller trafiken.

9.2.11 Lunds universitet: Forskningsnämnden ställer sig positiv till att

trafikfrågorna i princip faller in under regleringen i den nya miljöbalken, men

delar kommitténs uppfattning att åtskilligt av den egentliga trafikregleringen

också fortsättningsvis bör regleras genom fristående förordningar såsom fordons-

och vägtrafiklagstiftningen. Oklart är emellertid relationen mellan sådana

specialregleringar och innehållet i de generella föreskrifter/MKN som förutsäts

kunna utfärdas med stöd av miljöbalken. - - -Forskningsnämnden ställer sig

positiv till förslaget, att regeringsprövning bör ske även av större

trafikanläggningar, och kan även i stora drag instämma i övervägandena rörande

det s.k. kommunala vetot. I övrigt kan nämnden instämma i kommitténs slutsatser

att de miljööverväganden som görs i den reguljära planeringen i övriga fall av

trafikanläggningar kan vara tillfyllest och att någon tillståndsprövning

därutöver inte torde behövas.

9.2.12 Länsstyrelsen i Stockholm län: Länsstyrelsen delar utredningens

uppfattning att det är angeläget att få en större öppenhet i vägplaneringen, men

avstyrker dock förslaget om en obligatorisk regeringsprövning av olika

trafikanläggningar. Särskilt i de fall kommun, länsstyrelse och vägverket är

överens och samråd om vägens sträckning har skett med övriga intresserade.

Vägfrågan bör istället kunna lyftas till regeringen i de fall det finns oenighet

mellan kommun, länsstyrelse och vägverket. - - - Länsstyrelsen anser att målet

med en större öppenhet i vägplaneringen bättre kan nås om vägar prövas i en

process som liknar den för planer enl PBL. Då kan det klarläggas om det finns

starka motstående allmänna intressen och om det finns oenighet mellan olika

parter. Normalt sett torde sådana konflikter kunna lösas på regional nivå. I

sällsynta fall kan frågan behöva lyftas till regeringen innan man startar

projekteringsskedet och utarbetar en vägarbetsplan. En sådan möjlighet för

berörda myndigheter och kommuner bör regleras i lagen. - - - Ett problem som har

sin grund i att infrastrukturplaneringen äger rum i två olika processer, den

ekonomiska investeringsplaneringen samt den fysiska planeringen. Inplaceringen i

investeringsplanen används som argument för att pressa fram objektet i den

fysiska planeringen. - - - Man bör söka finna former som garanterar att den

senare situationen inte uppstår. En möjlighet kan vara att ställa som ett krav

på Vägverket och Banverket att budgetmedel för objekt i investeringsplanen inte

får medges till objekt som inte har prövats i en

förstudie/lokaliseringsutredning. Länsstyrelsen utgår från att resp verk i sin

treåriga budgetprocess preciserar objekten tydligare än vad som torde

förutsättas i stråkplaneringen. - - - Ett kommunalt veto när det gäller större

trafikanläggningar kan blockera beslut som är angelägna för hela regionen.

Länsstyrelsen anser därför att det kommunala vetot när det gäller detta slag av

anläggningar kan avskaffas resp inte bör införas. - - - Länsstyrelsen anser att

frågan behöver belysas ytterligare.

9.2.13 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Kraven på ett nationellt fungerande

trafiksystem medför att regeringens lokaliseringsprövning av de större och

särskilt miljöpåverkande trafikanläggningarna är lämplig. Med hänsyn till det

nationella intresset måste ett kommunalt veto i dessa frågor kunna ifrågasättas.

- - - Naturvårdsverkets roll som direkt tillsynsorgan avstyrks. I de fall

trafikanläggningar skall ha statlig tillsyn bör den ske genom länsstyrelserna.

9.2.14 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen anser att beslut i riksdag

om större investeringar för trafikanläggningar, t.ex. nationella stamvägar och

stomnätet för järnvägar, skall föregås av en miljökonsekvensbeskrivning sedd i

ett nationellt perspektiv. Länsstyrelsen tillstyrker att regeringsprövning av

tillåtligheten av vissa större trafikanläggnignar införs. Hela kapitel 7 bör

dock kunna integreras med tillståndsfrågor i kapitel 19.

9.2.15 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen tillstyrker kommitténs

förslag att regeringen skall tillåtlighetspröva vissa större och särskilt

miljöpåverkande trafikanläggningar. Länsstyrelsen kan dock konstatera att

miljöbalken inte kommer att kunna fungera som ett styrmedel för att påverka

trafikutvecklingen m.m. - - - trafikens storskaliga miljöeffekter kommer inte

att påverkas.

9.2.16 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen tillstyrker att de

större och särskilt miljöpåverkande trafikanläggningarna av nationellt intresse

lokaliseringsprövas av regeringen och att det kommunala vetot inte bör gälla för

sådana. Länsstyrelsen avstyrker förslaget att Naturvårdsverket skall vara

tillsynsmyndighet för större trafikanläggningar.

9.2.17 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det är angeläget att trafikanläggningar som

bestämmelsen i förslagets 7 kap. 1 § 12 tar sikte på prövas under likartade

förutsättningar. Genom att föra in bestämmelser i miljöbalken skapa en

obligatorisk och enhetlig grundläggande prövning för stora trafikanläggningar är

angeläget. Tillåtlighetsprövningen föreslås bli begränsad till nya anläggningar

av mycket omfattande karaktär. Det vore även önskvärt att vid andra större

trafikanläggningar kunna få till stånd en allsidig och obligatorisk

koncessionsprövning, särskilt när det gäller järnvägar. Länsstyrelsen vill

understryka vikten av att det för järnvägar genomförs någon form av reglering i

enlighet med den föreslagna banlagen. - - - Kommunen har idag vetorätt om en väg

eller järnväg prövas enligt 4 kap. NRL. Prövas den i annan ordning finns

emellertid ingen formell vetorätt. Den föreslagna regleringen innebär att

prövningen formaliseras men egentligen inte att det sker en inskränkning i den

kommunala självbestämmanderätten i andra fall än då prövningen skulle ha skett

enligt reglerna i 4 kap. NRL. - - - När det är fråga om anläggningar som kan

beröra flera kommuner eller län och där det är angeläget ur nationell synpunkt

att, för det fall projektet skall komma till stånd, den mest ändamålsenliga

lösningen väljs. Det är viktigt att det finns en möjlighet att i vissa fall

kunna gå emot en kommun. Den begränsade möjlighet som lagförslaget ger utrymme

för att bryta igenom en kommuns vetorätt är enligt länsstyrelsens mening väl

avvägd.

9.2.18 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen tillstyrker en

utökad prövningsplikt för trafikanläggningar. I förslaget begränsas det

emellertid till regeringsprövning av större riksvägar och järnvägar samt

koncessionsprövning av hamnar, godsterminaler och, som tidigare, flygplatser.

Länsstyrelsen delar inte kommitténs bedömning om det olämpliga i

koncessionsprövning av vägar utan anser att prövning skulle kunna ge en allsidig

belysning av större vägprojekt som ändå inte är så stora att tillåtligheten

avgörs av regeringen.

9.2.19 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Förslaget till komplettering vad avser

prövningen av större anläggningar i form av vägar och järnvägar tillstyrks. För

att dessa prövningar skall vara helt meningsfulla krävs dock att de sker på ett

sådant sätt att man får prövning av systemen som helhet. Det torde därför vara

nödvändigt med vissa följdändringar så att planeringen i form av översiktliga

förstudier formaliseras enligt väglagen och motsvarande för järnvägs- och

farledsbyggande.

9.2.20 Länsstyrelsen i Värmlands län: Länsstyrelsen delar kommitténs stora

tveksamhet och anser att det på nytt bör övervägas om inte andra möjligheter

t.ex. lagstiftning i enskilt fall vore lämpligare i dessa fall, som ändå får

förmodas bli mycket sällsynta. - - - 7 kap. 11 §: Länsstyrelsen anser att en

regeringsprövning bör vara förbehållen de riktigt stora anläggningarna och

ifrågasätter lämpligheten av att utöka den obligatoriska tillåtlighetsprövningen

med sådana verksamheter som anges i första stycket, punkten 12. Naturresurslagen

ger i dag enligt 4 kap. 2 § regeringen möjlighet att i ett visst fall besluta

att anläggningar eller åtgärder inte får utföras utan regeringstillstånd även om

de inte listats i 1 §. Bestämmelsen bör vara tillfyllest för att nå avsett

ändamål och bör därför i befintligt skick kunna föras över till den nya

miljöbalken. - - - Det är positivt att en utökad förprövningsrätt av

trafikanläggningar införs. Det hade också varit önskvärt att med stöd av balken

kunna påverka val av transportmedel.

9.2.21 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Länsstyrelsen delar utredningens

bedömning om att det är angeläget med en tidig prövning av större

trafikanläggningar. Vi avstyrker dock förslaget om obligatorisk prövning av

trafikprojekt och föreslår i stället utökad tillämpning av kap. 7:2 i

kombination med utvecklade ban- och väglagar.

9.2.22 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Det är svårt att finna goda motiv för

att regeringen skall pröva tillåtligheten av "vägar, järnvägar, flygplatser,

hamnar och farleder som kan medföra en från ... regional synpunkt betydande

påverkan på miljön". Sådana anläggningar kan, enligt länsstyrelsens uppfattning,

med fördel prövas av miljömyndigheterna.

9.2.23 Stockholms kommun: Den enskilda kommunen skall ha kvar vetorätten, då det

gäller vägar, järnvägar och farleder som är av den art att de

tillåtlighetsprövas av regeringen.

9.2.24 Huddinge kommun: Enligt betänkandet kommer det kommunala vetot att

inskränkas. Vi motsätter oss inte detta vid tillåtlighetsprövningen enligt § 1

p. 12 men anser att kommunen skall få avgöra den exakta

lokaliseringen/dragningen.

9.2.25 Österåkers kommun: Om en inskränkning av det kommunala vetot görs så

måste kommunen garanteras långtgående möjligheter att påverka lokaliseringen

inom kommunen och kraven på skyddsåtgärder.

9.2.26 Uppsala kommun: Reglerna om regeringens tillåtlighetsprövning av stora

anläggningar har förts över till förslaget, varvid vissa stora

trafikanläggningar tillkommit under regeringens prövning. Dessa

trafikanläggningar omfattas däremot inte av det kommunala vetot. Kommunen anser

skälen för att undanta dessa stora trafikanläggningar från det kommunala vetot

vara otillräckliga för att motivera denna förändring. - - - Kommunen anser att

en prövning där en miljökonsekvensbeskrivning och en lokaliseringsprövning ingår

från början är att föredra.

9.2.27 Eskilstuna kommun: Kommunalt veto bör gälla vad avser den exakta

dragningen eller förläggningen av större anläggningar motsvarande 4 kap. NRL som

järnvägar, vägar, flygplatser, farleder, kraftledningar m.m.

9.2.28 Katrineholms kommun: Det finns en rimlighet i att trafikleder som berör

stora regioner inte kan stoppas vid en kommungräns. Det är dock lika rimligt att

kommunens vetorätt behålls vad gäller lokaliseringen av dessa inom kommunen.

9.2.29 Norrköpings kommun: Kommittén föreslår att regeringens

tillåtlighetsprövning enligt nuvarande NRL skall utökas till att även omfatta

trafikanläggningar, det vill säga större vägar och järnvägar samt hamnar och

flygplatser. Det kommunala vetot föreslås dessutom inte gälla under

förutsättning att kommunen ges tillräckliga möjligheter att påverka placering

och utformning av dessa anläggningar i ett tidigt skede, förslagsvis vid arbetet

med konsekvensbeskrivning och val av alternativ.

9.2.30 Mjölby kommun: Mjölby kommun delar utredningens uppfattning att

regeringen obligatoriskt skall pröva större kommunikationsanläggningar. Den

föreslagna lösningen innebär att bestämmelserna om det s.k. kommunala vetot blir

tillämpliga även avseende vissa trafikanläggningar, något som inte gäller idag.

Något kommunalt veto i fråga om objekt som omfattar många kommuner och är av

synnerligen angeläget nationellt intresse bör ej ifrågakomma. Undantagsregeln är

således mycket begränsad.

9.2.31 Nässjö kommun: Nässjö kommun accepterar inte inskränkning av det

kommunala vetot.

9.2.32 Kalmar kommun: Utredningen tar närmast i förbigående upp den viktiga

frågan om inskränkning i det kommunala vetot för ovanstående anläggningar.

Frågan har alldeles för stor betydelse för kommunerna för att behandlas på detta

sätt. Konsekvenserna måste belysas dock diskuteras ingående före ett politiskt

ställningstagande.

9.2.33 Gotlands kommun: Att i tider av en utveckling mot ett än mer utökat

lokalt ansvarstagande för miljön, bibehålla och dessutom utöka regeringens

möjligheter att "tvinga" på kommunerna dessa anläggningar är något vi har mycket

svårt att acceptera.

9.2.34 Karlskrona kommun: Karlskrona kommun anser att den kommunala vetorätten

bör vara kvar avseende en trafikleds exakta dragning eller var en anläggning

faktiskt lokaliseras inom en kommun. Detta då avvägningar mellan det nationella

intresset att väsentliga kommunikationsanläggningar kan byggas ut och det lokala

intresset för bevarande av hälso och god miljö uppstår.

9.2.35 Landskrona kommun: Det är av flera skäl olämpligt att låta regeringen

pröva ärenden som är reglerade av tillåtlighetsregler i lag. Det är en olycklig

blandning av politiska och rättsliga överväganden och kan utgöra risker för

rättssäkerheten och tilltron till det miljörättsliga systemet. - - - Stora

trafikanläggningar bör prövas av koncessionsnämnden eller av en framtida

miljödomstol som prövar om anläggningarna uppfyller de krav som miljöbalken

ställer. Regeringen har i flera överklagningsärenden när det gäller trafikbuller

visat att den rättsliga prövningen har fått vika för en politisk kohandel och

intressekonflikter mellan departementen där vissa departement har varit mera

måna om att försvara vissa intressen än att se till att en rättslig korrekt

prövning sker. Det leder ofelbart till att rättssäkerheten för de som är utsatta

för störningarna undergrävs och underminerar tilltron till rättssystemet både

bland allmänheten och makthavarna. För att undvika sådana moralupplösande

kollisioner bör regeringen befrias från den rättstillämpande funktionen i

enskilda fall. - - - Stadsbyggnadskontoret känner en viss tveksamhet inför

förslaget att slopa den kommunala vetorätten i frågor som sedda ur ett

nationellt perspektiv visserligen är angeläget att lösa, men som ur lokal

synpunkt sannolikt har mycket vittgående konsekvenser för kommuninvånarnas

fysiska miljö.

9.2.36 Halmstads kommun: För dessa frågor vill kommittén att kommunernas

möjlighet att påverka skall begränsas kraftigt. Om kommunerna skall kunna

påverka miljön i den egna kommunen måste man kunna påverka en av de viktigaste

miljöfaktorerna, i vart fall kommunikationsledernas sträckning i den egna

kommunen.

9.2.37 Göteborgs kommun: De argument som kommittén anför till stöd för sina

förslag väger onekligen tungt. Vi anser det emellertid otillfredsställande att

kommunerna mister allt inflytande, och föreslår därför att man i det fortsatta

utredningsarbetet utreder möjligheterna för kommunerna att i vart fall få ett

avgörande inflytande över den närmare lokaliseringen inom kommunens gränser.

9.2.38 Skövde kommun: Föreslagna inskränkningar i kommunernas vetorätt enligt 7

kap. 4 § bör tas bort.

9.2.39 Karlstads kommun: Järnvägar och vägar för nationell och regional trafik

passerar genom flera kommuner. Eftersom kommunikationsleder inte kan byta plats

vid kommungränserna är det enligt utredningen omöjligt med ett kommunalt veto

för sådana objekt som är synnerligen angelägna ur nationell synpunkt -

obligatorisk regeringsprövning. - - - Det kan ifrågasättas om endast

trafikbelastningen på en väg skall vara avgörande om ärendet skall prövas av

regeringen eller ej. Bestämmelserna om vilka objekt som skall bli föremål för

obligatorisk prövning av regeringen måste därför ytterligare preciseras.

9.2.40 Köpings kommun: Det kommunala vetot bör gälla för större

trafikanläggningar. I den mån avsteg skall göras för väg, järnväg eller farled

bör vetot dock gälla för den exakta dragningen inom kommunen.

9.2.41 Västerås kommun: 7 kap. 1 §: Till de anläggningar som regeringen skall

tillåtlighetspröva enligt 7 kap. bör även fogas sådana anläggningar som är något

mindre miljöfarliga men lokaliserats till områden av riksintresse. - - - 4 §:

Ett borttagande av det kommunala vetot vad gäller vägar, järnvägar och farleder

kan accepteras med viss tveksamhet. - - - Däremot avstyrker Västerås stad

borttagande av det kommunala vetot vad gäller anläggningar i 7 kap. 1 §.

9.2.42 Borlänge kommun: I samband med större vägtrafikföretag, järnvägar och

hamnanläggningar skall regeringen ges möjlighet att tillåtlighetspröva

anläggningen. Enligt förslaget kommer då det kommunala vetot att tas bort. Det

kommunala vetot bör för denna typ av företag kvarstå.

9.2.43 Hudiksvalls kommun: Förslaget att det s.k. kommunala vetot tas bort kan

kommunen inte acceptera. När det gäller mycket speciella anläggningar och

tillfällen måste emellertid möjligheter finnas att hitta en lokalisering.

9.2.44 Sundsvalls kommun: 7 kap. 1 §: Regeringen bör ej pröva stora anläggningar

som första instans. En regeringsprövning av en anläggning får anses i hög grad

politisk och i mindre grad saklig. Den föreslagna regleringen medför att

tillåtligheten inte kan ifrågasättas om regeringen har godtagit ett projekt och

detta oavsett vad som framkommer i den fortsatta prövningen - och i en

miljökonsekvensbeskrivning (MKB). Regleringen strider mot principen att MKB

skall föregå ett beslut. Om man står fast vid att regeringen skall handha

tillåtlighetsprövning så bör denna prövning ges en preliminär ställning och inte

förhindra en reell prövning av koncessionsnämnden efter det att MKB upprättats.

9.2.45 Timrå kommun: Förslaget innebär att den strategiska planeringsuppgiften

och den lokala självstyrelsen uttunnas. Risken är att kommunernas ansvar för

utvecklingen i kommunerna försvagas. - - - Det finns ingen motsättning mellan

kommun och stat som skulle kunna motivera att kommunerna undandras möjligheterna

att påverka exempelvis en vägsträcknings exakta dragning genom kommunen.

9.2.46 Örnsköldsviks kommun: Förslaget att ta bort det kommunala vetot vad

gäller vägar, järnvägar och farleder syns som ett uttryck för en misstro mot

kommunernas ansvar att underordna sig nationella intressen. Det är

utomordentligt viktigt att inte föra bort kommunerna från beslutsprocessen i

dessa ärenden.

9.2.47 Östersunds kommun: Det föreslagna undantaget för det kommunala vetot

avseende tillståndsprövningen av vissa vägar, järnvägar och farleder kan

accepteras vad avser fastställande av "stråk" för objekten. Däremot bör

kommunens godkännande avseende den slutliga lokaliseringen ej undantas.

9.2.48 Skellefteå kommun: För prövningspliktiga anläggningar föreslås, att det

kommunala vetot skall kunna genombrytas i vissa fall. - - - Frågetecken kan

resas, om det överhuvudtaget är möjligt att uttömmande ange vilka anläggningar

som avses. Risken är stor att regeringen på sikt får pröva ett stort antal väg-

och järnvägsprojekt. Detta innebär en formalisering, som inte kan vara

motiverad. Det system som idag gäller (enl 4 kap. 2 § NRL), där regeringen kan

besluta pröva en anläggning, som inte är prövningspliktig är därvid att föredra.

En sådan ordning medför den fördelen att det kommunala vetot kvarstår.

9.2.49 Umeå kommun: Den kommunala vetorätten: Det är oklart av vilka skäl

kommittén föreslår denna utvidgning av undantaget från den kommunala vetorätten.

De berörda anläggningarna har typiskt sett stor inverkan på den kommunala

planeringen. - - - Miljöprövning av trafikanläggningar: att tillsynsmyndigheten

(länsstyrelsen?) bör kunna förbjuda en planerad trafikanläggning om den kan

antas orsaka sådana störningar att den enligt stoppreglerna i 3 kap. 7 §

miljöbalken inte bör få komma till stånd. Det innebär att en trafikled som

länsstyrelsen accepterat i en översiktsplan i ett senare skede skulle kunna

förbjudas av länsstyrelsen. Jag ser här en systemkonflikt mellan PBL och

miljöbalken.

9.2.50 Luleå kommun: Vi har viss förståelse för behovet att avskaffa det

kommunala vetot för större vägar, järnvägar och farleder. Att kommunerna här

helt fråntas inflytande och makt kan dock leda till att den viktiga

planeringsdialogen försvagas, och dåliga lösningar förverkligas utan tillräcklig

förankring i lokal kunskap, information och värderingar. Det vore fullt möjligt

att hitta en medelväg utan ovan nämnda nackdelar, t.ex. genom att kommunerna

behåller ett inflytande över den närmare lokaliseringen och utformningen av

projektet inom kommunens gränser.

9.2.51 Piteå kommun: 7 kap. 4 § - Vi är tveksamma till att tillåtligheten av

stora anläggningar skall prövas utan ett kommunalt inflytande. Allt mer ansvar

för genomförande av miljöarbetet läggs på kommunal nivå. Vi tycker därför attt

det är märkligt att kommunerna undantas rätten att vara med och påverka

lokaliseringen av vägar och dylikt som har stor betydelse för kommunernas

utveckling. Möjligheterna till ett kommunalt inflytande måste garanteras.

9.2.52 Stockholms läns landsting: Kommuner skall pröva projekt utifrån sina

invånares sammanvägda intressen och då kan man inte begära att hänsyn till även

regionala och nationella intressen skall vägas in. Ansvaret för detta måste

ligga på en annan nivå. I praktiken förekommer det inte heller att projekt som

skall prövas särskilt enligt NRL berör enbart en kommun. Därför är den kommunala

vetomöjligheten inte rimlig och den försvårar dessutom avsevärt en seriös

prövning.

9.2.53 Svenska Kommunförbundet: Regeringsprövning av miljöstörande anläggningar

och det kommunala vetot - Kommittén föreslår att vissa typer av stora

trafikanläggningar skall tillåtlighetsprövas av regeringen enligt de

bestämmelser i miljöbalken som motsvarar nuvarande 4 kap. lagen om hushållning

med naturresurser m.m. - NRL. Kretsen av prövningspliktiga anläggningar föreslås

sålunda utökas med vägar, järnvägar, flygplatser, hamnar och farleder som kan

medföra en från nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på miljön.

För vissa av dessa "nya" typer av anläggningar (vägar, järnvägar och farleder)

föreslås att det kommunala vetot skall kunna genombrytas om det från nationell

synpunkt är synnerligen angelägeet att anläggningen i fråga kommer till stånd.

Kommunförbundet anser att kretsen av anläggningar som skall tillåtlighetsprövas

av regeringen inte bör vidgas i förhållande till vad som gäller enligt NRL.

Regeringsprövning bör vara förebehållen de anläggningar som har särskilt stor

påverkan på omgivningen. - - - Regeringen kan enligt 4 kap. 2 § NRL besluta att

en anläggning eller åtgärd, som inte är obligatoriskt prövningspliktig, inte får

utföras utan regeringens tillstånd. Kritiken mot att regeringen underlåter att

använda den om det befaras att berörd komun kommer att inlägga veto - får lösas

på annat sätt. - - - Den föreslagna utökningen av prövningsplikten skulle enligt

förbundets uppfattning innebära att ett stort antal väg- och järnvägsprojekt

kommer att prövas av regeringen. Kommunernas erfarenheter av regeringsprövning

och därefter kommande prövning enligt berörda speciallagar är inte positiva när

det gäller den tid som prövningarna i allmänhet tagit. - - - En generell

regeringsprövning av stora trafikanläggningar, med kanske upp mot ett hundratal

prövningar per år, är enligt förbundet inte motiverad. Regeringen bör alltså

endast pröva de från miljö- och hushållningssynpunkt särskilt stora och

kontroversiella projekten. - - - I vissa undantagsfall kan förbundet dock

acceptera en inskränkning i vetorätten. - - - Som ovillkorliga krav anges att

anläggningen i fråga är av nationell betydelse, att en etablering inom landet är

nödvändig och att de lokala miljöeffekterna kan godtas. Förbundet accepterade

undantag i vetorätten för långsiktigt förvar av kärnavfall och för

behandlingsanläggningar av miljöfarligt avfall. Stora trafikanläggningar

motiverar inte i sig en genombrytning av det kommunala vetot. Endast för sådana

omfattande infrastrukturprojekt av nationell betydelse som berör flera kommuner

och där de mellankommunala intressekonflikterna är uppenbara och klarlagda, kan

förbundet tänka sig en genombrytning av vetot. Då förutsätts att inga andra

lösningar är möjliga och lämpliga samt att undantaget är starkt motiverat och

tillika synnerligen begränsat.

9.2.54 Svenska naturskyddsföreningen: Trafikplanering och större vägprojekt bör

alltid bli föremål för en fristående prövning i Koncessionsnämnden för

miljöskydd eller motsvarande myndighet. Förslaget om en obligatorisk

regeringsprövning är visserligen bättre än nuläget men är ändå inte

tillfredsställande eftersom regeringen i vissa lägen är part i målet när det

gäller stora vägprojekt.

9.2.55 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: Förslaget innebär att det

kommunala vetot tas bort i vissa frågor. TCO anser att kommunerna, även om

vetorätten tas bort, måste få möjlighet att påverka lokaliseringar som har

betydelse för deras utveckling såväl när det gäller miljön som infrastrukturen.

9.2.56 Plan- och Byggutredningen: Vissa större trafikanläggningar som kan

medföra en från nationell eller regional synpunkt betydande påverkan på miljön

skall prövas av regeringen. - - - Detta kommer att medföra att ett stort antal

trafikanläggningar skall prövas av regerignen. Frågan om den föreslagna

urvalsmetoden är den bästa är svårbedömbar. - - - Bakgrunden anges vara dels att

i ett antal fall har det ifrågasatts om hänsynen till miljön och hushållningen

med naturresurser har behandlats på ett tillfredsställande sätt i den kommunal

planeringen och i länsstyrelsens prövning av planer, det i andra sammanhang

aktualiserats problem när kommuner i sin fysiska planering skall tillgodose

vissa statliga intressen. - - - Huruvida Plan- och byggutredningens förslag i

dessa delar blir helt förenligt med betänkandets förslag om regeringsprövning

kan givetvis ännu inte överblickas. Jag förutsätter dock att Plan- och

byggutredningens förslag beaktas i berednignen av förslaget till miljöbalk.

9.2.57 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: 7 kap. 1 och 4 §§:

Förståelsen för att viktiga strukturinvesteringar av nationella intressen är nog

stor, men vad som är oacceptabelt är att kommunerna helt undandras möjligheten

att kunna påverka exempelvis en vägsträcknings exakta dragning genom kommunen.

Då kommunikationsledernas lokalisering är så avgörande för samhällsbyggnaden och

den lokala utvecklingen är det utomordentligt viktigt att inte föra bort

kommunerna från beslutsprocessen i dessa ärenden. Skulle situationen uppstå att

en kommun "av okynne" hindrar framdragandet av en nationellt viktig

kommunikationsled borde detta kunna regleras utan att på nu föreslaget sätt helt

ta bort kommunerna från beslutsfattandet.

9.2.58 Föreningen Skogsindustrierna: Skogsindustrierna anser att det är rimligt

att större trafikanläggningar prövas av regeringen och att det kommunala vetot

skall kunna brytas igenom i samband med en sådan prövning. - - -

Skogsindustrierna anser att denna villkorsprövning bör begränsas till fall då en

betydande miljöpåverkan kan bli aktuell. Det är också viktigt att prövningen

sker i samband med att de andra villkoren fastställs och därmed kan baseras på

en helhetsbedömning av projektet och dess praktiska förutsättningar.

9.2.59 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Det kommunala vetot: I en

tid då allt mer ansvar för genomförande av miljö-, hälso- och naturvårdsarbetet

läggs på kommunal nivå, är det märkligt att kommunerna undantas möjligheter att

vara med och påverka lokalisering av vägar, järnvägar o.dyl. Dessa typer av

anläggningar är av mycket stor betydelse för en kommuns utveckling, inte bara ur

miljösynpunkt, utan även för infrastrukturen, boendet, sysselsättning, fritid

m.m. Kommunens möjligheter till påverkan och inflytande måste garanteras i

lagtexten.

9.2.60 Jernkontoret: 7 kap. 4 § som säger att regeringen får tillåta en

anläggning o.s.v. endast om kommunfullmäktige har tillstyrkt bör ändras. Vi

finner det orimligt att det kommunala vetot ej skall gälla vägar, järnvägar och

farleder men däremot industrianläggningar, som kan vara lika viktiga för landet

som trafikleder.

9.2.61 Jordens Vänner: Utredningen borde ha passat på och stoppat möjligheten

för regeringen att "köpa grisen i säcken" genom att besluta om stora

anläggningar innan miljökonsekvenserna har utretts ordentligt. - - - Jordens

Vänner anser att den kommunala vetorätten bör gälla i fråga om anläggningar som

avser mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, i

synnerhet så länge kärnkraftsavvecklingen inte är fullt genomförd. Vi anser

vidare att den kommunala vetorätten bör gälla för sådana anläggningar för

behandling av miljöfarligt avfall, som nämns i 1 § 10 samt för vägar och

farleder.

9.3 Tillstånd och tillsyn

9.3.1 Banverket: Enligt Banverket ligger förslaget om ansvarsfrågor kring

tillståndsprövning i linje med utvecklandet av sektorsprincipen, där

sektorsmyndigheten skall få ett utökat miljöansvar. - - - Banverket bör i

enlighet med sektorsprincipen bli föreskrivande myndighet för spårburen trafik

och därmed få ansvaret att meddela generella föreskrifter om bl.a.

skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått. - - - Enligt Banverket är det

oacceptabelt med en generell tillåtlighetsprövning av stomjärnvägar. En generell

prövning är både kostsam, tidskrävande och ur miljösynpunkt onödig. Risken är

uppenbar att angelägna projekt försenas och fördyras utan att några egentliga

miljövinster görs. Av de EG-direktiv som presenterats framgår också att någon

avsikt om generell tillståndsprövning inte föreligger. - - -

Tillståndsprövningen bör ske analogt med vägobjekt. Det framgår ej av

utredningen var den huvudsakliga tillståndsprövningen av järnvägar skall ske. Av

lagförslaget framgår att en tillåtlighetsprövning av vissa projekt kommer att

prövas av regeringen. -- - Banverket förordar en prövning enligt särskild

järnvägslagstiftning.

9.3.2 Vägverket: Förslagen till stoppregel och separat tillståndsprövning i

miljöfrågor stämmer inte överens med principen om integrering av miljöfrågor

tillsammans med andra frågor vid beslutsfattande (Agenda 21). - - - Utredningen

tycks inte ha övervägt vilken betydelse som utformning av prövningsystem och

planeringssystem har för allmänhetens och intresseorganisationers medverkan.

Vägverket menar att enkelhet i processer och likformig hantering från fall till

fall skall eftersträvas. Stoppregel och separat tillståndsprövning underlättar

inte allmänhetens medverkan. - - - Utredningen skriver att Vägverket ensamt

fattar beslut om lokalisering. Utredningen tar därvid inte upp länsstyrelsens

betydelsefulla roll. I de fall som Vägverket och länsstyrelsen inte kommer

överens hänskjuts ärendet till regeringen. Vidare uppmrksammar utredningen inte

dagens samrådsprocesser och den stora betydelse som dessa har för goda beslut

och god miljöhänsyn. En förstudie är exempelvis i hög grad en samrådsprocess. -

- - Utredningen har inte uppmärksammat samspelet mellan vägplanering och

kommunal markanvändningsplanering. För detta finns möjligheter att utveckla

förbättrade arbetsmetoder som kan utgå från de i utredningen föreslagna

aktsamhetsreglerna. - - - Planerings- och beslutsprocessen bör även

fortsättningsvis präglas av samråd mellan Vägverket, länsstyrelser, kommuner och

allmänhet. Tillämpningen av aktsamhetsreglerna i miljöbalken säkerställs genom

expertgranskning och ersätter separat tillståndsprövning enligt förslaget till

miljöbalk. - - - Krav på förstudie bör föras in i väglagen i syfte att främja en

effektiv process och ändamålsenliga miljökonsekvensbeskrivningar. - - - Väglagen

bör vidare ange att lokaliseringsbeslut baserat på lokaliseringsutredning med

miljökonsekvensbeskrivning skall kunna fattas av väghållaren och överklagas till

regeringen. Regeringen kan därvid göra en tillåtlighetsprövning.

9.3.3 Sjöfartsverket: Sjöfartsverket tror sig kunna förutse att krav kommer att

resas från olika intressenter som i praktiken medför att tillåtligheten av varje

ny farled, som anläggs, kommer att få prövas. Detta är inget som i och för sig

behöver betraktas som olämpligt men det kommer att skapa merarbete för

regeringen och inte vara motiverat från miljöskyddssynpunkt.

9.3.4 Luftfartsverket: Ifråga om tillsyn av flygplatser anser Luftfartsverket

att en ändring av nu gällande tillsynsregler vad gäller länsstyrelsernas

tillsynsansvar inte är nödvändig.

9.3.5 Sveriges geologiska undersökning, SGU: Kommittén föreslår att kretsen av

prövningspliktiga anläggningar i 4 kap. NRL vid infogandet i en ny miljöbalk

utökas med vägar, järnvägar, flygplatser, hamnar och farleder. SGU tillstyrker

förslagen förutsatt att anläggningens omfattning och betydelse från

transportsynpunkt medför att den är ett nationellt intresse och utgör en

nyetablering. Kommittén föreslår också att det s.k. kommunala vetot skall kunna

brytas igenom. SGU delar kommitténs uppfattning att regeringen i miljöbalken

skall tillförsäkras möjlighet att pröva särskilt stora och från miljösynpunkt

ingripande anläggningar och verksamheter.

9.3.6 Statens naturvårdsverk: Bestämmelser om tillfälliga bilförbud enligt 7

kap. 12 § bör utgå. Den förebyggande principen borde istället gälla. Vid

utformningen av en sådan regel bör det beaktas dels att regeln bör avse alla

kategorier av fordon och att regeln inte enbart får avse förbud för vissa typer

av fordon att framföras. Bemyndigande för en kommun att utfärda föreskrifter för

trafiken bör vara frikopplade från hälsoskyddsbestämmelserna och införas i 4:e

kapitlet som behandlar föreskrifter. - - - Kommunerna bör bemyndigas att utfärda

föreskrifter om inrättande av s.k. miljözoner, på motsvarande sätt som avses i

första punkten i 147 § vägtrafikkungörelsen. Nämnda regel har klar karaktär av

skyddslagstiftning och bör inarbetas i balken.

9.3.7 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen anser att tillsynen

över trafikanläggningar bör utövas av staten, dock inte av Naturvårdsverket utan

av länsstyrelserna som har ingående kännedom och erfarenheter i fråga om

lokalisering, regional miljöövervakning och regional samordning. En löpande

kontroll och rapportering i likhet med vad som gäller för övriga

tillståndspliktiga verksamheter skulle på sikt kunna ge ett betydligt bättre

underlag regionalt för den framtida utvecklingen, transportnätet, i

miljövänligare riktning.

9.3.8 Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen anser att det är tveksamt att

pröva lokaliseringen för sig utan att samtidigt pröva hela tillåtligheten,

d.v.s. vilka försiktighetsåtgärder som måste vidtas.

9.3.9 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Miljöstörningarna från trafiken är mycket

stora. Det är därför synnerligen viktigt att trafikproblemen beaktas särskilt

inför den kommande skyddslagstiftningen. Ordningen med att tillsynsmyndigheten

kan förelägga om förbud mot en trafikanläggning passar mindre bra in i de

prövningsrutiner som finns för sådana projekt. I stället borde alla vägprojekt

som kräver en arbetsplan miljöprövas.

9.3.10 Mjölby kommun: Kommunen anser att principiella skäl talar för att

bestämmelserna om miljöprövning i miljöbalken även görs tillämpliga i fråga om

större trafikanläggningar, som inte omfattas av kraven på obligatorisk

regeringsprövning. Vidare tillstyrks att miljöbalkens tillsynsregler också

kommer att vara tillämpliga på trafikanläggningar av aktuellt slag. Tillsynen

över de större trafikanläggningarna föreslås åvila Naturvårdsverket. De nu

föreslagna lösningarna innebär att trafikanläggningar för alla trafikslag kommer

att kunna prövas enligt miljöbalken, vilket måste uppfattas som positivt.

9.3.11 Göteborgs kommun: Vi tillstyrker att en särskild prövning sker av

betydande kommunikationsanläggningar, men förutsätter då att man i detta

sammanhang med uttrycket påverkan på miljön avser även människors hälsa.

9.3.12 Svenska Kommunförbundet: Kommunförbundet delar utredningens uppfattning

att koncessionsplikt inte skall införas för angivna större vägar, järnvägar och

farleder. Inte heller vad avser hamnar anser förbundet att förprövningsplikt

enligt balken skall införas. Det kan lämpligen tas upp till prövning av

regeringen enligt den bestämmelse som ger regeringen möjlighet att besluta att

en anläggning eller åtgärd, som inte är obligatoriskt prövningspliktig för

regeringen, inte får utföras utan regeringens tillstånd.

9.4 Övrigt

9.4.1 Vägverket: "Miljökvalitetsnormer", miljömål, åtgärdsplaner och

egenkontroll är något som Vägverket redan handskas med. Idag tillämpas med kraft

t.ex. naturvårdsverkets riktvärde 55 dBA vid nybyggnad av vägar trots att

riktvärdet inte är fastställt. Den föreslagna stoppregeln kommer inte att ge

några egentliga miljövinster för väg- och trafiksystemet utan istället skapa

tillkrånglade procedurer. - - - Rekommendationer om hur förstudier skall göras

finns sedan början av 1993. Dessa har börjat tillämpas. Förstudiemodellen, som

bl.a. innebär inledande miljökonsekvensbeskrivning (MKB), motsvarar vad som

internationellt kallas för "screening" och "scoping". Utredningen kunde på ett

tydligare sätt ange att denna typ av planeringssteg understöds och

överensstämmer med principen om att MKB skall integreras i alla skeden av

samhällets planeringsprocesser.

9.4.2 Sjöfartsverket: Aktsamhetsreglerna som sådana måste för sjöfartens del

rimligen uppfattas som något slags programförklaring, som skall påverka

sjötrafiksektorn som helhet. Föreskriften i 3 kap. 4 § om skyldighet att alltid

använda bästa tillgängliga teknik kan emellertid inte ses som någon

programförklaring. Den synes kunna innebära t.ex. att en svensk redare, som vill

bedriva svensk kustfart med ett fartyg, inte skulle kunna köpa in ett utländskt,

äldre och i och för sig i alla avseenden sjösäkert fartyg. Detta kan inte vara

avsikten med föreskriften men det framgår inte att så är fallet. Om inte annat

så är Sverige skyldigt att godta äldre fartyg under förutsättning att de

uppfyller vissa konventionsbundna krav. - - - Sjöfartsverket har inte i

betänkandet funnit något motiv för varför skyldigheten i 4 kap. 2 § andra

stycket naturresurslagen inte förts in i förslaget till miljöbalk. Verket har

svårt att förstå varför utredningen föreslår att den nu gällande

miljöskyddslagen i princip skall vara tillämplig på sjöfarten, som är en

internationell verksamhet, för vars bedrivande det är viktigt med en

internationellt vedertagen reglering. Den nationella lagstiftningen har skett i

speciallagstiftning. Om den kommande miljöbalken skall innefatta sjöfarten i vid

bemärkelse, inte bara farlederna, kommer det att skapa en viss osäkerhet om vad

som skall anses gälla samtidigt som internationella regler, som rimligen kommer

att godtas i Sverige, så småningom kommer att börja gälla. Man kan alltså utgå

från att miljöbalken inom en inte särskilt avlägsen framtid i viktiga avseenden

måste ändras när det gäller sjöfarten. Någon analys eller redovisning av ett

behov på grund av erfarenheterna av skador orsakade av sjöfarten finns inte.

9.4.3 Statens naturvårdsverk: Miljözonerna bör kunna knytas till förbud för viss

trafik eller till bilavgifter. - - - Naturvårdsverket föreslår att emissionskrav

och miljöklassningssystem för vägfordon, flygplan, fartyg m.fl. produkter bör

föreskrivas med stöd av miljöbalken som därmed ersätter regler i speciallagarna

på detta område. Vissa grundkrav kan vara lämpligt att ha kvar i

speciallagstiftningen, eftersom reglerna är kopplade till tillsynen av

miljövärdighet och funktionsduglighet. En sådan uppläggning som här skisserats

skulle lägga grunden för en enhetlig lagteknisk lösning för alla trafikslag.

9.4.4 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Det hade varit önskvärt att

kommittén haft möjlighet att göra en ännu mera genomarbetad analys av

möjligheterna att reglera trafikens miljöpåverkan. Miljökvalitetsnormer kommer

visserligen att innebära krav på åtgärdsplaner och skyddsavstånd i tätorter, men

trafikens storskaliga effekter kommer inte att påverkas mer än marginellt.

Åtgärdsplanens möjligheter att tvinga fram åtgärder för att begränsa trafikens

störningar är också osäkra. Hushållningsbetämmelserna i balken och utökad

miljöskyddsprövning av trafikanläggningar behandlar också i första hand

lokaliseringsfrågan. En utökad prövningsplikt är positiv men kan svårligen styra

valet av transportmedel till miljövänligare alternativ.

Miljökonsekvensbeskrivningar ger bättre underlag för såväl investering som

projektering av vägar och andra transportanläggningar. Deras styrande verkan är

dock begränsad. Under alla förhållanden är det viktigt att riksdagen inför sina

beslut om trafiksystemens utformning har tillgång till ett fullödigt underlag

vad avser miljökonsekvenser av olika inriktningsalternativ.

9.4.5 Länsstyrelsen i Värmlands län: Balken torde i första hand vara väl ägnad

åt att hantera trafikanläggningar. När det gäller trafikfrågorna finns vidare en

konflikt i dag i deras hantering enligt PBL respektive enligt väglagen. Frågan

om hur dessa bestämmelser skall samordnas bör redas ut innan naturresurslagen

förs in i en ny miljöbalk.

9.4.6 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Miljökvalitetsnormer kommer att innebära

krav på åtgärdsplaner och skyddsavstånd i tätorter, men trafikens storskaliga

effekter kommer inte att påverkas mer än indirekt. Utökad miljöskyddsprövning av

trafikanläggningar behandlar också i första hand lokaliseringsfrågan men kan

svårligen styra valet av transportmedel. Miljökonsekvensbeskrivningar ger bättre

underlag för såväl investering som projektering av vägar och andra

transportanläggningar och är idag betydelsefulla för att peka på alternativ och

effekter.

9.4.7 Uppsala kommun: Miljökvalitetsnormer och stoppregeln kan, tillsammans med

tillståndsprövningen av vägprojekt, bli ett effektivt hjälpmedel för att

begränsa störningar från trafiken. Nuvarande riktlinjer för kväveoxider och

kolväten kan då göras om till miljökvalitetsnormer. Med utgångspunkt från detta

kan även klara riktlinjer för när trafiken bör begränsas i stadskärnorna

utarbetas.

9.4.8 Norrköpings kommun: Kommunen anser att nya väganläggningar i någon form

bör förprövas enligt miljöbalken. En lösning kan vara en utredningsplan som

prövas enligt miljöbalken innan arbetsplan upprättas och fastställs enligt

väglagen. Generella föreskrifter kan ersätta en individuell prövning.

9.4.9 Göteborgs kommun: Kvalitetsnormen blir mycket pådrivande, speciellt om

utgångspunkten för normen blir de riktvärden som idag gäller för luftkvalitet

och som även föreslagits för buller. Vi anser det angeläget att noga klargöra

ekonomiska konsekvenser och finansieringssätt innan miljökvalitetsnormer

fastställs.

9.4.10 Svenska Kommunförbundet: Kommunförbundet avstyrker vidare alla former av

miljökvalitetsnormer utformade som avståndsnormer. Synsättet bakom sådana

normtyper är förlegat. Bl.a. motverkar det initiativ till utveckling och

förbättring av trafiksystemens olika komponenter. - - - Kommunförbundet anser

att den lokala tillsynsmyndigheten skall utöva tillsyn över alla berörda

trafikanläggningar.

9.4.11 Svenska naturskyddsföreningen: Naturskyddsföreningen anserär applicerbart

även på transportområdet. Försiktighetsprincipen liksom utbytesprincipen och

valet av den bästa tillgängliga tekniken måste också avse tillverkarna av

fordon. - - - Föreningen anser att trafik- och transportlagstiftningen i de

delar de har beröring med miljö- och naturskyddslagarna bör integreras i

miljöbalken.

10 Naturvård och biologisk mångfald

10.1Allmänt om biologisk mångfald och NVL

10.1.1 Riksdagens ombudsmän, JO: I 10 kap. utpekas länsstyrelsen som den

myndighet som skall fatta beslut i vissa fall, bl.a. i fråga om bildande av

naturreservat och naturvårdsområde. Även om det här inte är fråga om att

länsstyrelsen skall pröva tillståndsärenden, synes regleringen inkonsekvent mot

bakgrund av den i övrigt i balken tillämpade principen.

10.1.2 Boverket: En särskild fråga är de olika formuleringarna för

friluftslivets och de biologiska grunderna. Av motiven framgår inte med

tydlighet om "bevara" innebär annat krav på skälen för dispens än "främja".

Främja kan tolkas som mera aktivt än bevara och klarläggande behövs. - - -

Avgörande för tillämpningen är kompetensen hos belutsfattarna.

10.1.3 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen föreslår att 11 kap. 4 § ändras så att den

innebär ett dispensabelt förbud mot arbetsföretag som kan skada naturmiljön. Ett

alternativ är att 4 § ändras så att biotopskyddet alltid förutsätter ett beslut

i det enskilda fallet. - - - Ersättningsreglerna i 28 kap. 2 § andra stycket kan

enligt Skogsstyrelsens bedömning över huvud taget inte tillämpas på 11 kap. 4 §

med nuvarande utformning eftersom förbudet följer direkt av lagen så snart

biotopen utpekats. Något tillstånd att vidta viss åtgärd kan därefter inte

meddelas. - - - Skogsstyrelsen tillstyrker de nya formuleringarna beträffande

spridning av bekämpningsmedel liksom den utökade bedömningsgrunden.

10.1.4 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: Riksantikvarieämbetet anser att institutets

användning av 10 kap. 3 § för att även skydda värdefulla områden i landskapet

främst av kulturhistoriska skäl skall framgå i motivtexten. - - - Det

kulturhistoriska intresset måste synas i motiven till 11 kap. 1, 2, 3 och 4 §§

för skyddet om det skall beaktas vid dispenser, tillsyn samt vid successiva för-

ändringar i regelverket.

10.1.5 Domän AB: Domän instämmer i att bevarandet av den biologiska mångfalden

är en mycket viktig uppgift, som kräver medverkan från alla berörda parter. Vi

ställer oss dock frågande till att hotbilden i Sverige skulle vara lika

allvarlig som globalt. En anpassning av kriterierna på hot i olika klasser till

internationell standard är önskvärd och lär vara på gång. - - - Behovet av

naturreservat försvinner inte, men det bedöms bli betydligt reducerat som en

följd av de kort beskrivna primära insatserna, vilka medför att en viss del av

den produktiva skogsmarken undantas från brukande.

10.1.6 Statens naturvårdsverk: Naturvårdsverket delar inte kommitténs

uppfattning att det skulle medföra några väsentliga svårigheter att låta

miljöbalkens aktsamhetsregler direkt styra de areella näringarnas sektorslagar.

- - - Ersättningssystemet beträffande förfogandeinskränkningar behöver ses över

i sin helhet. I andra hand bör ersättningssystemet återgå till det som gällde

före 1987, dvs. att skadorna relateras till hela brukningsenheten. För sådant

fall är det viktigt att det av kommittén föreslagna tillägget till nu gällande

bestämmelser (28 kap. 3 §) kommer till stånd. - - - Verket vill understryka

vikten av att strandskyddet tas in som en självständig prövningsgrund i 12 kap.

1 § PBL. - - - Miljöskyddskommittén har på ett utomordentligt sätt beskrivit

utvecklingen för naturvårdens del fram till dagens situation, och visat att

utarmningen av den biologiska mångfalden utgör ett av de stora hoten mot miljön.

- - - Som verket framhållit i avsnitt 2 om samordnad miljölagstiftning borde

emellertid kommittén ha kunnat omsätta sina kunskaper i ett reformförslag som

mer genomgripande integrerat de olika sektorernas miljöfrågor i balken. - - -

Naturvårdsverket delar inte kommitténs uppfattning att det skulle medföra några

väsentliga svårigheter att låta miljöbalkens aktsamhetsregler direkt styra de

areella nägingarnas sektorslagar. - - - I 1 kap. 1 § föreslår kommittén att

ändamålet med balken skall vara att bl.a. bevara "levande landskap". Verket

anser att denna punkt kan göras tydligare. Som en följd kan 2 kap. 4 § utgå.

Paragrafen innebar att det formellt inte är möjligt att som naturreservat eller

naturvårdsområdet avsätta ett område som är skyddat enligt kulturminneslagens

fornminnesbestämmelser. Verkets förslag medför även att en gräns samtidigt dras

mellan miljöbalken och kulturminneslagens fornminnes- och byggnads-

minnesbestämmelser. - - - Verket delar kommitténs uppfattning att

allemansrättens innehåll inte skall regleras i lag. Däremot bör lagtexten

uttrycka att alla de som tillgodogör sig fördelarna av allemansrätten, också har

ett ansvar att visa hänsyn mot såväl naturen som mot ägare och brukare av

marken.

10.1.7 Stockholms universitet: Miljöskyddskommittén föreslår i 11 kap. 7 § att

regeringen får meddela föreskrifter för att uppfylla Sveriges internationella

förpliktelser beträffande flyttande utrotningshotade arter. Nämnden vill

framhålla att det bemyndigande som regeringen får enligt 4 kap. 2 § för att

uppfylla Sveriges internationella förpliktelser genom att meddela föreskrifter

torde med fördel kunna kompletteras genom att tilläga "växter och djur" efter

"människors hälsa".

10.1.8 Uppsala universitet: 10 kap. handlar om skydd för naturområden m.m. och

är till stora delar hämtat från naturvårdslagen. Det vore mycket lämpligt att

slå samman ett antal styrmedel avseende markanvändning. Ett första steg i den

riktningen är att integrera planlagstiftning med miljöbalken. - - - 11 kap.

handlar om skydd för växt- och djurlivet m.m. Kapitlet bör revideras syftande

till att tillgodose målen om biologisk mångfald. Bemyndigandet till regeringen

att införa regler till följd av internationella överenskommelser bör göras till

ett åläggande och hamnar i det av oss föreslagna nya "pliktkapitlet".

10.1.9 Lunds universitet: Kommitténs förslag rörande den s.k. gröna miljövården

utgår ifrån nuvarande naturvårdslag, vars regler har utvecklats något för att

bli effektivare i arbetet för att bevara biologisk mångfald. Också moderniserade

regler har emellertid bedömts otillräckliga.

10.1.10 Naturvetenskapliga Forskningsrådet, NFR: NFR ser med tillfredsställelse

att ett ökat skydd ges till biotoper som strandzoner och våtmarker, där

speciellt de sistnämndas betydelse för den biologiska mångfaldens bevarande är

stor. NFR håller också med om vikten av at skyddsåtgärder vidtas för flera

områden än vad som är fallet idag och vill understryka betydelsen av

skyndsamhet. Dessutom är det viktigt att tillräckligt stora sammanhängande

områden skyddas då flera arters överlevnad är beroende inte bara av att en

biotop skyddas, utan också av att ett tillräckligt stort område skyddas. - - -

Betänkandet föreslår att allmänna regler för utsättandet av främmande arter bör

införas i miljöbalken. Detta förefaller ändamålsenligt, och NFR instämmer i de

riktlinjer som Internationella Naturvårdsunionen, IUCN, har utarbetat. Vikten av

ökad kunskap och forskning om ekologiska effekter av utsättande av organismer

med för den miljön nya egenskaper är därför framgent och kontinuerligt av stor

betydelse för att kunan fullgöra miljöbalkens intentioner.

10.1.11 Sveriges lantbruksuniversitet, SLU: Utredningen idylliserar de tidigare

agrara samhällena. Den avgörande skillnaden mellan förr och nu är den tekniska

nivån som gör att människan idag kan åstadkomma ingrepp i naturen i en skala som

var omöjlig för några hundra år sedan. - - - Påståendet att den samlade genpolen

för alla levande arter är given och inte förnyas är inte giltigt. Utan spontana

förändringar i argernas gener skulle t.ex. inte nya arters uppkomst kunna

förklaras. - - - Avsnitt 11.4.1 Områdesskydd och ersättningsregler - Uttrycket

att markanvändningen inom jord- och skogsbruket skall anpassas efter "de

naturliga förutsättningarna" är svårtolkat och skulle i praktiken kunna innebära

att man motsätter sig gödsling och bevattning.

10.1.12 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Omtanken om den biologiska

mångfalden har under senare år ökat i skogsbruket. Av erfarenhet från

lagtillämpning på skogsvårdsområdet vet vi att det inte är möjligt att endast

medelst lagregler "styra fram" en önskvärd utveckling. Information och

rådgivning till berörda skogstjänstemän och skogsägare är enligt vår mening en

mycket väsentlig del i arbetet för att åstadkomma en förändrad attityd och ett

förändrat beteende. - - - Skogsvårdsstyrelsen instämmer i utredningens förslag

att de konkreta miljöreglerna för skogsbruket bör ingå i sektor - d.v.s.

skogsvårdslagen och inte föras över till miljöbalken. - - - Skogsvårdsstyrelsen

delar i allt väsentligt resonemangen och förslagen i betänkandet.

10.1.13 Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län: Vad gäller skydd för vissa

biotoper, motsvarande 21 § naturvårdslagen, vill skogsvårdsstyrelsen poängtera

det informationsproblem som kommer att uppstå om ett generellt skydd införs för

vissa biotoper. För att ett sådant skydd skall vara praktiskt tillämpbart måste

biotoperna vara mycket väl definierade, lätta att känna igen och att avgränsa i

terrängen. - - - Skogsvårdsstyrelsen anser rent allmänt att en modell med skydd

av biotoper efter beslut i det enskilda fallet är att föredra. På sidan 477

framförs att naturvårdsmyndigheternas och allmänhetens behov av insyn är mycket

bristfälligt tillgodosedda i den nuvarande skogsvårdslagen. En jämförelse görs

med vissa andra länder där informationsplikt om planerade avverkningar medelst

bl.a. skyltning föreligger. Skogsvårdsstyrelsen vill i detta sammanhang betona

den omfattning skogsbruket har och de praktiska problem och administrativa

kostnader detta skulle medföra i ett skogslän.

10.1.14 Länsstyrelsen i Stockholms län: Förslaget om att strandskyddet utvidgas

till att innefatta inte bara skydd för friluftslivet utan även skydd för växt-

och djurlivet är bra och innebär att de naturvetenskapliga aspekterna också

skall beaktas vid prövning av despensgivning inom strandskyddsområde.

Länsstyrelsen tillstyrker även att kommunerna får bestämma om strandskyddet i en

detaljplan.

10.1.15 Länsstyrelsen i Uppsala län: Kommittén föreslår att i de fall en

länsstyrelse delegerar sin befogenhet att bilda naturreservat till en kommun

skall länsstyrelsens befogenhet upphöra. Länsstyrelsen känner inte till att den

nu gällande parallella befogenheten för länsstyrelse och kommun att bilda

reservat skulle ha inneburit några olägenheter. Kommittén har inte heller

påstått detta utan enbart åberopat "gängse principer". Länsstyrelsen anser att

nuvarande möjlighet till parallell befogenhet bör bibehållas.

10.1.16 Länsstyrelsen i Södermanlands län: De ändrade grunderna för att bilda

naturreservat tillstyrks. Skyddsformen naturvårdsområde kan ifrågasättas,

eftersom formen har mycket begränsad användning och att antalet

förordnandeformer bör minimeras. När det gäller reservatet bör det i första hand

framgå av balken att både länsstyrelsen och kommunen har beslutsbefogenhet med

ömsesidig samrådsplikt. I andra hand måste den nuvarande ordningen kvarstå,

varvid samrådsplikten för kommunen regleras i delegationsbesluten. - - -

Miljöskyddskommittén har inte lyckats åstadkomma en godtagbar integrering av

prövningsreglerna i naturvårdslagen och miljöskyddslagen. Flera av de beskrivna

arbetsföretagen i 10-12 kap. miljöbalken kan behöva prövas även enligt 14 kap.

Det bör därför övervägas att samordna prövningsreglerna i 10-14 kap. - - - I

syfte att undvika dubbelprövning bör samrådsplikt inte gäla företag för vilka

tillstånd har lämnats enligt miljöbalken, vattenlagen eller plan- och bygglagen.

Det torde inte vara lämpligt att ett och samma företag skall vara både samråds-

och tillståndspliktigt enligt balken. - - - Kommittén har inte lämnat något

lagförslag som rör den reglering av skyltar m.m. som finns i NVL. Reglerna bör

även i fortsättningen vara restriktiva av hänsyn till landskapsbilden.

10.1.17 Länsstyrelsen i Jönköpings län: De ändrade grunderna för bildande av

naturreservat syns väl underbyggda och tillstyrkes. Däremot bör antalet

skyddsformer minimeras för att bättre förstås av allmänheten. Det kan därför

ifrågasättas om skyddsformen naturvårdsområde fortfarande behövs. Skyddsbehovet

kan klara inom ramen för naturreservat. - - - Bestämmelserna om delegation i

10:16 avstyrks. Dessa innebär att befogenheten att besluta om naturreservat,

naturvårdsområde och naturminne skall ligga antingen hos länsstyrelsen eller

kommunen. I stället bör både länsstyrelsen och kommunen ha beslutsbefogenhet med

ömsesidig samrådsplikt. - - - Staten måste kunna behålla beslutsbefogenheten för

att kunna genomföra statligt finansierade naturskyddsinsatser. Samtidigt bör de

kommuner som har kompetens och ambitioner att med egen finansiering åstadkomma

naturskydd kunna göra detta. Naturvårdens möjligheter skulle alltså klart minska

om kommitténs förslag genomförs. - - - 11 kap.: Det behövs tydligare regler för

hur artskyddet och målet om den biologiska mångfalden skall kunna klaras. Denna

fråga hör intimt samman med ersättningsregler och stoppregler.

10.1.18 Länsstyrelsen i Kalmar län: Länsstyrelsen avstyrker förslaget att slopa

möjligheten till samtidig befogenhet för länsstyrelsen och kommun att bilda

naturreservat. Staten måste ha kvar möjligheten att säkerställa exempelvis

riksintressen även om delegation skett till en kommun.

10.1.19 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen avstyrker den formulering

som getts åt 10 kap. 16 §. En delegation i enlighet med bestämmelsen synes med

den föreslagna formuleringen medföra att länsstyrelsen undandras möjligheten att

bilda naturreservat etc. Detta kan inte vara meningen. I exempelvis ett fall

där, efter delegation, ett lokalt intresse strider mot ett riksintresse kan i så

fall det senare komma att stå utan ett behövligt skydd. - - - Enligt plan- och

bygglagen föreligger en lagreglerad samrådsskyldighet för kommunen i samband med

planläggning enligt lagen. - - - Länsstyrelsen anser att en utvidgad

samrådsskyldighet bör övervägas även när det gäller beslut enligt naturvårdsbe-

stämmelserna i miljöbalken. Enskilda och olika organisationer bör ges möjlighet

att påverka, i vart fall när det gäller omfattande beslut exempelvis bildande av

naturreservat.

10.1.20 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen ifrågasätter om behov

av skyddsformen naturvårdsområde överhuvud taget finns, eftersom den har en

mycket begränsad användbarhet och skyddsformen naturreservat även kan täcka in

de situtationer där naturvårdsområde kan användas.

10.1.21 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Naturvårdslagen har med vissa undantag

överförts till miljöbalken i väsentligt oförändrat skick. Länsstyrelsen

förutsätter därför att lagen i allt väsentligt kan tillämpas på samma sätt som

nu även i fortsättningen. - - - Länsstyrelsen kan sammanfattningsvis i allt

väsentligt tillstyrka förslagen vad gäller "Skydd av naturområden m.m." med

undantag av förslagen till ändringar i strandskydds- och

delegationsbestämmelserna. - - - Länsstyrelsen tillstyrker de ändrade grunderna

för att bilda nationalpark och naturreservat. - - - Länsstyrelsen anser att

kommunerna generellt bör ta ett större ansvar för naturskyddsarbetet och

tillstyrker mot den bakgrunden den föreslagna delegationsmöjligheten till

kommunerna. - - - Länsstyrelsen anser emellertid att det är direkt olämpligt att

frångå nu gällande bestämmelser vad gäller delegationsmöjligheterna att skydda

naturområden som naturreservat och naturvårdsområde. Riksdagens intentioner att

öka arbetet med att skydda värdefull natur kommer att motverkas av miljöbalkens

bestämmelser, om antingen kommun eller länsstyrelse skall ha det fulla ansvaret

för säkerställandearbetet. - - - Det är enligt länsstyrelsens uppfattning

väsentligt att kommunernas önskemål kan tillgodoses. Kommunerna har funnit ett

nära samarbete med länsstyrelsen i dessa frågor med eller utan delegation

ändamålsenligt. Länsstyrelsen har funnit det ömsesidiga samarbetet fruktbärande

och avser utveckla dessa samarbetsformer med fler kommuner. - - - Staten har ett

särskilt uttalat ansvar för områden av riksintresse för bl.a. naturvård och

friluftsliv. Länsstyrelsens möjligheter att i enlighet med sin instruktion ta

ansar för dessa områden försvinner såsom lagförslaget nu är utformat samtidigt

som länsstyrelsen ger kommunerna denna delegation.

10.1.22 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen anser att skyddsformen

naturvårdsområde starkt kan ifrågasättas, enär 1) skyddsformen har en begränsad

användbarhet, 2) naturreservatsinstitutet i övrigt täcker in alla tänkbara

situationer där naturvårdsområde kan aktualiseras samt 3) skyddsformen

naturvårdsområde skapar förvirring i många avseenden. - - - Länsstyrelsen

föreslår därför att förordnandeformen naturvårdsområde utgår och ersätts med

naturreservat.

 Länsstyrelsen avstyrker slopandet av samtidig befogenhet för länsstyrelse och

kommun att bilda naturreservat. Länsstyrelsen föreslår att det bör framgå av

balken, att både länsstyrelsen och kommunen har beslutsbefogenhet med ömsesidig

samrådsplikt.

10.1.23 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: När en länsstyrelse med stöd av

43 § beslutar att delegera vissa beslutsbefogenheter till en kommun innebär det

att beslut i de ärendetyper som anges i paragrafens andra stycke helt övergår

från länsstyrelsen till kommunen medan beslut i de fall som anges i tredje

stycket efter delegationen kan meddelas av både länsstyrelsen och en kommunal

nämnd. Det har enligt länsstyrelsens erfarenhet inte uppstått några problem, där

sådana "dubbelkommandon" föreligger. - - - Länsstyrelsen ställer sig positiv

till ett ökat kommunalt engagemang i naturvårdsfrågor, dock är de nuvarande

delegationsbestämmelserna i naturvårdslagen bättre än de som föreslås i 10 kap.

16 § miljöbalken. - - - Begreppet "biologisk mångfald" har lyfts fram i kom-

mitténs betänkande. Det finner länsstyrelsen vara ett väsentligt ställnings-

tagande som anknyter bland annat till FN-konferensen i Rio de Janeiro 1992 och

regeringspropositionen "En god livsmiljö". - - - Länsstyrelsen föreslår i likhet

med kommittén att betydligt fler områden än idag skyddas. Flera av landets

naturmiljöer - - - är allvarligt hotade. Irreparabla skador kan bli en

konsekvens av uppskjutna skyddsåtgärder. Det är viktigt att just växt- och

djurarters fortbestånd framstår som den primära grunden för skyddsåtgärder,

något som för övrigt klart framgår av 10 kap. 3 §, första stycket. - - - I

betänkandets allmänna motivering -- - föreslås bl.a. att regler om skyltar och

affischer flyttas till annan lagstiftning. - - - Länsstyrelsen är tveksam till

att låta denna kontrollmöjlighet flyttas till annan lagstiftning. Naturestetiska

bedömningar bör även fortsättningsvis ligga kvar hos naturvårdande myndighet.

Erfarenheter från andra länder talar för en restriktiv syn på reklamskyltar i

naturmiljöer. Samtidigt bör det bli enklare att sätta upp vägvisningsskyltar

invid vägen.

10.1.24 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: För att upprätta kvalitetskraven för

naturreservaten bör i förarbetena särskilt uppmärksamhet riktas åt särskilda

skäl. - - - Skyddsformen "naturvårdsområde" bör kunna utgå eftersom denna form

har en mycket begränsad användbarhet. Naturreservatsinstitutet kan även täcka in

de situationer där naturvårdsområde aktualiseras. 10 kap. 6 § bör även omfatta

nationalpark.

10.1.25 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Länsstyrelsen anser att regler om

reklamanordningar m.m., som har till syfte att skydda landskapsbilden måste

finnas kvar i miljöförfattningarna. Ett alternativ att anordningarna i stället

görs tillståndspliktiga enligt plan- och bygglagen kan medföra en alltför ojämn

tillämpning mellan olika kommuner t.ex. utefter större kommunikationsleder. - -

- En delegation till kommunala myndigheter enligt förslaget i 10 kap. angående

skydd för naturområden m.m. innebär att samtidig befogenhet för länsstyrelsen

upphör. Det är enligt länsstyrelsens mening angelägete att statens befogenheter

att bilda naturreservat m.m. inte inskränks vid en delegation till kommunala

myndigheter. Endast på det sättet kan statligt finansierade och angelägna natur-

skyddsinsatser även efter delegationen genomföras i de fall de saknar kommunalt

intresse.

10.1.26 Länsstyrelsen i Värmlands län: Nationalparksbegreppet bör anpassas till

de internationellt vedertagna normerna, dvs. kunna inrymma inte bara statlig

mark och naturliga områden utan också kulturlandskap. - - - 10 kap. 3-8 §§:

Skyddsinstitutens benämningar bör tydligare ange huvudsakligt ändamål där så är

möjligt. - - - Skyddsformen "naturvårdsområde" behövs inte. I stället regleras

skyddet med olika föreskrifter. - - - Länsstyrelsen föreslår att tillstånd till

vilthägn inte krävs inom detaljplanelagt område. Där bör naturvårdsbedömningen

överlåtas till kommunen. - - - 10 kap. 16 § Den samtidiga befogenheten för

länsstyrelse och kommun bör kvarstå. - - - Den biologiska mångfalden är en av

grundpelarna i miljöbalken. Tyvärr har detta inte kommit till uttryck i de

paragrafer som tillhör miljöskyddsprövningen.

10.1.27 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Länsstyrelsen ifrågasätter behovet av

skyddsformen naturvårdsområde. Naturreservat kan förordnas med begränsade

föreskrifter även inom markområden där pågående markanvändning ej avsevärt

försvåras. Naturvårdsområdesskyddet är i sin nuvarande utformning föga

användbart. - - - Vilthägn inom detaljplan bör undantas från prövning enligt

miljöbalken. Kommunen bör reglera frågan. - - - Länsstyrelsen avstyrker den

ändring som föreslås beträffande statens roll vid delegering till kommun av

befogenheter för skydd av naturområden.

10.1.28 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Utredningen bör kritiseras för att den

inte föreslår en fullständig integrering av prövningsreglerna i naturvårdslagen

och miljöskyddslagen. - - - Länsstyrelsen tillstyrker de ändrade grunderna för

inrättande av naturreservat. Vidare bör de redaktionella ändringarna beträffande

områdesskydd i övrigt enligt 10 kap. tillstyrkas. - - - Behovet av skyddsformen

naturvårdsområde (10 kap. 3 § 3 st.) bör efter ett antal års tillämpning

ifrågasättas. - - - Även nationalparksförordnanden kräver sådana föreskrifter om

inskränkningar i rätten att förfoga över fastighet som framgår av 10 kap. 4 §.

Detta bör anges i balken med bemyndigande till regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer. - - - Reglerna om tillfälliga förbud (interimistiskt

naturreservat; 10 kap. 6 §) bör ändras till att gälla även när fråga om

nationalpark väckts. Det ligger i länsstyrelsens ansvar att bevaka dessa

intressen.

10.1.29 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: 10 kap. 16 § - länsstyrelsen förlorar

sin möjlighet att besluta i sådana frågor vid en delegation till en kommun.

Detta är olämpligt då motiven för att skapa naturreservat eller

naturvårdsområden ofta skiljer sig mellan kommun och länsstyrelse.

Länsstyrelsens erfarenheter av delegation enligt nuvarande ordning är positiva

och det har lett till en påtaglig förstärkning av naturvårdsarbetet i den

berörda kommunen. Utredningen har inte nog beaktat de praktiska problemen vid en

sådan ändring av delegationsförfarandet. Länsstyrelsen föreslår att nuvarande

rätt bibehålls.

10.1.30 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Bevarandet av den biologiska mångfalden.

Det föreligger stor osäkerhet om vad detta begrepp står för och vilka kriterier

som bör gälla. Om begreppet som sådant skall få någon reell innebörd för

politiker och andra beslutsfattare är det angeläget att innebörden konkretiseras

och närmare definieras. - - - Motiven för att inrätta naturvårdsområden är som

regel sociala dvs. området har intresse för rörligt friluftsliv. Då finns

normalt stora behov av att göra det lättare för besökaren att ta sig fram.

Försvinner denna möjlighet saknas helt motiv för att behålla instrumentet

naturvårdsområde.

10.1.31 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Det är otillfredsställande att notera

att utredningen inte föreslår en fullständig integrering av prövningsreglerna i

naturvårdslagen och miljöskyddslagen. - - - Länsstyrelsen tillstyrker de ändrade

grunderna för inrättande av naturreservat samt de redaktionella ändringarna

beträffande områdesskydd. - - - Däremot ifrågasätter länsstyrelsen behovet av

skyddsformen naturvårdsområde. - - - Påpekas bör även att

nationalparksförordnanden kräver sådana föreskrifter om inskränkningar i rätten

att förfoga över fastighet som framgår av 4 §. Detta bör anges i balken med

bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. - - -

Beträffande reglerna om tillfälliga förbud, interimistiskt naturreservat 10 kap.

6 §, bör dessa ändras till att gälla även när fråga om nationalpark väckts. Det

ligger naturligtvis i länsstyrelsernas ansvar att bevaka dessa intressen minst

lika väl som i fallet med planerade naturreservat. - - - Länsstyrelsen föreslår

vidare att den reglering av skyltar m.m. som finns i 22 § naturvårdslagen också

införs i miljöbalkens 10 kap. Oavsett om dessa regler införs i balken eller

flyttas till exempelvis plan- och bygglagen, bör reglerna även fortsättningsvis

vara restriktiva av hänsyn till landskapsbilden. - - - Beträffande 10 kap. 10 §

om uppförande av vilthägn, föreslår länsstyrelsen att detta inte behöver prövas

enligt balken om uppförandet sker inom detaljplanelagt område. - - -

Länsstyrelsen avstyrker förslaget i balken att slopa samtidig befogenhet för

länsstyrelse och kommun att bilda naturreservat. - - - Länsstyrelsen tillstyrker

11 kap. 7 §, samtidigt som motsvarande ändringar eller tillägg i jakt- och

fiskelagarna bör övervägas. - - - 14 kap. Miljöfarlig verksamhet: Tyvärr har

miljöbalkens höga målsättningar beträffande den biologiska mångfalden inte fått

genomslag inför bl.a. val av bästa plats för miljöfarlig verksamhet. Detta bör

åtgärdas genom att 5 kap. 3 § ändras till att gälla "Mark- eller vattenområden

som har betydelse för den biologiska mångfalden eller är särskilt känsliga från

ekologisk synpunkt...". - - - Vidare bör också strandskyddet tillgodoses i

samband med val av bästa plats, genom att även 10 kap. 9 § skall beaktas, vid

sidan om de i 14 kap. 1 § nämnda 5, 6 och 8 kap.

10.1.32 Österåkers kommun: Beslutanderätten vad avser naturreservat och

naturvårdsområden bör i balken kunna delegeras till en kommun på samma sätt som

i nuvarande naturvårdslag. Lokalt skyddsvärda områden bör kommunen kunna skydda

med miljöbalken medan länsstyrelsen har kvar beslutanderätten för regionalt och

nationellt skyddsvärda områden.

10.1.33 Eskilstuna kommun: 10-12 kapiteln bör omarbetas kraftigt och eventuellt

föras över till andra delar i balken, förslagsvis till aktsamhetsdelen

(baskapitlen) i balken. Definitioner och begreppsutveckling måste tillkomma. - -

- För att undvika att de goda ansatserna endast förblir ansatser krävs

utveckling av nya begrepp som nyckelbiotoper, nyckelarter.

10.1.34 Katrineholms kommun: Möjligheter att ge erforderligt skydd och bevara

biologisk mångfald begränsas i stor omfattning av nuvarande bestämmelser om

intrångsersättning. Det är angeläget att en sådan anpassning i lagstiftningen nu

görs.

10.1.35 Mjölby kommun: Vissa regler i nuvarande naturvårdslagen bör utgå. Det

gäller bestämmelser avseende affischering och skyltning m.m. Införlivandet av

naturvårdslagen i miljöbalken innebär sannolikt att naturvårdsfrågorna får en

större tyngd än tidigare. Kommunen betonar vikten av en samhällsekonomiskt

korrekt avvägning och resursprioritering innan beslut fattas om skydd av

geografiska områden. Att införa en allmän princip om kostnadsansvar för

skyddande av naturvärden förefaller omöjligt.

10.1.36 Jönköpings kommun: Naturreservat, naturvårdsområden och naturminne; det

är tveksamt om alla skyddsformer behövs. Eftersom avvikelserna endast består i

skillnader i ersättning till markägare och olika arealomfattning borde de tre

skyddsformerna kunna samordnas till en, naturreservat.

10.1.37 Växjö kommun: Utredningen har fråntagit kommunerna rätt att besluta i

frågor om naturreservat m.m. Kommunen anser det synnerligen viktigt att

kommunernas rätt bibehålls för att bl.a. tillgodose behovet av tätortsnära

rekreationsområden. Några problem med "dubbelkommandot" kan inte vi se då vi har

erfarenhet från detta förhållande.

10.1.38 Karlskrona kommun: Karlskrona kommun menar att - - - det är starkt

olämpligt att den garanti för allmänhetens tillgång till bad och friluftsliv som

idag finns i NVL 15 och 16 placeras i samma paragrafer som skall ge skydd åt

känsliga natur- eller kulturmiljöer. Lämpligt är att överföra nuvarande NVL 15

och 16 till PBL. Kommunerna bör ges möjlighet att genom detaljplan alternativt

områdesbestämmelser garantera allmänhetens tillgång till bad och friluftsliv. -

- - Kommunerna bör jämväl ges möjlighet att genom reservatsbestämmelser skydda

natur- och kulturhistoriskt värdefulla strandområden.

10.1.39 Halmstads kommun: En grundläggande princip som anges i första kapitlets

första paragraf är att biologisk mångfald skall bevaras. Kommunen tror inte

detta är möjligt utan en samordning av i vart fall Skogsvårdslagen och Lagen om

skötsel av jordbruksmark med Miljöbalken.

10.1.40 Göteborgs kommun: Vi anser att miljöbalken, i väsentliga delar, saknar

ett helhetsgrepp när det gäller naturvård och biologisk mångfald. Det är

omöjligt att uppnå målen i balkens 1 kap. 1 § utan att väva in skogsvårdslag,

ädellövskogslag och lagen om skötsel av jordbruksmark. När det gäller skyddet av

de hotade arterna är regelverket otillräckligt. - - - Vi föreslår att

miljöbalken dels definierar vad som menas med en hotad art, dels ger de hotade

arterna och deras biotoper ett automatiskt skydd. Detta måste sedan ges en

ekonomisk uppbackning, då det i många fall kan bli nödvändigt med

intrångsersättning till berörda markägare. - - - Lagen bör utformas så att både

länsstyrelsen och kommunen kan erhålla befogenheterna enligt balkens kap. 10 i

likhet med gällande rätt, trots att detta avviker från "gängse principer".

10.1.41 Trollhättans kommun: 10 kap. 15 §: Även kommunen måste får meddela

ordningsföreskrifter. - - - 10 kap. 16 §: Möjligheten att delegera till

kommunerna som här ges bör även gälla 11 kap. 1-4 §§. Kommunen ser inga

nackdelar med att både stat och kommun ges möjlighet att besluta. Således bör i

paragrafen ordet istället ersättas med ordet även.

10.1.42 Örebro kommun: Man konstaterar också att naturvårdslagen (NVL) inte

klarar av att bevara mångfalden i naturlandskapet, ej heller räcker

hänsynsreglerna i skogsvårdslagen och skötsellagen till. En av orsakerna till

detta är, enligt kommunens uppfattning, de ersättningsanspråk som finns i NVL. -

- - De naturreservat etc. som bildas syftar ofta till att skydda något unikt.

Men vad händer egentligen med landets vanligaste naturtyp - den friska

blåbärsgranskogen? - - - Den drivs numera så rationellt att man får söka länge

innan man finner ett sådant område i naturlig balans, ofta i rasbranter eller i

storblockig terräng. Möjligheterna att bilda naturreservat och bedriva ett mera

naturanpassat skogsbruk i blåbärsgranskog är mycket små p.g.a.

ersättningsreglerna. - - - En blåbärsgranskog har ofta mycket hög bonitet,

vilket betyder höga ersättningskostnader. Regeringen har i en lagrådsremiss (se

s. 486) angett, att avsättningen av mark till naturreservat bör ökas. Det är

bra, men de områden som kommer att skyddas är inte stora sammanhängande blåbärs-

granskogar, där en stor del av artutrotningen sker.

10.1.43 Köpings kommun: Det är angeläget att kommunen, vid sidan om

länsstyrelsen, har möjlighet att bilda naturreservat, naturvårdsområde och

naturminne. Lagtexten bör omformuleras så att även kommunen har dessa

befogenheter.

10.1.44 Västerås kommun: När det gäller bildande av ev naturvårdsområden borde

länsstyrelsen under planeringstiden endast kunna ställa krav på samråd.

Tillståndskrav borde enbart gälla naturreservat. - - - I kommunala reservat bör

kommunen ha samma rätt, enl. 7 §, att upphäva beslut som i 3-6 §§ när synnerliga

skäl föreligger. - - - Möjligheterna att föreskriva "gottgöring" av skada är

bra. Ett annat värdefullt sätt att gottgöra skadan borde också få vara att

skydda, hävda eller restaurera ett likartat område i stället för det som kommer

att exploateras. Skador och störningar på ett ställe bör kunna uppvägas av

förbättringar på andra ställen. - - - Vilka biotoper som bör skyddas kan inte

enbart avgöras från central nivå. Det är först med kunskap om de lokala

biotopförhållandena som förslag till effektiva biotopskydd för livskraftiga

populationer kan utformas på regional eller central nivå. - - - Miljöbalken

måste även ge kommunerna rätt och möjlighet att skydda hotade biotoper lokalt,

som en del i en större biologisk infrastruktur. - - - I lagtexten, 11 kap. 5 och

6 §§, bör även finnas någon form av skydd för de hotade arternas livsmiljöer. -

- - Länsstyrelserna bör inte bara samråda utan även samordna sina eventuella

beslut enligt 10-12 kap. med kommunernas översiktsplaner, områdesbestämmelser,

program o.dyl. Helst bör kommunerna få ärendena på remiss för politisk

behandling och få möjligheter om så erfordras att överklaga. 13 kap. 2 §

motsvarar 42 § naturvårdslagen men där tredje styucket utgått. Detta tredje

stycke beträffande att minimera skada bör står kvar.

10.1.45 Borlänge kommun: För att bevaka särskilt hotade arter bör de biotoper,

där dessa förekommer skyddas mot avverkning och ingrepp. Det är viktigt att

detta klart fastslås i miljöbalken. - - - Många kommuner besitter idag både

ekologisk kompetens och god lokalkännedom. Detta bör betyda att dessa kommuner

har mycket att tillföra på naturvårdens område. Dessa bör därför ges både

yttranderätt och överklagningsrätt i dikningsfrågor inom kommunen.

10.1.46 Gävle kommun: Enligt förvaltningens uppfattning finns inga skäl för den

skillnad som görs i förslaget mellan detaljplanelagda områden och områden med

områdesbestämmelser. De regler som föreslås för detaljplan bör gälla även för

områdesbestämmelser. - - - De lagar som har den största betydelsen för den

biologiska mångfalden är ej med i balken. Dessa måste inbearbetas i balken eller

omarbetas så att balkens grundprinciper även gäller för dem.

10.1.47 Sundsvalls kommun: Det är mycket viktigt att både kommunen och

länsstyrelsen har möjlighet att bilda reservat. Det delade arbetssättet mellan

kommun och länsstyrelse kompletterar varandra och fungerar bra.

10.1.48 Timrå kommun: 10 kap. 16 §: "Istället" måste ersättas med "även". Idag

finns inga praktiska problem med det som lagrådet kallar dubbelkommando, dvs.

att både kommuner och staten har formella befogenheter att bilda reservat.

Genomförs nuvarande förslag kommer förmodligen inga delegationer att ske och

därmed elimineras i praktiken kommunernas möjligheter att bilda naturreservat.

Att på detta sätt förhindra kommunala ambitioner strider mot kommittédirektiven

och missgynnar miljön och det lokala engagemanget i naturvårdsfrågor.

10.1.49 Skellefteå kommun: Den nuvarande naturvårdslagens 23 och 24 §§ reglerar

ansvaret för nedskräpning, tillsammans med 20 § renhållningslagen. Någon

motsvarighet finns inte i förslaget till miljöbalk. Behovet av en motsvarighet

är dock odiskutabelt.

10.1.50 Umeå kommun: Idag finns inga problem med det som lagrådet kallar

"dubbelkommando". Miljökontoret anser därför att "istället" skall bytas ut mot

"även" (10 kap. 16 §). - - - Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer

får meddela föreskrifter om allmänhetens uppträdande i naturskyddade områden. Vi

förutsätter att regeringen kan ge även kommunen möjlighet att meddela sådana

föreskrifter.

10.1.51 Luleå kommun: Markanvändningen i stort måste anpassas så att

förutsättningar för mångfald finns inom ramen för all markanvändning. Andra

lagar som påverkar detta måste anpassas eller knytas till miljöbalken och dess

ambitioner. - - - I lagtexten 11:7 talas om att införliva konventioner om skydd

av vissa arter. Texten bör omarbetas så att även biotoper omfattas, t.ex.

CW-konventionen.

10.1.52 Piteå kommun: I den av Sverige undertecknade Bernkonventionen tar landet

på sig ett ansvar för bevarandet av alla hotade arter samt deras livsmiljöer

(biotoper). Vid Rio-konferensen antogs ytterligare avtal om bevarande av den

biologiska mångfalden. Portalparagraferna i balken lägger fast dessa principer,

men de kommer ej till uttryck i aktsamhetsreglerna i 10 kap. - - -

Beslutanderätten vad avser naturreservat och naturvårdsområden bör i balken

kunna delegeras till en kommun på samma sätt som i nuvarande naturvårdslag.

Länsstyrelsens befogenheter enl. 10 kap. bör fortsättningsvis kunna tillkomma

både länsstyrelsen och efter delegation en kommun. Paragrafen bör ändras så att

"istället" byts mot "även".

10.1.53 Svenska Kommunförbundet: Kommunförbundet anser att flera av de

"naturvårdsregler" som nu föreslås ingå i miljöbalken med fördel skulle kunna

infogas i en ny samlad mark- och vattenanvändningslag. - - - Ett mer generellt

verkande och administrativt enkelt biotopskydd behöver tillskapas. Eventuellt

kan ett mer generellt verkande biotopskydd av "strandskyddstyp" vara en tänkbar

möjlighet om det hålls åtskilt från de regler som tillkommit för att slå vakt om

friluftslivets intressen.

10.1.54 Svenska naturskyddsföreningen: Biotopskyddsparagrafen i det 11 kap. är

olyckligt formulerad. Det bör bl.a. klart framgå att skyddet avser typer av

biotoper och inte enskilda biotoper.

10.1.55 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: I den föreslagna lydelsen av 10 kap. 3 §

miljöbalken, som motsvarar 7 § och 19 § första stycket naturvårdslagen, har

kommittén ändrat det nämnda avgränsningsbegreppet på så sätt att uttrycket "inom

berörd del" utmönstrats. Kommittén karaktäriserar ändringen som endast

redaktionell. LRF kan inte instämma i detta. Eftersom kommittén inte föreslår

någon ändring i den nuvarande regeln i naturvårdslagen om avgränsningen av

rätten till ersättning, uppkommer en skillnad mellan denna regel och regeln om

avgränsningen mellan naturreservat och naturvårdsområde. Enligt LRFs uppfattning

bör även i framtiden de båda avgränsningssituationerna styras av samma regel som

idag. LRF avstyrker därför ändringsförslaget.

10.1.56 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Även en kommun bör

ges rätt att meddela föreskrifter enligt 10 kap. 15 §. - - -10 kap. 16 §. "I

stället" måste ersättas med "även". Idag finns inga praktiska problem med det

som lagrådet kallar dubbelkommando, dvs att både kommunen och staten har

formella befogenheter att bilda reservat. -- - SJFR Delar i allt väsentligt

resonemangen och förslagen i betänkandet.

10.1.57 Friluftsfrämjandet: Vi instämmer i utredningens resonemang om vikten av

allmänhetens stöd för att långsiktigt kunna driva frågan om biologisk mångfald.

Friluftsliv är, som utredningen så riktigt påpekar, generellt sett inte något

hot mot den biologiska mångfalden.

10.1.58 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet: De lagar som har den

största betydelsen för den biologiska mångfalden är ej med i balken. Dessa måste

alltså inbearbetas i balken eller omarbetas så att balkens grundprinciper även

gäller för dem.

10.1.59 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund, SIC: SIC delar helt den

uppfattning som framförs av kommittén om att den biologiska mångfalden måste

bevaras och att åtgärder som medför att mångfalden minskar skall förhindras.

10.1.60 Sveriges Jordägareförbund: Sveriges Jordägareförbund delar i princip

kommitténs uppfattning att den biologiska mångfalden har ett stort värde och att

den även av etiska skäl bör bevaras. Förbundet anser dock att kommittén på ett

tydligare sätt borde ha redovisat vilka förutsättningar som verkligen gäller för

att bevara den biologiska mångfalden. Kravet på biologisk mångfald kan inte bli

ett självändamål. Det måste vägas mot bl.a. ekonomiska mål.

10.2Strandskydd

10.2.1 Överbefälhavaren, ÖB: 11 § angående strandskydd bör inte gälla

anläggningar som behövs för totalförsvaret.

10.2.2 Boverket: Strandskyddet ges utökat användningsområde, vilket är bra med

tanke på den värdefulla funktion stranden har i flera biologiska avseenden. Det

hade emellertid varit värdefullt att tydliggöra nyheten genom att ge denna grund

en egen paragraf. - - - Det är bra att förenkla förfarandet för

strandskyddsdispens vid planläggning. Det är viktigt att ambitionsnivån inte

sänkts utan snarare höjts med tanke på den tillagda grunden för skydd. Det är

också viktigt att regeln återfinns i balken, som den förbudsdispens det är, för

att inte riskera en feltolkning med innebörd att avvägning mellan olika

motstående intressen är tillåten. - - - Länsstyrelsens roll blir betydelsefull

och en ändring i 12 kap. PBL kan vara lämplig.

10.2.3 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen tillstyrker att motiven för strandskyddet

i 10 kap. 11 § utökas med växt- och djurlivet och noterar att reglerna inte

omfattar åtgärder som behövs för skogsskötseln.

10.2.4 Fiskeriverket: Man har i miljöbalken föreslagit att strandområden, som

uppenbarligen saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets syften, ej

skall omfattas av strandskydd. Ur fiskets synvinkel är detta oroväckande, då

fritidsfiskets förutsättningar kan påverkas negativt om tillgängligheten till

stränder försvåras. Vidare har strandskyddet, även om detta inte är det formella

syftet, i praktiken också gynnat fisket genom att skapa ett skydd för stränderna

och därmed också för strandnära vattenområden av värde för fiskfaunan.

Fiskeriverket avstyrker bestämt denna urholkning av strandskyddet.

10.2.5 Kammarkollegiet: Kollegiet tillstyrker förslaget om ett utökat

strandskydd till att omfatta inte bara skydd för friluftslivet utan även skydd

för växt- och djurlivet. Kollegiet tillstyrker även den föreslagna ordningen för

reglering av strandskyddet inom detaljplaneområde. Med den föreslagna ordningen

stärks strandskyddsintressena samtidigt som en osäkerhetsfaktor för enskilda

undanröjes. Dessutom faller den nuvarande dubbelprövningen av kommun och

länsstyrelse bort.

10.2.6 Statens naturvårdsverk: Naturvårdsverket delar kommitténs uppfattning om

strandskyddets betydelse. Naturvårdsverket tillstyrker kommitténs förslag om att

strandskyddet skall kunna tillämpas för att hävda livsbetingelserna för växt-

och djurlivet. Det är också bra att "bad" inte bibehålls som en grund för

strandskyddet. - - - Verket biträder även kommitténs lösning vad gäller

strandskydd i detaljplan. Verket vill dock understryka vikten av att

strandskyddet tas in som en självständig prövningsgrund i 12 kap. 1 § PBL. - - -

10 kap. 16 § om delegation till kommun bör flyttas till 20 kap. om

prövningsmyndigheter, där det systematiskt bättre hör hemma.

10.2.7 Statens Lantmäteriverk: Ändringsförslaget som innebär att strandskyddets

geografiska omfattning kan regleras genom en planbestämmelse tillstyrks. - - -

Ersättningsfrågorna bör kunna hanteras inom ramen av en förrättning.

10.2.8 Kammarrätten i Stockholm: 10 kap. 11 § första stycket p. 4 och 5 i balken

avseende strandskydd utgör behövliga kompletteringar i förhållande till

nuvarande lagstiftning. Förslaget fyller här ett praktiskt behov. - - - 11 kap.

1 § - I andra stycket sista meningen bör uttrycket "något slag" preciseras.

10.2.9 Uppsala universitet: Utvidgandet av strandskyddets syfte till det

ekologiska är synnerligen viktigt och innebär samtidigt att det inte gärna kan

överlåtas till en kommun att utan statlig överprövning häva strandskyddet eller

ge dispens från detta. Ordalagen måste förbättras i strandskyddsparagraferna.

Förutsättningarna för dispens måste kopplas till balkens regler i övrigt.

10.2.10 Sveriges lantbruksuniversitet, SLU: SLU stödjer förslaget till att

strandskyddet skall finnas till även som skydd för växt- och djurlivet. Eftersom

motsatta intressen lätt kan uppstå mellan strandskyddet som skydd för växt- och

djurlivet och andra intressen, torde det även vara förenat med en viss fara för

strändernas långsiktiga skydd om strandskyddet helt kan upphävas inom

detaljplanerat område av samma myndighet som är satt att besluta i planfrågor.

Risken är att det skapas detaljplan över områden enbart med avsikt att därigenom

kunna kringgå reglerna om strandskydd.

10.2.11 Skogsvårdsstyrelsen: Skogsvårdsstyrelsen tillstyrker att motiven för

strandskyddet förstärks och utökas med ekologiska motiv. - - - Skogs-

vårdsstyrelsen anser det också nödvändigt att länsstyrelserna ges möjlighet till

överprövning av en kommuns beslut om minskat eller upphört strandskydd inom

detaljplan.

10.2.12 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Ändringarna i strandskyddet och dess

tillämpning tillstyrks. - - - Det bör i förarbetena påpekas att biotopskyddet

(11:3) även gäller vatten- och strandområden och att undantaget i 10:11 inte

gäller för det exklusiva biotopskyddet.

10.2.13 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Förslaget att vidga grunden för

strandskyddet att omfatta strändernas värden för växt- och djurlivet är

synnerligen angeläget och tillstyrks. Kommittén föreslår också att kommunerna

skall få bestämma om strandskyddet inom fastställd detaljplan. Enligt gällande

bestämmelser är det länsstyrelsen som har denna befogenhet. Förslaget bör

utvärderas tillsammans med det förslag till differentierad tillämpning av

strandskyddsbestämmelserna som naturvårdsverket upprättat och som

remissbehandlas samtidigt som miljöbalken. - - - Länsstyrelserna bör ha

möjlighet att ingripa om kommunerna inskränker strandskyddet i områden av

riksintresse för naturvård, kulturvård eller det rörliga friluftslivet.

10.2.14 Länsstyrelsen i Kronobergs län: Länsstyrelsen delar kommitténs

uppfattning att frågan om att bevara stränderna skall ses i ett långsiktigt

perspektiv, och att planeringsinsatser inte aktivt skall styra bebyggelse till

stränderna. - - - Bebyggelseintresset bör ses som ett legitimt allmänt intresse.

Att ge bebyggelseintresset en vikt som allmänt intresse, som i det konkreta

fallet skall vägas mot andra intressen med stöd av översiktsplanens överväganden

och fördjupade kunskapsunderlag anser länsstyrelsen vara en logisk följd av

PBL-NRL-systemet och den utvecklade översiktsplanering vi idag har. - - - Det

borde vara möjligt att åstadkomma en något mer flexibel tillämpning av

strandskyddsbestämmelserna inom ramen för nuvarande regler i 15 och 16a §§ NVL.

En förutsättning för detta är att strandområdenas värde och bebyggelsetrycket är

tillfredsställande belyst i översiktsplaner. - - - Länsstyrelsen delar

kommitténs uppfattning att kommunerna kan besluta om strandskyddets omfattning

inom detaljplanelagt område. En fungerande kontrollstation i planprocessen bör

dock finnas på länsnivå, liksom för riksintressen m.m. Länsstyrelsen föreslår

därför att strandskyddet tas in som en självständig prövningsgrund i 12 kap. 1 §

PBL. Detta skulle även förtydliga länsstyrelsens roll och ansvar för

strandskyddets behandling i glesbygdsområden.

10.2.15 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen tillstyrker de föreslagna

förändringarna beträffande strandskyddet med vissa förbehåll. - - -

Länsstyrelsen förordar att både länsstyrelsen och kommunen skall ha rätt att

besluta med ömsesidig samrådsplikt. - - - Av 10 kap. 11 § första stycket bör det

klart framgå att det även är förbjudet att inom strandskyddsområde uppföra

anläggning. Detta skulle bringa bestämmelsen i bättre överensstämmelse med plan-

och bygglagen.

10.2.16 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen tillstyrker att grunden för

strandskyddet utvidgas till att innefatta inte bara skydd för friluftslivet utan

även skydd för växt- och djurlivet. Det är angeläget att dessa förhållanden förs

in som starkt motiv för ett bevarat strandskydd. - - - Länsstyrelsen tillstyrker

förslaget att överlåta till kommunen att i vissa fall besluta om strandskyddet

för att lösa vissa samordningsproblem mellan gällande regler enligt nuvarande

naturvårdslag och plan- och bygglag. Samma bestämmelser bör dock gälla oavsett

om ett område omfattas av detaljplan eller områdesbestämmelser under

förutsättning att föreslagna förändringar i plan- och bygglagen genomförs.

10.2.17 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen hälsar med

tillfredsställelse förslaget i § 9 enligt vilket syftet med strandskyddet

utvidgas till att bevara goda livsbetingelser på land och i vatten för växt- och

djurliv.

10.2.18 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen vill också tillstyrka

förslaget att direkt i lagen ange att strandskyddet även har till syfte att

bevara livsbetingelserna för det biologiska livet. Med hänvisning till de

speciella förutsättningarna i länet, kan länsstyrelsen dock inte i övrigt

tillstyrka den föreslagna förändringen av strandskyddsbestämmelserna. Det finns

ett starkt behov av att för all framtid skydda våra stränder i landet. I

sydvästra Skåne är det som riksdagen redan 1975 beslutade om fullt motiverat med

ett byggnadsförbud utefter våra stränder i form av ett generellt strandskydd. -

- - I de starkt uppodlade delarna av södra och västra Skåne är stränderna

praktiskt taget de enda allemansrättsligt tillgängliga områdena på nära håll

utanför tätorterna. - - - Genom ändrade tillämpningsföreskrifter i

strandskyddsbestämmelserna kan regionala anpassningar göras i riket. Detta kan

såsom den utredningen också fastslår ske utan att lagens bestämmelser ändras. -

- - Länsstyrelsen anser att kommunerna generellt bör ta ett större ansvar för

naturskyddsarbetet och tillstyrker mot den bakgrunden den föreslagna

delegationsmöjligheten till kommunerna.

10.2.19 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen ställer sig bakom kommitténs

förslag om utökat strandskydd innebärande att livsbetingelser för växt- och

djurliv också skall kunna utgöra grund för strandskydd. - - - Den i 10 §

föreslagna ändringen medför bl.a. att det blir svårare för länsstyrelsen att

bevaka att strandskyddet efterlevs, särskilt med hänsyn till

hushållningsaspektens stora betydelse i dessa frågor. Därför anser länsstyrelsen

att nuvarande bestämmelse 15 § tredje stycket i NVL skall behållas så att

länsstyrelsen särskilt skall pröva upphävande av strandskydd vid

detaljplanering. I konsekvens med detta bör också andra stycket i 13 § utgå och

16 a § NVL behållas oförändrad. - - - Undantaget i förslagets 11 § för "fisket"

bör specificeras så att det avser licensierade yrkesfiskare.

10.2.20 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: I balken har grunden för

strandskydd utvecklats till att omfatta även naturmiljön, vilket länsstyrelsen

ser som en välkommen förändring. Vid dispensgivning eller upphävande av

strandskydd kommer således att krävas att området i fråga saknar betydelse för

både friluftslivet och naturmiljön. - - - En bättre samordning bör ske av

strandskyddsreglerna och detaljplanereglerna. Att låta kommunen, som föreslås i

betänkandet, bestämma om strandskyddets omfattning i samband med upprättande

eller ändring av detaljplan förefaller vara en möjlig lösning. Det är dock

viktigt att markera att kommunens befogenhet att minska strandskyddet i så fall

bör utnyttjas restriktivt. I lagtexten bör därför lämpligen slås fast att det

strandskyddade området genom detaljplaneläggningen får minskas eller upphävas

endast om det är nödvändigt för att tillgodose ett annat allmänt intresse av

större vikt. - - - Denna ordning förutsätter att länsstyrelsen ges en överpröv-

ningsmöjlighet. I vilka fall överprövning får ske måste dock anges tydligare.

Överprövning bör ta sikte på sådana fall då kommunen genom en minskning av

strandskyddet åsidosatt ett riksintresse eller på annat sätt gjort en uppenbart

felaktig avvägning. - - - Det är naturligtvis önskvärt att konflikter rörande

strandskyddsfrågor i detaljplanesammanhang i första hand löses genom samråd,

vilket enligt länsstyrelsens mening gynnar såväl statliga som kommunala

intressen. - - - I balkens 10 kap. 11 § exemplifieras vad som inte får göras

inom strandskyddsområde. Enligt länsstyrelsens mening bör denna förteckning

preciseras i en förordning till balken.

10.2.21 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Ytterligare förankringar av systemet kan

eventuellt uppnås om 10 kap. 10 § utformas så att strandskyddet generellt upphör

inom detaljplan för att ersättas av bestämmelser i denna. Inom

områdesbestämmelser torde däremot särskilt beslut om upphävande erfordras. - - -

11 § 1 st. 5 bör kunna utgå med hänvisning till 9 § och de allmänna

aktsamhetsreglerna i 3 kap. - - - Det bör övervägas om undantagen enligt 11 § 3

st. 1 bör gälla för vissa åtgärder inom jord- och skogsbruket bl.a.

skogsbilvägar mot bakgrund av strandskyddets ändrade grunder.

10.2.22 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Nuvarande strandskydd syftar inte

primärt till att främja friluftslivet utan i första hand till att trygga

tillgången på allemansrättsligt tillgängliga strandområden. Enligt länssty-

relsens mening finns inte anledning att i det avseendet ändra grunden för

strandskyddet. Föreslagen komplettering beträffande hänsyn till växt- och

djurlivet i strandskyddet är emellertid välmotiverad och värdefull.

10.2.23 Länsstyrelsen i Värmlands län: Kommunens rätt att upphäva strandskydd

bör även gälla områdesbestämmelser. Länsstyrelsen kan ingripa genom överprövning

vid missbruk. - - - Naturvårdsverkets möjlighet att överklaga kommunala

strandskyddsdispenser bör överföras till länsstyrelsen. - - - Länsstyrelsen

tillstyrker i övrigt ändringarna i strandskyddet.

10.2.24 Länsstyrelsen i Örebro län: 10 kap. 9 § - Strandskyddet är, och borde

förbli, ett sätt att säkra en viss angiven strandzon för allemansrättsligt

nyttjande. Att blanda ihop olika motiv för ett skydd på detta sätt är mycket

olyckligt! De delar i paragrafen som hänför sig till biotopskydd bör tas bort.

10.2.25 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Länsstyrelsen anser att förslaget att

kommunen skall pröva strandskydd i detaljplaner är bra.

10.2.26 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: I huvudsak tillstyrker länsstyrelsen de

föreslagna ändringarna beträffande strandskydd, vilka är väl avvägda och

systematiskt åtgärdade. - - - Länsstyrelsen avstyrker slopandet av samtidig

befogenhet för länsstyrelse och kommun att bilda naturreservat. Allt fler

kommuner begär delegation beträffande 7 § NVL. Samtidigt måste staten bibehålla

beslutsbefogenheten för att kunna genomföra de statligt finansierade

naturskyddsinsatserna i samma kommuner.

10.2.27 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Länsstyrelserna i de norra länen

har tidigare utifrån sina regionala förutsättningar kritiserat att

strandskyddsintresset genom bestämmelsen i naturvårdslagen (10:9 i

balkförslaget) blivit ett "superriksintresse" som inte får hanteras via kommunal

planering trots senare års utveckling av denna. Strändernas karaktär av skyddade

zoner skall behållas. Ändringarna avser i första hand att förenkla den

administrativa hanteringen och harmonisera beslutsordningen med vad som gäller

inom plan- och bygglagen (PBL). Länsstyrelsen tillstyrker föreslagen ändring. -

- - Det borde finnas goda möjligheter att i viss mån anpassa strandskyddet efter

de lokala förhållandena och att detta kan ske utan att lagens bestämmelser

ändras. Det är svårt att bedöma om ändringarna ger sådana reella möjligheter

till lättnader i strandrika glesbygder som länsstyrelsen, liksom kommunerna i

länet, eftersträvar.

10.2.28 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Förslaget att kommunerna skall bestämma

att strandskyddet kan upphävas inom områden med detaljplan eller

områdesbestämmelser är bra. Den nuvarande ordningen att länsstyrelsen upphäver

strandskyddet är otymplig och orsakar onödigt arbete både för kommunen och

länsstyrelsen. Däremot bör naturvårdsverkets möjlighet till prövning av

länsstyrelsens beslut tas bort.

10.2.29 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Förslagen i 10 kap. 9 och 10 §§

beträffande strandskyddet är i huvudsak lämpligt utformade. Länsstyrelsen ser

dock inga skäl till att naturvårdsverket skall ha kvar besvärsrätten över

kommunala strandskyddsbeslut. Det fulla ansvaret för att bevaka efterlevnaden av

strandskyddet bör läggas på länsstyrelserna med samma krav på utvärdering och

redovisning till den centrala nivån som gäller för miljöområdet i övrigt. - - -

Miljöskyddskommittén föreslår att delegation till kommun av befogenheter som

enligt detta kapitel tillkommer länsstyrelsen skall vara total, vilket innebär

att länsstyrelsen helt mister dessa befogenheter i den aktuella kommunen.

Länsstyrelsen finner att den föreslagna modellen skulle innebära långt större

nackdelar. Så vitt länsstyrelsen känner till har dubbelkommandot inte medfört

några beaktansvärda problem. Det är länsstyrelsens bestämda uppfattning att

ansvaret för att skydda t.ex. riksintressen eller andra områden med höga

nationella eller regionala natur- och friluftsvärden måste ligga kvar hos

länsstyrelsen även efter en delegation enligt 16 §.

10.2.30 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Vad beträffar strandskyddet anser

länsstyrelsen att det är principiellt felaktigt att i efterhand förse

strandskyddet med utökad grund för skydd med hänvisning till växt- och

djurlivet. Enligt länsstyrelsen är kriterierna "friluftslivets behov" och "växt-

och djurlivet" så pass åtskilda att de tillsammans inte bör utgöra grund för en

och samma skyddsform. Biologiska skyddsmotiv kan mycket väl tillgodoses genom

andra institut. - - - Länsstyrelsen tillstyrker den nya möjligheten att pröva

strandskyddet i kommunernas detaljplaner. - - - Det allmänna biotopskyddet skall

enligt förslaget inte omfatta åtgärder som behövs för jordbruk, skogsbruk,

fisket eller rennäringen. Det är då tveksamt om det allmänna biotopskyddet

kommer att ha den betydelse som kommittén vill ge det. Länsstyrelsen föreslår

därför att 10 kap. 11 § 1 st. 5 slopas. Skrivningen i 10 kap. 9 § bör räcka för

att flora- och fauna-värdena skall kunna bevakas vid exploatering eller annat

ianspråkstagande.

10.2.31 Huddinge kommun: Regeringen eller en delegerad myndighet kan mot

bakgrund av 10 kap. 9-10 §§ utvidga strandskyddsområdet till högst 300 meter

från strandlinjen. Detta tycker vi är bra. Kommunen ges också möjlighet att i en

detaljplan upphäva strandskyddet. Detta innebär en viss risk att vissa kommuner

utnyttjar regeln för liberalt.

10.2.32 Österåkers kommun: Det är en förbättring att strandskyddet föreslås

innefatta förutom skydd för friluftslivet även skydd för växt- och djurliv i

strandzonen. Detta kommer naturligtvis att ställa högre krav på kommunerna i den

mån kommunerna övertagit beslutanderätten vad gäller strandskydd. - - -

Beslutanderätten vad avser naturreservat och naturvårdsområden bör i balken

kunna delegeras till en kommun på samma sätt som i nuvarande naturvårdslag.

Lokalt skyddsvärda områden bör kommunen kunna skydda med miljöbalken medan

länsstyrelsen har kvar beslutanderätten för regionalt och nationellt skyddsvärda

områden.

10.2.33 Uppsala kommun: Kommunen välkomnar den ytterligare tyngd som

strandskyddet avses få i balken genom att grunderna för strandskyddet utvidgats

till att omfatta även den biologiska mångfalden. - - - Däremot avvisar kommunen

bestämt förslaget att låta kommuner bestämma om strandskydd inom område som

skall detaljplaneläggas (10 kap. 10 §). - - - Av betänkandet framgår att

kommittén anser det vara skillnad på södra och mellersta Sverige å ena sidan och

norra Sverige å den andra, såväl när det gäller strandskydd som markavvattning.

Kommunen anser att samma regler bör gälla för hela riket. Även om inte varje sjö

i norra Sverige har någon avgörande betydelse för friluftslivet eller det

biologiska livet idag, så finns det ingen anledning att öppna fältet för samma

utveckling i norr som vi tidigare har sett i södra Sverige.

10.2.34 Eskilstuna kommun: De vidgade reglerna för strandskyddet som innebär att

hänsyn till växt- och djurliv jämställs med friluftslivets behov är bra.

Länsstyrelsen bör dock kunna överpröva detaljplaner där inskränkning av

strandskyddet medgivits.

10.2.35 Norrköpings kommun: Strandskyddet förändras så att ytterligare ett motiv

för skydd av stränderna införs, nämligen bevarande av goda livsbetingelser för

växt- och djurliv. Det är bra att man förhindrar att strandskyddsdispenser

förstör skyddsvärd natur. - - - I förslaget införs en regel som ger kommunen

rätt att vid detaljplanläggning om särskilda skäl finns upphäva strandskyddet.

Då upphävandet endast får ske om särskilda skäl finns och länsstyrelsen föreslås

kunna överpröva upphävandet anser kommunen att strandskyddet inte har försvagats

utan förslaget innebär en förbättring både för den enskilde och för kommunens

planering.

10.2.36 Mjölby kommun: Vad sedan avser bestämmelser om det s.k. strandskyddet

tillstyrks förslaget att överföra beslutanderätten om strandskydd till

kommunerna. Däremot biträder ej Mjölby kommun förslaget att ge länsstyrelsen

möjlighet att överpröva sådana beslut.

10.2.37 Jönköpings kommun: Miljöbalken ger också kommunerna möjlighet att i

detaljplan begränsa omfattningen av eller helt upphäva strandskyddet. De nya

bestämmelserna underlättar hanteringen av detaljplaner. - - - Miljöbalkens

förslag till delegationsregler innebär att det s.k. dubbelkommandot försvinner.

Den nuvarande ordningen har i allt väsentligt fungerat bra. Det vore olyckligt

om nuvarande regler förändras enligt miljöskyddskommitténs förslag.

10.2.38 Växjö kommun: Det är bra att syftet vidgas för strandskyddet, mer

tveksamt om kommunerna generellt skall upphäva det. Alla kommuner har inte

kompetens att leva upp till det vidgade syftet.

10.2.39 Kalmar kommun: Utredningens förslag välkomnas om kommunens rätt att i

område som detaljplaneläggs kunna besluta om strandskyddet inom området.

Särskilda skäl skall finnas för minskning eller upphävande av strandskyddet och

länsstyrelsen får rätt att överpröva sådana planer. När en detaljplan upphävs

inträder det generella strandskyddet automatiskt. - - - På detta sätt

tillgodoses strandskyddets intressen samtidigt som samordningsproblemen med

naturvårdslagen löses.

10.2.40 Gotlands kommun: Strandskyddet bör, enligt vår mening, föras över till

plan- och bygglagen och besvärsrätten föras över till det regionala organet, dvs

länsstyrelserna som i andra sammanhang tillerkänts rätten att bevaka allmänna

intressen. Inte minst då det gäller riksintressenas skydd.

10.2.41 Karlskrona kommun: Karlskrona kommun anser att utökningen av

strandskyddet är välmotiverat eftersom strandzonen utgör biotoper för ett stort

antal växter och djur.

10.2.42 Göteborgs kommun: Vi anser det positivt att strandskyddets syfte

föreslås vidgat till att även bevara goda livsbetingelser på land och i vatten

för växt- och djurlivet. Den regel som innebär att kommunerna själva får fatta

beslut om strandskyddets omfattning i detaljplaner innebär emellertid ett stort

ansvar. Det vidgade strandskyddet innebär ett ökat krav på kompetens att bedöma

de biologiska aspekterna. För att försäkra sig om att dessa kommer att beaktas

bör länsstyrelsen, genom tillägg i PBL 12:1, ges möjlighet att pröva

detaljplaner inom strandskyddsområden.

10.2.43 Trollhättans kommun: 11 kap. 1-3 §§: Även skyddsdikning och rensning bör

vara tillståndspliktigt. Begreppsförvirring råder kring vad som är

dikningsföretag eller rensningsföretag. Det gör att naturvården blir lidande.

Genom att även göra skyddsdiknign och rensning tillståndspliktigt, förbättras

förutsättningarna att tillvarata naturvårdens intressen.

10.2.44 Örebro kommun: Kommunen tillstyrker utredningens förslag att grunden för

strandskyddet utvidgas till att innefatta inte bara skydd för friluftslivet utan

även skydd för växt- och djurlivet. Härigenom ökar möjligheterna att bevara

livsmiljön för någon djur- eller växtart som är sällsynt i en viss trakt. - - -

I likhet med utredningen anser kommunen vidare att lagen bör ge möjlighet att i

viss mån anpassa strandskyddet efter lokala förhållanden.

10.2.45 Västerås kommun: Det utökade syftet med strandskyddet vad gäller

livsmiljöer för flora och fauna samt kommunernas rätt att bestämma om

strandskydd inom detaljplanelagt område är bra och tillstyrkes.

10.2.46 Borlänge kommun: I förslaget kommer strandskyddet att utökas något,

vilket är bra. Kommunerna ges dock möjlighet att påverka strandskyddet inom

detaljplanelagt område. För att kommuner skall ha denna möjlighet bör de ha

dokumenterad ekologisk kompetens. I annat fall bör länsstyrelsen fastslå planer

där strandskyddet berörs. Strandskyddet bör bedömas utifrån behoven av både

tillgänglighet och miljöhänsyn; kommunerna bör fastställa strandskyddet.

10.2.47 Gävle kommun: Av förslaget till lagtext framgår att särskilda skäl skall

finnas för att upphäva strandskyddet. Begreppet särskilda skäl utvecklas inte

och bör enligt förvaltningen preciseras. - - - Strandskyddsregeln har utökats

att också gälla för att bevara goda livsbetingelser på land såväl som i vatten

för växt- och djurlivet. Detta är mycket tillfredsställande, men kommer att

ställa stora krav på kommunerna att skaffa sig kompetens för att bedöma de

biologiska aspekterna. Kommunen bör kunna meddela föreskrifter.

10.2.48 Sundsvalls kommun: Utvidgningen av strandskyddets syfte till att värna

om den biologiska mångfalden är synnerligen viktig. - - - Sundsvalls miljönämnd

har uttryckt oro för att kommunal myndighet skall kunna upphäva strandskyddet

inom planområde samt anser att nuvarande bestämmelse i naturvårdslagen bör

bibehållas. - - - Kopplingen mellan 9 och 10 §§ är oklar. I § 10 bör tydliggöras

om det skall räcka med "särskilda skäl" för att en kommun skall få besluta om

strandskydds upphävande eller om det dessutom skall visas att området

"uppenbarligen saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets syften".

10.2.49 Örnsköldsviks kommun: Örnsköldsviks kommun har ingen erinran mot

strandskyddet som det formuleras i lagförslaget. Förslaget att kommunerna får

hantera strandskyddet inom detaljplan är också bra. - - - Större hänsyn bör

kunna tas till de lokala förhållandena vid tolkning av begreppet "särskilda

skäl" såväl vid dispensprövning som vid detaljplanering. - - - Kommunen bör

också ges möjlighet att utöka strandskyddet till högst 300 m. Även en kommun bör

ges rätt att meddela föreskrifter enligt 10 kap. 15 §.- - - "I stället" måste

ersättas med "även" (10 kap. 16 §).

10.2.50 Östersunds kommun: Det är tillfredsställande att prövningen av

strandskyddsbehovet inom planlagda områden föreslås ske i planärendet, och ej

som nu som separat ärende.

10.2.51 Storumans kommun: Storumans kommun delar i grunden kommitténs syn på en

utvidgning av strandskyddets ändamål när det gäller livsbetingelserna för det

biologiska livet. Storumans kommun anser att de enskilda kommunerna i alla fall

skall få möjligheter att avgöra strandskyddets omfattning.

10.2.52 Umeå kommun: Det är positivt att strandskyddet vidgas till att omfatta

även ett naturmiljömål. I förslaget ges kommunen möjlighet att upphäva

strandskyddet genom detaljplaneläggning. Det kommer därmed också att ställas

högre krav på biologisk kompetens inom kommunen samt på bra

beslutsunderlag/inventeringsunderlag.

10.2.53 Piteå kommun: Piteå kommun delar kommitténs uppfattning att

strandskyddet förutom att tillgodose friluftslivets intressen, även skall gälla

livsbetingelser för det biologiska livet. Det är bra att kommunerna med god

kännedom om de lokala förhållandena ges möjlighet att inom planlagda områden

besluta om att minska eller helt upphäva strandskyddet. - - - Kommunen motsätter

sig de övergångsbestämmelser som innebär att tidigare meddelade beslut om

minskning eller upphävande av strandskyddet skall omprövas inom en övergångstid

om 5 år, annars återinträder strandskyddet, och att anläggningar som fanns inom

strandskyddsområde vid miljöbalkens ikraftträdande ej skall kunna byggas till

eller användningssättet ändras på grund av att byggnadens placering ej är

förenlig med miljöbalkens syften med strandskyddet.

10.2.54 Svenska Kommunförbundet: I det nu aktuella förslaget till balk föreslås

en ändring av reglerna för strandskydd som avser att lösa ett av de

samordningsproblem som finns mellan reglerna i naturvårdslagen och plan- och

bygglagen. - - - Genom att "bredda" strandskyddet på föreslaget sätt kan goda

livsbetingelser på land och i vatten för växt- och djurlivet skyddas endast från

att byggnader och anläggningar uppförs inom strandskyddsområdet. De nya

bestämmelserna kommer dock inte att påverka möjligheterna att bedriva skogsbruk

inom strandzonerna. - - - Skyddet för växt- och djurlivet bl.a. inom

strandområden bör snarast klaras ut. I ett nytt delbetänkande "Lag om införande

av miljöbalken" (SOU 1993:66) föreslår kommittén att förordnanden med undantag

från strandskyddet som fattats med stöd av nu gällande bestämmelser och som inte

har hunnit omprövas inom en femårsperiod efter balkens ikraftträdande,

automatiskt bör upphävas. Förbundet motsätter sig bestämt detta förslag.

10.2.55 Svenska naturskyddsföreningen: Det förslag som lagts fram i betänkandet,

att en kommunal myndighet skall kunna bestämma om strandskyddet inom

detaljplanelagt område, och i vissa fall inskränka eler rentav upphäva det, är

olyckligt eftersom det innebär en risk för urholkning av strandskyddet. Att

såväl länsstyrelserna och ev också naturvårdsverket skall ha överprövningsrätt

för de fall miljöbalkens strandskyddsbestämmelser åsidosätts i en detaljplan, är

långtifrån tillräckligt som spärr. Enlligt föreningens uppfattning måste det

strikta strandskyddet bibehållas. Om kommunerna ges rätt att bestämma över

strandskyddet inom detaljplanelagt område bör detaljplaner som berör

strandområden, enligt föreningens uppfattning, alltid fastställas av

länsstyrelsen.

10.2.56 Landsorganisationen i Sverige, LO: LO delar uppfattningen att grunderna

för strandsskyddet bör stärkas med hänvisning till bevarande av biologisk

mångfald, men menar att en överföring av besluten till kommunerna behöver

garderas med en jämfört med förslaget förstärkt statlig överprövningsrätt.

10.2.57 Plan- och Byggutredningen: Förordar att beslutanderätten rörande

strandskydd inom detaljplaneområde flyttas över till kommunerna på det sätt som

anges. Det bör dock övervägas om inte samordningen med bygglagstiftningen kan

ske också för områden utanför detaljplan.

10.2.58 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Kommunen bör också

ges möjlighet att utöka strandskyddet till högst 300 m. Det är då rimligt att

PBL ändras så att länsstyrelsen kan överpröva detaljplan i denna del. SJFR anser

det nödvändigt att länsstyrelserna ges möjlighet till överprövning av en kommuns

beslut om minskat eller upphört strandskydd inom områdesplan.

10.2.59 Friluftsfrämjandet: Friluftsfrämjandet avstyrker utredningens förslag

att kommunerna får möjlighet att upphäva strandskyddet inom detaljplanelagt

område. Friluftsfrämjandet har undersökt hur kommunerna hanterat friluftslivet i

sin översiktsplanering. Granskningen visar att kommunerna inte fäster särskilt

stor vikt vid allmänhetens behov av friluftsmark. Ett försvagat strandskydd

gynnar vare sig friluftsliv eller biologisk mångfald. - - - Det är bra att

motiven för strandskydd utvidgas att gälla även biologisk mångfald. I konsekvens

därmed bör strandskyddet omfatta även skydd för påverkan av de areella

näringarna (jordbruk-skogsbruk). I praktiken en 100-meterszon kring större sjöar

och vattendrag. Det skulle få väsentlig betydelse även för friluftsvärdena.

10.2.60 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Strandskyddsregeln har

utökats att också gälla för att bevara goda livsbetingelser på land såväl som i

vatten för växt- och djurlivet vilket är mycket positivt. Även kommunen bör

kunna meddela föreskrifter enligt 10 kap. 15 §.

10.2.61 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund, SIC: SIC anser att tvingande

regler med det snaraste bör införas innebärande att en remsa på 5-10 meter

skapas runt sjöar och vattendrag där skogs- och jordbruk inte skall bedrivas.

10.2.62 Sveriges Jordägareförbund: Avstyrker förslaget om skyddet för växt- och

djurlivet inom strandområden. Det kan tillgodoses redan inom ramen för

befintliga institut. Det är angeläget att lagstiftningen inte kompliceras med

ytterligare institut, vars syften kan tillgodoses med den redan befintliga

lagstiftningen. - - - Sveriges Jordägareförbund uttalar sitt starka stöd för

kommitténs förslag "att i viss mån anpassa strandskyddet efter de lokala

förhållandena". - - - Sveriges Jordägareförbund delar kommitténs uppfattning att

strandskyddet måste reformeras, men uppmjukningen måste gå längre för att

möjliggöra en mera realistisk tillämpning. Det måste med skärpa framhållas att

till och med inom regioner som är av stort värde för det rörliga friluftslivet

eller för den vetenskapliga naturvården finnes oftast delområden där bebyggelse

med fördel kan tillåtas. I verkligheten är det i sådana fall mera till gagn för

naturvården att försiktigt främja ett fast boende i stället för att prioritera

rörligt friluftsliv.

10.3Täkter

10.3.1 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen tillstyrker förslaget att vissa

husbehovstäkter skall omfattas av tillståndsplikt enligt 12 kap. 1 och 4 §§.

10.3.2 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: Ett förtydligande av paragrafens användning

av kulturhistoriska skäl bör framgå (12 kap. 5 §).

10.3.3 Sveriges geologiska undersökning, SGU: Länsstyrelsen har numera möjlighet

att med stöd av 20 § naturvårdslagen förbjuda en husbehovstäkt om det bedöms

vara nödvändigt från naturvårdssynpunkt. En husbehovstäkt kan i princip aldrig

vara av större omfattning. Särskild prövningsplikt bör därför inte införas.

10.3.4 Domän AB: Miljöskyddskommittén föreslår en prövningsplikt för större

husbehovstäkter, och detta är ett bland flera exempel på ökad administration och

minskat sektorsansvar, tvärtemot utredningsdirektiven. Förslaget verkar dåligt

verklighetsförankrat. Det hela är väl upplagt för en omfattande byråkratisk

apparat med invecklade föreskrifter och en besvärlig uppföljning. - - - I den

mån husbehovstäkter är ett problem bör detta kunna lösas genom generella

föreskrifter under förutsättning att dessa utformas enkelt och praktiskt. Vidare

gäller att en husbehovstäkt beroende på storlek och läge ofta automatiskt blir

ett samrådsärende. - - - Möjligheten att förenkla ärendebehandlingen med hjälp

av generella föreskrifter bör eftersträvas i flera fall. Tillståndsplikt skulle

i sådana fall kunna ersättas med anmälan.

10.3.5 Statens naturvårdsverk: 12 kap. 1 § bör ges lydelsen: "Täkt av berg,

sten, grus, sand ...". Bestämmelsen om tillståndsplikt för täkt av vissa

material formulerades vid en tid då det fanns mycket få bergtäkter. Från

länsstyrelse- och exploatörshåll har påpekats att uppräkningen i paragrafen av

olika ämnen och material kan missuppfattas. För fackfolk betyder begreppet sten

i första hand löst material (åsmaterial) av en viss fraktion (mellan 2-60 cm

diametern). - - - De gränsdragnings- och tillämpningsproblem som blir följden av

att husbehovstäkt och täkt för primärt icke kommersiellt behov inte fordrar

tillstånd bör lösas i propositionsarbetet. - - - Det kan inte vara rimligt att,

i en tid när det står fullt klart att grus tillhör de ändliga naturresurser med

vilka samhället strikt måste hushålla, det helt saknas restriktioner för

husbehovstäkt, oavsett omfattningen av ingreppet.

10.3.6 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden vill anmärka att

man måste uppmärksamma frågan om vilken instans som bör handha prövningen av

överklaganden av beslut i täktärenden, som i dag prövas både enligt

naturvårdslagen och miljöskyddslagen.

10.3.7 Uppsala universitet: 12 kap. handlar om vissa arbetsföretag "i naturen".

Kapitlet kräver revideringar och anpassning till kravreglerna i övrigt.

10.3.8 Skogsvårdstyrelsen: - Instämmer i de framförda förslagen, bl.a.

tillståndsplikt för större husbehovstäkter, eftersom det inte bör vara

ägoförhållandena utan risken för påverkan på naturmiljön, som bör vara styrande

för tillståndsprövningen. Små husbehovstäkter bör som hittills ej vara

prövningspliktiga.

10.3.9 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Vägledningen i 12:2 angående avvägningen

mellan behovet av täktmaterial och skador på växt- och djurlivet och på

naturmiljön tillstyrks, liksom möjligheterna att reglera husbehovstäkter. Det

senare bör dock inskränkas till att gälla särskilt känsliga områden där det kan

förväntas ge betydande miljövinster.

10.3.10 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen tillstyrker förslaget att

föreskrifter om tillståndsplikt för husbehovstäkter i vissa fall skall kunna

utfärdas.

10.3.11 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det bör genomföras en samordning när det

gäller sådana verksamheter som i dag är prövningspliktiga enligt såväl

miljöskyddslagen som naturvårdslagen. I övrigt har länsstyrelsen ingen erinran.

Länsstyrelsen tillstyrker införandet av tillståndsplikt för husbehovstäkt.

10.3.12 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen konstaterar med

tillfredsställelse att husbehovstäkter kommer att kunna regleras genom

lagförslaget i 12 kap. 4 §. Av särskilt värde är möjligheten att fordra

tillstånd för husbehovstäkt i speciella fall, t.ex. i berg. - - - Samordningen

av den dubbla prövningen enligt nuvarande miljöskyddslag resp naturvårdslagen

genom att aktsamhetsreglerna i 14 kap. skall gälla vid tillståndsprövning av

täkter, är en klar förbättring. Fullständig samordning bör betyda en utvidgad

tillståndsplikt jämfört med vad som idag gäller enligt miljöskyddslagen.

Kopplingen till 9 kap. 1 § betyder att miljökonsekvensbeskrivning är

obligatorisk i flertalet fall och kravet kan utvidgas till att gälla all

täktverksamhet, vilket vore önskvärt enligt länsstyrelsen.

10.3.13 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: I 12 kap. 2 § bör en mer fullständig

integrering av prövningsreglerna i miljöskyddslagen och naturvårdslagen ske. Vid

bedömningen enligt denna paragraf bör större inriktning ges mot bevarande av

biotoper och miljöer. - - - I syfte att undvika dubbelprövning kan 5 § ändras så

att samrådsplikt inte heller gäller företag för vilka tillstånd har lämnats

enligt miljöbalken och plan- och bygglagen.

10.3.14 Länsstyrelsen i Värmlands län: 11-13 kap.: Prövningsreglerna för t.ex.

täktverksamhet bör kunna samordnas med övriga regler i kap. 14. Det bör också

framgå att länsstyrelsen skall vara prövningsmyndighet beträffande täkter. - - -

Samrådsplikten för olika arbetsföretag bör inte gälla företag för vilka lämnats

tillstånd enligt miljöbalken, vattenlagen eller PBL.

10.3.15 Länsstyrelsen i Västmanlands län: 12 kap. - Samrådsplikt bör inte gälla

företag som erhållit tillstånd enligt miljöbalken, plan- och bygglagen eller

vattenlagen. - - - Det bör också ske en samordning av prövningsreglerna avseende

naturvårdsfrågor och miljöfarlig verksamhet (10-14 kap.).

10.3.16 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: I syfte att undvika viss dubbelprövning

föreslår länsstyrelsen att samrådsplikt enligt 12 kap. 5 § inte skall gälla

företag för vilka tillstånd har lämnats enligt miljöbalken, vattenlagen eller

plan- och bygglagen. - - - Länsstyrelsen tillstyrker att 18 § 4 st. NVL om

vägrat tillstånd för den som inte fullgjort sina skyldigheter nu ges generell

räckvidd (20 kap. 9 §). På samma sätt som regeln tillämpats beträffande

täktverksamhet är det angeläget att tillståndsmyndigheten får ta in i

bedömningen hur sökanden fullgjort sina skyldigheter på andra platser eller

beträffande andra verksamheter än den som prövningen omfattar. Med en sådan

tillämpning bör det dock övervägas att ersätta "skall" med "får", så att den

aktuella paragrafen inte blir en ytterligare strikt stoppregel i balken. - - -

Det är av stor vikt för ett framgångsrikt miljöarbete att tillstånds- eller

samrådspliktiga arbetsföretag förses med MKB.

10.3.17 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Länsstyrelsen tillstyrker de föreslagna

ändringarna beträffande täktverksamhet. - - - Däremot bör kommittén överväga att

täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter inte behöver

prövas om det sker inom detaljplanelagt område. Täkt bör i sådana fall endast

tillåtas om det ges utrymme för materialuttag enligt bestämmelserna i

detaljplanen, varvid kommunerna primärt får ansvara för naturvårdsbedömningen.

Förslagsvis bör det redan i balken framgå att länsstyrelsen skall vara

prövningsmyndighet beträffande täktverksamhet, bl.a. med hänsyn till

länsstyrelsens roll beträffande övergripande hushållning med naturresurser,

kulturmiljöintressena, torvlagen och miljökonsekvensbeskrivningar.

10.3.18 Uppsala kommun: Kommunen anser att det finns ett stort behov av att

kunna kontrollera såväl täktverksamhet som deponering av massor inom vissa

områden. Kommunen anser det vara av vikt att tillståndsplikt införs för

deponering av massor. Det kan inte vara miljömässigt motiverat att täkt av sten,

grus, sand, lera, jord, torv och andra jordarter är väl reglerat medan

borttransport och deponering av dessa material lämnas utan detaljreglering. - -

- I 12 kap. 4 § införs möjlighet att belägga husbehovstäkt med tillståndsplikt.

Kommunen anser att det i motsvarande mån bör finnas möjlighet att kräva

tillstånd för deponering "för husbehov".

10.3.19 Mjölby kommun: När det gäller täktverksamhet bör en prövningsregel

finnas i miljöbalken. Även s.k. husbehovstäkter bör kunna prövas.

10.3.20 Jönköpings kommun: Med miljöbalken öppnas möjligheten att meddela

föreskrifter om att husbehovstäkt inte får ske utan tillstånd. Det vore logiskt

att införa en anmälningsplikt för husbehovstäkter. På så vis skulle man dels

kunna få en uppfattning om den totala omfattningen av täktverksamheten, dels

kunna avstyra olämpliga placeringar.

10.3.21 Växjö kommun: Tillståndsplikt bör övervägas åtminstone för

husbehovstäkter över en viss storlek.

10.3.22 Marks kommun: Reglerna för täktverksamhet bör göras enklare.

Tillståndsplikten skall gälla täkt av viss storlek. Begreppet "husbehovstäkt"

bör tas bort.

10.3.23 Örebro kommun: För husbehovstäkter föreslår kommittén ett förhållande

som är bättre idag, men som inte går tillräckligt långt. Genom ett tillstånds-

eller anmälningsförfarande får man ett grepp om täktverksamheten som sådan och

kan göra en riskbedömning för olovlig dumpning av avfall samt ställa krav på

efterbehandlingsåtgärder. - - - Beträffande efterbehandling av täkter gäller att

ekonomiska medel avsätts för att täcka sådana kostnader. I MB bör anges att

samma princip bör gälla för avfallsupplag.

10.3.24 Västerås kommun: I 12 kap. 2 § första stycket som är en avvägningsregel

bör följande tillägg göras... "skall behovet av täktmaterialet avvägas" mot

behov och skydd av grundvatten för nuvarande och framtida bruk, "samt mot de

skador på växt ---". - - - 12 kap. 5 § - Även kommunen bör få rätt att bli

samrådsmyndighet. Som nämnts flera gånger tidigare har kommunerna kunskap om den

lokala miljön, och därför har de den bästa grunden för att hantera olika typer

av samrådsärenden. - - - Förslag till skyddsförordnande enl 10 kap. 3 §, större

täkttillstånd etc. borde eventuellt även de ställas ut på samma sätt som olika

planer enligt PBL måste göras.

10.3.25 Gävle kommun: Husbehovstäkt medför i de flesta fall stora ingrepp på

naturmiljön. Någon gräns måste införas för vad som är husbehov eller någon typ

av prövning.

10.3.26 Örnsköldsviks kommun: Problematiken är densamma vad gäller täkter och

husbehovstäkter. Varför inte använda närhetsprincipen, det skulle kanske lösa de

knutar som finns.

10.3.27 Skellefteå kommun: Tillståndsplikten beträffande täkt är av lokal art

och bör föras till den kommunala nivån.

10.3.28 Storumans kommun: Kommittén föreslår att behov av täktmaterial skall

vägas mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som

täkten kan befaras orsaka. Kommunen delar kommitténs allmänna syn på att

husbehovstäkter skall avse vad som åtgår för skötsel av en jordbruks- eller en

skogsfastighet. Det är dock viktigt att de föreskrifter som skall utarbetas tar

hänsyn till de regionala skillnaderna i landet.

10.3.29 Umeå kommun: 1 §: Tillståndsplikt bör införas för samtliga

husbehovstäkter. En aspekt som bör finnas med i bedömningen av täktansökningar

är om speciella vattenintressen berörs. Avvägningen mellan täkt- och

vattenintresse har inte alltid naturvårdsanknytning utan hör därför hemma i

vattenlagen. Vattenlagen ger dock idag ett otillräckligt skydd för olika

vattenintressen i samband med täktexploatering. Därför bör vattenlagen stärkas i

detta avseende. Vattenlagens bestämmelser om skydd för vattenförsörjningen, 19

kap., är synnerligen viktigt att införliva i balken.

10.3.30 Luleå kommun: Vi ser positivt på att man skärper reglerna kring

husbehovstäkter, även om en generell anmälningsplikt för dessa hade varit ännu

bättre ur naturvårdssynpunkt.

10.3.31 Piteå kommun: Husbehovstäkter bör generellt genomgå någon form av

prövning, vilket också möjliggör krav på efterbehandling av täkten. Vidare bör

tillståndsgivningen av all täktverksamhet föras ned till den kommunala

miljönämnden för att undvika att täktärenden "dubbelprövas".

10.3.32 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Täktverksamhet för husbehovsändamål är

en sådan integrerad del av skötseln av lantbruksfastigheter att husbehovstäkt,

enligt LRFs uppfattning, är att anse som pågående markanvändning. Införande av

en tillståndsplikt för husbehovstäkt är därför ett stort ingrepp i den areella

näringsverksamheten. Det understryks av att avslag på en ansökan om tillstånd,

enligt kommittén, inte skall berättiga markägaren till ersättning. Enligt LRF:s

uppfattning utgör 20 § naturvårdslagen ett fullt tillräckligt instrument för

avvägningen mellan de areella näringarnas intresse av husbehovstäkt och

naturvårdens intresse av att inte orsaka skador på naturen. Kommittén har

föreslagit en motsvarighet till 20 § naturvårdslagen i 12 kap. 5 § miljöbalken.

LRF motsätter sig därför att det för täkter som behövs för att sköta en

jordbruks- eller skogsfastighet införs tillståndsplikt.

10.3.33 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Problematiken är

densamma vad gäller täkter och husbehovstäkter som med skyddsdikning och

markavvattning. Varför inte använda närhetsprincipen; det skulle kanske lösa de

knutar som finns.

10.3.34 Föreningen Skogsindustrierna: Skogsindustrierna avstyrker att

tillståndsplikt införs och baseras på så obestämda kriterier. Missbruk av

möjligheterna till husbehovstäkt bör givetvis beivras. Vi har dock uppfattningen

att nuvarande regler om samråd enligt naturvårdslagen är tillfyllest och att

samrådsinstitutet därför kan utnyttjas även i miljöbalken. Samrådet kan

kombineras med ett anmälningsförfarande. - - - Vi vill även fästa

uppmärksamheten på att tillstånd till husbehovstäkt i realiteten kan innebära

tillståndsplikt för skogsbruk i ett område. Husbehovstäkter används främst för

att få material till vägar. Byggnad och underhåll av skogsbilvägar är en

förutsättning för att kunna bedriva skogsbruk i stora delar av Sverige. - - -

Skogsindustrierna vill i sammanhanget framhålla att vi inte kan godta principen

att ett nekat tillstånd till arbetsföretag i skogsbruket automatiskt skall

medföra förlorad ersättningsrätt.

10.3.35 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Husbehovstäkt medför i de

flesta fall stora ingrepp på naturmiljön. Därför är det av största vikt att

uttag för husbehov regleras mer än vad som är fallet idag. Tillstånd för

husbehovstäkt bör införas.

10.3.36 Skogsägarnas Riksförbund: En husbehovstäkt är en integrerad del av ett

lantbruk och ett led i den "pågående markanvändningen". Vi avstyrker förslaget

dels därför att husbehovstäkter inte utgör något väsentligt generellt

miljöproblem, dels därför att det innebär ett väsentligt intrång i

näringsverksamheten. Enligt vår mening har samhället redan tillräckliga

möjligheter att i samråd med markägaren göra lämpliga avvägningar mellan

lantbruk och miljövårdens intressen där så anses behövligt.

10.3.37 Sveriges Jordägareförbund: Avstyrker kommitténs förslag om prövning av

täkter. Även med en tillståndsplikt blir det ju fråga om att ingripa, dvs genom

att pröva täkten i varje enskilt fall. - - - Sveriges Jordägareförbund anser att

behovet av att reglera husbehovstäkter är väl tillgodosett redan genom de nu

gällande reglerna i 20 § Naturvårdslagen. Om det ändå - mot förbundets

uppfattning - skulle befinnas vara lämpligt med en utökad kontroll kan denna

tillgodoses genom en anmälningsplikt och därav följande möjligheter för

myndigheterna att ingripa i de fall där man finner att det behövs.

10.4Markavvattning

10.4.1 Statens Jordbruksverk: Det markavvattningsbegrepp som man har önskat

reglera och förbjuda i naturvårdslagen synes vara snävare än vattenlagens

definition. Detta bör förtydligas i miljöbalken. Eftersom ansökan om förrättning

vanligtvis har föregått ansökan om tillstånd enligt 18 c § NVL är det

Jordbruksverkets erfarenhet att det ringa antalet avslagna ansökningar inte alls

kan ses som ett mått på tillståndsparagrafens effektivitet. Bortsållningen av

otillåtliga markavvattningsföretag sker redan före ansökan. - - - Den typ av

markavvattningsföretag, som åtminstone i odlingslandskapet är aktuell idag, inte

alls är av den art som nu har diskuterats i samband med tillåtlighetsskärpning

och förbud. Det framgår klart av kommitténs skrivning och även av förarbetena

till införandet av 18 d § NVL att den markavvattning som avses är utdikning av

värdefulla våtmarker för brukningsändamål. Sådan markavvattning förekommer

knappast längre inom jordbruket. - - - De företag som Jordbruksverkets

förrättningsmän handlägger idag utgörs till allra största delen av omprövningar

av äldre företag. I dessa fall anses för närvarande inte prövning enligt 8 c §

NVL behöva initieras. Dock hörs regelmässigt länsstyrelsen och hänsyn till till

dess synpunkter om villkor för en eventuell rensning. Ibland kan tillkommande

vatten medföra behov av utökning av dikessektionen för att inte kringliggande

marker skall översvämmas. Orsaken till det tillkommande vattnet är då någon

exploatering. Även markavvattning till förmån för naturvårdsändamål kan vara

aktuella. Allt prövas i förrättning enligt vattenlagen och utgör

markavvattningsföretag. Prövning enligt 18 c § NVL aktualiseras regelmässigt och

kommer att omfattas av bestämmelserna i miljöbalken.

 Jordbruksverket kan inte biträda kommitténs formulering av 11 kap. 1 och 2 §§

miljöbalken, om den medför tolkningen att "det praktiskt taget blir stopp för

markavvattning i största delarna av Syd- och Mellansverige" (s. 34). Det innebär

mot bakgrund av det anförda stopp för utbyggnads- och exploateringsföretag,

alternativt att markägaren, brukaren, hindras från nödvändiga

kompensationsåtgärder till följd av exploateringsföretag som kommer til stånd på

andra grunder. - - - Även om länsstyrelsen inte är sakägare i formell mening,

blir i praktiken dess synpunkter i allt väsentligt tillgodosedda i samband med

tillståndsbeslut vid förrättning. Vid förnyad omprövning kommer vattenlagens

regler att gälla, vilket inte i sak medför någon väsentlig avvikelse från syftet

med miljöbalkens regler.

 Jordbruksverket biträder till fullo kommitténs synpunkter och förslag vad

gäller miljöbalkens 11 kap. 3 §.

10.4.2 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen tillstyrker förslaget att reglerna om

tillståndsprövning i 11 kap. 1 § förses med uppgift om vilken prövning som skall

ske. - - - 11 kap. 1 § 2 st. bör utformas så att innebörden blir att tillstånd

skall medges om nyttan av företaget är stor samtidigt som inverkan på den

biologiska mångfalden är begränsad. Behovet av 11 kap. 3 § bör närmare

övervägas. - - - Riksdagen har under 1991 beslutat att ett generellt förbud mot

att dika ut ny mark bör omfatta begränsade områden i Syd- och Mellansverige där

antalet kvarvarande våtmarker är litet och där behovet av att bevara våtmarkerna

är särskilt stort från naturvårdssynpunkt. De regler utredningen nu föreslår

avviker markant från riksdagens ställningstagande. Enligt Skogsstyrelsens

uppfattning har inget nytt tillförts frågan efter riksdagens beslut, vilket bör

vara vägledande vid utformningen av paragrafen. - - - Möjligheterna till

markavvattning bör inte ytterligare försvåras på tidigare dikad mark i Syd- och

Mellansverige eller på våtmarker i övriga delar av landet. - - - Vid underhåll

av diken uppstår ofta frågan om dikningen bör betraktas som rensning eller

markavvattning. Skulle möjligheterna till markavvattning försvåras ytterligare

finns risken att begreppet rensning används felaktigt, varvid

tillsynsmyndigheten får sämre möjligheter att påverka arbetet än idag. Ökad risk

för olaglig dikning har också varit ett av motiven för den sänkning av

prövningsavgiften för markavvattning som regeringen beslutade om i början av

året efter en enkät till länsstyrelsernas miljövårdschefer. - - - Markavvattning

som utförs på fel plats eller med felaktig teknik kan skada stora naturvärden.

Samtidigt är det angeläget att möjligheterna till markavvattning inte

ytterligare försvåras på tidigare dikad skogsmark i Syd- och Mellansverige eller

på skogsmark med dikningsbehov i övriga delar av landet. Länsstyrelserna har

dock fullgoda möjligheter att förbjuda markavvattning överallt där detta är

motiverat och i övriga fall föreskriva de villkor för företaget som behövs för

att skydda naturmiljön.

10.4.3 Sveriges geologiska undersökning, SGU: SGU saknar en redovisning av de

negativa följder som kan uppstå vid minskad dikning. Torv och våtmarker är

dynamiska ekonsystem. Genom geologiska data hos SGU kan försumpningen av

fastmarker efter senaste istiden följas. Denna kunskap bör utnyttjas för att

bedöma framtida konsekvenser av en minskad markavvattning.

10.4.4 Domän AB: Sedan tillståndsplikt för markavvattning infördes har andelen

avslag på ansökningar varit relativt liten. Kommittén gör samma tolkning av

detta som många andra; det är något fel antingen på föreskrifterna eller på

tillämpningen vid tillståndsgivningen. En helt annan tolkning kunde faktiskt

vara rimlig, nämligen att markägarna tagit till sig budskapet om våtmarkernas

betydelse och undviker känsliga objekt i sin dikningsplanering. - - - Domän

avstyrker kommitténs förslag till regler för markavvattning och tillstyrker i

stället Naturvårdsverkets tidigare förslag i enlighet med vårt yttrande i

ärendet 1992-11-30. - - - Kommittén föreslår, att dikesrensningar skall göras

anmälningspliktiga genom föreskrifter med stöd av antingen skogsvårdslagen eller

miljöbalken. Detta är ett förslag till utbyggd administration och byråkrati.

Domän anser inte, att dikesrensningar är ett sådant problem, att anmälningsplikt

är motiverad och avstyrker förslaget. I den mån dikesrensningar verkligen är ett

problem bör det kunna avhjälpas med ökad information till markägarna.

10.4.5 Statens naturvårdsverk: Miljöskyddskommittén har på ett utomordentligt

sätt beskrivit utvecklingen för naturvårdens del fram till dagens situation, och

visat att utarmningen av den biologiska mångfalden utgör ett av de stora hoten

mot miljön. Med de starka motiv för att bevara våtmarkerna, som kommittén har

angivit, och den utformning bestämmelsen givits, bör våtmarkerna ha fått det

skydd som behövs. - - - Naturvårdsverket ser positivt på kommitténs förslag om

att införa en prövningsregel för markavvattning. Verket är berett att utarbeta

föreskrifter och rekommendationer för de regionala myndigheternas tillämpning av

bestämmelserna om markavvattning. - - - Med de starka motiv för att bevara

våtmarkerna, som kommittén angivit, och den utformning bestämmelsen givits, bör

våtmarkerna ha fått det skydd som är nödvändigt. En enhetlig prövningsgrund bör

även underlätta tillämpningen av bestämmelsen och möjliggöra en anpassning av

prövningen till skriftande förhållanden i landet. - - - Naturvårdsverket

tillstyrker kommitténs förslag om att införa en prövningsregel för

markavvattning. Verket är berett att utarbeta föreskrifter och rekommendationer

för de regionala myndigheternas tillämpning av bestämmelserna om markavvattning.

- - - Verket tillstyrker att sista stycket i nuvarande 18 c § NVL utgår.

10.4.6 Sveriges lantbruksuniversitet: Ett generellt dikningsförbud i vissa delar

av landet borde övervägas liksom prövningsregler för skyddsdikning.

10.4.7 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Skogsvårdsstyrelsen delar

betänkandets förslag att nuvarande system för tillståndsprövning för

markavvattning bibehålles. Den föreslagna prövningsregeln kan dock antas medföra

att begränsningen i fråga om markavvattning blir alltför långtgående. - - - Av

betänkandets sammanfattning framgår nämligen att man räknar med att det

praktiskt taget blir stopp för markavvattning i södra Sverige. Vi föreslår

därför att prövningsregeln utformas så att möjligheterna till markavvattning

inte ytterligare försvåras på tidigare dikad mark. Reglerna om

tillståndsprövning (§1) bör utformas så att innebörden blir att tillstånd skall

medges om nyttan av företaget är stor samtidigt som inverkan på naturvärdena är

begränsad. - - - I betänkandet diskuteras att bl.a. tillgång på arbetstillfällen

skulle kunna ha betydelse för tillståndsgivningen. Detta är enligt vår mening

ett märkligt resonemang. Utgångspunkten bör väl i alla lägen vara att

produktionsintresset ställs mot miljöintresset oavsett aktuell

arbetsmarknadssituation. - - - Förslaget att inte kräva tillstånd för att utföra

rensning för att bibehålla vattnets djup och läge tillstyrkes.

10.4.8 Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län: Genom att enbart studera andelen

avslag finns det risk att man drar felaktiga slutsatser. Skogsvårdsstyrelsen och

länsstyrelsen har utvecklat ett samrådsförfarande där en tidig anpassning av

hänsyn till natur- och miljöintressen görs, dessutom har kunskapen hos markägare

och entreprenörer förbättrats genom bl.a. skogsvårdsstyrelsens rådgivning. Det

är därför rimligt att andelen beviljade ansökningar är hög. - - -

Skogsvårdsstyrelsen anser att tillståndsgivning för markavvattning i

våtmarksrika delar av norra Sverige bör kunna vara mindre restriktiv än vad

kommitténs förslag ger vid handen. - - - Skyddsdikning föreslås vara tillåten

även fortsättningsvis. Det är emellertid inkonsekvent att tillstånd inte skall

kunna ges för markavvattning i hyggesfasen efter sedvanlig prövning. Det kan

många gånger vara rationellt att utföra en markavvattning i hyggesfasen istället

för i beståndsfasen. - - - Skogsvårdsstyrelsen anser att prövning av tillstånd

till markavvattning bör ske med samma bedömningsgrunder oavsett skogsbeståndets

utvecklingsfas.

10.4.9 Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen anser att markavvattning

inte skall behöva prövas enligt balken om det sker inom detaljplanelagt område

eller inom fastställt vägområde till allmän väg samt motsvarande beträffande

befintlig järnväg. Eventuellt behov av reglering av markavvattning inom

detaljplanelagt område bör i sådana fall ske genom bestämmelser i detaljplanen,

varvid kommunen primärt får ansvara för naturvårdsbedömningen. Samråd med

länsstyrelsen skall ske i ärenden om detaljplan enligt 5 kap. 20 § PBL. I vissa

fall skall även en miljökonsekvensbeskrivning upprättas i samband med

detaljplan.

10.4.10 Länsstyrelsen i Kalmar län: Markavvattning bör inte prövas om den sker

inom fastställt detaljplaneområde eller inom fastställt väg- eller

järnvägsområde.

10.4.11 Länsstyrelsen i Gotlands län: De föreslagna reglerna innebär att

skyddsdikning och täckdikning inte omfattas av någon tillståndsplikt. - - - För

att undvika att bestämmelsen om tillstånd för markavvattning kringgås bör enligt

länsstyrelsens mening övervägas om inte också skyddsdikning skall vara

tillståndspliktig. - - - Med den formulering 11 kap. 2 § fått synes det åvila

den enskilde markägaren att bedöma om ett täckdikningsföretag kan medföra

"menlig inverkan på naturmiljön". Med hänsyn till de svårigheter detta kan

innebära för den enskilde, bör övervägas om någon form av anmälningsplikt skall

införas för sådant företag för att undvika irreparabla skador.

10.4.12 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen har ingen erinran mot

de föreslagna bestämmelserna rörande markavvattning. Tillståndsprövning enligt

balken borde dock inte behövas för markavvattning av fastställt vägområde eller

detaljplaneområde. Frågan bör utredas ytterligare.

10.4.13 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen kan i allt väsentligt

tillstyrka förslagen. Vad gäller markavvattning uppfattar länsstyrelsen

lagtexten såsom att det i praktiken införs ett totalförbud mot ny

markavvattning. Detta är en riktig utveckling för sydsverige. Länsstyrelsen har

tidigare tillsammans med skogsvårdsstyrelsen i länet förordat en sådan

utveckling. - - - Länsstyrelsen vill i detta sammanhang uppmärksamma regeringen

på att dräneringsarbetet i de sydsvenska skogarna är större än någonsin

tidigare. Länsstyrelsen anser mot denna bakgrund att det inte finns skäl att

avvakta ytterligare utan att redan nu göra skyddsdikningar i skogsbruket

tillståndspliktiga.

10.4.14 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen ställer sig bakom föreslagen

ändring av 18 c § NVL. Ändringen innebär en välmotiverad skärpning av

bestämmelsen i stort, men innebär en försvagning jämfört med nuläget där även

eventuella vattenföroreningar skall beaktas. - - - Undantag från

tillståndsplikt, 11 kap. 2 §. För att komma tillrätta med begreppsförvirringen

beträffande rensning och markavvattning bör 2 § 3 st. få ett tillägg: "...

vattnets djup eller läge i tidigare dikade vattendrag."

10.4.15 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Redan idag tillämpar

länsstyrelsen en mycket restriktiv policy i bedömningen av markavvatt-

ningsärenden. Länsstyrelsen har tillstyrkt det förslag Naturvårdsverket

tillsammans med Skogsstyrelsen och Jordbruksverket tagit fram om avgränsning av

sådana områden som avses i 18 d § naturvårdslagen. - - - Enligt kommitténs

förslag skulle markavvattning förbjudas generellt i särskilt skyddsvärda

våtmarksområden. I övrigt skulle tillstånd kunna lämnas om särskilda skäl finns

och endast obetydlig påverkan på naturmiljön sker. Enligt 3 kap. 7 §

(stoppregeln) skulle detta förutsätta regeringens tillåtlighetsprövning, men

miljöskyddskommittén menar samtidigt att länsstyrelsen bör vara

prövningsmyndighet för markavvattning. Länsstyrelsen delar den uppfattningen. -

- - I praktiken är skillnaderna mellan förslagen små för länets vidkommande.

Länsstyrelsen kommer även fortsättningsvis att kunna tillämpa sin policy. Rent

pedagogiskt är emellertid ett förbud att föredra då det ger en tydlig signal om

en förändrad inställning till markavvattning. - - - I 18 c § naturvårdslagen

gjordes 1991 en ändring av den ursprungliga lydelsen så att det vid

tillståndsprövning även skall beaktas om åtgärderna leder till

vattenföroreningar. Detta borde också finnas med i det nya lagförslaget. - - -

Miljöskyddskommittén föreslår att rensning, liksom tidigare skyddsdikning, skall

vara anmälningspliktig. Länsstyrelsen anser att tillståndsplikt bör övervägas

även för dessa typer av arbeten.

10.4.16 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Länsstyrelsen tillstyrker förslagen

beträffande markavvattning. - - - I 11 kap. 2 § bör även undantag kunna regleras

i detaljplan och inom fastställt vägområde för allmän väg.

10.4.17 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Ytterligare generella undantag från

tillståndsplikten för markavvattning bör övervägas för att minska dubbelprövning

och oklarheter.

10.4.18 Länsstyrelsen i Värmlands län: Bra formulering av 11 kap. 1 §

(markavvattningsparagrafen). Markavvattning inom vägområde och detaljplanelagt

område bör dock undantas från tillståndsplikten.

10.4.19 Länsstyrelsen i Örebro län: Markavvattningsbestämmelserna med

tillståndsprövning bör även omfatta skyddsdikning i skogsmark. Rensningsföretag

bör bli anmälningspliktiga enligt miljöbalken. - - - 2 § sista stycket;

Rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge skall anmälas till

tillståndsmyndigheten.

10.4.20 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Beträffande den föreslagna ordningen

för markavvattning ansluter sig länsstyrelsen till de överväganden och förslag

som kommittén framför. Länsstyrelsen förslår vidare att markavvattning inte

behöver prövas enligt balken om det sker inom detaljplanelagt område eller inom

fastställt vägområde till allmän väg samt motsvarande beträffande befintlig

järnväg. - - - Enligt länsstyrelsens uppfattning bör det redan i balken framgå

att länsstyrelsen skall vara prövningsmyndighet beträffande markavvattning.

10.4.21 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Länsstyrelsen tillstyrker den

föreslagna ordningen beträffande markavvattning, vilken således bör ersätta den

18 § d. - - - Däremot föreslår länsstyrelsen att markavvattning inte behöver

prövas enligt balken om arbetsföretaget sker inom detaljplanelagt område eller

inom fastställt vägområde till allmän väg samt motsvarande beträffande befintlig

järnväg. - - - Vidare föreslår länsstyrelsen att det redan i balken bör framgå

att länsstyrelsen skall vara prövningsmyndighet beträffande

markavvattningsföretag.

10.4.22 Huddinge kommun: Det är svårt att dra en klar gräns mellan vad som är

markavvattning och vad som är skyddsdikning. Detta faktum kan utnyttjas för att

göra en markavvattning men att kalla den för skyddsdikning. Miljökontoret anser

att även skyddsdikning och andra markavvattningsåtgärder skall tillståndsprövas.

10.4.23 Eskilstuna kommun: Det bör vidare övervägas om inte också skyddsdikning

skall inkluderas i tillståndskravet för markavvattning. - - -

Ersättningsreglerna i 28 kap. för "intrång" i pågående markanvändning bör återgå

till det rättsläge som gällde före 1987.

10.4.24 Katrineholms kommun: Skärpningen av kravet för tillstånd till

markavvattning är bra. Gränsen mellan markavvattning och skyddsdikning har dock

hittills varit flytande. En stor del av markavvattningen har skett under

täckmantel av att vara skyddsdikning. Vi anser därför att även skyddsdikning bör

vara tillståndspliktig.

10.4.25 Norrköpings kommun: Utredningen anser att det inte skall införas

tillståndsplikt för skyddsdikning och rensning av befintliga diken. Idag är det

problem med gränsdragningen mellan skyddsdikning, markavvattning och rensning

för att bibehålla vattennivån. Kommunen är positiv till de skärpta reglerna för

prövning av markavvattning. Det är dock tveksamt om förändringen innebär att

gränsdragningsproblemen mellan markavvattning, skyddsdikning och rensning löses.

10.4.26 Mjölby kommun: Mot bakgrund av våtmarkernas betydelse i det ekologiska

systemet tillstyrks att nuvarande system med tillståndsprövning över hela landet

behålls. Nuvarande bemyndigande för regeringen att förbjuda markavvattning i

vissa särskilt känsliga områden bör utmönstras. Det torde vara prövnings- och

tillståndsmyndigheten som har att bevaka värdefulla våtmarker och göra

bedömningar i det enskilda fallet. Däremot tillstyrks att undantag från

skyldigheten att söka tillstånd till markavvattningar utmönstras. Vidare

tillstyrks anmälningsskyldighet för s.k. skyddsdikning och rensningar.

10.4.27 Jönköpings kommun: Skyddsdikning och dikesrensning omfattas inte av

tillståndstvånget. En anmälningsplikt borde införas i lagstiftningen så att de

naturvårdande myndigheterna får en bättre överblick av vad som händer i våra

marker.

10.4.28 Växjö kommun: Det finns stora problem med gränsdragning mellan de olika

typerna av dikning. Negativa konsekvenser vad gäller hydrologi och ekologi gör

att all dikning bör bli tillståndspliktig i hela landet. Kommunen ser det

angeläget att även ur vattenregleringssynpunkt få en begränsning av dikning.

10.4.29 Kalmar kommun: Skyddsdikning av skogsmark samt täckdikning och liknande

bör vara anmälningspliktigt om tillstånd ej krävs.

10.4.30 Karlskrona kommun: En fråga som inte berörs i miljöbalken är

tillståndsplikt för skyddsdikning av skogsmark. Markavvattningen har spelat en

betydande roll för kvalitetsförsämringen i vissa vattendrag och vattenområden. I

områden som är fattiga på våtmarker bör man vara restriktiv med ytterligare

markavvattningsföretag.

10.4.31 Skövde kommun: Tillståndsplikt för skyddsdikning inom skogsbruket borde

föras in i 11 kap. 1 § ang markavvattning. För att undvika markavvattning av

skogsmarker, under täckmantel att vara skyddsdikning, bör skyddsdikning var

tillståndspliktig.

10.4.32 Örebro kommun: Kommittén har gjort en bra analys om problematiken runt

markavvattning - skyddsdikning - rensning. Men till skillnad mot kommittén

förespråkar kommunen en anmälningsplikt vad gäller rensningsarbeten, i likhet

med skyddsdikning, för att undvika begreppsförvirring och att

verksamhetsutövarna för in så mycket under begreppet "rensning".

10.4.33 Västerås kommun: Vid tillståndsprövning bör också markavvattningens

effekter på vattenkvalitén i mottagande vattendrag (recipienten) beaktas. - - -

Rätten att pröva ansökningar om tillstånd till markavvattning bör öven innehas

av kommunerna. - - - Kommunernas översiktsplaner, miljöprogram, lokala

naturvårdsplaner samt agendor bör utgöra ett fullgott underlagsmaterial för

prövning av denna typ av ärenden. - - - Det räcker inte att bedöma den negativa

inverkan på naturen av varje enskilt täckdikningsföretag. Det är varje

täckdikningstillägg till den samlade effekten inom ett avrinnings- eler

delavrinningsområde som måste beaktas. - - - Tillstånd till markavvattning bör

kunna villkoras med särskilda skyddsåtgärder. Till tillståndet bör även kunna

kopplas motsvarande krav på "gottgörelse" som föreslagits i 10 kap. 7 § 3 st.

10.4.34 Borlänge kommun: Kommittén föreslår att markavvattning görs

tillståndspliktigt. För att ytterligare skydda de känsliga våtmarkerna bör även

skyddsdikningar göras tillståndspliktiga.

10.4.35 Sundsvalls kommun: 1-3 §§: Skärpning av kraven för tillstånd för

markavvattning är bra. Den ökande transporten av näringsämnen i älvarna är ett

stort problem. Mot bakgrund av eutrofieringsproblemen i havet är det befogat att

skärpa reglerna för markavvattning ytterligare genom att införa tillståndsplikt

även för skyddsdikning.

10.4.36 Örnsköldsviks kommun: Det är synd att inte kommittén förmått åtgärda den

problematik som är förknippad med skyddsdikning och markavvattning.

10.4.37 Umeå kommun: Miljökontoret välkomnar att bevisbördan för tillstånd till

markavvattning enligt förslaget läggs på sökanden (11 kap. 1 §). Miljökontoret

anser att all dikning skall vara tillståndspliktig i hela landet. - - - En

utökad tillståndsplikt för dikningsföretag bör kopplas till en smidig och snabb

hantering av det stora flertalet ärenden. Detta är möjligt att genomföra med

hjälp av "närhetsprincipen".

10.4.38 Luleå kommun: Det är önskvärt med en anmälningsplikt vid s.k.

skyddsdikningar. Myndigheterna bör även ha rätt att föreskriva skyddsåtgärder

för att minimera påverkan.

10.4.39 Svenska naturskyddsföreningen: Förslaget om en skärpning av de krav som

idag finns för markavvattning är bra. Dock bör även skyddsdikning i framtiden

vara tillståndspliktig.

10.4.40 Sveriges advokatsamfund: För närvarande utnyttjas förhållandet så att

uppenbara markavvattningsföretag sägs vara skyddsdikning och sålunda utförs utan

tillstånd men ofta till betydande skada för skyddsvärd miljö. Denna

ofullkomlighet i utredningens förslag bör åtgärdas vid en eventuell

lagstiftning.

10.4.41 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Beträffande markavvattning vill LRF

instämma i kommitténs uppfattning att det är en brist i gällande lag att den

inte ger prövningsmyndigheten någon ledning när det gäller att avväga olika

intressen mot varandra. LRF har därför i princip ingen erinran mot att lagen

kompletteras med den ifrågavarande prövningsregeln. - - - De nödvändiga

avvägningar som måste göras mellan olika intressen anser LRF inte kan ske

generellt. De kan bara åstadkommas på ett tillfredsställande sätt genom en

individuell prövning. LRFs uppfattning är därför att 11 kap. 3 § miljöbalken,

som motsvarar 18 d § naturvårdslagen, skall utgå ur förslaget. - - - Enligt LRF

är det inte visat att dikesrensningar utgör ett sådant allmänt problem att en

anmälningsplikt är motiverad. Kommittéförslaget är endast ägnat att tillskapa en

onödig byråkrati och avstyrkes därför.

10.4.42 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Det är synd att inte

kommittén förmått åtgärda den problematik som är förknippad med skyddsdikning

och markavvattning. De två begreppen glider in i varandra och bara det ena är

tillståndspliktigt. Att kalla åtgärder för skyddsdikning kan därför vara ett

sätt att undvika tillståndsprövning.

10.4.43 Föreningen Skogsindustrierna: Skogsindustrierna anser att kommittén

starkt överdriver det hot som markavvattning utgör. Idag har markavvattning på

tidigare odikad skogsmark praktiskt tagit upphört och även skyddsdikning har

minskat markant. Nya brukningssätt tillsammans med bättre kunskaper om

våtmarkernas betydelse för den biologiska mångfalden har inneburit att dikning

har minskat radikalt. Med tanke på denna utveckling verkar det överilat att

föreslå ytterligare regleringar. Det låga antalet avslag tillsammans med den

kraftiga minskningen av markavvattningen tyder snarare på att markägarna tagit

lagstiftningens avsikt till sig och avstår från att ansöka om att dika i de fall

då markerna bör förbli odikade.

10.4.44 Skogsägarnas Riksförbund: Riksförbundet kan stödja förslaget under

förutsättning att omdikning av tidigare avvattnad skogsmark regelmässigt tillåts

och att vid prövning av tillstånd till markavvattning samma bedömningsgrunder

skall gälla oavsett skogsbeståndets utvecklingsfas. Den föreslagna

anmälningsplikten för dikesrensning är inte sakligt motiverad. Förslaget skapar

onödig byråkrati och avstyrks.

10.4.45 Sveriges Fiskares Riksförbund, SFR: SFR instämmer i

miljöskyddskommitténs uppfattning att ytterligare åtgärder krävs för att

förhindra skadlig dikning. Förutsättningen för att kunna bevara den biologiska

mångfalden i havet är att utsläppen av gödningsämnen och andra föroreningar till

havet minskas kraftigt.

10.4.46 Sveriges Jordägareförbund: Avstyrker förslaget att det skall krävas

tillstånd för markavvattning. Förbundet delar kommitténs uppfattning om

våtmarkernas stora betydelse för naturvården och även för miljövården.

Dikningsföretagens mycket stora betydelse för utvecklingen inom jord- och

skogsbruket och därmed för landets välstånd måste emellertid även beaktas.

Sveriges Jordägareförbund anser att behovet av balans mellan det

samhällsekonomiska produktionsintresset och miljöintressena förutsätter att den

av kommittén föreslagna tillståndsprövningen av dikningsföretag ersättes med en

anmälningsskyldighet. Produktionsintresset kan då bli jämställt med

miljöintresset. Myndigheterna tvingas då i vart enskilt fall att väga de olika

intresssena mot varandra. - - - Sveriges Jordägareförbund avstyrker anmälnings-

skyldighet för skyddsdikningar och rensningar. Den är alltför byråkratisk och

kostnadskrävande och fyller inte en självständig funktion vid sidan av övriga

befintliga skyddsinstitut.

10.5Sektorsansvaret

10.5.1 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen tillstyrker utformningen om samråd i 12

kap. 5 §. Genom att myndigheten anges i förordning kan principen om

sektorsansvar fullföljas. Vid en jämförelse med dagens 20 § i naturvårdslagen

saknas i 5 § uppgift om vilken prövning som skall ske vid samrådet. Det bör

övervägas att ange en sådan prövningsgrund.

10.5.2 Domän AB: Domän tillstyrker ett långtgående sektorsansvar för miljön

såväl på myndighets- som brukarnivå. Miljöskyddskommittén har gjort en riktig

bedömning, då den föreslår, att reglerna för hänsyn inom ramen för normalt

brukande skall ligga kvar i sektorslagarna för jord- och skogsbruk och inte

föras över till miljöbalken.

10.5.3 Lunds universitet: Forskningsnämnden är i grunden kritisk till att

skötsellagstiftningen inte inarbetats i den tilltänkta miljöbalken. Bortsett

ifrån detta välkomnar forskningsnämnden emellertid förslaget att utvidga grunden

för strandskyddet till att omfatta även skydd för växt- och djurlivet. Nämnden

kan även ställa sig bakom den föreslagna lösningen när det gäller kompetensen

att inskränka strandskyddet inom detaljplanelagt område.

10.5.4 Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län: Principen om sektorsansvar inom

miljöpolitiken underlättar en integrering av miljö- och naturhänsyn i näringar

och verksamheter. Det är bra att hänsynsreglerna och föreskrifter med inriktning

på miljöskydd i sektorslagarna, bl.a. skogsvårdslagen, inte föreslås överföras

till miljöbalken. Härigenom blir det lättare för såväl skogsvårdsorganisationen

som skogsägare att överblicka de lagregler som gäller för näringen.

10.5.5 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Samtidigt menar länsstyrelsen

att man bör frigöra sig från synsättet att nationalparker, naturreservat,

naturvårdsområden etc. är någon slags referenssamling av olika naturtyper.

Sektorsansvaret utgör en betydelsefull faktor. Jord- och skogsbruket skall ges

ett ansvar för att bevara och ta hänsyn till naturtyper som i första hand

används för produktion, medan skydd jämlikt miljölagstiftning blir aktuellt när

bevarande förutsätter så stora inskränkningar att pågående markanvändning

avsevärt försvåras. Landskapets kulturhistoriska värden bör också beaktas som

ett led i arbetet med att bevara biologisk mångfald. - - - I balkens allmänna

bestämmelser, 1 kap. 4 §, fastslås den grundläggande principen att varje

samhällssektor har ansvar för natur och miljö. Detta är mycket väsentligt. I

betänkandet i övrigt dominerar dock sektorsansvaret rörande jord- och skogsbruk

medan den i detta sammanhang nog så viktiga sektorn jakt och fiske inte tagits

upp nämnvärt till diskussion. Jaktlagstiftningen innehåller ett flertal regler

av skyddskaraktär vars ställning i relation till miljöbalken uppenbarligen

saknas. I detta sammanhang vill länsstyrelsen särskilt understryka vikten av att

naturvårdsmyndigheternas uppsikt och tillsyn över sektorsutövning utreds vidare.

10.5.6 Norrköpings kommun: Skogsbrukslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark

omfattas enligt miljöbalksförslaget av reglerna om miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivning. Det måste vara ett krav att de två största

markanvändande samhällssektorerna skall omfattas av både balkens

aktsamhetsregler och hushållningsreglerna. Detta är ett tydligt exempel på hur

NRL:s regler borde ha anpassats till utvecklingen.

10.5.7 Mjölby kommun: Förslaget att föra över miljöregler från olika

sektorslagar till miljöbalken förefaller förnuftigt. Därvid kommer balken att

innehålla kapitel med särskilda aktsamhetsregler för olika näringar såsom

jordbruk och skogsbruk. Detta torde i sin tur leda till en betydligt mer samlad

och homogen miljöprövning för respektive verksamhet eller åtgärd.

10.5.8 Gotlands kommun: I betänkandet föreslås att regler som styr jord- och

skogsbrukets miljöhänsyn förs in i respektive sektors speciallagstiftning. Detta

anser vi vara positivt då miljöregler inom sektorslagstiftning ger

förutsättningar för och möjligheter till att ett ökat sektorsansvar kan uppnås.

Återkommande miljörevision eller tydliga miljömål måste dock kunna visa att

sektorsansvaret fungerar. Om inte, eller om avregleringen av jord- och

skogsbruket kraftigt ökar, bör miljöreglerna föras över till miljöbalken.

10.5.9 Karlskrona kommun: Karlskrona kommuns uppfattning är att ekologiska

brukningsmetoder bör understödjas och "polluter pays principle" tillämpas

striktare inom jord- och skogsbruket.

10.5.10 Västerås kommun: I beslutet om skyddsförordnande i 4 § bör även anges om

det finns skötselplan samt huvudprinciperna för denna. Vidare bör ansvarig för

såväl skötsel som finansiering redovisas i beslutet. - - - Kraven på hänsyn (11

kap. 11 §) samt medgivande till undantag enligt denna paragraf är mycket bra.

Sista meningen i första stycket samt sista stycket bör överföras till att gälla

även markavvattning enl 1 och 2 §§.

10.5.11 Borlänge kommun: När det gäller areella näringarna förefaller

PPP-principen ej ligga fast. Det är viktigt för naturvården och bevarandet av

den biologiska mångfalden att användaren betalar och ansvarar för

miljöolägenheter även på naturvårdens område. Den s.k. UPP-principen eller User

Pay Principle bör gälla på naturvårdens område. För att underlätta skyddet för

känsliga biotoper bör också ersättningskrav vid avverkning inom skogsområden

hela fastigheten tas med istället som i förslaget endast berörd del.

10.5.12 Gävle kommun: Polluter Pays Principle (PPP) måste gälla även för lagen

om skötsel av jordbruksmark, skogsvårdslagen och ädellövskogslagen. Det talas om

vissa möjligheter att tvinga en markägare att avstå från att exploatera mark med

hotade arter/biotoper. Dessa möjligheter är dock kopplade till markägarens rätt

till ersättning för intrång. PPP-principen som fastslås i balken bör gälla även

för att värna mångfalden och för att förhindra förstöring av natur, så att

brukaren/exploatören betalar vad det kostar att bevara värdefull natur.

10.5.13 Piteå kommun: I kap. 10 och 11 ges vissa möjligheter att tvinga en

markägare att avstå från att exploatera mark med hotade arter/biotoper. Dessa är

dock kopplade till markägarens rätt till ersättning för intrång. PP-principen

som fastslås i balken bör i allt väsentligt gälla även för förstöring av natur,

dvs. att brukaren/exploatören betalar vad det kostar att bevara värdefull natur.

Något tyngre ansvar för bevarandet av den biologiska mångfalden lägger balken

inte på modernt jord- och skogsbruk, eftersom den ej är tillämplig på de areella

näringarna. Sektorsansvaret kommer ej att gälla fullt ut om inte balken kräver

detta.

10.5.14 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR; SJFR: Av erfarenhet

från lagtillämpning på skogsvårdsområdet vet vi att det inte är möjligt att

endast medelst lagregler "styra fram" en önskvärd utveckling. Information och

rådgivning till berörda skogstjänstemän och skogsägare är enligt vår mening en

mycket väsentlig del i arbetet för att åstadkomma en förändrad attityd och ett

förändrat beteende. SJFR delar den i betänkandet redovisade synen vad gäller

sektorsansvaret.

10.5.15 Föreningen Skogsindustrierna: Miljöskyddskommitténs betäkande andas

misstro till skogsägarnas förmåga att bruka skogen på ett miljömässigt riktigt

sätt. Hotbilder för den svenska skogen målas upp och jämförs felaktigt med den

globala miljösituationen. Skogsbruket utpekas som ett hot mot den biologiska

mångfalden. Idag har skogsbruket kommit mycket långt när det gäller att ta

tillvara naturvårdens intressen. Den gröna trend som finns inom skogsbruket

bekräftas av den nya skogspolitik som riksdagen beslutat om. Miljöbeslut och

skötselbeslut är hela tiden sammanvävda och på det sättet skapas utrymme för

aktiva miljöåtgärder, som aldrig hade kunna genomföras om de skulle regleras,

planeras och utföras skilt från ordinarie skötsel.

10.5.16 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Principen Polluter Pays

Principle (PPP) måste gälla även för lagen om skötsel av jordbruksmark,

skogsvårdslagen och ädellövskogslagen. Det talas om vissa möjligheter att tvinga

en markägare att avstå från att exploatera mark med hotade arter/biotoper. Dessa

möjligheter är dock kopplade till markägarens rätt till ersättning för intrång.

PPP-principen som fastslås i balken bör gälla även för att värna mångfalden och

för att förhindra förstöring av natur, så att brukaren/exploatören betalar vad

det kostar att bevara värdefull natur.

10.5.17 Skogsägarnas Riksförbund: Miljöskyddskommittén visar en anmärkningsvärt

kluven inställning till sektorsprincipen som sådan. Beskrivningen av

sektorsansvaret är ostrukturerad och förvirrande. Man bör tydligare skilja

mellan det ansvar som staten själv tar genom lagstiftning och andra åtgärder och

skogsbrukarnas ansvar under frihet. Staten bör, menar vi, i första hand agera så

att man underlättar för aktörerna inom sektorn att ta ett eget ansvar för

utvecklingen, även på miljöns område. En sådan strategi är kostnadseffektiv för

samhället då skogsbrukarnas intresse och engagemang för ytterligare

miljöinsatser stimuleras och onödig byråkratisering undviks.

10.5.18 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund: Vad gäller de areella näringarna

bör redan nu införas ett totalt stopp för nya dikningsföretag. Det bör istället

övervägas om det inte nu är tid att återskapa försvunna våtmarker.

10.6Införande av främmande arter

10.6.1 Skogsstyrelsen: Tillstyrker möjligheten att till skydd för växt- och

djurlivet föreskriva tillstånds- eller anmälningsplikt för utsättande av

främmande arter. Skogsstyrelsen har idag med stöd av 8 § skogsvårdslagen och 10

§ skogsvårdsförordningen möjlighet att meddela föreskrifter som förbjuder eller

ställer upp villkor för användning av visst slag av skogsodlingsmaterial av

inhemskt eller utländskt ursprung. Den nu föreslagna 9 § ger möjlighet att även

beakta naturvårdsaspekter. Genom att myndigheten anges i förordning kan

principen om sektorsansvar fullföljas.

10.6.2 Fiskeriverket: I fiskeriförordningen föreskrivs tillståndsplikt för

utplantering av fisk. Fiskeriverket har utfärdat föreskrifter för denna

tillståndsgivning. Fiskeriverket motsätter sig sådana regler, inte att man i

miljöbalken inför generella regler om införande av främmande arter.

10.6.3 Statens naturvårdsverk: Verket delar kommitténs grundläggande restriktiva

inställning till inplantering av främmande arter. Enligt verkets mening bör dock

huvudregeln vara förbud mot sådan inplantering. Bestämmelserna om utsättande av

främmande arter bör vara formulerade som ett förbud mot all utplantering av

främmande arter, med bemyndigande för regeringen eller berörd myndighet

(naturvårdsverket, skogsstyrelsen, jordbruksverket eller fiskeriverket) att

medge undantag. - - - Verket motsätter sig tanken att enbart vissa opåverkade

områden skulle vara skyddade mot inplantering av främmande arter. En definition

av begreppet främmande art, t.ex. enligt de principer som återfinns i jaktlagen,

behövs för att relatera det såväl i tiden som till taxonomisk status (art,

underart etc.).

10.6.4 Lunds universitet: Forskningsnämnden har emellertid svårt att se det

lämpliga i att inte direkt i miljöbalken införa den föreslagna regeln om

tillståndstvång för utplantering av främmande arter, utan att gå den föreslagna

vägen över ett bemyndigande för regeringen att föreskriva tillståndstvång.

10.6.5 Sveriges lantbruksuniversitet, SLU: Reglering rörande utsättande av

främmande arter är positivt och SLU anser att förslaget i denna delen är

tillfyllest. Eftersom det finns stora skillnader mellan olika organismgrupper

avseende risken för okontrollerad spridning bör en differentiering av krav på

tillstånd till utsättning genomföras i praktiken. Vad som utgör en arts

"naturliga utbredningsområde" kan vara svårt att definiera. En arts utbredning

kan snabbt förändras av egen kraft och en utplantering kan i vissa fall bara

vara ett obetydligt påskyndande av en oundviklig naturlig process.

10.6.6 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Att reglering behövs kan vi

instämma i. Det bör dock inte bli ett kategoriskt förbud mot främmande arter,

men en försiktig hållning är angelägen. Av de översiktliga principer för

utsättande (utplantering) av främmande arter som förordas i punkterna 1-3 kan

styrelsen acceptera punkterna 1 och 2, som berör skogsbruket. Punkten 3 kan

diskuteras. Det är fortfarande oklart vad som verkligen krävs i form av

redovisning och undersökning av ekosystem m.m. för utplantering av främmande

arter. Kraven kan bli så omfattande att endast ett fåtal större skogsägare

klarar av en dylik redovisning. För försök och demonstrationsytor bör i varje

fall finnas förenklade rutiner.

10.6.7 Länsstyrelsen i Stockholms län: Att utsättandet av nya arter regleras är

mycket positivt. Det är angeläget att de föreskrifter som kommer att meddelas

blir restriktiva med tanke på konsekvenserna i ekosystemen.

10.6.8 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Utsättande av främmande arter utanför deras

naturliga utbredningsområde föreslås lagreglerat. Länsstyrelsen välkomnar ett

sådant lagförslag.

10.6.9 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen tillstyrker

förslaget om att införsel av främmande växt- och djurarter regleras hårdare.

Därmed kommer, tio år efter det Bernkonventionen trätt i kraft för svensk del,

Sverige att bättre leva upp till åtagandet om att "strängt kontrollera

införandet av icke inhemska arter" (artikel 11.2b i nämnda konvention). Detta

framgår klart och tydligt i 11 kap. 7-9 §§ i balken. Dock bör innehållet i 9 §

skärpas ytterligare. - - - Frågan om innehav och inrikes handel av hotade och

hänsynskrävande djurarter har inte behandlats i förslaget trots att denna handel

med bland annat rovfåglar är ett känt problem. Det är svårt att få insyn i denna

verksamhet, men länsstyrelsen bedömer att den är av så stor omfattning att

skador uppstår på de vilka bestånden av berörda arter. Länsstyrelsen vill

uppmärksamma innebörden i Bernkonventionens artikel 6, som stadgar att varje

avtalsslutande part skall vidta lämpliga och nödvändiga lagstiftande och

adminstrativa åtgärder för att säkerställa skyddet av de arter som förtecknas i

konventionens bilaga II. Länsstyrelsen anser att innehav och inrikeshandel av

nämnda artkategorier är av sådan omfattning att man från svensk sida inte

uppfyller förpliktelserna enligt konventionen. Länsstyrelsen förslår därför att

inom ramen för arbetet med miljöbalken tas upp frågan om en lag som ansluter

till Bernkonventionen.

10.6.10 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen välkomnar den nya

regleringen av utsättande av nya arter (11 kap. 9 §). Det är angeläget att de

föreskrifter som meddelas blir restriktiva med tanke på konsekvenserna i

ekosystemen.

10.6.11 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Det är mycket positivt att balken

föreslås reglera utsättandet av nya arter. Därvid är det angeläget att de

föreskrifter som meddelas blir restriktiva med tanke på konsekvenserna i

ekosystemen.

10.6.12 Uppsala kommun: Frågan om utsättning av främmande arter är enligt

kommunen otillräckligt reglerad i förslaget.

10.6.13 Mjölby kommun: Mjölby kommun delar utredningens försiktiga inställning

till införande av utländska arter i den svenska floran och faunan. Detsamma

torde gälla utplantering av svenska arter utanför deras naturliga

utbredningsområden i landet. Därför tillstyrks att allmänna regler för

utsättande av främmande arter bör införas i miljöbalken. Kommunen anser att

fiskelagstiftningen i vissa delar bör införlivas med miljöbalken.

10.6.14 Västerås kommun: Föreskrifter beträffande utsättande av främmande arter

bör även innehålla möjligheter att kräva MKB (11 kap. 9 §).

10.6.15 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR; SJFR: Har inga större

invändningar mot den skrivning, som gäller för "införande av främmande arter".

Att reglering behövs kan vi instämma i. Det bör dock inte bli ett kategoriskt

förbud mot främmande arter, men en försiktig hållning är angelägen.

10.6.16 Föreningen Skogsindustrierna: Utredningen har en negativ eller skeptisk

syn på införande av för landet nya trädslag, genteknikens möjligheter samt

förflyttning av inhemska arter och förordar reglering inom området.

Skogsindustrierna anser att denna inställning till stor del är obefogad. Det

praktiska skogsbruket har tillsammans med expertisen inom forskningen under

flera decennier noggrannt följt utvecklingen och förbättrat sina kunskaper om

både risker och möjligheter. Detta arbete bör få fortsätta utan att man till

redan befintliga regleringar lägger ytterligare restriktioner.

10.6.17 Svalöf[REDACTED_EFTERNAMN] AB: Under 1900-talet har bara ett fåtal arter

introducerats i det svenska jordbruket med lyckat resultat, dvs. en bestående

etablering av viss betydelse. De investeringar som görs i olika former av FoU. -

växtförädling, odlingsteknik, utnyttjande av råvaran - vid införande av nya

arter i jordbruket är så stora att ev risker för den omgivande naturen måste

klargöras och värderas relativt tidigt i denna fas. Utredningens förslag

tillstyrkes därför i denna del. Vi utgår från att användning av mer eller mindre

avlägsna släktingar till våra kulturväxter för införande av nya egenskaper med

hjälp av traditionell korsningsteknik inte berörs av kommitténs förslag.

10.6.18 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund, SIC: De regler som kommittén

föreslår för utplanteringar instämmer SIC i. Förbundet delar dock inte den

uppfattningen att utplantering av signalkräfta är tveksam ur naturvårdssynpunkt.

11 Bioteknik

11.1Allmänt

11.1.1 Kommerskollegium: Enligt de internationella handelspolitiska

överenskommelser som Sverige anslutit sig till finns skyldighet att inom GATT,

EFTA och EG notifiera förslag till tekniska föreskrifter. Med tekniska

föreskrifter avses rättsligt eller faktiskt tvingande krav på en varas

egenskaper till vilka räknas krav på märkning eller etikettering. Nu

föreliggande lagförslag har i stort karaktär av ramlag men innehåller även delar

med direkta krav på varor och på producenter och importörer. Av

specialmotiveringen till 15 kap. 3 § följer att med "på annat sätt" lämna

information kan vara att bifoga ett informationsblad till produkten. Oavsett om

upplysningen skall lämnas genom märkning eller genom ett till produkten bifogat

informationsblad är detta krav enligt kollegiet att uppfatta som en teknisk

föreskrift. Kollegiet föreslår att förslaget till lagstiftning i betänkandet

(SOU 1993:27) Miljöbalk notifieras i enlighet med Sveriges internationella

förpliktelser.

11.1.2 Statens Jordbruksverk: Jordbruksverket tillstyrker att gentekni-

kanvändningen underkastas miljöbalkens mål och grundläggande principer, dess

allmänna aktsamhetsregler, miljökvalitetsnormer m.m. liksom att hanteringen av

GMO och andra biotekniska produkter inte bör föras in under begreppet

miljöfarlig verksamhet. Verket har tidigare i annat sammanhang förklarat att

regleringen av genteknik bör ske i nu befintliga lagar. Verket anser att

placering av bestämmelserna i en miljöbalk är det bästa och tillstyrker således

förslaget även i den delen.

11.1.3 Skogsstyrelsen: Användning av bioteknik förekommer inte idag inom

skogsbruket men väl inom den skogliga forskningen. Skogsstyrelsen har ingen

erinran mot föreslagna regler.

11.1.4 Delegationen för Hybrid-DNA-frågor: Delegationens grundsyn beträffande

berörda kontrollfrågor är att det är risken som bör ligga till grund för

reglering och skyddsåtgärder. Därav följer också att det är den resulterande

organismen (produkten), icke tekniken med vilken den framställts, som är

viktigast vid riskbedömningen. Eftersom Genteknikberedningens betänkande 1992:82

nyligen remissbehandlats och f.n. övervägs i regeringskansliet avstår

delegationen från att ge särkommentarer till Miljöskyddskommitténs betänkande. I

relation till Miljöskyddskommitténs betänkande noterar delegationen dock med

tillfredsställelse att förslagets regler om biotekniska produkter, gentekniskt

ändrade eller inte, nära ansluter till reglerna om kemiska produkter.

11.1.5 Arbetarskyddsstyrelsen: Styrelsen ser med tillfredsställelse att

produktkontrollregler för biotekniska produkter nu föreslås.

11.1.6 Konsumentverket: Vi anser i likhet med utredningen att biotekniska frågor

bör hållas samman i en särskild lag.

11.1.7 Statens naturvårdsverk: Av kommitténs förslag framgår inte närmare hur

förordningsreglerna närmast under de grundläggande reglerna i balkens 16:e

kapitel lämpligen bör utformas. - - - De risker som kan framkomma efter en

bedömning enligt 16 kap. 1 § av hanteringen av en bioteknisk produkt måste vägas

mot nyttan av hanteringen. Detta bör framgå tydligt. Det torde dröja mycket

länge, om vi ens någonsin når därhän, innan vi får några allmänt accepterade

risknivåer på detta område, så att enbart riskerna behöver bedömas vid

beslutsprövningen. Riskerna måste alltså här alltid vägas mot nyttan. Detta kan

innebära att även små risker blir oacceptabla om den tilltänkta nyttan är

obetydlig.

11.1.8 Kemikalieinspektionen: Förslaget att reglera biotekniska produkter på

samma sätt som kemiska produkter regleras är motiverat. Det kan förväntas en

allt ökande användning av biotekniska produkter för olika syften, identiska med

eller liknande användningen av kemiska produkter. Det är därför rimligt att i en

övergripande lagstiftning införa samma regler om ansvar och grundläggande

skyldigheter som ålagts den som hanterar kemiska produkter. Myndigheternas

ansvar och befogenheter bör också regleras på samma sätt för de två

produktkategorierna. Liksom för kemiska produkter kan den närmare regleringen

ske i regeringsförordningar och tillämpningsföreskrifter från myndigheterna.

11.1.9 Karolinska Institutet, IMM: IMM anser det lämpligt att behandla de

gentekniska frågorna i en speciell lagstiftning såsom föreslagits i Miljöbalken.

Vi finner det också lämpligt att sammanföra genetiskt förändrade organismer samt

andra, icke genmanipulerade organismer som används i tekniskt syfte, under

rubriken Biotekniska produkter. IMM anser att det inte är acceptabelt att ett

godkännande av en bioteknisk produkt inom EG automatiskt bör medföra att den

undantas från krav på godkännande i Sverige.

11.1.10 Uppsala universitet: Förslagets 16 kapitel utvecklar inte materiella

regler för biotekniken och särskilt inte sådana materiella regler som är

påkallade för gentekniskt modifierade organismer (GMO). Modern bioteknik kan

medföra en rad risker för den yttre miljön och kräver därför, inte minst med

beaktande av försiktighetsprincipen, tydliga restriktiva regler. EG har möjligen

kommit längst i precisering av materiella regler för GMO. I brist på bättre

förebilder kan dessa vara en utgångspunkt att bygga vidare på vid utarbetande av

svensk lagtext. Osäkerheten är stor om hur omfattande den moderna bioteknikens

risker är och hur dessa bör hanteras. Kunskapsunderlaget måste förbättras. Ett

sätt att gå i den riktningen är att ålägga dem, som söker tillstånd m.m. där GMO

skall sättas ut, att utforska de ekologiska effekterna. Generella kriterier för

sådana forskningsuppgifter bör kunna anges i lag. - - - Ett sätt att ge ett

starkt incitament till försiktighet och efterforskning av konsekvenser är att

införa strikt skadeståndsskyldighet för hantering av GMO. Förslaget därtill

kräver dock en mer ingående analys än den som har gjorts i kommitténs allmänna

motivering. Problem torde kunna uppkomma om samtliga hanterare av GMO skulle

omfattas av det strikta skadeståndsansvaret. Möjligen borde en gräns dras så att

endast yrkesmässiga hanterare omfattas. Ett annat problem är preskriptionstiden.

Skador i ekosystemen till följd av utsättande av GMO kan ta mycket lång tid att

upptäcka och härleda. Detta beror bl.a. på att vissa organismer besitter olika

program för svält- och stressresistens som gör att de betraktas som eliminerade,

därför att de inte kan upptäckas med odlingsmetoder, varefter det kan visa sig

att de kan reproducera sig när lämpliga tillväxtförhållanden erbjuds. - - -

Genomföranderegleringen i kommittéförslaget är synnerligen bristfällig, bl.a.

till följd av att förslaget inte anger vilka myndigheter som skall vara

prövningsorgan, kriterierna för tillståndsplikt m.m. Detta i kombination med

intetsägande materiella regler kan medföra att det inte blir någon egentlig

reglering av hantering av GMO m.m. Det läggs helt enkelt inte ut några ramar i

balkförslaget med bäring på GMO. Konsekvensen av detta är bl a att regering och

andra myndigheter inte blir bundna av något alls. Inte ens de mest spektakulära

verksamheter inom biotekniken behöver underkastas regler om tillståndsplikt,

utredningsplikt eller upplysningsplikt så som kommmittéförslaget är utformat.

11.1.11 Lunds universitet: Forskningsnämnden ställer sig i princip positiv till

den föreslagna regleringen.

11.1.12 Naturvetenskapliga Forskningsrådet, NFR: NFR vill här kraftigt

understryka att gentekniken utgör ett synnerligen viktigt redskap, dels i

medicinsk, biologisk och kemisk grundforskning, men även för utveckling av nya

medicinska behandlingsmöjligheter, för förädling inom jordbruket och för

bekämpning av miljöproblem genom t.ex. nedbrytning av avfall av olika slag. Det

är viktigt att en lagstiftning för användning av gentekniken inte leder till

inskränkningar i utnyttjandet av tekniken i positivt syfte och till en försvårad

utveckling inom området. I detta sammanhang är det av yttersta vikt att den

svenska lagstiftningen inom det biotekniska området harmonierar med motsvarande

bestämmelser inom EG. - - - NFR tillstyrker att genetiskt modifierade organismer

förs in under begreppet biotekniska produkter samt att hanteringen av

biotekniska produkter behandlas i miljöbalken. NFR instämmer vidare med det

särskilda yttrandet av Allert Allerborg (del 2, s. 269) att användningen av

biotekniska produkter - inklusive genetiskt modifierade organismer - inte är ett

så nytt och särpräglat område att aktuella bestämmelser nödvändigtvis måste

sammanhållas i ett särskilt kapitel.

11.1.13 Statens Växtsortnämnd: Det är rimligt att samhället utövar viss kontroll

av hanteringen av biotekniska produkter för att förebygga skador. En sådan

kontroll bör utövas så att det positiva i utvecklingen tas till vara och att

angelägen forskning, som bedöms vara riskfri, inte hindras.

11.1.14 Sveriges lantbruksuniversitet, SLU: föreslår att kapitel 16 Biotekniska

produkter och frågor rörande genteknik lyfts ut ur miljöbalken, i avvaktan på

att Genteknikberedningens förslag färdigbehandlas. SLU:s grundläggande syn på

genteknik är att det är en metod bland många andra som tillämpas för att

åstadkomma en genetisk modifiering av levande organismer. Problemet att bekymra

sig över är inte om genen är artgen, artfrämmande eller syntetisk, eller med

vilken teknik genen överförs till den aktuella organismen, utan vilket protein

den kodar för, hur detta uttrycks och hur detta protein kan påverka organismens

konkurrensförmåga och omgivningen i övrigt. SLU gav i huvudsak sitt fulla stöd

till Genteknikberedningens betänkande.

11.1.15 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Skogsvårdsstyrelsen har inget

direkt att invända mot utredningens förslag vad gäller försiktighetsprincip,

tillståndskrav, miljökonsekvensbeskrivning och etiska krav vad gäller

biotekniska produkter.

11.1.16 Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län: Skogsvårdsstyrelsen avstår från

att yttra sig, men vill dock påpeka att användningen av genetiskt urvalt

skogsodlingsmaterial medfört betydande vinster för skogsbruket i form av bättre

kvalitet och härdighet samt ökad produktion.

11.1.17 Skogs- och Jordbrukets Forskningsråd, SJFR: anser liksom

Miljöskyddskommittén att en väl organiserad kontrollapparat bör ställas till

genteknikens tjänst. SJFR delar vidare åsikten att man bör iakttaga den s.k.

försiktighetsprincipen vid utsättande av organismer i naturen. Vid tillämpandet

av denna bör dock sektorsprincipen gälla, dvs. varje sektor måste få ansvaret

att inom sitt område bedöma eventuell tillståndsgivning från fall till fall. - -

- SJFR delar dock ej helt Miljöskyddskommitténs uppfattning

att riskerna för den ekologiska balansen vid användandet av genteknik skulle

vara särskilt tydliga när man i en organism inför en i ett laboratorium

konstruerad DNA-sekvens och sedan sätter ut den i naturen. Problemet är enligt

SJFR:s uppfattning ej om genen är artegen eller artfrämmande, naturlig eller

syntetisk, utan istället vilket protein den kodar för och hur detta påverkar

organismen, dess egenskaper och det omgivande organismsamhället. Vidare är

spridningen av arvsanlagen av stor betydelse.

11.1.18 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen ser med tillfredsställelse,

att ett särkilt kapitel i miljöbalken införs med regler om genetiskt modifierade

organismer och andra biotekniska produkter. Idag saknas en samlad lagstiftning

på detta område.

11.1.19 Mjölby kommun: Bioteknikens betydelse för det ekologiska systemet gör

det enligt Mjölby kommuns förmenande naturligt att behandla biotekniken inom

ramen för miljölagstiftningen. Eftersom området är tämligen nytt och särpräglat,

bör bestämmelser om bioteknik anges särskilt i balken. Kommunen tillstyrker

förslaget att miljöbalken bör innehålla bestämmelser som gör det möjligt att för

användning av bioteknik, särskilt genetiskt modifierade organismer, kräva

tillstånd av miljö- och hälsoskyddsmyndigheter. - - - I det särskilda kapitlet

om bioteknik i miljöbalken bör också återfinnas bestämmelser om biologiska

bekämpningsmedel och andra biotekniska produkter, även om dessa inte är

genetiskt modifierade. Aktsamhetsreglerna i miljöbalken bör omfatta även

användningen av bioteknik. För produkterna tillstyrks att i huvudsak samma

regler uppställs som nu gäller för kemiska produkter.

11.1.20 Gotlands kommun: Kommittén föreslår att användningen av genetiskt

modifierade organismer jämställs med utplantering av främmande arter då de

ekologiska konsekvenserna kan sägas vara likartade. Enligt vår mening bör då

också bestämmelserna vara likartade på det sätt utredningen föreslår. Också

förslagen om tillståndsplikt för biotekniska produkter och kraven på

miljökonsekvensbeskrivning vid utsättning i miljö/natur tillstyrks.

11.1.21 Svenska Kommunförbundet: Förbundet tillstyrker ett införande av

bestämmelserna om bioteknik i en samordnad miljölagstiftning. Begreppen i

förslaget till balk behöver ännu en gång övervägas mot den terminologi som finns

i konventionen om biologisk mångfald.

11.1.22 Stiftelsen Bioteknisk Forskning: Stifelsens syn på de berörda frågorna

har redan redovisats i vårt yttrande till Genteknikens betänkande (SOU 1992:82)

som bifogas. Vi vill dock särskilt påpeka att det är riskerna som bör ligga till

grund för reglering och skyddsåtgärder. Detta innebär att det är

produkten/organismen och inte tekniken med vilken den framställts, som är

viktigast för riskbedömningen.

11.1.23 Svalöf[REDACTED_EFTERNAMN] AB: Såg det som positivt med den föreslagna ordningen med

beslut steg-för-steg i fråga om tillåtlighet att sätta ut gentekniskt

modifierade organismer i naturen. Vi avstyrker kommitténs förslag beträffande

bioteknik och biotekniska produkter på växtområdet. Det är en växtsorts

egenskaper och inte framställningssättet som bör leda till beslut om den får

odlas eller ej.

11.1.24 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund, SIC: delar den uppfattning som

framförs av kommittén att inga gentekniskt manipulerade organismer skall få

sättas ut i naturen utan tillstånd. Det borde klarare framgå av lagtexten.

Enligt SIC bör riksdagen besluta att tillstånd behövs.

11.1.25 Jordens Vänner: Vi anser att de principer miljöbalken bygger på är

riktiga och tillämpbara på utsläpp av GMO. - - - Också i andra avseenden kan

förslaget till regler för bioteknik vara bra. Vi vill dock påpeka att förslaget

är i stora stycken vagt. Förslaget lämnar tyvärr regeringen eller myndigheter

alltför stora möjligheter att tillåta farliga eller oetiska tillämpningar av

bioteknik.

11.2Reglering i Miljöbalken

11.2.1 Kommerskollegium: Kollegiet tillstyrker förslaget av innebörd att

undantag från kravet på tillstånd för hantering av biotekniska produkter bör

göras med hänsyn till sådana föreskrifter i EG-direktiv som är bindande för

Sverige. Även att produkter godkända inom EES och EG bör undantas från

tillståndskravet hälsas med tillfredsställelse. Kollegiet anser, att

bestämmelserna i 16 kap. 6 § och 16 kap. 7 § måste tillämpas så att onödiga

störningar i den internationella handeln undviks samt att kravet på

konkurrensneutralitet upprätthålls. Lagrummet i 16 kap. 4 § - att den som

importerar en bioteknisk produkt skall lämna information om produkten genom

märkning eller på annat sätt - kan ge upphov till handelshindrande effekter.

11.2.2 Socialstyrelsen: Socialstyrelsen tillstyrker att Naturvårdsverket

centralt får tillsynen över dessa frågor. Naturvårdsverkets medicinska kompetens

torde dock inte vara tillfyllest för denna uppgift varför det är viktigt att

Naturvårdsverket samråder med Socialstyrelsen i de fall hälsoeffekter kan vara

aktuella.

11.2.3 Folkhälsoinstitutet: Instämmer i kommitténs förslag att Naturvårdsverket

centralt får tillsynsansvar för dessa frågor. Institutets och Socialstyrelsens

kompetens bör, i fall där hälsoeffekter kan vara aktuella, också utnyttjas genom

samråd.

11.2.4 Statens Jordbruksverk: Jordbruksverket har i yttrande över

genteknikberedningens betänkande (SOU 1992:82) "Genteknik - en utmaning"

förklarat att verket i huvudsak instämmer i Genteknikberedningens bedömningar

och förslag. - - - Jordbruksverket anser att sektorsmyndigheterna skall fungera

som tillståndsmyndigheter vid användning av GMO och andra gentekniskt

modifierade produkter samt ha det centrala tillsynsansvaret inom sina respektive

områden. Om verksamheten ökar bör den även kunna delegeras till regionala eller

lokala myndigheter. Verket anser det inte lämpligt att ålägga en enda myndighet

ett tillsynsansvar som omfattar alla former av genteknik-användning.

Jordbruksverket tillstyrker en viss skärpning av kontrollen av bioteknisk

verksamhet. Ett krav på tillstånd i varje enskilt fall av användning, även

innesluten användning av gentekniskt modifierade växter, är dock enligt verkets

mening för långtgående. Verket anser det tillräckligt med ett krav på anmälan

till aktuell sektorsmyndighet före påbörjandet av innesluten användning av GMO

då det är fråga om forskning eller försöksverksamhet i anläggningar från vilka

risken för spridning av genetiskt material är mycket små. Detta bör i vart fall

gälla på växtområdet.

11.2.5 Delegationen för Hybrid-DNA-frågor: Inkonsekvenser föreligger i de

berörda förslagen i Miljöbalken. § 1 i lagförslaget angående den framtida

kontrollen av användning av biotekniska produkter är utformad som en allmän

aktsamhetsregel för hantering av biotekniska produkter, men gäller enbart sådana

som är genetiskt modifierade. I specialmotiveringen till 2 § om utredningskrav

hänvisas till att hanteringen av biotekniska produkter skall ske så att skador

på människor eller miljön eller etiska problem kan undvikas och att en

förutsättning för detta är att de som hanterar produkterna känner till vilka

egenskaper produkten har. Här avses däremot inte enbart genetiskt modifierade

produkter. I § 8 talas om tillstånd för hantering av bioteknisk produkt medan

det i specialmotiveringen bl.a. hänvisas till § 1 som om den gällde för alla

biotekniska produkter. Betr § 13 förefaller det vidare egendomligt att

användning av mikroorganismer som biologiska bekämpningsmedel (som förekommer i

naturen) skall lagregleras, medan användningen av andra naturligt förekommande

mikroorganismer såsom mikroorganismer som kan bryta ner föroreningar i miljön

endast behöver regleras om de är genetiskt modifierade. I betänkandets tolfte

kapitel sägs att förslaget om en central reglering av biotekniska produkter i

miljöbalken motiveras främst utifrån ekologiska risker. Enligt delegationens

mening erfordras för en bedömning i konkreta fall av om sådana risker kan

föreligga råd från en samlad expertis.

11.2.6 Arbetarskyddsstyrelsen: Definitionen av "biotekniska produkter" i 2 kap.

13 § är bra liksom definitionen av bioteknik. Det bör dock framgå av

motiveringen att med framställning avses även selektion ur naturligt material.

16 kap. 1 § är utformad som en allmän aktsamhetsregel för hantering av

biotekniska produkter. Den har dock inskränkts till att gälla enbart sådana som

är genetiskt modifierade. Denna inskränkning kan få olyckliga konsekvenser. Den

grundläggande aktsamhetsregeln liksom kravet på etiska hänsyn bör gälla för alla

biotekniska produkter. Det är svårt att förstå skillnaden i förhållande till 2

§. Det kan också nämnas att specialmotiveringen till 8 § uttryckligen hänvisar

till 1 § trots att 8 § inte heller innehåller någon begränsning till genetiskt

modifierade produkter.

11.2.7 Konsumentverket: Det är särskilt värdefullt ur konsumentsynpunkt att

bestämmelser om märkning av biotekniska produkter införs. Vi är också positiva

till bestämmelserna om tillståndskrav, men anser att tillståndsprövningen bör

gälla alla biotekniska produkter. Slutligen vill vi understryka vikten av att

det vid tillståndsprövningen av konsumentprodukter tillmäts betydelse i vilken

omfattning produkten fyller ett uttalat behov.

11.2.8 Statens naturvårdsverk: Det bör tydligt framgå av definitionen av

begreppet bioteknisk produkt att tillämpningsområdet enbart omfattar levande

organismer. Även biotekniska produkter som kan komma att finnas i livsmedel,

fodermedel och läkemedel bör omfattas av lagstiftning med miljöskyddssyfte.

Verket förordar att orden "eller biotekniska" tas bort ur bestämmelsen om

undantag från balkens tillämplighet.- - - Att göra Naturvårdsverket till

produktgodkännandemyndighet på de olika specialmyndigheternas sakområden så

snart fråga är om "nya och tidigare oprövade organismer" bör knappast komma i

fråga. Med hänsyn härtill avstyrker verket förslaget att göra Naturvårdsverket

till tillståndsmyndighet i fråga om försöksutsättningar i dessa speciella fall.

Verket räknar emellertid med att, såsom remissmyndighet i

försöksutsättningsärendena, även framdeles ha ett betydande medinflytande i

dessa ärenden. - - - Genom de undantag från balken som anges i 2 kap. 2 § kommer

läkemedel, livsmedel och fodermedel som innehåller GMO inte att omfattas av

någon lagstiftning med miljöskyddssyfte, vilket förutsätts i EG-direktivet

90/220. Det finns starka sakskäl för att snabbt få en lagstiftning som helt

kommer att täcka även de nyss berörda särskilda områdena. Alternativet att göra

det föreslagna undantaget, men kombinera detta med en regeringsförskrift om att

balken ändå skall tillämpas i fråga om biotekniska produkter som utgör

livsmedel, skulle enligt verkets mening vara en från principiell synpunkt

olämplig konstruktion. Undantag från balkens tillämpningsområde kan dock behöva

föreskrivas vad gäller krav på tillstånd m.m. - - - Vad gäller

produktgodkännande bör beslutsfunktionen vara uppdelad på de sektormyndigheter

som redan i dag har visst produktansvar som täcker genetiskt modifierade

organismer. För säkerställande av denna verkets samordnande funktion bör

Naturvårdsverket ges befogenhet att påkalla att försöksutsättningsärenden

underställs regeringens prövning. En motsvarande underställningsrätt bör

tilläggas verket även i ärenden om produktgodkännande. Verket är berett att, i

enlighet med vad kommittén har föreslagit, ta på sig ett centralt tillsynsansvar

i GMO-området. Det bör ankomma på utredningen om organisationsförändringar att

göra en rationell fördelning på de olika myndigheterna vad avser de olika slagen

av tillsynsfunktioner.

11.2.9 Kemikalieinspektionen: Kemikalieinspektionen anser att 16 kap. 1 § bör

modifieras. Där sägs att risker för skador på människor och miljö skall

"beaktas". Termen är olycklig jämfört med de skyldigheter som föreslås i de

allmänna aktsamhetsreglerna och kan upplevas som en försvagning. - - -

Kemikalieinspektionen delar uppfattningen att sektorsansvaret för olika

fackmyndigheter bör bibehållas i största möjliga utsträckning. Detta skulle

innebära att inspektionen även fortsättningsvis prövar frågor om godkännande av

biologiska bekämpningsmedel. Inspektionen bör också ges i uppgift att pröva

frågor om utsläppande på marknaden av andra biotekniska produkter inkl genetiskt

modifierade organismer. Inspektionen besitter hög kompetens i

ekologi/ekotoxikologi, något som är nödvändigt för att inspektionen skall kunna

bedöma kemikaliers effekter på växter och djur. Inspektionen har också hög

kompetens i mikrobiologi. I komplicerade bedömningssituationer kan det behövas

ytterligare kompetens som kan hämtas på universitet eller hos andra myndigheter.

11.2.10 Karolinska Institutet: Skrivningen av definitionen rörande "Biotekniska

produkter" (2 kap. 13 § 6p.) är dock vilseledande. Ordalydelsen "framställts"

kan misstolkas då man i detta fall menar naturligt förekommande organismer med

speciellt användbara egenskaper.

11.2.11 Lunds universitet: Det synes mer motiverat att frågan om tillståndstvång

inte regleras direkt i lagen utan via bemyndiganden. Samtidigt finns dock skäl

att ifrågasätta såväl hur den särskilda bemyndiganderegeln förhåller sig till

reglerna i kap. 4 som behovet av sådana särskilda bemyndiganden mot bakgrund av

reglerna i kapitel 4.

11.2.12 Naturvetenskapliga forskningsrådet, NFR: När det gäller information och

märkning av produkter att de härrör från eller är tillverkade med hjälp av

genetiskt modifierade organismer är det inte nödvändigt att en sådan märkning

görs tvingande.

11.2.13 Statens Växtsortnämnd: Växtsortnämnden förutsätter att dess prövning av

nya sorter inte skall avse de tillstånd, som utredningen föreslagit, utan att

dessa skall prövas centralt i ett tidigare skede än då sorternas odlingsvärde

skall bedömas. Däremot kan ju givetvis godkännande för statsplombering av en

växtsort vägras av nämnden på samma sätt som nu sker, även om tillstånd enligt

11 § växtskyddsförordningen (1993:383) eller 16 kap. 8 § i den nu föreslagna

miljöbalken getts. Växtsortnämnden anser att vidareodling av en gentekniskt

förändrad växtsort inte skall kräva nytt tillstånd för varje jordbrukare eller

trädgårdsodlare sedan riskerna för hälsa och miljö en gång blivit centralt

prövade. - - - Lagstiftningen bör i detta sammanhang klargöra om gentekniskt

förändrade växtmaterial (biotekniska produkter) som en gång fått tillstånd, men

sedan blivit föremål för fortsatt, traditionell förädling, skall fordra nytt

tillstånd. Enligt Växtsortnämndens uppfattning bör detta inte behövas i sådana

fall, om inte användningen avses ske på ett sätt, som strider mot innebörden av

eller villkoren för det tidigare givna tillståndet.

11.2.14 Sveriges lantbruksuniversitet, SLU: Den framtida regleringen vad gäller

användandet av genetiskt modifierade organismer ej bör ligga inom en myndighets

ansvarsområde utan som i Genteknikberedningens förslag hanteras av olika

myndigheter efter hörande av Naturvårdsverket och Hybrid-DNA-delegationen

(Gentekniknämnen).

11.2.15 Mjölby kommun: Förslaget att tillstånd i princip bör krävas för

utsättning i naturen av biotekniska produkter tillstyrks. Föreskrifter om

undantag mot bakgrund av bl.a. Sveriges internationella förpliktelser bör före-

skrivas av regeringen. Mjölby kommun anser vidare att miljöbalkens bestämmelser

om bl.a. tillstånd, omprövning, tillsyn, avgifter, överklaganden m.m. också bör

tillämpas beträffande biotekniska produkter.

11.2.16 Svenska Kommunförbundet: Det behövs klargörande definitioner om reglerna

skall kunna fungera i praktiken. Av exempelvis 2 kap. 13 § bör det framgå att

virus är en form av mikroorganismer och i lagtexten bör orden "mikroorganismer

eller virus" ersättas av "mikroorganismer inklusive virus". I samma paragraf

andra stycket står det bl.a. att mikroorganismer framställts. Inte ens med

bioteknik kan vi framställa mikroorganismer - vi kan bara förändra dem.

Följaktligen bör det av lagtexten framgå att här avses mikroorganismer som

förändrats med hjälp av genteknik.

11.2.17 Svalöf-Weibull AB: Krav på generell märkning av livsmedel som

producerats med användning av gentekniskt modifierade organismer bör undvikas.

Sådana produkter kan förväntas få en relativt bred användning i

livsmedelsindustrin inom överskådlig framtid. Det får förutsättas att de

produkter som framställs med användning av gentekniskt modifierade organismer är

erforderligt testade med avseende på hälsoeffekter. Det kan för övrigt bli en

svår gränsdragning om kravet på märkning enbart skall avse genetiskt modifierade

råvaruproducerande organismer eller också hjälpmedel som används i produktionen.

Svalöf[REDACTED_EFTERNAMN] anser att önskemålet om märkning av livsmedel bör tillgodoses på

frivillig väg på motsvarande sätt som KRAV-märkning av livsmedel som producerats

utan användning av kemiska bekämpningsmedel och handelsgödsel.- - - Ansvaret för

bedömningar av tillstånd om att få sätta ut gentekniskt modifierade växter bör

ligga på sektormyndigheten, dvs jordbruksverket, som därvid bör samråda med

naturvårdsverket och den föreslagna gentekniknämnden. De krav som ställs i och

vid tillämpningen av svensk lagstiftning på detta område måste vara förenliga

med EGs direktiv beträffande utsättning av gentekniskt modifierade organismer.

Vid en lägre kravnivå i Sverige kommer sådana svenska produkter inte att kunna

marknadsföras inom EES-sfären utan förnyad, kostsam prövning. Vid en högre

svensk kravnivå kommer prövning av svenska produkter istället att ske i lämpligt

land inom EES-sfären.

11.3Etiska överväganden

11.3.1 Statens Jordbruksverk: Vad gäller de etiska aspekterna på

genteknikanvändning anser miljöskyddskommittén att sådana frågor bör prövas i

anslutning till tillståndsgivning samt diskuteras i etiska kommittéer. Enligt

Jordbruksverket överdriver miljöskyddskommittén behovet av prövning av etiska

frågor vid användningen av genteknik på växtområdet. På djurområdet kan det

däremot av hänsyn till djuren finnas anledning till etiska prövningar, vilket

dock inte innebär att särskilda etiska kommittéer måste tillskapas för att

deltaga vid tillståndsgivningen.

11.3.2 Arbetarskyddsstyrelsen: Inskränkningen till genetiskt modifierade

produkter i 1 § bör kunna ersättas med ett krav på att speciell uppmärksamhet

ägnas åt de etiska problemen vid hantering av produkter som fått sitt genetiska

material ändrat på ett sätt som går utöver det naturliga genutbytet.

11.3.3 Statens naturvårdsverk: Verket finner det tveksamt om ett särskilt organ

behöver tillskapas hos verket för bioteknik-etikfrågor, även om en sådan

rådgivande nämnd skulle kunna betjäna även andra myndigheter som handlägger

bioteknikfrågor än verket. Det bör vara tillräckligt att förutsätta att det får

ankomma på verket att med uppmärksamhet följa de berörda frågorna och ta de

initiativ vartill utvecklingen kan föranleda. Verket avstyrker förslaget om en

rådgivande nämnd för bioteknik-etiska frågor knuten till Naturvårdsverket.

Uttrycket "etikens grunder" i 16 kap 1 § bör ändras till "etiska grunder".

Ordvalet är inte det bästa. Redan för en lekman förefaller det uppenbart att de

etiska grunder som får betydelse i det aktuella sammanhanget kan vara mera

speciella än de som utgör grunder för etiken som en särskild vetenskap.

11.3.4 Kammarrätten i Stockholm: Enligt 16 kap. 1 § i balken skall vid hantering

av biotekniska produkter hänsyn tas till "etikens grunder". I 2 och 3 §§ samma

kapitel ges föreskrifter om utredning av och kunskaper om etiska problem. Vidare

skall ingripande med föreskrifter eller förbud kunna ske enbart på grundval av

"etiska skäl". Betänkandet innehåller endast ett mycket begränsat underlag för

att lagstifta om rent etiska problem. Det är inte godtagbart att, såsom

föreslås, meddela grundläggande hanteringsregler och anknytande sanktionsregler

utan andra kriterier för tillämpningen än en hänvisning till etikens krav.

Etiska bedömningar kan säkerligen ha relevans i åtskilliga andra sammanhang på

miljöområdet trots att detta inte komemr explicit till uttryck i lagtext.

Kammarrätten avstyrker förslaget i denna del.

11.3.5 Stockholms universitet: I 16 kap. 1 § föreslås att hänsyn skall tas till

etikens grunder då det gäller hantering av biotekniska produkter.

Fakultetsnämnden vill framhålla att även om det är både naturligt och önskvärt

att ett sådant villkor ställs, så är det oförenligt med EG:s ställning i frågan.

EG-direktiv beträffande biotekniska produkter har hittills saknat direkta

hänvisningar till etiska aspekter. Om ingen ändring i EG:s policy äger rum,

kommer 1 § i dess nuvarande form att framstå som oförenlig med EG:s

lagstiftning.

11.3.6 Naturvetenskapliga forskningsrådet, NFR: NFR anser det inte särskilt

angeläget att biotekniska etiknämnder inrättas. Det är givet att de etiska

frågorna får en speciell aktualitet inom bioteknikområdet, men NFR vill påtala

att detta framför allt gäller de medicinska tillämpningarna samt frågor som

redan idag behandlas inom de medicinskt etiska och djuretiska nämnderna. Etiska

frågor av speciell karaktär som ej tas upp i existerande nämnder bör kunna lösas

inom ramen för tillsynsmyndighetens uppgifter. NFR tillstyrker ej möjligheten

att i Miljöbalken stadga om rätt för regeringen att utfärda förbud mot

bioteknisk verksamhet på etiska grunder. - - - Det föreslås att framställningen

av s.k. mosaikdjur, dvs. djur sammansatta av arvsmassa från två olika arter,

skulle kunna komma att drabbas av förbud mot framställning. Ett förbud mot

användningen av transgena djur skulle slå mycket hårt mot bl.a. den

biomedicinska forskningen och tillstyrkes ej av NFR. Skrivningen behöver således

förtydligas på denna punkt.

11.3.7 Statens Växtsortnämnd: I betänkandet föreslås att Naturvårdsverket skall

pröva tillståndsfrågan från hälso- och miljö- samt etiksynpunkt av nya,

biotekniska produkter under medverkan av en etisk kommitté. Det kan medge en

diskussion i ett bredare sammanhang än vad som normalt erbjuds vid handläggning

av ärenden inom ett centralt ämbetsverk. Ett visst samarbete mellan

Växtsortnämnden och prövningsmyndigheten kan vara till gagn när det gäller

frågor om växter och genteknik.

11.3.8 Länsstyrelsen i Blekinge län: Det är viktigt att fastslå vilka etiska

principer, som skall ligga till grund för bedömningarna.

11.3.9 Hudiksvalls kommun: Kraven på etik är ytterst viktiga, men i juridiska

sammanhang alltför vaga och beroende av uttolkarens värderingar. Därför måste

det viktiga kap. 16 ges stor tyngd och en genomtänkt tillämpning.

Befattningshavarnas utbildning måste anpassas efter dessa krav. Kapitlet måste

kompletteras med tillämpningsföreskifter.

11.3.10 Nordiska samfundet mot plågsamma djurförsök, NSMPD: har efterlyst en

övergripande lagstiftning om genteknik. Ett sådant förslag finns i miljöbalken.

Ur djurens synvinkel är lagförslaget dock inte tillräckligt. Genteknik kan

innebära stora risker för djur. En övergripande lagstiftning om bioteknik, bör,

enligt vår mening, skydda djur från lidande orsakat av bioteknik! Det enda skydd

vi hittar för djur är kap. 16 § 1, som säger att risker för skador och miljö

skall beaktas och att hänsyn skall tas till etikens grunder vid hantering av

biotekniska produkter, samt 9 § som stadgar att regering eller myndighet får

förbjuda hantering av biotekniska produkter om det är av särskild betydelse av

hälso- eller miljösynpunkt eller från etisk synpunkt. Detta är inte tillräckligt

tydligt för att skydda djur från att utsättas för lidande! Dessutom vill vi ännu

en gång påpeka att djur är individer, inte "miljö" eller "biotekniska

produkter". Vår uppfattning är att en övergripande lagstiftning om bioteknik

behövs, men att den i Miljöbalken föreslagna lagstiftningen inte på långa vägar

är tillräcklig.

12 Tillstånd

12.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: Jag delar kommitténs bedömning att resultatet av

Fri- och rättighetskommitténs (JU 1992:01) arbete med frågan om domstols

överprövning av förvaltningsbeslut bör avvaktas, innan det finns anledning att

överväga att ändra den nuvarande ordningen med förvaltningsprövning av

Koncessionsnämnden och regeringen. Frågan om en övergång till domstolsprövning

bör således lösas i ett större sammanhang. Med anledning av den diskussion som

förs i betänkandet rörande möjligheterna att omvandla Koncessionsnämnden till en

särskild domstol resp att omvandla vattendomstolarna till miljödomstolar vill

jag för egen del avvisa tanken att inrätta ytterligare specialdomstolar.

12.2 Överbefälhavaren, ÖB: Utredningen föreslår att den domstolsprövning som

måste kunna ske i tillståndsärenden m.m. skall genomföras enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. ÖB anser att en bättre

ordning är att låta prövning ske vid de allmänna förvaltningsdomstolarna enligt

normala rutiner. - - - Utredningen föreslår att tillståndsplikt i vissa fall

skall kunna ersättas av generella föreskrifter. Ett sådant förfarande är

tveksamt beträffande försvarsmaktens verksamhet. Erfarenheten visar att den

speciella särart som försvaret har är svår attt beakta i särskilda föreskrifter.

ÖB föreslår därför att individuell prövning behålls för försvarsmaktens räkning.

12.3 Folkhälsoinstitutet: Vid tillståndsprövningar bör hälsoaspekterna beaktas i

större omfattning än vad som sker idag. Det kan ske genom att kräva att

tillsyns- och tillståndsmyndigheterna skall samråda med miljö- och

samhällsmedicinsk expertis i de fall hälsoeffekter kan vara aktuella.

12.4 Fiskeriverket: Fiskeriverket instämmer i att ärenden om tillstånd till

miljöfarlig verksamhet även i fortsättningen bör prövas av Koncessionsnämnden

för miljöskydd och länsstyrelsen. När det gäller handläggning av

miljöskyddsärenden anser Fiskeriverket att nuvarande praxis, dvs. att verket

alltid bereds tillfälle att avge yttrande, är tillräcklig i fråga om ärenden som

handlägges av Koncessionsnämnden. De ärenden som handlägges av länsstyrelserna

sändes numera bara i vissa fall till Fiskeriverket för yttrande. Eftersom

länsstyrelserna från 1991 även har ansvar för fiskefrågor och har särskilda

länsfiskeexperter bör endast undantagsvis miljöskyddsärenden som prövas av

länsstyrelsen sändas till Fiskeriverket för yttrande.

12.5 Sveriges geologiska undersökning, SGU: I Europakonventionen (artikel 6)

föreskrivs att envar skall ha rätt till domstolsprövning, bl.a. när det gäller

hans civila rättigheter och skyldigheter. Av konventionen följer att

förvaltningsmyndigheternas avgöranden skall kunna överprövas i domstol. - - -

Utifrån den erfarenhet som SGU har av vattendomstolarnas verksamhet, delar SGU

uppfattningen att viktigare tillståndsärenden bör prövas i regionala

miljödomstolar knutna till de nuvarande vattendomstolarna. Fullföljd bör kunna

ske till Vattenöverdomstolen och sedan till Högsta domstolen.

Miljöskyddskommittén har lagt sitt förslag till miljöbalk på ett sådant sätt att

man med små ändringar i förslaget kan gå över till domstolsprövning. Regering

behöver kopplas in endast i vissa situationer och avgöra tillåtligheten i

ärenden av strategisk betydelse. Sådana avgöranden bör vara bindande för

domstolen. Motiv härför är att det bör ankomma på regeringen att allsidigt pröva

och väga samman bl.a. miljömässiga, arbetsmarknadspolitiska och

regionalekonomiska synpunkter.

12.6 Domän AB: Tillståndstiden för täkter är i dag i allmänhet för kort, ca fem

år. Enligt kommitténs förslag skall verksamhet som fordrar tillstånd omprövas

efter tio år. Det är då också rimligt, att tillståndstiden för täkter generellt

blir tio år, om inte sökanden vill ha kortare tid. En högst önskvärd minskning

av ärendebalansen för täkttillstånd skulle därmed uppnås. Handläggningstiderna

för täkter är i dag många gånger oacceptabelt långa. Kommittén tar själv upp

problemet med alltför långa handläggningstider i tillståndsärenden. En längsta

handläggningstid för myndigheter på sex månader bör kunna föreskrivas i syfte

att uppnå en bättre överensstämmelse med EG-krav på tillståndsgivning.

12.7 Kammarkollegiet: Kommittén redovisar hur Europakonventionens krav på

domstolsprövning kastar en skugga över det nuvarande prövningssystemet och

möjligheterna att förenkla detta. Kammarkollegiet delar kommitténs bedömning att

frågan om domstolsprövning av förvaltningsbeslut bör ges en generell lösning och

att mer långtgående förändringari det nuvarande prövningssystemet bör anstå. Av

de alternativa lösningar som kommittén skisserat tilldrar sig förslaget att

utveckla de nuvarande vattendomstolarna till regionala miljödomstolar med

fullföljd till Vattenöverdomstolen och Högsta domstolen ett särskilt intresse.

Prövningen enligt miljöbalken skulle då komma att ske på i princip samma sätt

som den vattenrättsliga prövningen.

12.8 Statens naturvårdsverk: Regeringen bör även fortsättningsvis kunna

överpröva Koncessionsnämndens beslut. - - - Genom att flytta prövningen till en

ny instans riskerar man att inte utnyttja betydande delar av den kompetens som

finns hos nuvarande prövningsmyndigheter. För det fall man skulle inrätta

prövningsmyndigheter i regionen som täcker större geografiska områden än dagens

län bör kompetensen både hos nuvarande miljövårdsenheter och hos

Koncessionsnämnden bättre tas till vara än vad som skulle kunna bli fallet med

det huvudalternativ till nuvarande ordning som miljöskyddskommittén lyfter fram.

Nuvarande fördelningen mellan länsstyrelser och Koncessionsnämnden vid prövning

av verksamheter är i stort sett ändamålsenlig. Viss ytterligare delegering till

länsstyrelserna bör dock kunna göras. - - - Kunskap om teknik, miljöeffekter och

skyddsåtgärder för en viss bransch eller näringsgren kan visserligen byggas upp

på såväl regionala som centrala myndigheter. Den önskvärda nationella

överblicken över en bransch upprätthålls av naturliga skäl dock lättast hos en

central prövningsmyndighet. - - - Det förefaller av praktiska skäl inte lämpligt

att en sådan myndighet skulle ha prövningsansvaret för branscher där antalet

anläggningar i landet är mycket stort. De flesta branscher som idag prövas av

Koncesssionsnämnden har relativt få anläggningar, således en ändamålsenlig

ordning som bör gälla även fortsättningsvis. Anläggningarna är ur nationell

synvinkel, och i vissa fall också ur internationell synvinkel, oftast stora och

tekniskt komplicerade och har regional eller större miljöpåverkan. - - - Det

finns dock vissa branscher på den nuvarande A-listan i miljöskyddsförordningens

bilaga som utgör undantag från vad som sagts ovan. Dessa bör lämpligen överföras

till länsstyrelserna. - - - När det gäller prövning av miljöfarlig verksamhet

delar verket uppfattningen att nuvarande ordning vad avser Koncessionsnämndens

roll bör fortsätta gälla. Verket tillstyrker förslaget att regeringen i

framtiden skulle göra en tillåtlighetsprövning istället för en

tillståndsprövning. Det är väsentligt att såsom kommittén föreslår regeringen

därvid har möjlighet att föreskriva om särskilda villkor. - - - Frågan om vilka

typer av verksamheter som skall underkastas regeringens tillåtlighetsprövning

innan de kan komma till stånd kan ses ur flera olika perspektiv. Sett endast

till miljöpåverkan bör tillåtlighetsprövning hos regeringen inte vara nödvändig

för vissa av de anläggningar som finns upptagna på listan. Generellt bör

anläggningar som idag prövas av länsstyrelsen inte finnas med på listan.

12.9 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden avstyrker förslaget

om en särskild regeringsprövning enligt 7 kap. miljöbalksförslaget, eftersom

regeringen har att tillämpa samma aktsamhetsregler m.m. som övriga

prövningsmyndigheter. Regeringsprövningen innebär endast tidsutdräkt. Det räcker

enligt Koncessionsnämndens mening med underställning till regeringen i fall då

stoppregeln i 3 kap. 7 § andra stycket miljöbalksförslaget hindrar angelägna

verksamheter m.m. - - - Om en tillåtlighetsprövning av regeringen enligt 7 kap.

skall göras av vissa verksamheter m.m. bör tillståndsplikt enligt balken alltid

gälla för dessa verksamheter. - - - Koncessionsnämnden anser att det kan vara

värdefullt om det i vissa situationer finns möjligheter att ålägga en

tillståndshavare skyldighet att ställa säkerhet för uppfyllandet av ett villkor.

Behovet torde när det gäller miljöfarliga verksamheter framför allt föreligga i

fråga om villkor med föreskrift om efterbehandling av mark- eller vattenområden

som påverkas av verksamheten. Det framgår inte uttryckligen av lagtexten om det

är prövningsmyndigheten som skall bestämma i vilken form eller till vilket

belopp som säkerheten skall ställas. Koncessionsnämnden förordar att en

bestämmelse liknande den i 22 kap. 3 § vattenlagen (1983:291) tas in i balken,

innebärande att prövningen skall göras av tillsynsmyndigheten. - - - Ett problem

kan vara att det ofta torde vara svårt eller rent av omöjligt att från början

bedöma omfattningen av och kostnaden för framtida efterbehandlingsåtgärder. En

lösning kan vara att tillståndshavaren åläggs en skyldighet att till

tillsynsmyndigheten ge in en återställningsplan och att därefter vid behov

revidera denna. Återställningsplanen, och de reviderade planerna, bör sedan

kunna läggas till grund för bestämmandet av säkerheten resp ändring av

säkerheten. - - - Lagtexen bör utformas så att inte endast ytterligare säkerhet

skall kunna föreskrivas utan också, om anledning till detta uppkommer, att

säkerheten skall kunna minskas eller skyldigheten upphävas. - - - 20 kap. 13 § -

Även vid tillkomsten av miljöskyddslagen förutsattes enligt förarbetena att

prövotidsförfarandet skulle komma att utnyttjas restriktivt. Så har emellertid

inte blivit fallet utan det har visat sig nödvändigt att tillgripa detta

förfarande i ganska stor omfattning. Institutet har visat sig vara mycket

värdefullt. Koncessionsnämnden kan inte se att det i framtiden skulle föreligga

mindre behov av prövotidsförordnanden. - - - Koncessionsnämnden vill också

framhålla att prövotidsmöjligheten även bör föreligga i omprövningsärenden.

Prövotidsförordnanden har meddelats i sådana ärenden enligt hittillsvarande

praxis. Inledningen till paragrafens första stycket bör därför lyda: "Om det när

tillstånd till miljöfarlig verksamhet lämnas eller beslut om omprövning enligt

22 kap. 2 eller 10 § meddelas ej tillräckligt ...". - - - 20 kap. 15 §:

Igångsättningsmedgivande enligt den föreslagna 14 § söks för att sökanden har

bråttom att komma i gång med anläggningsarbeten. För att sådant medgivande skall

lämnas krävs vidare att det skall vara uppenbart att tillstånd kommer att

lämnas. Härigenom torde även kraven för att verkställighetsförordnande skall

lämnas var uppfyllda. Det saknas därför anledning att ändra nuvarande regel om

att ett igångsättningsmedgivande gäller omedelbart.

12.10 Statens Strålskyddsinstitut, SSI: 7 kap. Miljöbalken motsvarar 4 kap. 1 §

naturresurslagen dock med den ändringen att regeringen skall pröva

tillåtligheten av vissa stora anläggningar, bl.a. anläggning för slutförvar av

använt kärnbränsle och kärnavfall. Det är inte lätt att förstå vad det är för

skillnad mellan att pröva tillåtligheten av en anläggning och att pröva frågan

om tillstånd till en anläggning. Ordet tillåtlighet leder närmast tanken till

att regeringen skall pröva frågan huruvida en anläggning med angivet ändamål

överhuvud skall få komma till stånd. - - - Men enligt 10 § 2 p. kärntekniklagen

skall den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet svara för att de

åtgärder vidtas för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara i

verksamheten uppkommet kärnavfall eller däri uppkommet kärnämne som inte används

på nytt. Enligt statsmakternas beslut skall det ske i Sverige. Det kan alltså

inte komma på fråga att inte "tillåta" detta. Vad som kan bli föremål för

regeringens prövning kan alltså inte vara annat än metoden, platsen och

eventuellt tidpunkten för slutförvaringen. Detta borde återspeglas i lagtexten.

- - - En ny regel som kan bli av betydelse från strålskyddssynpunkt är 20 kap. 8

§; enligt vilken ett tillstånd kan göras beroende av att ekonomisk säkerhet

ställs för t.ex. skyldigheten att omhändertaga radioaktivt avfall. En sådan

regel tillstyrkes av SSI.

12.11 Statens Kärnkraftsinspektion, SKI: Eftesom en kärnteknisk anläggning,

t.ex. ett slutförvar för använt kärnbränsle, också utgör miljöfarlig verksamhet

skall enligt kommitténs förslag tillståndsbeslutet meddelas av

Koncessionsnämnden. Enligt 20 kap. 5 § miljöbalken blir det också nämnden som

skall sörja för erforderlig utredning. Ärendet skall anhängiggöras hos nämnden,

som därför får svara för att erforderliga kompletteringar av ansökningen kommer

till stånd. Sedan regeringen tagit ställning i tillåtlighetsfrågan, skall

ärendet återlämnas till nämnden för fortsatt handläggning. - - - Huvudfrågorna

vid prövningen av kärntekniska anläggningar gäller säkerhet och strålskydd. Vid

prövningen enligt kärntekniklagen för kärntekniska anläggningar (såsom de an-

läggningar för behandling och slutförvaring av använt bränsle som enligt

kärnkraftindustrins planer är aktuella att uppföra i Sverige) är SKI den

myndighet som bereder ärendet inför regeringens beslut, och därvid inhämtar

yttranden från relevanta myndigheter, däribland strålskyddsinstitutet. SKI har

också ansvaret att meddela föreskrifter för miljökonsekvensbeskrivningar enligt

kärntekniklagen. Det är enligt SKIs uppfattning uppenbart att en samordning av

kraven enligt olika lagar på miljökonsekvensbeskrivningar behöver ske så att

kraven blir tillräckligt fullständiga och sinsemellan konsistenta.

12.12 Svea hovrätt: Regeringen har lämnat en särskild utredare i uppdrag att

lämna förslag till organisationsförändringar med anledning av förslaget till

miljöbalk. Hovrätten vill emellertid redan i detta sammanhang anlägga vissa

synpunkter på frågan om valet mellan domstolsprövning och administrativ

prövning. - - - Det kan med fog hävdas att prövningen av en fråga om tillstånd

till viss miljöfarlig verksamhet är en typisk förvaltningsfråga, eftersom

prövningen innebär en avvägning av lämplighetskaraktär. Vid denna avvägning

skall beaktas olika intressen, allmänna såväl som enskilda. Från denna

utgångspunkt kan det sägas vara riktigt att låta tillståndsprövning enligt

miljöbalken ske hos länsstyrelserna, hos Koncessionsnämnden för miljöskydd samt

i regeringen. Inget hindrar emellertid att förvaltningsfrågor av nyss angiven

karaktär prövas av domstolar - allmänna domstolar eller förvaltningsdomstolar;

detta med hänsyn tagen till den enskildes rättsskydd. Det torde vara ostridigt

att en domstolsprövning, i högre grad än en administrativ prövning, tillgodoser

kraven på rättssäkerhet. - - - I likhet med kommittén hyser hovrätten stor

respekt för Koncessionsnämndens kompetens i såväl juridiska som tekniska frågor.

Enligt hovrättens mening bör emellertid tillståndsprövningen i fortsättningen

ombesörjas av domstolar. Hovrätten tillstyrker således kommitténs alternativa

förslag att omvandla de nuvarande vattendomstolarna till regionala

miljödomstolar i första instans. Överklaganden av dessa domstolars avgöranden

bör prövas av Vattenöverdomstolen och i sista hand av Högsta domstolen. En sådan

lösning bör medföra att Koncessionsnämnden läggs samman med Vattenöverdomstolen.

12.13 Växjö tingsrätt: Kommittén redovisar utförligt ur olika aspekter för- och

nackdelar med dels ett i huvudsak bibehållande av nuvarande prövningsförfarande

och dels en övergång till tillståndsprövning av domstol. Tingsrätten ställer sig

positiv till ordningen med tillståndsprövning enligt Miljöbalken av domstol i

stället för förvaltningsmyndighet. Att det med bibehållande av höga krav på

rättssäkerhet och rimliga handläggningstider går att verkställa

tillståndsprövning av domstol bekräftas av den tillståndsprövning som utförs

enligt vattenlagen av tingsrätten i dess sammansättning som vattendomstol. En

övergång till ett helt nytt prövningsförfarande torde dock erfordra ytterligare

överväganden beträffande tänkt organisation och verksamhetsform m.m. Tingsrätten

delar därför kommitténs uppfattning att i vart fall för närvarande de starkaste

skälen talar för att i huvudsak bibehålla den nuvarande prövningsordningen.

12.14 Luleå tingsrätt: Tingsrätten tillstyrker att prövningen hos regeringen

sker enligt den modell som föreskrivs i vattenlagen.

12.15 Kammarrätten i Stockholm: I betänkandet föreslås inte någon ändring i

nuvarande ordning för tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet. Sålunda

skall en förvaltningsprövning ske av Koncessionsnämnden och regeringen med

möjlighet till domstolsprövning enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut. I betänkandet förs (s. 533 ff.) emellertid en

diskussion om domstolsprövning av sådana ärenden för att nå överensstämmelse med

de krav som uppställs i artikel 6 i Europakonventionen. I detta sammanhang talas

om att omvandla Koncessionsnämnden till domstol, alternativt att göra om

vattendomstolarna till miljödomstolar med överprövning i Vattenöverdomstolen och

Högsta domstolen. - - - Kammarrätten har i andra sammanhang avstyrkt inrättande

av specialdomstolar. Kammarrätten avstyrker även i detta fall att särskilda

domstolar inrättas. Att tillskapa specialdomstolar strider mot den rådande

linjen i fråga om domstolsväsendet. Om en övergång till domstolsprövning av

ifrågavarande ärenden övervägs, bör en lösning i första hand sökas inom de två

befintliga domstolsorganisationerna. Resultatet av Fri- och rättighetskommitténs

(JU 1992:01) arbete bör avvaktas. Det skall enligt direktiven (dir. 1991:119)

bl.a. omfatta frågan om domstolskontrollen av förvaltningsbeslut bör förbättras

så att en generell möjlighet till domstolsprövning införs. - - - I 7 kap. 3 § i

balken föreslår kommittén att regeringens tillåtlighetsprövning av stora

anläggningar m.m. skall vara bindande för andra myndigheters prövning enligt

balken. Detta innebär, att någon annan reell domstolsprövning än i form av

rättsprövning inte kan ske i en del centrala frågor, inte ens om dessa är av

betydelse för civila rättigheter. Ytterligare överväganden kan behövas rörande

lämpligheten av denna ordning i relation till kraven på domstolsprövning enligt

artikel 6 i Europakonventionen.

12.16 Stockholms universitet: Miljöskyddskommittén har i den allmänna

motiveringen utförligt redovisat olika alternativ till överklagande av en

förvaltningsmyndighets beslut. Både fördelar och nackdelar med att ett sådant

beslut fullföljs till en domstol beskrivs i detalj. Utredningens slutsats, efter

en jämförelse mellan de tänkbara möjligheterna, är att för närvarande de

starkaste skälen talar för ett bibehållande av nuvarande ordning, dvs. med

förvaltningsprövning av Koncessionsnämnden och regeringen. Överprövning av

beslut har därmed, enligt lagförslaget, begränsats till förvaltningsmyndighet.

Fakultetsnämnden anser det lämpligt, ur rättssäkerhetssynpunkt, att

myndighetsbeslut i miljöfrågor kan överklagas vid domstol. Det föreslagna

alternativet om förvandlingen av vattendomstolar till regionala mijödomstolar

som första instans, med Vattenöverdomstolen och Högsta domstolen som andra och

sista instanser är, enligt fakultetsnämnden, både realistiskt och mycket

fördelaktigt. Rätten till att överklaga hos Vattenöverdomstolen eller Högsta

domstolen tillgodoser dessutom Europakonventionens krav på att få frågor som

berör civila rättigheter överprövade av domstol. Fakultetsnämnden finner det

angeläget att möjligheten till att inrätta miljödomstolar, enligt utredningens

förslag, undersöks närmare.

12.17 Uppsala universitet: 20 kap. behandlar tillståndsprövning och vi håller

med om att ett sådant kapitel behövs. Vi anser emellertid att betänkandet skapar

viss förvirring vad gäller tillståndsprövningsreglerna. I kapitlet finns regler

som har formen av ett slags tillåtlighetsregler (8 §) men det påpekas inte

kopplingen till kravreglerna i balken, något som med största sannolikhet kan

komma att orsaka många missförstånd hos många tillämpare. - - - Vi anser vidare

att det närmast före detta kapitel vore lämpligt med ett kapitel som lägger fast

de olika styrmedlen.

12.18 Lunds universitet: Forskningsnämnden har i nuläget inget att erinra emot

de resonemang och förslag som framförs i instansfrågan och erinrar i

sammanhanget om pågående utredning (Dir. 1993:43).

12.19 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: I den mån verksamheten som faller

under skogsvårdslagstiftningen blir föremål för tillståndsprövning bör

skogsvårdsstyrelserna vara prövningsmyndighet.

12.20 Länsstyrelsen i Uppsala län: Den arbetsfördelning mellan myndigheter på

olika nivåer, som skisseras i betänkandet, synes naturlig. Den motsvarar i stort

sett en fördelning som är möjlig att uppnå även inom ramen för nuvarande system

med möjlighet för länsstyrelserna att delegera uppgifter till kommunerna.

Kommitténs andrahandsförslag - att omvandla vattendomstolarna till regionala

miljödomstolar - innebär däremot att länsstyrelsernas befattning med konkreta,

individuella miljöfrågor reduceras ytterligare till förfång för länsstyrelsernas

trovärdighet och acceptans i tillsynsärenden. I stället bör länsstyrelsernas

roll som ansvarig för den övergripande tillsynen i länen, med möjlighet att

ingripa även i enskilda fall, göras tydlig i balken. - - - Kommittén pekar på

problemet att hitta en lämplig överklagningsinstans för de tillståndsärenden som

prövas av koncessionsnämnden som första instans. Länsstyrelsen anser att man

borde ha övervägt att lösa problemet genom att göra länsstyrelserna till första

instans i dessa ärenden.

12.21 Länsstyrelsen i Södermanlands län: 20:6: Möjligheten finns idag att

frivilligt tillståndspröva miljöfarliga verksamheter som inte står i

miljöskyddsförordningens bilaga. Det går dock inte att tvingande kräva

tillståndsprövning av verksamheter som inte står med. Eftersom det är omöjligt

att vara heltäckande förutseende över framtida och bortglömda verksamheter vore

det smidigt om balken ger regeringen bemyndigande att genom föreskrift

möjliggöra för tillståndsmyndigheten att kräva tillståndsprövning där sådan inte

är obligatorisk. På motsvarande sätt skulle finnas möjlighet att fria

verksamheter från tillståndsprövning om prövningen uppenbart inte är meningsfull

och fyller den funktion miljöskyddslagen avser. Beslut om tvingande och friande

tillståndsprövning skulle genom möjligheter att överklaga beslutet ge

tillräckligt skydd mot godtycke. - - - 20:9: Att 18 § 4 st. NVL om vägrat

tillstånd för den som inte fullgjort sina skyldigheter nu ges generell räckvidd

tillstyrks. På samma sätt som regeln tillämpas beträffande täktverksamhet är det

angeläget att tillståndsmyndigheten får ta in i bedömningen hur sökanden

fullgjort sina skyldigheter på andra platser eller beträffande andra

verksamheter än den som prövningen omfattar. Med en sådan tillämpning bör

"skall" ersättas med "får", så att den aktuella paragrafen inte medför "strikt

yrkesförbud".

12.22 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Det är bra att regeringens prövning

inskränks till en tillåtlighetsprövning och att själva tillståndsprövningen sker

hos annan myndighet (20:1 och 3). - - - Länsstyrelsen ifrågasätter om tillstånd

eller godkännande alltid skall vägras om inte etc. - - - 20:9: Stadgandet kan

göras mindre kategoriskt genom att skall byts ut mot får.

12.23 Länsstyrelsen i Kalmar län: Miljöfarliga verksamheter bör generellt

tillståndsprövas av länsstyrelserna. - Koncessionsnämnden bör bli allmän

besvärsinstans vid tillämpningen av miljöbalken. - Vid tillståndsärenden bör

sökanden åläggas att inhämta yttrande och utfärda kungörelse i syfte att

förenkla myndighetens handläggning av ärendet.

12.24 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsernas tillståndsprövning enligt

ML har på det hela taget fungerat väl. Det administrativa förfarandet med en

allsidig utredning och med god kunskap om enskilda anläggningar och om

miljöförhållandena ger normalt bra och snabba beslut och bör därför behållas och

utvecklas. Det finns emellertid anledning att ta allvarligt på den kritik som

industriförbundet framfört i miljöskyddskommittén. Det är därför angeläget att

det i det fortsatta utredningsarbetet klarläggs vilka brister som kan föreligga

och att där läggs fram de förslag till åtgärder som kan behövas för att ge

stadga åt handläggningen. Generella föreskrifter bör för vissa branscher ersätta

tillståndsprövning av befintliga anläggningar.

12.25 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Domstolsbegreppet i Europakonventionens

artikel 6 (tribunal) har inte samma innebörd som domstolsbegreppet i Sverige. I

motsats till vårt snäva formellt definierade domstolsbegrepp ges detta i

Europakonventionen en vidsträckt materiell innebörd. Som framhållits av en av

landets främsta kännare av Europakonventionen, justitierådet Hans Danelius

(Svensk Juristtidning 1991 s. 300) godtar Europadomstolen som "domstolar"

diverse myndigheter som ligger ganska långt från vad som i Sverige betraktas som

sådana. Det avgörande är att vederbörande myndighet har till uppgift att inom

sitt kompetensområde besluta på grundval av rättsregler och efter ett förfarande

som följer bestämda föreskrifter. Om myndigheten därvidlag godtas som "domstol"

gäller därutöver krav på att den skall vara oavhängig och opartisk. Beträffande

de berörda kraven kan hänvisas till den redovisning av Europadomstolens praxis

som lämnats av Danelius. - - - Man måste nu ställa krav på att vi i Sverige drar

praktiska slutsatser av att gränsdragningen mellan "domstolar" och andra

beslutsfattande organ i Europakonventionen görs på ett annat sätt hos oss. Redan

från integrationssynpunkt är ett närmande till konventionens synsätt önskvärt.

Men detta synsätt innebär också fördelar av annat slag. Här syftas då på de

ökade möjligheterna att åstadkomma former för besvärsprövning som fyller

erforderliga krav på sakkunskap och snabbhet i handläggningen. Dessa krav kan

uppenbarligen inte tillgodoses inom det allmänna domstolsväsendet där det saknas

den särskilda sakkunskap som är helt nödvändig i åtskilliga miljövårdsfrågor och

där dessutom förfarandet är tungrott, tidsödande och statsfinansiellt betydligt

dyrare. Missförståndet beträffande innebörden av artikel 6 i Europakonventionen

har lett till att man felaktigt ansett att koncessionsnämnden inte skulle

uppfylla "domstolskravet" i konventionen och till att man trott sig tvingad att

förorda instansordningar som inte uppfyller önskvärda krav på snabbhet och

effektivitet. - - - Länsstyrelsernas tillståndsprövning enligt miljöskyddslagen

bedöms på det hela taget ha varit effektiv och lett till en klart förbättrad

miljösituation när det gäller utsläppen från punktkällorna. Det enkla

administrativa förfarandet med brett upplagda kontaktytor och god kännedom om

enskilda anläggningar och miljöförhållanden ger normalt goda och snabba beslut

och bör därför behållas och utvecklas.

12.26 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen ifrågasätter om regeringen bör

göra en tillåtlighetsprövning av vissa större verksamheter i första instans. En

sammanhållen lokaliserings- och villkorsprövning, dvs. en fullständig

tillåtlighetsprövning, hos Koncessionsnämnden av de verksamheter som anges i 1 §

är att föredra. Överprövningen av KN:s beslut bör ligga kvar hos regeringen.

12.27 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: I ett rationellt

miljöskyddsarbete bör kompetensen inte splittras utan användas effektivt. Därför

bör mycket av tillståndsprövning och tillsyn samlas hos länsstyrelserna. Rollen

som rådgivare och myndighetsrollen är två sidor av samma mynt, olika styrmedel

för olika tillfällen men grundade på samma kompetens och kontaktnät. Avgörande

för hur väl man lyckas är hur tydliga och självklara målen är för miljöarbetet,

hur stark och effektiv den lagstiftning är som arbetet stöder sig på och hur

resultaten följs upp. - - - I betänkandet förs ingående resonemang om

Koncessionsnämndens roll i ett framtida prövningssystem. Där anförs bl.a. att

det otvivelaktigt måste finnas en möjlighet att få Koncessionsnämndens

avgöranden överprövade av domstol. I annat fall skulle inte Europakonventionens

krav tillgodoses. Länsstyrelsen ifrågasätter om detta är riktigt. Kon-

cessionsnämnden uppfyller väl de krav på opartiskhet och oavhängighet som ställs

i Europakonventionens artikel 6. Det föreligger alltså inte något hinder ur

denna synvinkel mot att Koncessionsnämnden görs till slutinstans. Tvärtom finns

en rad goda skäl för en sådan ordning, bl.a. att åstadkomma ett snabbt och

rättssäkert överprövningsförfarande. - - - Balkens tillåtlighetsregler består i

stort av inledande allmänna bestämmelser, särskilda aktsamhetsregler för vissa

angivna typer av verksamheter samt generella regler för prövningsförfarandet.

Denna lagstiftningsteknik, som är logisk och kanske nödvändig för ett så brett

tillämpningsområde som balkens, medför emellertid att en viss typ av reglering

behandlas på flera olika ställen i balken. Denna splittring gör det svårare att

förstå och tillämpa lagtexten. Förhållandet kan exemplifieras med utformningen

av lokaliseringsbestämmelserna i mijöskyddslagen jämfört med de i balken.

12.28 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: I en eventuell lag om prövningsförfarandet

bör anges att om en verksamhet inte lämnar prövotidsredovisning i tid får

prövningsmyndigheten förelägga om detta. - - - 20 kap.: Att bestämmelser om

samråd innan en ansökan lämnas in (jfr. 12 a § miljöskyddslagen) saknas, innebär

en dramatisk försämring av sakägares möjlighet att få insyn i ett beslut. Detta

strider dessutom mot det ökade inflytande genom överklagande av beslut som

föreslås i 24 kap. Samrådsskyldigheten är så central att den bör skrivas in i en

ny 2 §. - - - 20 kap. 2 § kan utgå. Lagen om koncessionsnämnden för miljöskydd,

flyttas till kapitel 31. - - - 20 kap. 6 §: Av lagtext måste det klart framgå

vad en tillståndsansökan och anmälan skall innehålla (jämför 13 § ML).

Länsstyrelsen förordar därför att paragrafen omarbetas i enligthet med nuvarande

13 § i miljöskyddslagen. Förfarandet vid prövning av tillståndsärenden har

strukits, vilket är en klar försämring mot vad som idag gäller i 14 § ML.

Omarbetning måste ske. I vilka fall skall t.ex. ett beslut kungöras och hur

skall en sakägare i annat fall få kännedom om ett beslut? Det måste vidare

förtydligas vem som beslutar om en ansökan är fullständig eller ej samt vad den

prövande myndigheten kan göra om ansökan inte är fullständig. - - - Kravet på

säkerhet bör formuleras om så att tillståndsmyndigheten har möjlighet att kräva

in säkerhet innan tillstånd vinner laga kraft. Detta har gällt sedan 1991 och

medfört en snabbare handläggning (säkerheterna har lämnats in snabbare eftersom

annars inget tillstånd meddelas). I förslaget i balken har man gått tillbaka

till det gamla systemet där säkerheten krävs in i samband med att beslutet

meddelas. - - - 20 kap. 9 §: Texten bör kompletteras med "Tillstånd eller

godkännande skall vägras den som inte har fullgjort sina skyldigheter enligt

tidigare tillstånd eller gjort sig skyldig till miljöbrottslighet enligt balken

eller brottsbalken, om inte särskilda omständigheter föranleder annat." I detta

sammanhang bör även klaras ut vad som skall gälla vid en överlåtelse av en

verksamhet. Prövning bör väl då rimligen ske av förvärvaren på samma sätt som en

gång skett av överlåtaren? Man bör även beakta risken för bulvanförhållande,

alltså att någon som själv är belastad från miljösynpunkt låter någon annan

ansöka om tillstånd men sedan själv driver en verksamhet eller hanterar en

produkt. Möjligen bör lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden utvidgas till

att gälla även bulvanförhållanden enligt miljölagstiftningen (så är inte fallet

idag). - - - 20 kap. 14 §: Här bör framgå vad en ansökan om

igångsättningsmedgivande skall innehålla. Förslaget är annars en försämring

gentemot vad som idag gäller i 21 a § ML.

12.29 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen tillstyrker kommitténs

förslag att renodla regeringsprövningen av vissa stora anläggningar till en

tillåtlighetsprövning. - - - Länsstyrelsen har goda förutsättningar för ett

rättsenligt och effektivt arbete. Länsstyrelsen ser positivt på att särskilda

handläggningsregler utvecklas. Härigenom bör ytterligare delegering kunna ske

från koncessionsnämnden till länsstyrelserna. Det saknas således skäl att

överlåta verksamheten på regionala domstolar. Länsstyrelsen hälsar därför med

tillfredsställelse att regeringen i direktiven till den nu pågående

organisationsutredningen med anledning av förslaget till miljöbalk (Dir.

1993:43) delar denna uppfattning.

12.30 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Tillståndsprövningen är redan nu en

tung del av länsstyrelsens miljöarbete. Vi anser liksom kommittén att den

adminstrativa tillståndsprövningen, integrerad i övrigt samhällsplaneringsarbete

vid länsstyrelsen, är ägnad att ge goda resultat från samlade utgångspunker och

bör fortsätta. Vi är ändå inte främmande för förslaget att formerna för just

tillståndsprövningen vid länsstyrelserna stramas upp till att mer likna formerna

i koncessionsnämnden för att kompetens, enhetlighet och rättssäkerhet skall

främjas, inte minst i EG-perspektivet. Bl.a. av effektivitetsskäl anser vi inte

att prövningen bör överföras till domstol.

12.31 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Länsstyrelsen anser att länsstyrelsernas

tillståndsprövning enligt miljöskyddslagen, övervägande har varit framgångsrik

och effektiv. Det enkla administrativa förfarandet med brett upplagda

kontaktytor och god kännedom om enskilda anläggningar och miljöförhållanden ger

normalt goda och snabba beslut och bör därför bibehållas och utvecklas. - - -

Länsstyrelsen tillstyrker kommitténs förslag att formerna för länsstyrelsernas

tillståndsprövning ses över. Det är viktigt att en sådan översyn klarlägger

eventuella brister samt lägger fram de förslag till åtgärder som kan behövas för

att styra upp handläggningen. Förslag till hur objektivitet och rättssäkerhet

skall kunna upprätthållas underlättar för länsstyrelsen att få fortsatt

förtroende och mandat som tillståndsmyndighet.

12.32 Huddinge kommun: 20 kap. 5 §: Vi förutsätter att det är den som söker

tillstånd som bekostar en erforderlig utredning.

12.33 Eskilstuna kommun: Miljöskyddskommittén ifrågasätter i utredningen

kommunernas lämplighet att genom miljönämnderna vara tillsynsmyndighet för all

miljöfarlig verksamhet i kommunen, dvs. även för de egna verksamheterna.

Miljöförvaltningen anser att denna bedömning saknar relevans och bygger på lösa

antaganden snarare än praktisk erfarenhet.

12.34 Katrineholms kommun: Ifråga om kommunövergripande tillsynsansvar avvisar

vi tanken att omvandla nuvarande vattendomstolar till regionala miljödomstolar.

Istället förordar vi nyinrättade regionala domstolar. - - - Kommunens

grundinställning i fråga om tillsyn är att bibehålla det vidgade kommunala

ansvaret. Vi föreslår ett bibehållande av 44a § ML då den hittills visat sig

fungera bra. Paragrafens krav på lämplighetsprövning garanterar kommunens

kompetens som tillsynsmyndighet. Vi vill vidare framhålla vikten av att

kommunrepresentanter ges tillfälle att medverka i den fortsatta utredningen om

organisationsfrågorna inom miljöområdet.

12.35 Norrköpings kommun: Förslaget innebär att regeringens prövning endast

skall avse tillåtligheten. Detta innebär att prövningen av stora viktiga

anläggningar fortfarande skall delas upp i två steg. I dag när frågorna tenderar

att bli mer och mer komplexa och överväganden om placering, tillåtlighet och

skyddsåtgärder är nära sammanvävda borde denna prövning ske i en instans och i

ett samlat beslut. Detta förutsätter givetvis en instans som är kunnig inom alla

de områden som berörs. I detta sammanhang är det också viktigt att komma ihåg

att i dagens system skall regeringen dessutom överpröva vissa av dessa

anläggningars tillståndsärenden.

12.36 Mjölby kommun: Mjölby kommun anser i likhet med utredningen att det finns

ett behov av att flytta bort besvärsärenden från regeringens prövning och

förskjuta tyngdpunkten avseende besvärsprövning till domstolarna enligt

Europakonventionen. Europadomstolens praxis har visat att kravet på

domstolsprövning omfattar ett stort antal förvaltningsbeslut. Den nu gällande

tidsbegränsade rättsprövningslagen kan ej anses tillgodose Europakonventionens

krav. - - - Förslaget om att låta tillståndsprövning inom miljöområdet ligga

kvar hos förvaltningsmyndigheterna tillstyrks. Möjligheterna att utfärda

generella föreskrifter kommer sannolikt att reducera behovet av

tillståndsprövning. Regeringen bör dock inte i första instans pröva

tillståndsfrågor utan endast avgöra frågor om tillåtlighet enligt vad som ovan

redovisats. Det finns skäl för att tillståndsärenden även i fortsättningen skall

prövas av förvaltningsmyndigheter. Däremot kan det behövas en rätt för enskild

part att i sista hand kunna få avgörandets laglighet prövad av domstol. Däremot

är det ej nödvändigt att domstolen fattar grundläggande beslut i sakfrågorna.

Det torde vara tillräckligt att få frågor som berör civila rättigheter

överprövade av domstol. Prövning i fyra eller fem instanser förefaller

uteslutet. Ett alternativ är att förvandla nuvarande vattendomstolar till

miljödomstolar i första instans. Detta alternativ ter sig tilltalande ur

rättssäkerhetssynpunkt samt mot bakgrund av att Mjölby kommun förordar att även

vattenlagstiftningen införlivas i miljöbalken. - - - En ytterligare vinst ligger

i att sakägare skulle kunna få ersättning för sina rättegångskostnader enligt

något av de system som nu gäller i de allmänna domstolarna. För sådan ordning

talar även det förhållandet att vattendomstolarnas prövning till stor del avser

frågor om miljöhänsyn. Dessutom slipper sökanden att vatten- och miljöprövningen

splittras upp. Talan mot miljödomstolarnas avgöranden skulle, såsom utredningen

förordat, föras i Vattenöverdomstolen med Högsta Domstolen som sista instans.

12.37 Kalmar kommun: Förslaget att skilja på tillsyn och prövning samt föra det

senare momentet till speciella miljödomstolar anser vi vara angeläget att utreda

närmare. Speciellt för frågor som rör mark och vatten kan en uppdelning baserad

på naturliga gränser (vattendelarna) vara att föredra framför en rent

administrativ avgränsning (läns- och kommungränser). En sådan utredning bör även

beakta i vad mån tillsynen skulle kunna göras effektivare genom att bedrivas

inom motsvarande naturliga i stället för som idag enbart administrativa gränser.

12.38 Halmstads kommun: Enligt 7 kap. 1 § skall regeringen pröva tillåtligheten

för större företag. Efter denna tillåtlighetsprövning skall en

tillståndsprövning ske i vanlig ordning. En tillåtlighetsprövning enligt

förslaget förefaller minst sagt onödig. Det planeringsunderlag som finns

tillgängligt för myndigheter såväl centralt som regionalt och lokalt gör det

fullt möjligt för normala tillståndsmyndigheter att göra en allsidig bedömning.

Regeringen är ju även sista besvärsinstans och kan då slutligt pröva såväl

tillåtlighet som tillstånd. - - - Nuvarande bestämmelse i Miljöskyddslagens

§ 44a föreslås bli ersatt med en bestämmelse i kapitel 22 § 1. Förändringen

innebär att nuvarande regel, att länsstyrelsen skall kunna överlåta tillsyn till

kommunen efter framställan av kommunen, ersätts med att regeringen skall kunna

medge sådan överlåtelse. Med hänsyn till de olikheter vad beträffar resurser och

kompetens hos kommunerna som föreligger förordar kommunen att nuvarande

bestämmelse enligt miljöskyddslagen § 44a behålls. Om regeringen skall behandla

all eventuell överlåtelse kommer denna möjlighet sannolikt att begränsas.

12.39 Göteborgs kommun: Eftersom tillåtlighetsprövningen skall innehålla

miljökonsekvensbeskrivningar, alternativförslag och remissbehandling finns ingen

tid att vinna genom en uppdelning av förfarandet, i en tillåtlighetsdel och en

tillståndsdel, tvärtom. Det torde också gå mycket bra att erhålla en allsidig

prövning genom ett traditionellt förvaltningsförfarande. Naturligtvis bör

regeringen i sista hand kunna överpröva koncessionsnämndens beslut.

12.40 Köpings kommun: 22 kap. 1 §: I nuvarande miljöskyddslag 44a § ges

möjlighet att frivilligt åta sig ett större tillsynsansvar än vad som är

obligatoriskt. Många kommuner, bl.a. Köpings kommun, har åtagit sig ett sådant

utvidgat tillsynsansvar. Miljö- och hälsoskyddsnämnden bedriver idag tillsynen

över alla miljöfarliga verksamheter i kommunen, det vill säga också kommunala

anläggningar och så kallade A-verksamheter (där tillstånd prövas av

koncessionsnämnden). Tillsynen fungerar väl i kommunen och har skärpts efter

kommunens övertagande 1989. Tillsynen bidrar också till att upprätthålla en hög

samlad kompetens inom kommunen ur miljösynpunkt. Modellen med ett frivilligt

övertagande av tillsynsansvar är bra med hänsyn till kommunernas olika

förutsättningar. Vi förutsätter att tillsynen över all miljöfarlig verksamhet i

kommunen även i fortsättningen kommer att bedrivas lokalt.

12.41 Hudiksvalls kommun: Det är mycket olyckligt att de viktiga frågorna om

ansvarsfördelning mellan myndigheter, omprövning och om tillsyn m.m. inte blivit

reglerade i balken utan överlämnats till regeringen, som bemyndigats att utfärda

föreskrifter i dessa frågor. Många synpunkter på miljöbalksförslaget liksom

bedömningen av förslagets betydelse för kommunerna är avhängiga hur dessa frågor

kommer att lösas. I detta avseende anser vi bl.a. att § 44a i miljöskyddslagen

skall vara med i miljöbalken. Vi anser det som mycket viktigt, att om en

miljöfarlig verksamhet påverkar kommunens miljö, då skall tillsynen vara på

lokal nivå. Med detta innefattas även kommunala anläggningar.

12.42 Östersunds kommun: Vid val mellan domstolsprövning och

förvaltningsprövning har utredningen i 20 kap. valt att bibehålla nuvarande

ordning med förvaltningsprövning. Vi stöjder detta val. - - - Om domarkompetens

skulle anses behövas vid prövning enligt balken, bör sådan kompetens, i likhet

med nu, finnas inom koncessionsnämnden.

12.43 Svenska Kommunförbundet: Vi delar miljöskyddskommitténs bedömning att

tillståndsärenden även i fortsättningen skall prövas av förvaltningsmyndigheter.

Det innebär att nuvarande ordning består med förvaltningsprövning av bl.a.

Koncessionsnämnden och regeringen samt med möjlighet till domstolsprövning

enligt rättsprövningslagen. - - - Förbundet delar också miljöskyddskommitténs

bedömning att en prövning i fyra instanser - eller fem om besvärsmålen från

länsstyrelsen också skulle underkastas domstolsprövning - måste betraktas som

utesluten mot bakgrund av kravet på snabbhet för tillståndsprövning enligt

miljöbalken. Den särskilde utredare (Dir. 1993:43), som skall lämna förslag till

sådana organisationsförändringar som behövs med anledning av förslaget till

miljöbalk, skall bl.a. behandla organisation inklusive instansordning för

prövning av tillstånd enligt nuvarande miljöskyddslag. Vidare skall den

särskilde utredare (Dir. 1992:104), som tillkallats för att se över vissa frågor

i plan- och bygglagen (PBL) överväga instansordningen för överklagande i PBL.

Uppenbart är att de båda utredarna förväntas lämna förslag till hur regeringen

kan avlastas besvärsärenden. Förbundet anser att det från kommunal synpunkt är

synnerligen viktigt att beslut som är fattade av en politiskt sammansatt nämnd

och som avser lämplighetsfrågor också överprövas i politisk ordning.

12.44 Svenska naturskyddsföreningen: Kommittén föreslår att regeringen i ett

antal situationer skall bemyndigas att föreskriva tillståndsprövning för en

mängd olika företeelser. Tillståndsprövning bör enligt föreningens uppfattning

så långt möjligt formuleras direkt i lagtexten. Detta gäller t.ex. införande av

främmande eller gentekniskt förändrade organismer, som således bör vara

obligatoriskt tillståndspliktiga redan enligt miljöbalken.

12.45 Sveriges advokatsamfund: Utredningen ger inga direkta förslag till hur den

rättsliga prövningen av tillåtlighetsansökningar och tvister på miljöområdet

skall hanteras. Denna från rättssäkerhetssynpunkt synnerligen väsentliga fråga

lämnas alltså därhän, ett förhållande som har sin grund i direktiven men ändå

framstår som anmärkningsvärt. - - - För samfundet framstår det som oundgängligt

att särskilda miljödomstolar med hög kompetens skapas. Möjligen kan de nuvarande

vattendomstolarna frigöras från sambandet med tingsrätterna och ombildas till

särskilda fristående miljödomstolar. Detta strider visserligen mot idén att

avskaffa specialdomstolarna, men kan ändå i detta fall vara berättigat. - - - I

20 kap. 1 § sammanfattas vad som i huvudsak bör gälla i tillståndshänseende. En

av de främsta anmärkningarna i utredningen mot den nu gällande ordningen är att

olika myndigheter anser sig ha kompetens i samma ärende och inte sällan utfärdar

mot varandra stridande direktiv och bestämmelser. En av avsikterna med

införandet av en miljöbalk har angetts vara att råda bot på dessa

missförhållanden. Ändå framlägger utredningen det förslag som framgår av 20:1. -

- - Samfundet anser som nämnt att en miljödomstol skapas som får till uppgift

att överta de uppgifter som för närvarande utförs av koncessionsnämnden och

övriga nämnda myndigheter. Om en sådan domstolsorganisation ges föreslagen

befogenhet kommer den att skapa den balans och samsyn på miljöfrågorna som

förslaget till miljöbalk eftersträvar. Samtidigt kommer den att automatiskt

tillse att miljöföreskrifter och liknande regler håller en hög vetenskaplig och

teknisk nivå.

 Samfundet kan alltså inte tillstyrka förslaget i de delar som förutsätter att

någon av de nämnda myndigheterna skall ha det slutliga avgörandet i en

tillståndsfråga eller annan fråga av den natur som anges i första paragrafen.

12.46 Svenska Kraftverksföreningen: Vi har inget att erinra mot att

tillståndsprövningen hos regeringen ersättes med en tillåtlighetsprövning på

sätt som sker enligt vattenlagen. Det borde dock vad gäller för-

bränningsanläggningar övervägas att reservera regeringsprövningen för betydligt

större anläggningar än dem som det är fråga om idag. - - - Avsaknaden av förslag

i syfte att nå en snabbare handläggning och en effektivare tillsyn har påtalats

av kommitténs sakkunnige Allert Alverborg. Kraftverksföreningen instämmer i hans

kritik och vill påpeka att utredningens förslag i ett avseende sannolikt kommer

att försämra en redan dålig situation. Prövningsmyndigheten förutsättes ju få

rätt att på tämligen godtyckliga skäl underställa regeringen ett miljöärende för

prövning av tillåtligheten av en verksamhet. Enligt förslaget skall ett

underställningsbeslut inte kunna överklagas och regeringen får heller inte vägra

ta upp den underställda frågan. Kraftverksföreningen avstyrker förslaget. I

varje fall måste det krävas att underställningsbeslutet skall vara överklagbart

av den tillståndssökande och att regeringen skall kunna vägra ta upp frågan i

sak.

12.47 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: I anslutning till

koncessionsärenden vore det en klar fördel om handläggningstiderna kunde kortas

ner mot EGs målsättning om maximalt sex månader. Stora differenser i

handläggningstider kan få menliga effekter för företag att placera nya

anläggningar i Sverige. Dessutom kan diskuteras hur mycket ny information som

erhålles mer än sex månader efter ansökningstillfället.

12.48 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Regeringen bör

bemyndigas att utse även andra prövningsmyndigheter än dem som anges direkt i

balken. - - - I den mån som verksamhet som faller under skogsvårdslagstiftningen

blir föremål för tillståndsprövning bör skogsvårdsstyrelserna vara

prövningsmyndighet.

12.49 Föreningen Skogsindustrierna: Det har vid åtskilliga tillfällen och i

olika sammanhang påtalats av industrins företrädare att handläggningstiderna i

tillståndsärenden i många fall är oacceptabelt långa, vilket medför negativa

konsekvenser för industrin. Detta problem har inte beaktats av kommittén. Ett

sätt att tillmötesgå industrins önskan om ökad snabbhet vid handläggningen vore

att i 20 kap. 14 § möjliggöra att igångsättningsmedgivande kan ges utan att

särskilda skäl behöver åberopas, om det är uppenbart att tillstånd senare kommer

att lämnas. Ett sådant ändrat förfarande skulle exempelvis möljliggöra

upphandling av arbeten och viss utrustning när tillfälle till förmånliga priser

gives även om inte hela tillståndsärendet har avgjorts.

12.50 Kemikontoret: Mindre och medelstora företag är många gånger påtagligt

beroende av att kunna "fånga tillfället i flykten". Om den "fångsten" måste

föregås av en tillståndsprövning enligt nuvarande regler med den därav följande

tidsutdräkten kan tillfället vara långt avlägset när tillståndsbeslutet väl

föreligger. Med andra ord: formalia skall inte tillåtas försvåra en utveckling

som på ett bra sätt kombinerar miljöns och samhällsekonomins intressen. Därför

måste man i arbetet med följdlagstiftningen finna former som tillåter företag

att på kortast möjliga tid omsätta nya idéer i faktisk produktion och

marknadsföring. - - - Det bör särskilt beaktas att om det inom EG införs regler,

som syftar till en begränsning av handläggningstiderna, är det nödvändigt att

motsvarande regler införs även i Sverige. Vid valet av land för etablering eller

utbyggnad av en verksamhet är nämligen frågan om hur lång tid det tar att

erhålla erforderliga tillstånd en mycket viktig bedömningsfaktor.

12.51 Miljöcentrum: Vi rekommenderar att Koncessionsnämnden avvecklas med det

snaraste och ersätts med miljödomstolar eller att prövningsförfarandet flyttas

över till fastighetsdomstolarna. Högsta instans blir då automatiskt en domstol

och inte som nu är fallet och som föreslås en förvaltningsmyndighet eller

regeringen, vilket strider mot grundläggande rättssäkerhetsprinciper och

Europakonventionens artikel 6, som föreskriver att envar skall ha rätt att få

sina civila rättigheter rättsligt prövade. - - - Fastighetsdomstolarna har vid

handläggning av skadeståndsärenden visat sig synnerligen kompetenta att

handlägga miljöproblem. I några fall har fastighetsdomstolar redan övertagit

Koncessionsnämndens roll, när miljöoffer väckt en förbudstalan mot skadegöraren.

Förbudstalan mot en verksamhet är som bekant f.n. möjlig endast om koncession

saknas.

13 Miljökonsekvensbeskrivningar

13.1 Överbefälhavaren, ÖB: Miljökonsekvensbeskrivningar föreslås bli

obligatoriska vid tillståndsprövningar. ÖB föreslår att tillämpningsföre-

skrifterna i 4 § kompletteras så att det tydligt framgår att alternativa

lokaliseringar inte behöver redovisas när tillstånd söks för utökning i ringa

omfattning av redan etablerad verksamhet. Verksamhet som vid ny lokalisering

eller omstrukturering kräver regerings- eller riksdagsbeslut bör också vara

undantagna beträffande beskrivning av alternativ lokalisering. För

försvarsmaktens del gäller detta främst flottiljflygplatser, bas 90-systemet,

övnings- och skjutfält. Nu gällande regler ger enligt ÖB uppfattning upphov till

onödiga utredningar och kostnader.

13.2 Statens Järnvägar, SJ: Delar kommitténs bedömning att miljökon-

sekvensbeskrivningar (MKB) bör vara obligatoriska för verksamhet som kan leda

till betydande påverkan på miljön. Lagtexten bör dock tydligare ange vilka

konkreta krav som skall ställas på en korrekt genomförd MKB. SJ vill i detta

sammanhang erinra om de mer utförliga regler för MKB som utfärdats inom EG, och

som enligt EES-avtalet även skall tillämpas i Sverige.

13.3 Banverket: I lagförslaget införs krav på upprättande av miljökonse-

kvensbeskrivningar i samband med tillståndsprövningar och anmälningsärenden.

Några motsvarande krav finns inte för objekt som tillåtlighetsprövas

(regeringen), vilket är förvånande. Banverket anser att

miljökonsekvensbeskrivningar även här bör ingå i det nödvändiga

prövningsunderlaget.

13.4 Vägverket: Inom vägsektorn liksom inom många andra sektorer behövs

konsekvensbeskrivningar dels i ett översiktligt/strategiskt sammanhang, dels i

samband med lokalisering och detaljutformning. Miljöbalken bör tydligare ange

att miljökonsekvensbeskrivningar skall utarbetas i ett sammanhang där

miljöfrågor analyseras integrerat med andra frågor. Det bör även anges att

miljökonsekvensbeskrivningar kan tillämpas på flera nivåer i en stegvis

planeringsprocess. Eventuella generella föreskrifter för

miljökonsekvensbeskrivningar bör ange att beskrivningarna skall anpassas till

det aktuella fallet och planeringsskedet. - - - Kravet på

miljökonsekvensbeskrivning gäller de fall där en åtgärd kan befaras medföra

betydande påverkan på människors hälsa eller miljö eller äventyra en långsiktigt

god hushållning med naturresurser. Utredningens betänkande anger ingen

förklaring till huruvida långsiktigt god hushållning skall motsvara balkens

syfte som gäller långsiktigt hållbar utveckling. Såsom kraven på

miljökonsekvensbeskrivning nu är skrivna i miljöbalken kan man göra en

återkoppling till 1 kap. 2 § i balken för att tolka begreppet hushållning. Där

anges att såväl ekologiska som sociala och samhällsekonomiska synpunkter skall

beaktas vid bedömning av "god hushållning". Vägverket drar därför slutsatsen att

socio-ekonomiska konsekvenser skall behandlas i en miljökonsekvensbeskrivning.

Hälsoaspekterna förknippas enligt plan- och bygglagen med säkerhet. - - - Med

denna tolkning kommer miljökonsekvensbeskrivningar att omfatta åtminstone

samtliga typer av externa effekter av åtgärder i ett vägtrafiksystem. Sådana

samlade konsekvensbeskrivningar bör enligt Vägverkets mening eftersträvas. (En

bättre benämning vore dock "konsekvensbeskrivning". Bredare

konsekvensbeskrivningar kommer att kräva att bredare kompetens även granskar och

godkänner dessa.) - - - För att säkra en tillämpning av

miljökonsekvensbeskrivningar som är anpassad till respektive sektor, och därmed

effektiv, är det viktigt att sektorsvisa föreskrifter kan utfärdas även

fortsättningsvis.

13.5 Luftfartsverket: Ifråga om miljökonsekvensbeskrivningar vill

Luftfartsverket särskilt framhålla behovet av en tydlig koppling mellan olika

krav som kan ställas enligt miljöbalkens regler och den fysiska planeringen i

PBL. De krav som kan ställas i ett koncessionsärende - såväl ifråga om

miljöpåverkan som i säkerhetshänseende - måste således få ett genomslag i den

fysiska riksplaneringen. Sådan koppling finns inte idag och det ankommer väl

närmast på den pågående PBL-utredningen att åstadkomma en förändring härvidlag.

Luftfartsverket vill dock inte utesluta att sådana ändringsförslag även kan

direkt beröra utformningen av bestämmelserna i miljöbalken.

13.6 Riksrevisionsverket, RRV: RRV anser att kommittén borde behandlat frågan om

vem som skall utföra MKB och hur det kan förhindras att MKB enbart uppfattas som

en partsinlaga från exploateringsintressena. Det är svårt och tidskrävande för

utomstående myndighet att analysera om en MKB vetenskapligt håller måttet. Om

MKB enbart kommer att uppfattas som partsinlagor vilka myndigheterna måste lägga

ned stora analysresurser på kan MKB ha förfelat sitt syfte.

13.7 Boverket: Allmänmotiveringen innehåller klarläggande beskrivningar av t.ex.

behovet och avgränsningen av MKB. Det föreslagna systemet för när MKB skall

krävas är emellertid svåröverskådligt. - - - Boverket vill framhålla vikten av

att MKB tydligt är ett underlag för att göra hushållningsavvägningar inför

beslut, inte bara en beskrivning av miljöeffekter av stora projekt. Den

föreslagna § 3 motsvarar därvid dagens krav på innehåll. - - - Utökningen berör

också naturvårdslagen, vilket kan ifrågasättas. Många ärenden enligt NVL, som

t.ex. vilthägn och skyltar där kravet nu inte är obligatoriskt, behöver en

nyanserad bedömning, för att inte kravet skall uppfattas som byråkratiskt och

meningslöst. Dagens möjlighet för beslutsfattaren att avgöra om en MKB behövs

bör bibehållas. - - - Det framgår av flera studier, bl.a. vid Manchester

universitet på uppdrag av EG, att tillämpningen vinner på ett enkelt system och

ett meningsfullt krav. Boverket tolkar förslaget så, att MKB-kraven kommer att

återfinnas på olika ställen, att kravparagraferna ibland överlappar varandra och

att kraven grundas på olika kriterier; ibland obligatorium och ibland

betydenhetskriterium. Det är angeläget att främja en enhetlig tillämpning med

ett entydigt och enkelt krav och med utgångspunkten att MKB är detsamma för alla

lagarna. - - - Dagens allmänna och som huvudregel obligatoriska krav förordas

och de föreslagna kravreglerna kan därvid förenklas. Ett stadgande i balken med

hänvisning, och eventuella undantag som för NVL, i de berörda lagarna är att

föredra framför det idag gällande med kravet som återfinns även i speciallagarna

ibland. - - - Detta krav borde kompletteras med utveckling av kriterier för

omfattningen av arbetet med MKB och av det slutliga dokumentet. Denna lösning

ger visserligen som idag ett otydligt MKB-begrepp, eftersom ett tillräckligt

beslutsunderlag kan variera mycket beroende på vad beslutet avser, men det ger

förutsättningar för att utveckla en effektiv hantering av beslutsunderlag för

prövning av förändringar. - - - Vad avser frågan att ha MKB-krav i PBL, är det

en internationellt växande insikt att det är i tidiga och övergripande skeden

som stora miljövinster i bred bemärkelse kan vinnas. Att koppla MKB till

planeringen ger flera olika fördelar, varav tidigheten och möjligheten att se

samband och indirekta konsekvenser kan framhållas. Boverket ställer sig därmed

bakom tanken att koppla MKB till den kommunala fysiska planeringen. Däremot är

det tveksamt om förslaget innebär en reell utökning av det krav som vilar i PBL

i avbidan på EES-avtalet (SFS 1992:1769). Frågan är dessutom föremål för

beredning inom PBL-utredningen, och kan därvid komma att beröra även de

översiktliga plannivåerna som i flera avseenden ger större möjligheter än den

detaljerade nivån där bindande beslut tas.

13.8 Statens Jordbruksverk: Vad som inte sägs explicit i utredningen, men som

Jordbruksverket gärna vill poängtera, är att Sverige har infört ett ur

internationell synvinkel helt unikt system, nämligen att knyta kravet på

miljökonsekvensbeskrivning till i princip all tillståndsprövning. Det innebär

att stora exploatörer såsom Öresundskonsortiet såväl som enskilda personer och

jordbruksföretagare utsätts för samma grundläggande krav i tillståndsprocessen.

- - - Jordbruksverket noterar att utredningen på flera ställen understryker att

miljökonsekvensbeskrivningar måste stå i rimlig proportion till vad beslutet

avser och att rutiner utarbetas för en rimlig avvägning mellan fullständighet,

relevans och betydenhet. Om denna grundsyn vinner tillämpning biträder Jord-

bruksverket utredningens förslag till 9 kap. miljöbalken.

13.9 Skogsstyrelsen: Genom riksdagsbeslut våren 1993 finns från den 1 januari

1994 krav på MKB för "nya metoder för skogens skötsel och nya

skogsodlingsmaterial" i 32 § skogsvårdslagen. Detta krav stämmer väl överens med

miljöbalkens förslag till 2 kap. 1 § samt 9 kap. 2 §. - - - Som anförs i

specialmotiveringen finns verksamheter och åtgärder som inte är underkastade

tillståndsplikt och där kravet på MKB därför inte kan användas som underlag vid

tillståndsprövning. Skogsstyrelsen vill framhålla att detta är fallet med "nya

metoder för skogens skötsel och nya skogsodlingsmaterial", som inte omfattas av

tillståndsplikt där miljöfrågan prövas. Kravet på MKB i skogsvårdslagen blir

följdaktligen just en sådan "principförklaring" som specialmotiveringen anger.

Kravet på MKB vid samtliga tillstånds- och anmälningsärenden enligt 9 kap. 1 §

första stycket bör begränsas till verksamhet eller åtgärd som kan befaras

medföra betydande miljöpåverkan. Det bör vidare övervägas att i 9 kap. 5 § ange

att kostnadsansvaret även kan fördelas mellan samhället och den enskilde. - - -

Genom begränsningen undviks att begreppet MKB ges en alltför vid tolkning och

därmed urholkas. Härigenom uppnås också en bättre överensstämmelse med texten i

20 kap. 6 § liksom med dagens 25 § naturvårdsförordningen.

13.10 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: Alternativkravet bör gälla generellt och de

eventuella farhågor som kan finnas för att alternativ därigenom utreds i onödan

får istället lösas genom att formerna för att avgränsa omfattning och inriktning

av en MKB utvecklas. - - - Kommitténs förslag innebär även en principiellt

viktig inskränkning i kravet på MKB genom att införa ett betydenhetskriterium. -

- - En möjlighet till medveten urskiljning av sådana fall, där en MKB har något

att tillföra det övriga underlaget i ett ärende, bör i någon form regleras i

lagstiftningen. - - - Det är väsentligt att ett betydenhetskriterium utformas så

att det inte utesluter behandling av mindre åtgärder, som genom det sammanhang

de ingår i kan få stor betydelse. - - - Formerna för detta bör utvecklas

närmare. - - - Med vetskap om att man internationellt eftersträvar större

flexibilitet anser RAÄ att den av utredningen föreslagna förändringen bör

utredas vidare.

13.11 Sveriges geologiska undersökning, SGU: SGU har tidigt ställt sig bakom att

ett bättre underlag rörande miljökonsekvenserna bör tas fram inför beslut i

tillståndsärenden som är av större betydelse för miljön och hushållningen med

naturresurser. - - - SGU vill påminna om att det i en MKB, inte är möjligt att

redovisa andra lokaliseringar eller alternativ, för de lägesbundna fyndigheter

som ingår i minerallagstiftningen. - - - Alternativen är att bearbeta

fyndigheten eller att inte bearbeta den. Att inte bearbeta fyndigheten är det

s.k. nollalternativet.

13.12 Konkurrensverket: Från konkurrenssynpunkt är det viktigt att Sverige inte

inför detaljkrav som fungerar handelshindrande. Det bör även föreligga

proportionalitet mellan å ena sidan omfattningen av och kraven på

miljökonsekvensbeskrivningarna och å andra sidan målet med dessa. Det är också

viktigt att Sverige i internationella sammanhang verkar för att sådan

proportionalitet uppnås.

13.13 Statens naturvårdsverk: Det är nödvändigt att arbetsgångens betydelse

understryks i förarbetena och kommer till uttryck som förfaranderegler,

lämpligen i en MKB-förordning. - - - Det är viktigt att det i MKB:n tydligt

framgår vilka fakta beskrivningen grundas på. - - - Propositionen bör

understryka vikten av kvalitetssäkring av MKB. - - - MKB bör inte enbart

upprättas i enskilda ärenden utan även tas fram och nyttjas som underlag för

beslut av övergripande karaktär, som t.ex. översiktsplanering enligt PBL eller

systemplanering enligt trafiklagstiftningen. - - - Verket föreslår att enhetliga

generella krav på upprättande av MKB återfinns i miljöbalken beträffande

verksamheter som skall tillståndsprövas enligt någon av balkens bestämmelser

eller vid tillämpning av de lagar som anges i 2 kap. 1 § 2 st miljöbalken. - - -

Krav på MKB vid anmälan av vissa verksamheter m.m. bör, med stöd av

bemyndigandet i 2 §, regleras genom föreskrifter i förordning. - - - Av

formuleringen i 4 § kan inte utläsas att en MKB skall innehålla alternativ, även

s.k. 0-alternativ, samt motiv för valt alternativ och tydlig redovisning av på

vilka grunder övervägda alternativ har förkastats. Verket anser att det är

angeläget att sådana krav tydligt uttrycks i miljöbalken, och att kravet skall

gälla för samtliga lagar enligt vilka MKB skall upprättas. - - - Kommittén bör i

arbetet med följdlagstiftningen till miljöbalken föreslå att i MinL tas in en

bestämmelse om att även en ansökan om undersökningskoncession skall vara åtföljd

av en miljökonsekvensbeskrivning.

13.14 Koncessionsnämnden för miljöskydd: 9 kap. 1 §. Koncessionsnämnden vill här

först peka på ytterligare en konsekvens av att regeringens tillåtlighetsprövning

i vissa fall kan komma att hänga i luften, nämligen att bestämmelsen i denna

paragraf inte innehåller något krav på upprättande av miljökonsekvensbeskrivning

som underlag för prövningen i sådana ärenden. I förslaget till lydelse av

paragrafen nämns att en miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om

tillstånd eller i en anmälan enligt balken. Det kan naturligtvis inte ha varit

kommitténs avsikt att härigenom i praktiken lätta på kravet på upprättande av

miljökonsekvensbeskrivningar i de från miljösynpunkt viktigaste ärendena.

Avsikten synes inte ha varit att dessa fall skall täckas in av 2 § i kapitlet.

Koncessionsnämndens förslag ovan att överväga sådana regler att man alltid får

till stånd en tillståndsprövning i de ärenden som regeringen prövar enligt 7

kap. miljöbalken medför emellertid att problemet bortfaller. I annat fall måste

ett tillägg göras till paragrafen där det framgår att en

miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas också i de ärenden där regeringen

enbart gör en tillåtlighetsprövning. - - - Skyldigheten att upprätta

miljökonsekvensbeskrivning även i alla anmälningsärenden enligt balken kan

ifrågasättas. I många mindre ärenden torde det inte vara nödvändigt att upprätta

en sådan beskrivning. - - - Beträffande övriga förslag i 9 kap. har

Koncessionsnämnden ingen invändning mot förslaget i 4 § att lagfästa kravet på

redovisning av alternativ inklusive "nollalternativet", eftersom detta motsvarar

vad som gäller i EG-rätten. Inte heller mot förslaget till lydelse av 7 § har

Koncessionsnämnden någon invändning.

13.15 Statens Råd för kärnavfallsfrågor, KASAM: KASAM betraktar - utifrån sitt

uppdrag att överväga hur kärnkraftens avfallsfrågor långsiktigt bör hanteras -

ett system med väl genomarbetade och trovärdiga miljökonsekvensbeskrivningar som

nödvändigt, om det skall bli möjligt att få acceptans bland allmänheten för de

tekniska lösningar som kan bli aktuella. En förutsättning för denna acceptans är

att miljökonsekvensbeskrivningar har tagits fram i öppen dialog mellan berörda

intressen. - - - Den föreslagna begränsningen till sådana planerings- och

beslutsprocesser som regleras i nuvarande naturresurs-, plan- och

miljölagstiftning eller på annat sätt är direkt författningsreglerade har KASAM

inga erinringar mot. - - - Det eller de system, för vilka konsekvenserna av

alternativa beslut skall beskrivas, kan alltså ha en mycket stor utsträckning i

rummet. Även den mest ambitiöst upplagda miljökonsekvensbeskrivning kan därför

lätt kritiseras för att ha förbisett viktiga miljöaspekter, eller för att ha

gjort alltför kraftiga avgränsningar. Sådan kritik är önskvärd i en öppen och

demokratisk beslutsprocess. Det måste emellertid finnas ett sätt att skilja

viktig och saklig kritik från sådan som ägnar sig åt petitesser in absurdum,

kanske med enda syfte att förhala besluten. - - - För att bedöma fullständighet

och avgränsning i stora och svårbemästrade miljökonsekvensbeskrivningar krävs

kunnande inom flera specialområden. Enligt KASAMs uppfattning är det oreal-

istiskt att föreställa sig att all denna specialistkompetens skall finnas

representerad vid länsstyrelserna (jfr. s. 553 nederst). - - - I betänkandet

finns en tendens att använda begreppet "nollalternativ" som om det vore en väl

definierad företeelse. - - - Begreppet nollalternativ är ingalunda alltid

identiskt med vad som är bäst för miljön. Ett icke-handlande, kan tänkas leda

till större miljöpåverkan än den påverkan som själva anläggandet av

reningsverket innebär. Kanske bör ett nollalternativ generellt definieras som

det scenario som kan skönjas om en föreslagen aktivitet inte alls kommer till

stånd. I vart fall kan ett nollalternativ inte definieras som "att det inte sker

någon förändring alls" (jfr. s. 550 överst). - - - Enligt KASAMs uppfattning

måste alltså nollalternativet väljas med största omsorg. Den som i egenskap av

sökande har att utarbeta en miljökonsekvensbeskrivning kan ha behov av tillgång

till en oberoende och kompetent instans som diskussionspartner inför valet av

nollalternativ.

 KASAM ansluter sig till grundsatsen att ansvaret för att ta fram en

miljökonsekvensbeskrivning skall ligga på sökanden och att denne skall bära de

kostnader som uppstår. Det är då av största vikt att säkerställa att en bred

allmänhet uppfattar miljökonsekvensbeskrivningarna som dokument, vars innehåll

präglas av hög kvalitet. Organisatoriska lösningar bör väljas som så långt

möjligt säkerställer krav på hög kvalitet. --- KASAM ser det som väsentligt att

ansvaret för allsidighet och kvalitetskontroll av miljökonsekvensbeskrivningar

läggs utanför de sektorsmyndigheter, som skall ta ställning i tillståndsfrågan.

Vi delar i väsentliga stycken de tankegångar om fristående ställning samt nära

och bred kontakt med medborgarna som förs fram i reservation nr. 1 (del 2 s.

221) och om vikten av offentlig presentation och utfrågning kring

miljökonsekvensbeskrivningar som uttalas i det särskilda yttrandet nr. 7 (del 2,

s. 282). --- Också för den, som i egenskap av sökande har att ta fram

miljökonsekvensbeskrivningar, kommer sannolikt ett sådant fristående expertorgan

att vara av största värde. Sökanden kan härigenom få tillgång till expertis som

kan medverka till att ta tillvara, utveckla och samordna kunskap av betydelse

för det aktuella projektet. --- KASAM föreslår att en oberoende MKB-instans,

gärna efter nederländskt mönster, inrättas i Sverige och att den särskilde

utredaren ges tilläggsdirektiv i detta syfte.

13.16 Växjö tingsrätt: Tingsrätten kan i dess egenskap av vattendomstol bekräfta

att det vid tillståndsprövningen är ytterst betydelsefullt att ha en väl utförd

redovisning av projektets förväntade miljökonsekvenser som beslutsunderlag. Det

finns därför all anledning att på sätt kommittén föreslår ta in bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken. I betänkandet framhålls bland annat,

att arbetet med beskrivningen måste bestå av bearbetning av information i större

utsträckning än i själva insamlandet av data. Enligt tingsrättens erfarenhet är

miljökonsekvensbeskrivningar tyvärr ofta bristfälliga i detta mycket väsentliga

avseende och det kan därför finnas anledning att överväga om kravet på

bearbetning av informationen också borde framgå direkt av lagtexten.

13.17 Stockholms universitet: I 9 kap. anges vissa mycket allmänna regler om

miljökonsekvensbeskrivningar och annat planeringsunderlag. Tveklöst är det ur

samhällsplanerings- och beslutsaspekter av yttersta vikt att man vid

beslutsfattandet har ett tillfredsställande analysmaterial till sitt förfogande.

Det är viktigt att detta föreligger redan på ett sådant stadium av

handläggningen att det i realiteten får betydelse för beslutsfattandet. Men det

måste också vägas in att den sökande parten skall veta i vilken utsträckning som

det föreligger ett sådant krav. --- Det är svårt att se vilka situationer som

inte täcks av de i 2 kap. 1 § uppräknade lagarna. - - - I 9 kap. 1 § anges som

ett tvingande krav att det skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning i

verksamhet, där hantering av kemisk eller bioteknisk produkt eller vara eller

någon annan åtgärd kan befaras medföra betydande påverkan på människors hälsa

eller miljön eller äventyra en långsiktig hushållning med naturresurser. Om man

tar detta krav på miljökonsekvensbeskrivning och ställer det i linje med de

funderingar om vilka överklagandemöjligheter som skall finnas, kan det tyckas ur

rättssäkerhetssynpunkt tveksamt att ha ett så allmänt formulerat krav. Det synes

i de flesta situationer vara tillfredställande med de krav som anges enligt 9

kap. 2 §. I betänkandet betonas behov av ett system som är balanserat och

möjliggör ett praktiskt handläggande av tillståndsärenden. Betänkandet anger att

det är viktigt att utveckla och använda en miljöanpassad beslutsteknik.

Internationellt har ett flertal länder redan lagstiftat om sådana krav på

miljökonsekvensbeskrivning, bl.a. USA och Kanada. Inom EG har särskilda direktiv

utarbetats (85/337). Det kan dock inte anses självklart att en tvingande regel

med så allmänna rekvisit skulle ge de agerande parterna större vilja att

tillhandahålla ett bättre beslutsunderlag. Det synes ur flera synvinklar bättre

befrämja ett kvalitativt bättre beslutsunderlag om man i detaljreglering angav i

vilka situationer som man ställer krav på en miljökonsekvensbeskrivning.

13.18 Uppsala universitet: Det bör i själva lagtexten framgå vilka krav man kan

ställa på MKB som dokument och procedur. Förebild bör vara Esbo-konventionen

samt erfarenheter från främst USA.

13.19 Lunds universitet: Vad gäller frågan om MKB anser inte forskningsnämnden

att kommittén i alla avseenden valt den mest lämpliga utformningen. Reglerna bör

placeras i anslutning till 20 kap. 6 § lagförslaget, eller hellre komplettera

densamma. Där behandlas nämligen frågan om vilket beslutsunderlag som krävs i

ett tillståndsärende. I 20:6 sägs endast att ansökan eller anmälan skall

innehålla de uppgifter som behövs för prövningen - utan minsta hänvisning till

reglerna om MKB. Reglerna om beslutsunderlag är dessutom onödigt vagt utformade,

även med hänsyn tagen till det välkomna förslaget att MKB:n "vid behov" skall

redovisa alternativa lösningar, däribland den s.k. "nollösningen". EG:s direktiv

i frågan är betydligt mer omfattande, likaså Esbo-konventionen vilken Sverige

har tillträtt. (Det skulle m.a.o. inte innebära någon radikal förändring av

svensk rätt att i 9 kap. (alternativt 20 kap.) ange åtminstone det mera centrala

innehållet i en MKB.)

13.20 Naturvetenskapliga forskningsrådet, NFR: NFR delar utredningens åsikt att

miljökonsekvensbeskrivningar skall ingå i beslutsunderlaget i avgöranden som

påverkar människor och miljö (del 1, s. 39), och att en sådan beskrivning skall

föreligga på ett mycket tidigt stadium, innan de första reella besluten fattats

i en fråga. Kraven på miljökonsekvensbeskrivningens omfattning bör naturligtvis

stå i proportion till vad beslutet avser, men det är angeläget att varje

konsekvensbeskrivning verkligen utgör ett seriöst fösök att beskriva, analysera

och bedöma konsekvenserna av olika åtgärder. Upprättandet av miljökonse-

kvensbeskrivningar får inte bli en slentrianmässig procedur. Att bedöma vilka

konsekvenser en föreslagen åtgärd eller verksamhet kan få på miljön kan ofta

vara mycket komplicerat. NFR vill därför med kraft påtala vikten av att

miljökonsekvensbeskrivningar skall vila på vetenskaplig grund. Man bör därför

överväga om inte särskilda kunskapskrav bör fordras av de som skall upprätta

miljökonsekvensbeskrivningar.

13.21 Sveriges lantbruksuniversitet: Lagförslagets kapitel 9 rörande

miljökonsekvensbeskrivningar uppfyller de krav som kan ställas i detta avseende.

En miljökonsekvensbeskrivning kan ses som en minimiförutsättning för att inte

fatta miljömässigt dåliga beslut. En utvidgning till att även inkludera

nollalternativ och någon alternativ lokalisering eller alternativ utformning

förbättrar förutsättningarna för bra beslut. Än bättre vore ett mer planmässigt

sökande efter alternativ som ger uthålliga lösningar. Detta kan dock ingå i

utformningen av tillämpningsföreskrifter. - - - Det bör av pedagogiska skäl

beskrivas vilka beslut som måste föregås av miljökonsekvensbeskrivningar och

vilka beslut som inte kräver miljökonsekvensbeskrivningar (marknadsbeslut)

behandlas mer genomgående i förarbetet till den färdiga lagprodukten och

därigenom minska gränsdragningsproblematiken i denna fråga.

13.22 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Styrelsen instämmer i huvudsak i

kommitténs bedömningar och tillstyrker förslagen. Kommittén anser att det är

sökanden eller den som anmäler som skall ansvara för och bekosta att en

miljökonsekvensbeskrivning upprättas och att den uppfyller kraven.

Skogsvårdsstyrelsen delar i stort även denna uppfattning. Vissa undantag bör

dock finnas, då samhället bekostar en konsekvensbeskrivning helt eller delvis. -

- - Av utredningen framgår inte några detaljer hur miljökonsekvensbeskrivningar

skall utformas för skogsbrukets del. Det är därför svårt att bedöma vilka

konsekvenser ett generellt krav på konsekvensbeskrivning kan få.

Skogsvårdsstyrelsernas lokala erfarenhet bör dock utnyttjas på något sätt, t.ex.

genom remisser. - - - Kommittén föreslår också att länsstyrelsen regelmässigt

skall vara remissinstans vid tillståndsärenden som omfattas av krav på MKB.

Detta kan kanske bli något tungrott. Om länsstyrelserna regelmässigt skall vara

remissinstans bör vara beroende av vilka tillståndsprövningar, som det kommer

att krävas MKB för.

13.23 Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län: Miljöskyddskommittén föreslår att

en miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om tillstånd eller i en

anmälan som görs enligt miljöbalken eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av balken. - - - Det finns en risk att miljöskyddskommitténs förslag ges en

alltför vid tolkning, med följd att en mängd ärenden med mycket begränsad

miljöpåverkan måste föregås av miljökonsekvensbeskrivning. - - -

Skogsvårdsstyrelsen föreslår att krav på miljökonsekvensbeskrivning enligt

miljöbalken begränsas till ansökan om tillstånd för verksamhet eller åtgärd som

kan befaras medföra betydande miljöpåverkan.

13.24 Länsstyrelsen i Södermanlands län: 9:2. När det gäller föreskrifter om MKB

för arbetsföretag inom jord- och skogsbruket bör inte ske någon försvagning av

nuvarande tillämpning, där möjlighet finns att kräva MKB i det enskilda fallet

enligt naturvårdslagen. Det finns också anledning att i föreskrifter ange krav

på samråd och information i tidiga skeden med myndigheter och allmänhet

motsvarande vad som gäller i ML och PBL.

13.25 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Allmänt sett anser länsstyrelsen att det

är bra att reglerna om MKB utvecklas. Lagen bör dock tydligare reglera dels hur

processen med MKB skall genomföras och dels vad en MKB skall innehålla.

Omfattningen av en MKB kan rimligen inte vara densamma i en tillståndsansökan

och i en anmälan utan någon koppling till de planerade åtgärdernas effekter. En

preliminär MKB enligt standardiserade krav bör upprättas i inledningsskedet av

ett projekt eller ett ärende. Den bör presenteras för myndigheten samt för

övriga berörda. Denna preliminära MKB bör ligga till grund för ett

myndighetsbeslut om huruvida en fullständig MKB skall upprättas eller ej samt

vilken omfattning den skall ha. - - - Krav bör införas om att beslut som går

emot slutsatserna i en MKB om vad som är bästa alternativ för miljön alltid

skall motiveras.

13.26 Länsstyrelsen i Gotlands län: Kravet på miljökonsekvensbeskrivningar (MKB)

har enligt länsstyrelsen kommit att få en alltför vidsträckt tillämpning. I

samband med att kravet på MKB förs över till miljöbalken bör det göras en

behövlig avgränsning av de tillfällen då MKB skall krävas. Samtidigt bör

övervägas om man inte i miljöbalken skall ta in regler om allmänhetens medverkan

i samband med att MKB upprättas, något som nu saknas. Allmänhetens medverkan har

haft stor betydelse när det gällt att utveckla den amerikanska förebilden till

MKB till ett instrument av betydelse för samhällsutvecklingen.

13.27 Länsstyrelsen i Blekinge län: Det måste ligga inom berörda länsstyrelsers

ansvarsområde att gemensamt upprätta de åtgärdsplaner som behövs för att

miljökvalitetsnormer skall kunna uppfyllas över länsgränserna. Naturvårdsverket

skall inte och behöver inte ha denna operativa uppgift, men bör ha ett

tillsynsansvar för att så sker.

13.28 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det är viktigt att kravet på utredning av

alternativa utformningar och lokaliseringar samt redovisning av en s.k.

nollösning ställs redan i lagen. Det är fråga om grundläggande kriterier för en

MKB. - - - Det kan i de situationer som åsyftas i 9 kap. 1 § 2 st. vara befogat

att företagaren genom en MKB i förväg gör klart för sig de miljömässiga

konsekvenserna av en tänkt åtgärd. Det är emellertid ur trovärdighetssynpunkt

tveksamt att utforma regeln som ett absolut krav på en MKB i sådana fall där

verksamheten kanske överhuvud taget inte står under tillsyn. Däremot när det

gäller planärenden enligt PBL, vilka situationer utredningen främst åsyftar,

borde det anges ett direkt krav, antingen i PBL eller i miljöbalken.

13.29 Länsstyrelsen i Hallands län: Om kraven på en "obligatorisk" MKB skall

kunna upprätthållas både beträffande ansökan och anmälan enligt balken, kommer

det att komplicera ärendehandläggningen avsevärt - särskilt om länsstyrelsens

nedanstående synpunkter om "offentlighet" beträffande MKB vinner gehör. Kravet

på MKB bör mot bakgrund av det nu anförda begränsas enbart till

tillståndsärenden med en diskretionär rätt för länsstyrelsen att kräva MKB även

i anmälningsärende där så anses påkallat. Alternativt kan MKB uteslutas vid

tillståndsärende av mindre vikt eller omfattning. Länsstyrelsen finner i övrigt

kommitténs förslag mycket bra. Likväl kvarstår en del brister vad gäller

allmänhetens påverkan och insyn i MKB-arbetet. För att detta skall tillgodoses i

enlighet med det ursprungliga syftet med en MKB måste någon form av

offentliggörande eller samråd ske. Jämförelser kan göras med motsvarande som

idag sker enligt 12 a § i ML med informationsskyldighet för den som söker

tillstånd till en åtgärd, eller t.ex. förfarandet enligt PBL för detaljplaner

m.m. Enligt länsstyrelsens mening bör därför 9 kap. kompletteras med sådana

bestämmelser om utställning, kungörelse eller samråd beträffande MKB:n. Detta

medför också att MKB:n kan bli föremål för eget beslut. Vidare kan då övervägas

huruvida sådana godkännandebeslut skall kunna överklagas eller ej.

13.30 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Kravet på MKB tillhör

paraplybestämmelserna i balken. Där anges syftet med MKB och när en MKB skall

upprättas men inte dess omfattning och vad den mer i detalj skall innehålla. Det

skall avgöras från fall till fall. Detta lägger större ansvar och tyngd på

själva processen, dvs. att prövningen eller planeringen går till så att råd och

synpunkter angående MKB kan komma in tidigt och från en bred krets.

Länsstyrelsen instämmer i denna inriktning men vill betona att det kommer att

behövas garantier i följdlagstiftningen för tidiga samråd, öppenhet för

allmänheten, befogenheter för prövningsmyndigheten och stödjande centrala råd,

om MKB skall bli det hjälpmedel som var tänkt. Det uttryckliga kravet på

redovisning av nollalternativ och andra alternativ tillstyrks av länsstyrelsen.

- - - Beslut av genomgripande betydelse för miljön fattas ofta utanför

miljöbalkens prövningssystem, t.ex. beslut om beskattning och avdragsrätt. Någon

form av miljökonsekvensbedömning bör göras vid beslut inom andra politikområden.

- - - Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer och miljökonsekvensbeskrivningar

skall enligt 2 kap. 1 § tillämpas bland annat för skötsel av skogs- och

jordbruksmark. Dagens fiskemetoder kan ha en liknande påverkan på miljön och det

finns goda skäl för att låta bestämmelserna i 8 och 9 kap. i miljöbalken vara

tillämpliga även på fiske och fiskevård.

13.31 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Av 9 kap. 6 § bör framgå att länsstyrelsen

utöver sin roll som kunskapsförsörjare även har ett ansvar för uppföljning av

miljövårdsarbetet och miljösituationen.

13.32 Länsstyrelsen i Örebro län: Att alla ansökningar och anmälningar skall

åtföljas av en miljökonsekvensbeskrivning (MKB) innebär att man ställer samma

formella krav på en beskrivning som kan variera i omfång. - - - Det finns en

uppenbar risk för att MKB-begreppet kan urvattnas av detta. Det finns därför

goda skäl att precisera innehållet i en MKB och införa begrepp som förenklad

MKB och fullständig MKB. Det bör vara den prövande myndigheten som avgör vilken

nivå av MKB som skall krävas. Detta innebär att tidigt samråd måste ske med den

prövande myndigheten. - - - Det är värdefullt att man i lagtexten understryker

att miljökonsekvenserna skall utredas under planeringsprocessen och inte som

ibland hittills har skett efter det att ett projekt har fastställts och

antagits. I ett sådant fall utgör MKB inget underlag för bedömningen om det

bästa alternativet valts, utan bara en uppräkning av påverkan från det aktuella

och antagna alternativet. Ett särskilt problem utgör MKB när det gäller påverkan

av människors hälsa.

13.33 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Genomarbetade miljökonse-

kvensbeskrivningar och krav på att redovisa alternativ till huvudförslaget

inklusive ett nollalternativ är bra. Länsstyrelsernas roll som samordnare och

förmedlare av underlagsmaterial är betydelsefull. För att länsstyrelserna på ett

bra sätt skall kunna fullgöra den rollen krävs att lässtyrelsen får ett i balken

lagstadgat ansvar för samordning av miljöfrågorna i länet.

13.34 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen tillstyrker att krav på

konsekvensbeskrivning för alternativ och 0-alternativ skrivs in i balken. Krav

bör även ställas på sökanden att denne har övervägt även de alternativa

lösningarna innan ansökan eller motsvarande inlämnas till myndigheten.

Miljöskyddslagens regler om samråd i tidiga skeden med tillsynsmyndigheterna och

allmänheten bör föras in i balken och tillämpas generellt. Dessa krav, som

delvis motsvarar kommunernas samrådsskyldighet vid planläggning enligt PBL, bör

lämpligen knytas till regelsystemet om MKB.

13.35 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Den ökade ansvarsspridningen i

miljövården ger till konsekvens att vissa uppgifter successivt flyttas från

myndigheterna till företagen. Det gäller bl.a. för vissa utredningar och i

kontrollhänseende. Man kan här, utan att anföra invändningar, peka på att bl.a.

de höjda/breddade MKB-kraven medför ökade utredningskostnader på sökandesidan.

Vi utgår även på denna punkt av praktiska skäl från, att behovet närmare får

värderas i lika fall av den prövande myndigheten.

13.36 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Kunskapsförmedling och opinionsbildning är

mycket viktiga för ett bra miljöarbete och som underlag för

miljökonsekvensbeskrivningar. - - - Det är önskvärt att man exemplifierar vilken

typ av arbetsföretag det kan gälla.

13.37 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Länsstyrelsen är i stort positiv till

den föreslagna utvidgningen av skyldigheten att upprätta miljökonse-

kvensbeskrivningar. Ändå finns det anledning att i detta sammanhang varna för

risken att det kan uppstå en omfattande "MKB-byråkrati". - - - Regeringen bör

således ge myndigheter och andra berörda tillräckligt tydliga anvisningar i

detta avseende, så att man vågar förenkla miljökonsekvensbeskrivningarna när så

är motiverat.

13.38 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Det är av största vikt att tillstånds-

och anmälningspliktiga arbetsföretag förses med MKB, miljökonsekvensbeskrivning.

Detta krav bör, helt i enlighet med kommitténs förslag, även gälla sådana

arbetsföretag inom jord- och skogsbruk som regleras genom miljöbalken. - - - Vad

som framgår av specialmotiveringen till 3 kap. 2 § bör därför närmast gälla

arbetsföretag som inte regleras i miljöbalken. Kravet på MKB för 0-alternativ

och andra alternativ är en styrka i förslaget. Här bör krav också ställas på att

sökanden har övervägt även de alternativa lösningarna innan ansökan eller

motsvarande inlämnas till myndigheten. - - - Miljöskyddslagens regler om samråd

i tidiga skeden med berörda myndigheter och allmämheten, bör föras in i balken

och tillämpas generellt. Dessa krav, som delvis motsvarar kommunernas

samrådsskyldighet vid planläggning enligt PBL, bör lämpligen knytas till

regelsystemet om MKB.

13.39 Huddinge kommun: MKB bör alltid göras så tidigt som möjligt i ett

planeringsskede. Den är ett nödvändigt och självklart beslutsunderlag för all

planering. - - - Detaljeringsgraden kommer att variera från en mycket enkel

beskrivning till en mycket detaljerad och analyserande. Att alltid begära MKB

för alla tillstånd eller anmälningspliktiga verksamheter enligt balken verkar

dock något överdrivet. - - - Beskrivningar av konsekvenserna på miljön vid

planläggning bör även följas av en beskrivning av de kommunalekonomiska

konsekvenserna av planen. Även här bör redovisning av nollalternativ ske. Det är

angeläget att metoder som är enkla att tillämpa även kan utvecklas på detta

område.

13.40 Österåkers kommun: Utredningen föreslår att miljökonsekvensbeskrivningar

skall vara obligatoriska vid prövningar och anmälningar enligt miljöbalken.

Omfattningen av dessa beskrivningar måste naturligtvis anpassas till

verksamhetens påverkan på miljön och människors hälsa och vi förutsätter att

närmare föreskrifter kommer att ges ut med vägledning om beskrivningarnas

utformning och omfattning.

13.41 Uppsala kommun: Enligt kommunen är det viktigt att lagtexten preciseras

vad gäller miljökonsekvensbeskrivningar. Vidare är det enligt kommunen viktigt

att hålla i minnet att en miljökonsekvensbeskrivning inte alltid kan ge svar på

alla frågor. - - - Kommunen anser dessutom att lagtexten måste innehålla mer

preciserade kriterier för när en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas. I

annat fall blir detta obligatoriskt även i anmälningsärenden av enklare

karaktär. Detta kan enligt kommunen inte anses vara motiverat.

13.42 Eskilstuna kommun: Reglerna om miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) bör

byggas ut och förtydligas. Det bör bland annat framgå av lagtexten vilka krav

som kan ställas på både dokument och process. (Kravet i MB på alternativ skall

ges en vid tolkning och innefatta redovisning av hur verksamhetens, projektets,

eller planens ändamål kan uppnås på annat sätt.) - - - Behovet av MKB, liksom

omfattningen av densamma, bör särskilt utredas. Lokal miljömyndighet bör i

första hand slutligt avgöra omfattning och innehåll i MKB. - - - Behovet av

integrering av fler miljöanknutna lagstiftningar i miljöbalken blir särskilt

tydligt när det gäller diskussionen om MKB-regler. Krav på miljökonse-

kvensbeskrivningar i all planering.

13.43 Katrineholms kommun: Enligt kommitténs förslag utvidgas kravet på

miljökonsekvensbeskrivningar till att gälla alla tillstånds- och

anmälningsärenden som görs enligt balken. Mot bakgrund av vad som senare

framförs i balkens motiveringar, bl.a. 12 kap. 2 §, utgår vi från att

Tryckfelsnisse varit framme. Vi tolkar det som om 1 §, första stycket, enbart

avser miljöfarlig verksamhet. Detta eller motsatsen bör klargöras. - - - Något

som inte närmare berörts i kommitténs förslag är vilka former som bör finnas för

att underlätta allmänhetens och olika organisationers möjligheter att ta del av

och påverka beslutsprocesser. - - - För att miljöhänsynen skall hörsammas måste

MKBn komma in mycket tidigare i processen. - - - Nya stora satsningar som bygger

på traditionell vägbunden transport bör för övrigt inte komma till stånd utan

att alternativa lösningar i första hand getts chansen att reellt prövas. Det

förutsätter en MKB där den ekonomiska kalkylen tar hänsyn till de verkliga

kostnaderna för långsiktig miljöpåverkan i de olika altenativen. Svårigheten att

sätta pris på miljön kan överbryggas om naturekonomiska räkenskaper som bygger

på miljöindex och nyckeltal får en allmän acceptans. - - - Vi saknar den här

typen av miljömässiga avvägningsregler under kapitlet om MKB.

13.44 Norrköpings kommun: Kommunen konstaterar att skrivningen i 9 kap. § 1, att

MKB skall genomföras om betydande miljöpåverkan kan befaras, måste innebära att

de flesta planer och liknande enligt PBL skall innehålla en MKB. Även många

andra beslut om förändringar, som i dag inte föregås av en systematisk analys av

miljökonsekvenserna måste i framtiden miljökonsekvensbeskrivas. - - - Regeringen

bör utnyttja möjligheterna i 9 kap. § 2, att föreskriva om ytterligare områden

där MKB krävs, för att införa en storskalig planering av jord- och skogsbruket

över fastighets-, kommun- och länsgränser. En sådan fortlöpande

landskapsekologisk planering är en förutsättning för bevarandet av den

biologiska mångfalden på sikt. - - - Det är viktigt att krav på MKB införs med

stöd av 9 kap. § 2 vid regeringens och riksdagens hantering av den storskaliga

planeringen av livsmiljön. - - - De regler som i miljöbalken förs in för hur

miljökonsekvensbeskrivningar skall utformas och utföras är enligt kommunens syn

inte tillräckliga. Tydliga regler för utformningen av MKB måste tas fram. Dessa

bör innehålla krav på att alternativa lösningar/lokaliseringar alltid skall

redovisas (inklusive nollalternativ), liksom hur processen skall gå till vad

gäller samråd, remisser, kompletteringar och godkännande. Åtminstone de mer

allmänna, övergripande och grundläggande kraven bör framgå av miljöbalken.

13.45 Mjölby kommun: Mjölby kommun delar uppfattningen om vikten av att i större

utsträckning utveckla och använda en miljöanpassad beslutsteknik. En sådan

teknik innebär att beslut om åtgärder, som var för sig eller som sammantagna med

andra åtgärder har stor betydelse för miljön, hälsan och hushållningen med

naturresurser, skall grundas på en analys av beslutens miljökonsekvenser.

Således tillstyrks förslaget att i miljöbalken införa bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar. Detta motiveras bl.a. också av att

naturresurslagen införlivas. Utredningen förespråkar en utvidgning av kravet på

konsekvensbeskrivningar. Utredningen föreslår därvid att sådana beskrivningar

bör upprättas i alla tillstånds- och anmälningsärenden enligt balken och även i

andra fall vid tillämpning av balken. Mjölby kommun anser att dessa krav är

alltför omfattande. Kravet på miljökonsekvensbeskrivningar bör kunna prövas i de

enskilda fallen med ledning av noggranna tillämpningsföreskrifter. Upprättandet

av konsekvensbeskrivningar får ej försena beslutsprocessen mer än vad som är

samhällsekonomiskt motiverat. Det är tillika en resursfråga att utarbeta mer

eller mindre omfattande miljökonsekvensbeskrivningar. Däremot delar kommunen

uppfattningen om vikten av miljökonsekvensbeskrivningar som en del av

beslutsunderlagen. Om beslut fattas av prövningsmyndigheten att

miljökonsekvensbeskrivning skall ges in, bör även s.k. nollalternativ redovisas

i förekommande fall. Miljökonsekvensbeskrivningar bör upprättas endast i ärenden

av större vikt eller annars om särskilda skäl föreligger. Kommunerna bör därvid

vara remissorgan.

13.46 Växjö kommun: MKB föreslås bli ett obligatorium för alla tillståndsärenden

i miljöbalken. Det finns dock skäl att ifrågasätta om MKB fyller sin funktion i

alla situationer i förhållande till den ökade administration som lätt blir

följden. För små enkla anmälningar bör knappast krävas fullständigt MKB.

Eftersom målet med MKB är att förse den prövande myndigheten med ett bättre

beslutsunderlag bör myndigheten själv avgöra behovet av MKB för mindre ärenden.

13.47 Kalmar kommun: Förslaget att införa krav på MKB för alla tillstånd och

anmälningar och även som en generell följd av föreskrifter är tveksamt. Risken

är stor för att betydelsen av MKB urholkas. Det bör vara upp till respektive

myndighet att i det enskilda fallet avgöra om en MKB behövs eller inte. Ett

annat alternativ kan vara att i separata föreskrifter reglera de fall när MKB

skall upprättas.

13.48 Gotlands kommun: En grundläggande tanke i miljöbalken är att

miljökonsekvensbeskrivningar skall ingå i beslutsunderlag i avgöranden som

påverkar människor och miljö. Detta synsätt är enligt vår uppfattning riktigt,

dock bör endast syftet med miljökonsekvensbeskrivningen anges i miljöbalken,

omfattningen bör inte närmare regleras. Enligt kommittén är det, för att syftet

med en konsekvensbeskrivning skall uppnås, nödvändigt att alternativ redovisas.

Också detta är enligt vår mening rimligt, dock bör ytterligare preciseringar

inte göras. - - - Miljöbalkens förslag, om att miljökonsekvensbeskrivningar

skall tillämpas även i fråga om verksamheter som omfattas av bestämmelserna i

lagen om skötsel av jordbruksmark och skogsvårdslagen samt utfärdande av

föreskrifter med stöd av dessa lagar, tillstyrks.

13.49 Karlskrona kommun: I betänkandet föreslås att miljökonsekvensbeskrivningar

skall ingå i en ansökan om tillstånd eller i en anmälan enligt balken. - - -

Karlskrona kommun menar att detta till en del kan leda til onödig byråkrati. I

miljöbalken ingår nuvarande hälsoskyddslag. - - - Att obligatoriskt kräva

miljökonsekvensbeskrivningar torde i allmänhet inte vara meningsfullt. I stället

bör aktuell myndighet ha befogenhet att avgöra om miljökonsekvensbeskrivning

krävs i det enskilda ärendet. - - - Regeringen eller ett centralt verk bör kunna

meddela generella föreskrifter om obligatoriska miljökonsekvensbeskrivningar för

sådana verksamheter och branscher där detta behövs.

13.50 Landskrona kommun: Miljöskyddskommittén föreslår vissa regler för MKB.

Sverige har anslutit sig till Esbokonventionen om MKB. Det finns inget skäl att

inte införa de regler som finns i Esbokonventionen i miljöbalken. Miljöbalkens

bestämmelser är oklara och otydliga som nuvarande bestämmelser är. Erfarenheten

av MKB i Sverige hittills är inte uppmuntrande. Det beror troligen till stor del

på oklara bestämmelser. - - - Opartiskheten i utförandet av en MKB är en viktig

del i MKB-processen. - - - Kommunen delar uppfattningarna i avsnittet 13.2 att

miljökonsekvensbeskrivningen skall vara en del av beslutsunderlaget och att den

heller inte skall föregripa beslutsfattarnas avvägning genom att förorda ett

visst alternativ. Kommunen stödjer tanken att omfattningen inte skall göras

vidlyftigare än vad som är motiverat i det enskilda fallet och att kravet på

fullständighet i beskrivningen inte får drivas in absurdum. Det är viktigt att

finna rutiner för en rimlig avvägning mellan fullständighet, relevans och

betydenhet, framhålls i betänkandet, något som också gäller avgränsningen av

vilka och hur många olika alternativa lösningar som skall studeras. Reglerna för

utarbetande av miljökonsekvensbeskrivningar samt deras innehåll bör inte vara

alltför detaljerade. - - - Beskrivningen måste också vara så överskådlig och

begriplig att även allmänheten skall kunna ta del av den.

13.51 Halmstads kommun: Det förefaller vara onödigt att alla ärenden skall

innehålla miljökonsekvensbeskrivning. Det kan ju vara anmälan av sådan art att

miljökonsekvensbeskrivning är uppenbart onödig. Man bör utforma parargrafen så,

att om prövningsmyndigheten inte medger annat så skall ansökan eller anmälan

innehålla miljökonsekvensbeskrivning.

13.52 Göteborgs kommun: I balken förslås att en miljökonsekvensbeskrivning (MKB)

skall ingå i alla ansökningar om tillstånd m.m. Vi är tveksamma till detta

generella krav, då många ärenden är av bagatellartat slag och med en mycket

ringa och lokal påverkan på omgivningen. Med ett generellt krav på MKB i sådana

ärenden finns en risk för att respekten för MKB urholkas. Lagtexten kunde

utformas i likhet med det i plan- och bygglagen nyss införda, men ej

ikraftträdda, kravet på MKB i detaljplaner med betydande miljöpåverkan. - - -

Det är viktigt att miljökonsekvensbeskrivningarna inte blir alltför tekniskt

formaliserade utan anpassas och utformas efter vikten av de beslut som avses att

fattas. Besluts- eller tillståndsmyndighet bör få möjlighet att bestämma om

vilket beslutsunderlag som krävs i varje enskilt fall.

13.53 Örebro kommun: 9 kap. 4 § gäller om befintliga verksamheter omfattas av

MKB-kravet och hur en sådan MKB skall se ut i jämförelse med t ex MKB för en ny

verksamhet. Kommunen vill dock gärna att ett MKB-krav skall finnas för alla

detalj- och översiktsplaner.

13.54 Västerås kommun: 9 kap. 2 §. Med hänsyn till balkens mål om en långsiktigt

hållbar utveckling är det särskilt viktigt att kraven på MKB beträffande jord-

och skogsbruk inte gäller dessa näringars påverkan på miljön utan också det

omvända. - - - Sjunkande biologisk produktionsförmåga leder på sikt till minskad

hållbarhet för samhället. - - - 9:4: Det är bra att det i balken regleras att

miljökonsekvensbeskrivningarna även skall omfatta alternativa förslag och

nollalternativ. - - - 9 kap. 6 § Kommunernas behov av planeringsunderlag från

regional och central nivå bör främst omfatta basdata om natursystemen. Data som

kan integreras med andra data och användas som underlag för olika problem och

planeringsändamål.

13.55 Borlänge kommun: När det gäller anmälningsärenden bör

miljökonsekvensbeskrivningen göras betydligt allmännare och enklare än övriga

ärenden, eftersom anmälningsföretagen ofta är småföretag, vars miljöstörningar

oftast är av mindre karaktär. I förslaget bör det dock klart framgå att

miljökonsekvensbeskrivningar alltid skall ingå i regeringens

tillåtlighetsprövningar och större trafiksatsningar i riksdagen.

13.56 Gävle kommun: Miljökonsekvensbeskrivningar är i många fall välmotiverade,

men det är uppenbart att man kommer att tolka uttrycket "betydande påverkan på

människors hälsa eller miljö eller äventyra en långsiktigt god hushållning med

naturresurser" i 9 kap. 1 § på olika sätt. En miljökonsekvensbeskrivning kan,

särskilt om den skall omfatta alternativ, bli mycket omfattande och kostsam.

Mycket hårda krav kan förhindra eller fördröja även mycket små ärenden. Det är

därför angeläget att tydliggöra när det behövs en miljökonsekvensbeskrivning och

när man kan avstå. - - - För övrigt har en kommitté tillsatts för att göra en

översyn av plan- och bygglagen, bl.a. vad avser miljökonsekvensbeskrivningar.

Kommittén skall enligt sina direktiv lämna förslag i november 1993. Beslut som

berör plan- och bygglagen bör lämpligen avvakta den kommitténs förslag och

remissbehandlingen.

13.57 Sundsvalls kommun: Av själva lagtexten bör framgå vilka krav man kan

ställa på MKB som dokument och procedur.

13.58 Örnsköldsviks kommun: 9 kap. 1 §. Förslaget innebär en alltför vid

tolkning av behovet av MKB. Att kräva MKB vid anmälan av ett BDT-avlopp kan inte

vara nödvändigt och kan leda till att respekten för MKB-begreppet minskar.

Eftersom målet med MKB är att förse den prövande myndigheten med ett bättre

beslutsunderlag bör myndigheten ges befogenhet att själv avgöra behovet av MKB i

mindre ärenden.

13.59 Östersunds kommun: Det är viktigt att kraven om miljökonse-

kvensbeskrivningar (MKB) ställs i relation till den miljöpåverkan en

ansökan/anmälan kan förväntas medföra. Det finns skäl att ifrågasätta om MKB i

alla lägen erfordras som beslutsunderlag, för att kunna göra en samlad bedömning

av inverkan på människors hälsa, miljön och hushållningen med naturresurser. Små

och enkla verksamheter hanteras ofta som rutinärenden av den prövande

myndigheten. Det är också mycket osäkert om den sökande i ett sådant fall kan

förväntas göra en meningsfull MKB. Prövande myndighet bör ges befogenhet att

själv avgöra behovet av MKB i mindre ärenden.

13.60 Umeå kommun: Som följd av balkens karaktär av ramlag är reglerna om

miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) otydliga. En sak som inte behandlas i balken

är kvalitén på MKB. Det finns en uppenbar risk att utredningkraven blir i det

närmaste oändliga. MKB-verksamheten måste begränsas till verkligt betydelsefulla

frågor.

13.61 Piteå kommun: Enligt miljöbalken skall en MKB ingå i en ansökan eller en

anmälan som görs med stöd av balken eller föreskrift meddelad med stöd av

densamma. Det kan dock ifrågasättas om MKB fyller en funktion i alla situationer

i förhållande till den kunskap den ger och den ökade administation den medför.

Tillstånds- eller tillsynsmyndigheten bör därför ges befogenhet att i mindre

ärenden avgöra om MKB skall ingå.

13.62 Svenska Kommunförbundet: Förbundet avråder bestämt från att ett generellt

krav på miljökonsekvensbeskrivningar införs. Då skulle MKB behöva upprättas

också i ärenden med ringa och mycket lokal påverkan på omgivningen. Med ett

generellt MKB-krav finns en påtaglig risk för att respekten för MKB snabbt

urholkas. Kravet på MKB bör vara knutet till bedömningen att en betydande

miljöpåverkan kan uppstå i det aktuella ärendet. - - - Förbundet vidhåller också

uppfattningen att miljökonsekvensbeskrivningarna inte skall behöva utförs

alltför formaliserat. De bör kunna anpassas och utformas med hänsyn till

ärendets art och omfattning. Besluts- och tillståndsmyndigheterna bör därför ha

möjlighet att bestämma vilket beslutsunderlag som krävs i varje enskilt ärende.

13.63 Svenska naturskyddsföreningen: Det är angeläget att arbetet med att

utveckla MKB till ett kraftfullt instrument för miljöskyddet fortsätter. Enligt

föreningens uppfattning fordras ytterligare preciseringar i lagen. - - -

Förfarandet inför en miljökonsekvensutredning bör lagregleras.

Miljökonsekvensutredarens integritet blir i vissa situationer en kritisk fråga.

Särskilt i vägärenden, där den tillståndsgivande myndigheten samtidigt kan vara

planerare och projektör, måste integriteten säkerställas om

miljökonsekvensutredningen skall vara trovärdig. - - - Föreningen anser att

miljökonsekvensbeskrivningar skall innefatta inte bara de alternativ det finns

för själva utförandet och driften, utan även vad en helt annan driftsform eller

ett annat förfaringssätt skulle innebära för miljön.

13.64 Sveriges advokatsamfund: I kapitlet föreslås regler om miljökon-

sekvensutredningar i stort sett i överensstämmelse med gällande regler. 1 § har

enligt samfundets uppfattning fått en alltför strikt avfattning. Det finns och

kommer att finnas ärenden där en MKB framstår som helt onödig. Det bör finnas

möjlighet för en sökande att inge en ansökan utan MKB och låta domstolen avgöra

om en MKB behövs och i så fall omfattningen av denna.

13.65 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: Det bör

tydligare markeras att miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) kan vara mycket enkla

när fråga är om okomplicerade verksamheter med begränsade störningar. Krav på

alltför omfattande - och därmed kostsamma - konsekvensutredningar kan i

praktiken fungera som effektiva hinder mot att tillstånd till projekt överhuvud

söks.

13.66 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Vi vill ifrågasätta om kommittén inte

utsträckt kravet på konsekvensbeskrivningar för långt. Förslaget innebär att

konsekvensbeskrivningar krävs i stort som smått. Visserligen uttalar kommittén

att miljökonsekvensbeskrivningar enligt 9 kap. 1 § 2 st. miljöbalken som regel

inte blir aktuella vid enskilda jord- eller skogsbruksföretag, utan tanken är

att obligatoriet skall gälla enbart vid enstaka större sådana företag. Lagtexten

innehåller emellertid inte någon sådan begränsning. LRF ställer sig

överhuvudtaget avvisande till tanken i 9 kap. 1 § andra stycket miljöbalken att

konsekvensbeskrivningar skall vara obligatoriska i de i lagrummet angivna fallen

även om den verksamhet, hantering eller åtgärd som är i fråga inte förutsätter

tillstånd eller ens anmälan. Ett krav på miljökonsekvensbeskrivning för åtgärder

till vilka inte är kopplat vare sig en tillståndsprövning eller ett

anmälningsförfarande är ägnat att leda till stor osäkerhet för den enskilde om

vad som gäller i det enskilda fallet. Det är oacceptabelt inte minst med hänsyn

till att en konsekvensbeskrivning är förenad med kostnader som den som skall

vidta åtgärden har att stå för. Dessutom torde erfordras tillskapande av en

särskild byråkrati, med belastning på den redan hårt ansträngda statskassan, för

att kontrollera efterlevnaden av den ifrågavarande regeln. - - - Beträffande

bemyndigandefallen enligt 9 kap. 2 § miljöbalken uttalar kommittén, för de

areella näringarnas vidkommande, att vad som kan föranleda krav på

miljökonsekvensbeskrivningar inom jord- eller skogsbruket främst torde vara

införandet av nya brukningsmetoder eller nya växt- eller trädslag. Enligt LRFs

mening måste någon form av styrsel till för att inte föreskrifter från

regeringen eller denna underordnad myndighet skall bli för betungande för de

areella näringarnas utövare. Inte minst det ovan påtalade kostnadsansvaret för

konsekvensbeskrivningar motiverar detta. LRF förordar därför att i 9 kap. 2 §

miljöbalken tas in någon form av kvalifikationsbestämning. Den i 9 kap. 1 § 2

st. miljöbalken intagna lokutionen "betydande påverkan på människors hälsa eller

miljön eller äventyra en långsiktig god hushållning med naturresurser" skulle

härvid kunna tjäna som förebild.

13.67 Svensk Kraftverksföreningen: Den skyldighet för länsstyrelsen att lämna ut

planeringsunderlag åt kommuner och myndigheter vilken föreslagits i 9 kap. 6 §

bör utvidgas till att gälla även gentemot företag, kommuner och andra som kan

behöva underlaget för exempelvis upprättande av ansökningshandlingar.

13.68 Värmeverksföreningen: I 9 kap. § 3 finns en bra beskrivning av syftet med

MKB. Det är viktigt att miljökonsekvensbeskrivningens omfattning anpassas till

objektets storlek, vilket också nämns i motiveringen. - - - Länsstyrelsen har

skyldighet att lämna ut planeringsunderlag till kommuner och myndigheter. Denna

skyldighet bör utvidgas att gälla även gentemot företag och andra, som kan

behöva dokument för att t.ex. upprätta ansökningshandlingar.

13.69 Plan- och Byggutredningen: Enligt 9 kap. 1 § i betänkandet skall en

miljökonsekvensbeskrivning, MKB, ingå i en ansökan om tillstånd eller i en

anmälan som görs enligt balken eller enligt en föreskrift meddelad med stöd av

balken. Vidare skall, enligt paragrafens andra stycke, MKB upprättas vid

tillämpningen av balken eller en lag som anges i balkens 2 kap. 1 § andra eller

tredje stycket - dvs. bl.a. PBL - om en verksamhet, hantering av en kemisk eller

bioteknisk produkt eller av en vara eller någon annan åtgärd kan befaras medföra

betydande påverkan på människors hälsa eller miljön eller äventyra en

långsiktigt god hushållning med naturresurser. MKB:n skall i sådana fall

upprättas innan verksamheten, hanteringen eller åtgärden kommer till stånd, även

om det inte följer av första stycket. I specialmotiveringen till 9 kap. 1 § (Del

2 s. 69) uttalar utredningen: - - - Enligt vår mening är det lämpligt att i

miljöbalken ställa ett principiellt krav på miljökonsekvensbeskrivningar i fall

av betydande hälso- eller miljöpåverkan. Vi utgår från att bestämmelsen främst

kommer att få betydelse vid den kommunala planeringen, där krav på

miljökonsekvensbeskrivningar bara bör gälla för planer som verkligen har

betydelse för miljön och där det synes mindre lämpligt att kommunernas

skyldigheter i frågan regleras genom regeringsföreskrifter. - - - Enligt lagen

(1992:1769) om ändring i plan- och bygglagen skall MKB upprättas vid

planläggning för vissa angivna typiskt miljöstörande anläggningar, om

detaljplanen medger en användning av mark eller av byggnader eller andra

anläggningar som innebär betydande miljöpåverkan. Denna konstruktion innebär att

det finns en presumtion för att de i bestämmelsen angivna anläggningarna är av

sådan beskaffenhet att MKB skall upprättas. - - - Det är osäkert om bestämningen

i betänkandets lagtext för när MKB skall upprättas i praktiken skiljer sig i

någon högre grad från PBL:s bestämning. Under alla omständigheter kommer det att

uppstå svårigheter att avgöra när betydande påverkan på människors hälsa eller

miljön eller när ett projekt kan äventyra en långsiktigt god hushållning med

naturresurser i den mening som avses i den föreslagna lagtexten. Att projektet

har de angivna effekterna kan komma att hävdas i snart sagt varje besvärsärende.

 Enligt Plan- och byggutredningens direktiv ankommer det uttryckligen på

utredningen att överväga om kravet på MKB skall utvidgas och ges en mer generell

tillämpning i ärenden enligt PBL. Den frågan kommer för Plan- och

byggutredningens del att besvaras i det betänkande som skall läggas senast den

30 november 1993. - - - Jag förutsätter att Plan- och byggutredningens förslag

beaktas i beredningen av förslaget till miljöbalk.

13.70 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Eftersom målet med MKB

är att förse den prövande myndigheten med ett bättre beslutsunderlag bör

myndigheten ges befogenhet att själv avgöra behovet av MKB i mindre ärenden.

13.71 Föreningen Skogsindustrierna: Skogsindustrierna kan acceptera att

miljökonsekvensbeskrivningar införs för skogsbruket så länge de avser nya

brukningsmetoder eller trädslag. Samtidigt har vi svårt att avgöra innebörden av

skrivningen i utredningens specialmotivering som kan tolkas som att även andra

arbetsföretag inom skogsbruket skall innefattas, enligt 9 kap. 1 § första

stycket. Detta stycke har följande lydelse: "En miljökonsekvensbeskrivning skall

ingå i en ansökan om tillstånd eller i en anmälan som görs enligt denna balk

eller enligt en föreskrift meddelad med stöd av balken". - - - Skogsindustrierna

kan inte tro att det är kommitténs mening att tillstånd eller anmälningar, som

avser skogsbruket och som är kopplade till miljöbalken generellt skall beröras

av kravet på miljökonsekvensbeskrivningar, men vill fästa uppmärksamheten på att

skrivningarna kan misstolkas.

13.72 Skogsägarnas Riksförbund: Kommitténs förslag innebär att kravet på

miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) utsträcks väsentligt. MKB skulle kunna krävas

också vid små ingrepp i miljön, vilket avviker från det internationella

synsättet. Vi anser att MKB bör vara ett beslutsinstrument enbart när det

handlar om betydande ingrepp i miljön. Därför bör MKB inte komma i fråga vid

enskilda arbetsföretag i skogsbruket. Balkens förslag innebär emellertid att

jord- och skogsbrukarna kommer att avtvingas miljökonsekvensbeskrivningar vid

ett stort antal enskilda arbetsföretag enligt grundregeln att MKB skall krävas

vid tillstånds- och anmälningspliktiga arbetsföretag i balken. Men kommittén går

ännu längre och öppnar möjligheter för MKB även vid arbetsföretag som inte

regleras i balken. Så när miljöskyddskommittén gör bedömningen att MKB inte kan

bli aktuellt vid enskilda jord- och skogsbruksföretag motsägs alltså detta av

motivtexten i övrigt. - - - Skogsbruksföretagen kommer inte att kunna bära de

merkostnader som MKB innebär och konsekvensbeskrivningen skulle förflackas som

miljöpolitiskt styrmedel som en följd av överdriven användning. Riksförbundet

avvisar bestämt de föreliggande förslagen om MKB vid enskilda arbetsföretag i

lantbruket.

13.73 Sveriges Jordägareförbund: Kommittén föreslår att miljökonse-

kvensbeskrivningar skall krävas i mycket större omfattning än hittills. - - -

Sveriges Jordägareförbund avstyrker kommitténs förslag. Kravet på

miljökonsekvensbeskrivning måste begränsas till dels sådana fall där

miljöriskerna är extremt stora, dels där stora svårigheter föreligger att kräva

ersättning och ansvar för eventuella skador och åtgärder för att reparera

skadorna. I det senare fallet är det ofta fråga om verksamheter som staten och

kommuner och andra offentliga organ och myndigheter själva beslutar om för att

tillgodose allmänna intressen. Då kan det vara lämpligt med tvingande regler om

miljökonsekvensbeskrivningar för att förbättra beslutsunderlaget. I övrigt

tillgodoses behovet av miljökonsekvensbeskrivningar normalt genom de krav som

redan i gällande lagstiftning ställs på företagarna att förhindra

miljöstörningar och att ersätta och reparera uppkomna skador. - - - Sveriges

Jordägareförbund vill med skärpa framhålla att den föreslagna utvidgningen av

kravet på miljökonsekvensbeskrivningar medför starkt ökade kostnader för både

statliga myndigheter och kommunerna som skall granska och bedöma beskrivningarna

och även för företagarna som skall tillhandahålla beskrivningarna.

Samhällsekonomin tillåter inte detta. - - - Kravet på

miljökonsekvensbeskrivningar är oacceptabelt även ur rättssäkerhetssynpunkt. Det

är uppenbart och förekommer redan nu att kravet på kostnadskrävande

miljökonsekvensbeskrivningar kan missbrukas så att det i praktiken av

kostnadsskäl blir omöjligt för medborgarna att utöva sin grundlagsfästa

äganderätt.

14 Rättskraft och omprövning

14.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: Jag har ingen principiell invändning mot de

föreslagna reglerna om omprövning av villkor som knutits till individuella

tillstånd. Reglerna motsvarar till stor del vad som gäller enligt nuvarande

lagstiftning. - - - 21 kap. 2 § 2 st. synes ge tillståndsmyndigheten en så vid

befogenhet att förändra i ett tillstånd fastlagda villkor för en viss verksamhet

att det är svårt att överblicka konsekvenserna av regeln. Jag ställer mig

tveksam till att tillståndsmyndigheten ges en så opreciserad befogenhet.

14.2 Banverket: Det skall enligt Banverkets åsikt föreligga synnerliga skäl för

att ändra på villkor i en tillståndsprövning. Finns det osäkerheter i

beslutsunderlaget bör villkoren i stället tidsbegränsas. Väljer man ändock att

behålla föreslagen rätt till begäran om omprövning av villkor bör den skrivas om

så att denna även omfattar den som bedriver den miljöfarliga verksamheten.

14.3 Statens naturvårdsverk, SNV: Reglerna för upphävande av tillstånd bör

kompletteras så att även överskridande av tillståndsgränser kan leda till

återkallelse. Ett sådant åsidosättande av tillståndsgränser bör också vara

straffsanktionerat. Det har nämligen visat sig att motsvarande paragraf i

nuvarande lagstiftning, 23 § ML, inte täcker de fall åsidosättande sker av

produktionsgränser i själva tillstånden. Att även Naturvårdsverket bör ha

befogenheten att påkalla omprövning vad gäller verksamheter som har en sådan

karaktär att de finns på A-listan i miljöskyddsförordningens bilaga, är

motiverat med hänsyn till det särskilda ansvar som verket har vad gäller

åtgärder mot miljöolägenheter förknippade med sådana verksamheter.

Naturvårdsverket måste förbli en aktör som får arbeta konkret med åtgärder för

begränsning av utsläpp och annan miljöpåverkan. - - - Förslaget i 21 kap. 7 § om

att ålägga tillsynsmyndigheten att minst en gång vart tionde år pröva frågan om

den bör göra framställan om omprövning tillstyrks av verket. Verket anser att

tillsynsmyndigheten skall kunna begära in underlag från verksamhetutövaren för

denna bedömning. Verket föreslår därför att ett sådant uttalande som nu finns i

specialmotiveringen till 21 kap. 11 §, att myndigheten skall vara hänvisad till

miljörapporterna i detta fall, inte bör göras.

14.4 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden anser det viktigt att

Naturvårdsverket ges en stark ställning i tillsynssystemet och instämmer i det

särskilda yttrandet av experten Kitty Victor. - - - 21 kap. 1 §: Enligt 1 st. 2

skall ett tillstånd kunna upphävas om meddelande föreskrifter eller villkor inte

iakttas. - - - Nämnden föreslår att paragrafen utformas så att även en bristande

efterlevnad av tillståndet i sig bör kunna föranleda att tillståndet återkallas.

21 kap. 2 § 2 st. motsvarar 25 § 2 st. miljöskyddslagen. - - - Den är inte att

anse som en omprövningsregel, eftersom den inte avser ändring av villkoren för

ett tillstånd. - - - Under alla förhållanden bör innehållet och den avsedda

tillämpningen kommenteras i balkens förarbeten. - - - Kommittén föreslår att

tidigare fastställda villkor skall kunna ändras i samband med prövning av en ny

ansökan. - - - Om miljöbalken kommer att medföra en lika långtgående

förprövningsskyldighet för ändringar av en verksamhet, som för närvarande gäller

enligt 3 § 2 st. miljöskyddsförordningen, skulle en sådan omprövningsmöjlighet

leda till en avsevärd urholkning av rättskraften hos ett tillståndsbeslut. Om en

bestämmelse av detta slag införs i balken, bör den därför begränsas till att

avse villkor som direkt berörs av den sökta ändringen i tillståndet. En sådan

bestämmelse skulle även i vissa situationer kunna underlätta hanteringen av en

ansökan om ändring i ett tillstånd. 21 kap. 4 §: Till skillnad från

miljöskyddslagen upptas i 2 kap. 7 § miljöbalken inte utsläpp av avloppsvatten

uttryckligen som en miljöfarlig verksamhet. - - - Detta torde komma att leda

till att ett tillstånd i framtiden skall avse den anläggning från vilken

avloppsvattnet släpps ut och inte själva utsläppet av avloppsvatten. 21 kap. 6

§: Koncessionsnämnden ifrågasätter om inte beslut enligt 10 § bör kunna omprövas

på samma sätt som övriga beslut som anges i paragrafens tredje stycke. - - -

Koncessionsnämnden vill också starkt ifrågasätta om länsstyrelsens roller som

tillstånds- och tillsynsmyndighet och samtidigt initiativtagare till omprövning

är förenliga med rättssäkerhetens krav. 21 kap. 7 § Koncessionsnämnden

ifrågasätter om bestämmelsen behövs. - - - Givetvis skall tillsynsmyndigheterna

bevaka möjligheterna att begära omprövning/ompröva. Denna bevakning skulle

underlättas om tilllståndshavarna ålades att göra en fördjupad miljörapport det

tionde året efter ett tillstånd och att därvid särskilt belysa frågor av

betydelse för en eventuell omprövning av villkor. 21 kap. 12 §:

Koncessionsnämnden anser att bestämmelsen inte bör föras över till en miljöbalk.

Bestämmelsen skulle komma att gälla alla omprövningssituationer och oberoende av

hur gammalt villkoret är. Ett alternativ till den föreslagna bestämmelsen kan

vara att prövningsmyndigheten ges möjlighet att hänskjuta en villkorsändring

till regeringen om myndigheten finner detta påkallat. 21 kap. 14 §: Paragrafen

utgör en egendomlig rättsfigur som bör utgå ur balken. Tillåtlighetsprövningen

måste knytas till ett efterkommande tillståndsbeslut av något slag, och det är

detta som bör ta åt sig rättskraften. 20 kap. 16 §: Egentligen kan man, eftersom

omprövningsmöjligheterna enligt balken är så stora, ifrågasätta om

rättskraftsregeln i denna paragraf behöver omfatta något mera än själva

tillståndet som sådant men däremot inte villkoren rörande försiktighetsmått för

detta. Rörande rättskraftsfrågan vill

Koncessionsnämnden tillägga följande. - - - Det finns varken i gällande

miljöskyddslag eller den föreslagna balken några regler som ger möjlighet för

tillståndsmyndigheten att inskränka eller återkalla tillstånd t.ex. på grund av

att en verksamhet har lagts ned sedan viss tid tillbaka. Koncessionsnämnden

efterlyser sådana regler. Koncessionsnämnden har i några ärenden uttryckt den

uppfattningen att ett tillstånd enligt allmänna rättsgrundsatser har upphört att

gälla när verksamheten sedan en längre tid har legat nere och det inte är

sannolikt att den kommer att återupptas i oförändrad form. - - - Nämnden har

också i en del fall sett behov av att kunna göra mindre ändringar i ett

tillstånd utan att ändra villkoren eller tiden för när omprövning av villkor är

möjlig. Någon sådan möjlighet har inte införts i balken. - - - För att en fråga

skall anses reglerad genom ett tillstånd krävs inte att ett villkor har

meddelats rörande frågan. Prövningen omfattar även kemikalieanvändningen. - - -

Rättskraften hos ett tillståndsbeslut enligt 22 § miljöskyddslagen gäller dock

inte kemikaliefrågor. Ingripanden enligt kemikalielagstiftningen kan därför ske

oaktat att tillstånd lämnats enligt miljöskyddslagen. Med den föreslagna

lydelsen av 20 kap. 16 § kommer rättskraften hos ett tillståndsbeslut att

omfatta alla områden som omfattas av miljöbalken, bl.a. kemikalieanvändningen.

Något senare ingripande i kemikaliefrågor kan därför inte ske med stöd av

balken. Koncessionsnämnden anser att denna verkan av ett tillståndsbeslut är

otillfredsställande just när det gäller kemikaliefrågor. Det skulle bl.a.

medföra ett omfattande merarbete för Koncessionsnämnden och andra prövnings-

myndigheter och inte minst för Kemikalieinspektionen, vars yttrande skulle

behövas i praktiskt taget alla ärenden, om kemikaliefrågorna i tillståndsärenden

skulle ägnas den uppmärksamhet som krävs om de skall omfattas av ett tillstånds

rättskraft. Koncessionsnämnden föreslår därför att ett uttryckligt undantag görs

för ett tillstånds rättskraft när det gäller kemikaliefrågor.

14.5 Kammarrätten i Stockholm: I 21 kap. i balken ges för hela dess område

generella bestämmelser om omprövning av tillstånd och villkor för tillstånd. Det

är från rättssäkerhetssynpunkt angeläget att sådana bestämmelser är klara och

tydliga i sin utformning. Kammarrätten sätter i fråga om det kan anses rimligt

att rättskraften i givna tillstånd skall kunna rivas upp med stöd av så allmänt

formulerade bestämmelser som exempelvis 21 kap. 2 § andra och sjätte-sjunde

punkterna i balken. - - - 21 kap. 7 § Kammarrätten avstyrker att det i lag

ställs upp krav på att ett "icke-beslut" skall motiveras.

14.6 Uppsala universitet: Det rimliga vore att ha två huvudtyper av tillstånd.

Det ena är koncession, som kan ha en mer eller mindre tydlig expropriativ eller

liknande effekt. Det andra benämner vi lov. Det är möjligt att skillnaden inte

går att upprätthålla fullt ut men tanken är att koncessionen skall bli

rättskraftig även gentemot tredje man medan lovet blir rättskraftigt mellan

utövaren och "det allmänna". Detta bildar en bakgrund till frågan om upphävande

av tillstånd. Många EG-direktiv medför att miljöskyddslagens nuvarande regler om

tillstånds rättsverkan inte kan behållas annat än för vissa slags verksamheter.

Betänkandet har inte lagt någon större vikt vid detta.

14.7 Lunds universitet: I grova drag innebär kommitténs förslag härvidlag att

nuvarande regler i huvudsak bibehålls. Vissa förslag rörande regelbunden

uppföljning av givna tillstånd vart tionde år, ändringar i prövningens

omfattning vid kompletterande tillstånd respektive omprövning samt, framförallt,

som en konsekvens av MKN och meddelade generella föreskrifter, innebär dock en

viss utvidgning av dagens möjligheter att ompröva tillstånd. - - -

Forskningsnämnden välkomnar i princip dessa skärpningar. Forskningsnämnden vill

dock redan här markera, att den ställer sig något tveksam till huruvida det är

rimligt med helt olika omprövningsregler för verksamheter som omfattas av de

EG-direktiv som ingår i EES-avtalet jämfört med dem som gäller för övrig

verksamhet. Flertalet direktiv innehåller bestämmelser om att omprövning skall

ske efter 4 år, medan huvudregeln enligt balken är att omprövning skall ske

efter 10 år. Detta synes vid en första anblick kunna ge upphov till problem.

Förslaget att ge respektive tillsynsmyndighet behörighet att påkalla omprövning

är ett välkommet steg. - - - Enligt forskningsnämnden är frågan om behörighet

för enskild att begära omprövning otillräckligt utredd. Redan på principiella

grunder kan ifrågasättas att kommittén stannat för att föreslå vad man kan kalla

för ett monistiskt system för intressebevakning; enbart myndighet ges in-

itiativrätt. Internationella undersökningar och debatter har visat att

pluralistiska system (kombination av enskild och publik talerätt) har klara

fördelar, både ur enskild och allmän synvinkel. - - - En betydligt effektivare

intressebevakning uppnås om den publika initiativrätten kombineras med talerätt

för enskilda. - - - Det finns all anledning att närmare överväga om inte

sakägare bör ges en sådan rätt vid sidan av tillsynsmyndighet, särskilt med

tanke på att sakägare redan enligt gällande ordning i viss utsträckning har

talerätt beträffande miljöfarlig verksamhet som icke tillståndsprövats.

14.8 Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen anser att till-

ståndsmyndigheten måste ges en möjlighet att avvisa en framställan om omprövning

om den finner att den inte är miljömässigt motiverad eller att skälen för

omprövning i övrigt inte är tillräckliga. Ett beslut om avvisning bör inte var

överklagningsbart.

14.9 Länsstyrelsen i Uppsala län: Kommitténs förslag för omprövning och

upphävande av tillstånd tillstyrks i allt väsentligt.

14.10 Länsstyrelsen i Jönköpings län: 21 kapitlet innehåller flera intressanta

nyheter. En sådan är möjlighet till omprövning av villkor (21:2, p. 1) efter

kortare tid än 10 år från det tillståndet vunnit laga kraft, dvs den kortare tid

som följer av Sveriges internationella förpliktelser. En annan nyhet är regeln i

21:7 om återkommande bedömning av förutsättningarna för omprövning av villkor

minst en gång vart tionde år i fråga om miljöfarlig verksamhet. Båda dessa

nyheter kan medföra ökad arbetsbelastning för berörda myndigheter.

14.11 Länsstyrelsen i Malmöhus län: I samband med ändringar eller utvidgningar

av tillståndspliktiga miljöfarliga verksamheter, sker det i praktiken en

omfattande och fortlöpande omprövning av gamla villkor. Emellertid finns det ett

stort antal verksamheter som drivits på samma sätt under lång tid och där det

kan finnas behov av att skärpa eller ändra villkor på olika sätt. Förslaget att

generellt låta tillsynsmyndigheterna ha ansvar för omprövningsfrågorna är därför

positivt. Genom att sprida ansvaret på fler myndigheter, ökar möjligheterna till

ett mer aktivt användande av omprövningsinstitutet. Ett sätt att bryta en

slentrianmässig hantering kan vara att som föreslås i 7 § ställa upp ett krav på

fortlöpande formella beslut även då det inte görs någon ändring i villkoren för

en verksamhet. - - - I förslaget framgår dock inte närmare hur det är tänkt att

beslutet skall hanteras och om det skall följas upp utanför myndigheten. - - -

Inte minst med tanke på att villkoren i ett tillståndsbeslut kan ha fastställts

under olika tidpunkter förefaller förslaget tveksamt. Länsstyrelsen har, med

stöd av allmänna rättsgrundsatser, redan i dag upphävt tillstånd efter ansökan

från tillståndshavaren i de situationer som anges i 10 § i förslaget. Det är

dock bra att förfarandet får en uttrycklig rättslig reglering.

14.12 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen tolkar 21 kap. 6 § som att

myndigheten framgent kommer att sakna möjlighet att begära omprövning av sådan

miljöfarlig verksamhet där kommunen övertagit tillsynen. Länsstyrelsen bör ges

möjlighet att initiera en omprövning bl.a. som ett led i arbetet med att via

åtgärdsplaner för ett område som kan omfatta flera kommuner uppnå fastställda

miljökvalitetsnormer.

14.13 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen anser att även

åsidosättande av förprövningsplikten i allvarliga fall skall medföra förbud.

Detta skulle kunna tolkas in i begreppet föreskrifter i 21 kap. 1 § 2 p. med

stöd av 14 kap. 5 §, men borde i så fall stå uttalat i motiveringarna till

bestämmelserna. Alla tillsynsmyndigheter kan ta upp frågan om omprövning. Det är

en fördel för miljövården. - - - Enligt förslaget skall dessutom

tillsynsmyndigheten aktivt överväga behovet av omprövning vart tionde år. Det

fordrar ett särskilt beslut, men vem det riktar sig till och om andra instanser

kan påverka det bör preciseras, åtminstone i följdlagstiftningen. I 21 kap. 10 §

föreslås att tillståndsmyndigheten på ansökan av tillståndshavaren skall få

upphäva ett tidigare meddelat tillstånd om kravet på tillstånd genom lagändring

upphört att gälla. Länsstyrelsen instämmer i att det är viktigt att denna fråga

tas upp till diskussion och klarläggs. De motiv som kommittén redovisar för

förslaget måste dock allvarligt ifrågasättas. - - - Tillståndsplikten grundar

sig på regler i 3 § miljöskyddsförordningen, som utfärdats med stöd av 10 §

miljöskyddslagen. Reglerna stadgar förbud mot att utan tillstånd utöva olika

slag av miljöfarlig verksamhet. Den som har tillstånd att på vissa villkor utöva

en förbudsbelagd verksamhet drabbas följaktligen inte av förbudet. Om emellertid

förbudet upphävs genom en lagändring upphör grunden för tillståndet. Det behövs

således inte längre för att verksamheten lagligen skall få utövas. Det finns

ingen regel eller allmän rättsprincip som säger att ett tillstånd, trots att

tillståndsplikten upphävts, fortsätter att gälla med rättsverkningar av olika

slag. Det kan alltså inte hävdas att utövaren, trots att förbudet upphävts,

alltjämt skulle vara bunden av tillståndet och dess villkor. Den som bryter mot

ett förbud som inte längre gäller eller mot villkor i ett tillståndsbeslut som

inte längre behövs kan givetvis inte drabbas av några straffsanktioner. Det vore

emellertid rimligt att jämställa sådana äldre tillstånd med tillstånd som

erhålls efter frivillig prövning enligt 6 § miljöskyddsförordningen. Men för att

denna rättsverkan skall tillkomma äldre tillstånd krävs uttryckligt lagstöd. Vad

kommittén anför om verkan av äldre tillstånd bör med hänsyn till vad som sagts

ovan korrigeras under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Det kan ifrågasättas

om det alls föreligger något behov av den föreslagna regeln. Vilken rättsverkan

ett tillstånd har, vare sig det är tillkommet efter obligatorisk eller frivillig

prövning, är under alla förhållanden en fråga av fundamental betydelse som måste

klarläggas. Det har många gånger visat sig svårt att pröva sådana

tillståndspliktiga ändringar som kan vara nödvändiga när ett haveri inträffat.

Kommittén har inte alls berört frågan i betänkandet. Länsstyrelsen anser att det

utförliga förslag som Naturvårdsverket fört fram (se SNV rapport nr. 3440 s. 75

ff.) bör beaktas under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

14.14 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Ett tillstånd borde kunna upphävas på

begäran av tillståndshavaren även när en tillståndspliktig verksamhet upphört

helt eller delvis p.g.a. driftsinskränkning eller nedläggning av viss del.

14.15 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Länsstyrelsen saknar i förslaget till

miljöbalk regler för hur tillstånd för verksamheter som står stilla på grund av

nedläggning, konkurs eller liknande skall hanteras. Hur skall en verksamhet med

tillstånd, vilken inte varit i drift under en viss tidsperiod behandlas vid

nystart? - - - Förslagsvis kan en tidsgräns införas för hur länge en verksamhet

får vara avställd eller ligga helt nere innan ett tillstånd upphör att gälla.

14.16 Länsstyrelsen i Värmlands län: Naturvårdsverket bör få möjlighet att

begära omprövning av villkor i tillståndsbeslut enl balken för större

anläggningar även om verket inte är tillsynsmyndighet.

14.17 Länsstyrelsen i Örebro län: Ytterligare en grund för upphävande av

tillstånd bör skrivas in i 1 §, nämligen 6. när verksamheten upphört. I och med

att det idag är många verksamheter som upphör men få som startar finns det klara

behov av att kunna "städa upp" så att outnyttjade tillstånd saneras bort.

Lämplighetsprövningen i 20 kap. 9 § talar också för detta. Ett nytt sista stycke

bör därför skrivas till nämligen: "Ett tillstånd enligt denna balk förfaller om

den med tillståndet avsedda verksamheten upphör." 21 kap. 6 § innebär, så som

länsstyrelsen tolkar paragrafen, att tillståndsmyndighet som själv inte är

tillsynsmyndighet inte kan ta upp fråga om omprövning. Detta kan vara till

nackdel när tillstånd för en hel bransch skall omprövas. 21 kap. 7 §

"Miljöfarlig verksamhet" bör bytas mot "miljöpåverkan från vissa fasta anlägg-

ningar". - - - 10 § Möjlighet bör finnas att upphäva ett tillstånd på

tillståndshavarens begäran, åtminstone så länge ett tillstånd är knutet till en

viss plats. "Om ett ... upphört att gälla, eller på tillståndshavarens begäran,

får tillståndsmyndigheten på ansökan av tillståndshavaren upphäva tillståndet."

21 kap. 11 § Skyldighet för tillståndshavaren att lämna de uppgifter som behövs

för prövningen bör även gälla ansökan enligt 10 §.

14.18 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen anser att det är viktigt

att förutsättningarna för att sådana regler som 21 kap. 2 § 2 p. skall komma att

tillämpas, liksom vilken eller vilka verksamheter som skall beröras, måste

motiveras utförligt för att undvika att rättssäkerheten äventyras. Förslaget i

21 kap. 7 § kommer förmodligen att bli mycket resurskrävande för myndigheterna.

Länsstyrelsen tillstyrker förslaget i 21 kap. 6 § att framställning av

omprövning får göras av tillsynsmyndighet och att frågan, om tillsynsmyndigheten

också är tillståndsmyndighet kan tas upp utan särskild framställan.

14.19 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: 14 kap. 5 § bör kunna tolkas så att

tillståndspliktiga anläggningar från tiden före 1969 som ännu inte har tillstånd

eller endast dispens framöver blir tvungna att söka tillstånd. En tänkbar

precisering är att låta omprövningsreglerna i balken gälla fullt ut även för

anläggningar med gamla dispensbeslut. En sådan omprövning kommer då att omfatta

hela verksamheten. Samma förfaringssätt bör gälla även för helt oprövade

verksamheter. Länsstyrelsen anser att specialmotiveringen för 14 kap. 5 § bör

omformuleras så att detta klart framgår. Länsstyrelsen anser att

Naturvårdsverket även i framtiden bör ha möjlighet att parallellt med

tillsynsmyndigheten begära omprövning av tillstånd. Denna rätt bör begränsas

till branscher med stor miljöpåverkan och få företag.

14.20 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Kommitténs förslag kräver klargörande av

ett antal frågeställningar som kan uppkomma vid tillämpningen av balken. I vad

mån kan t.ex. andra tillsynsmyndigheter påverka en tillsynsmyndighets beslut

efter att ha övervägt behovet av omprövning? Till vem riktar sig beslutet, hur

tillkännages det och går det att överklaga? - - - Ett efterlängtat förtydligande

utgör 21 kap. 10 §, enligt vilken ett tillstånd kan hävas på begäran när

tillståndsplikten har tagits bort.

14.21 Svenska Kyrkans Centralstyrelse: Centralstyrelsen ställer sig tvekande

till en bred användning av generella bestämmelser och ansluter sig till

Naturvårdsverkets syn att generella bestämmelser enbart passar i "en relativt

enhetlig och stabil bransch eller verksamhetstyper med många små anläggningar".

- - - Vad gäller omprövningar av givna miljötillstånd kan sådana komma i

konflikt med kravet på rättstrygghet. Men som framhållits på flera ställen i

utredningen sker f.n. en snabb förändring av miljöförhållandena i landet liksom

förändringar av värderingen av olika miljöproblem. Möjlighet till omprövning av

givna miljötillstånd är därför ett vitalt samhällsintresse.

14.22 Uppsala kommun: Kommunen ser positivt på förslaget om obligatorisk översyn

av gällande tillstånd vart 10:de år. Även förslaget om rätt för

tillsynsmyndighet att initiera omprövning är en förbättring av gällande rätt. -

- - Befintliga tillstånds rättskraft i förhållande till kommande föreskrifter

och miljökvalitetsnormer bör ytterligare klarläggas.

14.23 Eskilstuna kommun: Miljöförvaltningen anser, vilket också utredningen

föreslår, att rätten för en myndighet att begära omprövning koncentreras till

tillsynsmyndigheten.

14.24 Mjölby kommun: Det förefaller önskvärt att behandla alla typer av

omprövning och återkallande av tillstånd i balken med vidhängande

detaljföreskrifter i administrativa författningar. De grundläggande reglerna för

återkallelse och omprövningar bör vara gemensamma. Enligt Mjölby kommuns

uppfattning bör tillståndshavare, sakägare och tillsynsmyndigheter ha möjlighet

att begära omprövning av beslut eller av villkor förenade med beslutet.

Tillståndshavare bör även ha möjlighet att begära återkallelse eller upphävande

av tidigare meddelade beslut. Däremot avstyrks utredningens förslag till

införande av obligatorisk omprövning av tillstånd eller tillståndsvillkor efter

viss tid. Omprövningsbedömningar bör i stället fortlöpande ske inom ramen för

myndigheternas tillsyns- och uppföljningsansvar. Däremot bör möjligen en

minimitidsgräns för första omprövning införas. - - - Inom miljöområdet bör även

företagsekonomiska intressen vägas in i behovsbedömning om huruvida omprövning

kan anses påkallad, mot bakgrund av ofta omfattande investeringar, som gjorts

vid beslutstillfället. - - - Möjligheterna till omprövning av meddelade beslut

bör regleras strikt, så att rättskraften i ett tillståndsbeslut inte urholkas

alltför mycket och med hänsyn till berättigade höga rättssäkerhetskrav.

Förslaget om att ersätta krav på omprövning med generella föreskrifter för vissa

typer av branschgemensamma anläggningar och verksamheter tillstyrks.

14.25 Nässjö kommun: Nässjö kommun ser särskilt positivt på att möjligheterna

till omprövning av villkor utvidgas (21 kap. 2 §) samt att möjlighet ges till

styrning med avgifter (23 kap. 5 §).

14.26 Kalmar kommun: I utredningen nämns att meddelade tillstånd inte bör

påverkas av de generella föreskrifterna. Implementeringen av åtminstone två

EG-direktiv (76/464 respektive 80/68) kommer dock att medföra att gällande

tillstånd behöver ses över. I de nämnda direktiven krävs omprövning av gällande

tillstånd, inte enbart villkor, vart fjärde år jämfört med tio år som varit och

även föreslås bli fortsatt gräns i Sverige. Detta måste föranleda en

komplettering av den i MB föreslagna bestämmelsen om omprövning av tillstånd (21

kap. 1 §).

14.27 Halmstads kommun: Kommitténs förslag, att en omprövning av meddelade

tillstånd får göras efter tio år men att en sådan prövning inte är nödvändig om

tillståndsmyndigheten kan motivera detta, anser kommunen riktig. - - - Det

förefaller även rätt att en tillståndshavare skall kunna bli befriad från

tillståndskrav för sådan verksamhet som inte längre är tillståndspliktig.

14.28 Skövde kommun: Miljömyndigheter har inte och kommer inte att få

tillräckliga personella resurser för att klara att själva driva fram en

omprövning av villkor. MHN anser att miljöstörande verksamheter bör tvingas till

omprövning efter 10-15 år.

14.29 Borlänge kommun: Det är viktigt att omprövningar baseras på miljömässiga

fakta och ej på generella intervall. - - - Detta skulle bli en resursmässigt

tung post för tillsynsmyndigheterna. Kommunernas roll vad gäller

omprövningsarbetet är vag i förslaget. Detta behöver närmare belysas.

14.30 Gävle kommun: Omprövning av villkor i ett tillstånd fastslås i 21 kap 2 §

som en generell regel med ett tidsintervall på 10 år. Dagens miljöpolitik med

viljeyttringar och ambitioner att nå miljömålen kan bli svåra att genomföra med

så långa tidsintervall. - - - Inom EG har man kortare tidsintervall för

omprövning av villkor. Gävle kommun föreslår att det generella tidsintervallet

förkortas till 4-7 år.

14.31 Örnsköldsviks kommun: Omprövning av villkor bör kunna ske efter kortare

tid än 10 år, förslagsvis 7 år.

14.32 Piteå kommun: Att som en generell regel fastslå omprövning av villkor i

ett tillstånd med ett så långt tidsintervall som 10 år motsvarar inte de

ambitioner som miljöpolitiken i dag har och speglar inte den tekniska

utvecklingen i samhället. - - - Tidsintervallet bör förkortas till 4-7 år och

regleras individuellt i varje tillståndsbeslut. Frågan om omprövning av villkor

enl 21 kap. 8 § för två eller flera tillstånd bör även kunna väckas av

tillsynsmyndigheten/-erna.

14.33 Sveriges advokatsamfund: Samfundet ställer sig tveksamt till behovet av de

regler som intagits i förslagets fjärde kapitel. Det kan enligt samfundets

mening av rättssäkerhetsskäl i vart fall inte komma ifråga att ett

lagakraftvunnet tillstånd, mot tillståndshavarens bestridande skall kunna ändras

innan tiden för omprövning är inne. - - - Samfundet ansluter sig i huvudsak till

de föreslagna omprövningsreglerna såvitt gäller tillstånd meddelade i

överensstämmelse med den föreslagna lagstiftningen. För äldre tillstånd bör de

regler tillämpas som gällde vid tiden för tillståndets meddelande. Är det

oundgängligen nödvändigt att ett gällande tillstånd ändras bör den som drabbas

av ändringen vara oförhindrad att erhålla ersättning av det allmänna för de

inskränkningar eller kostnader som en nyprövning kan medföra i verksamheten

eller för utnyttjandet av miljön.

14.34 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: Rättskraften

i meddelade tillstånd för miljöfarlig verksamhet urholkas dramatiskt om

kommitténs förslag genomförs i alla delar. Särskilt oroande är - som Allert

Alverborg påpekat - den till synes obegränsade möjligheten för regeringen att

med stöd av 4 kap. 2 § meddela föreskrifter som skär igenom meddelade tillstånd.

- - - Det förtjänar att upprepas att osäkerhet om villkoren - bl.a. i

miljöskyddshänseende - för framtida verksamhet är en av de faktorer som utgör

det största hotet mot industriinvesteringar inom landet.

 Vi hemställer därför att möjligheten att genom generella föreskrifter skärpa

villkoren i meddelade tillstånd till miljöfarlig verksamhet, inskränks i

förhållande till kommitténs förslag. Möjligheten att åsidosätta villkor bör

begränsas till situationer när internationella förpliktelser kräver detta eller

riksdagen fattat ett bindande beslut. I övriga fall bör en generell föreskrift

inte ersätta en individuell prövning. - - - 21 kap. 2 § Vid en jämförelse med 24

§ Miljöskyddslagen framkommer att orden "efter vad som är skäligt" har tagits

bort i inledningen av omprövningsbestämmelsen. Ändringen har inte kommenterats.

Organisationerna utgår från att avsikten inte är att i detta avseende åstadkomma

någon förändring i förhållande till dagens bestämmelse. Detta bör dock

framhållas i motivtexten eller ännu hellre framgå av lagtexten. - - - Att en åt-

gärdsplan som grundas på en bindande norm skall kunna utlösa möjlighet till

omprövning kan möjligen accepteras. En icke bindande miljökvalitetsnorm bör

däremot inte få utlösa någon omprövning vare sig direkt eller indirekt via en

åtgärdsplan som upprättats med normen som grund. Vad särskilt gäller

handläggningen av frågor om omprövning av villkor vill föreningen understryka

vikten av ett tvåpartsförfarande. Enligt nu tillämpat system - - - råder inget

tvåpartsförhållande. Det är inte tillfredsställande att den som har rätt att ta

initiativ också skall vara den som skall avgöra om förutsättningar föreligger

för att tillgodose initiativet. - - - Frågan bör bli föremål för förnyade

överväganden.

14.35 Värmeverksföreningen: Miljöbalken förslås bli en ramlag. Det skall därmed

gå fortare att genomföra ändringar i regelsystemet, när nya förhållanden

påkallar det. Ändring av villkor i gällande tillstånd blir också lättare att

genomdriva. Det talas om mycket korta tider, exempelvis fyra år. Detta är enligt

föreningens mening inte rimligt.

14.36 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Det är bra att

miljötillstånd kan omprövas efter framställning från en tillståndsmyndighet. - -

- Omprövning av villkor bör kunan ske efter kortare tid än 10 år, förslagsvis 7

år. - - - 21 kap. 8 § Bör vara: "får tillståndsmyndigheten själv, eller på

anmodan av tillsynsmyndigheten, ta upp frågan om omprövning".

14.37 Föreningen Skogsindustrierna: Enligt 21 kap. 2 § 2 p. kan omprövning av

villkor ske om verksamheten bidrar till att en bindande norm överskrids eller en

åtgärdsplan upprättats. Vi vill understryka vikten av att normerna baseras på

ett stringent, vetenskapligt underlag och ej får vara av alltför lokal karaktär.

Det är vidare viktigt att möjligheterna kvarstår för en miljöfarlig verksamhet

att hantera mindre förändringar inom ramen för givet tillstånd genom anmälan

till länsstyrelsen.

14.38 Kemikontoret: Det bör med skärpa understrykas att det inte kan accepteras

att regeringen får en i stort sett godtycklig rätt att göra ingrepp i gällande

tillstånd, som följer av 4 kap. 2 § 2 st.

14.39 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: Dagens miljöpolitik med

viljeyttringar och ambitioner att nå miljömålen kan bli svåra att genomföra med

så långa tidsintervall som 10 år. Inom EG har man kortare tidsintervall för

omprövning av villkor. - - - MHTF föreslår att det generella tidsintervallet

begränsas till kortare tid och/eller anpassas till gällande EG-regler.

14.40 Jernkontoret: Stålindustrin tillhör de kapitalintensiva branscherna vad

gäller investeringar. Detta innebär att företaget måste kunna bedöma under vilka

förhållanden som produktionen kommer att ske under minst en tioårsperiod.

Bestämmelserna i miljöbalken måste därför utformas så att samma rättssäkerhet

finns som i nuvarande miljöskyddslag. Den individuella tillståndsprövningen

skall i alla lägen vara utgångspunkt för sättande av de enskilda företagens

miljövillkor. Ändringar i dessa måste ske genom omprövning. När detta av något

skäl ej är möjligt måste företagen ges en adekvat omställningstid.

14.41 Miljöcentrum: I nuläget kan offer för miljöfarlig verksamhet ej inför

Koncessionsnämnden eller annan tillståndsgivande myndighet initiera en

omprövning av ett meddelat tillstånd, som vunnit laga kraft. Detta har lett till

stort förfång för de som lidit skada av Koncessionsnämndens beslut. Rätten att

initiera en omprövning tillkommer i nuläget Naturvårdsverket samt

länsstyrelserna i den mån de meddelat ett tillstånd. Hitintills har

Naturvårdsverket endast initierat omprövning av ett 20-tal beslut. Det innebär

att många miljöfarliga verksamheter bedrivs på basis av primitiv reningsteknik

och till priset av för människa och miljöskadliga och onödiga utsläppsnivåer. -

- - Ur rättssäkerhetssynpunkt sett är det direkt stötande, att de som drabbas av

miljöstörningar från en verksamhet, till vilken tillstånd har meddelats, ej har

rätt att initiera en omprövning av gällande villkor. Därför har offer för sådana

beslut inget annat rättsligt vapen till sitt förfogande än skadeståndsvapnet. Vi

föreslår i motsats till utredningen, att också sakägare och andra enskilda, som

drabbas av miljöstörningar, som har sin grund i meddelade utsläppsvillkor, skall

ges rätten att initiera en omprövning inför den tillståndsgivande institutionen.

15 Tillsyn

15.1Allmänt

15.1.1 Riksdagens ombudsmän, JO: En omfattande utvidgning av möjligheterna till

verkställighet genom kronofogdemyndigheternas försorg och till särskild

handräckning föreslås (22 kap. 11 §). Någon analys av behovet att införa dessa

institut på områden där de inte föreligger för närvarande liksom konsekvenserna

härav saknas emellertid. Frågan bör uppmärksammas inom ramen för det fortsatta

arbetet med förslaget.

15.1.2 Försvarets Sjukvårdsstyrelse, SjvS: vill framhålla vikten av att det

redan i lagtexten klargörs att miljönämnderna inte utövar tillsyn inom miljö-

och hälsoskyddsområdet vid verksamheter som utövas av försvarsmakten.

15.1.3 Kustbevakningen: I Kustbevakningens uppgifter ingår att medverka i

polisiär övervakning och därvid utöva polisiära befogenheter inom ett flertal

rättsområden, däribland miljö- och naturvårdslagstiftningen. Bl.a. föreskrifter

om bevarande av den marina miljön och annan naturvård. 17 § i tillsynskapitlet

bör med hänvisning härtill kompletteras med att sådana beslut som avses i

paragrafen skall uppvisas för "en naturvårdsvakt eller en polis eller

kusbevakningstjänsteman". - - - Kustbevakningen beslutar även om

vattenföroreningsavgift. Bägge dessa uppgifter ryms inom kommitténs förslag till

definition på begreppet tillsyn nämligen att "tillse att gällande lagar,

föreskrifter och villkor efterlevs". Betänkandet, liksom författningstextens 22

kapitel, tar dock till synes främst sikte på sådana åtgärder som att meddela

förelägganden och förbud. Samtidigt föreslås i 22 kap. 18 § en särskild regel om

att den som har att utöva tillsyn skall verka för att överträdelser beivras. - -

- Kustbevakningen har tillsynsuppgifter av varierande art. Från myndighetens

synpunkt finns inte f.n. några egentliga oklarheter kring begreppet tillsyn.

Kommitténs förslag bringar å andra sidan inte någon ny klarhet i begreppet.

Möjligen finns det anledning att söka en klarare gränsdragning mellan

ingripanden av rent polisiär natur och sådana som sker av miljövårdsskäl i

administrativ ordning samt mer reparativt inriktade åtgärder. Här kan dock

uppstå nya gränsdragningsproblem genom införandet av ekonomiska sanktionsformer

som varken har ett repressivt eller reparativt syfte men som samtidigt kan ha en

kraftig preventiv verkan till skydd för miljön.

15.1.4 Socialstyrelsen: Enligt Socialstyrelsen är det av största vikt att

tillsynsmyndigheterna enligt balken ges möjlighet att påfordra undersökningar

angående t.ex. brister i inomhusmiljöer. Idag är kommunen enligt

hälsoskyddslagen skyldig att vidta och bekosta de undersökningar som behövs för

att fastställa om sanitär olägenhet föreligger eller inte. För hälsoskyddets del

är det önskvärt at bevisbördan så långt det är möjligt och skäligt läggs på den

som orsakar eller misstänks orsaka hälsorisken.

15.1.5 Folkhälsoinstitutet: Delar utredningens uppfattning att begreppet

tillsynsmyndighet förbehålls de myndigheter som tilldelas rätt att ingripa med

stöd av tillsynsreglerna i miljöbalken i händelse av åsidosättande av

lagreglerna i balken. Med utredningens förslag kan tillsynsmyndigheten ges

adekvat möjlighet att följa upp lagstiftningens efterföljd, vilket är angeläget

för att bl.a. hot mot människors hälsa i miljön skall undanröjas. Med

utgångspunkt i en enhetlig miljöbalk och ett Miljöverk bör i analogi med detta

en samordning av den centrala tillsynen och myndigheters arbete också ske.

Tillsynen kan, om den samlas, få enhetlig tillämpning.

15.1.6 Vägverket: Det är mycket väsentligt att skilja mellan tillsyn och

kontroll (övervakning), vilket utredningen också gör. Miljöövervakning för

vägsektorn bör i första hand utföras som egenkontroll efter principer som

fastställs efter överenskommelse mellan Vägverket, Naturvårdsverket och Svenska

Kommunförbundet.

15.1.7 Statskontoret: Den föreslagna samordningen av tillsynsreglerna bedömer vi

som värdefull. De motiv som allmänt anförs för den samlade miljölagstiftningen i

kapitel 4 gäller också tillsynen. Överskådlighet och konsekvens är viktiga

egenskaper för de allt fler som är berörda, både miljöpåverkande och

miljömyndigheter. - - - Tillsyn utförs i dag ofta av en och samma organisation

enligt flera av de separata lagarna. Det gäller på regional nivå, men i ännu

högre grad på lokal nivå. Strävan att bedriva ett rationellt, väl prioriterat

tillsynsarbete bör underlättas av att kraftfulla instrument står till förfogande

över organisationens hela verksamhetsområde. - - - Strävan att definiera de

gemensamma tillsynsbegreppen är lovvärd. Vi håller med om att tillsyn i princip

bör avse myndigheternas arbete med att tillse att gällande lagar, förordningar,

föreskrifter och villkor efterlevs. - - - Genom att förbehålla begreppet

tillsynsmyndighet för de myndigheter som tilldelas rätten att ingripa med stöd

av tillsynsreglerna i miljöbalken - dvs. meddela förelägganden och förbud, vidta

eller föranstalta om rättelseåtgärd m.m. i händelse av åsidosättande av

lagreglerna i balken - begränsar Miljöskyddskommittén väsentligt vad som

formellt är tillsyn jämfört med praxis i dag. - - - Att främja efterlevnaden av

lagar genom att utveckla styrmedel, informera och ge allmänna råd samt följa upp

och utvärdera förefaller därmed inte kunna inordnas under rubriken tillsyn för

så vitt inte myndigheten samtidigt äger rätten ingripa med stöd av

tillsynsbestämmelserna i de enskilda fallen. Följden blir att man inte kan tala

om centrala eller regionala tillsynsmyndigheter för det fall lokal myndighet är

tillsynsmyndighet. Arbetet centralt och regionalt att främja efterlevnaden av

lagar och uppfyllelsen av miljömål bör som en följd härav i detta fall beskrivas

i mer verksamhetsspecifika termer än "central tillsyn" resp "regional tillsyn".

- - - Vår bedömning är att Miljöskyddskommitténs tillsynsbegrepp övervägande

gagnar miljöarbetet och organisationsutvecklingen inom miljöområdet. Att det på

angränsande lagområden används vidare tillsynsbegrepp bör inte vara ett

avgörande hinder.

15.1.8 Riksrevisionsverket, RRV: Beträffande vitesföreläggande framför

utredningen både att erfarenheterna varit i stort sett positiva och att det

finns "klagomål som synes ge vid handen att det finns behov av en undersökning

av hur viteslagen allmänt sett fungerar". En utredning av kommittén om

vitesinstrumentets möjligheter och brister hade varit befogad. Behovet av detta

belyses av att JO i ett utlåtande (Beslut 1993-03-02 Dnr 952-1992) nyligen sagt

att "det verktyg som en tillsynsmyndighet i första hand bör använda - om

maktmedel behövs - är enligt min mening vite".

15.1.9 Statens naturvårdsverk: 22 kap. i förslaget till miljöbalk tar upp de

bestämmelser som behövs för att reglera myndigheternas skyldigheter och

befogenheter vid tillsyn över balkens efterlevnad. Speciellt värdefullt är att

man frångått den nuvarande ordningen i miljöskyddslagen och skilt ut frågorna om

verksamhetsutövarnas ansvar för att utöva kontroll över sin verksamhet från

tillsynsfrågorna och i stället tagit upp dem som aktsamhetsregler där de

naturligen hör hemma i balken. - - - Naturvårdsverket anser att 22 kap. bör

renodlas till att enbart innehålla bestämmelser som reglerar

tillsynsmyndigheternas arbete. De aktsamhetsregler i 3-5 §§ som riktar sig till

andra aktörer bör därför utgå ur detta kapitel och i förekommande fall föras

till de ställen i balken där det sakligt hör hemma. - - - Verket delar åsikten

att begreppet tillsyn skall avse myndigheternas arbete med att tillse att

gällande lagar, förordningar, föreskrifter och villkor efterlevs. Det är

emellertid viktigt att fastslå att tillsynsmyndigheterna på miljöområdet,

förutom att bedriva tillsyn i den mening som nu är i fråga, också har andra

mycket viktiga uppgifter inom miljöarbetet, t.ex. i planerings- och

prövningssammanhang och att arbeta med upplysnings- och rådgivningsverksamhet.

15.1.10 Lunds universitet: Forskningsnämnden har inga allvarligare invändningar

mot kommitténs förslag i denna del. Vissa av de i 22 kap. föreslagna reglerna är

dock av sådan specialkaraktär att det kan övervägas om de inte med fördel kunde

placeras i de kapitel som reglerar den särskilda typen av verksamhet. Den

generella delen av balken bör vara förbehållen regler av mera allmän räckvidd.

15.1.11 Sveriges lantbruksuniversitet: Mot bakgrund av det stora kommunala

markinnehavet bör tillsynen över miljöbalkens regler inte ligga på samma

beslutsmässiga nivå som där den skall tillämpas, eftersom detta kan leda till

för miljön olämpliga intressekonflikter. Det föreslås därför att en statlig

regional tillsynsmyndighet, förslagsvis länsstyrelsen, i stället för en kommunal

miljönämnd har ansvaret.

15.1.12 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Att samla alla tillsyningsregler i

ett kapitel, och att inte såsom tidigare blanda in regler som riktar sig mot

andra aktörer, t.ex. verksamhetsutövarnas egenkontroll, är utmärkt. - - - 22

kap. 1 § Det är bra att definitionen av tillsyn entydigt begränsas till

myndigheternas kontroll av lagefterlevnaden.

15.1.13 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Balkens regler för tillsyn bör samordnas

bättre mellan olika områden. Tillsynsmyndigheternas möjligheter att kräva

undersökningar av miljöpåverkande verksamhet bör samordnas genom att

bestämmelsen i 22:13 utvidgas från att bara omfatta upplysningsskyldigheten till

att gälla även undersökningar. De speciella reglerna i 14:7 och 17:5 kan då

utgå. Detta förfarande skulle även göra det möjligt att kräva undersökningar av

naturpåverkande aktiviteter, vilket kan vara önskvärt om man kan befara att en

åtgärd leder till att den biologiska mångfalden inte kommer att kunna bevaras.

15.1.14 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelserna bör ges ett lagfäst ansvar

för uppsikten inom länet för hela miljöbalkens område. Detta gäller särskilt

uppföljning och utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet i länet vilka

uppgifter är grundläggande för miljökvalitetsarbetet.- - - Länsstyrelsen får ett

i författningen fastslaget övergripande, regionalt samordnings- och

uppföljningsansvar för tillsynsfrågor vad gäller miljöfarlig verksamhet.

15.1.15 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Tillsynsansvaret enligt miljöbalken

bör klart och entydigt fördelas mellan länsstyrelsen och kommunerna genom

branschvisa listor i en kommande miljöbalksförordning. - - - Vid fördelningen

bör grundprincipen vara att länsstyrelsen skall ha tillsynen över stora,

komplicerade anläggningar med miljöpåverkan av mer än lokal betydelse. Hur

gränsdragningen skall ske bör noga övervägas. Naturvårdsverket bör inte ges

tillsynsansvar över enskilda miljöfarliga verksamheter. En sådan uppdelning av

det statliga tillsynsansvaret skulle inte öka effektiviteten i

miljövårdsarbetet. Naturvårdsverkets huvuduppgift bör även i framtiden vara att

utarbeta generella råd och föreskrifter som stöd för tillsynsmyndighetenas

arbete ute på fältet. Det är viktigt att få till stånd nya samarbetsformer

mellan Naturvårdsverket och länsstyrelserna för ett fördjupat utbyte av

erfarenheter, kunskap och resurser. - - - I och med att kommunerna får ett ökat

tillsynsansvar är det viktigt att länsstyrelsen får ett övergripande regionalt

samordningsansvar för tillsyn av miljöfarlig verksamhet i länet. Länsstyrelsens

betydelsefulla samordningsroll för uppföljning av miljövårdsarbetet i länet och

länsstyrelsens befogenheter i sammanhanget bör noga klarläggas.

15.1.16 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Även om "råd", som meddelats i enskilda

fall, inte anses ha någon egentlig rättsverkan, så är det i dag ett väl

etablerat begrepp och bör även fortsättningsvis anges i lagen som en form av

myndighetsutövning. Genom att i 3 § föra in kriterierna "förstört" respektive

"ödelagt", omfattas även företag som i sig är tillåtliga eller som kan ha

tillåtits enligt särskilda beslut. Det kan vara svårt att i detta sammanhang

objektivt avgöra vad som enligt specialmotiveringen, s. 157, är att anse som

"vandalisering". Begreppen behöver definieras och lagtexten kompletteras så att

dessa oklarheter undanröjs.

15.1.17 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Tillsynsbestämmelserna är i

stort hämtade från nuvarande lagstiftning, särskilt miljöskyddslagen. Vissa

bestämmelser om kontroll och rapportering har mer karaktär av aktsamhetsregler

och har därför förts till andra avsnitt i balken. Det är bra då det understryker

att huvudansvaret åligger den som bedriver miljöfarlig verksamhet. Tillsyn och

kontroll är mycket viktiga instrument i ett miljöarbete med allt större inslag

av målstyrning och generella föreskrifter. Länsstyrelsen rekommenderar att

frågor om rapportering, kvalitetssäkring och egenkontroll prioriteras vid

utformningen av föreskrifter som ett stöd för tillsynsmyndigheternas arbete.

15.1.18 Älvsborgs län: Organisationsfrågorna behandlas endast översiktligt i

utredningen. Redan nu bör poängteras att länsstyrelserna bör ges ett lagfäst

ansvar för uppsikten inom länet för hela miljöbalkens område. Detta gäller

särskilt uppföljning och utvärdering av miljötillståndet (det är en brist att

miljöövervakningen inte behandlas i miljöbalken) och miljöarbetet i länet.

15.1.19 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Det är naturligt att huvuddelen av det

praktiska miljöarbetet sker på kommunal nivå. Tillsynen över bl.a. tillämpningen

av föreskrifter bör därför vara i huvudsak en kommunal fråga. Däremot bör

tillsynen över vissa större anläggningar även i fortsättningen vara en

arbetsuppgift för länsstyrelserna. En sådan fördelning liksom frågan om kommunal

tillsyn över kommunala anläggningar är viktig att överväga ytterligare.

15.1.20 Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen bör ha ett omfattande ansvar

när det gäller tillsyn enligt balkens bestämmelser. Detta gäller särskilt att få

upplysningar om olika verksamheter samt att fullfölja en åtgärdsplan för att nå

en miljökvalitetsnorm. Länsstyrelsens roll bör preciseras mot ett övergripande

tillsynsansvar i länet med möjligheter att ingripa även i enskilda fall när

problem uppkommer. Länsstyrelsen bör vidare vara tillsynsmyndighet över

kommunala anläggningar.

15.1.21 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Kommunen föreslås få huvudansvaret för

tillsynen. Det finns inget att invända mot detta. - - - Länsstyrelsen vill dock

framhålla vikten av att fördelningen av tillsynsansvar mellan stat och kommun

läggs fast. Länsstyrelsen anser att kommitténs förslag till fördelning av

tillsynsansvar mellan stat och kommun verkar rimlig. Det innebär att staten

skulle svara för tillsynen av ett litet antal av de mest miljöstörande

verksamheterna. Länsstyrelsen anser att tillsynen av kommunala anläggningar av

större storlek skall ligga på staten.

15.1.22 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen har inget att erinra mot

den samordning som föreslås av de olika lagarnas tillsynsregler till ett kapitel

i balken. När det gäller den framtida organisationen och fördelningen av

tillsynsansvaret, delar länsstyrelsen kommitténs uppfattning att staten bör ha

ansvaret för anläggningar vars miljöpåverkan sträcker sig över stora områden

eller där miljöfrågorna i annat avseende är särskilt betydelsefulla eller där

tillsynen förutsätter speciell kompetens. Länsstyrelsen delar dock inte den

uppfattningen att tillsynsansvaret för dessa anläggningar enbart skall ligga på

Naturvårdsverket och större länsstyrelser.

15.1.23 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Innebörden i begreppet lokal tillsyn i 1

§ måste klargöras. Begreppet har fått en definition inom Miljöskyddslagens

tillämpning, men används inte inom Naturvårdslagen. Med den föreslagna

inplaceringen i balken kommer begreppet att omfatta alla former av tillsyn. Den

regionala tillsynens omfattning och förhållande till den lokala tillsynen bör

preciseras.

15.1.24 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Vad gäller tillsyn och uppföljning är det

viktigt att ansvarsfördelningen mellan stat och kommun blir klar och tydlig. Det

är angeläget att länstyrelsen som regional myndighet får ett övergripande ansvar

för tillsynen i länet. Det kommer nämligen alltid att finnas situationer där

tveksamhet uppstår om ansvarsfördelningen och då måste någon ta initiativ till

ett agerande. Det är lämpligt att länsstyrelsen får ett sådant ansvar, något som

bör framgå av lagtexten.

15.1.25 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Inom områden där väl utvecklade

lokala och regionala myndigheter finns bör de centrala verken inte ha ansvar för

löpande tillsyn. Länsstyrelsen vill därför bestämt avstyrka att Naturvårdsverket

tilldelas ansvar för den löpande tillsynen över de största anläggningarna.

Verkets viktiga roll på tillsynsområdet bör vara att utöva "tillsyn över

tillsynen", dvs. styra och följa upp det arbete som bedrivs i länsstyrelser,

sektorsorgan och kommuner.

15.1.26 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Balkens förslag beträffande tillsyn

medför en viktig samordning av den nuvarande tillsynen, utspridd på flera lagar,

och har framförallt betydelse för naturvårdstillsynen, som härigenom får ökad

stadga.

15.1.27 Svenska Kyrkans Centralstyrelse: Tillsyn och efterlevnaden för givna

koncessioner och andra miljöbeslut är viktiga. Tillsynen utgör därmed en

nyckelfråga för miljöpolitikens tillämpning i praxis. Centralstyrelsen instämmer

i utredningens bedömning att tillsynsbestämmelserna inte tas in i miljöbalken

utan meddelas av respektive tillsynsmyndighet. Den rådande bristen på personella

och andra resurser för miljötillsyn och miljökontroll bör uppmärksammas mera.

Varje tillsynsmyndighet bör redovisa grunderna för hur man prioriterat sin

miljötillsyn och miljökontroll.

15.1.28 Uppsala kommun: Det är viktigt att tillsynskapitlet ger vägledning och

blir lätt att tillämpa i en konkret situation. Kapitlet bör därför kompletteras

med tillsynsbefogenheter och skyldigheter. - - - Vid ett första påseende

framstår det som oklart hur lagförslaget skall tillämpas i en konkret situation.

Kommunen får intrycket att lagstöd för ingripanden av tillsynsmyndighet har

fördelats på flera olika kapitel samtidigt som paragrafernas innehåll blivit

otydligare. Det är viktigt att lagstiftningen blir överskådlig och lätt att

tillämpa.

15.1.29 Mjölby kommun: Mjölby kommun delar utredningens uppfattning om

nödvändigheten av att införa gemensamma tillsynsbestämmelser i miljöbalken,

under förutsättning att begreppen tillsyn och kontroll klart definieras. En

samordning av tillsynsbestämmelserna förutsätter dock att detaljreglering av

ansvarsfrågor m.m. sker genom särskilda förordningar utfärdade av regeringen med

stöd av balken.

15.1.30 Kalmar kommun: För att MB skall få genomslag i det praktiska arbetet

krävs att tillsynsbestämmelserna är enkla, entydiga och överskådliga.

Utredningens förslag uppfyller i vissa delar inte dessa kriterier. Den

föreslagna detaljregleringen av t.ex. nedskräpning, stängsel och skyltar,

omfattas enligt vår bedömning av de allmänna bestämmelserna i 22 kap. 2 § och

kan därför utgå. Bestämmelserna om naturvårdsvakter bör med fördel kunna lyftas

över till separata föreskrifter. Dessutom föreslås en försämrad rättsverkan av

tillsynsbeslut (22 kap. 19 §), något som knappast kan sägas överensstämma med

direktiven för utredningen. - - - Vi anser därför att kapitlet om

tillsynsbestämmelser bör genomgå en grundlig översyn och revidering innan det

blir föremål för fastställelse. Lagtexten i det slutliga förslaget bör ges en

generell utformning, enligt den disposition som finns på s. 592 i den Allmänna

motiveringen. - - - Det praktiska miljöarbetet kräver enkla, entydiga och

överskådliga regler. Tillsynsbestämmelserna i MB är ibland inkonsekventa. Vissa

regler är t.ex. för detaljerade och bör passa bättre som föreskrifter eller

omfattas av allmänna bestämmelser och kan därmed utgå. - - - Ett ökat kommunalt

tillsynsansvar anges som ett viktigt styrmedel, detta kräver naturligtvis att

kommunerna får möjlighet att finansiera arbetet. - - - Ett ökat kommunalt

tillsynsansvar anges som ett viktigt styrmedel i MB. En förutsättning för en

sådan delegering är emellertid att kommunerna får större resurser för arbetet.

Annars kan detta bara uppfattas som ett sätt för staten att frånhända sig det

ansvar som följer av lagstiftningen.

15.1.31 Heby kommun: I den nuvarande miljöskyddslagen och

miljöskyddsförordningen finns nära nog inga materiella kravregler. Nästan allt

sådant material finns bara i Naturvårdsverkets allmänna råd till

miljöskyddslagen. Naturvårdsverket utger visserligen enstaka författningar under

miljöskyddslagen, men inte heller dessa innehåller några materiella kravregler.

Detta är knappast en tillfredsställande situation i ett land som ser sig som

föregångsland på miljöskyddsområdet. I praktiken har tillsynsmyndigheterna

tillämpat de allmänna råden som om de vore generella föreskrifter. För att råda

bot på allt detta bör inhemska detaljföreskrifter med miljökrav utfärdas i och

under miljöbalken där de behövs och där EES-avtalet inte medför detaljreglering.

Låt oss komma bort från lagstiftning via allmänna råd!

15.1.32 Borlänge kommun: Femtonde kapitlet tar upp tillsynsfrågor. I förslaget

påpekas att generella föreskrifter och branschgenomgångar syftar till att minska

tillstånds- och tillsynsbehov. Detta måste dock kombineras med möjligheter till

förelägganden enligt 40 § i dagens miljöskyddslag, då generella genomgångar ej

helt kan förutsäga alla miljöproblem. I dessa arbeten med branschgenomgångar bör

representanter för kommuner ingå i olika arbetsgrupper, eftersom kommunerna ofta

besitter stor praktisk kompetens kring branscher, som idag vare sig behöver

tillstånd eller anmälan för sin verksamhet.

15.1.33 Gävle kommun: Noterar med tillfredsställelse att enligt 22 kap. 1 §

kommunens miljönämnd utövar den lokala miljötillsynen, om inte regeringen

bestämmer något annat. Kommunen vill understryka vikten av att detta verkligen

innebär en huvudregel.

15.1.34 Sundsvalls kommun: I balken bör ingå ett avsnitt där de olika

miljömyndigheternas uppgifter och ansvar till sin huvuddel fastslås.

15.1.35 Skellefteå kommun: I rubricerade kapitel har kommittèn haft vissa

funderingar kring olika tillsynsnivåer. Bl.a. har ifrågasatts om kommunal

myndighet skall ha tillsyn över kommunens anläggningar. Frågeställningen är inte

ny, men har aktualiserats av att Danmark har undvikit denna konstruktion. Vad

kommittèn uppenbarligen förbisett är att detta inte bara gäller det som anförs i

utredningen, utan i betydligt större utsträckning kommunala bostäder, skolor,

daghem, fritidsanläggningar m.m. Förhållandet gäller även inom andra områden som

berör myndighetsutövning. Att göra sådana genomgående förändringar skulle

närmast vara "att kasta ut barnet med badvattnet".

15.1.36 Luleå kommun: Vi delar kommitténs uppfattning om att det i första hand

bör ankomma på kommunerna att utöva tilsynen över de områden som omfattas av

miljöbalkens regelsystem. - - - Kommunens ökade ansvar och aviserade krav på

ökade tillsynsinsatser måste dock åtföljas av möjligheter till full

kostnadstäckning för detta.

15.1.37 Svenska Kommunförbundet: Förbundet anser att kommunerna ska få

huvudansvaret för miljötillsynen. Staten bör ha ansvar endast för ett fåtal

verksamheter med särskilt stor miljöpåverkan. Eventuella problem med tillräcklig

fackkompetens i kommunerna kan lösas genom förbättrade möjligheter till

tjänsteutbyte mellan kommuner eller ordnade former för mellankommunal samverkan.

De grundläggande kraven på varje kommun bör stå inskrivet i lag - såväl vad

avser tillsynen som i fråga om kommunens befogenheter i övrigt. I balkförslagets

22 kap. 1 § anges att den lokala tillsynen utövas av miljönämnden om inte

regeringen bestämmer annat. Det framgår av den allmänna motiveringen att statlig

tillsyn endast bör omfatta de största anläggningarna och att dessa ska vara

specificerade i en särskild lista. Detta innebär att kommuner, oavsett

förutsättningar, åläggs ett obligatoriskt tillsynsansvar. För vissa kommuner kan

detta komma att innebära en försvårad arbetssituation, om kommunerna inte ges

bättre möjligheter att samarbeta. För kommuner som har god kapacitet och hög

kompetens innebär bestämmelsen å andra sidan en inskränkning i möjligheten att

utöva en effektiv tillsyn. Den nämnda bestämmelsen anger också att efter

åtagande av en kommun, tillsynen "i visst avseende" kan överlåtas på kommunen.

Denna bestämmelse stämmer väl överens med 44 a § i miljöskyddslagen, men i

motiveringen hänvisas inte till miljösyddslagen, utan endast till

strålskyddslagen. Förbundet kan inte acceptera skrivningen, utan anser att

möjligheten i nuvarande 44 a § i miljöskyddslagen ska finnas kvar. Dessutom

anges i motiveringen att kommunerna inte bör ha tillsynsansvaret över kommunala

verksamheter. Redan idag utövar många miljönämnder tillsyn över kommunala

anläggningar och verksamheter, både enligt miljöskyddslagen och

hälsoskyddslagen. Förbundet ser inga stora problem med detta så länge man inom

kommunen skiljerpå tillsyn och drift. Nuvarande ordning kan således bestå.

15.1.38 Svenska naturskyddsföreningen: Att Naturvårdsverket blir den centrala

tillsynsmyndigheten under Miljö- och naturresursdepartementet är bra. - - -

Länsstyrelserna bör även fortsättningsvis utöva tillsyn över de kommunala miljö-

och hälsoskyddsnämndernas verksamheter och även vara överprövningsmyndighet

ifråga om förvaltningsbesvär. En uppdelning av ansvarsområdena mellan ett

framtida ombildat naturvårdsverk och länsstyrelserna borde ses över och utformas

på ett lämpligt sätt.

15.1.39 Sveriges advokatsamfund: Beträffande innehållet i det föreslagna 22 kap

har samfundet uppfattningen att tillsynsmyndigheterna skall verka för

samförståndslösningar med markägare, företagare etc. Kan sådan lösning inte

uppnås skall frågan överlämnas till avgörande av den föreslagna miljödomstolen.

15.1.40 Sveriges industriförbund och Sveriges arbetsgivareförening: 22 kap. 18 §

Som Allert Alverborg påpekat i sitt yttrande bör "angiveribestämmelsen"

upphävas. Om detta av någon outgrundlig anledning inte är möjligt, måste

antingen lagtexten eller sista stycket i specialmotiveringen ändras. De

nuvarande formuleringarna synes mindre väl anpassade till varandra.

15.1.41 Landsorganisationen i Sverige, LO: Ökat kommunalt engagemang i

tillsynsarbetet är viktigt med hänsyn till arbetets omfattning, men anser också

att det är tveksamt om kommunerna har möjlighet att leva upp till sin roll som

tillsynsorgan. Utredningen har ej heller på detta område presenterat

tillräckligt underlag om konsekvenserna av förslaget och en förutsättningslös

prövning av alternativ.

15.1.42 Michelssons Advokatbyrå: Tillsynsmyndigheterna i den nuvarande

organisationen har alltför oklara och "blandade" roller. Det saknas

förutsättningar för beslutsfattare och tjänstemän att under sådana förhållanden

bedriva ett effektivt miljövårdsarbete. - - - Tillsynen av miljöfarlig

verksamhet har enligt vår erfarenhet alltför ofta varit ineffektiv och av låg

kvalitet. Detta beror inte på bristande vilja eller dåliga kunskaper hos dem som

arbetar på fältet. Deras skyldigheter att samtidigt tillvarata en mängd inbördes

motstridiga intressen neutraliserar däremot deras möjligheter att från

miljövårdsperspektiv göra ett bra arbete. Om rättssäkerhetskrav,

arbetsmarknadsaspekter, ekonomiska skäl och enskilda hänsyn fordrar kompromisser

på miljövårdsarbetets alla nivåer, är risken stor att tillsynsarbetet reduceras

till formalia och att all "miljövårdsenergi" försvinner i konkurrens med

mäktigare intressen. Tillsynsorganen bör i betydligt högre grad än hittills

tilldelas initiativtagande och utredande roller med klar partsställning och

uppgift att framför allt annat bevaka och hävda kraven på bättre miljö. Från

både sakägares och allmänhetens synvinkel har det hittills många gånger varit

beklämmande att uppleva hur tjänstemän och myndigheter varit uppenbart fångna i

kraven på att tillmötesgå också andra intresen än de rent miljövårdande. Detta

är skadligt och undergräver allmänhetens förtroende för myndigheternas vilja att

bedriva ett gott miljövårdsarbete. - - - Om tillsynsmyndigheterna enligt vårt

förslag med miljödomstolar befrias från tillåtlighetsprövande uppgifter, kan

deras resurser bättre än hittills tas tillvara.

15.2Tillsynens utformning

15.2.1 Överbefälhasvaren, ÖB: I § 1 anges att den lokala tillsynen i en kommun

utövas av miljönämnden om inte regeringen bestämt annat. Det är enligt ÖBs

uppfattning väsentligt att komplettera 1 § med text att undantag gäller

försvarsmakten, där regeringen beslutar i särskild ordning. Undantag bör också

göras för Försvarets Materielverk. Kompletteringen bör göras för att undvika det

missförstånd som kan uppstå genom att bara ange en tillsynsmyndighet särskilt

som kommunal nivå inte alltid uppfattat länsstyrelsens och sjukvårdsstyrelsens

roller som tillsynsmyndigheter.

15.2.2 Statskontoret: Av särskilt värde anser vi det vara att ansvaret för att

sörja för kontroll genomgående förts in bland aktsamhetsreglerna. Detta

tydliggör att det är de miljöpåverkande som har huvudansvaret för att

miljölagarna efterlevs. Tillsynen lyfter inte av kontrollansvaret från de

miljöpåverkande. - - - Kommittén föreslår att även frågor om undersökningsplikt

regleras genom aktsamhetsregler. Vi ser även detta som lämpligt av motsvarande

skäl. - - - Kommitténs överväganden om innehållet i tillsynsverksamheten fäster

uppmärksamheten på spännvidden i verksamheten - mellan att lämna information,

att stå till förfogande och lämna råd, samt slutligen att övervaka/kontrollera.

Kommittén avstår från att föreslå obligatorisk rådgivningsplikt för

tillsynsmyndighet. Detta anser vi vara välbetänkt. Samtidigt vill vi emellertid

framhålla att det vore olyckligt om förslaget tolkades som om

övervakningen/kontrollen genomgående skall dominera. Beroende på miljöproblem

eller bransch kan en offensiv informationsgivning vara effektivast. - - - På

vissa områden utvecklas marknadslösningar för rådgivning. Information lämnas i

olika former som särskilda samarbetsprojekt mellan flera aktörer och berörda,

branschorienterade kampanjer, etc. Kvar blir där bara övervakningen/kontrollen

som då kan effektiviseras i renodlad form. - - - Vi håller för troligt att

åtskilliga organisationsförändringar inom tillsynsområdet kommer att handla om

särkoppling och nykombinationer med bl.a. information, rådgivning,

övervakning/kontroll som komponenter. Miljöbalksförslaget förefaller inte lägga

hinder i vägen utan snarare stimulera till utveckling.

15.2.3 Boverket: Kapitlet ger uttryck bara för den typ av tillsyn som kan kallas

för miljöskyddstillsyn. Den uppsiktsverksamhet som t.ex. länsstyrelserna och

Boverket bedriver med stöd av 6 kap. 3 § NRL har därvid fallit bort. Det är en

viktig del av myndighetsuppgifterna att i förebyggande och uppföljande syfte

iaktta tillämpningen av bl.a. de hushållningsregler som finns. En motsvarande

paragraf bör införas. - - - En detalj i sammanhanget är att tillsynsregler

återfinns även utanför 22 kap., t.ex. 8 kap. 4 § 2 st. I denna del har även

organisationsutredningens slutsatser föregripits och ansvaret lagts fast, vilket

logiskt sett inte är rimligt.

15.2.4 Skogsstyrelsen: Av föreslagna regler för att åstadkomma rättelse i 22 kap

10 och 11 §§ framgår inte klart om detta även kan ske vid brott mot lagen utan

att föreläggande eller förbud meddelats. Skogsstyrelsen anser att detta är

angeläget vid brott mot exempelvis 11 kap. 1 eller 4 §§. Dagens regler i 39 §

naturvårdslagen bör således återfinnas i miljöbalken.

15.2.5 Styrelsen för teknisk ackreditering, SWEDAC: Balken reglerar bl.a.

tillsynen över miljöförstörande verksamheter. De föreslagna tillsynsreglerna

avser i första hand myndigheternas arbete, men omfattar även en omfattande

egenkontroll som skall bedrivas inom berörda företag och verksamheter. - - -

Egenkontroll av lagstadgade normer förutsätter en myndighetstillsyn som, enligt

Riksrevisionsverkets rapport F 1993:7, myndigheterna inte alltid har resurser

till. - - - SWEDAC vill i detta sammanhang peka på den nyligen antagna

EG-förordningen om frivilliga miljörevisionssystem med oberoende miljörevisorer.

Deltagandet i sådana system är helt frivilligt för företagen men målsättningen

är att industrin skall uppmuntras att kontinuerligt förbättra miljöhänsynen.

Detta skall ske genom upprättande av miljöprogram och styrmedel för verksamheten

och genomförandet av en systematisk, objektiv och periodisk utvärdering av

dessa. De oberoende utvärderarnas kompetens skall formellt bekräftas och

övervakas genom ackreditering. - - - För att ge nödvändiga resurser för

tillsynen av egenkontrollen bör det enligt SWEDAC:s mening övervägas om system

liknande EG:s frivilliga system kan införas även inom områden med obligatorisk

egenkontroll.

15.2.6 Statens naturvårdsverk: Verket noterar med tillfredsställelse de vidgade

befogenheterna för tillsynsmyndigheten att meddela förelägganden och förbud.

Detta kommer bl.a. att innebära att ingripanden kan göras mot det faktum att en

verksamhet, som är tillståndspliktig enligt miljöskyddslagen eller

naturvårdslagen, saknar tillstånd. - - - Vissa formella hinder för större

flexibilitet i tillsynsmyndigheternas kompetensförsörjning bör undanröjas.

Naturvårdsverket får i denna fråga hänvisa till sitt yttrande över

KLIV-utredningens betänkande (SOU 1993:19). - - - Utformningen av 2 § kommer

bl.a. att innebära att ingripanden kan göras mot det faktum att en verksamhet,

som är tillståndspliktig enligt miljöskyddslagen eller naturvårdslagen, saknar

tillstånd. - - - På flera ställen i betänkandet pekar utredningen på vikten av

att tillsynsmyndigheterna besitter erforderlig kompetens för att kunna fullgöra

sitt uppdrag. Denna uppfattning delas fullt ut av verket. Dock är det av

resursskäl ofta inte möjligt. - - - Verket välkomnar förslaget i 22 kap. 8 § att

utöka möjligheten att översända ett vitesföreläggande för anteckning i fastig-

hetsboken eller tomträttsboken till att gälla även beträffande miljöfarliga

verksamheter. Förslaget att tillsynsförrättaren har ett självständigt ansvar att

anmäla överträdelser, som framförs i specialmotiveringen till 22 kap. 18 §, bör

tydligare komma till uttryck i lagtexten, vilken nu snarare säger tvärtom.

Sekretessfrågor kan bli aktuella inte bara vid myndigheternas tillsyn utan också

vid annan form av myndighetsutövning, t.ex. tillståndsgivning och godkännande.

Sekretessreglerna borde därför placeras i balken på ett mer allmängiltigt ställe

än i tillsynskapitlet.

15.2.7 Koncessionsnämnden för miljöskydd: 22 kap. 8 § synes gälla även viten som

har förelagts någon som med stöd av nyttjanderätt bedriver en verksamhet på

fastigheten och som således inte är fastighetsägare. Koncessionsnämnden

ifrågasätter om detta kan vara meningen. Ett sådant föreläggande kan nämligen

inte göras gällande gentemot den som äger fastigheten vid den tidpunkt när vitet

föreskrivs och inte heller mot en ny ägare, vilket föreslås i andra stycket. Det

saknas då även anledning att göra en anteckning i fastighetsboken.

Koncessionsnämnden föreslår att lagtexten ändras så att det framgår att den

endast gäller när fastighetsägaren tillika är utövare av verksamheten etc. - - -

22 kap. 18 §. Lagtext och specialmotivering (s. 165 i Del 2) stämmer inte. I

lagtexten står det "den som har att" utöva tillsyn, medan det i specialmo-

tiveringen talas om den som "faktiskt utövar" tillsynen. Ett klarläggande

behövs.

15.2.8 Statens Strålskyddsinstitut, SSI: Den regel som föreslås i 22 kap. 18 §

och som innebär att en inspektör på eget bevåg skall anmäla överträdelser av

balken, avstyrks som direkt olämplig. Enligt SSI:s mening bör frågor om

åtalsanmälan avgöras av strålskyddsmyndigheten.

15.2.9 Kammarrätten i Stockholm: 22 kap. 15 §. I andra stycket bör ordet "han"

bytas ut mot "denne". - - - 22 kap. 18 §. Sista stycket i specialmotiveringen

synes inte förenligt med den lagtext som föreslagits.

15.2.10 Uppsala universitet: 22 kap. handlar om tillsyn. Ett sådant särskilt

kapitel behövs. Tillsynsbefogenheter och -skyldigheter måste förtydligas

avsevärt. - - - Vi föreslår därefter ett pliktkapitel. Bakgrunden till detta är

bl.a. och särskilt Brundtlandkommissionens synpunkter på att etablerade

myndighetsstrukturer, samhällsstrukturer etc. inte skulle få vara något hinder

för förbättringen av miljövården. - - - Vi skissar ett förslag byggt på tanken

att en rättsordning och ett samhällssystem skall ha ett säkerhetssystem syftande

till att få nationell miljöpolitik och gällande regler att fungera, även om en

enstaka myndighet eller beslutsfattare inte fungerar. Vi utvecklar

ombudsmannatanken men för ombudsmannen till riksdagen (på samma sätt som JO)

samt föreslår därtill ett miljörevisionsverk med rapporteringsskyldighet till

riksdagen och inte till regeringen. Vidare föreslår vi att statliga myndigheter

måste gripa in om kommunala organ missköter något. - - - Det kan invändas att så

gör man inte i Sverige och vi instämmer. Men Brundtlandkommissionen påpekade att

etablerade strukturer m.m. inte skall vara hinder i vägen. Om vårt förslag

förbättrar effektiviteten i genomförande av miljöpolitik och miljölagstiftning,

är invändningarna om att förslaget strider mot etablerade strukturer

ovidkommande.

15.2.11 Länsstyrelsen i Stockholms län: Kommitténs förslag om föreläggande och

förbud i 22 kap. 2 § miljöbalken innebär att det inte anges mot vem ett

föreläggande eller förbud skall kunna riktas. Tillsynsmyndigheten är därigenom

inte bunden att adressera föreläggandet till gärningsmannen utan kan i varje

enskilt fall välja fritt vem som lämpligen bör åläggas att vidta rättelse. Enda

kravet är att adressaten skall ha rättslig och faktisk möjlighet att kunna följa

föreläggande, som anges i viteslagen. Eftersom det är fråga om så många

skiftande situationer när bestämmelsen skall kunna tillämpas borde en

precisering göras mot vem föreläggandet skall kunna riktas i olika situationer.

- - - Lagrådet har tidigare i samband med ett förslag till ändringar i

naturvårdslagens 39 § avstyrkt ett motsvarande förslag till bestämmelse om

föreläggande att vidta rättelse. Det kunde enligt lagrådet förekomma situationer

där några materiella regler om åligganden för ägaren inte föreligger och som

varken ägare eller annan innehavare anses ha något ansvar för. Lagrådet pekade

särskilt på den typ av bestämmelser som riktar sig till allmänheten och rör

utövandet av allemansrätten. Regeringen beaktade lagrådets invändningar vid

utformningen av 39 § naturvårdslagen (prop. 1981/92:220). - - - Länsstyrelsen

föreslår att bestämmelsen i 22 kap. 2 § miljöbalken omarbetas så att den, när

det är fråga om rättelseåtgärder som omfattar byggnader och sådana anläggningar

som även regleras i PBL, får samma lydelse som bestämmelsen om rättelseåtgärder

m.m. i 10 kap. 14 § PBL, där det endast är ägaren till fastigheten som får

föreläggas vid brott mot PBL. Adressaten är således klart angiven i lagen. I

vart fall bör överensstämmelse gälla mellan PBL och miljöbalk i dessa frågor när

det gäller behandlingen av liknande åtgärder. - - - I övrigt bör den föreslagna

bestämmelsen överarbetas och preciseras även i andra fall än de som nämnts i det

föregående så att det tydligare framgår mot vem ett föreläggande skall riktas.

Oklara bestämmelser om föreläggande att vidta rättelse leder erfarenhetsmässigt

till svårigheter vid tillsynen av att bestämmelserna efterlevs. Ett alternativ

till omarbetning är att bestämmelsen närmare preciseras i

tillämpningsbestämmelser som regeringen utfärdar. - - - Av 8 § framgår att det

blir möjligt att föra in förelägganden och förbud som är av större betydelse i

fastighetsboken om föreläggandet är förenat med vite. Länsstyrelsen anser att

möjligheten även bör omfatta förelägganden utan vite som är av större betydelse,

t.ex. kontroll av utläckage från gammal industritomt som måste pågå i många år.

Ett exempel: Ett företag har åtagit sig att utföra kontrollen varför det inte är

motiverat att förena ett föreläggande med vite. Däremot är det bra att få in

upplysningarna om att området är förorenat och att kontroll av utläckage bör ske

i minst 100 år i fastighetsboken.

15.2.12 Länsstyrelsen i Uppsala län: Förslaget till lydelse av 22 kap. 18 §

innebär att den enskilde tjänstemannen - och inte tillsynsmyndigheten - blir

skyldig att anmäla för åtal och i övrigt verka för att överträdelser av balkens

bestämmelser beivras. Länsstyrelsen anser det olämpligt att en enskild

tjänsteman skall ha denna skyldighet.

15.2.13 Länsstyrelsen i Södermanlands län: 22 kap. 2 §. De vida och generella

befogenheterna tillstyrks. Det kan ifrågasättas om inte möjligheten att meddela

råd (jmf. 39 § ML) borde stadfästas i balken.

15.2.14 Länsstyrelsen i Hallands län: I 22 kap. 18 § anges: "Det åligger den som

har att utöva tillsyn enligt detta kapitel att verka för att överträdelser av

denna balk beivras". I kommentaren anges: "Skyldigheten ... har ... knutits till

den som faktiskt utövar tillsynen och inte såsom nu gäller i miljöskyddslagen

till den myndighet som har att utöva tillsyn." Detta måste tolkas så att

bestämmelsen riktas mot den enskilde tjänstemannen. Länsstyrelsen anser att den

föreslagna ordningen är olämplig. Skyldigheten att verka för att överträdelser

beivras bör även i fortsättningen gälla för myndigheten.

15.2.15 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Föreskrifter om myndigheternas

rådgivning har tagits bort såsom obehövliga i den nya lagstiftningen. Inte desto

mindre kommer rådgivning att vara en del i myndigheternas arbete. Att

bestämmelser om rådgivning inte förs in i balken ökar otydligheten ifråga om

myndighetsutövningens gränser enligt länsstyrelsen. Då avsikten inte är någon

saklig ändring av rätten att meddela råd bör denna också finnas omnämnd i

lagtexten. - - - På miljöskyddsområdet finns inget som hindrar att en

tillsynsmyndighet meddelar förbud mot en planerad verksamhet om den bedöms

strida mot tillåtlighetsreglerna. På hälsoskyddsområdet har däremot den motsatta

ordningen gällt. Det är utmärkt att dessa begränsningar i miljö- och

hälsoskyddsnämndernas möjligheter att ingripa mot planerade verksamheter inte

föreslås gälla i fortsättningen. - - - Enligt 22 kap. 2 § får en

tillsynsmyndighet under vissa förutsättningar meddela de förelägganden och

förbud som behövs i enskilda fall för att balkens regler m.m. skall efterlevas.

Innebörden av ordet "får" har nyligen varit omtvistad. Enligt länsstyrelsens

mening innebär föreskriften att tillsynsmyndigheten får göra en diskretionär

prövning av frågan om ett föreläggande eller förbud skall meddelas. Någon

obetingad skyldighet att ingripa med rättelseåtgärder föreligger alltså inte.

Länsstyrelsen anser att en sådan ordning bör gälla även enligt miljöbalkens

regelsystem. Det bör finnas en möjlighet att avstå från rättelseåtgärder när det

uppenbarligen är opåkallat eller oskäligt.

15.2.16 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Uppdelningen av tillsynsansvaret enligt 1

§ bör vara strikt. Länsstyrelsernas roll bör preciseras mot ett tydligt

övergripande tillsynsansvar i länet.

15.2.17 Uppsala kommun: I nuvarande miljöskyddslag finns en skyldighet för

tillsynsmyndighet att beivra miljöbrott. I förslaget 22 kap. 18 § har denna

skyldighet knutits till den som faktiskt utövar tillsynen, dvs. den anställde

vid myndigheten, istället för till myndigheten som sådan. Förändringen

klarlägger på ett positivt sätt rollfördelningen mellan myndighet och enskild

tjänsteman.

15.2.18 Eskilstuna kommun: I avsnittet om föreläggande och förbud har vi noterat

att utredningen inte funnit anledning att införa särskilda regler för meddelande

av råd, motsvarande nuvarande 39 § miljöskyddslagen. Kommittén har uppfattat

dessa råd som en allmän rådgivningsverksamhet från myndigheternas sida. Vår

uppfattning är den att råd, lämnade med stöd i lagstiftning, är snarare att

betrakta som en markerad uppmaning. De praktiska erfarenheterna av

tillsynsarbetet visar emellertid att användandet av råd enligt 39 § ML hittills

varit mycket effektiv när det gäller att uppnå rättelse vid bristande

miljöförhållanden.

15.2.19 Mjölby kommun: Beträffande myndigheternas rådgivningsverksamhet kan

anföras att det bör vara upp till tillsynsmyndigheterna att själva avgöra i

vilken utsträckning och i vilka sammanhang råd bör medgivas. - - - I likhet med

vad som föreslås beträffande gemensamma tillsynsregler bör också gemensamma

regler införas i balken avseende myndigheternas möjligheter att meddela

förelägganden och förbud. Därvid tillstyrks förslaget att använda de nuvarande

bestämmelserna i strålskyddslagen och lagen om kemiska produkter som

utgångspunkt för ett nytt regelsystem. Det bör då också framgå att förelägganden

och förbud skall användas restriktivt. - - - Även bestämmelser om vite bör

införas i miljöbalken. Viten och straffrättsliga sanktioner bör kunna användas

parallellt inte minst mot bakgrund av svårigheterna att straffrättsligt lagföra

juridiska personer för t.ex. miljöbrott. Det bör finnas en möjlighet för

myndigheterna att översända ett vitesföreläggande för anteckning i fastighetsbok

eller tomträttsbok. Motiven är, såsom utredningen konstaterar, oftast att

svårigheter föreligger avseende verkställighet av vitesföreläggande när egendom

överlåtes. Beslut om föreläggande eller förbud bör gälla omedelbart, om ej annat

förordnas i beslutet. - - - Vidare tillstyrks förslaget om att

tillsynsmyndigheten även i fortsättningen bör få besluta om rättelse på någons

bekostnad om vederbörande underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom

enligt miljöbalken eller enligt föreskrifter eller villkor som meddelats med

stöd av balken eller enligt beslut om föreläggande eller förbud. I brådskande

fall bör rättelse kunna vidtas direkt. Till sin hjälp bör då myndigheterna kunna

använda handräckningsinstitutet.

 En samordning av de nuvarande tillträdesbestämmelserna tillstyrks. Den nya

lagregleringen bör ge tillsynsmyndigheterna samma tillträdesrätt som de har

idag. Även nuvarande möjligheter om myndigheternas rätt att vid tillsyn utföra

undersökningar och ta prover bör regleras i en gemensam bestämmelse. Förslaget

om att ge hälsoskyddsmyndigheterna möjligheter att påfordra undersökningar av

otillfredsställande bostadsmiljöer tillstyrks.

15.2.20 Göteborgs kommun: I 22 kap. 4 § första stycket har intagits en

skyldighet för ny ägare till fastighet att under vissa förutsättningar avhjälpa

skador som uppkommit under tidigare ägares tid. Det kan ifrågasättas om en

skyldighetsregel av detta slag hör hemma i kapitlet om tillsyn. - - - I 22 kap.

10 § regleras tillsynsmyndigheternas möjligheter att förordna om rättelse på den

försumliges bekostnad. Vi vill peka på att det andra stycket i paragrafen fått

en olycklig inledande formulering som medför att regeln inte blir tillämplig i

de situationer som avses enligt specialmotiveringen. Regeln skall enligt motiven

kunna tillämpas utan föregående föreläggande eller förbud i brådskande fall,

under förutsättning att balken, föreskrifter eller villkor överträtts.

Hänvisningen till de fall som avses i första stycket blir då oriktig - där avses

endast fall där föreläggande eller förbud redan utfärdats.

15.2.21 Marks kommun: Beträffande tillsynen bör grundregeln vara att den skall

bedrivas av lokal myndighet. Avsteg från denna grundregel är de fall då det är

orimligt att hålla lokal kompetens eller om kommunen inte tar sitt

tillsynsansvar.

15.2.22 Skövde kommun: I vissa speciella miljöärenden bör tillsynsmyndigheten få

möjlighet att meddela generella förelägganden eller förbud. Genom att gå ut

generellt med krav inom en bransch underlättas införandet av

miljöskyddsåtgärder. Samtidigt införande av krav på branscher som inte är

tillståndspliktiga skapar en ur konkurrenssynpunkt fördelaktig situation för

företagen. - - - Miljö- och hälsoskyddsnämnden (MHN) som tillsynsmyndighet bör

få samma möjlighet som länsstyrelsen att besluta om tillträde till egendom och

föreskriva om förbud att rubba eller skada mätinstrument enligt 14 kap. 8 §. - -

- I tolkningen av nuvarande miljöskyddslag tvistas det om det finns möjlighet

att förelägga en miljöstörande verksamhet om utredning som kan klargöra vilka

tekniker som finns tillgängliga för att minska miljöskador, samt kostnader för

sådana åtgärder. För att det inte skall finnas möjlighet till feltolkning anser

MHN att miljöbalken bör kompletteras med ett klargörande i denna fråga.

15.2.23 Köpings kommun: 22 kap. 18 § Skyldigheten att tillse att miljöbrott

beivras bör ej läggas på den enskilde myndighetspersonen utan även i

fortsättningen åligga den myndighet som har att utöva tillsyn.

15.2.24 Västerås kommun: Vi vill påpeka att det andra stycket i 22 kap. 10 §

fått en olycklig inledande formulering som medför att regeln inte blir

tillämplig i de situationer som avses enligt specialmotiveringen. - - - I 22

kap. 18 § föreskrives att den som faktiskt utövar tillsyn har skyldighet att

tillse att miljöbrott beivras. För närvarande gäller enligt miljöskyddslagen att

det är myndigheten som har detta ansvar. - - - Då denna fråga ofta är av känslig

natur kan det föreligga ett behov av myndighetens stöd innan ärendet lämnas till

åtalsprövning. - - - Det bör därför övervägas om det finns tillräckligt vägande

skäl att ändra paragrafen till nu föreslagen lydelse.

15.2.25 Gävle och Hudiksvalls kommuner: I balken 22 kap. 8 § införs en tidigare

paragraf i hälsoskyddslagen om möjlighet till inskrivning i fastighetsbok eller

tomträttsbok; detta är en riktig skrivning och som möjliggör ett effektivt

miljöarbete.

15.2.26 Örnsköldsviks kommun: I 22 kap. 11 § anges: "skall kronofogdemyndigheten

verkställa tillsynsmyndighetens beslut." Av motivtexten framgår ej hur detta

skall ske i alla de situationer som kan uppkomma enligt 22 kap. 2 §.

15.2.27 Luleå kommun: Enligt 14 kap. 8 § kan länsstyrelsen besluta om tillträde

till annan fast egendom om det behövs för att utreda verkningarna av miljöfarlig

verksamhet. Denna möjlighet bör tillskrivas tillsynsmyndigheten, alltså även

miljönämnden ifall denna utövar tillsyn över verksamheten, liksom den möjlighet

som ges för länsstyrelsen att föreskriva förbud att rubba eller skada

instrumentet.

15.2.28 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: I 22 kap. 11 § anges:

"skall kronofogdemyndigheten verkställa tillsynsmyndighetens beslut." Av

motivtexten framgår ej hur detta skall ske i alla de situationer som kan

uppkomma enligt 22 kap. 2 §.

15.2.29 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: MHTF anser att

nuvarande 44 a § i miljöskyddslagen skall finnas med i miljöbalken. Det är

fortsättningsvis nödvändigt och mycket viktigt att tillsynen är lokal om den

miljöfarliga verksamheten påverkar kommunens miljö. Med detta innefattas även

kommunala anläggningar.

15.3Delegation av tillsynsansvaret

15.3.1 Statens Strålskyddsinstitut, SSI: 22 kap. 1 § i förslaget till Miljöbalk

utesluter den möjlighet som nu finns för SSI att själv bestämma om delegering av

tillsynsuppgifter till en kommun med stöd av 30 § strålskyddslagen och 16 §

strålskyddsförordningen. SSI finner det angeläget att få behålla denna

möjlighet.

15.3.2 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Vad beträffar överlåtelsen av tillsyn

till en kommun bör paragraferna ge utrymme för regeringen att också ge t.ex.

länsstyrelserna viss delegationsrätt av tillsynsuppgifter till en kommun.

15.3.3 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen hälsar med

tillfredsställelse att den nuvarande möjligheten till frivilligt övertagande av

tillsynsansvar enligt § 44 a miljöskyddslagen kommer att upphöra. Denna

konstruktion har länge varit en källa till irritation mellan

tillsynsmyndigheterna och har skapat förvirring hos företag och allmänhet om vem

som har tillsynsansvaret i det enskilda fallet.

15.3.4 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen delar kommitténs uppfattning

att nuvarande system där kommunerna har möjlighet att frivilligt överta tillsyn

från länsstyrelsen bör slopas. Enligt länsstyrelsens uppfattning bör tillsynen

för verksamheter som i dag tillståndsprövas av Koncessionsnämnden för miljöskydd

obligatoriskt åvila länsstyrelsen, liksom för verksamheter vars tillåtlighet

prövas av regeringen enligt 7 kap. i den föreslagna miljöbalken. Det är vidare

angeläget att länsstyrelsen även fortsättningsvis har kvar tillsynen över

miljöfarlig verksamhet som är av regional betydelse eller har en regional

påverkan. Listan över objekt där länsstyrelsen är tillsynsmyndighet bör baseras

på branscher på liknande sätt som i den nuvarande bilagan till

miljöskyddsförordningen och inte på en förteckning över enskilda verksamheter.

Länsstyrelsen avstyrker förslaget att låta naturvårdsverket ha tillsyn över de

större trafikanläggningarna. Ansvaret bör istället åvila länsstyrelserna, gärna

i samarbete. Länsstyrelsen delar uppfattningen att det är tveksamt att

kommunerna utövar tillsyn över egna verksamheter. Tillsynen över kommunala

verksamheter med miljöpåverkan av betydelse bör därför åvila länsstyrelsen.

15.3.5 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Kommitténs förslag innebär en avveckling

av den nuvarande möjligheten för en kommun att överta tillsynen av miljöfarlig

verksamhet enligt miljöskyddslagen 44a § och innebär en återgång till en ordning

där alla landets kommuner förutsätts bedriva en exakt liknande tillsyn.

Länsstyrelsen är kritisk till en sådan ordning. Skilda förutsättningar råder i

landet. Därför bör kommunerna ges betydande frihet att själva avgöra

omfattningen av sitt tillsynsarbete utifrån bl.a. resurser och kompetens.

Utredningens förslag avvecklar ett system som medgett en relativt hög grad av

flexibilitet och utnyttjande av samhällets totala tillsynsresurser och förordar

ett system där samtliga kommuner förutsätts bedriva en likartad tillsyn oavsett

struktur, kompetens och resurser.

15.3.6 Huddinge kommun: Miljöskyddslagens 44 a § ger kommunerna möjlighet att

överta tillsynen över tillståndspliktiga anläggningar. Vi anser att denna

paragraf skall inarbetas i sin helhet i balken. Kommunernas lokalkännedom och

närhet till verksamhetsobjekten gör dem bäst lämpade för tillsynen. Vår

erfarenhet är att tillsynen fungerar bättre sedan 1990 då vi övertog tillsynen

av de tillståndspliktiga verksamheterna i kommunen.

15.3.7 Uppsala kommun: I 22 kap. 1 § bibehålls möjligheten att som i nuvarande

44 a § ML frivilligt överta tillsynsuppgifter från staten. I miljöbalkens

avsnitt 19.6.3 ifrågasätter dock miljöskyddskommittén lämpligheten av om

kommunen skall ha tillsyn över kommunala anläggningar. - - - En sådan

begränsning är felaktig och bör inte göras. Detta bör beaktas i den pågående

utredningen om tillsynsmyndigheternas organisation. Möjligheten för kommuner som

har resurser och kompetens att frivilligt överta tillsynsuppgifter måste finnas

kvar fullt ut.

15.3.8 Katrineholms kommun: Vi föreslår ett bibehållande av 22 kap. 44 a § ML då

den hittills visat sig fungera bra. Paragrafens krav på lämplighetsprövning

garanterar kommunens kompetens som tillsynsmyndighet. Vi vill vidare framhålla

vikten av att kommunrepresentanter ges tillfälle att medverka i den fortsatta

utredningen om organisationsfrågorna inom miljöområdet.

15.3.9 Karlskrona kommun: I förarbetena till miljöbalksförslaget tar man upp

frågan om kommunernas tillsyn över egna verksamheter. Man menar att en statlig

tillsyn bättre skulle tillgodose kraven på opartiskhet i myndighetsutövningen. -

- - En sådan ordning konsekvent införd skulle emellertid medföra betydande

konsekvenser eftersom hälsoskyddslagen införlivas i miljöbalken. Den

traditionellt kommunala tillsynen över skolor, barnstugor, vårdinrättningar och

idrottsanläggningar skulle övergå till staten om anläggningarna drivs i kommunal

regi. - - - Erfarenheterna av kommunal tillsyn enligt miljöskyddslagen är i

allmänhet goda och inget styrker uppfattningen att tillsyn i kommunal regi över

kommunala verksamheter skulle brista i opartiskhet eller vara mindre effektiva.

Närheten mellan tillsynsmyndighet och tillsynsobjekt underlättar ett

förtroendefullt samarbete. En kommunal tillsynsmyndighet kan utöver den

reglerande miljötillsynen samarbeta med den enskilde om miljöplan. Undertecknad

förordar därför att den obligatoriska kommunala miljötillsynen utökas och att

delegationsmöjligheterna enligt nuvarande ML 44 a § för kommunerna att ta över

statlig tillsyn kvarstår. Detta förutsätter att kommunerna i sin organisation så

tydligt skiljer mellan tillsynsmyndigheten och de miljöstörande verksamheternas

huvudmän att myndighetens opartiskhet inte ifrågasätts.

15.3.10 Västerås kommun: Det är principiellt viktigt och ett absolut krav att 22

kap. 1 § ges den utformning som motsvarar § 44 a i dagens miljöskyddslag. Det

skall även vara möjligt, om kommunen så önskar, att även ha tillsyn över

kommunens egna anläggningar. Kommunerna har med framgång i många år utövat

tillsyn över kommunala anläggningar i enlighet med bl.a.

hälsoskyddslagstiftningen. - - - Något ifrågasättande vad gäller statlig tillsyn

utförd av statlig myndighet på statens anläggningar förekommer ej i betänkandet.

18 §: i avsnitt 19.6.3 har kommittén redogjort för hur de framtida

tillsynsuppgifterna bör fördelas. Det är principiellt viktigt och ett absolut

krav att paragrafen ges den utformning som motsvarar § 44 a i dagens

miljöskyddslag. Det innebär att det är kommunerna själva som skall avgöra vilka

anläggningar som skall ligga på den kommunala tillsynsmyndigheten.

15.3.11 Hudiksvalls kommun: 22 kap. 1 § Enligt nuvarande miljöskyddslag § 44 a

har kommunerna möjlighet att frivilligt överta mer tillsyn. - - - I 1 § tar

balken upp en viktig principiell fråga, nämligen den att kommunerna bör

tilldelas ett huvudansvar för tillsyn av miljöfarlig verksamhet. - - - Kommunen

skall naturligtvis även ha tillsyn över kommunala anläggningar. - - - 1 § måste

omformuleras så att dess innebörd överensstämmer med nuvarande 44 a § i

miljöskyddslagen. - - - I detta avseende anser vi bl.a. att § 44 a i

miljöskyddslagen skall vara med i miljöbalken. Vi anser det som mycket viktigt,

att om en miljöfarlig verksamhet påverkar kommunens miljö, då skall tillsynen

vara på lokal nivå. Med detta innefattas även kommunala anläggningar.

15.3.12 Örnsköldsviks kommun: Det faktum att 44 a § i ML tagits bort bäddar dock

för att hantera dessa frågor utifrån andra principer än vad som hittills skett.

Detta framgår också klart av de resonemang som förs i såväl den allmänna

motiveringen som i specialmotiveringen. Vad som avses skrotas är den flexibla

synen på kommunernas miljöengagemang som möjliggjorts av exempelvis 44 a § ML

och 18 b och 43 §§ NL. I stället avses tydligen att genomföra en strikt

bodelning med strävan att kommunernas miljöansvar skall vara detsamma oavsett

folkmängd, resurser, kompetens etc. Det oflexibla synsättets nackdelar kommer

att visa sig både i toppen och botten. Ambitiösa kommuner kan komma att hindras

i sina ambitioner och resurssvaga kommuner kan komma att få ett ansvar de inte

är vuxna. Borttagandet av de paragrafer som tar hänsyn till kommunernas olikhet

kan också sägas förekomma. Petris utredning som nyligen tillsattes för att reda

ut dessa frågor.

15.3.13 Östersunds kommun: Förslaget ger ej någon möjlighet till anpassning av

tillsynsnivån över balken beroende på lokala förhållanden, kompetensnivå etc.

Möjligheterna att bedriva en effektiv tillsyn bedöms var lika såväl i landets

största kommun som i den minsta, och oavsett om kommunen är en utpräglad

tätortskommun eller glesbygdskommun. Förslaget 22 kap. borde kompletteras med en

regel, som medger att tillsynsansvar kan väljas mer individuellt utifrån de

olika förutsättningar som kan föreligga. En regel motsvarande nuvarande § 44 a i

miljöskyddslagen bör övervägas.

15.3.14 Luleå kommun: Kommitténs förslag innebär en avveckling av den nuvarande

möjligheten för en kommun att överta tillsynen av miljöfarlig verksamhet enligt

miljöskyddslagen 44 a § och innebär en återgång till en ordning där alla landets

kommuner förutsätts bedriva en exakt likadan tillsyn. Med de skilda

förutsättningarna som råder i landets kommuner måste kommunerna ges betydande

frihet att själva avgöra omfattningen av sitt tillsynsarbete utifrån bl.a.

resurser och kompetens. Utredningens förslag avvecklar ett system som medgett en

relativt hög grad av flexibilitet och utnyttjande av samhällets totala

tillsynsresurser och förordar ett system där samtliga kommuner förutsätts

bedriva en likartad tillsyn oavsett struktur, kompetens och resurser. - - -

Miljöbalken är därför konstruerad som en ramlag för att möjliggöra ett

demokratiskt inflytande. Att tillsynen av kommunala anläggningar utövas av en

kommunal myndighet är därför i högsta grad förenligt med balkens intentioner.

15.3.15 Greenpeace: Möjligheterna att bedriva tillsynsverksamhet på kommunal

nivå bör utredas närmare. Dock bör kommunerna aldrig ha tillsyn över egna

verksamheter. - - - Det framstår som klart olämpligt att kommunerna skall

ansvara för tillsynen beträffande anläggningar vari man har större egna

intressen. Härmed avses inte bara kommunala verksamheter och kommunala bolag,

utan även andra verksamheter som har kommunalt intresse av olika anledningar,

t.ex. sådana som är mycket betydelsefulla av arbetsmarknadsskäl. Enligt

Greenpeace bör en kommun aldrig utöva tillsyn över verksamheter oavsett drifts-

och ägarformer, om kommunen har särskilda intressen i verksamheten.

15.3.16 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: Enligt nuvarande

miljöskyddslag § 44 a har kommunerna möjlighet att frivilligt överta tillsyn

från länsstyrelsen. - - - I 22 kap. 1 § tar balken upp en viktig principiell

fråga, nämligen den att kommunerna bör tilldelas ett huvudansvar för tillsyn av

miljöfarlig verksamhet på lokal nivå. - - - I paragrafen föreslås också att

efter åtagande av en kommun får regeringen överlåta åt kommunen att i ett visst

avseende utöva tillsyn som annars skulle ankomma på statlig myndighet. - - -

MHTF anser att det även fortsättningsvis är nödvändigt och mycket viktigt att en

kommun kan åta sig tillsynen av en miljöfarlig verksamhet. - - - Den

miljöfarliga verksamheten skall vara av betydelse för kommunens miljöbelastning,

med andra ord om verksamheten har stor lokal påverkan skall tillsynen vara

lokal. - - - Kommunerna skall naturligtvis även ha tillsyn över kommunala

anläggningar. 1 § måste formuleras så att dess innebörd överensstämmer med

nuvarande 44 a § i miljöskyddslagen.

15.3.17 Sveriges Försäkringsförbund: Det är väsentligt att en långtgående

delegering av tillsynsansvaret ej får inverka på kvaliteten vad gäller tillsyn

och rättstillämpning. Tillsynen får ej påverkas av det förhållandet att

eventuella skador kan komma att täckas av förekommande försäkringar.

16 Talerätt och Överklagande

16.1Talerätt

16.1.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: Om förslaget att ideella organisationer som

tillvaratar mijövårdsintressen skall tillerkännas talerätt kommer att

genomföras, bör enligt min uppfattning i balken regleras vilka slag av beslut

som skall kunna överklagas av en sådan organisation. Vidare bör även de

grundläggande krav som skall ställas för att en organisation skall tillerkännas

sådan rätt framgå av balken.

16.1.2 Justitiekanslern, JK: Vad gäller talerätt för ideella organisationer i 24

kap. 5 § synes argumentationen inte helt övertygande. Inför ett

ställlningstagande i denna fråga bör saken övervägas dels i belysning av ett

bredare förvaltningsprocessuellt perspektiv, dels bör behandlingen av

grupptalanutredningens nu väntade betänkande avvaktas.

16.1.3 Överbefälhavaren, ÖB: Det är mindre lämpligt att utöka talerätten till

ideella organisationer enligt förslaget 24 kap. 5 §, 6 p. även om dessa redan

idag har viss rätt att överklaga.

16.1.4 Fortifikationsförvaltningen, FortF: FortF anser att det är olämpligt att

utöka talerätten till ideella organisationer enligt förslagets 5 § 6 p.

16.1.5 Statens Jordbruksverk: Man bör inte göra avsteg från allmänna

förvaltningsrättsliga principer utan att tungt vägande skäl härför föreligger.

Några sådana skäl för förslaget att låta ideella organisationer få en

självständig talerätt har ej redovisats. Jordbruksverket avstyrker därför

förslaget i den delen.

16.1.6 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen ställer sig tveksam till förslaget att

utöka kretsen av de som har rätt att överklaga ett beslut enligt miljöbalken.

Åtgärden ökar medinflytandet men kommer enligt Skogsstyrelsens uppfattning att

leda till ökade kostnader för samhället genom utökad administration hos

tillsynsmyndigheter, domstolar och regering. Förslaget kommer också generellt

att leda till ökade kostnader för skogsägare och andra näringsutövare genom ökad

administration och tidsutdräkt. I enskilda fall kan dessa kostnader bli

betydande.

16.1.7 Sveriges geologiska undersökning, SGU: SGU anser att en utvidgad rätt att

föra talan mycket väl kan kopplas till ett system där viktigare ärenden avgörs

genom domstolsprövning. Ett sådant system medför att endast seriösa sakägare

kommer att kunna föra talan. För att bibehålla effektivitet i domstolsarbetet

erfordras en klar och tydlig avgränsning av sakägarbegreppet.

16.1.8 Domän AB: Kommittén redogör för hur frågan om utvidgad talerätt har varit

uppe till diskussion flera gånger under senare år. - - - Förutom principiella

juridiska argument mot en sådan utvidgad rätt finns också praktiska. En

miljöorganisation, som inte fått gehör för ett generellt förbud mot en viss

tillståndspliktig åtgärd, skulle kunna blockera sådana arbetsföretag tidsmässigt

genom att regelmässigt anföra besvär mot givna tillstånd. Detta skulle vara till

avsevärt men för brukandet av marken, även om besvären så småningom skulle

avslås i de flesta fallen. - - - En ideell intresseorganisation är i sin fulla

rätt att kämpa ensidigt för sin sak, utan eller med ringa hänsynstagande till

andra intressen. Att "allmänheten" skulle få så mycket större inflytande över

beslut, därför att en ideell miljöorganisation ges talerätt, kan diskuteras.

Domän anser nuvarande regler väl grundade och avstyrker bestämt en utvidgad

talerätt.

16.1.9 Kammarkollegiet: En talerätt för ideella föreningar kan, som kommittén

konstaterar, inte vara helt generell utan måste på något sätt begränsas till

organisationer som har en fastare struktur och en målsättning eller bärande idé

som sträcker sig längre än det aktuella projektet. Redan dessa inskränkningar

skapar gränsdragningsproblem och motverkar samtidigt det grundläggande syftet

med en vidgad talerätt nämligen att aktivera och ta till vara allmänhetens

intresse, kompetens och engagemang i miljöfrågor. Det finns också en risk för

att en på det föreslagna sättet utvidgad talerätt kommer att uppfattas som en

skenåtgärd och därmed motverka sitt syfte. Kollegiet anser därför att andra

vägar bör prövas. Strävan bör vara att samla upp allmänhetens synpunkter och ge

dem en reell tyngd i prövningsförfarandet. En intressant möjlighet är tanken på

en "miljöombudsman" eller enhet inom Naturvårdsverket i kombination med ett nytt

rättsinstitut - grupptalan. Kollegiet avstyrker således kommitténs förslag om en

till ideella föreningar utvidgad talerätt och förordar att frågan ytterligare

övervägs mot bakgrund av de förslag utredningen om grupptalan kan komma att

lägga fram.

16.1.10 Konsumentverket: Vi anser i likhet med utredningen att ideella

organisationer bör tillerkännas talerätt. - - - Det kan dock ifrågasättas om en

organisation skall uteslutas från talerätt enbart på den grunden att den bildats

för att bevaka intressen i anslutning till ett speciellt projekt. Det är

värdefullt om enskilda genom att gå samman känner att de har möjlighet att

påverka utvecklingen av sin närmiljö.

16.1.11 Koncessionsnämnden för miljöskydd: 24 kap. 5 § - Rätten för den som

berörs av ett beslut, dvs. sökanden eller adressaten för ett föreläggande eller

en sakägare, att överklaga regleras genom 22 § förvaltningslagen (1986:223) och

behöver således inte även regleras i miljöbalken. När det gäller rätten för

myndigheter, kommuner och organisationer att överklaga ett beslut regleras denna

för närvarande i speciallagarna. Koncessionsnämnden ifrågasätter om det bör

överlämnas till regeringen att i framtiden fatta beslut i dessa frågor.

16.1.12 Svea hovrätt: Hovrätten vill uttala sin anslutning till kommitténs

förslag att tillerkänna vissa ideella organisationer rätt att överklaga beslut

enligt miljöbalken. Flera av dessa organisationer gör värdefulla insatser på

miljöområdet. Att ge sådana organisationer rätt att fullfölja talan i

miljöfrågor är också ett sätt att fånga upp många människors engagemang och

kunskaper i miljöfrågor.

16.1.13 Växjö tingsrätt: Tingsrätten ställer sig mycket kritisk till kommitténs

förslag att utöka talerätten i tillståndsärenden enligt Miljöbalken på så sätt

att vissa ideella organisationer efter regeringens medgivande skall erhålla rätt

att besvära sig över meddelade tillståndsbeslut. Främst ifrågasätter tingsrätten

därvidlag lämpligheten av att på detta sätt tillskapa ett slags "partiell

talerätt". - - - Enligt tingsrättens uppfattning torde syftet med förslaget

bättre uppnås om man i stället tillskapar en rätt för olika

intresseorganisationer att i närmare angivna former yttra sig och redovisa sina

synpunkter direkt till respektive tillståndsmyndighet, som därefter har att med

sin officialprövningsskyldighet beakta all relevant utredning i

tillståndsärendet. Detta är för övrigt något som är ytterst vanligt förekommande

i vattenmål, där såväl rikstäckande intresseorganisationer som lokala

naturvårds- och miljövårdsgrupper tillåts framföra skriftliga och muntliga

synpunkter samt inge utredningar i målen. - - - Genom att ge organisationerna

besvärsrätt riskerar man säkerligen längre sammanlagd handläggningstid av

ärendena. Det föreligger vidare en överhängande risk för att en

"besvärsberättigad" förening väntar med att föra fram sina synpunkter först i

besvärsinlagan varigenom ärendet kan komma att tillföras nytt material av

betydande omfattning i besvärsinstansen. - - - Tingsrätten avstyrker därför

kommitténs förslag.

16.1.14 Luleå tingsrätt: Tingsrätten avstyrker även förslaget om talerätt för

intresseorganisationer för yrkesfiskare. Tingsrätten anser att

intresseorganisationer på yrkesfiskets område inte intar en sådan särställning i

förhållande till andra jämförbara organisationer att de på grund därav bör

tillerkännas talerätt.

16.1.15 Kammarrätten i Stockholm: Kommittén föreslår, att ideella

organisationer, som tillvaratar miljövårdsintressen, skall tillerkännas talerätt

vid tillståndsprövning enligt balken. - - - En sådan talerätt kommer

oundvikligen att medföra kostnader för andra parter och tidsutdräkt vid

handläggningen av tillståndsfrågorna. Rent praktiskt kan den medföra inte

obetydliga problem med exempelvis delgivning av beslut. Detta kan i sin tur leda

till att en del beslut aldrig kommer att vinna laga kraft. Problem ger sig också

till känna när det gäller att på ett ändamålsenligt sätt avgränsa gruppen av

taleberättigade organisationer. I den mån talerätten överhuvud anses böra vidgas

utöver den egentliga sakägarkretsen talar starka skäl för att avsevärd varsamhet

iakttas.

16.1.16 Länsrätten i Östergötlands län: Det är givetvis angeläget att en

beslutande instans får ett uttömmande och korrekt underlag för att med beaktande

av allmänna och enskilda intressen kunna ta ställning i ett miljöärende. Detta

talar för en utvidgning av sakägarbegreppet. Å andra sidan bör beaktas att t.ex.

ekonomiska skäl talar i motsatt riktning. Länsrätten delar utredningens

uppfattning att det som hittills får överlämnas åt rättstillämpningen att

utstaka gränserna för kretsen av sakägare. - - - Utredningen föreslår talerätt

för ideella organisationer. Avsikten är att förbättra möjligheten att föra talan

när det är motiverat att så sker trots att det är svårt att utpeka en

taleberättigad enskild part (s. 610). - - - Länsrätten anser att tillräckligt

bärande skäl inte framkommit som motiverar den föreslagna utvidgningen. Särskilt

om den av utredningen föreslagna miljöombudsmannen kommer till stånd bör denne

kunna ta tillvara de intressen som här är i fråga. - - - Det är emellertid

angeläget att de ideella organisationernas sakkunskap tas tillvara. Länsrätten

föreslår därför att man överväger ett system med yttranderätt i miljöärenden. En

tänkbar lösning vore att införa ett kungörelseförfarande beträffande inkomna

ansökningar med angivande av senaste dag för yttrande. Var och en som anser sig

ha något att tillföra ärendet skulle på så sätt kunna göra sin stämma hörd.

16.1.17 Stockholms universitet: Lagförslaget kännetecknas av flera goda idéer

som med stor sannolikhet kommer att blir förebild för andra länders

miljölagstiftning. Ett exempel är förslaget i 24 kap. 6 § beträffande ideella

organisationers rätt att överklaga beslut som rör natur- och miljövården. Den

allmänna motiveringen fäster större vikt vid dessa organisationers roll i själva

miljöbeslutsförfarandet. Nämnden anser dock det är särskilt viktigt att ideella

organisationer också har möjligheten att på allmänhetens vägnar väcka talan när

den pågående verksamheten befaras ge upphov till miljöskador eller när den redan

har orsakat sådana skador. Naturskyddsföreningen eller Greenpeace har i detta

fall både intresse och resurser för att vända sig till rätten på de berördas

vägnar.

16.1.18 Uppsala universitet : Det förefaller lämpligt att lagstiftaren och inte

regeringen anger kriterier för vilka slags organisationer som skall ha talerätt.

Med hänsyn till den speciella karaktär som ideella organisationer har, kan det

uppfattas som att ett bemyndigande till regeringen att "auktorisera" vissa

organisationer ger möjlighet till politisk sållning. Vidare kan s.k. ad-hoc

organisationer spela en mycket viktig roll i vissa miljöfrågor. Sådana bör om de

uppfyller vissa kriterier kunna ha talerätt. Det ligger i sakens natur att de

inte kan ha det med Miljöskyddskommitténs förslag. - - - Troligen skulle en

jämförande studie täckande ett antal länder på kort tid ge uppslag till

användbara kriterier för när en organisation skall ha talerätt.

16.1.19 Lunds universitet : När det gäller talerätt för ideell organisation är

det, enligt forskningsnämnden, ett väl övervägt förslag att låta ideella

organisationer få talerätt på det miljörättsliga området. Det är emellertid

högst diskutabelt om frågan om vilka organisationer som bör ges talerätt skall

regleras genom föreskifter meddelade av regeringen. De skäl som i betänkandet

(s. 619) har anförts för en sådan lösning är inte övertygande. Sett ur

rättsstatlig synvinkel är att föredra att domstol bedömer talerättsfrågor på det

miljörättsliga området, bl.a. därför att risken är betydligt mindre för att

domstolarna kommer att låta tillfälliga och ovidkommande politiska hänsyn

inverka på lösningen av talerättsproblemen. Det bör dessutom vara fullt möjligt

att på ett tillfredsställande sätt ange förutsättningarna för talerätt i lag.

Frågan är om inte den organisationsbeskrivning som har angivits i betänkandet

skulle kunna bilda underlag för en adekvat talerättsregel, låt vara att det som

vanligt vid en abstrakt lagstiftningsteknik blir nödvändigt att överlämna åt

rättstillämpningen att närmare utmejsla kriterierna för talerätten. Den i

betänkandet uttryckta farhågan att en sådan talerättslösning skulle medföra en

besvärande och kostsam arbetsbelastning på domstolarna (s. 619) är en gissning

lika god som någon annan och bör därför inte tillmätas någon avgörande vikt i

sammanhanget.

16.1.20 Länsstyrelsen i Stockholms län: Hittills har man i olika utredningar

funnit att skäl saknas att utvidga talerätten så långt. De skäl som utredningen

nu stödjer sig på är på intet sätt starkare än vid tidigare försök att lämna en

fast förvaltningsrättslig praxis. - - - Att ta med 24 kap. 5 § 6 p. kommer att

medföra ett stort merarbete - och inte någon motsvarande vinst för miljön - för

besvärsinstanserna som vid varje besvär måste noga utreda om den klagande

ideella organisationen faller inom ramen för de föreskrifter som regeringen

meddelat.

16.1.21 Länsstyrelsen i Uppsala län: Kommittén föreslår att de ideella

organisationer som regeringen utser skall få talerätt i mål och ärenden om

miljöfrågor. Med hänsyn till att uppgiften är mycket grannlaga är länsstyrelsen

synnerligen tveksam till förslaget.

16.1.22 Länsstyrelen i Södermanlands län: 24 kap. 5 § - Länsstyrelsen ser

positivt på möjligheten att ge intresseorganisationer och ideella organisationer

som tillvaratar miljövårdsintressen rätt att överklaga beslut enligt balken

under de förutsättningar som kommittén föreslår.

16.1.23 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Det är bra att ideella organisationer

inom naturvårds- och miljöskyddsområdet tillerkänns talerätt i fråga om beslut

enligt miljöbalken. Det är oklart om talerätten gäller endast tillståndsbeslut

eller även andra beslut. Det är viktigt att den ideella organisationen har en

tillräckligt fast organisation och att detta krav framgår av regeringens

kommande föreskrifter inom området.

16.1.24 Länsstyrelsen i Kronobergs län: För att kunna ge allmänheten ökat

inflytande över besluten i miljövårdsärenden kan länsstyrelsen tillstyrka att

vissa ideella organisationer, som tillvaratar miljövårdsintressen, får talerätt.

Det bör inte medföra några större tillämpningsprobem eftersom kretsen av

sakägare inom detta område enligt praxis redan idag varit vidsträckt.

16.1.25 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen ställer sig tveksam till den

föreslagna utvidgningen av den krets som ges rätt att överklaga beslut enligt

balken. - - - Att nu utvidga kretsen inom miljöbalkens område bör rimligen

innebära att motsvarande övervägande görs inom andra områden. Skall kretsen

besvärsberättigade utvidgas bör ställning till detta tas i ett större sammanhang

och inte allt eftersom olika lagstiftningar blir föremål för översyn.

Länsstyrelsen kan när det gäller miljöbalken tänka sig ett undantag för

yrkesfiskarnas organisationer eftersom det, när det gäller fiskare, annars inte

finns någon som överhuvudtaget kan företräda dessa. - - - Länsstyrelsen utgår

ifrån att föreskrifter som regeringen beslutar, att en statlig myndighet får

överklaga en viss typ av beslut enligt balken, inte kommer att medföra att

länsstyrelsernas roll som uttolkare av olika riksintressen inskränks eller

undermineras.

16.1.26 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Frågan är hur organisationerna skall kunna

väljas ut och om inte den mest ändamålsenliga lösningen är att regeringen genom

lista i en förordning anger de "godkända" organisationerna. I annat fall

uppkommer vid ärendehanteringen frågor om åberopsbörda och bevisprövningar som

kan leda till att ett ärende kantrar i processer angående olika organisationers

talerätt.

16.1.27 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Miljöskyddskommittén föreslår

att regeringen skall få meddela föreskrifter om att beslut enligt miljöbalken

får överklagas av bl.a. en ideell organisation som tillvaratar

miljövårdsintressen. - - - Förslaget strider mot tidigare praxis och

ställningstaganden men är en följd av tilläggsdirektiv. Om förslaget genomförs

är det viktigt att regeringen i föreskriftsform klart anger vilka organisationer

och sammanslutningar som skall ha talerätt. Prövningsförfarandet hos

länstyrelser och Koncessionsnämnden bör inte fördröjas och kompliceras av

osäkerhet kring denna rent processuella fråga. Om ideella organisationer sålunda

ges talerätt är det en självklarhet att samma rätt tillkommer yrkesfiskarnas

intresseorganisationer, som föreslås i 24 kap. 5 §. En konsekvens av den

föreslagna utvidgningen av talerätten är att även intresseorganisationer för

andra areella näringar än yrkesfiske också ges besvärsrätt.

16.1.28 Länsstyrelsen i Örebro län: 24 kap. 5 § - Här vore det ytterst lämpligt

att skriva in vilka som alltid har rätt att överklaga ett beslut; nämligen de

som berörs av beslutet, t.ex. sökanden och fastighetsägande grannar. Dessutom är

det nödvändigt att klargöra hur de som får eller eventuellt får rätt att föra

talan skall få del av ett beslut, därför behövs förtydliganden i främst 20 men

även 21 kap. Balkförslaget innebär att helt nya grupper kan få rätt att föra

talan; fackföreningar och miljöföreningar. Detta kommer att skapa merarbete för

tillståndsgivande myndigheter när det gäller att eventuellt kungöra, hålla

infomöten och remittera till dessa föreningar. - - - Om föreskrifterna

genomföres innebär bestämmelsen att rätten att överklaga naturvårdsbeslut

utvidgas kraftigt. Detta innebär bland annat att ett stort antal beslut skall

delges allmänheten exempelvis genom kungörelser.

16.1.29 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Länsstyrelsen anser i likhet med

utredningen att det är rimligt att ideella föreningar ges formell möjlighet att

överklaga.

16.1.30 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Enligt 24 kap. 5 § miljöbalken får

regeringen meddela föreskrifter om att beslut enligt balken får överklagas av

vissa där angivna grupper, däribland ideella organisationer. Länsstyrelsen anser

att detta lika väl kunde ha framgått direkt i balken och att något särskilt

behov att överlåta till regeringen att utfärda föreskrifter inte finns.

16.1.31 Huddinge kommun: 24 kap. 5 § - Talerätten utökas till att även gälla

ideell organisation som tillvaratar miljöintressen och intresseorganisation för

yrkesfiskare. Vi stödjer denna utökning.

16.1.32 Uppsala kommun: I 24 kap. 5 § ges regeringen möjlighet att förordna att

vissa organisationer får rätt att överklaga beslut fattade med stöd av

miljöbalken. Närmare kriterier för vilka typer av organisationer som kan komma

ifråga anges inte. Sådana kriterier bör enligt kommunen utarbetas, så att beslut

om vilka organisationer som ges sådan rätt inte blir godtyckliga.

16.1.33 Mjölby kommun: Förslaget om talerätt för ideella organisationer som

tillvaratar miljövårdsintressen avstyrks. Ett system med en utvidgad

sakägarkrets bör istället övervägas. Annars är risken uppenbar för utdragna

rättsliga processer och s.k. missnöjesyttringar i opinionsskapande och politiskt

syfte. Vidare föreligger enligt Mjölby kommuns förmenande svårigheter att bedöma

vilka ideella organisationer som i så fall skulle erhålla särskild talerätt.

16.1.34 Växjö kommun: Utredningen föreslår att besvärsrätten utvidgas så att den

även gäller för intresseorganisationer för yrkesfiskare samt ideella

organisationer som tillvaratar miljöns intresse. Kommunen anser att andra

intresse- eller ideella organisationer skall få rätt att överklaga beslut som

berör respektive intresseområde.

16.1.35 Landskrona kommun: Miljöskyddskommittén diskuterar även talerätt för

enskilda och organisationer och konstaterar att det inte torde "vara möjligt,

eller ens lämpligt, att utvidga talerätten till alla och envar." Kommittén vill

inte definiera sakägarbegreppet i lagtexten utan överlämna frågan åt

rättstillämpningen, liksom hittills. Talerätt för ideella organisationer vill

kommittén delegera till regeringen. - - - Kommitténs synsätt är gammalmodigt och

argumentationen inte övertygande. Det finns alla skäl att uppmuntra medborgarnas

engagemang i miljfrågor, även sådana som inte enbart rör deras egen bakgård.

Utan medborgarnas delaktighet och engagemang i miljöfrågorna blir vägen mot en

hållbar utveckling betydligt svårare. Kommittén verkar se överklaganden från

enskilda och organisationer mest som besvär och aldrig som ett bidrag till en

bättre miljö. Medborgarmedverkan förutsätter ett verkligt inflytande och därmed

även talerätt i miljöfrågor. Av detta följer att det är självklart att

organisationer som bildas med anledning av ett speciellt projekt eller en

speciell situation bör ges talerätt. Det borde även vara självklart att en

medborgare som bor i närheten av en soptipp, badar i havet i närheten av den,

idkar yrkesfiske eller sportfiske i dess närhet bör ha talerätt. Även en

organisation som har på sitt program att arbeta för ett kretsloppssamhälle bör

ha talerätt i detta sammanhang.

16.1.36 Halmstads kommun: 24 kap. 5 § innehåller regler för vilka som har rätt

att överklaga beslut. Det sägs bl.a. att regeringen får meddela föreskrifter om

att beslut enligt denna balk får överklagas av en kommun. Med hänsyn till att

beslut kan beröra en kommunal verksamhet och att den kommunala byråkratin tar

tid bör den kommunala miljönämnden ha besvärsrätt.

16.1.37 Köpings kommun: 24 kap. 5 § - Beslut enligt balken bör också kunna

överklagas av kommunernas miljönämnder.

16.1.38 Örnsköldsviks kommun och Sveriges Akademikers Centralorganisation, SA-

CO/SR: 24 kap. 5 § 6 p. bör formuleras: "... tillvaratar miljö- eller

hälsointressen."

16.1.39 Umeå kommun: Kommunstyrelsen avstyrker bestämt att man inte av förslaget

i det enskilda fallet kan utläsa vem som har besvärsrätt. Det måste vidare vara

fel och en helt ny lagstiftningsprincip att låta regeringen i administrativ

ordning avgöra besvärsrättens omfattning.

16.1.40 Göteborgs och Bohus läns landsting: Vi tillstyrker förslaget att

yrkesfiskarnas intresseorganisationer skall få talerätt i tillståndsfrågor.

Yrkesfisket på allmänt vatten riskerar ofta att skadas och har nu inte samma

möjligheter att bevaka sina intressen som andra areella näringar.

16.1.41 Svenska Kommunförbundet: Kommittén föreslår att regeringen får meddela

föreskrifter om vilka som skall få överklaga beslut enligt miljöbalken.

Kommunförbundet kan inte acceptera förfaringssättet med en reglering genom

föreskrifter. Förbundet anser att kretsen av taleberättigade skall bestämmas av

lagstiftaren, dvs. riksdagen. - - - Konsekvenserna av att ge ideella

organisationer talerätt i den omfattning som förslaget medger är enligt

förbundet mycket svåröverblickbara. Förbundet anser också att den lagtekniska

lösningen för att ge ideella organisationer talerätt är helt oacceptbel.

Förbundet vill vidare peka på att erfarenheterna från sex års tillämpning av PBL

tyder på att överklagandeinstitutet inte sällan kommit att användas som ett

medel för medborgarinflytande i stället för som en yttersta garanti för

rättssäkerheten.

16.1.42 Svenska naturskyddsföreningen: Föreningen välkomnar förslaget att

miljöorganisationer skall kunna erhålla talerätt. Därmed stärks deras

möjligheter att på egna premisser bevaka enskilda miljöärenden. Allmänhetens

insyn i och möjlighet att påverka dessa ärenden stärks. De begränsningar

kommittén föreslår ifråga om organisationers möjlighet att få talerätt anser

Naturskyddsföreningen är rimliga.

16.1.43 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: LRF kan inte ansluta sig till förslaget

att ideella organisationer på miljöområdet skall få en formell rätt att

överklaga beslut i frågor som rör natur- och miljövården. Sådan talerätt bör

endast den ha som är sakägare. LRF vill varna för att en sådan talerätt minskar

viljan att frivilligt samråda med andra intressen. En lagreglering motverkar de

syften man önskar uppnå. Det saknas bärande motiv för en utvidgning av

sakägarbegreppet. För övrigt kan framhållas att ideella organisationer i

praktiken redan i dag har talerätt i en inte ringa utsträckning. En sådan rätt

är möjlig därigenom att organisationerna skaffar sig ombudsuppdrag bland

personer i sakägarkretsen. Vidare har en ideell organisation givetvis alltid

rätt att överklaga sådana beslut som rör organisationen själv, exempelvis i

egenskap av ägare till egendom som påverkas av en verksamhet. - - - Förutom de

nu anförda principiella invändningarna mot förslaget om utvidgad talerätt finns

också invändningar av praktisk natur. En generell klagorätt för

miljöorganisationer skulle kunna leda till stora fördröjningar av arbetsföretag

för vilka sökts och beviljats tillstånd. Eftersom den ideella organisationen

inte har något ansvar för de ekonomiska konsekvenser överklagandet har för en

markägare som beviljats tillstånd, blir markägaren, vid avslag på besvären,

drabbad på ett oacceptabelt sätt.

16.1.44 Svenska Kraftverksföreningen: Förslaget att ge vissa ideella

organisationer talerätt är onödigt. I praktiken går det idag till så att ideella

organisationer anknyter till sakägare på platsen och utför deras talan på grund

av fullmakt. Detta fungerar och behöver inte förändras. Systemet borgar för en

lokal förankring som lätt kan gå förlorad om en aldrig så seriös, rikstäckande

miljöorganisation ges generell talerätt överallt i landet.

16.1.45 Grupptalanutredningen: Den inskränkta processuella friheten för

organisationerna stämmer dåligt överens med det ofta, inte minst från politiskt

håll, påtalade behovet av att alla och envar aktivt tar del i arbetet för att

skydda och vårda miljön. Det är en väl förankrad svensk tradition att i sådana

sammanhang kanalisera intresset och arbetet genom organiserad samverkan med

andra. - - - Miljöskyddskommitténs bedömning att ideella organisationer, liksom

vissa intresseorganisationer, skall ges rätt att överklaga beslut i

miljöskyddsärenden är således både välkommen och välmotiverad. - - -

Miljöskyddskommittén nämner inte vilka beslut som besvärsrätten skall avse. I

den allmänna motiveringen diskuteras i princip endast tillståndsärenden, men

lagtexten innehåller inget om att rätten att överklaga skulle begränsas till en

viss beslutstyp. Möjligen menar kommittén att också denna fråga bör överlämnas

til regeringen att besluta om. Oavsett vilket finns det skäl att påpeka att det

inte är endast i tillståndsärenden som organisationernas ansträngningar och

engagemang kan fylla en viktig funktion. Dessa kan spela en väl så viktig roll

när det gäller tillsynsmyndigheternas verksamhet, särskilt som kommitténs

förslag syftar till att minska behovet av tillståndsprövning. - - - Man kan

rikta vissa invändningar mot kommitténs förslag att överlämna åt regeringen att

bestämma vilka organisationer som skall ges besvärsrätt. Rent principiellt kan

det sättas i fråga om det bör läggas på regeringen att peka ut vissa namngivna

organisationer som särskilt lämpliga att föra talan mot myndighetsbeslut. Det

kan hävdas att det är olämpligt att regeringen skall tvingas ta ställning för

och emot en besvärsrätt för olika organisationer. Ytterligare invändningar kan

resas om regeringen överlämnar åt en myndighet att bestämma i frågan.

Myndigheten kan då ha att ensam bestämma vem som skall ha rätt att klaga på

myndighetens egna beslut. Behovet av att på detta sätt begränsa den

besvärsberättigade kretsen synes basera sig på en föreställning om att det i

annat fall finns risk för att prövningsmyndigheterna överhopas av sakligt

ogrundade besvärstalan från organisationer. Emellertid saknas det ofta fog för

farhågor av det slaget. Den sannolika utvecklingen är att en vidgad besvärsrätt

åstadkommer en liten men principiellt viktig ökning av antalet processer. Det är

svårt att, nationellt och internationellt, finna bevis för att en friare

talerätt eller besvärsrätt ger upphov till ett större antal onödiga processer. -

- - Goda skäl finns således att i stället låta besvärsrätten bero av vissa i lag

angivna materiella förutsättningar. Mot detta alternativ brukar sägas att det

försvårar hanteringen och fördröjer handläggningen av ärendet i sak (se s. 619).

Inte heller dessa påståenden torde dock kunna beläggas, om man ser på

förhållandena inom rättsområden där organisationer har en vid besvärsrätt eller

talerätt. Det finns sålunda flera skäl för att en utvidgning av besvärsrätten

för organisationer bör göras genom en allmän lagregel av det slag som redan i

dag gäller för arbetstagarorganisationer angående miljörättsliga beslut och för

konsument- och näringsidkarorganisationer på marknadsrättens område. Därmed nås

en tillräcklig garanti för att besvärsrätten kan utövas av enbart organisationer

med en fast och bestående struktur, vars verksamheter vilar på demokratisk grund

(jfr. s. 618 f.).

16.1.46 Plan- och Byggutredningen: Konsekvenserna av att tillerkänna

organisationer talerätt i den omfattning som förslaget i denna del medger, är

svåröverblickbara.

16.1.47 Friluftsfrämjandet: Vi välkomnar förslaget att ideella organisationer på

miljöområdet får besvärsrätt mot beslut enligt miljöbalken. Vi instämmer i

utredningens motiveringar för denna förändring.

16.1.48 Föreningen Skogsindustrierna: Kommittén föreslår att ideella

miljöorganisationer som tillvaratar miljöintressen skall ges formellt rätt att

överklaga tillståndsbeslut enligt balken. Skogsindustrierna avstyrker förslaget.

Såväl praktiska som principiella skäl talar för att nuvarande regler bibehålls.

Risken är upppenbar att överklagandefrekvensen ökar påtagligt. Det är också

svårt att objektivt avgränsa den krets av organisationer som skall tilldelas

talerätten. - - - Vad gäller skogsbruket vill vi framhålla att byråkratin och

det administrativa extra arbetet runt skogsbruket redan idag är omfattande och

tidsödande. Antalet myndigheter som en skogsägare måste kontakta är många och

att i det läget införa formell talerätt för ideella organisationer skulle

förlänga handläggningstiderna och försvåra skogsägarens situation ytterligare. -

- - Flera miljöorganisationer arbetar numera nära skogsägarna när det gäller den

praktiska verksamheten i fält. På det viset sker ett utbyte av kunskaper mellan

skogsägaren och miljöorganisationen lokalt och intressemotsättningar kan ofta

lösas direkt i anslutning till brukandet. Detta arbetssätt ger de bästa

resultaten både för miljö- och brukarintresset.

16.1.49 Skogsägarnas Riksförbund: Vi avvisar kommitténs förslag att ideella

organisationer skulle få formell rätt att överklaga beslut i frågor som rör

natur- och miljövården. Sådan talerätt bör endast ges sakägare. Det är

uppseendeväckande att Miljöskyddskommittén anser att en ideell organisation

skall kunna ersätta myndigheten i kontrollverksamheten och det är mycket

anmärkningsvärt att inte överväga de praktiska och ekonomiska konsekvenserna för

brukarna av ett sådant förslag. - - - Däremot kan det vara lämpligt att såväl

skogsägare som myndigheter samråder med den ideella naturvården i de fall dessa

bedöms ha god kompetens.

16.1.50 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund, SIC: SIC tillstyrker i stort

förslagen i 16:e kapitlet. - - - Vad avser sakägarbegreppet bör det klarläggas

tydligare. Yrkesfiskarna har tillstånd av länsstyrelserna att fiska med mer nät

än vad en medborgare i allmänhet får göra. De har också en yrkesfiskarlicens. -

- - Enligt det vattenrättsliga sakägarbegreppet är en yrkesfiskare som fiskar

med fast redskap på allmänt vatten efter tillstånd av en myndighet sakägare.

Analogt med den tolkningen bör den som fiskar med rörligt redskap på allmänt

vatten efter tillstånd av myndighet också anses vara sakägare enligt miljöbalken

vad avser miljöfarlig verksamhet som berör det vatten han fiskar i. Enligt SIC:s

uppfattning bör denna problematik helt klarläggas i en kommande proposition till

riksdagen. Den rådande osäkerheten om rättsläget är inte bra för

yrkesfiskeföretagen. - - - Det är rimligt att personer som investerar i

yrkesfiske har status som sakägare när miljöstörande verksamhet planeras som

berör hans fiskevatten. För att begränsa kretsen av sakägare kan enligt SIC:s

mening krävas att ifrågavarande fiskare skall ha en yrkesfiskelicens. - - - Det

är också rimligt att den som söker tillstånd till en miljöfarlig verksamhet bör

svara för sakägarnas kostnader i samband med förfarandet, enligt samma regler

som gäller för vattenmål. - - - SIC har positivt noterat förslaget om att

yrkesfiskets organisationer skall få talerätt enligt miljöbalken. Förslaget är

angeläget och tillstyrkes.

16.1.51 Sveriges Fiskares Riksförbund: Instämmer i miljskyddskommitténs förslag

angående yrkesfiskets särställning och tillstyrker den föreslagna utvidgningen

av talerätten för yrkesfiskarnas intresseorganisationer.

16.1.52 Michelsons Advokatbyrå: Vi delar kommitténs uppfattning, att frågan om

bestämmandet av sakägarbegreppet liksom hittills väl kan överlämnas till

rättstillämpningen. Vi avstyrker den utformning av en talerätt för ideella

organisationer som kommittén föreslagit. Det skulle vara till gagn för den

allmänna utvecklingen mot en bättre miljövård om ideella organisationer

tillerkändes en vidgad talerätt. - - - Det bör aldrig få komma i fråga, att

såsom kommittén föreslagit, vissa särskilt utvalda organisationer skulle få

talerätt och att regeringen skulle bestämma vilka organisationer som skulle

tillerkännas detta privilegium. Ett sådant system vore i grunden djupt

odemokratiskt och skulle innebära en mycket märklig ordning med en sorts

"auktoriserad klasskillnad" mellan de organisationer som arbetar på området.

Föreningar med regeringens "tillstånd" att föra talan skulle bli "finare" än

andra sammanslutningar, och även det ideella miljövårdsarbetet skulle på det

sättet ledas in i banor och fållor som den vid varje tid etablerade

maktapparaten helst önskar. Särskilt betänklig ter sig en sådan ordning med

tanke på att de allra viktigaste och bästa ideella insatserna hittills många

gånger gjorts av sammanslutningar som vuxit fram spontant och med en viss

bestämd fråga som enda ändamål.

16.1.53 Miljöcentrum: Vi noterar med tillfredsställelse att utredningen nu

föreslår att också ideella organisationer skall få talerätt i samband med

koncessionsprövningar. Utredningen lämnar dock åt regeringen att avgöra vilka

ideella organisationer som skall få talerätt. Utredningen yttrar i frågan bl.a.:

"De organisationer som bör komma ifråga måste ha rättsligt bestående uppbyggnad.

Ledningen av organisationernas verksamhet bör vila på en demokratisk grund ...".

- - - Vi är medvetna om att det kan finnas ett visst behov av att begränsa

talerätten för organisationer. Men att lämna den frågan i händerna på regeringen

kan leda till favorisering av gentemot statsmakten följsamma organisationer. - -

- Kriterierna för vilka organisationer som skall erhålla talerätt bör klart

definieras i lag och inte lämnas till regeringen. I sammanhanget bör kriterierna

för talerätt baseras på dokumenterad kompetens och samhällsnytta och inte på

demokratisk uppbyggnad. - - - En prövning av organisationernas ideella status

utgår lämpligen från om de klassificeras som ideella, dvs. inskränkt

skattskyldiga, av skattemyndigheterna. Universitet och högskolor bör inte minst

med tanke på behovet av kompetens i beslutsprocessen också garanteras talerätt.

16.2Överklagande

16.2.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: Jag tillstyrker att regeringen, i den

omfattning som kommittén föreslagit, befrias från uppgiften att pröva

överklaganden och att prövningen förs över till de allmänna förvaltnings-

domstolarna. - - - Jag ser ingen anledning att nu frångå denna inställning och

delar kommitténs uppfattning (s. 633) att frågan om vilken förvaltningsdomstol

som skall vara första fullföljdsinstans bör lösas i ett större sammanhang

gemensamt för fler rättsområden än miljörättens. - - - Som kommittén har

föreslagit bör länsstyrelsen behålla uppgiften att överpröva kommunala

myndigheters beslut.

16.2.2 Försvarets Sjukvårdsstyrelse, SjvS: I 24 kap. 1 § under

överklaganderubriken (del 2, s. 171) anser SjvS att paragrafen bör formuleras

så, att det klargörs vem som är besvärsmyndighet, i det fall SjvS/Generalläkaren

utövar tillsyn. Eftersom Generalläkaren i sin tillsynsroll arbetar direkt under

regeringen, kan det också vara lämpligt att regeringen är besvärsmyndighet. Det

är också tänkbart att en kammarrätt, såsom idag gäller, är besvärsmyndighet.

Nackdelen med detta kan vara att endast en kammarrätt beroende av

Generalläkarens blivande stationeringsort, Stockholm behandlar beslut som gäller

försvarsmaktens verksamhetsställen över hela landet. Några besvär från militära

myndigheter pga. föreläggandebeslut från SjvS inom miljö- och hälsoskyddsområdet

har ännu inte förekommit. Detta beror bl.a. på att SjvS deltar i planering och

inventeringar av behov vid förbanden, på ett sådant sätt att berörd myndighet

inte finner några skäl till besvär efter ett föreläggandebeslut. Trots detta bör

frågan om besvär vara helt klar.

16.2.3 Socialstyrelsen: Socialstyrelsen vill med anledning av den föreslagna

lagtexten i 24 kap. 1 § 3 p. framhålla att det i art. 6 i Europakonventionen

föreskrivs att envar skall ha rätt till domstolsprövning när det gäller civila

rätttigheter och skyldigheter eller anklagelser för brott. Ett av

tilläggsprotokollen (nr. 7 art. 2) till konventionen innebär dessutom att var

och en som har dömts av domstol för brottslig gärning i princip skall ha rätt

till omprövning i högre instans av skuldfrågan och/eller straffet. Utveckling

och praxis hos Europadomstolen har medfört att kravet på domstolsprövning enligt

artikel 6 även omfattar ett stort antal förvaltningsbeslut.- - - Enligt den

föreslagna miljöbalkenär tillståndsprövning i första instans uppdelad mellan

flera myndigheter. Gemensamt för dessa är att de all är förvaltningsmyndig-

heter.- - - Socialstyrelsen anser att alla förvaltningsbeslut som rör civila

rättigheter eller skyldigheter bör kunna prövas av allmän domstol eller av

allmän förvaltningsdomstol. För att undvika gränsdragningsproblem kan det till

och med övervägas att göra domstolsprövningen av förvaltningsbeslut mer allmän.

Socialstyrelsen anser mot bakgrund härav att alla beslut i tillståndsärenden

enligt den framtida miljöbalken skall kunna överprövas av domstol i två

instanser. Härigenom skulle Sverige tillgodose de krav som kan ställas på svensk

rätt enligt Europakonventionens art. 6. Härtill kommer att en domstolsprövning

enligt Socialstyrelsen otvivelaktigt skulle vara till fördel ur

rättssäkerhetssynpunkt. Vidare skulle ett system med domstolsprövning medföra en

samordning av tillstånds- och ersättningsfrågorna, dvs. sådana frågor skulle

inte behöva splittras upp i två skilda förfaranden. En vinst skulle också ligga

i att sakägaren därigenom skulle få ersättning för sina rättegångskostnader

enligt det system som gäller vid domstolarna.

16.2.4 Koncessionsnämnden för Miljöskydd: Undantaget i inledningen till 24 kap.

1 § 1 st. bör också omfatta vad som har föreskrivits med stöd av 4 §. - - - 24

kap. 3 §: Fall som avses i 14 kap. 7 § bör utgå. Koncessionsnämndens erfarenhet

är att skyldigheten att delta i en kontroll och kostnadsfördelningsfrågorna

hänger så intimt samman att de bör överklagas till samma myndighet. Konces-

sionsnämnden förordar för sin del att den vanliga besvärsordningen enligt 1 §

får gälla.

16.2.5 Växjö och Luleå Tingsrätt: Domstolarna har inga invändningar mot det

föreslagna besvärsförfarandet.

16.2.6 Kammarrätten i Stockholm: Kammarrätten tillstyrker, att regeringen i

föreslagen utsträckning befrias från uppgiften att pröva överklaganden och att

dessa uppgifter överförs till de allmänna förvaltningsdomstolarna. - - - När det

gäller frågan om till vilken instans överklagande skall ske, bör framhållas att

regeringen har uttalat sig för att tyngdpunkten i rättsskipningen skall ligga i

första instans också inom de allmänna förvaltningsdomstolarna, dvs. i länsrätt.

Justitieutskottet har i princip anslutit (JuU 1992/93:24 s. 23) sig till vad

regeringen uttalat. Utskottet har därvid betonat, att en principiell ordning med

länsrätt som första instans i de måltyper som prövas av förvaltningsdomstol inte

behöver gälla för alla måltyper. I denna del vill kammarrätten erinra om att

Domstolsutredningen föreslagit (SOU 1991:106 s. 424 ff.) att bl.a. byggnadsmål,

hälsoskyddsmål och renhållningsmål skall utgöra sådana måltyper som skall

flyttas från kammarrätt till länsrätt som första domstol. Såväl hälsoskyddslagen

(1982:1080) som renhållningslagen (1979:596) föreslås inordnade i miljöbalken.

Kammarrätten anser att överklaganden enligt balken, i enlighet med principerna

bakom Domstolsutredningens förslag, bör prövas av länsrätt som första domstol.

Därigenom skulle också samstämmighet uppnås med bestämmelsen i 27 kap. 8 § i

balken om prövning av frågor om miljöskyddsavgift.

16.2.7 Länsrätten i Östergötlands län: Länsrätten delar utredningens uppfattning

att frågan om länsrätten eller kammarrätten skall vara fullföljdsinstans bör

lösas i ett större sammanhang.

16.2.8 Länsstyrelsen i Stockholms län: 24 kap. Överklagande - Instansordningen

och övervägandena kring denna föranleder inga erinringar.

16.2.9 Länsstyrelsen i Gotlands län: Enligt 24 kap. 2 § framgår inte annat än

att beslut som länsstyrelserna meddelar om utvidgning och inskränkning av

strandskyddet skall överklagas till kammarrätt. Länsstyrelsen ifrågasätter

detta. Sådana beslut framstår för länsstyrelsen i hög grad som politiska och

bör, i likhet med vad som gäller för naturreservat och naturvårdsområden,

överklagas till regeringen.

16.2.10 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen tillstyrker förslaget att

låta länsstyrelserna även fortsättningsvis överpröva beslut som har meddelats av

miljönämnderna. Det bör samtidigt vara en fördel om koncessionsnämnden ges en

klarare roll som domstol och att det på så sätt byggs in en domstolsprövning i

det ordinarie förfarandet. - - - För att koncessionsnämnden skall få status av

domstol enligt Europakonventionen torde möjligen krävas att inslaget av

intresseledamöter tas bort och att det i lag förs in bestämmelser om förfarandet

och ett krav på att ordföranden skall vara eller ha varit ordinarie domare. Det

är i varje fall inte fråga om några oöverstigliga eller ens svåra hinder.

Koncessionsnämndens arbetssätt och verksamhetsfält kan övervägas ytterligare,

bl.a. huruvida det är möjligt att låta nämnden, med vissa undantag, som

slutinstans pröva samtliga överklagade ärenden enligt miljöbalken. Att därefter

vid överprövning av länsstyrelsens beslut dela prövningen på två instanser, som

skall gå igenom samma utredning och som skall göra sina bedömningar med delvis

samma utgångspunkt, är inte ändamålsenligt. Att överhuvud taget skapa en

sammanhållen instans för prövning av ärenden enligt de mark- och miljörättsliga

lagarna har, jämfört med alternativet prövning i ordinarie domstolsorganisation,

ur allmän och ur enskild synpunkt många och påtagliga fördelar för hanteringen,

såväl kostnads- och kompetensmässigt som med beaktande av tidsaspekten. Dessutom

skulle syftet att avlasta regeringen från besvärsärenden gynnas. Viktigare ur

ett större perspektiv än den strukturella målsättningen, att skapa en enhetlig

och sammanhållen domstolsorganisation är att ärendehanteringen ur allmän

synpunkt fungerar väl och att den enskilde tillförsäkras en ändamålsenlig och

rättssäker prövning. Dessa målsättningar torde ha bäst förutsättningar för att

uppfyllas med den här föreslagna ordningen.

16.2.11 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen konstaterar med

tillfredsställelse att kommittén anser att länsstyrelserna bör behålla uppgiften

att överpröva kommunala myndigheters beslut. - - - Länsstyrelsens beslut vid

överprövning av kommunal nämnds beslut enligt miljöskyddslagen överklagas hos

Koncessionsnämnden, men om det grundats på hälsoskyddslagen överklagas det till

kammarrätten. I många fall är dock båda lagstiftningarna tillämpliga samtidigt

och det framgår inte klart vilken lag nämnden tillämpat. Kommittén har inte

föreslagit någon förändring i detta avseende. För dessa fall bör tillskapas en

gemensam besvärsväg, förslagsvis till Koncessionsnämnden.

16.2.12 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Enligt länsstyrelsens mening bör det

övervägas om inte de beslut av länsstyrelsen eller annan statlig myndighet som

enligt förslaget skall överklagas hos kammarrätten i stället skall prövas av

Koncessionsnämnden, som torde ha eller i varje fall på så sätt skulle få en

bättre kompetens inom en samlad miljölagstiftning där de olika områdena

kompletterar och även är integrerade i varandra. - - - Kravet på en

domstolsprövning bör kunna lösas genom att Koncessionsnämnden ombildas till en

domstol, något som utredningen inte varit främmande inför. Genom inrättande av

en miljödomstol, som i praktiken blir sista instans, kommer alla enskilda mål

och ärenden att kunna avgöras genom en kvalificerad bedömning av såväl rätts-

som lämplighetsfrågor. Den splittrade instansordning som föreslås i miljöbalken

kommer snarare att motverka än att underlätta den uttalade ambitionen att balken

skall ge uttryck för en enhetlig inställning till miljöfrågorna. - - - En

miljödomstol med erforderlig specialistkompetens skulle också med fördel kunna

sköta de uppgifter som behandlas i departementspromemorian (Ds 1991:84) med

förslag om inrättande av en särskild nämnd för överprövning i plan- och

byggärenden m.m.

16.2.13 Mjölby kommun: Beträffande överklagande är det eftersträvansvärt om en

samordning av överklagandereglerna sker. I möjligaste mån bör

överprövningsfrågor hänskjutas till domstolsprövning. Därvid förordas inrättande

av särskilda miljödomstolar organiserade utifrån vattendomstolarnas nuvarande

kompetens samt i vissa fall prövning av förvaltningsdomstol. Denna prövning bör

kunna ske även i de fall besluten grundas på av regeringen med stöd i

miljöbalken utfärdade bemyndiganden.

16.2.14 Växjö kommun: Kommitténs förslag går ut på att överprövningsordningen i

stort sett förblir som idag. Kommunen föreslår att Koncessionsnämnden blir

slutinstans för merparten av ärendetyperna i miljöbalken bl.a. ärenden enligt 15

kap. kemiska produkter, 17 kap. hälsoskydd och 18 kap. avfall.

16.2.15 Örebro kommun: När det gäller överprövning av beslut rörande människors

hälsa föreslår utredningen en administrativ besvärsgång när det gäller beslut om

störningar orsakade av fasta anläggningar och verksamheter i omgivningen.

Motsvarande beslut i frågor om inomhusmiljön bör överprövas domstolsvägen. Denna

uppdelning i två olika besvärsordningar är olycklig och bör arbetas bort så att

endast en besvärsordning föreligger för hälsoskyddsfrågorna. Den administrativa

besvärsgången förordas.

16.2.16 Svenska Kommunförbundet: När det gäller förbundets syn på

instansordningen och överprövningsmöjligheter i miljöbalken hänvisas till vad

som tidigare sagts om tillstånd.

16.2.17 Sveriges advokatsamfund: Samfundet kan inte godta den

överklagandeordning som föreslås i 24 kap. Eftersom samfundets mening är att

miljöfrågor skall vara föremål för judiciell handlänggning och inte

administrativ sådan skall en sedvanlig instansordning i under- och överdomstolar

tillämpas. Om vattendomstolarna omvandlas till miljödomstolar är

instansordningen given.

16.2.18 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen:

Organisationerna vill i detta sammanhang betona vikten av att över-

prövningssystem utformas så att en reell två- eller treinstansprövning kommer

till stånd. I nuvarande system förekommer att besvärsinstanser saknar egen

kompetens inom det aktuella området. Detta får till följd att beslutsmyndigheten

engageras för att granska sitt eget beslut och att yttra sig över anförda

besvär. I praktiken uteblir den opartiska överprövning som är avsikten med

besvären. Denna ordning är givetvis otillfredsställande. Besvärsmyndigheter

måste självfallet ha den kompetens och självständighet som fordras för att göra

en fri och obunden prövning av anförda besvär. Kan detta inte tillförsäkras inom

ramen för en administrativ process återstår endast att överföra

besvärsprövningen till domstol.

16.2.19 Svenska Insjöfiskarnas Centralförbund, SIC: SIC tillstyrker också

förslaget om att miljöskyddsärenden som prövas i första instans i

Koncessionsnämnden även fortsättningsvis skall kunna överklagas till regeringen.

16.2.20 Sveriges Fiskares Riksförbund: Stöder miljöskyddskomitténs bedömning att

Koncessionsnämndens beslut även i fortsättningen skall kunna överklagas hos

regeringen.

16.2.21 Michelsons Advokatbyrå: De frågor kommittén berört under detta avsnitt

skulle i allt väsentligt få sin lösning med vårt förslag till inrättande av

miljödomstolar. - - - Särskilt bör observeras, att det på s. 628 övervägda

alternativet om eninstansförfarande är helt ogenomförbart redan med hänsyn till

innehållet i art. 13 i Europakonventionen.

16.3Miljöombudsman

16.3.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: Vilka befogenheter en Miljöombudsman borde få

diskuteras i betänkandet egentligen inte på annat sätt än att det anges att

ombudsmannen skulle ha till uppgift att ta emot och utreda enskilda personers

klagomål över olika förhållanden på miljöområdet, utredningar som sedan skulle

kunna användas som underlag för Naturvårdsverket att utnyttja sin egen talerätt

och vid utarbetandet av förslag till generella föreskrifter. Någon ny uppgift

för verket skulle således inte följa med inrättandet av en miljöombudsman. Som

skäl att föreslå inrättandet av en Miljöombudsman som en särskild enhet inom

Naturvårdsverket anförs att förslaget skulle utgöra det bästa sättet att

förstärka enskilda personers möjligheter att komma till tals samt att en sådan

tjänst kan vara ägnad att göra Naturvårdsverket bättre känt som central

miljövårdsmyndighet. Resonemanget framstår alls inte som övertygande och jag

avstyrker att en miljöombudsman inrättas.

16.3.2 Riksrevisionsverket, RRV: Utredningen diskuterar möjligheten att inrätta

en funktion på Naturvårdsverket som benämns miljöombudsman. RRV anser att denna

fråga bör behandlas av följdutredningen. Enligt RRV:s uppfattning bör dock inte

en funktion med en sådan benämning förläggas till Naturvårdsverket på grund av

jävsskäl. SNV är en aktör i miljövårdsfrågor och enskilda personer som vänder

sig till Miljöombudsmannen kan vara missnöjda med just SNV:s agerande.

16.3.3 Konsumentverket: Vi stödjer förslaget att inrätta en Miljöombudsman.

Ombudsmannen bör dock ha en självständig ställning och inte enbart vara en

tjänsteman inom Naturvårdsverket.

16.3.4 Statens naturvårdsverk: Verket avstyrker förslaget om att inrätta en

särskild miljöombudsmannafunktion, oavsett om denna funktion skulle finnas utom

eller inom verket. Skulle det ändå anses motiverat att inrätta en särskild

miljöombudsmannafunktion bör dessa uppgifter utföras fristående från

Naturvårdsverket. - - - Allmänhetens möjligheter att komma i kontakt med verket

och att därvid få det gensvar som rimligen kan begäras får anses vara goda. I

betänkandet antyds att ett skäl för att inrätta en miljöombudsmannafunktion vid

verket skulle kunna vara att verket därmed skulle kunna bli bättre känt som

central miljövårdsmyndighet. Verket torde emellertid vara väl känt som central

myndighet på miljövårdsområdet. Det finns enligt verkets mening inte

tillräckliga skäl för att inrätta en särskild miljöombudsmannafunktion vid

verket med huvudsaklig uppgift att ta emot och besvara frågor från allmänheten.

- - - Att skapa ett särskilt fristående miljöombudsmannaämbete skulle enligt

verkets mening inte heller vara en bra lösning. För att en fristående

Miljöombudsman skall kunna få en någorlunda meningsfylld funktion skulle

vederbörande sannolikt behöva ges egen överklagningsrätt. En sådan rätt för

Miljöombudsmannen skulle emellertid leda till betydande komplikationer, särskilt

med hänsyn till Naturvårdsverkets talerätt. Inte minst resurssynpunkter leder

verket till samma slutsats i denna fråga som kommittén kom till i sitt

principbetänkande, nämligen att det skulle innebära överorganisation att inrätta

ett särskilt miljöombudsmannaämbete. - - - Vad gäller allmänhetens tilltro till

en eventuell Miljöombudsman skulle denna sannolikt bli mindre pga. tänkbara

jävssituationer om funktionen knöts till verket än om ett från verket fristående

organ skapas för denna funktion.

16.3.5 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden anser att med den

utvidgade talerätten som föreslås av kommittén ökas allmänhetens inflytande

tillräckligt, varför inrättandet av en Miljöombudsman enligt nämndens

uppfattning inte är befogat. - - - Om en ombudsman skulle inrättas, anser

Koncessionsnämnden att det är olämpligt att knyta en sådan till

Naturvårdsverket. Ombudsmannen bör ges en fristående ställning.

16.3.6 Svea hovrätt: Det behövs en kontinuerlig, gränsöverskridande forskning på

miljöområdet liksom en ständig kritisk granskning av de föreskrifter som

utfärdas av regeringen och berörda myndigheter, av de individuella avgöranden

som träffas i tillåtlighets- och tillståndsfrågor och av effektiviteten av

tillsynsapparaten. Det kan enligt hovrättens mening därför ifrågasättas om det

inte borde tillsättas ett särskilt organ med ansvar för att en sådan uppföljning

verkligen äger rum. Eventuellt kan uppgifter anförtros den Miljöombudsman som

kommittén föreslagit. Till skillnad mot kommittén anser emellertid hovrätten att

en Miljöombudsman inte skall utgöra en särskild enhet inom Naturvårdsverket. En

Miljöombudsman bör enligt hovrätten ha en helt självständig ställning med

skyldighet att kontinuerligt redovisa resultatet av sin verksamhet för

riksdagen.

16.3.7 Växjö tingsrätt: I stället för att ge Naturvårdsverket som sådant ökade

resurser för att kunna bevaka och tillvarata allmänna intressen med avseende på

naturvård och miljöskydd föreslås i betänkandet att denna uppenbarligen

erforderliga resursförstärkning tillförs verket genom inrättande av en

Miljöombudsman. Tingsrätten vill framhålla att det skulle kunna uppstå

intressekonflikter för en sådan myndighet som har att beakta dels

Naturvårdsverkets roll att tillvarata allmänna intressen och dels allmänhetens

krav och intressen. - - - Således avstyrker tingsrätten kommitténs förslag i

dessa delar.

16.3.8 Kammarrätten i Stockholm: Förslaget att inrätta en Miljöombudsman som en

särskild enhet inom Naturvårdsverket avstyrks. Det förefaller tveksamt om en

sådan institution skulle leda till någon reellt utökad möjlighet för enskilda

att komma till tals i miljöfrågor. Risken finns för att den snarare skulle

splittra bilden av Naturvårdsverket som central miljövårdsmyndighet.

16.3.9 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Inrättandet av en Miljöombudsman kan

bidra till att stärka miljövårdens ställning. Det är dock tveksamt att ge

Naturvårdsverket denna roll. Ett alternativ till en Miljöombudsman skulle kunna

vara att inrätta en särskild avdelning inom JO för de frågor som omfattas av

balken. JO har ju redan betydande erfarenhet av miljöärenden.

16.3.10 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen avstyrker förslaget att

inrätta en Miljöombudsman. Om en sådan ändå inrättas anser länsstyrelsen att den

inte bör vara knuten till Naturvårdsverket.

16.3.11 Länsstyrelsen i Kronobergs län: Länsstyrelsen ser inte något behov av

att det inrättas något miljöombudsmannaämbete inom Naturvårdsverket eller

annorstädes. Allmänhetens inflytande och rättssäkerhet borde kunna tillgodoses

inom nuvarande tillsynsorganisation samt inom JO-ämbetet.

16.3.12 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen ställer sig också tveksam

till att inrätta en tjänst som Miljöombudsman, i synnerhet om tjänsten skall

knytas till Naturvårdsverket. Naturvårdsverket är en av de myndigheter som kan

komma att bli föremål för granskning av ombudsmannen. Att placera ombudsmannen i

verkets organisation innebär att man skapar en jävsrisk.

16.3.13 Länsstyrelsen i Blekinge län: Inrättandet av en Miljöombudsman kan bidra

till att stärka miljövårdens ställning. Det är dock mycket tveksamt om en

Miljöombudsman bör bilda en särskild avdelning inom SNV. Att stärka kontakterna

mellan myndigheter, enskilda och organisationer genom förtroendeskapande

åtgärder är emellertid angeläget. Detta kan ske genom ökad insyn och större

möjlighet till påverkan. Ett exempel är MKB-processsen som, vilket ligger i

sakens natur, bör regleras genom föreskrifter. För övrigt finns ett utvecklat

system för överprövning av beslut samt tillsyn av JO och JK. - - - Ett

alternativ till en särskild Miljöombudsman skulle kunna vara att inrätta en

särskild avdelning inom JO för de frågor som omfattas av miljöbalken. JO har ju

redan betydande erfarenhet av miljöärenden.

16.3.14 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen är ur flera synvinklar

tveksam till förslaget att vid sidan av JO-ämbetet inrätta ett särskilt

miljöombudsmannaämbete. Miljöfrågor har, förutom de vetenskapliga och tekniska

aspekterna, ofta en politisk dimension. Mot denna bakgrund torde det vara svårt

för en Miljöombudsman att - i varje fall om ämbetet knyts till en annan

myndighet som bevakar allmänna intressen - kunna vinna det förtroende som

allmänheten skulle kräva. Sannolikt skulle det nödvändiggöra att det inrättas

ytterligare en offentlig institution.

16.3.15 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen är avvisande till

tanken på en särskild Miljöombudsman. Denna ombudsmans kompetensområde

förefaller redan vara täckt av Justitieombudsmannens och medför att ännu ett led

tillskapas i samhällets övergripande tillsynsfunktioner, miljöteknik och

naturvetenskap. Om ett sådant ämbete ändå skulle komma till stånd bör det, för

att dess integritet inte skall ifrågasättas, inte inrättas som en särskild enhet

vid Naturvårdsverket eller någon annan befintlig miljömyndighet.

16.3.16 Länsstyrelsen i Värmlands län: Miljöombudsman - Bra förslag men bör inte

tillhöra Naturvårdsverket.

16.3.17 Länsstyrelsen i Örebro län: Tillstyrker inrättandet av en

miljöombudsman.

16.3.18 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Utredningen föreslår att en

Miljöombudsman skall inrättas för att stärka enskilda personers möjligheter att

komma till tals i miljöärenden. Länsstyrelsen kan tillstyrka en sådan men anser

inte att den skall finnas inom Statens Naturvårdsverk. Ett sådant ämbete bör

vara helt fristående från myndigheterna inom miljöområdet. Ett alternativ skulle

kunna vara att inrätta en särskild Miljöombudsman inom JO-ämbetet.

16.3.19 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen ifrågasätter behovet av

att inrätta en särskild Miljöombudsman vid Naturvårdsverket. En Miljöombudsman,

om en sådan anses behövas, bör i vart fall ha samma fristående position i

förhållande till aktörerna.

16.3.20 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Länsstyrelsen anser det olämpligt att

placera den föreslagna befattningen som Miljöombudsman vid Naturvårdsverket.

Naturvårdsverket har en central roll inom flera av miljöbalkens

tillämpningsområden, vilket kan leda till jävssituationer. De problem som

förslaget avser att lösa bör i stället lösas genom att öka JO:s kompetens inom

miljöområdet.

16.3.21 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Förslaget om en Miljöombudsman inom

Naturvårdsverket är tvivelaktigt. Vi anser att man borde föra ihop frågan om

talerätt för miljöorganisationer med frågan om Miljöombudsman. Vi kan se ett

behov för allmänheten att kunna få vissa miljöfrågor prövade i annan ordning än

den som de ordinarie myndigheterna står för, vilket kan motivera en särskild

Miljöombudsman. Men denne bör i så fall inrättas som fristående från

myndigheterna.

16.3.22 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Länsstyrelsen är inte odelat positiv

till tanken att inrätta en miljöombudsmannaexpedition. Frågan bör studeras

ytterligare. Redan nu kan emellertid sägas att om en sådan inrättas bör den vara

fristående från Naturvårdsverket.

16.3.23 Österåkers kommun: Utredningens förslag att inrätta en särskild enhet på

Naturvårdsverket med uppgift att ta emot och utreda enskilda personers klagomål

över olika förhållanden inom miljöområdet uppfattas som ett bra förslag. Nämnden

stödjer även utredningens förslag att i likhet med vad som gäller vid

Konsumentverket ge en tjänsteman vid Naturvårdsverket beteckningen

Miljöombudsman.

16.3.24 Uppsala kommun: I betänkandet föreslås inrättande av en befattning som

Miljöombudsman. Kommittén har föreslagit att denna skall knytas till

Naturvårdsverket. - - - För att stärka medborgarnas inflytande anser kommunen

att Miljöombudsmannen skall ges en fristående ställning gentemot såväl andra

myndigheter som gentemot dem som förorsakar miljöstörningar. - - -

Miljöombudsmannens uppgift bör bl.a. vara att ta emot och utreda enskilda

personers klagomål över olika förhållanden i miljön. Ombudsmannen bör även ges

möjlighet att vidarebefordra klagomål och synpunkter till tillsynsmyndigheter

och till dem som förorskar miljöproblemen. - - - Miljöombudsmannen bör även ges

rätt att väcka åtal mot dem som gör sig skyldiga till brott mot

miljöskyddsförfattningarna.

16.3.25 Norrköpings kommun: Utredningens förslag om en Miljöombudsman placerad

på Naturvårdsverket är kommunen tveksam till. Miljöombudsmannen som sådan kan ge

positiva effekter på allmänhetens möjligheter till inflytande. Däremot är det

tveksamt om placeringen på Naturvårdsverket är så bra. Även om närheten och

kontakten med Naturvårdsverkets kunskap kan vara positiv så bör detta kunna

uppnås även med en annan organisation. Bindningen till Naturvårdsverket kan i

stället bli negativ om myndighetens syn kommer på kollisionskurs med

allmänhetens.

16.3.26 Mjölby kommun: Inrättandet av ytterligare ombudsmannainstitut i form av

särskild Miljöombudsman avstyrks. Det kan inte anses rimligt att alltför många

sektorsintressen eller särintressen erhåller särskilt skattesubventionerat

ombudsmannainstitut. Kontrollen över myndigheternas verksamhet avseende

tillämpningen av miljölagstiftningen kan utföras av JO och överordnad

tillsynsmöjlighet.

16.3.27 Kalmar kommun: Vi ställer oss positiva till utredningens förslag om en

särskild Miljöombudsman, men anser att denna funktion inte bör knytas till

Naturvårdsverket utan istället kopplas till en från miljömyndigheterna

fristående organisation t.ex. Riksrevisionsverket eller ett separat

miljörevisionsverk.

16.3.28 Landskrona kommun: Erfarenheten visar att någon form av tillsyn över

myndigheterna behövs. Miljöskyddskommittén föreslår att en Miljöombudsman skall

inrättas. Det är ett bra förslag som borde förstärka den enskildes rättssäkerhet

på miljöområdet och förstärka miljöintressena. Förutsättningen är att

placeringen och instruktionen för Miljöombudsmannen utformas på rätt sätt. En

Miljöombudsman bör vara en fristående myndighet direkt under riksdagen som har

att bevaka att den enskildes rätt till god miljö tillgodoses och att

förutsättningarna för att nå det långsiktiga målet en hållbar utveckling främjas

och inte försvåras. Miljöombudsmannen måste kunna väcka åtal mot försumliga

myndigheter och miljöstörare. Det är olämpligt att placera Miljöombudsmannen

inom Naturvårdsverket. Någon skall vakta väktarna. Naturvårdsverkets eventuella

försummelser blir dåligt bevakade av en intern avdelning inom verket.

Naturvårdsverkets expert i utredningen har påpekat det olämpliga i förslaget i

ett särskilt yttrande där hon hävdar att det kan skapa en jävssituation som kan

minska tilltron till Miljöombudsmannens oberoende. - - - En Miljöombudsman bör

inrättas och placeras direkt under riksdaagen och vara fristående från

Naturvårdsverket.

16.3.29 Göteborgs och Bohus läns landsting: Kommittén föreslår inrättande av en

Miljöombudsman för att förstärka allmänhetens inflytande i miljöfrågor. Vi

välkomnar förslaget, men anser att Miljöombudsman bör vara en fristående

myndighet och inte en enhet inom Naturvårdsverket. Det kan inte uteslutas att en

hel del av allmänhetens klagomål över olika miljöförhållanden avser

Naturvårdsverkets myndighetsutövande.

16.3.30 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Ställer sig också avvisande till

förslaget om tillsättande av en Miljöombudsman. Några bärande motiv för att ett

sådant tillsättande skulle leda till vidgade möjligheter för enskilda personer

att föra sin talan har inte presenterats. Risken är i stället uppenbar att en ny

sådan institution skulle leda till ökad byråkrati. På samma sätt som när det

gäller ideella organisationers talerätt får förslaget motsatt effekt än den man

önskar uppnå. Miljövården behöver inte fler polariserande inslag.

16.3.31 Svenska Kraftverksföreningen: Kan inte heller finna att förslaget om

inrättandet av en miljöombudsman är tillräckligt motiverat. Föreningen instämmer

i det särskilda yttrandet till utredningen av Kitty Victor, vari

miljöombudsmannens inrymmande inom Naturvårdsverket kritiserats. Den där

påtalade risken för jäv är uppenbar.

16.3.32 Grupptalanutredningen: Att inrätta en Miljöombudsman kan öka

allmänhetens inflytande i miljöskyddsärenden på samma sätt som KO stärkt

konsumenternas ställning på t.ex. marknadsrättens område. I vilken mån en

Miljöombudsman verkligen får sådan betydelse beror väsentligen på vilka

maktmedel denne ges. Rätten att föra talan är i det sammanhanget ett viktigt

instrument. - - - En ombudsman inom miljörätten kan ges behörighet att föra

talan vid domstol bl.a. när miljöstörningar drabbar många människor på samma

eller likartat sätt. Det ingår i Grupptalanutredningens uppdrag att överväga

införandet av bl.a. offentlig grupptalan, dvs. att en statlig eller kommunal

myndighet för talan till förmån för enskilda. Det finns anledning att i det

sammanhanget återkomma till för- och nackdelarna med en särskild Miljöombudsman.

- - - I Miljöskyddskommitténs betänkande behandlas Miljöombudsmannen som ett

organ för att ta emot och utreda enskilda personers klagomål över olika för-

hållanden på miljöområdet. Också dessa uppgifter är viktiga, särskilt om

ombudsmannen ges behörighet att besvära sig över myndighetsbeslut. - - - Det

finns i anslutning till det senare anledning att ta upp frågan om på vilket sätt

ombudsmannaämbetet bör vara inrättat. Kommitténs förslag att det inrättas en

särskild enhet inom Naturvårdsverket har vissa fördelar, främst administrativa

och organisatoriska. Det finns emellertid också brister med detta.

Miljöskyddskommittén tycks visserligen mena att Miljöombudsmannens

kontrollområde inte skall omfatta beslut som fattats av Naturvårdsverket. Det

sägs i stället att ombudsmannens utredningsresultat skulle användas för att

utnyttja Naturvårdsverkets besvärsrätt. Det är emellertid svårt att se varför

allmänhetens ombudsman inte skall kunna klaga också på ett beslut av

Naturvårdsverket att t.ex. inte påkalla omprövning av ett tillstånd. Delar man

den uppfattningen kan det uppstå svårlösta intressekonflikter, om ombudsmannen

är inrättad som en särskild enhet inom Naturvårdsverket. Övervägande skäl talar

därför för att Miljöombudsmannen inrättas som en fristående myndighet.

16.3.33 Friluftsfrämjandet: En allmänhetens Miljöombudsman bör vara helt

fristående. Alltså inte vara fast knuten till Naturvårdsverket genom att en

tjänsteman på Naturvårdsverket upprätthåller ämbetet.

16.3.34 Greenpeace: Greenpeace anser att Miljöombudsmannen bör utses av

regeringen samt vara fristående från såväl Naturvårdsverket som andra

institutioner. - - - Naturvårdsverket är en av de viktigaste aktörerna på

miljöområdet. Det torde med hänsyn till detta inte vara ovanligt att

Miljöombudsmannen kan komma att handlägga frågor som intimt berör

Naturvårdsverkets verksamhet. Om förtroendet för Miljöombudsmannen skall kunna

upprätthållas bör alla eventuella jävssituationer undvikas. Miljöombudsmannen

bör därför vara ett fristående ämbete. Tjänsten som Miljöombudsman bör

tillsättas av regeringen.

16.3.35 Michelsons Advokatbyrå: Rent generellt vill vi framhålla, att en levande

miljörätt förutsätter att så många som möjligt äger vad som i vissa rättssystem

kallas "access to justice", eller fritt översatt "tillträde till rättvisan". I

en god civilisation är rätten till domstolsprövning lika självklar som den

allmänna rösträtten. Det är därför av stor vikt, att alla möjligheter för

enskilda människor att sätta regelsystemet i spel hålls öppna i så stor

utsträckning som möjligt. - - - Vår uppfattning är härvid, att varje medborgares

möjlighet att vid behov själv välja ombud bör uppmuntras istället för att en av

statsmakterna tillsatt ombudsman skall iklädas en särskild roll på just detta

område. Av dessa skäl avstyrker vi förslaget att inrätta en särskild tjänst som

s.k. Miljöombudsman.

16.3.36 Miljöcentrum: Vi kan till nöds acceptera inrättandet av en statlig

Miljöombudsman men inte till priset av fortsatt omyndigförklarande av ideella

miljöorganisationer vad gäller talerätt samt individer och miljöorganisationer

vad gäller rätten att initiera omprövning av gällande villkor för olika

verksamheter.

16.3.37 Jordens Vänner: tycker att det är bra att det inrättas en allmänhetens

Miljöombudsman, såsom här föreslås. Vi tycker dock att det är viktigt att

Miljöombudsmannen är fristående från Naturvårdsverket: också Naturvårdsverkets

beslut kan behöva överklagas.

17 Sanktioner

17.1Allmänt

17.1.1 Riksåklagaren, RÅ: RÅ har betonat betydelsen av att ekonomiska sanktioner

används i ökad utsträckning. I första hand bör alternativa sanktionsformer sökas

i stället för nykriminalisering. Det är angeläget med en allmän översyn av det

straffrättsliga regelsystemet på miljöområdet för att göra det enhetligt och

överskådligt, särskilt som antalet straffbestämmelser är mycket stort. En analys

borde ha gjorts om vad som brister i det nuvarande systemet. En djupare

diskussion borde ha förts om sambandet mellan åklagare, polis och miljöansvariga

myndigheter. - - - Straffbestämmelserna i miljöbalken bygger på s.k. blanketts-

traffbud. Bl.a. skattebrottslagen är uppbyggd på det sättet. Skillnaden är dock

att de underliggande reglerna i skattelagstiftningen är tämligen homogena och

intagna i lag, medan miljöbalkens regler huvudsakligen vilar på ett betydligt

mer disparat regelsystem i form av detaljföreskrifter från olika myndigheter.

Det kan innebära att reglerna blir betydligt svårare att tillämpa i praxis.

Reglerna är inte i första hand utformade för att passa in i det straffrättsliga

systemet. Författningar av denna lägre dignitet har ofta inte samma stringens

som lagtext. Brister kan föreligga i formellt hänseende, ex.vis att föreskriften

inte ligger till inom ramen för bemyndigandet eller inte har tillkännagivits på

ett korrekt sätt.

17.1.2 Rikspolisstyrelsen: Rikspolisstyrelsen instämmer i kommitte''''ns bedömning

och tillstyrker förslaget. Styrelsen anser att det är utomordentligt angeläget

och positivt att allvarliga överträdelser av olika slag av miljöstörningar

tydligt markerats med i vissa fall betydande straffskärpningar och utökade

möjligheter att beivra överträdelser. Förslaget synes innebära att polisen på

ett bättre sätt kan koncentrera sina resurser till allvarliga miljöbrott som

därmed kan ges en högre prioritet. En miljöbalk med överblickbart och konsekvent

sanktionssystem med så långt möjligt enhetliga regler torde ha goda

förutsättningar att förbättra samordningen mellan och effektiviteten hos

myndigheterna. - - - Styrelsen delar kommittens uppfattning att kriminalisering

kanske inte är det enda och inte alltid mest effektiva medel som samhället har

för att motverka oönskade bete''''enden. Polisens ansträngda resurser gör det

önskvärt att försöka undvika att belasta verksamheten med sådana regler som

kräver stora utredningsresurser och där överträdelse ändå i praktiken är mycket

svår att beivra. Emellertid är miljöbalken av sådan omfattning och karaktär att

det kan visa sig vara befogat med en utvärdering av dess konsekvenser när man

bättre kan bedöma tillämpligheten.

17.1.3 Kustbevakningen: Kustbevakningen föreslår:

- att förbudet mot utsläpp av olja från fartyg i vatten regleras i miljöbalken,

- att straffbudet för utsläpp av kemikalier från fartyg likställs med utsläpp av

olja ,

- att definitionen på miljöräddningstjänst till sjöss i räddningstjänstlagen

kompletteras, samt

- att metoder utvecklas för att spåra och bestämma otillåtna kemikalieutsläpp i

havet.

17.1.4 Miljöcentrum: Miljöcentrum anser att kommitte''''n borde ha föreskrivit att

polis och åklagare tilldelas nödvändiga ekonomiska resurser för att på allvar ta

itu med miljöbrottsligheten.

17.2Fördelningen av straffbestämmelser mellan brottsbalken och miljöbalken

17.2.1 Justitieombudsmannen, JO: JO anser att resultatet av kommitténs arbete

inte är helt lyckat. Det är svårt att bedöma huruvida den föreslagna

kriminaliseringen ligger på en godtagbar nivå eller om den i något fall går för

långt. Det bör vidare ytterligare övervägas om inte alla miljöbrott bör intas i

miljöbalken eller om det inte skulle vara lämpligare att införa en särskid

miljöbrottslag med skattebrottslagen som förebild.

17.2.2 Riksåklagaren, RÅ: RÅ anser av pedagogiska skäl, två balkar med samma

juridiska tyngd och som inte kan rangordnas, att bestämmelserna om miljöbrott i

brottsbalken bör föras över till miljöbalken. Detta skulle tillfredställa kraven

på överskådlighet och enkelhet i miljölagstiftningen.

17.2.3 Brottsförebyggande rådet, BRÅ och länsstyrelsen i Kopparbergs län: De

ifrågasätter om det behövs särskilda bestämmelser om miljöbrott i brottsbalken

vid sidan av miljöbalkens bestämmelser. Därtill kan det förväntas att den pro-

blematik som är förenad med en ramlagstiftning i straffrättsliga sammanhang kan

förväntas öka om kommittéförslaget genomförs.

17.2.4 Sveriges geologiska undersökning, SGU: SGU anser att kommitténs förslag

förhindrar att ett enhetligt och överskådligt system införs i en balk

(miljöbalken).

17.2.5 Stockholms universitet: Vi anser att det är svårt att få grepp om

innehållet i miljöbalkens straffbestämmelser då även dessa utgörs av

blankettstraffbud. Universitetet ifrågasätter därför om det är lämpligt att

bestämmelser om straff införs i ett lagverk av miljöbalkens karaktär. Det kan

vara lämpligare och tydligare för enskilda om straffbestämmelserna tas upp i

anslutning till de olika positivrättsliga bestämmelserna som bör anges i separat

lagstiftning.

17.2.6 Uppsala universitet och Svenska Kyrkans Centralstyrelse: Anser att

fördelningen mellan brottsbalken och miljöbalken är bra.

17.2.7 Lunds universitet: Delar i princip kommittens förslag om fördelning av

reglerna mellan brottsbalken och miljöbalken. De straffregler som sanktionerar

materiella bestämmelser i miljöbalken bör naturligen vara placerade i denna. En

regel som straffbelägger orsakande av miljöskadlig effekt bör finnas. Den bör få

prioritet och placeras i brottsbalken, för att inskärpa hos allmänheten (och

domarkåren) att miljöbrott är en allvarlig historia.

17.2.8 Örebro kommun: anser att så stor del som möjligt av sanktioneringen bör

ske i brottsbalken.

17.3Ändringar i brottsbalken

17.3.1 Riksåklagaren, RÅ: RÅ anser att kommitténs förslag inte är

tillfredsställande. Miljöbrottsbestämmelsen avser typiskt sett framkallande av

konkret eller abstrakt fara för miljöskador vid verksamhet av kommersiell natur

medan spridande av gift och förgöring snarast tar sikte på sabotage eller

skadegörelseliknande förhållanden. Det är olämpligt att i samma

straffbestämmelse ta upp gärningar med så skilda syften, varför förslaget i

denna del avstyrks. Riksåklagaren har, med instämmande från länsstyrelsen i

Kopparbergs län, förutsatt att förslaget för miljöbrottets del innebär att, till

skillnad från idag, endast konkret fara skulle bli straffbar. Detta skulle

innebära en återgång till vad som gällde innan det nuvarande miljöbrottet

infördes i brottsbalken. Stränga krav på att gärningen i det särskilda fallet

hade framkallat fara uppställdes. Detta skulle nu som då innebära att stadgadet

skulle tillämpas i mycket få fall, varför förslaget avstyrks även i denna del.

17.3.2 Brottsförebyggande rådet, BRÅ: BRÅ har anfört att bestämmelserna om

miljöbrott och vållande till miljöstörning (som ofta kallas lex BT-kemi)

infördes bl.a. av det skälet att det visat sig att kravet på "allmän fara" i

brottsbalkens 13 kapitel mycket sällan kunde anses uppfyllt alternativt i vart

fall inte kunde bevisas. Bestämmelserna tillämpas sällan men det har inte

framkommit att de är överfödiga eller olämpliga. De är att föredra framför de

föreslagna.

17.3.3 Kammarrätten i Stockholm: Anser att om kommittens förslag skulle

genomföras behöver 13 kap. 10 och 11 §§ ses över.

17.3.4 Stockholms universitet: Anser att den föreslagna straffbestämmelsen om

miljöförstöring fått en mera lyckad utformning än det nuvarande miljöbrottet och

större ordning och reda åstadkommes inom kapitlet.

17.3.5 Lunds universitet: Anser att den nuvarande lydelsen av BrB 13:8a utan

minsta tvekan är att föredra före den föreslagna. Förslaget i denna del bör

lämpligen förbigås med största möjliga tystnad.

17.3.6 Svenska naturskyddsföreningen, SNF: SNF anser att rekvisiten i den

föreslagna bestämmelsen är för stränga. Dessa måste ses över så att paragrafen

går att använda.

17.4Brottsbeskrivningar och brottsnamn i miljöbalken

17.4.1 Justitiekanslern, JK: JK anser att att det är av stort värde att

särskilda brottsbenämningar föreslås. Det är dock viktigt att dessa särskiljs på

ett tydligt sätt. Brottsbenämningarna olaga miljöförstöring och olovlig

miljöförstöring synes kunna leda till missuppfattningar.

17.4.2 Riksåklagaren, RÅ: Har också erinringar rörande de valda

brottsbenämningarna: Den enda egentliga motiveringen som ges - - - är att de ska

markera brottens allvarliga natur. Enligt RÅ framhävs inte detta med de valda

benämningarna. - - - Lagstiftaren har under de senaste åren haft en strävan att

använda enhetliga brottsbenämningar inom olika regelsystem inom

specialstraffrätten. - - - RÅ anser det väsentliga vara att markera att det

skett ett brott mot miljöbalken, oavsett om bakgrunden till detta är

överträdelse av ett förbud eller ett villkor. RÅ förordar att beteckningen

miljöbrott eller brott mot miljöbalken används. De föreslagna rubriceringarna av

brotten mot 7-9 §§ har jag inget att invända emot.

17.4.3 Rikspolisstyrelsen: Polismyndigheten kan med tillfredsställelse

konstatera att huvuddelen av brotten i 25 kap. miljöbalken endast kommer att

vara straffbara vid uppsåtliga brott. Enligt vår mening fordras inte så stora

utredningsinsatser för att konstatera om en gärning kan bedömas som uppsåtlig

eller om den är straffri genom att den begåtts av oaktsamhet.

17.4.4 Statens naturvårdsverk: Ifrågasätter om det inte trots brottsbe-

skrivningar och brottsnamn är nödvändigt med direkta hänvisningar till lagrum

vars överträdande straffsanktioneras. Verket föreslår att 25:5 i miljöbalken

kompletteras så att den även täcker de fall där åsidosättande av

produktionsgränserna i vilkoren sker.

17.4.5 Uppsala universitet: Uppsala universitet anser att brottsbeskrivningar

och brottsbeteckningarna inte är lyckade. Kanske är ett enda miljöbrott (oavsett

beteckning) i tre varianter att föredra.

17.5Allmänna aktsamhetsnormer, bemyndiganden och sanktioner

17.5.1 Riksdagens ombudsmän, JO: JO har framfört att reglerna i 3 kap.

visserligen inte är direkt straffsanktionerade, vilket i och för sig är till-

fredställande, i jämförelse med vad som gäller idag, d.v.s. den aktsamhetsregel

som finns i 5 § lagen om kemiska produkter, vilken ställt till med problem vid

kommunernas tillämpning av lagen. Emellertid skall enligt förslaget de allmänna

aktsamhetsreglerna tillämpas av regeringen och berörda myndigheter, när dessa

med stöd av balken utfärdar föreskrifter, vilka i sin tur kan bli

straffsanktionerade, liksom av domstolar och tillstånds- och tillsynsmyndigheter

i enskilda mål och ärenden. Mot den bakgrunden måste enligt min mening vissa av

de allmänna aktsamhetsreglerna anses alltför långtgående.

17.5.2 Kommerskollegium och Grossistförbundet Svensk Handel: Dessa välkomnar

att 3 kap. 5 § miljöbalken inte görs straffsanktionerad av rättsäkerhetsskäl.

17.5.3 Statens Järnvägar, SJ: SJ anser att förslaget är otillräckligt eftersom

det innebär att utbytesprincipens ställning försvagas, vilket kommer att skapa

oklarhet kring en av de viktigaste förutsättningarna för ett utvecklat

producentansvar.

17.5.4 Statens naturvårdsverk och Kemikalieinspektionen: Dessa har framfört att

åsidosättande av den nuvarande allmänna aktsamhetsregeln om försiktighetsmått i

lagen om kemiska produkter, LKP i åtskilliga fall föranlett straff, vilket

sannolikt har motverkat överträdelser. Ett borttagande av straffsanktionen

skulle enligt verket innebära en betänklig försvagning i jämförelse med det

nuvarande sanktionssystemet och därför stå i strid med avsikten att skärpa

attityden mot miljöstörande verksamheter. Inspektionen har upplyst att av

hittills ett femtiotal brottmålsdomar som gällt överträdelser av LKP har närmare

trettio avsett överträdelser av försiktighetsmått enligt 5 § första stycket LKP.

Såvitt inspektionen känner till finns det dock inga domar som rör

substitutionsprincipen.

17.5.5 Uppsala universitet: har bl.a. anfört att en allmän aktsamhetsregel

avseende riskabla produkter som inte är straffsanktionerad blir utan egentlig

verkan samt anmärkt att om kommitténs förslag genomförs så kommer inte

uppsåtligt eldande av förorenad spillolja för att värma upp ett hus att vara

straffsanktionerat.

17.5.6 Lunds universitet: Anser att de allmänna aktsamhetsreglerna bör

sanktioneras då det inte är möjligt att i detalj förutse vilka förseelser olika

verksamhetsutövare kommer att göra sig skyldiga till. Att avskaffa de få

materiella miljöstraffbestämmelser vi har innebär en allvarlig nedrustning av

svensk miljörätt. Balken bör innehålla en bestämmelse som straffbelägger

allvarliga överträdelser av de generella kravreglerna i 3 kap. Dessa måste

därför ges ett tydligare och mer konkret innehåll. Den viktigaste regeln torde

vara den som straffbelägger underlåtenhet att vid miljöpåverkan vidta alla

rimliga försiktighetsmått. Den generella straffbestämmelsen bör inleda 25 kap.

för att markera den grundläggande regeln. En sådan regel finns redan i 5 § LKP.

Även om denna regel inte är enkel att tillämpa så har den tillämpats ett antal

gånger och den fyller en viktig funktion genom att markera att vissa

handlingssätt och beteenden är så förkastliga att de inte kan accepteras.

17.5.7 Länsstyrelsen i Örebro län samt Örebro kommun: Dessa anser att det är bra

att 3 kap. 5 § inte straffsanktioneras då det inte är rimligt att en så pass

oprecis skrivning skall kunna leda till straff.

17.5.8 Länsstyrelserna i Hallands och i Älvsborgs län: Dessa är emot att

straffsanktioneringen upphävs.

17.5.9 Huddinge, Uppsala, Kalmar, Landskrona, Borås, Trollhättans, Skövde,

Borlänge, Gävle, Sundsvalls och Umeå kommuner: Dessa kommuner är emot att

straffsanktioneringen upphävs.

17.5.10 Malmö kommun: Finner det angeläget att tillsynsmyndigheternas

påtryckningsmedel inte försvagas, men - - - kan finna det förståeligt om man av

lagtekniska skäl föredrar att låta en utveckling och straffsanktionering av

utbytesregeln få formen av en föreskrift med stöd av lagen. En utveckling av

regeln synes under alla förhållanden nödvändig eftersom den nuvarande

straffsanktioneringen fått kritik för att vara svårtillämplig i praktiken.

17.5.11 Svenska Kommunförbundet: Kommunförbundet kan tillstyrka den föreslagna

skärpningen och synen att de allmänna aktsamhetsreglerna inte ska vara

straffsanktionerade. Men den allmängiltiga utformningen av aktsamhetsreglerna

medför att det i dagsläget är oklart hu dessa kommer att fungera i det praktiska

arbetet hos miljömyndigheterna. Bemyndiganden att med stöd av aktsamhetsreglerna

utfärda generella, bindande föreskrifter kan förväntas få stor betydelse om de

av kommitte''''n föreslagna förändringarna genomförs. Därför är det viktigt att

även balkens 3 kap. bearbetas ytterligare för att klarlägga tillämplighet och

syfte med aktuella paragrafer. - - - köpmannaförbundet har förut kritiserat den

nuvarande utformningen av den s.k. utbytesprincipen. - - - Vi ser därför

positivt på förslaget att utforma regeln som en rambestämmelse. - - - Den

utbytesskyldighet som regeln dock fortfarande ger uttryck för måste emellertid

förklaras och förtydligas i förarbetena för att överhuvud kunna tjäna som en

praktisk vägledning för myndigheter, enskilda och näringsidkare. Endast

därigenom kan regeln få önskade positiva effekter i miljöarbetet.

17.5.12 Svenska naturskyddsföreningen: Naturskyddsföreningen anser att ett

borttagande av straffsanktioneringen innebär en oacceptabel försvagning av

utbytesregeln.

17.5.13 Sveriges Köpmannaförbund: Har framfört att förbundet vid flera

tillfällen kritiserat den nuvarande utformningen av utbytesprincipen i LKP för

att vara otydlig och otillbörligt skapa lokala försäljnings- och

förbrukningsförbud, vilka i sin tur medför rättsosäkerhet. Förbundet ser därför

positivt på kommitténs förslag att utforma regeln som en rambestämmelse, i form

av en hjälpregel till den allmänna aktsamhetsregeln, utan straffsanktion och med

närmare preciseringar i föreskrifter eller villkor (vilka senare dock kan vara

straffsanktionerade).

17.6Straffskärpningar och kraven för straffbarhet

17.6.1Riksåklagaren, Brottsförebyggande rådet; BRÅ, Koncessionsnämnden för

miljöskydd samt Lunds och Uppsalas universitet: Dessa anser, med instämmande

från ett par länsstyrelser och en kommun, att kraven på "åsidosättande i

väsentlig mån" för straffbarhet medför att straffbestämmelserna blir in-

effektiva. Kraven innebär en återgång till vad som gällde före 1981 (BT-kemi). I

stället bör det föreskrivas att endast ringa fall skall vara straffria. Dessutom

är i huvudsak samma remissinstanser, med tillägg av Justitiekanslern, kritiska

till det nybildade begreppet klar oaktsamhet. Att uttrycket är svårtolkat och

leder tankarna till en bevisregel är en del av den kritik som framförts. Lunds

universitet har härom tillagt att förslaget innebär att det införs en högre

tröskel än den normala för vad som skall anses oaktsamt. BRÅ har tillagt att

problemen med dagens miljöstraffrätt inte är att strafflatituderna är för låga.

Det hade varit att föredra att man föreslagit att straffvärdet för de brott som

faktiskt begås höjs.

17.6.2 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden anser att det bör

ses allvarligare på brottet nedskräpning. - - - Konsessionsnämnden anser också

att ansvarsfrihet bör gälla för endast ringa fall av samtliga brott som tas upp

i balkens straffbestämmelser.

17.6.3 Greenpeace: Anser att uppsåtliga brott endast bör ha fängelse i

straffskalan samt att oaktsamhetsgränsen bör sättas lägre än i förslaget.

17.6.4 Sveriges industriförbund, Svenska arbetsgivareföreningen, Kemikontoret

och Svenska petroliuminstitutet: Dessa anser att det är olämligt att introducera

begreppet "klar oaktsamhet" som rekvisit för straffbarhet. De tycker att frågan

ytterligare bör övervägas i avsikt att det i lagtexten införs en uttrycklig

gränsdragning så att sanktionssystemet inte blir än mer svåröverskådligt.

17.7Grova brott och åtalspreskription

17.7.1 Riksåklagaren, RÅ: Vilken typ av brott som ska betraktas som uppenbar

likgiltighet mot naturen har kommitte''''n inte givit något exempel på. Som regeln

är formulerad kan den innefatta en så vid krets av handlingar, att den i sin

nuvarande utformning knappast kan vara tjänlig som ett kvalificerande rekvisit i

en brottsbeskrivning. Med uttrycket torde kunna förstås att gärningsmannen varit

likgiltig inte bara för människors hälsa, utan också för djurs hälsa eller för

omfattande skador på växtligheten. En sådan formulering torde stå mer i samklang

med vad kommitte''''n kan anses ha menat.

17.7.2 Universiteten i[REDACTED_EFTERNAMN] och Uppsala: De anser att det är andra faktorer än

uppsåt eller oaktsamhet som har betydelse för om grovt brott skall anses

föreligga i fråga om miljöbrott. Som exempel nämns nonchalanta beteenden vad

gäller att hålla sig informerad om vad som gäller för verksamheten samt stora

risktaganden.

17.7.3 Svenska naturskyddsföreningen samt Borlänge, Göteborgs, Skövde och Mjölby

kommuner: Dessa har framfört att det är önskvärt med längre preskriptionstider.

17.8Försök, förberedelse och stämpling

17.8.1 Riksåklagaren, RÅ: RÅ anför att den föreslagna kriminaliseringen av

försök, förberedelse och stämpling till en del av straffbestämmelserna i 25 kap.

har inte någon motsvarighet i gällande rätt. Något exempel på praktiska

förfaranden som skulle göra en kriminalisering nödvändig har inte givits av

kommittén. Jag är för egen del tveksam till förslaget eftersom något praktiskt

behov av en sådan utvidgning såvitt jag vet inte föreligger.

17.9Förverkande

17.9.1 Länsstyrelsen i Jönköping: Lst. har påpekat att bestämmelsen inte bör stå

ensam i ett eget kapitel i miljöbalken.

17.10 Företagsbot

17.10.1 Riksdagens ombudsmän, JO: Ändringarna i bestämmelserna om företagsbot

kommer att få genomslag beträffande även andra typer av brottslighet. Effekterna

härav har inte analyserats i betänkandet. En sådan analys bör föregå en ändring

av bestämmelserna.

17.10.2 Riksåklagaren, RÅ: RÅ anser att det behövs en översyn över institutet

företagsbot men att den måste föregås av en analys som omfattar även andra typer

av brott än miljöbrott eftersom de sistnämnda inte är de enda brott som

institutet är avsett för.

17.10.3 Sveriges industriförbund, Svenska arbetsgivareföreningen, och

Kemikontoret: Instämmer i att en sådan föregående analys, som RÅ föreslår bör

vidtas.

17.11 Miljöskyddsavgifter

17.11.1 Riksdagens Ombudsmän, JO: I 57 § den nu gällande miljöskyddslagen

(1967:387) finns möjlighet att till säkerställande av anspråk på

miljöskyddsavgift förordna om kvarstad. Någon motsvarighet härtill finns inte i

förslaget till miljöbalk. Kommittén har inte berört varför regler om kvarstad

utelämnats.

17.11.2 Rikspolisstyrelsen: Polismyndigheten delar miljöskyddskommitténs

uppfattning om att systemet med andra sanktionsformer än straff i de flesta fall

kommer att vara mycket mer effektiva. Härigenom ges också tillsynsmyndigheterna

kraftfulla medel att agera med i sin myndighetsutövning. Det borde innebära att

tillsynsverksamheten i framtiden kommer att få större betydelse och tyngd i

miljöarbetet. - - - Avslutningsvis vill polismyndigheten fästa uppmärksamheten

på regeln i 27 kap. 9 §, där det sägs at "Miljöskyddsavgift får ej påföras, om

ansökningen inte har delgetts den som anspråket riktas mot inom tio år från det

att de i 1 § angivna förutsättningarna för påförandet inträtt". Det är här inte

osannolikt att mindre seriösa företrädare för rörelseidkare som är juridiska

personer kommer att tillse att det inte finns någon behörig person att delge.

Detta sker idag för att blockera möjligheten att försätta juridiska personer i

konkurs. Det är därför viktigt att reglerna om kungörelsedelgivning, som

införts, även är tillämliga på den typ av delgivningar som avses i 9 § ovan.

17.11.3 Kustbevakningen: Sanktionsavgiftssystemet upplevs av Kustbevakningen som

betydligt mer verkningsfullt än traditionella straffpåföljder. - - -

Kustbevakningens erfarenheter ger alltså anledning att tillstyrka en ökad

användning av miljöskyddsavgifter. För att de skall bli effektiva bör de dock

vara knutna till lätt definierbara parametrar, bygga på strikt ansvar och kunna

bedömas efter färdiga schabloner. Om avgifterna skall beslutas efter omfattande

utredningar och med större eller mindre mått av skönsmässiga bedömningar finns

det däremot enligt Kustbevakningens mening skäl att ifrågasätta om avgifterna

kan bli effektiva och ha avsedd preventiv verkan.

17.11.4 Statens naturvårdsverk: Om förändringar görs i den nuvarande

miljöskyddsavgiftssanktionen i huvudsaklig överensstämmelse med kommitténs

förslag bör den kunna bli ett väl fungerande styrmedel i miljöskyddsarbetet. - -

- Verket är berett att ta på sig att fastställa riktlinjer för

miljöskyddsavgiftens storlek. Verket avstyrker förslaget att enligt 27 kap. 4 §

införa ett system med förhandsprövning av villkorsöverträdelser. Det bör

övervägas om inte miljöskyddsavgift bör kunna utdömas även för nedskräpning. I

så fall bör 27 kap. 1 § kompletteras i enlighet med detta. Den övre gränsen för

miljöskyddsavgiften bör anges till ett betydligt högre belopp än 500 000 kr (27

kap. 6 §). Gränsen till "fall av större vikt" (27 kap. 10 §), under vilken

avgiftsföreläggande skall kunna komma i fråga, bör tillåtas ligga ganska högt. -

- - Verket har i olika sammanhang framhållit att en på lämpligt sätt utformad

ekonomisk sanktion bör kunna fungera väl som styrmedel på miljövårdsområdet.

Betydelsefullt är naturligtvis särskilt att ärendena framöver inte skulle behöva

tyngas av utredningsarbete om ekonomiska fördelar till följd av överträdelserna.

För att miljöskyddsavgiften skall kunna bli ett effektivare styrmedel än idag

måste man i så stor utsträckning som möjligt undvika att vid fasstställandet av

avgiften i det enskilda fallet vara hänvisad till de mycket svårtillämpade

beräkningsgrunder som kommittén föreslår som "sista utväg" på s. 681, näst sista

stycket. Utfärdande av riktlinjer bör medverka till detta.

 Principen om förhandsbestämning av avgifter fördes fram redan av

miljökostnadsutredningen (SOU 1978:43). Denna tanke föranledde kritik från ett

flertal remissmyndigheter och ledde inte till genomförande. Bl.a. skulle, som

Koncessionsnämnden hade påpekat, tyngdpunkten i tillståndsprövningen kunna

förskjutas till frågorna om överutsläppsavgifternas storlek. Motsvarande

argument gäller även nu. Tid och resurser bör inte tas i anspråk i samband med

tillståndsprövning för att behandla hypotetiska situationer av detta slag.

Enligt betänkandet skall miljöskyddsavgiften kunna tillämpas över hela

miljöområdet, vilket innebär att även överträdelser som avser naturvården bör

kunna föranleda miljöskyddsavgift. Av det nuvarande antalet domar i mål om

ansvar för brott mot naturvårdslagen gäller ca 90 % brott mot förbudet mot

nedskräpning i 23 § i naturvårdslagen. Hänvisningen i 27 kap. 1 § till

överträdelser enligt 25 kap. för vilka miljöskyddsavgift skall utgå inkluderar

inte nedskräpningsöverträdelsen i 25 kap. 9 §. Såvitt verket kan bedöma skulle

polis och åklagare avlastas väsentligt om även nedskräpningsöverträdelsen togs

med bland de överträdelser som kan föranleda miljöskyddsavgift. - - -De

ekonomiska sanktioner, företagsbot m.m., som kan blir aktuella vid grövre

överträdelser har hittills visat sig vara relativt svåra att tillämpa. Det får

antas att skillnaderna i framkomlighet nu ökar mellan miljöskyddsavgift och

dessa övriga sanktioner, trots de förändringar som föreslås även för de senare.

För att miljöskyddsavgiften skall kunna bli ett effektivt styrmedel bör enligt

verkets mening den övre gränsen för dess storlek anges till ett relativt högt

belopp. - - - För att man skall kunna nå en generellt sett så enkel och smidig

procedur som möjligt för beivrandet genom miljöskyddsavgift bör

avgiftsföreläggande genom tillsynsmyndighetens försorg tillämpas i så stor

utsträckning som möjligt. För att flertalet fall skall kunna hanteras på det

sättet bör den övre gränsen för sådana fall där avgiftföreläggande skall kunna

komma i fråga tillåtas ligga ganska högt.

17.11.5 Koncessionsnämnden för miljöskydd: Koncessionsnämnden ser positivt på de

nya regler om miljöskyddsavgift som föreslås. Enligt nämndens uppfattning bör

förslaget leda till att reglerna blir lättare att tillämpa än hittills och att

avgiften blir ett mer effektivt instrument för att motverka överträdelser. - - -

Koncessionsnämnden ser positivt på de nya regler om miljöskyddsavgift som

föreslås. - - - I 1 § anges de fall när miljöskyddsavgift skall kunna utgå.

Enligt specialmotiveringen skall miljöskyddsavgift emellertid kunna utgå även

vid vårdslös miljöförstöring (BrB 13:9), men detta framgår inte av lagtexten. En

komplettering av lagtexten måste därför ske. Enligt paragrafen skall

miljöskyddsavgift inte utgå om överträdelsen är av ringa betydelse. Såvitt

Koncessionsnämnden kan bedöma stämmer detta dåligt med vad som sägs dels i

specialmotiveringen till 6 § där det anges att avgiften är avsedd som en

schabloniserad sanktion för enklare fall och dels i den allmänna motiveringen

(s. 679) där det sägs att institutet bör användas vid bl.a. sådana överträdelser

som skett av oaktsamhet av så lindrig art, att det ter sig föga motiverat att

straffa den enskilda person som begått oaktsamheten, men som ändå inte bör

lämnas osanktionerade - en anledning härtill kan vara att överträdelserna är

frekventa och därför bör motverkas. - - - Erfarenheterna hittills av

bestämmelserna om miljöskyddsavgift visar att stora svårigheter har förelegat

vid tillämpningen, med påföljd att institutet inte har blivit något effektivt

instrument när det gäller att motverka överträdelser. Enligt Koncessionsnämndens

mening bör, såsom sagts ovan, de nu föreslagna ändringarna innebära att

tillämpningen avsevärt underlättas och att institutet därmed blir betydligt mer

effektivt än i dag. Bestämmelserna måste emellertid, för att bli verkningsfulla

i framtiden, kunna tillämpas på alla grader av överträdelser, alltså även ringa

fall. De motiv som anförts i fråga om undantag för ringa fall vad gäller

påföljder, gör sig inte gällande beträffande miljöskyddsavgifter med den

konstruktion bestämmelserna fått i förslaget. Någon anledning att undanta ringa

fall föreligger därför inte enligt Koncessionsnämndens mening.

 I 4 § talas om att visst belopp för miljöskyddsavgift kan ha fastställts i ett

tillståndsbeslut av den myndighet som prövar frågan om tillstånd. - --

Koncessionsnämnden konstaterar att det i förslaget inte finns någon bestämmelse

som ger en tillståndsmyndighet rätt att fastställa miljöskyddsavgift i samband

med att tillstånd meddelas. Koncessionsnämnden anser, till en början, att det

inte är möjligt för tillståndsmyndigheten att fastställa en sådan avgift utan

ett uttryckligt lagstöd. Huvudinvändningen mot förslaget är emellertid att det

måste anses som synnerligen olämpligt att en sökande, i samband med att

tillstånd lämnas, får en "prislapp" på vad det kostar att inte rätta sig efter

beslutet. Ett sådant system kan inte vara ägnat att övertyga en sökande om att

beslutet ovillkorligen måste följas. Systemet kan också leda till att en

företagare medvetet spekulerar i vilket som är mest ekonomiskt lönsamt - att

följa beslutet eller att bryta mot det och betala den i förväg fastställda

avgiften. En i ett tillståndsbeslut fastställd avgift förlorar med tiden också

alltmer i ekonomiskt värde. Detta kan leda till att avgiften kan komma att bli

försumbar i sådana fall där lång tid förflyter mellan ett tillståndsbeslut och

en överträdelse. Mot bakgrund av vad som nu sagts avstyrker Koncessionsnämnden

bestämt den föreslagna ordningen på denna punkt. - - - I 6 § föreslås ett visst

högsta respektive lägsta belopp för miljöskyddsavgift. Med hänvisning till vad

som sägs ovan ifrågasätter Koncessionsnämnden behovet och även lämpligheten av

en sådan bestämmelse. I vart fall anser nämnden att något maximibelopp inte bör

finnas angivet. Det kan, när det gäller maximibeloppet, också påpekas att,

enligt specialmotiveringen, bestämmelsen motiveras av att avgiften inte bör

kunna sättas för högt eftersom den är avsedd för enklare fall av överträdelser.

Som påpekats ovan (1 §) är förslaget rent allmänt motsägelsefullt när det gäller

omfattningen av det "straffbara" området. Om, som Koncessionsnämnden anser,

miljöskyddsavgift kommer att kunna påföras även i ringa fall, bortfaller därmed

även det motiv som i förslaget anförs för en maximigräns. - - - Enligt 8 § skall

tillsynsmyndigheten väcka talan om miljöskyddsavgift. Frågan inställer sig om

inte en jävssituation uppstår i de fall en kommunal nämnd i egenskap av

tillsynsmyndighet väcker talan mot en kommun i egenskap av huvudman för en

miljöfarlig verksamhet. Även om en formell jävssituation inte skulle föreligga,

kan det lämpliga i konstruktionen i ett sådant fall ifrågasättas, bl.a. med

hänsyn till att svårigheter måste uppstå för tillsynsmyndigheten att i denna

situation agera självständigt. Det kan också ifrågasättas om en kommunal nämnd

rent allmänt alltid har den kompetens som krävs för att föra talan inför

domstol. - - - 12 § bör kompletteras med "eller föreläggandet godkändes".

17.11.6 Kammarrätten i Stockholm: Svårigheter måste uppkomma med avseende på

tillämpningen av denna reglering, eftersom inga fasta parametrar har lämnats för

avgiftens bestämmande. Även om schabloner kan utarbetas för några situationer

ger regleringen avsevärt utrymme för skönsmässiga bedömningar från tillämparnas

sida. Kammarrätten föreslår därför att tillämpningsområdet för

miljöskyddsavgifter begränsas till situationer där sådana sanktioner är särskilt

angelägna och för vilka fastare normer kan utarbetas. - - -

Miljöskyddsavgifterna påminner, som kommittén har påpekat (s. 683), om

tilläggsavgifterna i plan- och bygglagen (1987:10). Utdömandet prövas där av

allmän domstol på talan av åklagare. Om, såsom Åklagarutredningen har föreslagit

(SOU 1992:61 s. 239 ff.), utdömandet av tilläggsavgifter flyttas över till

förvaltningsdomstolarna, vill kammarrätten inte motsätta sig att även frågor om

utdömande av miljöskyddsavgifter handläggs där. Svårigheter torde emellertid

uppkomma då avgiftsprocess och brottmålsprocess förs parallellt. I sådana fall

torde länsrätten få avvakta utgången av brottmålsprocessen innan den bedömer om

det föreligger jämkningsgrund till följd av straffsanktionerna i brottmålet

(jfr. 27 kap. 7 § i balken).

17.11.7 Stockholms universitet: Vad sedan den nya miljöskyddsavgiften beträffar

finner fakulteten det otillfredsställande att man på detta sätt fortsätter att

sy ihop en särskild lösning för varje problemområde, innan man först tagit

principiell ställning till juridiska personers straffansvar, såsom man gjort i

många andra straffsystem. Det betyder inte att fakulteten finner att direkta

rättssäkerhetsaspekter talar emot den föreslagna miljöskyddsavgiften.

Avskaffandet av kravet att överträdelsen medfört ekonomiska fördelar för den som

utövar den miljöfarliga verksamheten torde vidare bota åtminstone ett av de

tillämpningsproblem som vi brottas med idag.

17.11.8 Länsstyrelsen i Stockholms län: Systemet med miljöskyddsavgifter

tillstyrks. Att andra än SNV skall kunna föra talan om utdömande av avgift är

bra och borde resultera i att avgiftssystemet faktiskt kommer att tillämpas.

Förslaget tillstyrks.

17.11.9 Länsstyrelsen i Östergötlands län: Länsrätten anser att det är riktigt

att försöka komma till rätta med vissa överträdelser med hjälp av en

miljöavgift. Avgiften bör enligt utredningen inte riktas mot särskilt

klandervärda förfaranden. Vidare anförs att det bör användas bl.a. mot

överträdelsen som skett av oaktsamhet av så lindrig art, att det ter sig föga

motiverat att straffa den enskilde som begått en oaktsamhet. Länsrätten vill

peka på att det, trots det anförda, är fråga om en kännbar påföljd, högst

500 000 kr. Det kan förutses att svårigheter uppkommer vid gränsdragningen mot

överträdelser som skall föranleda straff eller företagsbot.

Författningsförslaget (27 kap. 3-5 §§) innehåller bestämmelse om hur

miljöskyddsavgiftens storlek skall fastställas. Med de i hög grad olikartade

situationer som kan tänkas föreligga när det gäller såväl föreläggande som

utdömande av avgift är det angeläget ur rättssäkerhetssynpunkt att

författningstexten så långt det är möjligt innehåller regler för hur avgiften

skall bestämmas. Enligt 8 § i lagförslaget gäller att det ankommer på länsrätt

att pröva frågan om (utdömande av) miljöskyddsavgift. I första hand förordar

länsrätten att miljödomstolar inrättas. Om så sker, förefaller det naturligt att

dessa prövar frågor om miljöskyddsavgift. - I valet mellan prövning i allmän

domstol och allmän förvaltningsdomstol delar länsrätten kommitténs förslag om

att dessa frågor bör prövas i de allmänna förvaltningsdomstolarna.

17.11.10 Länsstyrelsen i Kronobergs län: 27 kap. Miljöskyddsavgift - Vi

tillstyrker kapitlet i dess helhet. Vi ser med tillfredsställelse att man

föreslår ett strikt ansvar för påförande av miljöskyddsavgift samt att rätten

att väcka frågan om avgift nu tillkommer tillsynsmyndighet i allmänhet. - - -

Förslaget om avgiftsföreläggande i 10 § verkar särskilt angeläget då det

möjliggör en snabb påföljd som kan riktas även mot en juridisk person. De bör

dock klargöras att miljöskyddsavgift kan påföras även om den som har begått

gärningen inte kan fällas till straffansvar.

17.11.11 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Institutet miljöskyddsavgift har, liksom

företagsbot, använts mycket sällan och med klent resultat. Detta påverkar

systemets trovärdighet. Sådana sanktioner skulle kunna ha en viktig funktion

inom det repressiva systemet och vara verkningsfulla instrument för att bl.a.

komma åt en del av de ekonomiska vinster som många gånger följt och varit

drivkraften till en överträdelse. För att miljöskyddsavgiften skall ha

förutsättningar för att bli ett sådant instrument, bör som föreslås hanteringen

flyttas från naturvårdsverket. Det är i och för sig ur allmän synpunkt mest

ändamålsenligt att generellt lägga detta ansvar på tillsynsmyndigheterna.

Emellertid är det fråga om en hantering där starka rättssäkerhetsaspekter gör

sig gällande, se särskilt bestämmelsen om avgiftsföreläggande i 10 §, och det

kan ifrågasättas om samtliga tillsynsmyndigheter har de resurser, den kompetens

och den överblick som ett sådant ansvar kräver.

17.11.12 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Sanktionsavgifter bör i och

med förslaget få en väsentligt utökad betydelse i det framtida påföljdssystemet.

Tillämpning av instituten företagsbot och förverkande bör kunna effektiviseras.

Även miljöskyddsavgift får med de föreslagna ändringarna bättre förutsättningar

att främja ökad respekt för föreskrifter och beslut på miljöområdet. Det är

viktigt att administrativt beslutade sanktionsavgifter kan bestämmas efter

objektiva och förutsebara kriterier. Med all säkerhet kommer dessa avgifter att

bestämmas utifrån skönsmässiga beräkningar enligt 27 kap. 5 §. För att begränsa

denna svaghet i lagstiftningen bör det lämnas tydligare riktlinjer för hur

avgiften skall bestämmas i olika fall.

17.11.13 Länsstyrelsen i Örebro län: Allmänt bedömer länsstyrelsen att dessa

bestämmelser verkar krångliga och svåra att tillämpa.

17.11.14 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Länsstyrelsen delar utredningens

uppfattning att sanktionssystemet för miljöbrott inte fungerat

tillfredsställande. Uppmärksamheten i massmedia vid misstankar om miljöbrott har

säkert haft större preventiv effekt än rättsprövningarna. - - - Länsstyrelsen

har tidigare i olika sammanhang framfört att nuvarande ordning borde ersättas

med ett ekonomiskt sanktionssystem för mindre allvarliga lagöverträdelser på

miljöområdet. Länsstyrelsen tillstyrker förslaget om ekonomiska

sanktionsavgifter. Det kommer att bli en del svårigheter med att fastlägga

avgifter men det bör ändå kunna bli betydligt effektivare system än nuvarande.

17.11.15 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: När det gäller miljöskyddsavgift

föreslås en sådan kunna tas ut som ett komplement till straff för lindrigare

gärningar om de objektiva rekvisiten i 25 kap. 3-5 §§ samt 13 kap. 7 § BrB är

uppfyllda. Detta oavsett om de subjektiva rekvisiten är uppfyllda eller ej.

Enligt motiven till 27 kap. 1 § avses inte väsentliga överträdelser.

Ordalydelsen av 27 kap. 1 § kan dock knappast tolkas på detta sätt.

17.11.16 Norrköpings kommun: Systemet med miljöskyddsavgift föreslås få ett

något förändrat utseende. Bland annat skall avgiften dömas ut i

förvaltningsdomstol på talan av tillsynsmyndigheten. I enklare fall skall

tillsynsmyndigheten istället kunna förelägga om att avgift skall tas ut. Det här

kan innebära att kommunen som tillsynsmyndighet för talan mot kommunen som

utövare av miljöstörande verksamhet. Denna dubbla roll har flera svårigheter.

Dels svårigheten att i princip föra talan i domstol mot sin arbetsgivare, men

också det faktum att kommunen är en juridisk person och därmed i princip för

talan mot sig själv. - - - Systemet innehåller ytterligare en tveksamhet och det

är en ekonomisk sådan. Hur skall tillsynsmyndigheten få ersättning för sitt

arbete i ärendet. Kostnaderna kan sannolikt inte tas ut i domstolsärendet och

det är tveksamt om det kan anses ingå en fast tillsynsavgift. Eller skall

timkostnad debiteras separat som en ytterligare avgift för verksamhetsutövaren?

- - - Tillsynsmyndighetens medverkan i arbetet med miljöskyddsavgifter reser

många frågetecken, dels hur finansieringen av myndighetens arbete skall gå till,

och dels det rättsliga problem det innebär att kommunen som tillsynsmyndighet

skall föra talan mot kommunen som utövare av miljöstörande verksamhet.

17.11.17 Mjölby kommun: Vad sedan avser särskilda sanktionsavgifter tillstyrks

förslaget att institutet miljöskyddsavgift i dess nuvarande form avskaffas.

Däremot bör det i systemet finnas tillgång till en form av sanktionsavgifter.

Den förordade konstruktionen med s.k. strikt ansvar förefaller acceptabel ur

rättssäkerhetssynpunkt vid överträdelser av miljöreglerna. Sanktionsavgifter kan

ha en preventiv effekt och samtidigt ge möjlighet att avstå från straffrättslig

prövning vid lindrigare former av oaktsamhet. Således bör sanktionsavgifter

kunna användas som komplement till eller i stället för straffansvar. Mjölby

kommun delar uppfattningen att svårigheter föreligger att beräkna

sanktionsavgifter. I möjligaste mån bör dock schablonisering tillämpas. Därvid

kan den nyligen införda konkurrensskadeavgiften användas som en utgångspunkt.

Fråga om utdömande av sanktionsavgift bör prövas av domstol, i första hand

förvaltningsdomstol. Uppgiften att föra talan om åläggande av sanktionsavgift

bör läggas på tillsynsmyndigheten. Avgift i fall som inte är av större vikt bör

kunna utgå efter föreläggande från tillsynsmyndigheten under förutsättning av

motpartens godkännande.

17.11.18 Göteborgs kommun: Den föreslagna nya sanktionen miljöskyddsavgift får

säkert, vid sidan av det utvidgade straffrättsliga ansvaret, stor betydelse för

efterlevnaden av balken och föreskrifter m.m. - - - Kommittén föreslår att det

skall ankomma på tillsynsmyndigheten att inför domstol föra talan om utdömande

av miljöskyddsavgifter. Tillsynsmyndigheten får anses besitta erforderlig

kompetens för denna uppgift, skriver kommittén. Vad gäller miljönämnderna torde

dock, enligt vårt förmenade, kompetensen variera högst väsentligt. Antagligen

innebär detta åliggande också en väsentllig ökning av arbetsbördan utan

ekonomisk kompensation. Vi anser därför att detta förslag bör utredas vidare.

17.11.19 Borås kommun: Enligt förslaget skall det vid överträdelser av balken,

som innebär ansvar enligt 25 kap. 3-5 §§ tas ut en miljöskyddsavgift. Det är

tillsynsmyndigheten som skall väcka talan om avgift hos länsrätten. I fall av

mindre betydelse får tillsynsmyndigheten själv ta beslut om miljöskyddsavgift. -

- - Vi anser att betänkandet i denna del lägger över arbetsuppgifter från

åklagarmyndigheten på tillsynsmyndigheten. Utan tvekan kommer förslaget om

miljöavgifter att medföra ett merarbete. Vi ser heller inte hur

tillsynsmyndigheten resursmässigt skall kunna hantera detta. - - -

Tillsynsmyndigheterna kommer heller inte att ha någon kostnadstäckning för

arbetet med miljöavgifterna. Dessa föreslås gå in till statskassan. Vår

uppfattning är att det är åklagarmyndighetens sak att handlägga och döma ut

dylika avgifter. Därför föreslår vi att detta kapitel ändras så att

åklagarmyndigheten blir den som dömer ut miljöskyddsavgifterna. - - - I det fall

någon ändring inte görs i förslaget vad gäller vem som skall väcka talan m.m. så

bör den ändringen göras att en viss del av miljöavgiften går till kommunen. Ett

sådant förfarande finns i Plan- och Bygglagen beträffande olovligt byggande.

17.11.20 Luleå kommun: I miljöbalken införs en ny sanktionsmöjlighet,

miljöskyddsavgift. Enligt förslaget skall tillsynsmyndigheten föra talan om

detta i domstol. Vi är tveksamma till att det i små och medelstora kommuner

finns resurser att göra detta.

17.11.21 Kungliga Vetenskapsakademin: Med anledning av förslaget om

miljöskyddsavgiftens storlek (27 kap. 6 § i förslaget till miljöbalk) kan

ifrågasättas om inte med tanke på inflationens inverkan avgiften bör relateras

till basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring.

17.11.22 Sveriges industriförbund, Svenska arbetsgivareföreningen och

Kemikontoret: Som framgår av ovan tillstyrker vi att kriminalisering i vissa

fall ersätts av ekonomiska sanktioner mot företaget. Det finns emellertid skäl

att med skärpa invända mot de kategoriska skrivningarna angående

driftsstörningar i avsnittet om miljöskyddsavgift. Betänkandet ger uttryck för

en övertro såvitt avser möjligheterna att helt undvika driftstörningar. Även med

god organisation och förebyggande underhåll kan aldrig driftstörningar helt

elimineras. Avgiften bör därför inte utgå i sådana fall där överträdelsen

orsakats av omständigheter som verksamhetsutövaren inte rimligen kan anses

kontrollera. Detta bör komma till uttryck i motivtexten och således ersätta den

kategoriska skrivning angående driftstörningar som finns i betänkandet.

Avslutningsvis vill vi betona vikten av att det snabbt utarbetas riktlinjer för

avgiftssättningen. Endast härigenom kan det av rättssäkerhetsskäl betingade

kravet på förutsebarhet tillgodoses. I avgiftssystem måste beloppsbestämningen

utgå från faktorer som gör det möjligt att i förväg förutse avgiftens storlek.

Endast i ett inledningsskede kan den osäkherhet som förutses i betänkandet

accepteras.

17.11.23 Värmeverksföreningen: Miljöskyddsavgifter blir i princip en skatt till

staten. Värmeverksföreningen anser att avgifterna i stället bör återföras till

de betalande på samma sätt som sker beträffande NOx-avgiften.

17.11.24 Miljöcentrum: Utredningen tycks inte heller inse att miljöbrott är

förknippade med grov ekonomisk brottslighet, eftersom att man föreslår att den

s.k. miljöskyddsavgiften, vid överträdelse av meddelade villkor, som ej är

belagda med särskild avgift eller skatt, maximeras till 500 000 kronor. Beloppet

är för lågt i relation till den vinning som kan vara förknippad med en

villkorsöverträdelse (se t.ex. bilaga 3). I övrigt ifrågasätter vi den aktuella

paragrafens skrivning: "Har en sådan överträdelse som anges i 25 kap. 3-5 §§

denna balk eller i 13 kap. 7 § brottsbalken ägt rum och är den inte av ringa

betydelse skall, även om det ej skett uppsåtligt eller av oaktsamhet, en

särskild avgift (miljöskyddsavgift) betalas". - - - Rekvisitet "inte av ringa

betydelse" är svårtolkat. Kvantitativt ringa överutsläpp kan t.ex. vara

förknippade med stor skaderisk eller med stor ekonomisk vinning utan att

skaderisk kan styrkas. Vi rekommenderar en lagtext, som innebär att alla icke

tillåtna överutsläpp beläggs med en miljöskyddsavgift, som ställs i relation

till vinningen av verksamheten och att begreppet "ringa betydelse" utgår ur

lagtexten.

17.11.25 Sveriges Köpmannaförbund: Som i all annan samhällelig verksamhet måste

det även på miljöområdet finnas straff för konstaterade lagöverträdelser. Men

att som kommittén föreslår införa en miljöskyddsavgift som också skall kunna

dömas ut för enklare former av överträdelser "där det inte går att utreda att

någon varit oaktsam och i fall där oaktsamhet har förekommit, men denna inte är

så påfallande att det finns anledning att straffa någon enskild person" är

olämplig i ett rättssamhälle och motverkar sitt syfte om ett ökat miljöansvar i

samhället. En sådan avgift bör därför inte införas.

18 Ersättning och skadestånd

18.1Ersättning

18.1.1 Vägverket: Vägverket har ingenting emot förslagen om ersättning och

skadestånd.

18.1.2 Statens Jordbruksverk: Begreppet "pågående markanvändning" förekommer i

flera lagar. Det är besvärande för såväl enskilda som för länsstyrelserna och

andra inblandade myndigheter att det inte finns något klart uttalande om vad som

inryms i begreppet. Det är nu angeläget att problemet får en snabb lösning. - -

- Miljöskyddskommittén förklarar på sidan 690 "Däremot torde omföring av åker,

äng eller betesmark till skogsmark alltid vara att anse som ändrad

markanvändning. Sålunda torde en markägare som genom föreskrift eller beslut

enligt naturvårdslagen hindras från att odla energiskog inte vara berättigad

till ersättning". Detta synsätt delar inte Jordbruksverket. - - -

Jordbruksverket delar kommitténs uppfattning att de ersättningsregler som är

kopplade till intrång skall ändras, så att vad som motsvarar intrång upp till

den s.k. kvalifikationsgränsen skall avräknas vid sådana intrång som är ersätt-

ningsgilla. Jordbruksverket delar vidare kommitténs inställning att intrånget

bör relateras till "berörd del" av fastigheten. - - - Vid intrång i pågående

markanvändning som beror av ett beslut enligt 11 kap. 4 § andra stycket skall

ersättning kunna utgå med stöd av 28 kap. 2 § 1 st. I andra stycket sistnämnda

paragraf inskränks dock möjligheten att utfå ersättning till situationer då

tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor. Detta i kombination med

den föreslagna utformningen av 11 kap 4. § 1 och 2 st. innebär emellertid att

förutsättningarna för ersättning aldrig kan inträda, eftersom det förbud som

innebär intrång följer direkt av miljöbalken så snart en biotop utpekats på det

sätt som där anges, och inte av ett beslut riktat mot den som nyttjar marken.

18.1.3 Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen anser att starka skäl talar för att dagens

ersättningsregler i naturvårdslagen överförs till miljöbalken utan större

ändringar. Detta innebär att intrånget även i fortsättningen skall relateras

till "berörd del av en fastighet". Det är dock rimligt att värdet av hänsyn upp

till kvalifikationsgränsen frånräknas ersättningen i enlighet med 3 §.

Skogsstyrelsen tillstyrker således de föreslagna ersättningsreglerna, dock med

ändring av 5 § första styckets sista mening "Dessutom skall beaktas ... inom

samma tid" bör utgå.

18.1.4 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: RAÄ delar i och för sig Miljöskyddskommitténs

uppfattning att utgående ersättning skall minskas med det belopp som motsvaras

av vad som en markägare får tåla utan ersättning, men vill åter framhålla att

ersättningsreglerna i olika lagar bör systematiskt vara uppbyggda på liknande

sätt så som riksdagens ambition var 1986. Miljöbalkens ersättningsregler för

avsevärt intrång i pågående markanvändning bör inte skilja sig från bl.a. KML:s

regler. Vidare vill RAÄ åter betona att det inte räcker med att endast införa en

självriskprincip i de berörda lagarna. Reglerna behöver genomgående förenklas

och sättas in i ett större system.

18.1.5 Domän AB: Domän välkomnar, att Miljöskyddskommittén liksom Skogspolitiska

kommittén nyligen har kommit fram till att ersättningsreglerna från 1987 skall

vara oförändrade med undantag för att tröskelvärdet skall dras av, då ersättning

utgår. Något fungerande, genomtänkt alternativ har aldrig framförts i

relateringsfrågan. Man har ibland talat om fastighet utan att klargöra om man

menar skifte eller registerfastighet, ibland om brukningsenhet och ibland om

innehav i kommunen. Hur värdering av en sådan till storleken mycket varierande

relateringsenhet skall gå till har ännu inte redovisats, och inte om andra

ekonomiska omständigheter skall beaktas, om nu intrång skall relateras till den

ekonomiska bärkraften. Det är mycket klokt att hålla fast vid gällande regler, i

varje fall så länge ett genomtänkt, praktiskt fungerande alternativ inte har

presenterats för analys och diskussion. Med nuvarande regler blir lika mark lika

bedömd när det gäller skyddsvärde och rätt till ersättning, och så bör det också

vara.

18.1.6 Kammarkollegiet: I förslaget har det tagits upp en regel som begränsar

markägarens ersättning med ett belopp som motsvarar vad han är skyldig att tåla

utan ersättning (28 kap. 3 och 4 §§). En sådan regel kan uppfattas som mer

rättvis, särskilt i de fall då intrånget ligger nära kvalifikationsgränsen. Mot

detta bör dock ställas de ökade förvaltnings- och processkostnader som uppkommer

genom att nämnda gräns måste fastställas i alla ersättningsfall. Kollegiet

tillstyrker dock förslaget utom i inlösenfallen (§ 4). Om ett ingrepp är så

väsentligt att inlösen blir aktuell, bör full ersättning utgå.

18.1.7 Konsumentverket: Vi har inget att invända mot de föreslagna

bestämmelserna om ersättning och skadestånd.

18.1.8 Statens naturvårdsverk: Verket anser att ett annat synsätt behöver göra

sig gällande beträffande definitionen av "intrång", innebärande att det inte kan

vara ett ersättningsgillt ingrepp från samhällets sida, när en verksamhet som

skadar naturmiljön hindras. Ansvaret för miljökostnaderna måste fördelas på ett

rimligare sätt mellan samhället och den som förorsakar skadorna. Kommittén har

föreslagit att 26 § naturvårdslagen (29 kap. 3 § miljöbalken) ändras så att

ersättning aldrig skall utgå för sådant hinder för brukaren som inte når upp

till den s.k. kvalifikationsgränsen. Detta är en välkommen förbättring för

miljövården. Den uppväger emellertid inte den betydande försämring som skedde

genom 1987 års ändringar av ersättningsbestämmelserna. Den nu föreslagna

bestämmelsen kommer sannolikt att få endast marginelll ekonomisk betydelse så

länge relateringen skall ske till berörd del av fastigheten och skadan endast

får vara bagatellartad. Tillämpningen i det enskilda fallet har givit stora

tolkningsproblem, något som visat sig tydligt i konkreta ärenden under de

senaste åren. Därtill kommer att bestämmelsen även kan ge upphov till betydande

orättvisa mellan olika markägare. Gällande ersättningsregler motverkar

förutsättningarna att inom de areella näringarna minska hotet mot naturmiljön

och den biologiska mångfalden. Fördelningen mellan samhället och brukaren av det

ansvar som skall gälla för att skona naturmiljön är inte förenlig med uppsatta

mål. - - - Bestämmelserna om ersättning i samband med biotopskydd i 11 kap. 4 §

bör ses över, eftersom det är tveksamt om ersättningstalan överhuvudtaget inte

skulle kunna medges med den föreslagna formuleringen.

18.1.9 Statens Lantmäteriverk, LMV: LMV tillstyrker förslaget att ersättningen

vid intrång samt vid inlösen skall minskas med det belopp som markägaren är

skyldig att tåla utan ersättning. I konsekvens med detta bör en motsvarande

bestämmelse om avräkning införas även i de fall det blir aktuellt med ersättning

eller inlösen på grund av markreglerande bestämmelser enligt annan lagstiftning.

- - - LMV delar inte kommitténs uppfattning om innebörden i begreppet pågående

markanvändning. När det först gäller energiskog, bör denna betraktas som en

jordbruksgröda. Odling av energiskog bör alltså inte betraktas som omföring till

skogsmark. - - - Dessutom torde skogsplantering på jordbruksmark i dag ofta vara

en lämplig rationaliseringsmetod. Från denna synpunkt bör en sådan åtgärd

hänföras till pågående markanvändning, åtminstone om det är fråga om ett

kombinerat jord- och skogsbruksföretag.

18.1.10 Uppsala universitet: De föreslagna 14-16 §§ i 28 kap. är ologiskt

placerade eftersom de främst handlar om att gå domstolsvägen för att en

företagare skall tvingas vidta försiktighetsmått m.m. - - - Vad gäller

ersättning för sådant som idag främst regleras i naturvårdslagen, föreslår vi

att man behandlar alla markägare lika och inte ger ekonomiska fördelar till

stora markägare. Bl.a. därför föreslår vi att man återgår till rättsläget före

1987, så att man relaterar intrånget till hela verksamheten på samma sätt som

man i miljöskyddslagen relaterar reningskostnaden till hela verksamheten. Detta

medför även att bedömningen skall vara relativ. Det skall inte finnas något

absolut moment i bedömningen. Om en sådan relativ bedömning inte återinförs,

blir små markägare hårdare behandlade än stora. - - - Vidare bör lagtexten

förtydligas i ett antal hänseenden. Särskilt påpekar vi att detta kapitel inte

är det rätta för de paragrafer som handlar om enskild talan avseende

försiktighetsmått m.m. vid miljöfarlig verksamhet.

18.1.11 Lunds universitet: Kommittén föreslår att ersättning skall utgå för

avsevärt intrång i pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten, dock

med den ändringen att avräkning bör ske för ersättning upp till den s.k.

kvalifikationsnivån. - - - Forskningsnämnden kan i princip godta förslaget,

trots de nackdelar denna begränsade ersättningsskyldighet medför för den gröna

miljövården. Skälen är framförallt samordningen med PBL.

18.1.12 Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län: Det framgår i motiven till PBL att

verksamheter med så egenartade drag att de bara får utövas efter särskilt

tillstånd är att betrakta som annan form av markanvändning. Dikesrensning och

skyddsdikning bör enligt skogsvårdsstyrelsens mening däremot vara ett led i

pågående markanvändning. Ersättning bör utgå om denna typ av arbetsföretag ej

får utföras och andra alternativ är uteslutna. - - - En viktig princip för

skogsbruket är att avverkning i olika former, markberedning och plantering

betraktas som pågående markanvändning. Trädslagsbyte bör även falla därunder. -

- - Utgångspunkten att en markägare bör tåla ett intrång som är bagatellartat,

är enligt vår mening riktig. - - - Förslaget att belopp upp till den s.k.

kvalifikationsgränsen skall avräknas vid intrång som är ersättningsgilla är

enligt vår bedömning logisk men kan möjligen vara orationellt. Det kan kanske

finnas anledning att överväga att slopa kvalifikationsgränsen och istället välja

principen "bagatellartad eller full ersättning".

18.1.13 Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län: Även fortsättningsvis är det

den berörda delen av fastigheten som skall utgöra grund för bedömningen av vilka

inskränkningar en markägare får tåla. Kommittén föreslår också att den del av

kostnaden som uppgår till kvalifikationsgränsen skall avräknas vid intrång som

är ersättningsgilla. Skogsvårdsstyrelsen ansluter sig till detta förslag. - - -

Skogsvårdsstyrelsen anser att om avverkning inom svårföryngrad skog inte får

utföras av naturvårdsskäl innebär detta att pågående markanvändning avsevärt

försvåras, och att ersättningsfrågan då skall bedömas enligt samma principer som

gäller för ordinär skogsmark. - - - Skogsvårdsstyrelsen anser vidare att normal

naturhänsyn enligt 21 § SVL eller frivillig hänsyn utöver denna inte bör komma

ifråga för ersättning.

18.1.14 Länsstyrelsen i Stockholms län: Nuvarande lagstiftning har medfört att

markägaren inte längre behöver tåla lika stort intrång som tidigare, innan

ersättning skall utgå. - - - Kommitténs förslag att ersättning för intrång

alltjämt skall utgå och relateras till berörd del av en fastighet i enlighet med

1987 års riksdagsbeslut överensstämmer inte med de av kommittén i övrigt gjorda

uttalandena om vikten av att bibehålla en biologisk mångfald samt behovet av att

skydda fler naturområden än som idag är fallet. - - - Länsstyrelsen anser att

regeln om att ersättningen skall bestämmas i förhållande till "berörd del" av

fastighet skall tas bort ur miljöbalken. Härigenom ges ökade möjligheter att

använda områdesskydd för att bevara biologisk mångfald.

18.1.15 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Länsstyrelsen anser det rimligt att

ersättningsregeln kombineras med en relatering av skadan till hela företaget

eller brukningsenheten, inte bara till berörd del. Detta är befogat med hänsyn

till den enskildes ansvar enligt 3:1 och 2:6 i ansöknings-/anmälningsärenden.

18.1.16 Länsstyrelsen i Jönköpings län: Ersättning för intrång baseras på

nuvarande ersättningsregler i naturvårdslagen. Dessa regler ger ekonomiska

fördelar för stora markägare. Rättvisekrav talar för att ersättning bör

relateras till hela verksamheten och inte till "berörd del".

18.1.17 Länsstyrelsen i Kronobergs län: Utredningen konstaterar att

måluppfyllelsen till stor del är en kostnadsfråga, men föreslår ingen ändring i

nuvarande regler om ersättning för intrång. Länsstyrelsen delar uppfattningen

att ersättningen även i fortsättningen skall relateras till berörd del av

fastigheten.

18.1.18 Länsstyrelsen i Kalmar län: Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning

att ersättningen bör bestämmas i förhållande till "berörd" del av fastigheten.

18.1.19 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen förordar en återgång till

vad som gällde före 1987, dvs. att ersättning relateras till hela

brukningsenheten och inte till "berörd del". Under alla omständigheter bör en

återgång ske beträffande förbud som meddelas i ett enskilt ärende enligt 10 kap.

6 § eller 12 kap. 5 § eftersom sådana beslut, till skillnad från permanenta

föreskrifter tillkomna på initiativ av en myndighet, fattas som en följd av att

en enskild sakägare ämnar utöva miljöpåverkan i enlighet med 2 kap. 6 §. Det

synes länsstyrelsen befogat med hänsyn till den enskildes ansvar såsom detta

framgår av 1 kap. 3 §.

18.1.20 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen vill konstatera att det hade

varit önskvärt att miljöbalken gett ökade möjligheter att använda områdesskydd

för att bevara biologisk mångfald. Detta kan enklast åstadkommas genom att

regeln att ersättningen skall bestämmas i förhållande till "berörd del" av en

fastighet tas bort i miljöbalken. - - - Frågor om ersättning är ofta tvistiga

och för tillämpningen vore det därför värdefullt att vissa begrepp närmare

definierades i lagen.

18.1.21 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Kommittén föreslår att den del

av kostnaden som motsvarar den s.k. kvalifikationsgränsen skall avräknas vid

ersättningsgilla intrång. - - - Även om den föreslagna ändringen i sig är till

fördel för naturvården och därtill motiverad av rättviseskäl, stämmer kommitténs

ställningstagande i övrigt mindre bra med dess synsätt i 11:2 där man kraftigt

understryker vikten av att värna om arternas betydelse i den biologiska

mångfalden och människans ansvar inför kommande generationer.

18.1.22 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: 28 kap. Frågan om ersättning för berörd

del bör ånyo utredas, bland annat mot bakgrund av införandet av biotopskyddet.

18.1.23 Länsstyrelsen i Värmlands län: Begreppet "berörd del" bör definieras

tydligare. Begreppet bör under alla förhållanden tillämpas endast i fråga om

permanenta föreskrifter av typ biotopskydd enligt 11 kap. 4 § och inte de fall

då det meddelas särskilda beslut i enskilda ärenden enligt 12 kap. 5 §. - - - 28

kap. 3 §: Länsstyrelsen tillstyrker avräkningsbestämmelserna.

18.1.24 Länsstyrelsen i Örebro län: Ersättning bör relateras till hela

brukningsenheten och inte till "berörd del".

18.1.25 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen föreslår vidare att

ersättning relateras till hela brukningsenheten och inte till "berörd del", som

gäller sedan 1987. Under alla omständigheter bör begreppet tas bort beträffande

sådana förbud som meddelas i ett enskilt ärende enligt 12 kap. 5 § eller 10 kap.

6 §, eftersom dess beslut (till skillnad från ovanstående permanenta

föreskrifter på initiativ av myndigheten) fattas till följd av att berörda

sakägare ämnar utöva miljöpåverkan i enlighet med 2 kap. 6 §. En sådan

åtskillnad är även befogad med hänsyn till den enskildes ansvar så som

framkommer av 1 kap. 3 §. - - - Vidare tillstyrker länsstyrelsen den föreslagna

avräkningsprincipen som framgår av 3 §. Det är logiskt att den endast skall

tillämpas när det är fråga om intrångsersättning. I fråga om inlösen bör

alltjämt reglerna i expropriationslagen gälla utan den föreslagna avräkningen.

- - - Länsstyrelsen lämnar i övrigt de föreslagna reglerna om ersättning och

skadestånd utan erinran.

18.1.26 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Länsstyrelsen anser att begränsning till

berörd del av en fastighet bör utgå och att en återgång till äldre rätt bör ske

där bedömningen gjordes utifrån hela fastigheten. Med tanke på de höga

ambitionerna i balkens inledande avdelning synes en ändring i 2 § vara mycket

välmotiverad. - - - Ingen ersättning för stängselgenomgång är påkallad i 7 §.

Det är önskvärt att utjämna ersättningsreglerna mellan de areella näringar och

annan verksamhet för att få en enhetlig tillämpning av balkens inledande

bestämmelser.

18.1.27 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Vi anser att kommitténs slutliga

motiv för att inte ta bort "berörd del" (av fastighet) från kriteriet för

avsevärt försvårande av pågående markanvändning är svaga. Denna fråga borde nu

lösas på ett bättre sätt. - - - Intrångsvärderingen vid krav på naturvårdshänsyn

som nu är relaterad till "berörd del" av fastighet eller brukningsenhet i främst

skogsbruket är inte bra från naturvårdssynpunkt då den medger en viss

manipulering med avverkningsytor och minimering av naturvårdshänsyn i främst det

enskilda skogsbruket. - - - Kommittén föreslår tillståndskrav för

husbehovstäkter, utan ersättningsrätt vid avslag. Vi ser i länets perspektiv de

flesta (små) husbehovstäkter som mindre kontroversiella än frågan om "berörd del

av fastighet" i skogsbruket. Vi vill trycka på behovet att man dels är

konsekvent i värderingen av enskilda fastighetsägares miljöansvar, dels undviker

onödig byråkrati när lagreglerna på dessa punkter skall stämmas av.

18.1.28 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Begreppet "berörd del" i

ersättningsbestämmelserna bör utgå. Normalt bör ersättningen i stället relateras

till hela brukningsenheten. Särskilt viktigt är detta när ersättningskraven

uppkommer till följd av beslut i enskilda ärenden, som gäller rätt att utöva

miljöpåverkan.

18.1.29 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Beträffande 28 kap. 2 § föreslås att

biotopskyddet enligt 11 kap. 4 § benämns föreskrift och inte förbud, i enlighet

med övriga förordnandeformer med stöd av 10 kap. Dessa har alla karaktären av

permanenta inskränkningar och ersätts därefter. - - - I likhet med flera av

reservationerna mot betänkandet föreslås att ersättning skall relateras till

hela brukningsenheten och inte som nu "till berörd del". Under alla

omständigheter bör begreppet tas bort beträffande sådana förbud som meddelas i

ett enskilt ärende enligt 12 kap. 5 § eller 10 kap. 6 §. I övrigt tillstyrks de

föreslagna ersättningsbestämmelserna och i synnerhet då den avräkningsregel som

framgår av 3 §.

18.1.30 Huddinge kommun: 28 kap. 2 §. Vi anser att uttrycket "berörd del" bör

tas bort ur lagtexten.

18.1.31 Norrköpings kommun: Kommittén föreslår visserligen att ersättningen

endast skall utgå för den del som överskjuter den nivå man får tåla, men

reglerna innebär fortfarande stora svårigheter att skydda skyddsvärd natur utan

att betala stora ersättningsbelopp. Kommunen inser att för framförallt mindre

fastighetsägare skulle en återgång till reglerna före 1987 bli mycket kännbara

men vi anser ändå att reglerna bör förändras på något sätt så att möjligheterna

att kräva hänsynstagande mot rimlig ersättning ökas.

18.1.32 Mjölby kommun: Utredningens förslag att ersättning för intrång skall

minskas med ett belopp som markägaren är skyldig att tåla utan ersättning

avstyrks. I stället bör prövning ske i varje enskilt fall mot bakgrund av att

olika former av intrång kan vara av avgörande betydelse för den som bedriver

näring ur privatekonomiska och företagsekonomiska perspektiv. Vikten av att i

möjligaste mån lämna äganderätten okränkt bör också understrykas.

18.1.33 Jönköpings kommun: Ersättningen för försvårad pågående markanvändning

relateras till "berörd del" av fastigheten. En återgång till tidigare gällande

regler, där intrångsersättningen relaterades till brukningsenheten, skulle vara

till stor nytta för naturvården.

18.1.34 Växjö kommun: Begreppet "berörd del" som används i samband med "avsevärt

försvårande av pågående markanvändning" bör tas bort. Om principerna om

biologisk mångfald skall gälla är det en förutsättning att de areella näringarna

tål visst intrång. Idag sker ofta en godtycklig bedömning av vad berörd del är.

18.1.35 Kalmar kommun: Vad gäller ersättning för intrång föreslår vi att denna

bör relateras till hela verksamheten i likhet med nuvarande bestämmelser i

miljöskyddslagen. Det nuvarande regelsystemet innebär att stora markägare

behandlas fördelaktigare än mindre. En förändring enligt ovan torde även vara en

förutsättning för att kommunen skall ta en mer aktiv del i skydd och bevarande

av värdefull natur.

18.1.36 Gotlands kommun: Begreppet "berörd del" bör enligt vår mening slopas och

en återgång ske till den formulering som gällde före 1987, dvs. att skadan sätts

i relation till fastigheten.

18.1.37 Landskrona kommun: Miljödelegationen för västra Skåne påpekade detta och

föreslog en ändring av 26 § naturvårdslagen och att man återgick till rättsläget

som det var 1987 då ersättning relaterades till hela brukningsenheten och inte

som nu endast till den berörda delen av fastigheten. När miljölagstiftningen

ändras, miljökraven skärps och miljöaspekterna ges större tyngd än andra

intessen borde den ändring som miljödelegationen föreslog var en självklarhet.

18.1.38 Trollhättans kommun: 28 kap. 2 §. Regeln om att ersättning endast utgår

i förhållande till berörd del av fastighet bör slopas. Intrånget bör istället

bedömas i relation till hela den berörda fastigheten.

18.1.39 Skövde kommun: Att relatera intrång i pågående markanvändning till

"berörd del" av fastigheter innebär ett hinder för effektivt naturvårdsarbete.

Möjligheten att åstadkomma optimal utformning av naturvårdshänsyn inom t.ex.

skogsbruket kommer i sådant fall att fortsättningsvis vara liten. De ekonomiska

möjligheterna att använda områdesskydd för bevarande av biologisk mångfald bör

förbättras i miljöbalken. Detta görs enklast genom att stryka orden "berörd

del".

18.1.40 Örebro kommun: Kommunen förespråkar att PPP (Polluter Pays Principle)

tillämpas i vid bemärkelse, dvs. att markägare/verksamhetsutövare måste tåla

"intrång" från samhällets sida på samma sätt som enskilda industrier får göra. -

- - Detta innebär att ordet "berörd del" i 28 kap. 2 § måste strykas (i enlighet

med departementspromemorian Ds 1991:87). Kommittén delar inte denna uppfattning

enligt sidorna 483-484. Jämför kommitténs syn på inskränkningar i industriell

verksamhet t.ex. på sidan 270 i del 1.

18.1.41 Köpings kommun: Begränsningen "inom berörd del" gör att

ersättningsreglerna, alternativt möjligheterna till skydd, blir beroende av hur

fastighetsägaren till exempel planerar sitt arbetsföretag. Begreppet bör bytas

ut mot förslagsvis "inom brukningsenheten".

18.1.42 Gävle kommun: Texten "inom berörd del" bör strykas ur paragrafen. Denna

konstruktion på paragrafen gör att markägaren inte behöver ta något ansvar för

naturvärdena, vilket bl.a. kan innebära att markägaren exploaterar skyddsvärd

natur, om inte möjlighet finns till ersättning. - - - Begreppet "inom berörd

del" har diskuterats under lång tid alltsedan naturresurslagen kom till. Starka

skäl talar nu för att ta bort denna textdel.

18.1.43 Skellefteå kommun: 28 kap. 2 § Begränsningen "... inom berörd del av en

fastighet ..." bör definieras. Bevarandet av biologisk mångfald är tillräckligt

komplicerat utan att drabbas av denna typ av invändningar.

18.1.44 Piteå kommun: Föreskrifter i samband med naturreservatsbildning o.dyl.

som avsevärt försvårar pågående markanvändning, t.ex. skogsbruk, inom berörd del

av en fastighet eller att mark tas i anspråk berättigar markägaren till

ersättning. Genom denna konstruktion har markägaren brukningsrätten på sin sida

men behöver inte ta något ansvar för naturvärden utan att erhålla ersättning.

Uttrycket "berörd del av" bör strykas ur balken.

18.1.45 Svenska naturskyddsföreningen: Det är en stor besvikelse att inte

miljöskyddskommittén föreslagit förändringar i ersättningsreglerna. Detta gäller

särskilt regeln att intrång i pågående markanvändning skall relateras till

berörd del av fastighet och inte hela fastigheten. Enligt föreningens mening

innebär dagens regler att ett mycket långt drivet skydd för äganderätten, som

går utöver europakonventionens regler, ges högre prioritet än upprätthållandet

av den biologiska mångfalden. Detta försvårar i hög grad dagens

naturvårdsarbete. - - - Då värdefulla naturområden och biotoper skall skyddas

eller då skadlig miljöpåverkan skall stoppas kan det vara nödvändigt att det

allmänna får ta mark i anspråk genom expropriation. Som den nya av fri- och

rättighetskommittén föreslagna skrivningen av RF 2:18 kommer att se ut ser vi en

mycket stor risk att miljöbalkens syften inte kommer att uppnås, liksom att

delar av de allmänna rättsprinciper vi tidigare tagit för givna helt eller

delvis sätts ur spel genom att den enskildes äganderätt prioriteras framför en

god livsmiljö. - - - Enligt kommitténs förslag skall ersättning för intrång i

pågående markanvändning även i framtiden endast relateras till "berörd del" av

fastighet. Därigenom kommer samhällets möjlighet till att ingripa för att få

till stånd en optimal utformning av naturvårdshänsyn inom skogsbruk att vara

små. Enligt föreningens uppfattning måste intrång i pågående markanvändning

relateras till hela fastigheten, inte bara del därav. Förutom de starka

sakskälen för detta vill föreningen i detta sammanhang påpeka att denna princip

skulle stå i analogi med hur man i miljöskyddslagen relaterar reningskostnaden

till hela verksamheten.

18.1.46 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Kommittén uttalar att det får antas

föreligga en presumtion för att en verksamhet med så egenartade drag att den

bara får utövas efter särskilt tillstånd är att betrakta som förändrad

markanvändning (s. 690). Detta uttalande är alldeles för generellt. Enligt LRF:s

uppfattning finns det flera tillståndspliktiga verksamheter som med fog kan

betraktas som pågående markanvändning. Skulle förslaget likväl genomföras, menar

LRF sålunda att ett vägrat tillstånd till husbehovstäkt utgör ett ingrepp i

pågående markanvändning. LRF vill framhålla att kommittén slagit in på en farlig

väg, när den okritiskt anslutit sig till uppfattningen att tillståndspliktig

verksamhet är att anse som en annan form av markanvändning än tidigare. En sådan

uppfattning kan nämligen ge näring åt den beklagliga utveckling att det allmänna

belägger "fria" verksamheter med tillståndsplikt med den konsekvensen att en

markägare som får avslag på sin ansökan om tillstånd förlorar rätten till

ersättning. LRF tar avstånd från denna utveckling, som för övrigt måste anses

stå i strid med den äganderättspolitik regeringen lagt fast i sina

regeringsförklaringar. - - - Kommittén går även in på frågan om skogsplantering

på åkermark är pågående markanvändning eller inte. Utan närmare motivering slår

kommittén fast att omföring av åker, äng eller betesmark till skogsmark alltid

torde vara att anse som ändrad markanvändning. LRF har en annan uppfattning i

dessa frågor. - - - Vid remissbehandlingen av Naturvårdsberedningens betänkande

(SOU 1990:38) utmärkte sig särskilt två remissinstanser. Det var

Lantbruksstyrelsen och Naturvårdsverket. Lantbruksstyrelsen, numera ingående i

Jordbruksverket, höll med Naturvårdsutredningen och ansåg alltså att

skogsplantering på såväl åker- som betesmarker utgjorde ett led i pågående

markanvändning. Naturvårdsverket hade motsatt uppfattning. Skogsplantering på

åker- eller betesmarker var enligt verket ändrad markanvändning. Det får alltså

konstateras att den diskussion som förts om den nya jordbrukspolitikens inverkan

på innebörden av pågående markanvändning präglas av motsägelser och förvirring.

Vad som är anmärkningsvärt är Jordbruksverkets och Naturvårdsverkets skilda

uppfattningar. Verkens olika synsätt genomsyrar verksamheten hos de regionalt

ansvariga myndigheterna för jordbruks- och naturvårdsfrågorna, nämligen

länsstyrelserna. Detta har lett till att enskilda markägare med

omställningsplaner fått dubbla budskap från dessa myndigheter. Myndighetens ena

hand vet inte vad den andra gör. Sådant myndighetsagerande är oacceptabelt. Det

sätter rättssäkerheten ur spel. - - - Miljöskyddskommittén har nu, till synes

helt okritiskt, anammat Naturvårdsverkets uppfattning att skogsplantering på

öppen mark, såväl av energiskog som annan skog, innebär ändrad markanvändning.

LRF har en annan mening. I förarbetena till den lagstiftning varigenom begreppet

pågående markanvändning introducerades i naturvårdslagen uttalades att begreppet

skulle ges en relativt generös tillämpning. Dessa lagmotiv ger vid handen att

lagstiftaren inte avsett att pågående markanvändning skulle vara ett statiskt

begrepp. - - - Beträffande det slag av skogsplantering som utgör odling av

energiskog får LRF även peka på ett regeringsuttalande med anledning av att

skötsellagen ändrades 1987 (prop. 1986/87:122). Enligt uttalandet borde odling

av energiskog betraktas som jordbruksgröda. Energiskogsodling som

jordbruksproduktion är ytterligare ett argument som med stor styrka talar för

att omföring av öppen mark till energiskog är pågående markanvändning.

 Sammanfattningsvis anser LRF således att starka skäl talar för att all

skogsplantering på åker, äng eller betesmark utgör pågående markanvändning. I

det fortsatta lagstiftningsarbetet måste därför klarläggas att energiskogsodling

och all annan skogsplantering på åker, äng eller betesmark är ett led i pågående

markanvändning. - - - I övrigt konstaterar LRF med tillfredsställelse att

Miljöskyddskommittén kommit fram till att naturvårdslagens ersättningsregler,

som dessa kommit att utformas genom 1987 års lagstiftning, i princip skall vara

oförändrade. - - - LRF kan inse att förslaget vilar på en viss logisk grund.

Enbart logiska skäl är emellertid inte tillräckliga för ett ändringsförslag av

förevarande slag. Om man som kommittén nu gör, rycker bort en del av

kompromissen, rubbar man hela grunden för denna. LRF avstyrker därför förslaget.

 LRF delar inte i alla delar Miljöskyddskommitténs uppfattning om nuvarande

ersättningsprinciper enligt naturvårdslagen vid förfogandeinskränkningar

speciellt vad gäller innebörden i begreppet pågående markanvändning. Enligt LRFs

uppfattning finns det flera tillståndspliktiga verksamheter som med stort fog

kan betraktas som pågående markanvändning. Statens dubbla budskap som kommer

till uttryck i Jordbruksverkets och Naturvårdsverkets olika uppfattningar om

innebörden i begreppet är oacceptabelt och sätter rättssäkerheten ur spel. - - -

LRF motsätter sig den ändring Miljöskyddskommittén gör i förhållande till

nuvarande regler vad gäller ersättning vid intrång enligt 28 kap. 3 §. - - - I

förhållande till naturvårdslagen ändras avgränsningsbegreppet i 10 kap. 3 § så

att uttrycket "inom berörd del" utgår. LRF avstyrker detta ändringsförslag.

18.1.47 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Det framgår i motiven

till PBL att verksamheter med så egenartade drag att de bara får utövas efter

särskilt tillstånd är att betrakta som annan form av markanvändning. Sveriges

jägmästares och forstmästares riksförbund, SJFR menar då att nydikning bör vara

en annan form av markanvändning. Dikesrensning och skyddsdikning bör däremot

vara ett led i pågående markanvändning. Ersättning bör därför utgå om denna typ

av arbetsföretag ej får utföras och andra alternativ är uteslutna, exempelvis en

dränerande skärm, samt om skadebeloppet ej är bagatellartat. - - - En viktig

princip för skogsbruket är avverkning i olika former, markberedning och

plantering betraktas som pågående markanvändning. Trädslagsbyte, med undantag

för där trädslagvalet bestäms via ädellövskogslagen, bör falla under begreppet

pågående markanvändning. - - - Utgångspunkten att en markägare bör tåla ett

intrång som är bagatellartat är enligt vår mening riktig. - - - Sveriges

naturvetareförbund anser att begreppet "berörd del" som används i samband med

"avsevärt försvårande av pågående markanvändning" måste lyftas bort helt. Om

grundprinciperna om bevarande av biologisk mångfald och PPP skall gälla är det

en förutsättning att de areella näringarna tål ett större intrång än de som

relateras till berörd del av fastighet, särskilt med tanke på att det ofta sker

en godtycklig bedömning av vad "berörd del" är.

18.1.48 Föreningen Skogsindustrierna: I det skogspolitiska beslut som riksdagen

fattade i maj 1993 förändrades ersättningsreglerna vid intrång på

skogsfastighet. Miljöskyddskommittén har lagt fram motsvarande förslag i sitt

betänkande. Denna förändring innebär att skogsägaren skall stå för kostnaden upp

till kvalifikationsgränsen. Krav har framförts från vissa håll om ytterligare

inskränkning av ersättningsrätten. Att ytterligare övervältra kostnader för

gemensamma samhällskrav på skogsägarna är enligt vår mening inte rimligt och kan

dessutom leda till en felaktig hushållning med naturresursen skog. Det är därför

tillfredsställande att kommittén i övrigt förutsätter att 1987 års

ersättningsregler skall ligga fast. Speciellt viktigt är att bibehålla principen

om relatering till berörd del av fastigheten. Om denna princip överges, blir

ersättningsrätten i många fall illusorisk och de intrång som skall accepteras

utan ersättning beroende på fastighetsindelning, fastighetsstorlek m.m. i

stället för de objektiva skyddsbehoven.

18.1.49 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet: Texten "inom berörd del"

bör strykas ur paragrafen. Denna konstruktion på paragrafen gör att markägaren

inte behöver ta något ansvar för naturvärdena, vilket bl.a. kan innebära att

markägaren exploaterar skyddsvärd natur, om inte möjlighet finns till

ersättning.

18.1.50 Skogsägarnas Riksförbund: Kommittén drar, efter en diskussion om

principer, slutsatsen att intrång skall relateras till direkt berört område,

dvs. man anför samma princip som Skogsägarna hävdar. - - - Kommitténs

"bevisföring" beträffande ersättning vid tillståndsprövning är fullkomligt

ologisk och skulle leda till stor rättsosäkerhet. När riksdagen beslutar om

tilstånd skulle, enligt kommitténs omvända bevisföring, en åtgärd automatiskt

betraktas som förändrad markanvändning och ersättningsrätten därmed försvinna.

Idag när företagen tvingas söka nya verksamhetsgrenar borde samhället tillämpa

en mycket vid syn på begreppet. Definitionen av pågående markanvändning måste

förbli oberoende av eventuella styrmedel som t.ex. tillståndsplikt.

18.1.51 Sveriges Jordägareförbund: Kommittén anser att rätten till ersättning

ökar "samhällets" kostnader för naturvården. Den föreslår därför att rätten till

ersättning skall begränsas ytterligare så att "den del av kostnaden som

motsvarar ett intrång upp till den s.k. kvalifikationsgränsen skall avräknas vid

intrång som är ersättningsgilla". Sveriges Jordägareförbund avstyrker kommitténs

förslag. - - - Inskränkningar i rätten till ersättning innebär i verkligheten

inte några samhällsekonomiska besparingar, men däremot på sikt stora

samhällsekonomiska kostnader och ökad miljöförstöring genom en sämre hushållning

med resurserna. - - - En annan viktig funktion hos ett rättvis ersättningssystem

är att förhindra den konfrontation och de konflikter mellan olika samhälls-

grupper som är oförenliga med en harmonisk samhällsutveckling. Detta syfte kan

uppnås först om privata ägare får ersättning för hela förlusten, när deras

egendom tas i anspråk för att tillgodose kollektiva intressen.

 Sammanfattningsvis anser Sveriges Jordägareförbund att ersättningsreglerna i

miljöbalken måste utformas så att den faktiska ekonomiska skadan ersättes. Detta

överensstämmer med vad som gäller enligt grunderna för skadeståndsrätten och vad

som flertalet medborgare anser vara rättvist. Det är en nödvändig förutsättning

för marknadsekonomi.

18.1.52 Michelsons Advokatbyrå: 28 kap. avser enligt kapitelrubriken regler om

ersättning för intrång. 14-15 §§ i detta kapitel gäller emellertid en helt annan

sak, nämligen frågan om forum vid och verkan av en talan som avser andra

enskilda anspråk än skadestånd. Reglerna är tillämpliga på enskilda anspråk om

förbud, skadeförebyggande åtgärder och begränsning i miljöfarlig verksamhet. 14

§ bör enligt vår uppfattning utvidgas till att gälla generellt för

miljöpåverkan. Reglerna bör i alla händelser inplaceras i ett sammanhang där de

hör hemma, lämpligen i balkens femte avdelning.

18.2Skadestånd

18.2.1 Allmänt

18.2.1.1 Malmö kommun: Gatunämnden har i sitt yttrande berört väghållarens

begränsade styrmöjligheter i befintlig miljö och en skadeståndsaspekt på detta.

- - - Enligt kommunstyrelsens mening bör skadeståndsansvar inte drabba t.ex. en

väghållare för förhållanden över vilka han ej råder och inte kan påverka. Regeln

om ortsvanlighet m.m. i 1 § sista stycket ger enligt styrelsens mening inte

tillräckligt skydd mot detta. Frågan bör ses över.

18.2.1.2 Greenpeace: Greenpeace har föreslagit att atomansvarighetslagen

avskaffas och att skador orsakade av joniserande strålning skall omfattas av

miljöbalkens skadeståndsbestämmelser. Krav på miljöskadeförsäkring enl. 30 kap.

skall gälla för innehavare av kärntekniska anläggningar.

18.2.1.3 Svenska insjöfiskarnas centralförbund, SIC: SIC hävdar att den

licensierade yrkesfiskare som fiskar med rörliga redskap efter tillstånd av

myndighet på allmänt vatten, skall få sina skador ersatta om någon förstör hans

fiskevatten. Skadeståndet skall då givetvis betalas av den som orsakat skadan

enligt reglerna i lagförslagets 29 och 30 kap.

18.2.1.4 Michelssons Advokatbyrå: - Anser att rättspraxis är för restriktiv när

det gäller att ekonomiskt kompensera den som drabbas av miljöskador. Även

svårigheter att utreda och styrka skadornas omfattning är ett stort problem. De

föreslår därför, att reglerna efter mönster i t.ex. 7 kap. 54 §

upphovsrättslagen och 55 § lagen om medbestämmande i arbetslivet kompletteras

med föreskrifter om ersättning även för lidande och annat förfång samt om att

hänsyn skall tagas även till intresset av att lagens bestämmelser iakttages och

till övriga omständigheter av annat än rent ekonomisk betydelse.

18.2.1.5 Miljöcentrum: Miljöcentrum anser att det i miljöbalken också bör intas

en lagtext, som utan begränsning garanterar miljöoffer full rättshjälp vid

skadeståndsprocesser. - - - Det bör dessutom i miljöbalken införas föreskrifter

om rättshjälp till sakägare vid koncessionsprövning. Alternativt kan det åläggas

sökanden att stå för sakägarnas kostnader vid koncessionsprövning enligt de

regler som gäller vid vattenmål. - - - Slutligen bör försäkringsbolagen åläggas

att till privatpersoner tillhandahålla en rättsskyddsförsäkring till ett belopp

i storleksordningen

500 000 kr.

18.2.2 Bör miljöskadelagen ingå i miljöbalken?

18.2.2.1 Statens Järnvägar, SJ: SJ tillstyrker kommitténs förslag att införa

miljöskadelagens regler i den nya miljöbalken. Skadestånd vid miljöskada är ett

betydelsefullt sanktionsmedel med nära anknytning till de övriga sanktioner som

behandlas i miljöbalken. Skadeståndsinstrumentet måste dock tydligare kopplas

till till de allmänna aktsamhetsreglerna och de regler som baseras på

gränsvärden, t.ex. miljökvalitetsnormer. Kommittén konstaterar själv i kap. 18

att denna koppling är otydlig i förslaget och att en skadeståndsskyldighet inom

hela miljöbalkens område skulle medföra en mycket stor utvidgning av det strikta

skadeståndsansvaret. Kommitte''''n har därför avstått från en sådan lösning. Enligt

SJ:s mening visar detta mer på svagheterna i de övergripande reglerna i

miljöbalken , än att principen som sådan skulle vara felaktig.

18.2.2.2 Mjölby kommun: Kommunen tillstyrker förslaget om att införliva

miljöskadelagen i miljöbalken. Mjölby kommun delar utredarens uppfattning att

skadestånd vid miljöskada onekligen har ett nära samband med kravet på en ren

och hälsosam miljö. Införs miljöskadelagens regler i balken ges dessutom en

bättre överblick över sanktionssystemet inom hela miljörätten.

18.2.2.3 Borås kommun: Kommunen har anfört att en utökning av miljöskadelagens

omfattning fås genom att den införs i miljöbalken. För att miljöskadelagens

intentioner skall kunna förverkligas krävs enligt kommunens uppfattning vissa

förändringar av det nuvarande systemet. Förändringarna rör

miljöskadeförsäkringen.

18.2.2.4 Försäkringsjuridiska föreningen: Föreningen har anfört att förslaget

innebär att den relativt färska miljöskadelagens regler nu skulle föras över

till den nya miljöbalken, där de bl.a. med tanke på sin civilrättsliga karaktär

passar mindre väl. Som berörs i motiven, arbetar man vidare samtidigt inom

Europarådet på en konvention om ersättning för miljöskador; miljöskyddskommittén

har dock inte kunnat anpassa sitt förslag till konventionsförslaget som det för

närvarande ter sig. Också konventionsarbetet kan vara ett skäl för att tills

vidare inte vidta några mera genomgripande ändringar i skadeståndssystemet på

området.

18.2.3 Fastighetsanknytningen

18.2.3.1 Kustbevakningen, Lunds universitet och Miljöskadeförsäk-

ringsutredningen: Dessa är positiva till att fastighetsanknytningen frångås.

Detta främst eftersom gränsdragningen är oklar och då det är omotiverat att göra

skillnad mellan t.ex., å ena sidan, skador som härrör från verksamhet på en

fastighet och, å andra sidan, skador vid transporter. Kustbevakningen har

tillagt att regleringen bör kunna ske utan att avvakta det pågående

internationella arbetet. Lunds universitet tillägger att gränsdragningsproblem

kan uppstå vad angår de ersättningsberättigade, vilket bör föranleda ytterligare

utredning.

18.2.3.2 Sjöfartsverket och Sveriges redareförening: Dessa anser att det

pågående internationella arbetet bör avvaktas. Någon ordentlig analys har inte

gjorts i betänkandet. Det är olämpligt med en svensk särlösning. Det skulle

bl.a. kunna störa arbetet med en HNS-konvention genom att omöjliggöra en

uppdelning av det strikta ansvaret mellan redarna och lastägarna.

18.2.3.3 Sveriges försäkringsförbund och Sjöassuradörernas förening: De är

kritiska. Konsekvenserna av förslaget är inte tillräckligt utredda. Dagens

trafikförsäkring omfattar inte ren förmögenhetsskada. Konsekvenserna av en ren

förmögenhetsskada är omöjliga att beräkna. Det är därför osäkert om försäkrings-

bolagen kan åta sig att teckna försäkring för ren förmögenhetsskada vid t.ex.

transporter. Vem som skall vara ansvarig enligt miljöbalken är oklart. Är det

fordonsägaren? Vem blir i så fall ansvarig om fordonet brukas olovligen? Vid

transporter kan flera olika rättssubjekt vara inblandade. Den faktiske

fraktföraren kan sakna kännedom om vad lasten består av. I kommittéförslaget

saknas vägledning om vem som i sådant fall har ansvaret. Ansvarighetsreglerna

för internationella godstransporter grundas på internationella konventioner.

Eftersom transporter ofta är gränsöverskridande bör reglerna vara enhetliga i

olika länder. Detta för att inte störa den internationella handeln och snedvrida

konkurrensförhållandena. Stor möda har i det internationella arbetet lagts ned

på detta. Kommittéförslaget berör överhuvudtaget inte denna typ av aspekter.

Europarådskonventionen undantar transporter.

18.2.3.4 Försäkringsjuridiska föreningen: Föreningen har anmärkt att förslaget

innebär en avsevärd utvidgning av skadeståndsansvaret genom att bl.a.

vattenförorening från fartyg och buller från flygplan och båtar kommer att

omfattas. Vidare är det ovisst vad som krävs för att medverkan skall anses

föreligga och hur ansvaret i sådana fall skall fördelas. Skälighetsregeln som i

miljöbalksförslaget återfinns i 29 kap. 5 § 2 stycket lär bli betydligt svårare

att tillämpa om förslaget genomförs. Det uppstår försäkrigstekniska svårigheter,

som inte närmare behandlats i betänkandet. Det är lämpligt att avvakta det

internationella arbete som pågår för sjöfartens del (HNS-konventionen).

18.2.4 Omgivningsbegreppet

18.2.4.1 Miljöskadeförsäkringsutredningen: Utredningen har lämnat två exempel på

nackdelar med det idag använda begreppet omgivning. Det första är ett som

framförts från försäkringshåll. Det har därifrån framhållits att ett vanligt

avgränsningsproblem i dag, vid bedömningen av om försäkringsfall föreligger

eller ej, är vad som är att hänföra till omgivningen när en fabriksägare

(verksamhetsidkare) har anlitat en byggentrepenör för att utföra t.ex.

målningsarbeten som får till följd att inom fabriksområdet parkerade bilar, som

tillhör de anställda, får lackskador genom färgfläckar. Fabriksägaren har för

sådant fall låtit bedriva den skadegörande verksamheten (6 § miljöskadelagen).

När det gäller att bedöma fabriksägarens ansvar, uppstår frågan om det är i

förhållande till fabriksägarens egna verksamhet eller till entrepenörens

verksamhet som avgränsningen mot omgivningen skall ske. Vad svaret är på denna

fråga är oklart. Det andra exemplet som Miljöskadeförsäkringsutredningen har

tagit upp rör att avgränsning mellan verksamhetsområdet och omgivningen har fått

en mindre lyckad lösning när det gäller flygbesprutning (jfr. förarbetena till

miljöskadelagen, prop. 1985/86:83 s. 39). Om ett bekämpningsmedel sprids genom

flygbesprutning som har skett inom ett noga avgränsat område och allmänheten har

varnats för tillträde så betraktas besprutningsområdet som verksamhetsområde.

Den som med stöd av allemansrätten uppehåller sig inom området och lider t.ex.

personskada med anledning av besprutningen kan därför inte åberopa den nuvarande

miljöskadelagen som grund för rätt till ersättning. Den skadelidande har att

hålla sig till skadeståndslagen (1972:207) med dess krav på uppsåt eller

vållande. Detta anser utredningen inte vara tillfredsställande.

18.2.4.2 Sveriges försäkringsförbund: Försäkringsförbundet har anfört att det är

oklart vad som menas med skada på "omgivningen". Är det meningen att personer

eller föremål som vistas tillfälligt på fastigheten skall omfattas av lagen? Det

är åter oklart vad som menas med att verksamhet på fastighet orsakar skada.

Skall ansvar föreligga för vådahändelser eller sabotage, där de som bedriver

verksamheten inte kunnat förhindra att miljöskada inträffat?

18.2.5 Störningskällor

18.2.5.1 Statens Jordbruksverk samt Uppsala och Lunds universitet: Dessa är

kritiska i vad avser biotekniska produkter. De motargument som framförs är i

huvudsak att ytterligare analys behövs, att det kan ifrågasättas om det är läm-

pligt att specialreglera produktansvaret för en specifik produkt, att den korta

preskriptonstiden kan ställa till problem, att biotekniska produkter många

gånger inte är farligare än kemiska produkter som inte omfattas, att det är

svårt att definiera vad som är en bioteknisk produkt, samt att tillstånd för

hanteringen kommer att krävas och förbud kommer att kunna meddelas mot

hanteringen.

18.2.5.2 Miljöskadeförsäkringsutredningen, Koncessionsnämnden för miljöskydd

och Försäkringsjuridiska föreningen: Miljöskadeförsäkringsutredningen anser att

uppräkningen bör utökas med biotekniska produkter och strålning samt,

tillsammans med, Koncessionsnämnden för miljöskydd och Försäkringsjuridiska

föreningen att bestämmelserna om spräng- och grävskador bör stå kvar och införas

i miljöbalken. Om en överfyttning av de sistnämnda skadorna till jordabalken

skulle ske finns det ytterligare skadeorsaker som borde följa med t.ex. buller.

Miljöskadeförsäkringen omfattar dessutom inte skador enligt jordabalken.

18.2.5.3 Sveriges försäkringsförbund: Förbundet anser att det i miljöbalken bör

införas en hänvisning om att gräv- och sprängskador regleras i 3 kap.

jordabalken.

18.2.6 Privatpersoners ansvar

18.2.6.1 Miljöskadeförsäkringsutredningen och Sveriges försäkringsförbund: Dessa

är kritiska och anser att privatpersoner som orsakar skador genom de störning-

skällor som är aktuella bör omfattas av strikt ansvar. För den skadelidandes del

är det lika illa om det är en privatperson som orsakat skadan. Principen att

förorenaren betalar bör gälla även för privatpersoner. Skulle skadeståndet i

något fall bli oskäligt betungande kan jämkning ske enligt skadeståndslagen. Den

vanligaste skadorsaken, en läckande oljetank, täcks av den vanliga villa-

försäkringen som näst intill alla villaägare har. Att undanta privarpersoner

skulle begränsa området för rätt till ersättning ur miljöskadeförsäkringen.

Försäkringsförbundet har tillagt att, om det strikta ansvaret tas bort för

privatpersoner, så kan det antas att försäkringsbolagen anpassar sina

ansvarsförsäkringar till detta och således kräver culpa för att försäkringsfall

skall föreligga.

18.2.6.2 Försäkringsjuridiska föreningen: Anser att goda skäl kan anföras för

att det strikta ansvaret inte skall träffa privata fastighetsägare och

tomträttshavare. Det är även om ansvaret delvis kan täckas genom ordinär

försäkring sällynt att privatpersoner bär ett strikt ansvar inom

skadeståndsrätten.

18.2.7 Preskription

18.2.7.1 Sveriges geologiska undersökning, SGU samt Kammarkollegiet och

Kammarrätten i Stockholm: Dessa tillstyrker förslaget om att förlänga

preskriptionstiden till 30 år för personskadorna.

18.2.7.2 Lunds universitet: Universitetet har ifrågasatt varför preskrip-

tionstiden skall utsträckas just på detta område och inte i andra sammanhang där

risken för allvarlig skada är överhängande, såsom när det gäller atomolyckor och

produktskador. Det föreligger dessutom en internationell dimension som belyses

av diskussionen om produktansvaret, nämligen en anpassning till övriga Europa.

Ej heller kan bortses från de särskilda tillämpningsproblem som uppstår när

mycket lång tid har gått mellan beteende och skada.

18.2.7.3 Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges industriförbund,

Svenska kraftverksföreningen, Föreningen skogsindustrierna och Svenska

arbetsgivareföreningen: Dessa anser att det inte finns skäl att förlänga den

nuvarande preskriptionstiden på 10 år till 30 år. De har också hänvisat till

nackdelarna i förhållande till miljöskadeförsäkringen.

18.2.7.4 Miljöskadeförsäkringsutredningen, Koncessionsnämnden för miljöskydd,

Försäkringsförbundet och Försäkringsjuridiska föreningen: Dessa har påtalat

svårigheter med att täcka ansvaret genom försäkring och svårigheterna med att

efter lång tid framställa krav och processa mot den skadeståndsskyldige. Rätten

att få ersättning från miljöskadeförsäkringen kommer att försämras. En skadeli-

dande kan få ersättning ur miljöskadeförsäkringen om rätten till ersättning har

preskriberats. Nu gäller tio år, om kommitténs förslag genomförs kommer en tid

om trettio år att gälla.

18.2.7.5 Sjöassuradörernas förening: Även de pekar på svårigheterna att täcka

ansvaret genom försäkring.

18.3Miljöskadeförsäkring

18.3.1 Länsstyrelsen i Kronobergs län: Vi anser att systemet bör byggas ut till

att omfatta även handräckningskostnader vid insolvens vad avser sanering och

återställning. Ett återkommande problem som tenderar att växa är frågan hur man

i samband med konkurser skall kunna finansiera kvarstående skyldigheter

beträffande sanering av t.ex. miljöfarligt avfall eller förorenad mark. Den av

utredningen föreslagna 20:8 § öppnar visserligen möjlighet för

prövningsmyndigheten att ställa krav på säkerhet även för miljöfarlig

verksamhet. Det kommer likväl att finnas ett behov av ytterligare

finansieringslösningar för befintliga verksamheter eller i de fall säkerheten

visar sig vara för liten.

18.3.2 Länsstyrelsen i Kalmar län: I samband med konkurser har i Kalmar län

uppstått saneringsbehov där finansieringen varit problematisk. Det är därför

angeläget att medel kan ställas til förfogande för sådana saneringar. En

möjlighet vore att bredda den obligatoriska miljöskadeförsäkringen till att

gälla även dessa fall.

18.3.3 Länsstyrelsen i Örebro län: Hur gamla miljöproblem som beror på "gamla

synder" skall avhjälpas tas inte upp i balken. Balken riktar sig till fysiska

och juridiska personer som driver någon form av verksamhet eller vidtar någon

form av åtgärd som omfattas av balkens bestämmelser. Många av miljöproblemen är

ofta förorsakade av verksamheter och fysiska/juridiska personer som inte längre

finns. För att lösa sådana miljöproblem krävs en omfattande insats från statens

sida. De medel som idag finns avsatta för att återställa t.ex. förorenad mark är

inte på långt när tillräckliga. Medel behövs för att återskapa biotoper,

återställa land- och vattenmiljöer, sanera mark m.m. Länsstyrelsen har tidigare

föreslagit (yttrande rörande SOU 1992:141 Miljöfarligt avfall - nya regler) att

det är rimligt att en del av de medel som nu finns inom den s.k. miljöskade-

försäkringen kan disponeras för liknande ändamål. Någon form av fondering av

medel måste ske för att göra det möjligt attt komma till rätta med gamla

miljöproblem. - - - 1 § Följande tillägg bör göras "För ersättning i vissa fall

till den som har lidit skada enligt 29 kap., samt för att vidta åtgärder enligt

3 kap. 3 § 2 st. om den som orsakat skadan inte längre finns, skall det finnas

en försäkring ..." och "... som regeringen bestämmer. Staten skall bidra till

försäkringen med lika mycket som den totala årspremien. Beloppen skall ...." För

att inte enbart de som idag är skyldiga att erlägga premie till

miljöskadeförsäkringen skall bekosta ersättning enligt p. 3 samt för att vidta

åtgärder enligt ovan bör staten också bidra till försäkringen. Det är rimligt

att statens andel, som ju mest rör "gamla synder", är minst lika stor som övriga

inbetalda premier.

18.3.4 Mjölby kommun: Vad avser frågan om obligatorisk ansvarsförsäkring bör en

sådan utredas närmare. Bestämmelserna om nuvarande miljöskadeförsäkring bör dock

införlivas i miljöbalken.

18.3.5 Växjö kommun: Kommunen vill ifrågasätta riktigheten av att kommunala

verksamheter typ avfallshanteringar och avloppsreningsanläggningar skall bidra

med avgifter till miljöskadeförsäkringen. - - - Om dessa verksamheter som i sig

inrättats för att motverka miljöskada ändå orsakar skada enligt 29 kapitlet

kommer kommunen som huvudman att ha strikt skadeståndsansvar. Vi ser det som

osannolikt att ersättning till skadelidande för skada som orsakats av kommunal

verksamhet någonsin kommer att tas från miljöskadeförsäkringen eftersom 30 kap.

2 § sannolikt aldrig kommer att uppfyllas. Om någon beredskap mot eventuella

framtida skador ändå anses måste finnas, kan individuella miljöfonder vara ett

alternativ. Medel ur fonden skulle då kunna utnyttjas för att göra exempelvis

recipientåtgärder eller för att ersätta skadelidande.

18.3.6 Borås kommun: En utökning av Miljöskadelagens omfattning fås genom att

den införs i Miljöbalken. För att Miljöskadelagens intentioner skall kunna

förverkligas krävs enligt vår uppfattning vissa förändringar av det nuvarande

systemet. - - - De pengar som tas in via Miljöskadeförsäkringen bör omsättas,

dvs pengarna skall inte bara samlas hos de nuvarande administratörerna - de fem

största försäkringsbolagen - som får del av ränteintäkterna som ersättning för

sin administrativa insats. - - - Miljöskadekonsortiet skall om möjligt

bemyndigas att självt eller att via kronofogdemyndighet kräva in pengar från

dem, som inte betalar in sin försäkringsavgift. - - - Miljöbalken bör innehålla

föreskrift om att viss del av - eller viss del av avkastningen från - inbetalda

miljöskadeförsäkringsavgifter skall avsättas för miljöundersökningar,

utarbetande av miljökvalitetsnormer och branschvisa råd. - - - Dessa speciella

medel skulle även kunna användas för att täcka saneringskostnader i de fall

någon inte kan ställas till ansvar. Medlen skulle också kunna användas i andra

fall där kostnaderna inte täcks av den som vållat olycka etc. - - - Vi vänder

oss också mot att lagstiftningen låter tillsynsmyndigheten göra arbetet med att

kräva betalning av (miljöskade)avgifter till försäkringsbolag via förelägganden.

Det förekommer inte inom något annat område, såvitt vi känner till.

18.3.7 Örnsköldsviks kommun: Miljöskadeförsäkringen i 30 kap. 3 § har ingen

koppling till det myndighetsmässiga miljöarbetet. Därför är det ologiskt att

ansvaret för indrivningen av medel till försäkringen ligger på

tillsynsmyndigheterna. För den kommunala miljönämnden känns denna

indrivningsverksamhet synnerligen främmande.

18.3.8 Sveriges Försäkringsförbund: Det är väsentligt att tillsynen ej får

påverkas av det förhållandet att eventuella skador kan komma att täckas av

förekommande försäkringar. Den obligatoriska miljöskadeförsäkringen infördes för

att kunna ge ersättning till fysiska personer (och mindre enskilda företag) för

person- eller sakskada enligt miljöskadelagen i de fall att skadevållaren är

okänd eller insolvent eller skadeståndsanspråket är preskriberat.

Miljöskadeförsäkringens konstruktion gör att företag som önskar ha ett skydd mot

skadeståndsanspråk på grund av miljöskador har anledning att skaffa en

ansvarsförsäkring. - - - Förbundet vill framhålla vikten av att den omfattande

balken med den långtgående delegeringen av tillsynsansvaret till bl.a. kommuner

inte får medföra en ojämn tillsyn och rättstolkning i de olika kommunerna.

Tillsynsmyndigheterna måste inneha hög kompetens samt upprätthålla samma am-

bitionsnivå. - - - Det är betydelsefullt att tillsynen ej påverkas av att en

eventuell skada kommer att täckas av en försäkring. Självfallet får inte heller

det förhållandet att det aktuella objektet har nära anknytning till tillsynsmyn-

digheten, t.ex. en kommuns tillsyn av kommunalt bolag, inverka på tillsynen. - -

- Förbundet anser att kontrollen över de olika tillsynsmyndigheternas verksamhet

genomgående bör handhas av en särkild myndighet. Detta för att främja en

enhetlig och likformig tillsyn.

18.3.9 Sjöassuradörernas Förening: De synpunkter på förslaget som följer nedan

tar endast sikte på regler som berör sjö- och transportförsäkring. I övrigt

ansluter sig föreningen till det yttrande som avgivits av Försäkringsförbundet.

- - - Enligt försäkringsavtalslagen är transportförsäkring antingen

sjöförsäkring eller annan transportförsäkring. Sjöförsäkring är försäkring mot

fara för vilken det försäkrade intresset utsättes för under transport. Det är

således försäkringar som skyddar redare, varuägare och andra intressenter i

samband med sjötransporter. Andra transporter än sjötransporter faller under

uttrycket "annan transportförsäkring".

18.3.10 Miljöcentrum: Miljöskadeförsäkring - Genom den s.k.

miljöskadeförsäkringen skall som bekant miljöoffer tillerkännas skadestånd, i

den händelse skadevållaren är anonym, har gått i konkurs etc. Försäkringen

administreras av ett konsortium och finansieras genom avgifter från företag, som

bedriver miljöfarlig verksamhet. Hitintills har så vitt känt ingen ersättning

utbetalats från försäkringen. - - - Vi vill dock i sammanhanget rikta

regeringens uppmärksamhet på, att den som söker ersättning från

miljöskadeförsäkringen är i stort sett rättslös jämfört med om

skadeståndsanspråk riktas mot en skadegörare inför domstol enligt

miljöskadelagen. - - - Konsortiets beslutsprocess bygger på ett skriftligt

förfarande. Den skadedrabbade har inga möjligheter att utifrån ett

konventionellt tvåpartsförhållande hävda sin rätt genom en muntlig och offentlig

förhandling. Däri finns måhända orsaken till att konsortiet ännu ej utbetalat

några skadestånd. Vi föreslår därför, att det i Miljöbalkens kapitel om

miljöskadeförsäkring redan nu införs en paragraf, enligt vilken den som riktar

anspråk mot miljöskadeförsäkringen garanteras en rättslig prövning inför

fastighetsdomstol enligt de regler som gäller vid skadeståndsprocesser enligt

miljöskadelagen. Konsortiet skall därvid ges ställning som motpart till den

skadedrabbade.

19 Ansvars-, organisations- och resursfrågor

19.1Central nivå

19.1.1 Överbefälhavaren, ÖB: Utredningen föreslår en ny definition på begreppet

sektormyndighet som är direkt kopplat till miljöområdet och inte till den

sektorprincip som tillämpas idag där bl.a. försvarsmakten är en del av sektorn

totalförsvar. Utredningen föreslår att regeringen för de olika miljösektorer som

finns i miljöbalken utser särskilt ansvariga sektormyndigheter. Dessa

myndigheter skall ha de övergripande ansvaret för respektive sektor och

fortlöpande informera regeringen. Det är tveksamt att ändra på en sedan länge

inarbetad definition och ÖB föreslår i stället att ett nytt begrepp framtages.

Enligt ÖB:s uppfattning skall dagens sektormyndigheter bibehålla det ansvar som

lagts fast enligt den s.k. sektorprincipen.

19.1.2 Statskontoret: I 19:3 behandlas sektorsansvaret. Det sker kortfattat och

utan närmare belysning av vilka effekter balkens allmänna aktsamhetsregler,

generella styrmedel och paraplyregler kan ha för möjligheterna för de centrala

myndigheterna i de miljöpåverkande sektorer att agera mer kraftfullt. Vi är av

den uppfattningen att detta är viktiga frågeställningar för överväganden om hur

ändamålet med miljöbalken bäst skall främjas och "hållbar utveckling"

säkerställas. Organisationen inom resp. sektor för att driva miljöfrågorna är

därvid en viktig komponent. Samorganisation med säkerhets- och/eller kvalitets-

funktioner kan vara intressant inom vissa sektorer. Controllerfunktion eller

linjeenhet kan behöva övervägas beroende på om miljöpåverkan ligger i

myndighetens egen verksamhet eller uteslutande ute i sektorn. Miljöpolicy,

miljöhandlingsplan/sektorplan, uppföljning och utvärdering/revision, samt årlig

miljörapport är lämpliga ledningsinstrument. - - - Vi är av den uppfattningen

att miljöbalksförslaget ger en betydande frihet att utforma

myndighetsorganisationen på olika sätt. Vi anser att även annan utveckling

direkt bör beaktas i Miljöorganisationsutredningen. Lagstiftningen är blott en

infallsvinkel. - - - Det miljöbalksförslaget tillför i 19:5:2 uppfattar vi

främst vara att vidga hushållningsbegreppet utöver användningen av marken,

vattnet och den fysiska miljön i övrigt och att koppla samman hushållnings- och

kretsloppsprinciperna. - - - Detta vill vi inte invända emot. Det är förmodligen

lämpligt. Men den tanke som framskymtar att det skulle vara "en fördel om

samtliga frågor av hushållningskaraktär, som kommer att ingå i miljöbalken,

kunde samlas under ett och samma ämbetsverk" är inte övertygande. De mer om-

fattande s.k. paraplybestämmelserna som skall tillämpas inom allt fler områden

väcker snarare frågan hur uppgifterna kan fördelas. - - - Den verksamhet som

skall bedrivas, dess karaktär och samband med andra verksamheter samt kompetens

och resurskrav är några andra infallsvinklar. Organisationsförändringar som

ansvars- och uppgiftsfördelning bör i möjligaste mån utarbetas med ett

helhetsperspektiv där den samhällsekonomiska kostnadseffektiviteten att nå

miljömålen ingår. - - - Statskontoret har tidigare, i mars 1992, på uppdrag av

regeringen lagt visst förslag rörande Socialstyrelsens roll inom hälsoskyddet.

Detta finns refererat i Miljöskyddskommitténs betänkande. Det nu föreliggande

miljöbalksbetänkandet synes inte väsentligt rubba grunden för vårt förslag från

1992 även om vissa omformuleringar skulle behövas som att Socialstyrelsen skall

ha ansvar att medverka i arbetet att ta fram hälsoinriktade

miljökvalitetsnormer. Statskontorets förslag till ansvarsfördelning bör vara ett

av huvudalternativen för Miljöorganisationsutredningen att överväga. - - -

Möjligheten att meddela generella föreskrifter har vidgats till samtliga lagar

som nu föreslås rymmas inom balken. Speciellt betonas möjligheterna att

generellt reglera omfattningen av skyddsåtgärder och försiktighetsmått för hela

branscher eller verksamhetsområden. Vårt intryck blir att man inte kan dra några

andra organisatoriska konsekvenser av miljöbalksförslaget än att friheten att

fördela ansvar på olika sätt mellan myndigheterna ökar. Detta är uppfordrande

för Miljöorganisationsutredningen som rimligen måste söka ett bredare underlag

för sina överväganden. - - - I avsnittet 19:5:5 anförs med kort motivering att

det inte finns anledning föreslå några organisatoriska förändringar inom

strålskyddsområdet. Kommittén har inte närmare belyst vad som karaktäriserar

denna väl fungerande ansvarsfördelning och om den kan stå modell för andra

områden.

19.1.3 Närings- och Teknikutvecklingsverket, NUTEK: I det förslag till miljöbalk

som nu har presenterats har man angett att Naturresurslagen i princip förs över

oförändrad. Så vitt NUTEK kan bedöma har dock inte 6 kap. 3 § i Naturresurslagen

någon motsvarighet i Miljöbalken. Detta anser verket har en klart förvirrande

effekt på arbetet som pågår inom riksintresseområdet. Detta i synnerhet som

förändringen inte på något sätt förklaras eller på annat sätt påvisas. Ett

resonemang förs visserligen i Miljöbalken om att "frågor om

myndighetsorganisation och myndighetsansvar i stor utsträckning får regleras

genom särskilda förordningar". Eftersom detta är precis det sätt på vilket man

tidigare har arbetat även med Naturresurslagen borde det dock inte innebära

någon förändring av lagtexten. Verket anser med hänvisning till det redovisade

resonemanget att Naturresurslagens 6 kap. 3 § bör återfinnas i Miljöbalken.

19.1.4 Statens Strålskyddsinstitut, SSI: Kärnteknisk verksamhet i form av drift

av kärnreaktorer, kärnavfallshantering, transporter av kärnämne eller

kärnavfall, fabrikation av kärnbränsle m.m. utgör definitionsmässigt även sådan

verksamhet med strålning som avses i 2 kap. 11 § Miljöbalken och som alltså

balken gäller enligt 2 kap. 10 §. Kärnteknisk verksamhet regleras nu dels av

kärntekniklagen, dels ock av strålskyddslagen. Kärnkraftsinspektionens, SKI:s

och SSI:s tillståndsgivning och tillsyn sker i nära samarbete mellan de båda

myndigheterna. Vissa tillstånd enligt kärntekniklagen ges av SSI, nämligen i de

fall där strålskyddsaspekterna överväger. Tillsynen enligt strålskyddslagen av

kärnteknisk verksamhet utgör en stor del av SSI:s myndighetsutövning. Den sker

inom en huvudenhet hos SSI, där ett trettiotal tjänstemän,

strålskyddsinspektörer m.fl. arbetar. Härtill kommer att den forskning som

bedrivs i regi av SSI:s huvudenhet för forskning också i stor utsträckning avser

strålning vid kärnteknisk verksamhet.

19.1.5 Länsstyrelsen i Södermanlands län: De centrala verkens uppsikt över

förhållandena inom respektive område bör renodlas i förhållande till de rent

operativa uppgifterna. Med undantag möjligen för strålskyddet och biotekniken

bör således verken inte ha några direkta tillsynsuppgifter över verksamheter och

anläggningar. Att förbereda och meddela generella föreskrifter blir centrala

uppgifter av stor betydelse i det framtida miljöarbetet. Att tillsammans med den

regionala nivån följa upp de nationella målen (inklusive hushållningsfrågorna)

genom utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet är andra viktiga

uppgifter för de centrala verken. En viktig uppgift för verken är också att

stödja det regionala miljöarbetet och även via länsstyrelserna det lokala

arbetet.

19.1.6 Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen förordar att Naturvårdsverket

byter namn till Miljöverket.

19.1.7 Länsstyrelsen i Blekinge län: De centrala verkens övergripande ansvar bör

betonas. Verkens uppsikt över förhållandena inom resp. område bör renodlas i

förhållande till de rent operativa uppgifterna. Med undantag möjligen för

strålskyddet bör således verken inte ha några direkta tillsynsuppgifter över

verksamheter och anläggningar. Att förbereda och utfärda generella föreskrifter

blir centrala uppgifter av stor betydelse i det framtida miljöarbetet.

Uppföljning av de nationella målen (inkl. hushållningsfrågorna) genom

utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet är andra viktiga uppgifter för

de centrala verken. Det är också angeläget att verken stödjer det regionala

miljöarbetet och det lokala arbetet via länsstyrelserna.

19.1.8 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Det bör i 1 kap. 4 § beträffande

sektorsansvaret tydligare poängteras vikten av samordnande övergripande

miljöorgan på både nationell och regional nivå.

19.1.9 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: De centrala verkens arbetsuppgifter inom

respektive område av miljöbalkens arbetsfält bör renodlas till att vara av

övergripande natur och inte beröra rent operativa uppgifter. Med vissa undantag

bör verken således inte ha några direkta prövnings- eller tillsynsuppgifter över

verksamheter och anläggningar. Verkens viktigaste arbetsuppgifter bör i stället

vara att förbereda och meddela föreskrifter med stöd av balken, att följa upp

nationella mål genom utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet samt inte

minst att stödja det regionala och lokala miljöarbetet.

19.1.10 Mjölby kommun: Kommunen ifrågasätter nödvändigheten av det relativt

stora antalet tillsyns- och tillståndsmyndigheter inom miljöområdet. Det borde

ligga i samhällets intresse att försöka skapa och renodla så få centrala,

regionala och lokala beslutsnivåer som möjligt. Därför ter sig förslaget om

inrättandet av ett centralt miljö- och naturresursverk som tilltalande ur många

aspekter. I ett sådant verk skulle en samordning av de verksamheter, som idag

bedrivs hos Naturvårdsverket, Boverket, Strålskyddsinstitutet,

Kemikalieinspektionen med flera myndigheter inom miljöområdet, kunna ske. Ett

dylikt verk skulle då naturligt vara underställt det relativt nyinrättade Miljö-

och naturresursdepartementet. Såsom en ytterligare förstärkning och renodling av

miljövårdsuppgifter inom skilda samhällssektorer skall också en omvandling av

vattendomstolarna till miljödomstolar ses. Däremot anser kommunen, i likhet med

utredningen, att Kärnkraftsinspektionens verksamhet ej bör inordnas i ett nytt

miljöverk.

19.1.11 Kalmar kommun: Utredningen menar att principen om det s.k.

sektorsansvaret från riksdagens miljöbeslut 1988 skall tolkas så att "varje

sektor i samhället har ansvar för att lösa miljöproblem som uppstår inom den

egna sektorn". Detta känns orimligt och felaktigt. En sektor skall inte vara

ansvarig för miljöproblem som uppkommit genom beslut eller åtgärder utanför

sektorns kontroll. Det riktiga vore att specialmotiveringen till 1 kap. 4 §

ändrades till "varje sektor i samhället har ansvar för att lösa miljöproblem som

uppstått på grund av den egna sektorn".

19.1.12 Karlskrona kommun: Miljöarbetet i kommunerna torde underlättas om de

olika centrala verken på miljöns område integreras eller slås samman. Ett sådant

centralt miljöverks viktigaste uppgifter bör vara att samordna, initiera och

följa forskning och utveckling inom miljöområdet, att vara kunskapsbärare och

informationsbank, att meddela föreskrifter, råd och anvisningar, att vara

tillsynsmyndighet för miljöfarliga verksamheter av nationell betydelse, att

tillsammans med kommunerna samordna tillsynsarbetet. - - - I ett system där

generella föreskrifter används i stället för prövning för flertalet miljöfarliga

verksamheter bör den regionala prövningsmyndigheten omfatta större områden än de

nuvarande länen. En sådan regional prövningsmyndighet bör utgöra andra instans

för tillsynsbeslut fattade av den kommunala tillsynsmyndigheten.

19.1.13 Örebro kommun: Sektorsansvar är något som kommittén vill föra fram (se

s. 76 i del 1). För att få detta att fungera krävs för det första att man

grundligt tänker igenom vilka miljöbeslut som skall fastställas av

sektorsmyndigheten och vilka beslut som en fristående myndighet skall ta och för

det andra att man har en granskning av att relevanta miljömål tas fram samt att

det sker någon slags revision på uppsatta mål av en fristående myndighet.

19.1.14 Svenska naturskyddsföreningen: Ett kapitel i balken bör finnas, som

reglerar rättigheter och skyldigheter, samt där det anges vilken myndighet som

skall ha det yttersta ansvaret för tillsyn över respektive sektor. Ansvaret för

miljöfrågor ligger idag på många olika myndigheter och kommer att göra det även

i fortsättningen. Myndigheternas arbete måste därför samordnas så att en

gemensam rättstillämpning uppstår. Att Naturvårdsverket blir den centrala

tillsynsmyndigheten under Miljö- och naturresursdepartementet är bra.

Länsstyrelserna bör även fortsättningsvis utöva tillsyn över de kommunala miljö-

och hälsoskyddsnämndernas verksamhet och även vara överprövningsmyndighet i

fråga om förvaltningsbesvär. En uppdelning av ansvarsområdena mellan ett

framtida ombildat Naturvårdsverk och länsstyrelserna borde ses över och utformas

på lämpligt sätt.

19.1.15 Föreningen Skogsindustrierna: Kommittén vill föra över tillsynen av

skogsbrukets insatser för miljön till Naturvårdsverket och länsstyrelserna.

Skogsindustrierna avstyrker detta. Skogsvårdsorganisationen har under hela

1900-talet, med sitt nära och förtroendegivande samarbete med näringen, starkt

bidragit till skogsbrukets utveckling och till att de högt uppsatta

produktionsmålen har nåtts. Vi är övertygade om att organisationen, med sin

breda kompetens och goda kännedom om lokala förhållanden, blir lika framgångsrik

när det gäller att nå högt ställda miljömål. Eftersom miljö- och skötselbeslut

sammanvävs i den praktiska driften bör även motsvarande gälla vid tillsynen av

skogsbrukets verksamhet. En skoglig myndighet som sköter tillsynen både vad

gäller produktion och miljö är resurseffektivast. Dels minskar behovet av

offentligt betalda resurser, dels minskar den tid som skogsbrukaren behöver

lägga på myndighetskontakter. - - - Skogsindustrierna anser att miljötillsynen

för skogsbrukets del bör ligga hos skogsvårdsorganisationen och avstyrker att

den överförs till Naturvårdsverket och länsstyrelserna.

19.2Regional och lokal nivå

19.2.1 Riksdagens ombudsmän, JO: Enligt kommitténs förslag skall tillsyn enligt

miljöbalken i första hand ankomma på kommunerna. Förslaget innebär att området

för kommunernas tillsyn utvidgas väsentligt. Även om någon principiell

invändning inte kan resas mot förslaget och även om de föreslagna förändringarna

i regelsystemet i viss utsträckning kan komma att underlätta tillsynsarbetet,

vill jag peka på att de nya tillsynsuppgifterna kommer att förutsätta att

kommunerna förfogar över specialkompetens och resurser som för närvarande inte

finns i alla kommuner. Kommittén säger sig (s. 744) vara medveten om att det, i

en tid med bristande resurser, kommer att bli en grannlaga uppgift för

kommunerna att prioritera sina arbetsinsatser på lämpligaste sätt och framhåller

(s. 751) att det sannolikt många gånger torde vara svårt att inom varje kommun

upprätthålla den kompetens som erfordras för tillsyn och kontroll, varför behov

föreligger för kommunerna att arbeta med miljöfrågorna inom större områden än

den egna kommunen. Hur arbetet skall bedrivas diskuteras emellertid inte utan

kommittén förutsätter att denna fråga kommer att uppmärksammas i annat

sammanhang, vilket antyds inte. För egen del vill jag i detta avseende endast

understryka vikten av att tillsynsansvaret enligt miljö- och

hälsoskyddslagstiftningen placeras där det kan ges förutsättningar att bedrivas

effektivt. En god lagreglering kan självfallet i sig bidra till ett förbättrat

miljö- och hälsoskydd, men dess syften kan knappast uppnås med mindre tillsyns-

och kontrollarbetet utförs effektivt.

19.2.2 Riksåklagaren: Effektiva tillsynsorgan är många gånger av avgörande

betydelse för möjligheten att effektivt beivra miljöbrott. I fråga om den

kommunala tillsynen av miljöskyddet biträder jag de synpunkter som framförs av

överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Gävle. Möjligheterna att lägga

beslutsansvaret på länsstyrelserna bör övervägas bl.a. av resurshänsyn.

19.2.3 Fortifikationsförvaltningen: Till följd av de organisationsförändringar

som genomförs inom försvarsmakten den 1 juli 1994 bör särskilt uppmärksammas att

begreppet Försvarsmakten därefter enbart avser den nya myndighet som ersätter

samtliga nuvarande militära myndigheter. Detta innebär att exempelvis Försvarets

materielverks provningsverksamhet med nuvarande utformning av

tillsynsbestämmelserna i 44a § i miljöskyddslagen skulle kunna omfattas av

tillsyn genom kommun. Detta är olämpligt och bör föranleda ändring i

miljöskyddslagen redan från den 1 juli 1994. Motsvarande ändring bör också ske i

miljöskyddsförordningen, 19a §, samt i bilagan till förordningen. I konsekvens

härmed bör även förslagets 1 § ändras på motsvarande sätt.

19.2.4 Statskontoret: I avsnittet 19.6.3 Tillsynen i framtiden tillämpas det

snävare tillsynsbegreppet som närmare motiverats och föreslagits i kapitel 15.

Vi är som sagt övervägande positiva till begreppet, men anser att det behöver

kompletteras med ytterligare begrepp. Vi håller med om att Naturvårdsverkets

roll bör diskuteras mot bakgrund av hur tillsynsansvaret mellan stat och kommun

i framtiden fördelas. Men vad gäller initiativ till omprövning av karaktären

branschvisa omprövningar med avseende på vissa utsläpp för vilka särskilda

nationella målsättningar gäller, borde Naturvårdsverket få ta initiativ även om

Naturvårdsverket inte har tillsynsansvaret för alla berörda anläggningar. Det

mer strikta tillsynsansvaret bör alltså inte få lägga hinder i vägen för

omprövningspaket som kan behövas för uppnående av nationella mål. - - - Miljö-

skyddskommittén anser att kommunerna bör tilldelas ett huvudansvar för tillsynen

av miljöfarlig verksamhet och att den statliga tillsynen fortsättningsvis bör

begränsas till anläggningar med påverkan över stora områden, där miljöfrågorna i

annat avseende är särskilt betydelsefulla eller där tillsynen förutsätter

speciell kompetens. Vidare kan enligt kommittén ifrågasättas om kommunen skall

utöva tillsyn över kommunens egna miljöfarliga verksamheter. - - - Vi anser att

Miljöorganisationsutredningen bör ta upp frågorna om tillsynens organisation med

stöd av ett bredare underlag och överväga även radikalt olika alternativ. - - -

Vi instämmer i att det inte bör uteslutas att tilldela Naturvårdsverket

tillsynsansvar för stora och komplexa anläggningar. Förutom de exemplifierade

stora trafikanläggningarna finns det tillsynsuppgifter vid styrningen med

ekonomiska styrmedel, exempelvis NOx-avgifter för stora energipannor och

eventuella utsläppsramar för närsalter till havsområden. - - - Kommittén uttalar

som sin uppfattning beträffande stat-kommunfördelningen bl.a. att

tillsynsansvaret för miljöfarlig verksamhet och för kemikalieområdet bör följas

åt. Vi uppfattar att detta överensstämmer med en relativt utbredd praxis. Vi är

emellertid inte övertygade om att fördelningen på kemikalieområdet genomgående i

alla län och kommuner skall delas upp på detta sätt.

19.2.5 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: Kulturmiljövårdens roll i miljöarbetet bör

definieras. RAÄ skall bevara och levandegöra minnet av äldre tiders kultur i

Sverige. Myndigheten har huvudansvaret för rikets kulturmiljöer och

kulturföremål. Beskrivningen av länsstyrelsernas arbete tar inte upp det

omfattande arbete med miljöfrågor som kulturmiljöenheterna utför inom

verksamhetsområdet En god livsmiljö. I konsekvens med ovan anförda synpunkter på

kulturmiljövårdens roll miljöarbetet bör denna behandlas i detta kapitel.

19.2.6 Sveriges geologiska undersökning, SGU: Miljöskyddskommittén förordar att

kommunerna tar över huvuddelen av tillsynen för miljöfarliga verksamheter.

Statens, dvs. länsstyrelsernas och naturvårdsverkets, insatser föreslås

begränsas till särskilt besvärliga anläggningar. SGU vill fästa uppmärksamheten

på att förslaget innebär att kommunerna skall utöva tillsyn över sina egna

verksamheter. SGU vill vidare betona kravet på likformighet. De krav på kunskap

och kompetens som ställs av bl.a. förslaget till Miljöbalk i flera delar torde

vara möjliga att upprätthålla på endast ett fåtal platser.

19.2.7 Svea hovrätt: Kommittén har föreslagit att det i första hand bör ankomma

på kommunerna att utöva tillsyn över det område som kommer att omfattas av

miljöbalkens regelsystem. Hovrätten vill med anledning härav erinra om dels den

knapphet på resurser som i dag råder inom många kommuner, dels de

intressekonflikter som kan uppkomma i samband med tillsyn över verksamheter inom

den enskilda kommunen. Miljöfarliga industrier kan ha stor betydelse för

kommunens livskraft. Det gäller både små och stora kommuner, både i ekonomiskt

utvecklade regioner och i glesbygd. Det kan därför finnas en risk att de

ekonomiska intressena tillmäts alltför stor vikt till förfång för miljö- och

hälsointressena. Tillsynsreglerna bör enligt hovrättens mening utformas med

beaktande av dessa förhållanden.

19.2.8 Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen anser att vid fortsatta

överväganden måste den unika samlade kompetens som länsstyrelserna representerar

inom såväl miljövårds- som planeringsområdet tas till vara. Härigenom ges

möjligheter till ett effektivt miljövårdsarbete i syfte att uppnå regionala och

nationella miljömål. - - - Mot bakgrund av kommunernas ökande ansvar bör

länsstyrelsens roll preciseras och inriktas mot ett övergripande tillsynsansvar

i länet, dock med möjligheter att ingripa även i enskilda fall när problem

uppkommer. - - - Länsstyrelsen anser inte att Naturvårdsverket skall ha

möjlighet att träda in i annan tillsynsmyndighets ställe och ansvara för olika

enstaka anläggningar eller anläggningstyper. Verkets myndighetsroll bör inte

innefatta tillsyn av enskilda miljöfarliga verksamheter.

19.2.9 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Länsstyrelserna bör ges ett lagfäst

ansvar för uppsikten inom länet för hela miljöbalkens område. Detta gäller

särskilt uppföljning och utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet i

länet, vilka uppgifter är grundläggande för miljökvalitetsarbetet. I detta

ligger även att vara regional tillsynsmyndighet med befogenhet att bl.a.

förelägga om mätningar och undersökningar för att effektivt kunna samordna

recipientkontrollen som en del i den samlade regionala miljöövervakningen. - - -

Att bevaka de nationella intressena, samordna den statliga verksamheten i länet

samt utarbeta regionala mål och strategier är centrala uppgifter i

länsstyrelsens verksamhet. Den samlade och breda kompetensen inom

länsstyrelserna ger unika möjligheter till en nödvändig framåtsyftande

helhetssyn på samhällsutvecklingen. Det borde också vara naturligt och effektivt

att de skogliga frågorna inordnades i länsstyrelsen. - - - Samarbetet över

länsgränserna, som redan idag är betydande, kan ytterligare utvecklas. Det

ligger i berörda länsstyrelsers uppdrag att gemensamt upprätta de åtgärdsplaner

som behövs för att miljökvalitetsnormer över länsgränserna skall kunna

uppfyllas. Naturvårdsverket skall inte och behöver inte ha denna operativa

uppgift (8 kap. 4 §). - - - Enligt direktiven skall utredaren överväga

möjligheten att öka länsstyrelsernas andel av tillståndsprövningen i fråga om

miljöfarlig verksamhet samtidigt som regeringen skall avlastas ärenden genom att

Koncessionsnämnden i ökad utsträckning tar över överklagandeärenden. Detta måste

vara en riktig utveckling. Som ett alternativ till Miljöskyddskommitténs

överväganden om inrättandet av regionala koncessionsnämnder bör det studeras om

inte länsstyrelserna skulle kunna ta över en betydande del av

Koncessionsnämndens tillståndsprövning. Kompetensen kan stärkas genom att öka

samarbetet över länsgränserna. Bl.a. skulle ett antal länsstyrelsejurister kunna

specialisera sig inom miljöbalkens område. Om länsstyrelserna såväl ges ansvaret

för utökad tillståndsprövning enligt ovan som ett övergripande tillsynsansvar

skapas förutsättningar för att en hög kompetens skall kunna upprätthållas

långsiktigt. - - - I ett övergripande tillsynsansvar bör ligga både att kunna

utöva konkret tillsyn och att följa och utvärdera det tillsynsarbete som sker

lokalt.

19.2.10 Länsstyrelsen i Östergötlands län: Som framgår av betänkandet kommer

länsstyrelsernas ansvar för övervakningen av miljösituationen att öka. Även

länsstyrelsernas ansvar för det framåtsyftande miljöarbetet kommer att öka.

Betänkandets förslag om miljökvalitetsnormer m.m. kommer att kräva betydligt

ökade arbetsinsatser från länsstyrelsernas sida samtidigt som länsstyrelsernas

regionala roll på miljöbalkens område förstärks. Länsstyrelsen anser att

länsstyrelsernas samordnande verksamhet och utarbetande av övergripande

regionala mål och regionala strategier framstår som några av de väsentligaste

inslagen i allt arbete för att i framtiden kunna hantera miljösituationen.

Länsstyrelsen finner att betänkandet inte tillräckligt tydligt ger uttryck för

detta och för den betydelse över huvud taget som den regionala nivån har i

miljöarbetet. - - - Olika organisationsfrågor har övervägts i betänkandet och

kommer att bli föremål för utredning i särskild ordning. Länsstyrelsernas

tillståndsprövning enligt miljöskyddslagen har bedrivits i förvaltningsmässigt

administrativ form. Den har fungerat väl och kunnat tillgodose de även från

näringslivets sida ställda kraven på snabbhet och rättssäkerhet. Länsstyrelsen

anser därför att motsvarande tillståndsärenden enligt miljöbalken bör handläggas

i en ordning som så långt möjligt ansluter till den nuvarande administrativa

ordningen i länsstyrelsen.

19.2.11 Länsstyrelsen i Kronobergs län: Länsstyrelsen har genom sin breda och

djupa kompetens den bästa förutsättningen att följa upp miljösituationen och

samordna miljövårdsarbetet inom länet. I och med att kommunerna får ett ökat

tillsynsansvar är det viktigt att länsstyrelsen ges ett övergripande regionalt

samordningsansvar för tillsynen i länet med rätt att begära in uppgifter från

andra aktörer.

19.2.12 Länsstyrelsen i Kalmar län: Tillsynsansvaret gällande miljöfarliga

verksamheter bör få en klar uppdelning mellan länsstyrelsen och kommunerna,

varvid länsstyrelsen bör ha ansvaret för större verksamheter med utsläpp av

regional betydelse. Naturvårdsverket bör inte ha tillsynsansvar över enskilda

verksamheter. - - - Länsstyrelsen bör svara för förelägganden rörande

recipientkontrollprogram för att kunna fullgöra sina uppgifter inom

miljöövervakningsområdet. - - - Utredningen aviserar en översyn av skötsellagen.

Det finns då skäl att överväga det lämpliga i att - som nu - länsstyrelsen och

kommunerna har ett delat tillsynsansvar för överlappande miljöregler för

jordbruket.

19.2.13 Länsstyrelsen i Gotlands län: Miljöbalkens regler om tillsyn reglerar

inte de olika aktuella aktörernas roller, utan detta förutsätts ske genom

föreskrifter som regeringen beslutar. - - - Länsstyrelsen utgår ifrån att den,

när sådana föreskrifter beslutas, ges ett övergripande tillsynsansvar för

miljöarbetet i länet. Eventuellt bör dock ett sådant ansvar framgå redan av

balkens bestämmelser.

19.2.14 Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen har flera roller i miljö-

och samhällsplaneringsarbetet. Inom miljöarbetet är olika former av

myndighetsprövning den av hävd tyngsta biten. Att följa upp och utvärdera

miljösituationen, att leverera kunskap om miljösituationen för beslut på skilda

nivåer, att formulera regionala miljömål, att utarbeta åtgärdsprogram, att

definiera skyddsvärda områden, att medverka i planering, att fördela medel till

vissa åtgärder, att utbilda och förmedla information och att samordna insatser

är andra väsentliga uppgifter. Länsstyrelsens ansvar och funktioner inom hela

miljöbalkens område bör lagfästas. - - - Miljöbalkens utformning som ramlag

kräver ett omfattande fortsatt arbete med bl.a. förordningar och föreskrifter.

Vidare pågår ett fortsatt utredningsarbete, bl.a. beträffande

organisationsfrågorna. Det är angeläget att länsstyrelsens samlade kompetens

härvid tas tillvara och utnyttjas för att nå största möjliga effektivitet i

miljöarbetet. - - - Länsstyrelsen vill här också stryka under, vad kommittén

framhåller, att det är nödvändigt att det, både på riks- och regional nivå,

utöver sektorsansvaret finns en myndighet med övergripande ansvar i miljöfrågor.

- - - Då kommittén i sitt betänkande endast gjort allmänna bedömningar av

myndigheternas ansvarsområden och uppgifter är det helt nödvändigt att dessa

frågor klarläggs, vilket också kommer att ske genom den särskilda utredning

(direktiv 1993:43) som nu tillsatts. Direktiven för den särskilde utredaren

belyser i huvudsak på ett bra sätt de problemställningar som tydliggjorts genom

miljöskyddskommitténs arbete. Länsstyrelsen ser det som angeläget att utredaren,

på ett bättre sätt än miljöskyddskommittén gjort, utnyttjar och tar till vara

länsstyrelsens unika tvärsektoriella och samlade miljövårds- och

planeringskompetens för ett effektivt miljövårdsarbete. - - - I det fortsatta

utredningsarbetet bör klarläggas former och förutsättningar för att tillräckliga

resurser kan tas fram för det regionala och lokala miljövårdsarbetet. I

arbetsfördelningen mellan regional och lokal nivå bör förutom praktiska och

kompetensmässiga skäl också beaktas hur personella och ekonomiska resurser

totalt sett utnyttjas mest effektivt och ändamålsenligt i miljövårdsarbetet. I

det fortsatta översynsarbetet bör också följande särskilt beaktas. - - -

Länsstyrelserna bör ges ett lagfäst ansvar för uppsikten inom länet för hela

miljöbalkens område. Detta gäller särskilt uppföljning och utvärdering av

miljötillståndet och miljöarbetet i länet, vilka uppgifter är grundläggande för

miljökvalitetsarbetet. Att bevaka de nationella intressena, samordna den

statliga verksamheten i länet, utarbeta regionala mål och strategier samt svara

för genomförande av skydd för särskilt värdefulla naturområden ingår som

grundläggande uppgifter i länsstyrelsens verksamhet. Den samlade och breda

kompetensen inom länsstyrelserna ger dem unika möjligheter till en nödvändig

framåtsyftande helhetssyn på samhällsutvecklingen. - - - Samarbetet över

länsgränserna, som redan idag är betydande, kan ytterligare utvecklas såväl inom

prövnings- och tillsynsverksamheten som inom miljöövervakningen. Det är

naturligt att kommunernas ansvar för miljötillsynen ökar. Det är samtidigt

viktigt att länsstyrelsens roll och uppgifter preciseras. Förslaget att upprätta

en lista över verksamheter/anläggningar som skall ha statlig tillsyn tillstyrks.

En undersökning/utvärdering av hur det nuvarande systemet beträffande

tillsynsfördelningen fungerar bör genomföras och utgöra ett viktigt material för

den utredning som bl.a. behandlar organisations- och arbetsfördelningsfrågor.

Det är vidare angeläget att länsstyrelsen får ett i författning fastslaget

övergripande, regionalt samordnings- och uppföljningsansvar för tillsynsfrågor

vad gäller miljöfarlig verksamhet. -- - Det är viktigt att understryka att

miljöarbetet i mycket stor utsträckning bör ske på den lokala nivån.

Uppbyggnaden av kretsloppssamhället och det nya miljötänkandet skall omfattas av

alla i enlighet med det vid FN:s konferens i Rio de Janeiro om miljö och

utveckling antagna handlingsprogrammet Agenda 21, vilket måste bygga på

medborgarnas medverkan och inflytande i den kommunala verksamheten. - - -

Tillsynen över de kommande generella föreskrifternas tillämpning hör till det

kommunala arbetet. Det är bra att den nya utredningen har fått i uppdrag att

titta på den kommunala tillsynen över kommunal verksamhet så att de oklarheter

som kan föreligga särskilt i de nya kommunala organisationerna undanröjs.

19.2.15 Länsstyrelsen i Kristianstads län: Tillsynsansvaret enligt miljöbalken

bör klart och entydigt fördelas mellan länsstyrelsen och kommunerna genom

branschvisa listor i en kommande miljöbalksförordning. - - - Vid fördelningen

bör grundprincipen vara att länsstyrelsen skall ha tillsynen över stora,

komplicerade anläggningar med miljöpåverkan av mer än lokal betydelse. Hur

gränsdragningen skall ske bör noga övervägas. - - - Naturvårdsverket bör inte

ges tillsynsansvar över enskilda miljöfarliga verksamheter. En sådan uppdelning

av det statliga tillsynsansvaret skulle inte öka effektiviteten i

miljövårdsarbetet. Naturvårdsverkets huvuduppgift bör även i framtiden vara att

utarbeta generella råd och föreskrifter som stöd för tillsynsmyndigheternas

arbete ute på fältet. Det är viktigt att få till stånd nya samarbetsformer

mellan Naturvårdsverket och länsstyrelserna för ett fördjupat utbyte av erfaren-

heter, kunskap och resurser. - - - I och med att kommunerna får ett ökat

tillsynsansvar är det viktigt att länsstyrelsen får ett övergripande regionalt

samordningsansvar för tillsyn av miljöfarlig verksamhet i länet. Länsstyrelsens

betydelsefulla samordningsroll för uppföljning av miljövårdsarbetet i länet och

länsstyrelsens befogenheter i sammanhanget bör noga klarläggas. I strikt

bemärkelse innebär tillsyn en kontroll av efterlevnaden vad gäller

lagstiftningen och av att villkoren i de tillståndsbeslut som fattats med stöd

av denna iakttas. - - - Sådan tillsyn innebär att kontrollprogram fastställes

för verksamheter samt att resultatet av provtagningar, analyser och mätningar

granskas. Därjämte sker en granskning av de årliga miljörapporterna från

prövningspliktiga verksamheter. Tillsynen har emellertid också en vidare och väl

så viktig innebörd. Genom kontinuerliga kontakter med företagen kan de

nationella och regionala miljömålen föras ut samt ett kunskapsutbyte äga rum

till gagn för alla parter. En fördel med en sammanhållen prövnings- och

tillsynsorganisation är att den ingående kunskap om det aktuella företaget, som

erhålles vid en väl fungerande och aktiv tillsyn, kan utnyttjas i samband med

tillståndsprövning av en verksamhet.

19.2.16 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det bör i miljöbalken klart framgå att

länsstyrelsen har ett övergripande ansvar för miljöfrågorna i länet, vilket

naturligtvis också bör komma till uttryck genom att länsstyrelsen blir

prövningsmyndighet för verksamheter i varje fall av regional betydelse samt ges

ett särskilt ansvar för verksamheter som har mellankommunal betydelse.

Länsstyrelsens tvärsektoriella kompetens, som är unik i vårt samhälle, bör

bättre tas tillvara och komma till klart uttryck i miljöbalken liksom

organisationens förutsättningar till effektivt miljövårdsarbete med korta och

snabba beslutsgångar. Detta måste också vara utgångspunkten för att bättre ta

tillvara länsstyrelsens samlade kompetens för att uppnå de nationella och

regionala miljömålen. - - - Det är viktigt, särskilt när det är fråga om en

ramlagstiftning, att rättskällorna ger klara anvisningar för tillämpningen.

Bl.a. detta lagförslag innehåller bestämmelser som ger utrymme för avvägningar

mellan olika intressen, se exempelvis 1 kap. 1 §. I detta sammanhang kan

länsstyrelsen inte låta bli att ge uttryck för sin förundran över att den

intresseavvägning, "kollision", som på sidan 544 f. sägs utgöra en fara vid

länsstyrelsernas hantering, på sidan 626 åberopas som en stor tillgång vid

beskrivningen av koncessionsnämndens hantering: "Nämndens avgöranden har vunnit

respekt och utgör goda exempel på avvägningar mellan å ena sidan kravet på skydd

för miljön och å andra sidan behovet av industriell och kommunal verksamhet." -

- - Det bör övervägas om inte den mest ändamålsenliga lösningen är att låta

länsstyrelserna i första instans hantera alla ärenden om tillstånd till

miljöfarlig verksamhet, med koncessionsnämnden som andra och sista instans.

Samtidigt bör skapas möjlighet för länsstyrelserna att i ökad utsträckning och

på ett mer formaliserat sätt samarbeta över länsgränserna i större ärenden, jfr.

tidigare åberopade direktiv. Länsstyrelsen är över huvud taget positiv till de

tankegångar som förs fram på s. 545 i betänkandet om sättet att formalisera

prövningen vid länsstyrelsen. - Det bör dock tilläggas att länsstyrelsen i dag

hanterar ärendena på det sätt som förordas. - - - Frågor rörande

vattenhushållning och markavvattning bör inte splittras upp på flera olika

myndigheter eller sektorsintressen utan bör - såsom departementschefen framhöll

på s. 45 i prop. 1992/93:226, "En ny skogspolitik" - hållas samlade hos

länsstyrelsen. Genom det uttalade sektorsansvaret för miljöfrågorna finns det en

uppenbar risk för dubbelarbete. Länsstyrelsen har bl.a. mot denna bakgrund

tidigare påtalat det lämpliga i att inordna skogsvårdsstyrelsen i länsstyrelsen

(se bilaga B, s. 15-18). Länsstyrelsen vidhåller denna uppfattning eftersom det

finns stora samordningsvinster både administrativt, ekonomiskt och i sakfrågor

att göra i en sådan organisationsförändring. - - - Det måste finnas en såväl

lokal som regional skyldighet att regelbundet rapportera och redovisa

tillståndet i miljön till närmast överordnad instans för att centrala verk och

statsmakterna skall kunna uppfylla de nationella och internationella åtaganden

som sverige gjort inom detta område. - - - Förslaget innebär att även

fortsättningsvis endast tillsynsmyndigheten har möjlighet att förelägga den som

utövar miljöfarlig verksamhet att utföra behövliga undersökningar. Möjligheter

att samordna och effektivisera miljöövervakningen och recipientkontrollen i

länet kan härigenom försvåras eller i vissa fall helt omöjliggöras. Det är

nödvändigt att länsstyrelsen, såsom ansvarig för den regionala

miljöövervakningen i länet, har möjlighet, även i de fall länsstyrelsen inte är

tillsynsmyndighet, att vid behov förelägga de verksamheter vars utsläpp har en

regional betydelse att utföra erforderlig recipientkontroll antingen i egen regi

eller medverka i den samordnade recipientkontrollen.

19.2.17 Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen har idag ett samlat ansvar

för miljöövervakning. Effektuppföljning genomförs i många fall som en samordnad

kontroll där flera verksamheter som utövar någon form av miljöpåverkan deltar i

och bekostar ett gemensamt undersökningsprogram. För att bibehålla möjligheten

att genomföra denna typ av effektuppföljning över större områden som kan omfatta

flera kommuner och län bör länsstyrelserna ha möjlighet att med stöd av 14 kap.

7 § och 22 kap. 2 § meddela föreläggande och inte som det nu är formulerat

enbart tillsynsmyndigheten.

19.2.18 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Den inriktning som

miljövårdsarbetet har idag med ett betonat sektorsansvar, en allt större

internationalisering, större krav på helhetssyn, decentraliserat myndig-

hetsansvar, ett ökat behov av kunskap hos alla och envar, en bättre uppföljning

av åtgärder och effekter och mer av generella föreskrifter måste också prägla

miljövårdens organisation. - - - Det innebär att de centrala verkens

policyskapande verksamhet med nationell och internationell inriktning och

uppföljning bör gå före delaktighet i enskilda ärenden. De senare uppgifterna

åligger framför allt länsstyrelser och kommuner. Där bör ansvarsfördelningen

vara entydig, såväl mellan stat och kommun som i fråga om kommunernas interna

verksamheter. Länsstyrelserna är det naturliga organet för miljövårdsarbetet på

regional nivå med såväl kunskap om statliga och nationella intressen som

förankring i lokala och regionala förhållanden. Länsstyrelsen bör därför kunna

ta på sig ett utökat ansvar för tillståndsprövning, en samordnande tillsynsroll

i länet enligt miljöbalken och i allt större utsträckning uppgiften att följa

upp miljösituationen och genom samverkan få till stånd åtgärder. Alla dessa

länsstyrelsens bidrag till miljövården bör återspeglas i miljöbalken och dess

följdförfattningar och ges ett så tydligt lagstöd som möjligt.

19.2.19 Länsstyrelsen i Älvsborgs län: Organisationsfrågorna behandlas endast

översiktligt i utredningen. Redan nu bör poängteras att länsstyrelserna bör ges

ett lagfäst ansvar för uppsikten inom länet för hela miljöbalkens område. Detta

gäller särskilt uppföljning och utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet

i länet. Dessa uppgifter är grundläggande för miljövårdsarbetet. Länsstyrelsen

bör i egenskap av ansvarig för den regionala miljöövervakningen ges möjlighet

att förelägga om deltagande i samordnad recipientkontroll. Att bevaka de

nationella intressena, samordna den statliga verksamheten i länet samt utarbeta

regionala mål och strategier ingår som grundläggande uppgifter i länsstyrelsens

verksamhet. Den samlade och breda kompetensen inom länsstyrelserna ger dem unika

möjligheter till en nödvändig helhetssyn på samhällsutvecklingen. Hit hör lika

naturligt som effektivt de skogliga frågorna. Länsstyrelsen delar inte

kommitténs beskrivning av länsstyrelsernas tillståndsprövning enligt

miljöskyddslagen. I allt väsentligt har denna varit framgångsrik och effektiv.

Uppdelningen av tillsynsansvaret enligt 1 § bör vara strikt. Länsstyrelsernas

roll bör preciseras mot ett tydligt övergripande tillsynsansvar i länet.

19.2.20 Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Utredningen har enligt länsstyrelsens

mening inte tillräckligt beaktat den unika tvärsektoriella kompetens och

övergripande myndighetsroll som länsstyrelserna har bl.a. inom miljö- och

samhällsplaneringsområdena. - - - För att kunna genomföra dessa arbetsuppgifter

är det nödvändigt att länsstyrelserna har ansvaret för uppsikten i länet inom

miljöområdet. Det bör därför direkt av författningstexten framgå att

länsstyrelsen har det övergripande tillsynsansvaret i länet inom hela

miljöbalkens område.

19.2.21 Länsstyrelsen i Värmlands län: Samarbete förekommer i stor utsträckning

redan idag länen emellan i frågor om t.ex. regional miljöövervakning och

kalkning, varför upprättandet av gemensamma åtgärdsplaner bör kunna hanteras av

länsstyrelserna i stället för att läggas på ett centralt verk. - - -

Länsstyrelsen anser att ansvaret för samtliga de anläggningar som skall ha

statlig tillsyn i princip bör ligga på länsstyrelserna. Möjliga undantag kan

vara strålskyddet och tillsynen över tillverkare/importörer av kemikalier viken

redan idag sköts av andra myndigheter. Länsstyrelserna bör vara väl lämpade att

ansvara för all övrig statlig tillsyn, således även vid de största miljöstörande

verksamheterna (inkl. trafikanläggningarna). Länsstyrelserna blir därmed de

statliga myndigheter som ansvarar för och vid behov samordnar uppsikten inom

länet för i stort sett hela det område som omfattas av miljöbalken. Det är

viktigt över huvud taget att regeringen stadgar att länsstyrelserna regionalt

har rollen som statens företrädare i alla de frågor som omfattas av balken och

att länsstyrelserna skall vara de som i första hand samordnar och ger stöd till

kommunerna i deras tillämpning av balkens olika bestämmelser. Länsstyrelsen är

också beredd att ta på sig nya tillståndsprövningsuppgifter och i enlighet med

miljöskyddskommitténs förslag och vid behov ändra berednings- och

beslutsformerna så att de mer liknar Koncessionsnämndens. - - - Den striktare

uppdelning av tillsynsuppgifterna mellan länsstyrelserna och kommunerna som

föreslås i betänkandet tillstyrkes. - - - I övrigt har länsstyrelsen inga

invändningar mot kommitténs förslag i denna del som ju för övrigt utreds närmare

av en särskild utredare. Resultaten av den utredningen bör om möjligt efterhand

som utredningen framskrider delges representanter för länsstyrelserna. Frågan om

miljöövervakning tas inte upp i miljöbalken. Där borde anges att t.ex.

Naturvårdsverket har ansvaret för den nationella miljöövervakningen i landet och

länsstyrelserna för den regionala.

19.2.22 Länsstyrelsen i Örebro län: Organisationsfrågorna är viktiga, men det är

svårt att med ledning av förslaget få en uppfattning om

miljöskyddsorganisationen kommer att bli effektiv. - - - Länsstyrelsen bedömer

att införandet av miljöbalken kommer att medföra ett stort utbildningsbehov för

de som berörs av balkens bestämmelser. Länsstyrelsen kommer med säkerhet att

vara en betydelsefull resurs i detta sammanhang. - - - Länsstyrelsen bör ges ett

lagfäst ansvar för uppsikten inom länet för hela miljöbalkens område. Detta

gäller särskild uppföljning och utvärdering av miljötillståndet och miljöarbetet

i länet, vilka uppgifter är grundläggande för miljökvalitetsarbetet. Att bevaka

de nationella intressena, samordna den statliga verksamheten i länet samt

utarbeta regionala mål och strategier ingår som grundläggande uppgifter i

länsstyrelsens verksamhet. Länsstyrelsen har inom sig kunskap om såväl

miljöeffekter, skyddsvärden, lokala förhållanden, nationella mål, miljö- och

produktionsteknik, trafik och samhällsbyggnad, praktiskt tillsynsarbete, mätning

och kontroll, utsläppsstatistik och miljöjuridik. Den samlade och breda

kompetensen inom länsstyrelserna ger dem unika möjligheter till en nödvändig

framåtsyftande helhetssyn på samhällsutvecklingen. Länsstyrelsens roll som

rättsgarant i länet gör det också självklart att länsstyrelsen är regional

besvärsmyndighet.

19.2.23 Länsstyrelsen i Västmanlands län: Enligt utredningen kommer

länsstyrelsen att få fortsatt ansvar för den regionala miljöövervakningen,

uppföljning av emissioner och att kartlägga påverkan i miljön. - - - En stor del

av nu pågående undersökningar sker i samordnade program som bekostas av

förorenare efter föreläggande från länsstyrelsen. - - - När tillsynen åvilar

kommunen kommer länsstyrelsen som lagtexten nu är utformad att sakna stöd för

att ålägga förorenare att göra undersökningar. Detta måste ändras. - - - I 7 §

bör anges att länsstyrelsen har rätt att föreskriva om undersökningar av

verkningarna i omgivningen av miljöfarlig verksamhet även om kommunen utövar

tillsyn. - - - Detta skulle möjliggöra fortsatt effektiv samordning av

recipientkontroll vattenområdesvis eller för luft och mark över större områden.

19.2.24 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Länsstyrelsen har inget att erinra mot

den samordning som föreslås av de olika lagarnas tillsynsreglering till ett

kapitel i balken. När det gäller den framtida organisationen och fördelningen av

tillsynsansvaret, delar länsstyrelsen kommitténs uppfattning att staten bör ha

ansvaret för anläggningar vars miljöpåverkan sträcker sig över stora områden

eller där miljöfrågorna i annat avseende är särskilt betydelsefulla eller där

tillsynen förutsätter speciell kompetens. Länsstyrelsen delar dock inte den

uppfattningen att tillsynsansvaret för dessa anläggningar enbart skall ligga på

Naturvårdsverket och större länsstyrelser. Samtliga länsstyrelser har idag ett

tillsynsansvar som omfattar sådana anläggningar och har under lång tid byggt upp

den kompetens som krävs för detta. Det finns också flera fördelar med att ett

tillsynsobjekt inte ligger alltför långt ifrån tillsynsmyndigheten, såsom

kunskap om regionala förhållanden, möjlighet till snabba ingripanden m.m.

Länsstyrelsen anser därför inte att det finns någon anledning att ändra

nuvarande regler vad gäller fördelningen av tillsynsansvaret.

19.2.25 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Utredningen har överlämnat detaljerna i

den framtida tillsynsorganisationen till en nyligen tillsatt utredning.

Länsstyrelsen anser dock att den regionala tillsynens organisation och betydelse

bör bestämmas i balken eftersom den nationella och lokala tillsynen behandlas i

balken. Därvid bör länsstyrelsen ges ett övergripande, regionalt samordnings-

och uppföljningsansvar i tillsynen av balken inom länet. - - - Tillsyn är ett

mycket viktigt inslag i allt miljöarbete. Det är av stor vikt att

rollfördelningen mellan olika tillsynsmyndigheter blir sådan att tillsynen

bedrivs på ett kompetent och konsekvent sätt. En alltför långt driven delegering

kan leda till problem med att kontinuerligt ha en tillräckligt hög kompetens.

Tillsynsmyndigheten bör ha en sådan kompetens att den är på minst samma nivå som

de som berörs av tillsynen.

19.2.26 Länsstyrelsen Västernorrlands län: Vi menar att även länsstyrelsen i

planeringsfrågor, liksom i prövnings- och tillsynsverksamheten, måste utveckla

sitt miljöarbete i förebyggande riktning. Länsstyrelsens mångsidiga kunskap och

uppgifter inom samhällsplaneringen är en närmast unik styrka att där kunna

utnyttja. - - - Därav bör också slutsatsen dras att för länsstyrelsen är

kvalificerad, förebyggande utredning-analys-MKB inför miljöpåverkande företag,

liksom påverkans- och prövningsarbete som också har förebyggande karaktär,

viktigare i miljöarbetet än den kontrollerande tillsynen. Man kan kalla det

förstnämnda "förebyggande tillsyn", som har något annan innebörd än den hittills

rådande, kontrollinriktade innebörden i tillsynsuppgiften. Den förebyggande

tillsynen blir en del av den uppföljning länsstyrelsen skall bedriva. - I

utredningens del 2, bil. 2 (SNV) används begreppet "informellt miljöarbete" som

delvis kan ha samma innebörd. En naturlig slutsats är då också att

detaljkontrollen av villkor etc. i tillsynen i stor utsträckning kan och bör

läggas på lokal nivå (kommunerna), samtidigt som kravet på egenkontroll och

egenansvar i sektorerna höjs som följd av den allmänna ansvarsspridningen i

miljöarbetet. Genom regionalt programarbete, kvalificerad förebyggande tillsyn,

viss regional kontrollerande tillsyn, prövningsarbete och

uppföljning/utvärdering kan länsstyrelsens miljökompetens vidareutvecklas

samtidigt som den nyttjas på optimalt sätt. Enligt förslaget kommer

länsstyrelsens miljöansvar att vidgas och arbetsuppgifterna delvis att förändras

och sammantaget troligen öka som följd av balken. Även kommunernas uppgifter

betonas på olika sätt. Tillståndsprövningen är redan nu en tung del av

länsstyrelsens miljöarbete. Vi anser liksom kommittén att den administrativa

tillståndsprövningen, integrerad i övrigt samhällsplaneringsarbete vid

länsstyrelsen, är ägnad att ge goda resultat från samlade utgångspunkter och bör

fortsätta. Vi är ändå inte främmande för förslaget att formerna för just

tillståndsprövningen vid länsstyrelserna stramas upp till att mer likna formerna

i koncessionsnämnden för att kompetens, enhetlighet och rättssäkerhet skall

främjas, inte minst i EG-perspektivet. Bl.a. av effektivitetsskäl anser vi inte

att prövningen bör överföras till domstol. - - - Vi tillstyrker i huvudsak

kommitténs synsätt och förslag vad gäller tillsynen. Vi vill särskilt betona

vikten av att regionala tillsynsfrågor och regional kompetens identifieras så

att fortsatta gränsdragningsproblem visavi kommunerna undviks. I ett alltmer

resurssnålt arbete måste den regionala kunskapen och tillsynskompetensen

utnyttjas på ett optimalt sätt och ses som komplement till prövningsarbetet. I

skenet av den utveckling som sker i miljöarbetet kan man, som nämnts ovan, se

två innebörder i tillsynsbegreppet: den "gamla" som kan kallas för

"kontrollerande tillsyn" av villkor etc., och en "förebyggande tillsyn" som

syftar till att, genom regional planering och tillståndsprövning (omprövning),

främja de förändringar som krävs för att uppnå bredare miljöanpassning i sam-

hället. Vi menar att länsstyrelsens tillsynsarbete alltmer bör ändra riktning

till förmån för den senare, som i hög grad bygger på överblick och regional

kunskap både om anläggningar och miljödata i vidare mening. Genom ett mer

utåtriktat, tvärsektoriellt arbete kan länsstyrelsen aktivt främja den vidare

miljöanpassningen i näringar och samhällsverksamheter. Även om samma inriktning

finns i kommunerna, ser vi det som naturligt att kommunernas miljöarbete i hög

grad inriktas på kommunala planeringsuppgifter och på kontrollerande tillsyn. -

- - I det sammanhanget vill vi starkt understryka det ändamålsenliga i att

skogsvårdsstyrelsen inordnas i länsstyrelsen. Det skulle inte bara främja

miljöarbetet i skogen, utan också ge effektivare handläggning i många frågor som

länsstyrelsen har regionalt ansvar för med knytning till denna dominerande och

med andra samhällssektorer så starkt integrerade näring.

19.2.27 Länsstyrelsen i Jämtlands län: Länsstyrelsens framtida roll i

miljöarbetet föreslås förändras såtillvida att kommunerna ges ett ökat ansvar

för tillståndsprövningen avseende bl.a. miljöskyddet. Vad gäller naturvårdslagen

föreslås ansvarsfördelningen vara densamma som tidigare. Länsstyrelsen anser att

detta är anmärkningsvärt eftersom även naturvården är en angelägenhet som bör

ligga kommunen nära, inte minst i de tätortsnära områdena. Det finns därför

anledning att ge kommunen samma möjligheter som länsstyrelsen att besluta om

skydd av mark mot exploatering utan att kommunen först skall söka om dispens

härför hos länsstyrelsen. - - - En miljöbalk i föreslagen omfattning förbättrar

för såväl länsstyrelsen som andra myndigheter inom miljöfamiljen att verka för

de gemensamma miljömål som regering och riksdag lagt fast. Uppgifterna blir för

länsstyrelsens del förändrade såtillvida att detaljprövningen av ärenden minskar

och att större utrymme lämnas för att arbeta med övergripande frågor.

Länsstyrelsen bedömer det som önskvärt att kommunerna ges större möjligheter att

aktivt verka inom naturvårdsområdet. Arbetet inom naturvården är många gånger

inriktat på att marken skall nyttjas på ett visst sätt i syfte att bevara

naturvärden. Det är därför naturligt att kommunerna som är ansvariga för

markanvändningsplaneringen ges en aktivare roll i genomförandet. - - -

Utredningen tar också upp organisationsfrågorna och refererar bl a till en

idéskiss från Industriförbundet som förordar en storregional lösning när det

gäller miljöskyddsprövningen. Länsstyrelsen tror inte att miljöfrågorna skall

lösas på storregional nivå utan anser att den delegering av besluten som

föreslagits av kommittén bättre tillgodoser miljövårdens krav och ger

förutsättningar för lokal anpassning och ett kommunalt hänsynstagande i

planeringsprocessen. För övrigt anser länsstyrelsen att länsindelningen

åtminstone i Norrland är så anpassad att den ger goda förutsättningar för ett

regionalt miljövårdsarbete där såväl nederbördsområden som växtgeografiska

regioner täcks in. Det finns en stor risk i att skapa alltför stora län med

åtföljande minskad lokalkännedom. Det är nämligen på den lokala nivån som större

delen av det praktiska miljövårdsarbetet idag bedrivs. Vägverkets storregionala

organisation är ett belysande exempel på vad som kan hända i negativ riktning

när verksamheten skall fjärrstyras.

19.2.28 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Nuvarande system med möjlighet för

kommunerna att frivilligt ta på sig tillsynsansvar enligt miljöskyddslagen har

inte fungerat väl. Framför allt har det varit en källa till irritation

tillsynsmyndigheterna emellan och därigenom motverkat det konstruktiva samarbete

som alltid måste eftersträvas. Den nu föreslagna bestämmelsen - att regeringen

får överlåta åt en kommun att i ett visst avseende utöva tillsyn som annars

skulle ankomma på statlig myndighet - inger därför vissa farhågor. Eftersom det

tilltänkta tillämpningsområdet för bestämmelsen inte framgår tydligt är det

oklart om sådana farhågor är befogade. Att frågan initialt prövas av regeringen

i stället för länsstyrelsen, vilket nu är fallet enligt miljöskyddslagen, löser

inte problemet.

19.2.29 Länsstyrelsen i Norrbottens län: Det är vår uppfattning att

länsstyrelsernas tillståndsprövning övervägande har varit framgångsrik och

effektiv. Dock finns det anledning att ta allvarligt på kommitténs bedömning att

det i länsstyrelsernas organisation finns risk för intressekonflikt. Därför är

det angeläget att de brister som kan föreligga klarläggs och att förslag till

åtgärder för att styra upp handläggningen redovisas. Länsstyrelsen anser vidare

att det i balken skall stadgas att tillsynen över de statliga naturvårdsobjekten

skall åvila länsstyrelsen. Staten är i de flesta fall, genom förvärv,

fastighetsägare och fastighetsförvaltningen åvilar naturvårdsfonden. Staten bör

också svara för samtliga kostnader för förvaltningen. Miljöfrågorna idag kräver

ofta lokala lösningar och balken bör därför ge kommunerna inflytande vid

tillåtlighetsprövning av stora anläggningar. Möjlighet att utfärda lokala

miljökvalitetsnormer och möjligheter för lokala tillsynsmyndigheter att

inbegripa bör enligt länsstyrelsen också finnas i en miljöbalk. Tillsyn

förutsätter som regel nära kontakter både med de företag som bedriver

miljöfarlig verksamhet och de människor som påverkas. Kommunerna måste därför ha

en viktig roll i tillsynen. Lokal tillsyn är en väsentlig faktor för att kunna

beakta miljöfrågorna i den kommunala planeringen och för att kunna tillvarata

kommunmedborgarnas miljöengagemang. - - - Kommitténs förslag innebär en

avveckling av den nuvarande möjligheten för en kommun att överta tillsynen av

miljöfarlig verksamhet enligt miljöskyddslagen 44 § a och innebär en återgång

till en ordning där alla landets kommuner förutsätts bedriva en exakt liknande

tillsyn. Länsstyrelsen är kritisk till en sådan ordning. Skilda förutsättningar

råder i landet. Därför bör kommunerna ges betydande frihet att själva avgöra om-

fattningen av sitt tillsynsarbete utifrån bl.a. resurser och kompetens.

Utredningens förslag avvecklar ett system som medgivit en relativt hög grad av

flexibilitet och utnyttjande av samhällets totala tillsynsresurser och förordar

ett system där samtliga kommuner förutsätts bedriva en likartad tillsyn oavsett

struktur, kompetens och resurser. - - - En organisationsmodell som begränsar

kommuner med ambitioner och möjligheter att bedriva miljöskyddstillsyn samtidigt

som den tvingar mindre kommuner utan förutsättningar att axla ett större ansvar,

gagnar vare sig miljön eller samhällsekonomin.

19.2.30 Stockholms kommun: Beträffande kommunens roll vill jag hänvisa till de

synpunkter miljö- och hälsoskyddsnämnden och kommunstyrelsen avgav i samband med

remissvaret på KLIV-utredningen.

19.2.31 Huddinge kommun: Kommunernas ansvar för naturvården bör preciseras. Idag

är det endast allmänt uttryckt. Eftersom flera kommuner skaffar sig en allt

större naturvårdskompetens och har en naturligt bättre lokalkännedom än

länsstyrelserna bör flera naturvårdsfrågor åläggas kommunerna, t.ex. att bevaka

avverkningsanmälningar, planfrågor, markavvattning m.m. - - - Den lokala

tillsynen bör generellt prioriteras och vi anser dessutom att det är väl värt

att utreda om kommunerna skall kunna ge tillstånd för viss miljöfarlig

verksamhet.

19.2.32 Österåkers kommun: Utredningen förutsätter att kommunernas roll i miljö-

och hälsoskyddsarbetet inte skall minska utan öka. Kommunernas uppgifter inom

miljöbalkens område kommer främst att vara av tillsynskaraktär. Vilken

omfattning denna tillsyn kan komma att innebära ger dock inte utredningen några

klarare besked om eftersom detta, på grund av att miljöbalken är en ramlag,

kommer att regleras i föreskrifter. Det är väsentligt att kommunernas möjlighet

enligt nuvarande lagstiftning att besluta i fråga om naturreservat och

naturvårdsområden samt möjlighet att ta över hela eller delar av

länsstyrelsernas miljöskyddstillsyn kvarstår. Detta är väsentligt också för att

kommunen skall kunna ha ett helhetsgrepp över den fysiska planeringen och en så

odelad tillsyn som möjligt över de verksamheter som finns inom kommunens

gränser. - - - I enlighet med tidigare hälsoskyddslagens 4 § bör det i balken

fastslås att det på lokal nivå skall finnas en särskild nämnd/tjänsteman. - - -

För att det förebyggande miljö- och hälsoskyddsarbetet liksom tillsynen över

såväl kommunens egna som övriga anläggningar skall fungera effektivt och med den

integritet och kompetens som myndighetsarbetet kräver så förutsätter det att

miljö- och hälsoskyddsarbetet bedrivs av en fristående nämnd med en egen

kompetent förvaltning. Detta är också en förutsättning för ett effektivt

framtida miljö- och hälsoskyddsarbete i enlighet med förslagets intentioner.

19.2.33 Uppsala kommun: Kommunen anser att organisationsfrågorna är av stor

betydelse för det framtida miljöarbetet och därför kräver en genomgripande

diskussion. Det är otillfredsställande att myndigheternas rollfördelning och

ansvar beträffande rätten att utfärda föreskrifter inte har reglerats tydligare

i balken. För närvarande pågår organisationsförändringar i många kommuner.

Samtidigt är många kommuners ekonomi ansträngd. Miljötillsynen kräver

förutsägbarhet, rättslikhet och opartiskhet. Därför är det viktigt att

kommunernas framtida situation klarläggs och att frågan om ekonomisk

kompensation för kommunerna klarläggs.

19.2.34 Eskilstuna kommun: Kommittén har berört tillsynsorganisationens framtida

utformning utan att direkt ange förslag till förändringar. Detta har bl.a.

medfört att rollfördelning och ansvar inom tillsynsområdet är oklart i det

föreliggande lagförslaget. Det är olyckligt att den organisationsutredning som

tillsatts inte drivits parallellt med MB utan kommer efteråt. Ett minimikrav är

att utredningen tar del av remissvaren avseende exempelvis tillsynsansvar innan

förslag om omorganisation läggs fram. En utvecklad och stark

tillsynsorganisation är en viktig del i miljöarbetet. För att uppnå miljöbalkens

intentioner är det angeläget att de samlade krafterna inom området utnyttjas

rationellt och effektivt. Detta kan uppnås genom en ändrad rollfördelning i

tillsynsansvaret mellan staten och kommunerna. Kommitténs motiv för uppdelning

av tillsynsansvaret är svepande och generellt och framstår inte som baserade på

en seriös bedömning av kompetens och resurser. Enligt vår uppfattning är all

tillsyn lokal. Miljöförvaltningen föreslår därför att 1 § skrivs om så att

huvudansvaret för all tillsyn över områden som omfattas av miljöbalkens

regelsystem förläggs till lokal nivå, d.v.s. kommunerna, och att den lokala

tillsynsmyndigheten kan överlåta vissa tillsynsuppgifter till staten. Lagtexten

skall även klart ange möjligheten till interkommunalt samarbete inom

tillsynsområdet. Miljöförvaltningen delar i detta hänseende de förslag som

framförs i den s.k. KLIV-utredningen (SOU 1993:19, s. 186, avsnitt 7.3.7. Det

som talar för att allt tillsynsansvar bör förläggas på lokal nivå är att

kommunen som tillsynsmyndighet geografiskt befinner sig nära en anläggning eller

verksamhet. - - - Genom en ändrad tillsynsorganisation tydliggörs i första hand

även länsstyrelsens roll i miljöarbetet som ett sammanhållande regionalt

statligt organ med ansvar för uppföljning och utvärdering av gjorda insatser

från ett samlat regionalt perspektiv. - - - Införandet av generella föreskrifter

medför att tillsynsbehovet totalt sett ökar. Detta talar starkt för att i

miljöbalken lägga fast principen för en fortsatt utbyggnad och utveckling av den

lokala tillsynen. Den lokala tillsynen och den regionala samordningen framstår

som alltmer väsentliga i strävan att uppnå miljöbalkens intentioner. I likhet

med kommittén förordar miljöförvaltningen en utökning vad gäller

tillståndsprövning inom miljöskyddsområdet på lokal nivå. Vissa verksamheter som

idag prövas av länsstyrelsen kan i ett system med miljönormer och generella

föreskrifter med fördel prövas av miljönämnden. Man kan också tänka sig att

tillståndsprövningen i vissa fall ersätts med ett anmälningsförfarande till den

lokala tillsynsmyndigheten. Självfallet skall tillstånd och godkännanden inom

hälsoskyddsområdet även fortsättningsvis ske på kommunal nivå. 4 §

hälsoskyddslagen som idag reglerar miljönämndens allmänna rådgivande arbete i

kommunen saknar motsvarighet i nya miljöbalken. Varför har den tagits bort? I

varje kommun bör även i framtiden finnas en nämnd som bevakar miljö- och

hälsoskyddsfrågor och lämnar råd och upplysningar till allmänheten samt

samarbetar med myndigheter, organisationer och enskilda i frågor som berör miljö

och hälsa.

19.2.35 Norrköpings kommun: Det enda som sägs i själva lagförslaget om

fördelningen av tillsynsansvar är att huvudregeln är den att om inget annat har

bestämts så utövas den lokala tillsynen av kommunen. I en diskussion i kap. 19

angående tillsynsorganisation sägs dock att listor över enskilda företag eller

möjligen branscher skall ange statens tillsyn och att resten tillfaller

kommunen. Någon möjlighet att överlåta tillsyn från länsstyrelsen (staten) till

kommunerna skall inte finnas. Däremot förespeglar man statens möjlighet att ta

över försummande kommuners tillsyn. Det vore förödande för det lokala

miljömyndighetsarbetet om de offensiva kommuner som har tagit över

länsstyrelsens tillsyn skall beskäras på sitt ansvarsområde. Dessutom måste man

se upp så att kommuner med små resurser inte tvingas att ta över tillsyn som de

inte kan eller vill ansvara för. Möjligheten att överlåta tillsyn från

länsstyrelsen till kommunernas miljönämnder måste därför finnas kvar. Organisa-

tionen av tillståndsprövningen föreslås i och för sig oförändrad, men mycket

möda har lagts ned på att belysa de olika alternativ som kommittén anses finns.

Kommunen kan konstatera att några viktiga frågor måste lösas när man bestämmer

sig för vilken organisation som skall gälla. Prövningsinstanserna måste ha en

tillräcklig kompetens, samtidigt som prövningen i första hand måste ske utifrån

miljömässiga överväganden. Prövningsmyndigheten får dessutom inte vara så

överbelastad att prövningsarbetet inte kan starta relativt snabbt efter en

ansökan. Prövnings- och överklagningsordningen bör vara enhetlig för åtminstone

de flesta ärendena enligt miljöbalken, varvid frågan om regeringens roll som

överprövningsinstans och prövningsinstans av tillåtligheten enligt nuvarande NRL

måste lösas. För att intressekonflikterna i länsstyrelsens skilda uppgifter inte

skall kollidera förordar kommittén att beslut fattas på tjänstemannanivå av

jurist och miljösakkunnig. Kommittén för också ett resonemang om kommunernas

tillsyn av kommunal verksamhet och liknande. Skulle en lösning liknande den som

förordas för länsstyrelsen kanske kunna vara en lösning även på problemet med

dubbla roller i kommunerna? Det skulle i så fall röra tekniska och miljömässiga

överväganden. Politiska beslut skall givetvis fortfarande beslutas av en

politisk nämnd. På ett antal ställen i lagförslaget anges att kommunen har

ansvar för vissa uppgifter. På andra ställen används begreppet miljönämnd. - - -

Ibland verkar man med kommunen mena miljönämnd, ibland menar man kommunen som

planerare och i några fall eventuellt kommunen som någonting annat. Det är till

exempel oklart i fallet med mätningar av luftföroreningar (8 kap. 5 §) vad som

menas med kommunen. Är det miljönämnden eller är det planeraren eller kanske

rent av väghållaren som avses? En översyn måste göras av lagförslaget så att

uttrycken används konsekvent och det tydligt framgår vad man menar.

19.2.36 Mjölby kommun: En decentralisering av tillsyns- och till-

ståndsverksamheten till kommunerna är i stora drag positiv, dock under

förutsättning att kommunerna självfallet tilldelas resurser för dessa nya

uppgifter. Förutsättningarna för en utvidgning av kommunernas ansvar inom

miljöområdet bör utredas närmare och analyseras ur såväl ekonomiskt som

personellt perspektiv. Någon dylik analys har ej utförts i tillräcklig

omfattning i föreliggande utredning.

19.2.37 Nässjö kommun: Kommunen anser att det är av största vikt att kommunerna

i takt med det ökade tillsynsansvaret ges erforderliga resurser.

19.2.38 Österåkers kommun: Tillsynen i kommunen skall kvarstå.

Finansieringsfrågan av tillsynen bör utredas vidare. - - - Ungefär samtidigt som

miljöskyddskommitténs betänkande överlämnades kom även betänkandet av utredning

om kommunernas arbete för en god livsmiljö SOU 1993:13. Det fortsatta arbetet

med de båda betänkandena bör samordnas. KLIV-utredningen har lagt stor vikt vid

§ 4 i nuvarande hälsoskyddslag och föreslagit att den får en ny formulering "det

är en uppgift för den nämnd som kommunen beslutar att informera kommun-

medlemmarna om den lokala yttre miljön och de faktorer som påverkar den, samt de

faktorer i miljön som påverkar hälsan". Paragrafen som tycks vara struken i

betänkandet bör tas in i något av de inledande kapitlen, förslagsvis kap. 2.

19.2.39 Kalmar kommun: Ett ökat kommunalt tillsynsansvar anges som ett viktigt

styrmedel i MB. En förutsättning för en sådan delegering är emellertid att

kommunerna får större resurser för arbetet. Annars kan detta bara uppfattas som

ett sätt för staten att frånhända sig det ansvar som följer av lagstiftningen. -

- - Idén med ett domstolsförfarande har fördelar i förhållande till ett

administrativt prövningssystem. Det uppfyller bland annat Europakonventionens

rättssäkerhetskrav och löser den inneboende konflikten länsstyrelsen har mellan

stimulans och utveckling av näringslivet och den prövande, kontrollerande

uppgiften.

19.2.40 Mörbylånga kommun: Eftersom en lokal kommunal myndighet ofta har den

lokalkännedom och den närkontakt med övriga lokala enheter som är en del i

arbetet med Agenda 21 framöver, så bör de kommunala miljöorganen även kunna

klara av tillsynen av de kommunala miljöfarliga verksamheterna. De statliga

myndigheterna bör kunna fungera som samrådsparter att samverka med vid behov,

samtidigt som en stor kommunal frihet måste garanteras då Sverige är ett stort

land med varierande förutsättningar. Den ökade miljömedvetenheten liksom

talerätt för ideella organisationer och en miljöombudsman kommer att garantera

att kommunala myndigheter gör de över- och avvägningar som behövs. Kommunerna

måste därför garanteras att själva avgöra vilka tillsynsobjekt, privata eller

offentliga, som de vill bedriva tillsynen över. Detta kan också underlätta för

kommunerna att anpassa sina verksamheter och sin kompetens efter de lokala

förutsättningarna, vilket är speciellt viktigt med hänsyn till dagens ekonomiska

läge.

19.2.41 Gotlands kommun: Tillsynsansvaret är inte klart definierat i miljöbalken

utan kommer senare att regleras genom särskilda förordningar utfärdade av

regeringen. Kommittén konstaterar att införandet av olika former av föreskrifter

kommer att innebära en avsevärd höjning av miljöambitionerna vilket kommer att

ställa ytterligare krav på tillsynsmyndigheten, framför allt på det lokala

planet. Hur tillsyns- och tillståndsansvaret fördelas blir därmed en viktig

fråga. Principen med delegation till lägsta kompetenta och berörda nivån är

naturligtvis riktig men skall miljöbalkens höjda ambitionsnivå kunna

förverkligas kommer resurstillgången att bli av avgörande betydelse.

19.2.42 Karlskrona kommun: Förslaget innebär inskränkningar i det kommunala

självstyret. Det förtroende som kom till uttryck vid införandet av

NRL/PBL-systemet har i förslaget snarare förbytts i motsatsen - misstro. - - -

Den ordning - kap. 20, 21 och 22 - att staten (länsstyrelserna) delegerar till

kommunerna att utföra vissa uppgifter är olämplig. Det bör av lagen klart framgå

vad som är kommunernas uppgifter. Vad idag är - och genom delegation från staten

kan vara - kommunens uppgift skall i miljöbalken tillföras kommunen. Stora

vinster i administration bör kunna göras hos näringsliv och kommuner om

tillståndsgivning och tillsyn rationaliseras. Decentralisering till kommuner bör

ge avsevärda vinster även i den statliga administrationen.

19.2.43 Landskrona kommun: En särskild utredning har tillsatts för att se över

organisationen av miljöarbetet i Sverige. Det förtjänar dock att påpekas i en

remiss om förslag till den framtida miljölagstiftningen att organisationen av

miljöarbetet kan ha stor, i vissa fall avgörande, betydelse för hur miljöbalkens

ambitioner kan förverkligas. Enligt direktiven är det "nödvändigt att

medborgarna har förtroende för att lagstiftningen är så effektiv som behövs för

att de miljöpolitiska målen skall uppnås". Det är viktigt att ett system skapas

som gör det gynnsamt för myndigheterna att arbeta opartiskt och med oväld.

Kommunernas miljövårdsarbete innehåller många tillfällen till konflikter mellan

motstående intressen där den exploaterande parten sitter på båda sidor om

bordet. Länsstyrelsens roll i det regionalpolitiska arbetet kommer ofta i

motsatsställning till miljöintressena. Det är självfallet en elementär rättighet

för den som är utsatt för miljöstörning att behandlingen sker med iakttagande av

saklighet och opartiskhet och med beaktande av allas likhet inför lagen som det

föreskrivs i regeringsformen. Det är viktigt att de myndigheter som behandlar

ärendet från början och även i högre instanser värnar om den enskildes

rättssäkerhet och fullt ut beaktar de långsiktiga miljömålen. Det är således

orimligt att kommunikationsdepartementet använder påtryckningsmetoder internt

inom regeringen för att påverka en rättslig prövning i tillståndsärenden eller

överklagningsärenden. Regeringens dominerande politiska roll gör att den bör

befrias från rättstillämpande uppgifter i enskilda ärenden. Samma gäller

länsstyrelser och kommuner. Miljövårdsenheterna bör brytas ut ur länsstyrelserna

och erhålla en roll som självständiga miljömyndigheter. Om man vill behålla

kommunernas roll i rättstillämpningen måste miljönämnderna bli obligatoriska

myndigheter där olika kringbestämmelser förstärker deras integritet. En

betydligt enklare lösning är att införa en decentraliserad, statlig

miljöorganisation. Kommunernas frihet att även då bedriva egen miljöpolitik

(inom ramarna för gällande lagar) kommer att kvarstå. Myndighetsorganisationen

bör utformas så att största möjliga oberoende och integritet skapas för

myndigheterna. Miljönämndernas uppgifter bör antingen föras över på en

decentraliserad statlig organisation eller göras obligatoriska,

miljövårdsenheten brytas ut ur länsstyrelsen och regeringen befrias från

rättstillämpande uppgifter i enskilda fall.

19.2.44 Halmstads kommun: Ansvarsfördelningen vad gäller tillsynen har inte

närmare klargjorts i betänkandet. Det framgår emellertid att huvuddelen av

tillsynen i kommunen skall handhas av den kommunala nämnden för miljöfrågor. Att

denna viktiga fråga lämnats utanför balken anser kommunen är mycket olyckligt.

De flesta kommuner har för sin planering treårs- eller femårsbudgetar. Det är

svårt att planera en verksamhet om man inte i god tid vet vilka förutsättningar

som skall gälla. Det är dessutom troligt, eller i vart fall möjligt, att ett

flertal synpunkter i remissarbetet skulle tillkommit eller blivit annorlunda om

dessa förutsättningar funnits med. Med hänsyn till de stora olikheter som

kommunerna har, både vad beträffar kompetens som resurser, bör, som tidigare

påpekats, en bestämmelse enligt nuvarande § 44a Miljöskyddslagen införas.

19.2.45 Göteborgs kommun: De viktiga frågorna om ansvarsfördelning mellan

myndigheter, om prövning och om tillsyn m.m., har inte blivit reglerade i balken

utan överlämnats till regeringen, som bemyndigats att utfärda föreskrifter i

dessa frågor. Många synpunkter på miljöbalksförslaget liksom bedömningen av

förslagets betydelse för kommunerna är avhängiga hur dessa frågor kommer att

lösas och lämnar därför kommunerna i viss osäkerhet. Vi konstaterar emellertid

att kommittén i miljöbalksförslaget redan skrivit in som en huvudregel att den

lokala tillsynen skall utövas av kommunernas miljönämnder. Såvitt vi förstår

omfattar detta åliggande även tillståndspliktiga verksamheter. I 23 kap. 1 §

bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets

verksamhet enligt denna balk. Eftersom miljöbalken kommer att gälla över hela

"fältet" förutsätter vi att de väsentliga och svårförklarliga skillnader som

idag föreligger i fråga om rätten att ta ut avgifter mellan å ena sidan

hälsoskyddslagen och å andra sidan miljöskyddslagen m.fl. elimineras.

19.2.46 Trollhättans kommun: Trollhättans kommun anser att det är positivt med

ett ökat kommunalt ansvar för miljöfrågorna. Det är dock nödvändigt att klargöra

på vilket sätt kommunerna skall ersättas för en ökad arbetsinsats med de diffusa

utsläppen, såsom bilavgaser, samt avfallsfrågorna. För detta arbete finns ingen

tydlig motpart som kan debiteras. - - - 2 kap. 15 §: Paragrafens innebörd om

miljönämndens skyldigheter bör preciseras. Nuvarande hälsoskyddslag 4 § borde

kunna föras in här.

19.2.47 Skövde kommun: För att upprätthålla en hög kvalitet på tillsynsarbetet i

miljöskyddsfrågor bör Naturvårdsverket ha kvar sin möjlighet att ingripa i

tillsynsärenden på liknande sätt som i nuvarande miljöskyddslag.

19.2.48 Karlstads kommun: Kommunerna skall enligt utredningens förslag ta över

huvuddelen av tillsynen rörande miljöfarliga verksamheter. Statens insatser

föreslås inriktas mot större anläggningar som skall anges i en särskild

förteckning. Det är enligt kommunen rimligt att vissa tillståndsprövningar kan

handläggas av kommunens miljönämnd. För att klara dessa uppgifter krävs

emellertid också att kommunerna har en sådan kompetens att en kvalificerad

prövning i lagstiftningens mening kan ske. Sannolikt kräver detta ökade

resurser. Med hänsyn till kommunernas ekonomiska bekymmer finns det inga

möjligheter att tillskjuta ökade kommunala medel för verksamheten. Om inte ökade

statsbidrag kan anvisas är det nödvändigt att kommunernas ökade kostnader till

fullo kan finansieras med avgifter.

19.2.49 Örebro kommun: Det är otillfredsställande att miljöskyddets organisation

på central och lokal nivå blir föremål för en särskild utredning. Beslut om

ansvarsfördelning bör givetvis föregå det slutliga ställningstagandet

beträffande miljöbalkens reglering av tillsynsuppgifterna. - - - Efterlevnaden

av alla miljöregler kräver bra tillsynsmyndigheter. När MHN fick överta

tillsynsverksamheten för de mindre miljöstörande anläggningarna ökade

tillsynsinsatserna helt klart för denna kategori. Men det finns frågetecken om

"jävigheten" för tillsyn som rör kommunens egna anläggningar. Den oron är

berättigad främst när kommuner slår samman MHN med t.ex. tekniska nämnder

och/eller byggnadsnämnder. - - - Problemet med "intern lobbyverksamhet" finns

även inom länsstyrelserna där infrastrukturs- och näringslivsenheterna i många

avseenden har ett helt annat synsätt än miljöenheten. Detta har också påtalats

av kommittén. - - - Innan man avgör på vilka myndigheter som olika uppgifter i

tillsyns- och tillståndsfrågor skall läggas behövs en noggrann utvärdering av

nuvarande miljömyndigheters resultat. Även Koncessionsnämnden bör ingå i en

sådan granskning. Kommunen föreslår en revision av tillsynsverksamheten.

Revisionen bör omfatta lokala, regionala och centrala tillsynsmyndigheter.

Revisionen kan också visa på fall där verksamhetsutövare och tillsynsmyndighet

går hand i hand eller t.o.m. sitter på samma stol. En revision som genomförs på

ett bra sätt ger också en stimulans för den enskilde tillsynsmyndigheten att

förbättra sina insatser. Intresset för myndigheten som sådan och de

miljöresultat som uppnås kommer således att öka.

19.2.50 Köpings kommun: Lagförslaget innehåller diverse bemyndiganden, vilket

gör att det i nuläget inte är möjligt att klart avgöra konsekvenserna för det

kommunala arbetet. - - - I betänkandet talas om en fortsatt inriktning mot att

stärka kommunernas arbete med miljöfrågorna. Av betänkandet får man inte en klar

bild av att så sker. I stället framskymtar en misstänksamhet mot kommunernas

möjligheter/vilja att bedriva ett bra miljöarbete. Kommunerna är mogna att ta

ett större ansvar för miljöfrågorna i landet och i den egna kommunen. Det är

angeläget att man tillser att hinder försvinner och instrument ges för ett

aktivt miljöarbete. Det är angeläget att den kompetenshöjning som pågår ute i

kommunerna tillåts fortsätta och inte försämras genom ett kvantitativt ökat

arbete med mindre kvalificerade miljöärenden och en minskning av möjligheterna

att arbeta med till exempel tillsyn över större miljöstörande verksamheter,

lokala miljömål m.m. Med hänsyn till kommunernas olika förutsättningar bör det

ges möjlighet till olika utvecklingstakt i pågående process mot ett allt

starkare kommunalt miljöengagemang.

19.2.51 Heby kommun: Det kan knappast vara någon nackdel för miljöskyddet om

Naturvårdsverket får behålla sin rätt att ingripa i enskilda ärenden. Några

olägenheter med denna möjlighet har ju inte förekommit hitintills och kan väl

knappast befaras i framtiden om den behålls.

19.2.52 Borlänge kommun: Förslaget kan innebära utökade arbetsuppgifter för

kommunerna, eftersom dessa är tänkt kunna initiera viss omprövning, formulera

vissa villkor, överta en större del tillsyn, utdöma en del företagsbot m.m. Hur

kommunerna skall kompenseras för detta finns inte närmare angivet i förslaget,

något som skulle behöva belysas bättre.

19.2.53 Gävle kommun: Gävle kommun anser, i motsats till kommitténs förslag, att

kommunerna skall ha tillsyn över kommunens egna anläggningar. - - - Gävle kommun

noterar med tillfredsställelse att enligt 22 kap. § 1 kommunens miljönämnd

utövar den lokala miljötillsynen, om inte regeringen bestämmer något annat.

Kommunen vill understryka vikten av att detta verkligen innebär en huvudregel.

Gävle kommun delar uppfattningen att kommunen regelmässigt bör ha en särskild

nämnd för miljö- och hälsoskyddsfrågor, vilket framgår av 2 kap. § 15. Nämndens

skyldigheter bör konkretiseras som i nuvarande Hälsoskyddslag 4 §. - - -Enligt

nuvarande miljöskyddslag § 44a har kommunerna möjlighet att frivilligt överta

tillsyn från länsstyrelsen. I 22 kap 1 § tar balken upp en viktig principiell

fråga, nämligen den att kommunerna bör tilldelas ett huvudansvar för tillsyn av

miljöfarlig verksamhet på lokal nivå. - - - I paragrafen föreslås också att

efter åtagande av en kommun får regeringen överlåta åt kommunen att i ett visst

anseende utöva tillsyn som annars skulle ankomma på statlig myndighet. - - -

Gävle kommun anser att det även fortsättningsvis är nödvändigt och mycket

viktigt att en kommun kan åta sig tillsynen av en miljöfarlig verksamhet utöver

vad som regleras i lagtexten. Den miljöfarliga verksamheten skall vara av

betydelse för kommunens miljöbelastning, med andra ord om verksamheten har stor

lokal påverkan skall tillsynen vara lokal.

19.2.54 Hudiksvalls kommun: Vi anser att det i balken skall fastslås att det på

regional och lokal nivå skall finnas en nämnd/person med ansvar som i

Hälsoskyddslagen § 4.

19.2.55 Sundsvalls kommun: Miljöskyddskommittén behandlar frågan om

ansvarsfördelningen översiktligt. Kommittén förordar att kommunerna tar över

huvuddelen av tillsynen över miljöfarliga verksamheter men lägger inga förslag

som kommer till direkt uttryck i lagtext. Vi anser det nödvändigt att sakkunnig

med kommunal erfarenhet knyts till utredningen eftersom den nya utredningens

resultat blir av stor betydelse för kommunernas arbete med miljöbalken. Den

särskilt tillsatta utredningen om organisationsfrågor bör avvaktas och

remissbehandlas innan en proposition om den nya balken utarbetas. - - - Vi vill

betona att tillsynen av ej prövningspliktiga verksamheter upptar en ansenlig del

av de lokala tillsynsmyndigheternas tid. Tillsynsinsatserna medför ofta krav på

åtgärder, råd om försiktighetsmått och i vissa fall krav på kontrollprogram.

Bland de ej prövningspliktiga verksamheter som miljönämnden i Sundsvall ställt

krav på kan nämnas fordonstvättar, mindre verkstäder och lackeringsfirmor. Med

generella föreskrifter finns det nog utsikter att tillsynsinsatserna kan bli

effektivare och mindre tidskrävande. Kommittén ifrågasätter om kommunerna skall

utöva tillsynen över egna miljöfarliga verksamheter som avloppsreningsverk och

avfallsanläggningar. Miljönämnden i Sundsvall, som har tillsynsansvar över 39

kommunala anläggningar, har bedrivit en metodisk och konsekvent tillsyn över

dessa verksamheter. Förutom många positiva tillsynsresultat har nämnden även

tvingats åtalsanmäla kommunen vid flera tillfällen. Vi är kritiska till att

kommittén i så generella ordalag ifrågasätter miljönämndernas tillsyn över

kommunala anläggningar. I den föreskrift som kommer att reglera tillsynsansvaret

mellan länsstyrelsen och kommunen så föreslår vi att kommunen får ett utökat

tillsynsansvar jämfört med nuvarande fördelning i miljöskyddsförordningen.

19.2.56 Timrå kommun: Organisationsfrågorna och ansvarsfördelningen mellan

exempelvis stat och kommun bör utredas och förtydligas ytterligare i det

fortsatta kommittéarbetet. I och med att man tagit bort 44a § i ML synes

kommunens roll i miljöarbetet att förändras. Nuvarande flexibla syn på kommunens

miljöengagemang föreslås ersättas av en striktare syn som inte tar hänsyn till

folkmängd, resurser, kompetens etc. Ambitiösa kommuner kan hindras i sina

ambitioner och andra kommer att få ansvar de inte är förberedda på. Vi vill dock

understryka att det effektivaste sättet att bedriva miljöarbetet är på lokal

nivå, alltså i kommunen. Närheten och kunskapen om miljösituationen är viktiga

grundprinciper för ett lyckat miljöarbete. Sedan är det en annan fråga om vem

som skall stå för kostnaden för bl.a. miljöskyddstillsynen. Miljöbalkens

uppbyggnad med utökad föreskriftsrätt för centrala myndigheter kommer att

innebära förändringar för kommunen. Genom fastställande av föreskrifter i

framtiden kommer kommunernas roll i miljöarbetet att i vissa fall vara oviss.

Kommunernas lokala miljöarbete nämns på ett flertal ställen i betänkandet. I

lagtexten framgår inte på något sätt hur lokala miljöarbetet uttryckt i

exempelvis Agenda -21 skall kunna bedrivas. Miljöarbetet har under de senaste

åren mer och mer riktat in sig på den enskilda individens beteende- och

livsstilsfrågor, medborgarmedverkan, folkhälsoarbetet etc. Samhällets ambitioner

att skapa ekokommuner med ekologisk grundsyn i sitt agerande är även lämnat

utanför lagen. Vi vill notera att det är viktigt att miljöbalken inte hindrar

utvecklingen av ekofrågan och den enskildes möjlighet att delta och utveckla

framtidens miljösamhälle.

19.2.57 Örnsköldsviks kommun: Miljöbalken ger centrala myndigheter en avsevärt

utökad föreskriftsrätt och tillskapar också nya kontrollredskap som staten kan

använda mot kommunerna. Även om vikten av det lokala miljöarbetet nämns här och

där i underlagsmaterialet blir det nationella perspektivet alltför dominerande.

Det demokratiska Agenda -21 perspektivet återspeglas inte på något sätt i

lagtexten. Detta medför att mycket av den nya tidens miljöarbete;

folkhälsoarbete, livsstilspåverkan, lokalt samarbete mellan

myndighet-näringsliv-ideell miljövård, medborgarmedverkan etc. kommer att skötas

utanför balkens domäner. Ur denna synpunkt är miljöbalken en traditionell

myndighetslag, mer lämpad att lösa 80-talets punktkälloproblematik än att

hantera det mer långsiktiga, förebyggande och underifrån kommande miljöarbetet

anno år 2000. Risken är därför uppenbar att balken kommer att leda till att

miljöarbetet på sikt vrids bort från den decentraliserade modell som sedan

mitten av 80-talet varit gällande i Sverige. Närhetsprincipen borde komma till

uttryck i lagtexten.

19.2.58 Skellefteå kommun: I organisationsfrågorna kan konstateras ett direkt

misslyckande. Således har kommittén inte lyckats samla sig till något

konstruktivt förslag, utan tvärtom lämnat frågan i ett sämre skick än vad som är

fallet idag. Dvs. man har avvecklat § 44a i miljöskyddslagen, som medgivit en

relativt hög grad av flexibilitet mellan tillsynsmyndigheterna och i stället

förordat ett system där alla kommuner förutsätts kunna göra exakt lika mycket.

Detta rigida system överlåter man sedan till en annan utredning att utveckla.

22 kap. 1 §. Här föreslår kommittén en förändring som inte längre medger

länsstyrelsen rätt att delegera tillsyn (jfr. nuvarande 44a § ML). Samtidigt

utser man den lokala tillsynen som huvudansvarig och medger regeringen att göra

undantag. Konstruktionen är vida underlägsen den nuvarande i så måtto att

möjligheterna till en flexibel tillsynsorganisation drastiskt försämras. I den

mån kommittén haft till uppgift att förenkla och skapa underlag för höjd

effektivitet i tillsynsarbetet, så är detta ett flagrant avsteg från direktiven.

Eftersom ändringsförslaget saknar motivering, blir det bakomliggande motivet

inte bara obegripligt, utan även fördolt. Eftersom organisationsfrågan nu

överlämnats till en ny utredning kan här bara understrykas vikten av att denna

utredning bortser från kommitténs förslag och i stället utgår från lagens § 44a

och om möjligt utvecklar flexibiliteten i systemet ytterligare. En sådan

inriktning behöver inte med nödvändighet betyda att alla kommuner skall ha ett

huvudansvar i tillsynsarbetet. Erfarenheterna av 4 års arbete med den nuvarande

miljöskyddslagen visar tvärtom att möjligheterna att bedriva tillsynsarbete på

lokal nivå varierar avsevärt. Tendensen har förstärkts av ändringarna i

kommunallagen. Huvudskiljelinjen går mellan större och mindre kommuner, men

avvikelser förekommer. Det övergripande målet för det framtida

organisationsarbetet måste vara att skapa en effektiv miljötillsyn, där

befintliga resurser utnyttjas maximalt oavsett på vilka nivåer resurserna finns.

En modell som begränsar företrädesvis större kommuners rätt att bedriva ett

ambitiöst miljöarbete, samtidigt som den tvingar mindre kommuner utan

tillräckliga förutsättningar att axla ett allt större miljöansvar gagnar vare

sig miljö eller ekonomi. Lösningen måste i stället vara att i största möjliga

mån delegera ut arbetsuppgifterna till lokal nivå, men med iakttagande av givna

förutsättningar i varje situation. - - - Det väsentliga borde vara att skapa ett

system för uppföljning av hur tillsynen enligt miljöbalken fungerar. En sådan

"miljörevision" bör inte utgå från nuvarande statliga myndigheter, utan från ett

av riksdagen utsett organ. Därigenom kan snabbast möjliga återkoppling mellan

lagstiftare och tillämpare åstadkommas.

19.2.59 Umeå kommun: I det särskilda yttrandet av Guldner Hornsved hänsyftas

framför allt på den omfattande rätt att utfärda föreskrifter som kommittén

tillägger statliga myndigheter. - - - Det finns en risk att sådana föreskrifter

förorsakar kommunerna kostnader utan att någon möjlighet till kompensation

föreligger. Frågan bör utredas ytterligare.

19.2.60 Piteå kommun: Uppbyggnaden av balken med en för regeringen och centrala

verk betydande föreskrivningsrätt innebär svårigheter att nu helt bedöma

konsekvenserna av utredningens förslag men också problem med avgränsningen mot

det kommunala självstyret. Miljöfrågorna idag kräver ofta lokala lösningar och

balken bör därför garantera kommunernas inflytande vid tillåtlighetsprövning av

stora anläggningar. Möjligheter för kommunerna att agera utifrån lokala

förutsättningar måste också garanteras t.ex. vad avser övertagande av tillsyn,

lokala miljökvalitetsnormer och möjligheter för lokala tillsynsmyndigheter att

ingripa. - - - Erfarenheterna från denna tillsyn har enbart varit goda. Kommunen

har vid åtskilliga tillfällen konstaterat det positiva i att tillsynen ligger

där utsläppen sker. Tillsynen förutsätter täta och nära kontakter både med de

företag som bedriver miljöfarlig verksamhet och de människor och den miljö som

påverkas av utsläppen. Närheten är enligt kommunens uppfattning en förutsättning

för en god miljöskyddstillsyn. Det är med stor förvåning Piteå kommun

konstaterar att utredningen inte kommit med något konstruktivt förslag i

tillsynsfrågan som nu överlämnats till en särskild utredning. Piteå kommuns

principiella ståndpunkt är att tillsyn enligt balken skall åligga kommunerna med

möjlighet till full kostnadsersättning för nedlagt arbete. Genomförandet av

miljöarbetet åvilar i stor utsträckning kommunerna. Den lokala tillsynen är en

väsentlig faktor för att kunna beakta miljöfrågorna i den kommunala planeringen

och för att kunna tillvarata kommunmedborgarnas miljöengagemang. - - -Kommittén

har förbisett att tillsynen enligt miljöskyddslagen inte är vare sig unik eller

ny. Kommunal tillsyn över kommunala anläggningar har bedrivits allt sedan 1875

och i betydligt större utsträckning omfattat bostäder, skolor, daghem, fritids-

och badanläggningar m.m. Detta förhållande gäller även inom livsmedelstillsynen.

På motsvarande sätt har staten tillsynen över staten, exempelvis vad gäller

försvarets anläggningar. Det väsentliga i denna del är inte vem som utövar

tillsynen utan att tillsynen fungerar. För att försäkra sig om att tillsynen

enligt miljöbalken fungerar enligt uppställda mål bör ett system för uppföljning

och utvärdering tillskapas. Ett sådant system bör förslagsvis knytas till

riksdagen i form av ett miljö-JO eller motsvarande. - - - En viktig principiell

fråga som kommittén fastslår är att kommunerna bör tilldelas ett huvudansvar för

tillsynen av miljöfarlig verksamhet. I 22 kap. 1 § föreslås att efter åtagande

av en kommun får regeringen överlåta åt kommunen att i ett visst avseende utöva

tillsyn som annars skulle ankomma på statlig myndighet. - - - Piteå kommun anser

det vara väsentligt att en kommun även fortsättningsvis skall ha möjlighet att

åta sig tillsynen av en miljöfarlig verksamhet som är av väsentlig betydelse för

kommunens miljöbelastning, under förutsättning att resurser och kompetens finns

att tillgå. Paragrafen bör omformuleras så att dess innebörd överensstämmer med

nuvarande 44a § i miljöskyddslagen. - - - En viktig faktor för att uppnå de

nationella miljömål som riksdagen fastlagt är att en helhetssyn präglar

miljöarbetet på central, regional och lokal nivå. Denna för miljöarbetet så

viktiga helhetssyn har också påtalats av KLIV-utredningen som bl.a. föreslår

inrättandet av ett centralt samrådsorgan.

19.2.61 Göteborgs och Bohus läns landsting: Vi anser att beslutsfattande,

tillsyn och planering skall ske så nära berörda människor och verksamheter som

möjligt. Därför delar vi inte kommitténs syn att Naturvårdsverket skall bli

tillsynsmyndighet för vissa verksamheter, utan tillsynen bör som hittills utövas

av länsstyrelse. Av samma skäl ansluter vi oss till förslaget att tillsyn där så

är lämpligt utövas av kommunal nämnd, men vi anser inte att kommunens egna

verksamheter därvid generellt skall undantas. Vid behov av planering eller

tillsyn inbegripande flera län eller kommuner anser vi att detta i största

utsträckning skall ske genom samverkan och inte onödigtvis föras till högre

beslutsnivå.

19.2.62 Svenska Kommunförbundet: Ansvarsfördelningen mellan staten och

kommunerna är inte utklarad i miljöbalksförslaget. Regeringen har därför

tillkallat en särskild utredare, Dir. 1993:43. - - - Konsekvenserna för den

kommunala självstyrelsen av miljöskyddskommitténs förslag är bl.a. mot bakgrund

av vad som nu angivits svåra att bedöma. Eftersom de organisatoriska frågorna

inte är klarlagda i betänkandet, är kommunernas roll i den framtida

miljöpolitiken fortfarande oklar när betänkandet remissbehandlas och kommer att

vara oklar när betänkandet remissbehandlas och kommer att vara oklar om en

proposition föreläggs riksdagen under innevarande mandatperiod. Detta är helt

oacceptabelt för kommunerna. Ansvarsfrågorna måste vara utklarade när riksdagen

fattar beslut om en ny miljölagstiftning. - - - Kommunförbundet har i en

skrivelse den 14 maj 1993 hemställt att regeringen ger en parlamentarisk

utredning i uppdrag att utreda frågan om ett vidgat grundlagsskydd för

kommunernas självstyrelse. Dessutom föreslås att åtgärder omgående vidtas för

att få till stånd en enhetlig och konsekvent linje i lagstiftningsfrågor som rör

kommunerna och att självstyrelseintressena regelmässigt blir beaktade. Det

senare innebär att en avvägning i förhållande till Europakonventionen om

kommunal självstyrelse skall göras i allt lagstiftningsarbete som direkt eller

indirekt berör kommunerna. I fråga om uppgiftsfördelningen mellan staten och

kommunerna bör man enligt förbundets uppfattning i framtiden skilja på

obligatorisk verksamhet där utrymme finns för lokala bedömningar och därmed

kommunalt självstyre och obligatorisk verksamhet utan direkta

självstyrelseinslag. Förbundet anser att i fråga om obligatorisk verksamhet utan

direkta självstyrelseinslag utgångspunkten bör vara att staten bär ansvaret för

verksamheten - även om denna kan behöva decentraliseras och skötas lokalt. Det

bör i lag finnas möjlighet för kommunerna att frivilligt avtala med staten om

att sköta en sådan verksamhet mot full kostnadstäckning. I vilken grad förslaget

till miljöbalk ger utrymme för lokala bedömningar och därmed kommunalt

självstyre är mycket svårt att bedöma med utgångspunkt i huvudbetänkandet.

Kommunens framtida roll i miljöpolitiken skall först under det kommande året

klarläggas av en särskild organisationsutredare. Många regler i förslaget bedöms

ge utrymme för lokala avvägningar om hur miljöhänsynen lämpligast uppfylls.

Samtidigt följer av andra regler att det inte går att bedöma om dessa i

framtiden kommer att vara utformade så att de ger utrymme för lokala

avvägningar. - - - Kommunförbundet anser att redan när ett förslag till

miljöbalk överlämnas till riksdagen, måste det klart framgå vad alla Sveriges

kommuner förväntas ta ansvar för i miljöpolitiken. De grundläggande kraven på

varje kommun skall alltså stå inskrivna i lag. De regler som kommunerna skall ha

ansvar för förutsätts ge ett utrymme för lokala bedömningar och prioriteringar

så att de är av kommunalpolitiskt intresse. - - - Saknas självstyrelseinslag,

bör huvudansvaret ligga på staten och kommunerna kan då i stället ges möjlighet

att efter intresse och kompetens avtala med staten om att sköta uppgifterna mot

full kostnadstäckning. Genom en sådan på lokala överenskommelser grundad lösning

av ansvarsfördelningen kan också staten vinna fördelar. Om en kommun på grund av

resursbrist eller andra skäl inte fullgör uppgiften på ett sätt som staten

förutsatt, kan uppgiften gå tillbaks till staten i dess egenskap av ansvarig för

verksamheten. Exempel på verksamheter som i stort sett saknar

självstyrelseinslag inom "miljöområdet" är djurskyddstillsyn, livsmedelstillsyn

och vissa frågor om kemikaliekontroll. - - - Kommittén förväntar sig

uppenbarligen att kommunerna skall ta över en stor del av den miljötillsyn som

länsstyrelserna idag utövar. En särskild organisationsutredare har dock

tillkallats. -- - Vad gäller tillsynen är utgångspunkten för

organisationsutredaren att uppdelningen av tillsynsansvaret mellan länsstyrelsen

och kommunerna bör göras tydligare än enligt gällande bestämmelser.

Kommunförbundet har i samband med "Utredningen om kommunernas arbete för en god

livsmiljö (KLIV)" kunnat konstatera att de allra flesta som arbetar med eller

berörs av miljötillsynen är positiva till den överföring av tillsynsansvaret

till kommunerna som genomförts under de senaste åren. Genom det kommunala

övertagandet har tillsynen förbättrats markant. Utvecklingen har också lett till

resursförstärkningar och betydligt förbättrad miljökompetens i kommunerna. Ett

fortsatt övertagande av mer kvalificerade tillsynsobjekt ses som en naturlig

utveckling i flertalet kommuner.

19.2.63 Svenska naturskyddsföreningen: Från Naturskyddsföreningens sida vill vi

understryka betydelsen av fristående miljönämnder. Miljöarbetet måste ligga på

ett särskilt kommunalt organ och inte blandas samman med andra frågor. Framför

allt skall miljöfrågor inte handhas av sådan kommunal nämnd som har att ansvara

för exploateringsfrågor, som byggnadsnämnd och teknisk nämnd. Föreningen anser

att det är högst olyckligt att miljönämnderna nu, efter ändringen av

Kommunallagen, endast är fakultativa. En önskan från föreningens sida är

naturligtvis att det genom vederbörlig ändring i Kommunallagen åter blir

obligatoriskt med fristående miljönämnder. Det lokala Agenda 21-arbetet, som

pågår i flera av landets kommuner, måste även fortsättningsvis uppmuntras. Detta

arbete kan ske i form av planer, som fastställs och ställs ut på samma sätt som

de kommunala översiktsplanerna. Varje kommun bör utarbeta sin egen Agenda-21 med

sina egna punkter och förslag till åtgärder, samt en realistisk tidsplan för att

verkställa dessa. Detta förfaringssätt är i många kommuner idag redan ett

faktum, men har ännu långt ifrån vunnit terräng i hela landet. Denna lokala

Agenda-21 skall kunna ställas ut på samma sätt som förslag till översiktsplaner.

19.2.64 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: Kommittén

har inte föreslagit några lösningar på problemen avseende utdragen handläggning

i tillståndsärenden och brister i tillsynen. Dessa båda frågor är av mycket

central betydelse för företagen. Det är därför med tillfredsställelse vi

konstaterar att regeringen - såsom Allert Alverborg efterlyst i sitt yttrande -

tillsatt en särskild utredare med uppgift att se över tillstånds- och

tillsynsfrågor mot bakgrund av bl.a. kommitténs förslag. Utan att föregå

utredningen vill organisationerna kraftfullt understryka vad som uttalas i

utredningsdirektiven, nämligen att "Det är angeläget att säkerställa hög

kompetens, liksom högt ställda krav på rättssäkerhet och effektivitet i

tillsynsarbetet. Vidare bör enhetlighet i rättstillämpningen uppnås". Detta

innebär att kommitténs uttalanden om fördelningen av tillsynsansvaret mellan

regional och kommunal nivå synes mer eller mindre överspelade. Som Allert

Alverborg utvecklat saknas ens teoretiska möjligheter att i varje enskild kommun

bygga upp den kompetens som skulle fordras för att ta över tillsynsansvar. Även

för den tillsyn som redan idag utförs av kommunerna finns anledning till

förnyade överväganden angående ansvaret. Industriförbundet har tidigare i sin

idéskiss förordat en statlig tillsynsorganisation med 6-8 regionala enheter.

Även om denna idé inte förverkligas bör det finnas goda förutsättningar att

genom frivilligt samarbete mellan olika länsstyrelser uppnå de för företagen

eftersträvade målen, nämligen hög kompetens, hög effektivitet och stor

enhetlighet i rättstillämpningen. Den nuvarande situationen är helt

otillfredsställande. Sannolikt krävs ändringar i alla led i beslutsprocessen för

att handläggningstiderna skall kunna kortas. Särskilt intresse bör därvid ägnas

åt handläggningsrutiner såsom remissorganens agerande, tidsfrister för yttrande,

beviljande av anstånd m.m. En yttersta tidsgräns för meddelande av tillstånd bör

också övervägas. Dylika existerar internationellt och bidrar effektivt till

snabbare handläggning.

19.2.65 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: Kommunerna ges allt vidare befogenheter

inte minst när det gäller tillsynen över miljöskyddet. Kommittén vill öka

kommunernas tillsynsuppgifter och även påföra dessa tillsynen över miljöfarlig

verksamhet. LRF har inget emot en decentralisering av såväl tillstånd som

tillsyn under förutsättning att myndighetsutövningen sköts på ett kompetent sätt

samt att den enskildes rättssäkerhet inte sätts ur spel speciellt vad gäller

möjligheten att överklaga förelägganden och förbud. LRF upplever att det idag

finns stora brister vad gäller samarbete mellan tillståndsgivande myndigheter,

vilket kan ha en orsak i skilda ambitioner i olika lagstiftningar. Med tanke på

vikten av att kunna förenkla och förbilliga för såväl samhälle som enskilda är

ett ökat samarbete ytterst viktigt, vilket också kommer till uttryck i 22 kap.

1 §. Tillsynsverksamheten får inte göras mer omfattande eller kostnadskrävande

än som oundgängligen krävs. Med tanke på att tillsynsmyndigheterna enligt

23 kap. 1 § har rätt att ta ut avgifter som täcker kostnaderna för prövning och

tillsyn finns det ingen naturlig broms på hur omfattande denna verksamhet kan

bli. LRF anser att lagtexten dels bör ge uttryck för en allmän återhållsamhet

dels endast ge möjlighet för tillsynsmyndighet att ta ut avgift för prövning och

tillsyn över tillståndspliktig verksamhet. Tillsyn över annan verksamhet bör

vara av ett allmänt samhällsintresse i likhet med t.ex. polisövervakning och

bekostas av allmänna medel.

19.2.66 Värmeverksföreningen: Det är viktigt att stora företag med många

anläggningar inte har flera skilda tillsynsmyndigheter med ett antal olika

kontaktpersoner. Miljösamarbetet underlättas om man har en kontaktperson från en

myndighet som är väl insatt i verksamheten. - - - Värmeverksföreningen anser

därför att det skall finnas en möjlighet för företag som bedriver verksamhet vid

flera anläggningar att kunna få endast en tillsynsmyndighet för alla

anläggningarna.

19.2.67 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: Om de nationella miljömål som

beslutas av riksdagen skall kunna uppnås måste det finnas en helhetssyn på

miljöarbetet på central, regional och lokal nivå. Detta har också framhållits av

den s.k. KLIV-utredningen, som bl.a. föreslagit att ett centralt samrådsorgan

inrättas. TCO tillstyrker i stort de förslag som lagts av utredningen till

ansvarsfördelning mellan Statens Naturvårdsverk, länsstyrelserna och kommunerna.

Då flera myndigheter på nationell nivå påverkas av skapandet av miljöbalken

förutsätter TCO att eventuella konsekvenser utreds i nära medverkan med berörda

fackliga organisationer. - - - Den arbetsfördelning som idag finns beträffande

tillsynen av kommunala anläggningar under hälsoskyddslagen fungerar bra och bör

tillämpas även framöver. Det är i sammanhanget angeläget att organisationen av

hälsoskyddet på regional och central nivå klaras ut. - - - TCO anser att det i

miljöbalken skall slås fast att kommunerna på lokal nivå har ett ansvar att

uppmärksamt följa utvecklingen inom kommunen i miljö- och hälsoskyddshänseende

och därvid utarbeta de förslag som är påkallade samt att medverka i planering

där miljö- och hälsoskyddsfrågor berörs; samarbeta med myndigheter,

organisationer och enskilda vars verksamhet berör miljö- och hälsoskyddsområdet

och lämna allmänheten råd och upplysningar i frågor som rör miljö- och

hälsoskyddsområdet. Organisationsformen måste dock vara sådan att risken för

jäv, sammanblandning och otydlighet undvikes. TCO tillstyrker att kommunerna

åläggs att inrätta en miljönämnd som har ett samlat ansvar för miljöarbetet i

kommunen. Det är enligt TCOs mening nödvändigt att denna nämnd i sitt arbete

stöds av en samlad särskild förvaltning för miljöfrågorna. TCO vill också påpeka

att resursfrågorna ses över både på central, regional och lokal nivå för

miljöarbetet. Den allmänna nedrustning som pågår av den offentliga förvaltningen

där sparande har blivit en allt överskuggande faktor, riskerar att göra

målsättningarna i miljöarbetet enbart till slagord utan innebörd. Den föreslagna

avgiftsbeläggning som föreslås i miljöbalken borde kunna bidra till

finansieringen av miljöarbetet. Ett stort problem för miljöarbetet är att

bibehålla kompetens inom myndigheter och kommuner där det privata näringslivet

åter kommer att tvingas intensifiera sitt miljöarbete. Det är i och för sig

positivt att det privata näringslivet rekryterar kunnig personal från

naturvårdsverk, länsstyrelser och kommuner, men detta får inte leda till att

kompetensnivån inom myndigheterna urholkas beträffande yttre miljöfrågor.

Samhället måste därför göra ansträngningar för att bredda kompetensen inom

miljöområdet så att man inte blir onödigt drabbade när man blir utsatt för viss

förlust av kvalificerade medarbetare.

19.2.68 Landsorganisationen, LO: LO anser att ökat kommunalt engagemang i

tillsynsarbetet är viktigt med hänsyn till arbetets omfattning, men anser också

att det är tveksamt om kommunerna har möjlighet att leva upp till sin roll som

tillsynsorgan. Utredningen har ej heller på detta område presenterat

tillräckligt underlag om konsekvenserna av förslaget och en förutsättningslös

prövning av alternativ. Med tanke på den nedrustning som nu skett av kommunerna,

och förändringen av kommunallagen beträffande obligatoriska nämnder finns det

anledning att befara att det i åtskilliga kommuner ej kommer att finnas

tillräcklig kompetens för att klara miljötillsynen. Denna utveckling har ej

berörts och ej heller konsekvenserna av den. Visserligen kan kommuner via

tillsynsavgifter finansiera verksamheten, men den fortgående nedrustningen kan

omintetgöra balkens intentioner. Det bör klargöras vad som krävs i form av

vägledning från centrala myndigheter, centralt föreskriftsarbete samt

utbildningsinsatser för att kommunerna skall klara sina uppgifter på området. -

- - På grund av den tid som tillståndsärenden kan ta finns en uppenbar risk för

att nödvändiga investeringar uteblir eller att nya verksamheter förläggs utanför

landets gränser. Detta kan i sin tur innebära att de miljölösningar som

tillståndsmyndigheterna nu önskar åstadkomma inte kommer till stånd, därför att

ambitionsnivån är lägre i de länder där investeringarna skulle komma att göras.

Det är därför viktigt att förkorta handläggningstiderna - utan att ge avkall på

miljökraven - genom att se över administrativa rutiner och öka utnyttjandet av

generella föreskrifter.

19.2.69 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO/SR: Det är bra att en

stor del av ansvaret decentraliseras till dem, som är mest berörda (i

kommunerna) både när det gäller tillsynen och ideella organisationers möjlighet

att yttra sig och överklaga beslut. Utredningen föreslår att huvuddelen av

tillsynen över miljöfarliga verksamheter läggs på kommunerna. Det är bra

eftersom den lokala tillsynen på detta sätt kan samordnas och en helhetsbild

blir tydligare. Det är emellertid viktigt att kommunerna tillförsäkras resurser

så att tillsynen kan utföras tillfredsställande. - - - Miljöbalken ger centrala

myndigheter en avsevärt utökad föreskriftsrätt och skapar också nya

kontrollredskap, som staten kan använda mot kommunerna. Även om vikten av det

lokala miljöarbetet nämns här och där i underlagsmaterialet blir det nationella

perspektivet alltför dominerande. Det demokratiska Agenda -21 perspektivet

återspeglas inte på något sätt i lagtexten. Detta medför att mycket av den nya

tidens miljöarbete; folkhälsoarbete, livsstilspåverkan, lokalt samarbete mellan

myndighet-näringsliv-ideell miljövård, medborgarmedverkan etc. kommer att skötas

utanför balkens domäner. Ur denna synpunkt är miljöbalken en traditionell

myndighetslag, mer lämpad att lösa 80-talets punktkälloproblematik än att

hantera det mer långsiktiga, förebyggande och underifrån kommande miljöarbete

när vi närmar oss år 2000. Risken är därför uppenbar att balken kommer att leda

till att miljöarbetet på sikt vrids bort från den decentraliserade modell som

sedan mitten av 80-talet varit gällande i Sverige. Närhetsprincipen borde komma

till uttryck i lagtext.

19.2.70 Föreningen Skogsindustrierna: Tillsyns- och kontrollverksamheten inom

svensk skogsindustri har sedan miljöskyddslagens tillkomst successivt utvecklats

både genom myndigheternas och industrins försorg och fungerar idag mycket väl.

Basen i fabrikernas kontrollverksamhet utgörs av egenkontrollen, vilken omfattar

daglig drift-, utsläpps, och funktionskontroll av processer och

reningsanläggningar. - - - Skogsindustrierna anser att det inte finns skäl att

förändra nuvarande ansvarsfördelning för tillsynsverksamheten mellan

myndigheterna. Huvudansvaret för tillsynen bör således även fortsättningsvis

åvila de statliga myndigheterna. De statliga myndigheterna bör i likhet med idag

utöva tillsyn för de anläggningar som ingår i miljöskyddslagens A- respektive

B-lista. En översyn av listorna kan dock vara befogad. Vi förordar en uppdelning

baserad på branscher och inte på enskilda företag, vilket diskuteras i

övervägandena. - - - Enligt vår uppfattning skulle en decentralisering av

tillsynsansvaret till kommunerna komma att innebära ett mer komplicerat och

sannolikt dyrare system för företagen. Att bygga upp erforderlig kompetens hos

kommunerna skulle t.ex. vara mycket kostsamt, om det ens är möjligt. Ytterligare

skäl för att huvudansvaret bör vila på de centrala och regionala myndigheterna

är att miljöproblemen idag till stor del är av global karaktär.

Tillsynsverksamheten bör därför mer och mer riktas mot övergripande ansvar och

samordning av åtgärder inom större regioner.

19.2.71 Kemikontoret: Särskilt de mindre företagen har små möjligheter att till

för dem skälig kostnad täcka sitt behov av miljörättslig sakkunskap med hjälp av

utomstående sakkunniga. Sådana utgör för övrigt en bristvara. Företagen måste

därför kunna förlita sig på myndigheternas förmåga att tillämpa lagen korrekt,

konstruktivt och effektivt. Det är därför av väsentlig betydelse att den

framtida tillsynsorganisationen får en sådan struktur att den kan tillgodose

företagens behov i detta avseende. Kemikontoret utgår ifrån att den nu arbetande

utredningen rörande den framtida myndighetsorganisationen beaktar detta.

19.2.72 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: MHTF anser, i motsats

till kommitténs förslag, att kommunerna skall ha tillsyn över kommunens egna

anläggningar. Kommunerna har idag tillsyn över en mängd kommunala anläggningar

som lyder under hälsoskyddslagen, men även anläggningar som lyder under

nuvarande miljöskyddslag. Detta är en väl fungerande organisationsmodell som

fortsättningsvis bör tillämpas. - - - MHTF anser att det i balken skall fastslås

att det på lokal nivå skall finnas en nämnd med ansvar att

- uppmärksamt följa utvecklingen inom regionen/kommunen i miljö- och

hälsoskyddshänseende och därvid utarbeta de förslag som är påkallade samt

medverka i planering där miljö- och hälsoskyddsfrågor berörs

- samarbeta med myndigheter, organisationer och enskilda vars verksamhet berör

miljö- och hälsoskyddsområdet

- lämna allmänheten råd och upplysningar i frågor som rör miljö- och hälsoskydd.

Jämför med nuvarande Hälsoskyddslag 4 §. MHTF anser att en fristående miljö- och

hälsoskyddsnämnd och förvaltning är en förutsättning för ett effektivt opartiskt

och trovärdigt miljö- och hälsoskyddsarbete, att genom detta undvikes t.ex.

risken för jäv. Status och förtroende för miljö- och hälsoskyddsarbetet

bibehålles.

19.2.73 Sveriges Försäkringsförbund: Förbundet vill framhålla vikten av att den

omfattande balken med den långtgående delegeringen av tillsynsansvaret till

bl.a. kommuner inte får medföra en ojämn tillsyn och rättstolkning i de olika

kommunerna. Tillsynsmyndigheterna måste inneha hög kompetens samt upprätthålla

samma ambitionsnivå. Det är betydelsefullt att tillsynen ej påverkas av att en

eventuell skada kommer att täckas av en försäkring. Självfallet får inte heller

det förhållandet att det aktuella objektet har nära anknytning till

tillsynsmyndigheten, t.ex. en kommuns tillsyn av kommunalt bolag, inverka på

tillsynen. Förbundet anser att kontrollen över de olika tillsynsmyndigheternas

verksamhet genomgående bör handhas av en särskild myndighet. Detta för att

främja en enhetlig och likformig tillsyn.

19.2.74 Jernkontoret: Det nu liggande förslaget till miljöbalk ger möjlighet

till en smidigare hantering av industrins miljöfrågor än vad nuvarande

lagstiftning medger. Detta kräver dock att den nyligen tillsatta

organisationskommittén förvaltar möjligheterna rätt. Därvid är det väsentligt

att handläggningstiderna för tillståndsärenden kan göras korta. Generella

riktlinjer för vissa utsläpp inom en bransch är ett sätt att förenkla

tillståndsärenden. För att sådana riktlinjer skall underlätta

tillståndshanteringen är det vår bestämda mening att berörd bransch måste ges

möjlighet att aktivt medverka dels i valet av villkor som lämpar sig för

generella riktlinjer, dels i utformningen av riktlinjer. Generellt gäller dock

att sådana riktlinjer inte får vara strängare än vad som gäller internationellt.

Utredningen föreslår att tillsynen i första hand skall utövas av kommunerna. Vi

ifrågasätter starkt om detta är den optimala lösningen för stora

processindustrier. Vi anser att för dessa bör länsstyrelsen även i

fortsättningen ha ansvaret för tillsynen. Dessutom kan man överväga om inte

berörda länsstyrelser borde samarbeta mer vid tillsyn av anläggningar som det

endast finns ett fåtal av i landet.

19.3Rationaliseringssynpunkter

19.3.1 Statskontoret: Kommittén för i avsnitt 19.7 i huvudsak allmänna

resonemang. Dessa ger inte tillnärmelsevis svar på direktivens frågor. Man kan

hålla med om att kommitténs förslag i sig inte torde leda till några väsentligt

ökade kostnader för staten eller samhället i övrigt. Men det faktiska utfallet

kommer naturligtvis att bero på miljöambitionerna och snabbheten i att använda

sig av balken som instrument, utvecklingen av organisationen, valet av

arbetsformer m.m. - - - Vi vill, bl.a. i linje med förvaltningspolitiken och

under intryck av utvecklingen på angränsande områden, särskilt uppmärksamma på

marknadslösningar och renodling av myndighetsrollen, samverkan mellan kommuner

och mellan stat och kommun, stimulering av egenkontrollen och satsning på

sanktionssystemet, samt ekonomiska styrmedel och informationen som styrmedel.

Denna typ av strukturell utveckling torde vara avgörande för de effekter som

uppnås och för den totala kostnadsbildens förändring. - - - De positiva

rationaliseringseffekterna av de ökade möjligheterna att meddela föreskrifter

samt normer om miljökvalitet blir naturligtvis olika beroende på omfattningen

och den takt möjligheterna tas i bruk. Vi uppfattar att bedömningarna i någon

mån är olika i betänkandets huvudtext och Naturvårdsverkets rapport i bilaga 2.

19.3.2 Riksrevisionsverket: Kommittén förutskickar att betydande administrativa

vinster bör kunna uppnås genom rationaliseringar vid tillståndsgivning och annan

prövning. Kommittén förutspår besparingar på flera tiotals miljoner kronor i den

statliga administrationen. Kommittén redovisar inte hur man fått fram dessa

skattningar. Utredningen redovisar inte heller vilka extra resurser som kommer

att krävas för att kontrollera efterlevnaden av de generella föreskrifterna.

19.3.3 Domän AB: Detta synes vara klara direktiv till kommittén att redovisa de

ekonomiska vinsterna på olika plan av förslag, som innebär en minskad

administration och byråkrati. Domän kan inte finna, att kommittén har fullgjort

detta. Under avsnitt 19.7 Rationaliseringssynpunkter står det att "Inledningsvis

kan konstateras att de av oss redovisade förslagen i sig inte torde leda till

några väsentligt ökade kostnader för staten eller samhället i övrigt". Detta

rimmar inte särskilt bra med direktivtexten om besparingar på sammanlagt flera

tiotals miljoner kronor. Inom områden, som berör Domän, är det svårt att finna

några förenklingar när det gäller administration och byråkrati. Tvärtom föreslås

nya tillstånds- och anmälningsplikter, som ovan har exemplifierats med

husbehovstäkter och dikesreningar. Om det ligger allvar i riksdagens och

regeringens uttalade intentioner om ökat sektorsansvar och minskad

administration och byråkrati, är det inte rimligt att i ännu högre grad

involvera olika myndigheter i åtgärder, som ingår i normalt bruk av marken.

Förslag i motsatt riktning skulle faktiskt vara mera motiverade och kunna

förväntas. Det finns ännu ett skäl till minskad detaljstyrning. Kommittén säger

själv att "Rent generellt torde emellertid en utveckling mot en ökad användning

av generella föreskrifter av det slag som vi föreslagit leda till en ökning av

de centrala sektorsmyndigheternas arbete." Detta förutsättes minska

myndigheternas arbete med tillståndsprövning. Kommitténs egna förslag till nya

tillstånds- och anmälningsplikter innebär i stället att dessa lagras ovanpå ökad

användning av generella föreskrifter.

19.3.4 Svenska Kommunförbundet: Rationaliserings- och effektivitetsfrågorna har

alltså enligt förbundet inte uppmärksammats tillräckligt av

miljöskyddskommittén. Kommunförbundet har tidigare också efterlyst en liknande

förutsättningslös prövning när det gäller möjligheterna till avreglering och

förenkling inom miljöområdet som regeringen tagit initiativ till inom flera

andra områden. På lite längre sikt torde det inte enbart vara fråga om att

skärpa lagstiftningen på miljöområdet. En bred miljöbalk eller en ny miljölag

som utarbetats utan att möjligheterna till bl.a. rationaliseringar och

förenklingar noggrant prövats, kommer i väsentliga stycken att vara omodern

redan när den träder i kraft.

19.3.5 Landstingsförbundet: Enligt direktiven skall de ekonomiska konsekvenserna

av förslagen både på samhälls- och företagsnivå redovisas. Landstingsförbundet

saknar en samlad ekonomisk konsekvensanalys i betänkandet.

20 Ändring av regeringsformen 8:7

20.1 Riksdagens ombudsmän, JO: Om det anses erforderligt med hänsyn till

innehållet i den lagstiftningsom avses bli genomförd har jag ingen invändning

mot att 8:7 RF ändras på föreslaget sätt.

20.2 Uppsala universitet: Kommitte''''n har föreslagit ändring i regeringsformen

för att riksdagen ska kunna överlåta till regeringen eller till myndighet som

regeringen bestämmer att utfärda miljöbestämmelser men också bestämmelser om

hushållning med naturresurser. Antagligen ligger det tankar om smidighet bakom

förslaget. Trots detta är det inte välbetänkt. De konstitutionella

implikationerna blir betydligt mer omfattande än vad kommittèn förefaller mena.

Miljön och naturresurserna är nämligen inte bara basen för välfärden och för

förutsättningarna för uthållig utveckling. Miljön och naturresurserna utgör

också den egentliga basen för ekonomin. En sådan överföring från riksdagen av

normgivningen skulle medföra att betydande delar av den reglering avseende

egendom och enskilda förhållanden m.m. som nu kräver riksdagens lagstiftning i

framtiden tas bort från lagstiftarna. Detta är inte nödvändigt sett från

miljösynpunkt, det är antagligen inte ens lämpligt. Det innebär antagligen

vidare, om man analyserar det närmare, en synnerligen stor konstitutionell

förändring av grundvalen för normgivningen.

20.3 Riksantikvarieämbetet, RAÄ: I anslutning till förslaget till ändring i

regeringsformen föreslår RAÄ att ämnena i 8:7 1 st. 4 RF utvidgas med ämnet

kulturmiljövård, så att därmed regeringen eller efter dess förordnande en

myndighet får en grundlagsenligt klar möjlighet att utfärda föreskrifterockså

inom detta ämnesområde. Som en följd härav bör bemyndigandena i 2:9 KML ses över

så att ett tillfredsställande skydd mot förslitning av känsliga

fornlämningsmiljöer kan åstadkommas.

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1993:78)

miljöskadeförsäkringen i framtiden

Nuvarande ordning

Reglerna om miljöskadeförsäkring finns intagna i 65-68 §§ miljöskyddslagen

(1969:387) samt förordningen (1989:365) om miljöskadeförsäkring.

 Enligt de nyssnämnda bestämmelserna skall det för ersättning i vissa fall till

den som har lidit skada enligt miljöskadelagen (1986:225) finnas en miljö-

skadeförsäkring med villkor som godkänts av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig verksamhet som enligt

miljöskyddslagen kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till försäkringen

med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

 Regeringen har i förordningen om miljöskadeförsäkring bestämt med vilka belopp

de betalningsskyldiga skall bidra till försäkringen samt undantagit vissa

tillstånds- eller anmälningsskyldiga verksamheter från bidragsskyldigheten.

 Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller

sakskada som avses i miljöskadelagen

 1. om den skadelidande har rätt till skadestånd enligt miljöskadelagen men inte

 kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad,

 2. om det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

Försäkringens omfattning bestäms således av såväl miljöskadelagen som

försäkringsvillkoren.

 Miljöskadelagen innebär strikt ansvar för skador som har orsakats bl.a. genom

vatten-, mark- eller luftförorening som verksamhet på en fastighet har orsakat i

sin omgivning.

 Försäkringsvillkoren innehåller bl.a. närmare bestämmelser om försäkringens

avgränsning, självriskbelopp och ersättningens beräkning i vissa fall.

 Det bör särskilt anmärkas att rätten till ersättning ur miljöskadeförsäkringen

är subsidiär.

Utredningsuppdraget

Det utredningsuppdrag som regeringen har lämnat mig kan delas upp i tre

huvudfrågor, nämligen en första som rör utvärderingen av miljöskadeförsäkringen

med överväganden och förslag i fråga om de framtida formerna och villkoren för

försäkringen, en andra som handlar om miljöskadeförsäkringen bör utvidgas till

att omfatta även saneringskostnader vid företagsnedläggelser, de s.k. hand-

räckningsfallen, samt slutligen en tredje som innefattar överväganden om

miljöskadeförsäkringen bör kompletteras med en obligatorisk ansvarsförsäkring

för kemikaliehanterarna.

Utvärdering av miljöskadeförsäkringen

Vad avser den första frågan anser jag att de nuvarande formerna för

miljöskadeförsäkringen bör bibehållas. Jag har vid mina överväganden i denna del

funnit att vare sig miljöskadeförsäkringen i sig eller konsortiebolagens

samarbete strider mot den på EG:s rättsordning grundade konkurrensrättsliga

reglering som har skett i den nya konkurrenslagen (1993:20). Även i

fortsättningen bör alltså miljöskadekonsortiet kunna ombesörja miljöska-

deförsäkringen.

 De nu gällande försäkringsvillkoren föreslås ändrade för att stärka de

enskildas rätt till ersättning på så sätt att sakförsäkringsvillkoren i likhet

med personskadevillkoren bör omfatta rätt till ersättning även för skada vars

orsak står att finna i miljöpåverkan eller annan störning som har inträffat

efter det att miljöskadelagen trädde i kraft den 1 juli 1986.

 Dessutom föreslår jag att villkoren ändras så att de enskildas möjligheter att

få ersättning för kostnader för rättegång eller annan utredning förbättras.

 Miljöskyddskommittén har i sitt huvudbetänkande (SOU 1993:27) Miljöbalk

föreslagit att fastighetsanknytningen i miljöskadelagen (1986:225) skall

frångås. Om förslaget blir verklighet betyder det att även motorfordons-,

järnvägs- och flygtrafik samt sjöfart kommer att omfattas av miljöskadelagen,

dvs. den föreslagna miljöbalkens skadeståndskapitel. Eftersom miljöskadelagen

och järnvägstrafiklagen (1985:192) skiljer sig något åt vad avser det strikta

ansvarets omfattning har jag därför för sådant fall föreslagit att det i 5 kap 1

§ järnvägstrafiklagen läggs till ett stycke som för skador som omfattas av

miljöskadelagen hänvisar till den lagen. Detta förändrar dock inte

miljöskadeförsäkringens tillämpningsområde, eftersom försäkringsvillkoren

undantar rätt till ersättning för skador orsakade av järnvägsdrift.

Saneringskostnader vid företagsnedläggelser

Jag övergår nu till den del av uppdraget som rör saneringskostnader vid

företagsnedläggelser.

 Vid företagsnedläggelser, och då särskilt konkurser, efterlämnas i många fall

lagrat miljöfarligt avfall, processkemikalier och annat som måste tas om hand.

Ibland är även marken på den aktuella fastigheten så förorenad att en sanering

är angelägen.

 Miljöskadeförsäkringen omfattar inte ersättning för kostnader för om-

händertagande och sanering.

 I stället har vissa sådana åtgärder finansierats ur ett anslag som Statens

naturvårdsverk har för att finansiera återställnings- och saneringsåtgärder i

alla former. Kostnaderna för de ifrågavarande saneringsåtgärderna brukar

benämnas handräckningskostnader.

 Naturvårdsverket har dock hos regeringen hemställt att det införs en ordning

som säkerställer att den som orsakar handräckningskostnader också betalar dessa

kostnader.

 Med handräckningsfall avses således i detta betänkande de fall då en sådan

åtgärd bekostas med medel som disponeras av Naturvårdsverket till bestridande av

kostnad för åtgärd som måste vidtas när den som är ansvarig enligt 5 § första

stycket sista meningen miljöskyddslagen inte har fullgjort sin skyldighet.

 Jag avgav i enlighet med direktiven i december 1992 rapporten (SOU 1992:135)

Miljöskadeförsäkring och handräckningskostnader. Mina överväganden i rapporten

mynnade ut i att en tänkbar lösning på den ovan berörda problematiken var att

utvidga det nuvarande miljöskadeförsäkringssystemet till att omfatta även dessa

handräckningskostnader.

 I detta slutbetänkande tar jag slutlig ställning i denna fråga genom att

förorda en utvidgning av miljöskadeförsäkringssystemet genom en särskild

saneringsförsäkring.

 De alternativ till att utvidga miljöskadeförsäkringssystemet som jag närmare

har övervägt är att låta det vara som i dag, införa förmånsrätt i konkurs för

handräckningskostnader, kräva ställande av säkerhet för samt att skapa en fond i

stället för en försäkring.

 Det som främst talar emot att låta det vara som i dag anser jag vara att

principen om att förorenaren skall betala i så fall frångås.

 Att införa förmånsrätt i konkurs för ifrågavarande kostnader anser jag inte

vara någon framkomlig väg, främst av det skälet att handräckningskostnader

vanligtvis blir att betrakta som massafordringar eftersom konkursboet kan

bedriva miljöfarlig verksamhet genom t.ex. lagring av avfall. Massafordringar

skall som bekant betalas först, även före förmånsberättigade fordringar.

Ytterligare ett skäl som talar emot att införa förmånsrätt är att trenden i dag

går i motsatt riktning, vilket bl.a. har kommit till uttryck i att

Insolvensutredningen har lagt fram förslag om att statens förmånsrätter för

skatter och avgifter skall avskaffas, se betänkandet (SOU 1992:113) Lag om

företagsrekonstruktion s. 328-336.Ställande av säkerhet har jag avvisat som en

lämplig lösning då det inte av praktiska orsaker kan bli en heltäckande lösning.

Det skulle dock vara möjligt att införa krav på ställande av säkerhet i vissa

branscher av industrin.

 I stället för försäkring skulle man kunna ha en fond. En försäkringslösning ger

dock fördelar framför en fondlösning, när det gäller finansiering,

skadereglering och administration. Dessutom har vi ett redan färdigt

försäkringssystem. På nu anförda skäl har jag ansett att en försäkring är att

föredra före en fond.

 När det sedan gäller försäkringslösningens utformning föreligger det en del

komplikationer. De är dock inte värre än att det enligt min mening går att lösa

dem.

 Problem är bl.a. för handen i förhållande till den konkursrättsliga

regleringen i och med att handräckningskostnader genom sin karaktär av

massafordran utgör en tyst realbelastning på konkursboet. I regerings- och

koncessionsnämndspraxis har emellertid vid flera tillfällen fastslagits att

konkursbon, för de fall de t.ex. lagrar miljöfarligt avfall och därigenom anses

bedriva miljöfarlig verksamhet, är ansvariga för de ifrågavarande kostnaderna.

 Miljöskadekonsortiet har i ett principåtagande preliminärt angivit hur

försäkringsvillkoren för en saneringsförsäkring skulle kunna se ut.

 Jag anser därför att försäkringslösningen bör väljas.

 För att underlätta handläggningen av saneringsfallen både för tillsyns-

myndigheter och försäkringsgivare föreslår jag att konkursförvaltaren i en ny 7

kap. 8 a § i konkurslagen (1987:672) åläggs anmälningsskyldighet till

tillsynsmyndigheten enligt miljöskyddslagen om ett saneringsbehov eller behov av

att omhänderta miljöfarliga ämnen eller avfall föreligger.

Obligatorisk ansvarsförsäkring

Komplettering av miljöskadeförsäkringssystemet med en obligatorisk

ansvarsförsäkring för kemikaliehanterarna anser jag främst av tre skäl inte böra

ske. Det första skälet är att brister i ansvarssystemet inte botas genom att en

ansvarsförsäkring införs. För det andra är dagens ersättningssystem

(miljöskadeförsäkringen, trafikskadeersättning, läkemedelsförsäkring m.fl.) så

vältäckande att något mera betydande behov av ett komplement inte synes

föreligga. För det tredje skulle en lämpligare lösning vara, även om jag inte

förordar den, att man gör ändringar i miljöskadeförsäkringen så att den omfattar

även skador orsakade av kemikalier.

Lagförslag i betänkandet 1993:78

1. Förslag till

Lag om ändring i miljöskyddslagen (1969:387)

Härigenom föreskrivs att 65 och 66 §§ miljöskyddslagen (1969:387)[1] skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 65 §

För ersättning i vissa För ersättning i vissa

fall till den som har fall till den som har

lidit skada enligt lidit skada enligt

miljöskadelagen miljöskadelagen

(1986:225) skall det (1986:225) och för

finnas en försäkring betalning av vissa

(miljöskadeförsäkring) kostnader som har

med villkor som har uppkommit för staten

godkänts av regeringen vid tillämpning av 41 a §

eller den myndighet eller 47 § denna lag

som regeringen be- skall det finnas en

stämmer. Den som utövar försäkring

verksamhet som enligt (miljöskadeförsäkring re-

denna lag eller enligt spektive

föreskrifter som har saneringsförsäkring) med

meddelats med stöd av villkor som har god-

lagen kräver tillstånd känts av regeringen

eller anmälan skall eller den myndighet

bidra till försäkringen som regeringen be-

med belopp som framgår stämmer. Den som utövar

av tabeller som har verksamhet som enligt

godkänts av regeringen denna lag eller enligt

eller den myndighet föreskrifter som har

som regeringen meddelats med stöd av

bestämmer. Beloppen lagen kräver tillstånd

skall betalas i eller anmälan

förskott för kalenderår. skall bidra till försäk-

 ringen med belopp som

 framgår av tabeller som

 har godkänts av

 regeringen eller den

 myndighet som rege-

 ringen bestämmer.

 Beloppen skall betalas

 i förskott för kalen-

 derår.

 66 §

Från Från

miljöskadeförsäkringen miljöskadeförsäkringen

betalas, enligt vad betalas, enligt vad

som närmare anges i som närmare anges i

försäkringsvillkoren, försäkringsvillkoren,

ersättning till ersättning till

skadelidande för sådan skadelidande för sådan

person- eller sakskada person- eller sakskada

som avses i som avses i

miljöskadelagen miljöskadelagen

(1986:225) (1986:225)

 1. om den 1. om den

skadelidande har rätt skadelidande har rätt

till skadestånd enligt till skadestånd enligt

miljöskadelagen men miljöskadelagen men

inte kan få skadeståndet inte kan få skadeståndet

betalt eller rätten att betalt eller rätten att

kräva ut skadeståndet är kräva ut skadeståndet är

förlorad, förlorad,

 2. om det inte kan 2. om det inte kan

utredas vem som är utredas vem som är

ansvarig för skadan. ansvarig för skadan.

 Från

 saneringsförsäkringen

 betalas, enligt vad

 som närmare anges i

 försäkringsvillkoren,

 ersättning för

 saneringskostnader som

 har uppkommit med an-

 ledning av att en

 tillsynsmyndighet har

 meddelat förordnande om

 rättelse enligt 41 a §

 eller begärt

 handräckning enligt 47

 §, om den som är

 ansvarig enligt denna

 lag inte kan betala.

 Ersättning som nu sagts

 skall dock inte

 betalas för kostnader

 som har uppkommit med

 anledning av

 räddningsinsatser

 enligt rädd-

 ningstjänstlagen

 (1986:1102).

Denna lag träder i kraft den

 **Fotnot**

 [1] Lagen omtryckt 1989:363

2. Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att det i konkurslagen (1987:672) skall införas en ny

paragraf, 7 kap. 8 a §, av följande lydelse.

 Föreslagen lydelse

 7 kap.

 8 a §

 Förvaltaren skall till

 tillsynsmyndigheten

 enligt miljöskyddslagen

 (1969:387) anmäla om

 konkursgäldenären har

 kvarlämnat miljöfarliga

 ämnen eller miljöfarligt

 avfall som behöver om-

 händertas. Detsamma

 gäller vid misstanke om

 mark- eller vatten-

 föroreningar.

Denna lag träder i kraft den

3. Förslag till

Lag om ändring i järnvägstrafiklagen (1985:192)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 § järnvägstrafiklagen (1985:192) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 1 §

Om någon i annat fall än Om någon i annat fall än

som förut har nämnts i som förut har nämnts i

denna lag har denna lag har

tillfogats personskada tillfogats personskada

eller sakskada till eller sakskada till

följd av järnvägsdriften, följd av järnvägsdriften,

skall järnvägen ersätta skall järnvägen ersätta

skadan med de undantag skadan med de undantag

som anges i andra som anges i andra

stycket och i 2 §. stycket och i 2 §.

 Järnvägen är fri från Järnvägen är fri från

ansvarighet enligt ansvarighet enligt

första stycket, om första stycket, om

skadan har orsakats av skadan har orsakats av

omständigheter som inte omständigheter som inte

kan hänföras till själva kan hänföras till själva

järnvägsdriften och som järnvägsdriften och som

järnvägen inte hade järnvägen inte hade

kunnat undgå eller kunnat undgå eller

förebygga följderna av förebygga följderna av

även om den hade även om den hade

vidtagit alla åtgärder vidtagit alla åtgärder

som rimligen hade som rimligen hade

kunnat krävas av den. kunnat krävas av den.

 För skada som omfattas

 av miljöskadelagen

 (1986:225) gäller i

 stället för första och

 andra styckena vad som

 i den lagen sägs om

 ansvar även för järnvägen.

Denna lag träder i kraft den

Remissamanställning till betänkandet 1993:78

1 Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden inkommit från Justitiekanslern, Domstolsverket,

Kommerskollegium Fortifikationsförvaltningen, Försvarets civilförvaltning,

Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Statens järnvägar, Banverket, Vägverket,

Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Riksgäldskontoret, Statskontoret,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Boverket, Statens

jordbruksverk, Fiskeriverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Konkurrensverket, Sveriges

geologiska undersökning, Vattenfall AB, Kammarkollegiet, Konsumentverket,

Statens naturvårdsverk, Koncessionsnämnden för miljöskydd,

Kemikalieinspektionen, Statens strålskyddsinstitut, Svea hovrätt, Hovrätten för

Övre Norrland, Stockholms tingsrätt, Umeå tingsrätt, Kronofogdemyndigheterna i

Stockholm och Kristianstad, universiteten i Stockholm, Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN],

länsstyrelserna i Stockhols, Östergötlands, Kalmar, Kristianstads, Malmöhus,

Göteborgs och Bohus, Värmlands, Västerbottens och Norrbottens län, Stockholms,

Norrköpings, Jönköpings, Kalmar, Malmö, Göteborgs, Partille, Borås, Skövde,

Karlstads, Örebro, Västerås, Borlänge, Sundsvalls, Örnsköldsviks, Östersunds,

Lycksele och Umeå kommuner, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet,

Sveriges Advokatsamfund, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges Industri-

förbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska Kraftverksföreningen, Värme-

verksföreningen, Sveriges Försäkringsförbund, Tjänstemännens Central-

organisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Landsorganisationen i

Sverige, Svenska arbetsgivareföreningen, Sveriges redareförening, Kommittén om

översyn av miljöskyddslagstiftningen (ME 1989:04), Kemikontoret, Föreningen för

Miljöskadeförsäkring, Miljöskadekonsortiet, Svenska

Renhållningsverks-Föreningen, Svenska vatten- och avloppsverksföreningen,

Försäkringsjuridiska föreningen, Företagarnas riksorganisation, Ackordscentralen

Stockholm AB, Villaägarnas Riksförbund samt Svenska Petroleum Institutet.

2 Allmänt

Domstolsverket, Fortifikationsförvaltningen, Luftfartsverket, Fiskeriverket,

Arbetarskyddsstyrelsen, Konsumentverket,, Kemikalieinspektionen samt

Tjänstemännens Centralorganisation har mera allmänt tillstyrkt eller sagt sig

inte ha något att erinra mot utredninges förslag.

I de följande avsnitten har en för remissamanställningar förhållandevis

omfattande ombearbetning och avkortning av remissvaren gjorts.

3 Behovet av miljöskadeförsäkringen och dess omfattning

Remissinstanserna: Någon erinran mot att bibehålla miljöskadeförsäkringen har

inte framförts och remissinstanserna har i huvudsak godtagit utredningens

förslag.

Kustbevakningen föreslår att frågan om ett ersättningssystem för skador på grund

av oljeutsläpp till sjöss där skadevållaren inte kan identifieras bör

aktualiseras eftersom nuvarande ordning innebär att det - i strid mot den

allmänt accepterade principen att förorenaren skall betala - är samhället eller

annan skadelidande som får bära det ekonomiska ansvaret för

saneringskostnaderna.

Sjöfartsverket anser i huvudsak att sjöfarten inte bör omfattas eftersom

nationella särregler bör undvikas.

Statskontoret har inget att erinra mot utredningens förslag om ändring av

försäkringsvillkoren. Ett intryck av utredningen är att värdet av den

hittillsvarande miljöskadeförsäkringen är osäkert. Det är dock efter den

relativt korta tid som försäkringen varit i kraft rimligt att överväga att

stärka de enskildas rätt till ersättning i stället för att lägga ned försäk-

ringen.

Riksrevisionsverket anser att utredningen borde ha undersökt frågan om orsaken

till att inga utbetalningar gjorts är att försäkringen är okänd.

Fiskeriverket har tillstyrkt utredningens förslag om villkorsändringar samt

anfört att miljöskadeförsäkringen bör omfatta rätt till ersättning åt

fiskevattenägare för föroreningsskador på fiskebestånd eftersom det annars är

svårt för dem att utfå ersättning för sådana skador.

Konsumentverket har tillstyrkt utredningens förslag och anser att det inte är

motiverat att frångå principen om att förorenaren skall betala varför en

förlängning av preskriptionstiden till trettio år bör ske. Härigenom skulle

konsortiets åtagande minska varför det kanske skulle vara rimligt att i

skadefall med förlängd preskriptionstid miljöskadeförsäkringen helt eller delvis

förskotterar den ersättning som den skadelidande är berättigad till från

skadevållaren. Detta innebär inget avsteg från försäkringens subsidiära natur,

eller att Miljöskadekonsortiets ekonomiska åtaganden ökar, och det tillgodoser

den skadelidandes intresse av att snabbt och enkelt erhålla ersättning.

Statens naturvårdsverk, Föreningen för miljöskadeförsäkring, Svenska

Renhållningsverks-Föreningen, Industriförbundet, Svenska Kraftverksföreningen,

Kemikontoret, Svenska vatten- och avloppsverksföreningen samt Lantbrukarnas

Riksförbund har inget att erinra mot utredningens förslag om villkorsändringar.

Svea hovrätt har framfört att det på grund av den långa tidsutdräkt som kan vara

förbunden med en internationell lösning finns anledning att i avvaktan på en

sådan överväga möjligheterna att införa en särskild reglering för sjöfarten inom

Sverige.

Stockholms tingsrätt har beträffande ersättningsreglerna för miljöskador i

huvudsak anfört att det finns anledning att ifrågasätta dessa ur systematisk

synpunkt. Bör inte miljöskadelagen enbart innehålla regler om ersättning för

"riktiga" miljöskador? Miljöskyddslagen bör logiskt sett utgöra utgångspunkten

vid bestämning av sådana skador. Det måste underlätta förståelsen för systemet

om det föreligger överensstämmelse mellan begreppet miljöskada enligt

miljöskyddslagen och motsvarande begrepp enligt miljöskadelagen. Detta påverkar

inte i sig frågan om verksamhetens fastighetsanknytning; huvudsaken är att samma

princip gäller vid tillämpning av båda lagarna. Om fastighetsanknytningen

överges i miljöskadelagen bör detta också ske på motsvarande sätt i

miljöskyddslagen. Önskemålet om ett enhetligt begrepp ökar om de båda lagarna

inordnas i en miljöbalk. Av systematiska skäl bör sprängnings- och

grävningsskador överflyttas till jordabalken. Miljöskadeförsäkringen bör dock

omfatta dessa skador. Buller bör inte "medfölja" till jordabalken eftersom det

traditionellt sett utgör en miljöstörning och återfinns i miljöskyddslagens

bestämmelser (1 § första stycket 3 punkten). Ofta berörs flera människor inom

ett större område. Frågan kan därför inte sägas vara enbart grannerättslig.

Tingsrätten anser att preskriptionstiden för personskador bör förlängas till 30

år. Det kan dröja lång tid innan effekterna och skadorna av utsläpp märks. En

för kort preskriptionstid leder till att förorenaren inte behöver ersätta

skadan. Detta strider mot den viktiga principen om förorenarens ansvar. På grund

härav behövs en längre preskriptionstid trots att detta såsom utredaren menar

kan vara till nackdel för den skadelidande. Tingsrätten anser vidare att det är

en lämplig anpassning att sakförsäkringen och personskadeförsäkringen görs

likformiga vad avser från vilken tidspunkt de skall vara ersättningsgilla. Det

kan dock vara svårt att visa att den skadebringande handlingen inträffat efter

den 1 juli 1986. Detta skulle kunna lösas genom att en bevislättnadsregel

införs. Ett annat problem är störningen kan i tiden ligga såväl före som efter

den 1 juli 1986. Skall den skadelidande i ett sådant fall få full ersättning

eller ersättning i relation till den tid som ligger efter den 1 juli 1986. En

särskild regel behövs för sådana fall.

Stockholms universitet anser att utredningens ändringsförslag vad avser

förbättringar av försäkringsvillkoren är väl grundade.

Lunds Universitet säger sig i huvudsak kunna ställa sig bakom utredningens

förslag till ändringar av försäkringsvillkoren samt delar uppfattningen att det

är viktigt att vidmakthålla principen om att förorenaren skall betala, och att

därför något ingrepp i försäkringens subsidiära natur inte bör göras.

Länsstyrelsen i Malmöhus län tillstyrker utredarens förslag om förbättringar av

försäkringsvillkoren men anser att preskriptionstiden bör förlängas till 30 år.

Det är principen om att förorenaren skall betala som måste vara avgörande.

Dessutom utgör förlängningen en anpassning till Europarådskonventionen om

miljöskador.

Länsstyrelserna i Kristianstads, Västerbottens och Norrbottens län tillstyrker

de föreslagna ändringarna av försäkringsvillkoren. Länsstyrelsen i Västerbottens

län utgår dock ifrån att det föreslagna undantaget i villkoren för skador till

följd av dammgenombrott inte gäller industridammar.

Stockholms kommun delar i huvudsak utredningens förslag men anser att de

ersättningsberättigades krets bör göras vidare och även innefatta kommuner. De

miljöstörande samhällssektorerna bör ha ett reparativt ansvar mot de övriga

sektorerna. Desutom bör preskriptionstiden vara 30 år.

Malmö kommun delar utredningens förslag om att förbättra den enskildes möjlighet

att få ersättning för rättegångskostnader och/eller andra utredningar.

Förutsättningarna för den skadelidande att hävda sin rätt samt göra en bedömning

om den skadeståndsansvarige är solvent bör underlättas. Denna service bör

Miljöskadekonsortiet svara för. Vidare bör man svara för rådgivning och

information i frågor som rör miljöskadeförsäkringen. Preskriptionstiden bör

förlängas till 30 år eftersom det kan dröja flera år innan en skada upptäcks

eller en ny verksamhet etableras på den aktuella fastigheten.

Partille kommun anser att samtliga skador efter den 1 juli 1986 oavsett

tidpunkten för den bakomliggande störningen bör ersättas. För den drabbade måste

det vara mycket svårt att förstå att en skada som uppstått på hans egendom efter

försäkringens ikraftträdande inte ersätts på grund av subtila resonemang om

bakomliggande störningar. Det fastslås i förarbetena att miljöskadelagen är

tillämplig på skador, såvida inte den bakomliggande störningen helt upphört före

lagens ikraftträdande. Kommunen anser vidare att statliga och kommunala

myndigheter i konsekvensens namn, jfr. saneringsförsäkringen, bör befrias från

att betala premier till miljöskadeförsäkringen.

Borås kommun har tillstyrkt utredarens förslag men för egen del föreslagit att

det lagstiftas om och införs ett bemyndigande för Miljöskadekonsortiet att kräva

in avgifter från de till försäkringen betalningsskyldiga istället för att

tillsynsmyndigheten skall ombesörja detta enligt 67 § miljöskyddslagen.

Miljöskadeförsäkringsavgifter bör hanteras på samma sätt som andra

försäkringsavgifter. För annat fall anser kommunen att Miljöskadekonsortiet

skall ersätta tillsynsmyndigheten för nedlagd tid avseende indrivning av

avgifter. Konsortiet bör infomera allmänheten om miljöskadeförsäkringen.

Örnsköldsviks kommun anser i likhet med Borås kommun att tillsynsmyndigheten

inte bör sköta indrivningen av avgifter till miljöskadeförsäkringen. Indrivning

har ingen anknytning till kommunens normala miljöskyddsarbete. Det är mera

naturligt att dessa frågor handläggs hos kronofogdemyndighet. Dessutom bör

problemet med nedsmutsade kuststräckor där kommunerna kan få stå för saneringen

snarast lösas. Utredningens argumentering beträffande dammgenombrott är inte

övertygande.

Umeå kommun stödjer i huvudsak utredningens förslag men delar inte uppfattningen

att skyddet vid trafikskador är likvärdigt med miljöskadeförsäkringens skydd och

inte heller att ersättningsnivåerna i försäkringen skall påverkas av om en

tillsynsmyndighet varit försumlig.

Sveriges advokatsamfund anser att de föreslagna ändringarna i försäk-

ringsvillkoren är välmotiverade dock att det inte bör gälla mindre beviskrav mot

konsortiet än mot den ansvarige eftersom detta skulle strida mot försäkringens

subsidiära natur.

Försäkringsförbundet har anfört att miljöskadeförsäkringssystemet är unikt och

att något liknande system inte finns i Europa. Inom EG anses Sverige ha hunnit

längst i detta avseende och ses som ett föregångsland. Det är inte otänkbart att

system - liknande det svenska - kommer att tas i anspråk i framtiden utomlands.

Förbundet vill, vad avser den kritik som framförts med anledning av att inga

utbetalningar ur försäkringen gjorts, framhålla att försäkringen endast funnits

under fyra år. Dess subsidiära natur liksom förutsättningarna för

försäkringsersättning är naturliga förklaringar till att ingen utbetalning

hittills skett. Det är när en ny försäkringsprodukt lanseras vanligt med få

skador inledningsvis. Riskexponeringen ökar emellertid för varje år. Dessutom

måste beaktas att utredningen föreslår att ersättning för sakskador skall utgå

vid skada som inträffat efter den 1 juli 1986. Rätt till ersättning för

rättegångs- eller utredningskostnader bör endast föreligga när konsortiet

avslagit en av skadelidande framställd begäran om ersättning med ett motiverat

beslut att skadelidande i första hand bör vända sig gentemot skadevållaren samt

då skadan sedermera visar sig ersättningsbar ur miljöskadeförsäkringen.

Förbundet delar utredningens uppfattning att rörliga störningskällor inte bör

omfattas av rätt till ersättning ur försäkringen. Miljöskadeförsäkringens

omfattning måste komma till klart utryck i villkoren. Det är därför viktigt att

bl.a. reglerna om dammgenombrott och regressrätt finns med i villkoren.

Förbundet ifrågasätter starkt att införa en trettioårig preskriptionstid med den

väsentliga ändring av försäkringens omfattning som detta skulle innebära.

Sveriges Akademikers Centralorganisation anser att även juridiska personer bör

ingå i kretsen av ersättningsberättigade eftersom de också kan ha svårt att få

skador ersatta vid katastrofhändelser eller när skadevållaren är okänd.

Sveriges redareförening ansluter sig till utredningens uppfattning att

miljöskadeförsäkringen inte bör utvidgas till att omfatta även s.k. trafik-

skador.

Miljöskadekonsortiet har anfört att det i allt väsentligt delar utredningens

slutsatser och att det unika systemet med en miljöskadeförsäkring bör

bibehållas. Konsortiet har tillagt att det är berett att fortsätta admini-

strationen av miljöskadeförsäkringen även med beaktande av de i betänkandet

föreslagna utvidgningarna av försäkringen.

Försäkringsjuridiska föreningen anser att utredarens förslag på det hela taget

är välmotiverat. Det lär emellertid inte vara absolut nödvändigt för

miljöskadeförsäkringsformen att det kan konstateras ett skadeståndsansvar enligt

miljöskadelagen. Det bör dock inte finnas några hinder av försäkringsteknisk

eller annat slag för att låta försäkringen täcka miljöskador som en privatperson

orsakat utan att privatpersonen är skadeståndsskyldig. Det finns däremot goda

skäl för att lindra privatpersoners ansvar. Problemen med entrepenörers och

industriidkares ansvar för miljöskador inom en industris verksamhetsområde löses

enklast genom att man låter begränsningen till skador i omgivningen utgå, i

varje fall såvitt gäller personskador. När det gäller ersättning för

näringsidkares sakskador kan man tänka sig att t.ex. att skada på mark blir

ersatt oavsett vem som är ägare medan skada på annan egendom inte ersätts utöver

vad som gäller i dag. Detta skulle innebära att typiska miljöskador på naturen

faller under försäkringsskyddet, vilket också närmare skulle anknyta till det

föreslagna skyddet vid saneringsförsäkring. Oavsett vilka skäl som kan anföras

mot en förlängning av preskriptionstiden till trettio år kan

miljöskadeförsäkringen knappast orsaka problem av någon betydelse. När

skadegöraren är anonym eller insolvent kan man inte gärna göra den invändningen

mot försäkringskravet att eventuella skadeståndskrav mot någon okänd skadegörare

ej är preskriberade. När skada konstateras, får den skadelidande försöka finna

en ansvarig och eventuellt processa mot denne; får han inte ersättning på detta

vis kan han vända sig mot försäkringen, även när inte andra tänkbara krav

preskriberats.

4 Försäkringsbolagens samverkansformer

Remissinstanserna: Remissutfallet är splittrat.

Justitiekanslern har anfört att det här, av allt att döma, är fråga om s.k.

delegerad myndighetsutövning och att denna fråga är värd att uppehålla sig

närmare vid under det fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet.

Finansinspektionen har anfört att det tills vidare har accepterats av

inspektionenen att verksamhet med miljöskadeförsäkring genom konsortielösning

kan bedrivas av försäkringsbolag som står under tillsyn av inspektionen enligt

försäkringsrörelselagen (1982:713) och förordning med instruktion för

Finansinspektionen (1992:102). Försäkringen är ett katastrofskydd med

potentiella risker för försäkringsgivarna och inspektionen saknar direkt

möjlighet att påverka försäkringens villkor och premier. Den skulle formellt

kunna betraktas som hörande under andra författningar än inspektionens.

Principiellt skulle den ändå kunna betraktas som försäkringsrörelse i strikt

mening, men hållas avskild från denna, exempelvis genom bildande av särskilda

bolag för miljöskadeförsäkring. Om miljöskadeförsäkringen skulle komma att

medföra mer tvingade förpliktelser för försäkringsgivarna eller om verksamheten

skulle komma att visa sig starkt riskfylld eller under otillräcklig kontroll,

skulle en diskussion om dess ställning behöva aktualiseras. Mot bakgrund av det

anförda finner Finansinspektionen det klokt att inte göra omfattande utökningar

av försäkringen och har därför inget att erinra mot utredarens slutsatser.

Riksrevisionsverket, Svenska kommunförbundet, Värmeverksföreningen, Svenska

Petrolium Institutet, Villaägarnas Riksförbund, Länsstyrelsen i Malmöhus län,

Jönköpings kommun, Sundsvall kommun och Umeå kommun anser att försäkringen bör

upphandlas. Argument som framförs är att underhandskontakter visat att ett klart

intresse för försäkringen finns. Enbart den omständigheten att konsortiet sedan

1989 erhållit ca 120 miljoner kronor i premieintäkter utan att ha behövt erlägga

en krona i skadekostnader torde göra försäkringen attraktiv. Endast vid

konkurrens kan det rätta priset sättas. Miljöskadekonsortiets monopolsituation

kan ifrågasättas stå i strid med den nya konkurrenslagen och den nya lagen om

offentlig upphandling.

Konkurrensverket anser att utgångspunkten bör vara en lösning som bygger på

konkurrens mellan försäkringsgivarna. Om försäkringsbolagen i förevarande fall

inte skulle samarbeta och de betalningsskyldiga gavs möjlighet att välja mellan

konkurrerande försäkringsgivare skulle det enligt verket skapas goda

förutsättningar för premiekonkurrens. Det skulle kunna finnas fler än en

försäkringsgivare på marknaden. Beloppen som de betalningsskyldiga skall bidra

med bör för sådant fall kunna påverkas av att flera försäkringsgivare

konkurrerar. Verket har svårt att se vad utredaren avser med att det inte finns

någon produktmarknad. Konkurrenslagen har förbudsbestämmelser med samma

materiella innehåll som Romfördraget. Av förarbetena till lagen framgår att

vägledning skall hämtas från EG:s praxis. Vidare framgår det att lagen inte

skall tillämpas när riksdagen efter avvägning mellan olika allmänna intressen

genom lag beslutat om offentliga regleringar som medför konkurrenshämmande

verkningar. Det är möjligt att samarbetet i Miljöskadekonsortiet strider mot

konkurrenslagen. Verket har inte prövat denna fråga. En sådan prövning kommer

att göras om de i miljöskadekonsortiet deltagande bolagen till verket inkommer

med en ansökan om icke-ingripandebesked och/eller anmälan för undantag. Här

skall endast lämnas några generella synpunkter på faktorer som kan komma att få

betydelse vid en konkurrensrättslig prövning. Ett samarbete mellan flera företag

kan komma att omfattas av förbudet i 6 § konkurrenslagen även om vart och ett av

de deltagande företagen saknar ekonomisk kapacitet att göra det aktuella

åtagandet. Detta är t.ex. fallet om det är tillräckligt att bara två av de

deltagande företagen samarbetar för att nå den erforderliga ekonomiska

kapaciteten. Miljöskadeförsäkringens unika konstruktion får beaktas vid en

konkurrensrättslig bedömning. Konkurrenslagens förbudsbestämmelse mot missbruk

av en dominerande ställning är enligt Konkurrensverkets bedömning primärt inte

aktuell i fråga om det samarbete som föreligger inom konsortiet. Verket anser

att en prövning enligt konkurrenslagen av samarbetet i konsortiet får göras mot

bakgrund av förbudet i 6 §. Även konsortieavtalets utformning kan vara av

betydelse vid en eventuell prövning. Ur konkurrenssynpunkt är att föredra att

regeringen endast fastställer de villkor som ovillkorligen måste omfattas av en

miljöskadeförsäkring. Försäkringens premie och eventuella övriga villkor bör

dock kunna fastställas i en fri förhandling mellan de betalningspliktiga och

intresserade försäkringsgivare. Härvid föreligger det vissa problem med den

nuvarande konstruktionen av försäkringen. Bl.a. att försäkra mot framtida

insolvens och att täcka skador där den skadeståndsskyldige inte kan

identifieras. Detta torde kunna lösas på samma sätt som inom

trafikskadeersättningen. Om lagstiftaren inte anser att en fri konkur-

renslagstiftning är möjlig bör ett upphandlingsförfarande med anbudskonkurrens

tillämpas. Olägenheterna med ett sådant förfarande bör inte överdrivas. Verket

anser således att det i betänkandet inte har redovisats tillräckliga skäl för

att miljöskadeförsäkringen inte bör upphandlas. Det sagda har relevans även för

den föreslagna saneringsförsäkringen.

Statens naturvårdsverk och Stockholms tingsrätt är för att de nuvarande formerna

för försäkringen bibehålls.

Stockholms universitet anser att samabetet i konsortiet är sådant att det

utesluter en rimlig konkurrens och regeringens inflytande ändrar inte detta.

Andra försäkringsgivare bör beredas tillfälle att konkurrera om försäkringen för

att få en riktig prissättning.

Försäkringsförbundet har anfört att det i dag inte finns något försäkringsbolag

på den svenska marknaden som ensamt har kapacitet att tillhandahålla

försäkringen. Konsortiet behöver dock nödvändigtvis inte vara begränsat till de

försäkringsbolag som i dag är engagerade i miljöskadeförsäkringen.

Föreningen för miljöskadeförsäkring, med vilken Industriförbundet,

Kraftverksföreningen, Kemikontoret, Svenska Renhållningsverksföreningen, Svenska

vatten och avloppsföreningen samt Lantbrukarnas Riksförbund instämt har anfört

att utredaren borde tagit vara på möjligheten att skapa ett konkurrensutsatt

system där regeringen lägger fast skyddsnivån och omfattningen i förhållande

till de skadelidande varefter andra villkor får förhandlas fritt mellan

intresserade försäkringsgivare och betalare. Föreningen har haft kontakt med

utländska försäkringsgivare, av vilka två redan på detta stadium har uttryckt

intresse av att lämna anbud på försäkringen. Det finns alltså alternativa

försäkringsgivare och därmed förutsättningar för konkurrens. Utredarens

påstående att premiesättningen inte påverkas av konsortiets samarbete vill före-

ningen bestämt avfärda. Oavsett regeringens godkännande är det i praktiken

konsortiet som bestämmer premierna. Det förhållandet att de samarbetar i ett

konsortium i stället för att var för sig eller i mindre grupper lämna bud på

försäkringen påverkar självfallet premienivån. Föreningen kan inte heller godta

utredarens påstående att det inte finns någon marknad för

miljöskadeförsäkringen. Det föreligger självfallet en marknad för produkter vars

efterfråga uppkommit efter det att politiska beslut fattats. Mot bakgrund av

försäkringens konstruktion och det stora antalet verksamhetsutövare som omfattas

skulle nog ett system med flera försäkringsgivare bereda svårigheter och

sannolikt innebära sämre kostnadseffektivitet. Föreningen förespråkar därför den

avsevärt enklare metoden att vid återkommande upphandlingar bereda samtliga

intresserade försäkringsgivare tillfälle att lämna anbud på försäkringen. Kon-

kurrenslagens regler om samarbete torde härvid innebära att alla de nu i

konsortiet ingående bolagen inte kan lämna gemensamt anbud eftersom åtagandet

inte är av den omfattningen att de fem största svenska sakförsäkringsbolagen

måste samarbeta av kapacitetsskäl. Strax före försäkringen tillkom var det

nuvarande konsortiet uppdelat på två konsortier och två utländska

försäkringsgivare har anmält intresse. Enligt föreningen finns det således

faktiska förutsättningar för flera konkurrerande anbud. Det finns inga

omständigheter som talar emot ett upphandlingssystem. Konsortiet har gjort ett

ettårigt åtagande. Det vore en fördel för både skadelidande och betalande om det

kan ingås avtal med mera långsiktighet. Genom de erfarenheter som vunnits under

de fyra år som försäkringen varit i kraft torde svårigheterna att beräkna

riskens storlek avsevärt ha minskat. Den kvarstående osäkerheten om hur risken

skall premiesättas är det starkaste skälet för upphandling. De villkor som

endast rör förhållandet mellan betalare och försäkringsgivare bör upphandlas av

en organisation som är representativ för betalarkretsen. Den finns inga skäl för

staten att engagera sig i denna del av upphandlingen. Härigenom skulle staten

också avlastas uppgiften att analysera och utreda premiesättningen.

Miljöskadekonsortiet har framhållit att miljöskadeförsäkringen är en unik

företeelse som inte som sådan ifrågasatts. Det är avgifts- och upphand-

lingsfrågorna som har kommit i fokus. Det finns inga konkurrenter om

försäkringen. Den därav uppkomna dominerande ställningen har dock inte

missbrukats utan samarbetet inom konsortiet har varit en nödvändig förutsättning

för att kunna stå för åtagandet. Försäkringen tillkom som ett alternativ till

den fond som föreslogs av Miljöskadefondsutredningen i SOU 1987:15. Regeringens

beslut om att försäkringen skulle omhändertas av konsortiet och ramen för

avgiftens storlek samt fördelningen av denna inom betalarkretsen fattades efter

samråd med Industriförbundet och de aktueella försäkringsbolagen. Vid ikraft-

trädandet var osäkerheten om skadebilden stor. Inget liknande skydd fanns på

marknaden. Konsortiet har allteftersom skadeerfarenheten ökat- trots att

försäkringen bör ses som en katastofförsäkring och bedömmas på längre sikt-

kunnat föreslå avgiftsänkning vilket regeringen också beslutat om. Konsortiet

delar således helt utredarens uppfattning att samverkan inom konsortiet inte

står i strid med konkurrenslagstiftningen. Försäkringens konstruktion medger

inte mer än en försäkringsgivare åt gången. Miljöskadekonsortiet har inget att

invända mot att upphandling sker. Åtagandet om 200 miljoner kronor i mijöska-

deförsäkringen kan dock inte bäras av något enskilt bolag inom konsortiet.

Detsamma torde gälla varje annat försäkringsbolag. Beloppet överstiger vida vad

ett enskilt bolag kan teckna för egen räkning. Någon återförsäkringsmarknad

finns inte att tillgå. Den traditionella återförsäkringsmarknaden är även när

det gäller sedvanliga miljöansvarsförsäkringar mycket restriktiv varför man i

flera länder löser kapitalbehoven genom att bilda pooler.

5 Miljösaneringsförsäkring

Remissinstanserna: Remissutfallet är positivt även om det finns några negativa

röster.

En del remissinstanser har i likhet med utredningen berört den konkursrättsliga

problematiken. Det är dock inte möjligt att i nu förevarande lagstiftningsärende

göra de överväganden som bör göras i den delen. Frågan om och i så fall hur den

problematiken skall lösas får därför tas upp ett i annat sammanhang. Detsamma

gäller de problem som hör samman med ansvaret enligt 5 § miljöskyddslagen.

Statskontoret är tveksamt till en försäkringslösning. Den nuvarande

miljöskadeförsäkringen har en social prägel. Det bör därför närmare övervägas om

inte en saneringsavgift är bättre än försäkring.

Riksrevisionsverket anser att ytterligare utredning bör vidtas för att kunna

bedöma vad som är ekonomiskt mest fördelaktigt, en fond eller försäkring. Staten

och kommunerna bör betala till försäkringen. Statliga och kommunala bolag som

inte heller kan gå i konkurs skall ju betala. Om avsikten är att försäkringen

skall täcka saneringskostnader för verksamheter som lagts ned utan att gå i

konkurs finns det ingen anledning att särbehandla vissa ägare. Vidare finns det

ingen anledning att koppla försäkringen till antalet anställda i företaget vad

avser hur mycket som företaget skall bidra till försäkringen med. Det bör

istället vara verksamhetens omfattning och risker som avgör premiernas storlek.

Slutligen bör idén med att använda premierna som styrmedel undersökas närmare.

Idén är att den som hanterar farliga ämnen på ett oaktsamt sätt skall betala

högre premier än den som gör tvärtom. Effekterna av ett sådant styrmedel går

inte att bedöma utan vetskap om premiernas storlek. Till skillnad från risken

att få betala för en sanering syns premierna direkt i ett företags räkenskaper.

Företaget kan då beräkna lönsamheten för investeringar i t.ex. bättre utrustning

för att hantera farliga ämnen. Därmed borde man få en viss styrande effekt.

Riksskatteverket har tillstyrkt förslaget men anser att ett konkursbo som inte

detagit i den produktion som orsakat avfallet inte bör drabbas av ansvar för

massaskuld. Det är olämpligt att ha samma begrepp, tillsynsmyndighet, för två

olika myndigheter i konkurslagen.

Statens naturvårdsverk är i huvudsak positivt men har kompletterande synpunkter

och förslag. Att handräckningsfall överhuvudtaget uppkommer bör förebyggas genom

dels att behövliga villkor om efterbehandling föreskrivs vid tillståndsgivning

dels att tillsynsmyndigheter tillvaratar alla möjligheter att att ge råd,

anvisningar och förelägganden vid förestående företagsnedläggelser. Det senare

kan underlättas genom att anmälningsplikt införs för förestående nedläggningar

av fabriker eller andra inrättningar. Förslaget att införa anmälningsplikt för

konkursförvaltare är bra och harmonierar väl med verkets förslag om

anmälningsplikt vid nedläggelser. Härigenom bör ett effektivt arbete hos

tillsynsmyndigheterna främjas genom att i samverkan med konkursförvaltarna så

snart som möjligt kunna vidta lämpliga åtgärder för att avvärja miljöolägen-

heter. Utrymme finns för tillämpning av 41 a§ efter föreläggande enligt 40 §

första stycket miljöskyddslagen även i vissa fall där tillstånd givits. Det är

möjligt att förelägga konkursbo att borttaga avfall utan hinder av tillstånd

till tidigare verksamhet. Detta eftersom den "egentliga" verksamheten fått en

helt annan karaktär än tidigare och nu efter konkursutbrottet övergått i en ny

verksamhet bestående av förvaring av kemikalier som lämnats kvar. Vidare kan

ett föreläggande enligt 40 § första stycket vara möjligt om en verksamhets

avslutningsfas inte behandlats i tillståndet. I dessa fall behöver omprövning

enligt 24 § miljöskyddslagen inte ske. Angelägna åtgärder kan många gånger

behöva vidtas utan att 41 a§ eller 47 § miljöskyddslagen är tillämpliga. Främst

gäller detta tre typer av situationer. Den första situationen är att det enligt

verkets mening i många fall bör vara möjligt för konsortiet och

tillsynsmyndigheten att i samverkan kunna konstatera om förutsättningarna för

tillämpning av 41 a§ eller 47 § är för handen på annat sätt än genom att

verkligen driva fram en formell tillämpning av något av dessa lagrum. Den andra

situationen är att föreläggande inte kan riktas mot konkursboet för fall då

marken förorenats under den tid då konkursgäldenären drev en miljöfarlig

verksamhet om inte konkursboet fortsatt att driva denna verksamhet.

Tvångsåtgärder torde för sådant fall inte heller kunna riktas mot konkurs-

gäldenären och 41 a§ och 47 § kan inte tillämpas. Saneringsförsäkringen bör

kunna tas i anspråk även i dessa fall. Ett tredje fall där saneringsförsäkringen

bör kunna tillämpas är för kostnader för borttransporterande av avfall som

dumpats av någon okänd. Antingen bör de föreslagna paragraferna 65 och 66 §§

kompletteras med en beskrivning av det nyssnämnda fallet eller så bör 41 a§

ändras så att den blir tillämplig i fallet. Annars torde det i berörda avseende

även fortsättningsvis bli nödvändigt att reservera medel på naturvårdsverkets

anslag för "Åtgärder mot miljöskador". Även kostnader som kommuner har bör

ersättas. Om sådana kostnader inte kan tas ut av den som orsakat de olägenheter

som föranlett handräckningen, kommer kostnaden för denna nämligen att påföras

tillsynsmyndigheten som kan vara en kommunal nämnd. Även undersökningskostnader

som uppstått när tillsynsmyndighet enligt 43 § miljöskyddslagen föreskrivit att

undersökningen skall utföras av annan än den som utövar verksamheten bör

omfattas av saneringsförsäkringen eftersom tillsynsmyndigheten ytterst kan få

för dem. Sådana kostnader bör jämställas med sådana kostnader som

tillsynsmyndigheten kan bli skyldig att stå för vid tillämpning av 41a § och 47

§ enligt utredningens förslag. Enligt konsortiets principåtagande skall en

självrisk om ett basbelopp gälla för varje saneringsfall. Det synes rimligt att

tillsynsmyndigheten får svara för ett visst grundbelopp vid varje sanering. Ett

så stort belopp skulle dock i många fall göra försäkringen onyttig för mindre

kommuner. Självrisken bör därför bestämmas till förslagsvis ett halvt basbelopp.

Tillsynsmyndighets agerande bör inte påverka försäkringsersättningens storlek.

Det är inte rimligt att minska ersättningen från försäkringen av det skälet att

tillsynsmyndigheten i ett läge med knappa resurser har gett högre prioritet åt

tillsynen på något annat område än just detta.

Koncessionsnämnden för miljöskydd tillstyrker förslaget men vill mot bakgrund av

de betänkligheter som finns beträffande konkursborgenärernas ställning väcka

frågan om en saneringsförsäkring som utformas så att den alltid täcker

kostnaderna för sanering i samband med konkurser. Detta kräver givetvis

ytterligare överväganden.

Statens Strålskyddsinstitut, Fiskeriverket, Statens Geologiska Undersökningar

och Vägverket har ingen erinran mot förslaget.

Stockholms tingsrätt delar utredningens förslag att miljöskadeförsäkringen bör

byggas ut med en särskild saneringsförsäkring. Försäkringsgivarens ansvar bör

dock inte påverkas av tillsynsmyndighetens underlåtenhet att agera eftersom

detta nästan alltid beror på bristande resurser. Underlåtenheten påverkar inte

förorenarens juridiska ansvar. I praktiken inskränks dock detta ansvar. Eftersom

syftet med försäkringen är att försäkringsgivaren skall träda i förorenarens

ställe och då försäkringen utlöses först vid den senares ekonomiska oförmåga

betyder en inskränkning av försäkringsgivarens ansvar i praktiken att

förorenarens ansvar minskar i motsvarande mån. I princip bör alla som bedriver

miljöfarlig verksamhet betala till försäkringen. Att staten och kommunerna inte

skall behöva betala till försäkringen på grund av att de inte kan gå i konkurs

är svårt att förstå. Denna uppfattning är svår att försvara också från

rättvisesynpunkt.

Umeå tingsrätt delar utredningens förslag utom så vitt avser att jämkning skall

ske av försäkringsersättning på grund av tillsynsmyndigheternas agerande

eftersom det för sådant fall kan ifrågasättas om syftet med försäkringen uppnås.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad har med tillstyrkande av förslaget om

anmälningsskyldighet för konkursförvaltare anfört att det knappast medför något

merarbete i praktiken för konkursförvaltarna.

Stockholms universitet delar utredningens uppfattning att en saneringsförsäkring

bör införas samt anser att den föreslagna anmälningsskyldigheten för

konkursförvaltare är en utmärkt komplettering av försäkringen.

Uppsala universitet, Boverket, länsstyrelsen i Kalmar och Kammarkollegiet har

tillstyrkt utredningens förslag.

Lunds universitet ställer sig bakom förslaget att införa en saneringsförsäkring

och att den begränsas till sådana fall där förutsättningarna för tillämpning av

41 a§ eller 47 § är för handen. Beträffande det sistnämnda bör försäkringen

täcka sådana situationer där det är möjligt att med stöd av miljöskyddslagen

kräva saneringsåtgärder, men inte sådana situationer där lagen inte ger stöd för

vidare krav. Däremot anser universitetet att tillsynsmyndighetens agerande inte

bör tillmätas betydelse vid bedömningeng huruvida ersättning bör utgå. Den

enskilde verksamhetsutövarens ansvar är lika stort oavsett tillsynsmyndighetens

agerande. Det är dennes insolvens som avses täckas av försäkringen. Det är inte

tillsynsmyndigheten utan den del av allmänheten som drabbas av föroreningar och

andra skador från den aktuella fastigheten som är skadelidande. Syftet att

tillse att resurser finns motverkas av förslaget i denna del. Det finns ingen

anledning att tro att tillsynsmyndigheter skulle missköta sig. Det kan

misstänkas att utredningen kommer att betungas till orimlighet av om

tillsynsmyndigheten uppfyllt sina skyldigheter. Inte heller kan universitetet

ställa sig bakom förslaget att försäkringen skall innehålla en hög självrisk.

Det är inte försäkringstagaren som är förmånstagare. Förhållandena är likartade

med trafikskadeförsäkringen där tredje man som drabbats av skada av det

försäkrade fordonet får full ersättning ur skadevållarens försäkring. Möjligen

kan en relativt lågt satt gräns införas för att undvika allför mycket admini-

strativt arbete för utbetalning av småbelopp.

Länsstyrelsen i Stockholms län tillstyrker förslaget. Alla potentiella

förorenare bör bidra till försäkringen. Avgörande för avgiftens storlek bör dock

inte vara antalet anställda utan föroreningsrisken. Om en verksamhet som

bedrivits av en juridisk person är nedlagd och den juridiska personen är upplöst

torde det saknas möjlighet att förelägga den tidigare verksamhetsutövaren att

utreda och komma med förslag om åtgärder i det aktuella fallet eller att vidta

saneringsåtgärder. Detsamma torde vara fallet vid konkurser, om saneringsbehovet

konstateras först när konkursen blivit avslutad. Det finns risk för att fall där

sanering behövs kan komma att lämnas utan åtgärd på grund av att tillsynsmyn-

digheten inte är beredd att ta risken att själv få stå för hela undersök-

ningskostnaden. Försäkringen bör därför konstrueras så att den även ersätter

kostnader för undersökningar enligt 43 § miljöskyddslagen samt kostnader för

undersökningar och saneringsåtgärder i fall då det inte går att rikta

föreläggandet mot tidigare verksamhetsutövaren. Det bör även fortsättningsvis

vara verksamhetsutövaren som ensam har ansvar för att nödvändiga åtgärder vidtas

för att motverka/förebygga skadeverkningar varför någon reducering av

ersättningen ej bör ske med anledning av underlåten förebyggande tillsyn från

tillsynsmyndighets sida. Att införa självrisk avstyrkes. Det är oacceptabelt om

staten eller tillsynsmyndighet skall svara för någon självrisk.

Länsstyrelsen i Östergötlands län tillstyrker förslaget men anser att det bör

övervägas en lösning som omfattar de gamla miljöskadorna.

Länstyrelsen i Kristianstads län tillstyrker förslaget men anser att till-

synsmyndighets underlåtenhet att agera inte skall reducera ersättningen. Det

befintliga miljöproblemet är ändå för handen. Underlåtenheten kan bero på såväl

resursbrist som annan prioritering. Det är i första hand verksamhetsutövaren som

har att följa givna villkor. Risk finns för långdragna diskssioner i frågan.

Farhågan att det en försäkringslösning skulle få till följd att det medvetet

eller omedvetet skulle sprida sig tankegångar hos tillsynsmyndigheten om att

saken alltid löser sig är obefogade. Skadan drabbar den enskilde på samma sätt

oavsett orsakerna till skadans uppkomst. Det är inte motiverat att sanering och

åtgärder för att förhindra allvarliga miljöolägenheter väsentligt reduceras

eller uteblir för att en tillsynsmyndighet bedrivit otillräcklig tillsyn.

Ersättning bör dock utgå för fall då mark är förorenad, men där det inte för

tillfället föreligger någon risk för att föroreningen sprider sig men där

risken, till följd av t.ex. penetrering av nederbörd med allt högre vätejonskon-

centration kan öka med tiden genom begynnande utläckage av föroreningar.

Länsstyrelsen i Malmöhus län tillstyrker förslaget. Försäkringsvillkoren bör

utformas så att även återställning av gamla miljöskador orsakade före den 1 juli

1989 kan regleras. Förslaget att enbart passivitet från en tillsynsmyndighet

skall kunna medföra att ersättning från försäkringen kan reduceras eller utebli

avstyrks. Ett konkursbo bör, oavsett om det fortsatt driften eller ej, överta

ansvaret för efterbehandling av skador som uppstått under den tidigare driften,

i vart fall, upp till fastighetens värde. En annan lösning är att införa

förmånsrätt för saneringskostnader. Det bör överhuvudtaget övervägas om inte

fastighetsägare bör åläggas större ansvar i detta hänseende. Samtidigt bör

införas en anmälningsskyldighet vid överlåtelser eller upphörande av verksamhet

samt möjlighet att skriva in att fastigheten belastas av saneringsskyldighet i

fastighetsboken. Eftersom saneringsbehovet knappast kan avgöras av

konkursförvaltaren bör anmälningsskyldigheten gälla vid alla konkurser av

tillståndspliktig verksamhet oavsett om ett omedelbart saneringsbehov föreligger

eller ej.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län tillstyrker förslaget under framhållande

av vikten att systemet utformas efter principen om förorenarens ansvar, vilket

kan innebära att premiesättningen kopplas till exempelvis internkontroll och

kvalitetssäkring i företagen. Tillsynsmyndighets agerande bör dock inte påverka

ersättningens storlek.

Länsstyrelsen i Värmland tillstyrker förslaget men delar naturvårdsverkets

uppfattning att ersättningsrätten blir för snäv om den begränsas till 41 a§ och

47 § miljöskyddslagen. Om det på något sätt kan göras sannolikt att det

föreligger ett saneringsbehov bör försäkringen även gå in och täcka nödvändiga

undersökningar. Risken med passiva eller försumliga tillsynsmyndigheter kan inte

viftas bort helt men får inte heller överdrivas. Eventuella brister beror oftast

på inbyggda systemfel. Medveten försumlighet hos en tillsynsmyndighet torde vara

mycket ovanlig. De angivna omständigheterna får inte medföra att angelägna

saneringsåtgärder omöjliggörs. Ytterst är det utövaren som är ansvarig för

verksamheten. Försäkringen bör således träda in även om tillsynen inte varit

särskilt aktiv. Föreslagen anmälningsplikt för förvaltare bör snarast införas.

Vem betalar den föreslagna självrisken på ett basbelopp - kommer särskilda medel

att anvisas tillsynsmyndigheten över statskassan.

Länsstyrelserna i Västerbottens och Norrbottens län samt Göteborgs och

Norrköpings kommuner tillstyrker förslaget utom såvitt avser att ersättningens

storlek skall påverkas av tillsynsmyndighetens aktivitet. Ansvaret bör ligga på

verksamhetsutövaren. Skadelidande bör inte drabbas av att en tillsynsmyndighet

inte agerar tillräckligt snabbt. Tvister om försäkringsvillkoren kan uppstå så

att ersättningen försenas. Det finns ingen anledning att tro att

tillsynsmyndigheterna systematiskt skulle åsidosätta sina åligganden.

Stockholms kommun tillstyrker förslaget men vill starkt erinra mot att

tillsynsmyndighet under några som helst förhållanden bör anses som medvållande

samt att någom självrisk inte kan accepteras. Även kommuns kostnader bör

ersättas ur försäkringen. Undersökningskostnader bör också ersättas.

Jönköpings kommun har tillstyrkt förslaget men anser att försäkringen bör

omfatta rätt till ersättning för skador från den 1 juli 1969 och de fall då

ingen ansvarig person kan utpekas. Dessutom bör undersökningskostnader omfattas.

Kalmar kommun välkomnar förslaget men anser att ersättningsrätten bör utvidgas

till att utgå i alla tänkbara handräckningsfall eftersom det alltid kommer att

finnas fall då tillsynsmyndigheten inte hunnit använda 41 a§ och 47 §

miljöskyddslagen samt då det kan uppstå fall då dessa lagrum inte är

tillämpliga. Medel för undersökningar enligt 43 § miljöskyddslagen bör kunna tas

ur försäkringen. Ordentliga förundersökningar är ofta en förutsättning för att

på ett objektivt sätt kunna bedöma det efterföljande saneringsbehovet.

Malmö kommun tillstyrker förslaget men anser att tillsynsmyndigheter inte bör

svara för indrivning av avgifter till försäkringen.

Partille kommun är positiv till att anmälningsskyldighet för konkursförvaltare

införs. Möjligen bör konkursförvaltares underlåtelse att fullgöra denna

skyldighet av uppsåt eller grov oaktsamhet medföra ansvar. Funktionella

handläggningsrutiner för handräckningsfall bör presenteras. Förslaget bör ändras

så att såväl stat som kommun kan erhålla ersättning från försäkringen.

Ersättningsrätten bör inte göras så snäv som föreslås. Åtminstone borde en

skyldighet för försäkringsgivaren att lämna besked om ersättning kan påräknas då

det ålagda företaget visar sig vara insolvent. Det är inte rimligt att

tillsynsmyndigheten skall riskera att arbetet blockeras på grund av risken att

myndigheten själv skall få stå kostnaden. Tillsynsmyndighets agerande bör inte

påverka ersättningens storlek. Ersättning bör även kunna utgå när utövaren av

den miljöfarliga verksamheten är okänd.

Borås kommun tillstyrker införandet av en särskild saneringsförsäkring och att

anmälningsskyldighet för konkursförvaltare införs. Försäkringen bör omfatta

analys- och andra utredningskostnader som är nödvändiga i det enskilda fallet.

Det bör utredas hur saneringsåtgärder där någon ansvarig inte kan utpekas skall

finansieras. Ersättning bör inte reduceras på grund av tillsynsmyndighets

agerande. Påståendet om ovilja att utöva tillsyn är minst sagt anmärkningsvärt.

När prioriteringar görs sker de utifrån vad som är mest angeläget ur

tillsynssynpunkt och miljösynpunkt. Miljöskadeförsäkringen har härvid ingen

betydelse. Skall ersättningen reduceras i fall då tillsynsmyndighet brustit i

tillsyn på grund av omständigheter man inte kunnat påverka? Miljöskadeförsäk-

ringens syfte är inte att få tillsynsmyndigheterna att utöva tillsyn.

Saneringsbehovet minskar inte för att en tillsynsmyndighet eventuellt skulle ha

brustit i tillsyn. Slutligen bör miljöskadeförsäkringsutredningen utreda finans-

ieringen av de saneringsärenden där ansvarig inte kan utpekas.

Skövde kommun tillstyrker förslaget men anser att ersättningen inte bör påverkas

av tillsynsmyndighets agerande samt att ersättning bör utgå för utredningar.

Karlstads kommun anser att försäkringen även bör omfatta undersökningar och att

förslaget om att ersättningens storlek skall påverkas av tillsynsmyndigheternas

agerande är oacceptabelt eftersom det är verksamhetsutövaren ensam som har

ansvar för att nödvändiga åtgärder vidtas för att motverka/förebygga

skadeverkningar av sin verksamhet. Även företag som inte omfattas av tillstånds-

eller anmälningsplikt bör bidra till försäkringen eftersom de står för en stor

del av de problem som kan uppstå vid företagsnedläggelser eller konkurser.

Anmälningsskyldigheten för förvaltare bör sanktioneras. Även kostnader som

uppstått för kommun bör omfattas av försäkringen.

Örebro kommun tillstyrker förslaget. Ersättningen bör dock inte göras beroende

av tillsynsmyndighetets agerande. Systemet för premierna bör utvecklas så att de

bättre motsvarar riskerna. Antalet anställda är ingen bra parameter.

Västerås, Örnsköldsviks och Borlänge kommuner tillstyrker förslaget.

Sundsvalls kommun är tveksam till förslaget främst på grund av de hittills

begränsade kostnaderna och den begränsade ersättningsrätt som föreslås. Det är

vidare oacceptabelt att tillsynsmyndighets agerande skall påverka ersättningens

storlek. Om försäkringen införs så bör den konstrueras så att den bär sina egna

kostnader och så att premierna differentieras utifrån saneringsrisker i olika

branscher. Kommuner bör undantas från skyldigheten att bidra till försäkringen.

Östersunds kommun anser att det är oacceptabelt att tillsynsmyndighets agerande

skall påverka ersättningens storlek och att premien för försäkringen bör

utformas så att den bättre motiverar riskerna. Det är verksamhetsutövaren som i

varje situation bör betraktas som ensam ansvarig för att nödvändiga åtgärder

vidtas för att förhindra skadeverkningar av den verksamhet han bedriver. Företag

som vidtar effektiva åtgärder för att förebygga skador bör gynnas av sänkta

premiekostnader. Försäkringen bör dessutom omfatta kärnteknisk verksamhet. I

övrigt är förslaget väl genomtänkt och bör genomföras.

Umeå kommun anser att den föreslagna saneringsförsäkringen bör finansieras

separat från miljöskadeförsäkringen i övrigt för att sambanden mellan

förorenandet av naturen och ansvaret för miljön inte skall urholkas ytterligare.

Införandet av saneringsförsäkringen kommer säkert att medföra ökade premier i

miljöskadeförsäkringssystemet totalt.

Svenska kommunförbundet anser att det är direkt olämpligt att samordna en

saneringsförsäkring med miljöskadeförsäkringen eftersom det skulle innebära en

stor nackdel för kommunerna. Ersättningen skall utgå på andra grundvalar och det

är en annan betalarkrets. En anknytning till miljöskadeförsäkringen innebär en

kostnadsövervältring. Tillsynsmyndigheten skall aldrig betraktas som

medvållande.

Sveriges advokatsamfund har tillstyrkt att en saneringsförsäkring införs men

avstyrkt att konkursförvaltares ansvar utökas. Miljöfarliga ämnen eller avfall

som saknar marknadsvärde ingår inte i boet. Konkursförvaltaren skall inte

befatta sig med sådan egendom enligt konkurslagen. Det är inte lämpligt att

utöka förvaltarens skyldighet till att avse konkursgäldenärens förhållanden.

Förvaltaren företräder ju inte denne. Man ålägger en i förhållande till

konkursgäldenären utomstående person en handlingsplikt som inte ens åligger

gäldenären, och som dessutom ofta kan anses stå i strid med de övriga

borgenärernas intresse. Dessa skall ju förvaltaren värna om enligt konkurslagens

7 kap. 8 §. Med en skyldighet följer ansvar. Den miljörättsliga lagstiftningen

är omfattande och handhas bl.a. av en specialdomstol, koncessionsnämnden. Det

kan vara lätt för en konkursförvaltare att göra en felbedömning, som i efterhand

bedöms som vårdslös. Han kan få bära de ekonomiska följderna av felbedömningen,

och detta i större utsträckning än den som är ansvarig för verksamheten. Det kan

inte anses rimligt.

Föreningen för miljöskadeförsäkring, Sveriges industriförbund, Svenska

Renhållningsverksföreningen, Kraftverksföreningen, Kemikontoret, Svenska vatten-

och avloppsverksföreningen och Lantbrukarnas Riksförbund anser att

saneringsförsäkring inte bör införas. De ringa utbetalningar som hittills

förekommit motiverar inte tillskapandet av ett särskilt ersättningssystem som -

oberoende av om det samordnas med miljöskadeförsäkringen - kan antas komma att

medföra avsevärda kostnader bara för löpande administration. Principen om att

förorenaren skall betala kommer att uttunnas intill oigenkännlighet. Kostnaderna

för handräckning torde komma att minska med förbättrad konjuktur, ökad

miljömedvetenhet, effektiviserad myndighetstillsyn och bevakning av statens

fordringar. En saneringsförsäkring bör inte finansieras av den konkursdrabbades

konkurrenter och andra verksamhetsutövare. Staten kan själv teckna och

finansiera en sådan försäkring.

Värmeverksföreningen avstyrker att en saneringsförsäkring införs eftersom

saneringskostnaderna är för låga för att motivera ett nytt ersättningssystem.

Genom en ökad medvetenhet hos företag och anställda och en effektivare

myndighetstillsyn kommer saneringskostnaderna sannolikt att minska i framtiden.

Det kan vidare finnas möjligheter för staten att minska de faktiska kostnaderna

genom att bevaka fordringarna mera effektivt.

Försäkringsförbundet anser att den av utredningen föreslagna lösningen är

ändamålsenligt och att saneringsförsäkringen inledningsvis kan administreras av

Miljöskadekonsortiet. I dag är det endast konsortiet som har kapacitet att påta

sig ansvaret för försäkringen. Det kan även med fördel utnyttja befintlig

administration och skaderegleringskompetens varigenom positiva

samordningseffekter kan uppnås. Om många mycket små skadevållare skall bidra

till försäkringen medför detta att administratinskostnaderna stiger. Det kan

därför vara tillräckligt att de som i dag är bidragsgivare till

miljöskadeförsäkringen även bidrar till saneringsförsäkringen. En klar

definition av vad som avses med en saneringsförsäkring bör framgå av

förarbetena. En saneringsförsäkring får inte medföra att tillsynsmyndiheternas

tillsynsansvar minskar varför möjlighet till nedsättning av ersättning vid

brister i tillsynen bör finnas. Det kan i vissa fall vara oklart vem som skall

bära en självrisk. Det förordas därför den ordningen att försäkringen träder in

då kostnaden för sanering överstiger en viss nivå, t.ex. ett basbelopp och att

försäkringen då ersätter hela saneringskostnaden. Försäkringen bör rimligen inte

kunna utnyttjas vid sanering vars orsak ligger före ikraftträdandet av lagstift-

ningen om en saneringsförsäkring.

Sveriges Akademikers Centralorganisation instämmer med utredningen om att det

finns behov av en saneringsförsäkring. Ersättningsrätten är dock som

naturvårdsverket anfört för snäv. Den borde grundas på saneringsbehovet och inte

några lagrum. Särskilt som Miljöskadekontoret har uppfattningen att det skall ha

avgörande inflytande i fråga om saneringsbehovet. Försiktighetsprincipen bör

vara avgörande även vid sanering. Redan risken för att fara för omgivningen ska

vara tillräckligt. Tillsynsmyndighetens agerande bör inte kunna påverka

ersättningens storlek. Förslaget om anmälningsskyldighet för förvaltare bör

genomföras oavsett om saneringsförsäkringen blir verklighet. Den bör kom-

pletteras med att anmälan skall ske omedelbart.

Landsorganisationen tillstyrker att miljöskadeförsäkringen kompletteras med en

saneringsförsäkring. Frågan om ansvar för sådan efterbehandling där ansvarig

enligt miljöskyddslagen saknas bör dock klargöras. Tillsynsmyndigheterna bör få

ökade befogenheter och resurser för tillsyn av att företagen betalar

försäkringspremien och möjlighet att meddela näringsförbud.

Försäkringsjuridiska föreningen anser att goda skäl kan anföras för utredningens

lösning på de speciella problem som försäkringen medför. Men de bildar onekligen

tillsammantagna ett ganska komplicerat mönster, och principen att förorenaren

betalar genomförs inte på något konsekvent vis. Det kan ifrågasättas om det är

befogat att införa en så invecklad ordning som den föreslagna när

försäkringsskyddet så pass sällan får aktualitet. I vart fall kan man sätta i

fråga, om försäkringen - och därmed kollektivet av förorenare - bör undgå sitt

ansvar på den grund att försummelser har förekommit i den obligatoriska

miljötillsynen. Även om det kan verka rimligt att det allmänna i sista hand

svarar för sådana brister, bör detta inte genomföras på sådant sätt att det går

ut över miljöintresset; bättre än lösningen, att ersättningen skulle reduceras

eller utebli, är därför att försäkringen som ersätter saneringen regressvis får

kräva staten eller kommunen för den försummelse vid myndighetsutövning som

förekommit (jfr 3 kap. 2 § skadeståndslagen). Sammanfattningsvis kan sägas att,

även om en försäkringslösning kan vara påkallad i de aktuella situationerna, det

är tveksamt om detta bör ske på sätt som föreslås i betänkandet.

Sveriges Ackordscentral har tillstyrkt förslaget men anser att systemet med en

saneringsförsäkring bör utnyttjas för att att skapa en bättre och mer rättvis

ordning beträffande saneringskostnader i konkurs. Dävid föreslås en reglering

som innebär att massaansvar för ett konkursbo beträffande saneringskostnaderna

endast skall grundas på faktisk rörelsedrift.

6 Obligatorisk ansvarsförsäkring

Remissinstanserna: En helt övervägande majoritet av remissinstanserna anser att

en obligatorisk ansvarsförsäkring inte bör införas.

Fiskeriverket anser att mijöskadeförsäkringen bör utvidgas till att omfatta även

kemikalier.

Stockholms universitet anser att så länge som miljöskadeförsäkringen inte

omfattar skador orsakade av kemikalier så bör den kompletteras med en

obligatorisk ansvarsförsäkring för kemikaliehanterarna. Behovet är kanske inte

som utredningen säger mera betydande med hänsyn till andra ersättningssystem,

men det är inte lämpligt att frågan om ersättning på detta vis skall avgöras av

slumpen. Det kan här bli fråga om allvarliga skador. I Sverie finns det av

tradition en stor ovilja mot obligatoriska ansvarsförsäkringar men denna måste

omprövas inför EG - samarbetet. I EG-länder är obligatoriska ansvarsförsäkringar

vanliga. I Frankrike, som det för svensk del ligger närmast att hänvisa till i

försäkringsrättsliga spörsmål, lär det finnas ett fyrtiotal sådana försäkringar.

Föreningen för miljöskadeförsäkring, Svenska Renhållningsverksföreningen,

Sveriges Industriförbund, Kraftverksföreningen, Kemikontontoret, Svenska vatten

och avloppsverksföreningen, Lantbrukarnas Riksförbund, Statens naturvårdsverk,

Försäkringsförbundet, Försäkringsjuridiska föreningen, Lunds universitet,

Uppsala universitet, Svenska kommunförbundet, Grossistförbundet Svensk handel,

Länsstyrelsen i Malmöhus län, Malmö kommun, Borås kommun och Sundsvall kommun

delar på skäl utredningen anfört eller säger sig inte ha något att erinra mot

utredningens bedömning att en obligatorisk ansvarsförsäkring inte bör införas.

7 Ansvaret enligt järnvägstrafiklagen

Remissinstanserna: Endast två remissinstanser har berört frågan. De är

negativa.

Statens Järvägar avstyrker förslaget. Om fastighetsanknytningen frångås kommer

som utredningen uttryckt saken "ansvaret för järnvägen att bli strikt både

enligt järnvägstrafiklagen och miljöskadelagen för det fall en miljöskada

inträffar". En sådan ordning är egendomlig. Den innebär, som det vill förefalla,

att järnvägens innehavare, men ej trafikutövare, i förekommande fall äger

åberopa bestämmelserna i järvägstrafikslagens 1 kap. 5 och 8 §§ och 5 kap. 1 §

till fredande av ansvar. En konsekvens torde bli att trafikutövare i visst fall

riskerar att få utge skadestånd för ren förmögenhetsskada vid miljöskada

uppkommen under eller i samband med utförande av transportuppdrag. Införs det av

utredningen föreslagna tillägget som motiverats med att det saknas anledning att

göra skillnad mellan järnvägsdrift och annan skadeorsakande verksamhet,

uppkommer ett utvidgat skadeståndsansvar som inte kan godtas. Det invändes mot

att utge ersättning för ren förmögenhetsskada. Framförallt invändes det dock mot

att järnvägen skall bära det strikta ansvaret enligt miljöskadelagen med dess

lägre krav på bevisning rörande orsakssamband för skada som berott på godsets

inneboende egenskaper. Det medför en orimlig riskfördelning mellan järnvägen och

skadelidande tredje man. Det är vidare i någon mån oklart vem som är rätt

ansvarssubjekt. Detta bör klarläggas. Ansvaret för skada till följd av buller

bör av konkurrensskäl belasta infrastrukturhållaren.

Banverket avstyrker förslaget. Jänvägstrafiklagens 1 kap. 8 § ger järnvägen rätt

att åberopa lagen om krav på ersättning framställes på annan grund.

Utredningsförslaget skulle innebära ett väsentligt undantag härifrån. Redan på

denna grund kan förslaget ifrågasättas. Det är banverket som är innehavare av

järnvägen. Verket har förståelse för utredningens uppfattning att skillnad inte

bör göras mellan järnvägsdrift och andra skadeorsakande verksamheter för det

fall de orsakar miljöskador. Ändringsförslaget skulle dock medföra skillnader

som det inte finns några bärande skäl för. En tågurspårning medför normalt inte

rätt till ersättning för att en fabrik får stänga till följd av att

arbetskraften inte kan komma fram. Orsakar tågurspårningen däremot miljöskada

med motsvarande konsekvenser så skall ersättning utgå. Ett sådant ersätt-

ningssystem är inte tilltalande. Ej heller accepteras att järnvägen får ett

utvidgat skadeståndsansvar just vid miljöskador. Om utredningsförslaget inte

genomförs men fastighetsanknytningen ändå frångås är det oklart vilket

skadeståndsansvar som faller på trafikutövarna.

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1993:66)

Lag om införande av miljöbalken

Ikraftträdande (kap. 2)

Detta betänkande innehåller förslag till lag om införande av miljöbalken, en

s.k. promulgationslag. Det kommer att behövas viss tid för förberedelsearbete

efter det att balken antagits av riksdagen till dess att den träder i kraft. Det

är likväl önskvärt att balken träder i kraft så snart som möjligt. För att

understryka detta och för att kunna illustrera de olika övergångsfrister som

behövs med datumangivelser anger vi i lagförslaget att balken skall träda i

kraft den 1 juli 1995. Samtidigt skall de lagar som samordnas eller annars går

upp i balken upphävas.

Giltighet av äldre beslut (kap. 3)

Vi föreslår att i promulgationslagen meddelas bestämmelser som medger att

föreskrifter som utfärdats med stöd av bestämmelser i äldre lag skall fortsätta

att gälla efter balkens ikraftträdande och därvid anses som om de vore utfärdade

med stöd av motsvarande bemyndiganden i balken. Vi förordar dock att de

viktigare förordningarna på området, som exempelvis förordningen om kemiska

produkter och hälsoskyddsförordningen, ersätts av nya författningar innan balken

träder i kraft.

 Beslut i enskilda ärenden som fattats med stöd av bestämmelser i nuvarande

lagar eller motsvarande bestämmelser i äldre lagar - innefattande tillstånd för

miljöfarlig verksamhet eller täkter, villkor för sådan verksamhet, beslut om

inrättande av naturreservat eller naturvårdsområden m.m. - bör förbli gällande

även sedan miljöbalken trätt i kraft, såvida inte annat förordnas. Vi föreslår

övergångsbestämmelser av denna innebörd.

Allmänna aktsamhetsregler (kap. 4)

De nya allmänna aktsamhetsreglerna i miljöbalken bör enligt vår uppfattning

tillämpas i fråga om all miljöpåverkan fr.o.m. balkens ikraftträdande. De kan i

allmänhet inte anses mer långtgående än att det är rimligt att enskilda och

företag omedelbart rättar sig efter dem. Vi föreslår således inte några

övergångsbestämmelser beträffande de allmänna aktsamhetsreglerna, frånsett vad

som strax sägs om stoppreglerna.

 Införandet av stoppregler av det slag som föreslås i miljöbalken kan föranleda

vissa övergångsproblem. De nya stoppreglerna är strängare än motsvarande regler

i miljöskyddslagen, särskilt i fråga om skyddet för hälsan.

 Sedan ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet lämnats gäller det i princip

utan tidsbegränsning. Det skulle emellertid vara olyckligt om sådana

verksamheter som erhållit tillstånd före balkens ikraftträdande skulle kunna

fortsätta utan varje tidsbegränsning, även om verksamheten skulle strida mot de

värderingar som ligger till grund för de av oss föreslagna stoppreglerna.

 Hälsofarliga utsläpp från trafik och industrier måste bringas att upphöra. Ett

sätt att åstadkomma detta är att uppställa en bestämd tid då åtgärderna sist

skall vara genomförda. Industrier, kommuner och andra som utövar miljöfarlig

verksamhet får då tid på sig att anpassa sig till dessa regler. Å andra sidan

sätter en sådan tidsfrist en press på dem som bedriver miljöfarlig verksamhet

att genomföra nödvändiga ändringar.

 Om det skall framstå som realistiskt att det angivna målet skall kunna uppnås

torde det krävas en inte obetydlig tid från balkens ikraftträdande innan ett

tillstånd dras in på grund av att en miljöfarlig verksamhet strider mot de nya

stoppreglerna. Vi finner det naturligt att anknyta till den tioårstid som gäller

för omprövning men att i detta hänseende räkna tiden lika för alla typer av

miljöfarlig verksamhet och därvid utgå från tidpunkten för balkens

ikraftträdande. Om en miljöfarlig verksamhet, som påbörjats före balkens

ikraftträdande, strider mot de nya stoppreglerna, bör sålunda tillståndet på den

grunden kunna upphävas efter utgången av juni 2005, om balken träder i kraft den

1 juli 1995.

 I konsekvens härmed föreslår vi å andra sidan i fråga om befintliga

miljöfarliga verksamheter, som saknar tillstånd, att de äldre stoppreglerna

skall tillämpas under en övergångstid, som förslagsvis också den kan bestämmas

till tio år från tidpunkten för miljöbalkens ikraftträdande. Under denna

övergångstid bör i stället stoppreglerna i miljöskyddslagen tillämpas, om

tillstånd söks till verksamheten eller om tillsynsmyndigheten prövar frågan om

förbud mot verksamheten.

Hushållning med mark och vatten (kap. 5)

I fråga om hushållning med mark och vatten föreslår vi inte någon annan

övergångsbestämmelse än den att regeringens tillåtlighetsprövning av vissa stora

kommunikationsanläggningar inte skall vara obligatorisk, om anläggandet påbörjas

under de tre närmaste åren efter balkens ikraftträdande.

Naturvård och biologisk mångfald (kap. 6)

Vad angår de nya reglerna om strandskydd som innebär att ett ytterligare syfte

med skyddet anges, nämligen att bevara goda livsbetingelser på land och i vatten

för växt- och djurliv, föreslår vi en övergångstid av fem år. Under denna tid

får förordnanden enligt tidigare lagstiftning om undantagande från strandskydd

omprövas med beaktande också av det nya syftet med strandskyddet. Sådana

förordnanden med stöd av äldre bestämmelser som inte efter denna tid har hunnit

omprövas bör automatiskt upphävas vid övergångstidens slut.

 Det torde inte kunna krävas att sådana byggnader och anläggningar som

tillkommit med stöd av äldre bestämmelser skall tas bort av den anledningen att

de inte skulle ha kunnat komma till stånd med stöd av miljöbalkens bestämmelser

om strandskydd. En övergångsbestämmelse bör därför införas om att anläggningar

eller anordningar som senast vid balkens ikraftträdande uppförts med stöd av

äldre bestämmelser skall få användas för sitt ändamål även efter ikraftträ-

dandet. Däremot bör det inte vara möjligt att bygga om eller bygga till en

befintlig anläggning eller att ändra användningssättet av den, om inte detta är

förenligt med miljöbalkens syften med strandskyddet.

Särskilda aktsamhetsregler (kap. 7)

Bland de särskilda aktsamhetsreglerna i 14-19 kap. i den fjärde avdelningen i

miljöbalken har i stort sett samtliga tillåtlighetsbestämmelser i de nuvarande

miljölagarna införts i den mån de inte fått sin motsvarighet i de allmänna

aktsamhetsreglerna i 3 kap. På grund av att vårt förslag till miljöbalk i fråga

om de särskilda aktsamhetsreglerna i så hög grad överensstämmer med äldre rätt

behövs inte några övergångsbestämmelser till dessa kapitel annat än på en mycket

speciell punkt, nämligen i fråga om giltigheten av renhållningsordningar som

upprättats och antagits med stöd av äldre bestämmelser.

Prövning och tillsyn m.m. (kap. 8, 9 och 10)

Vad gäller balkens femte avdelning om utredning, prövning och tillsyn finner vi

det viktigt att tillsynsverksamheten kan fortsätta ostörd i samband med balkens

ikraftträdande. Vi föreslår därför att förelägganden och förbud som

tillsynsmyndigheterna meddelat före ikraftträdandet skall kunna tillämpas också

därefter.

 I fråga om överklaganden måste beslut som meddelats före ikraftträdandet

fullföljas till den myndighet som var behörig enligt äldre rätt. I övrigt bör

balkens förfaranderegler med visst undantag kunna tillämpas omedelbart efter

ikraftträdandet.

Sanktioner (kap. 11)

I fråga om straffrättsliga bestämmelser gäller enligt regeringsformen att de

inte får ges retroaktiv verkan. Detta innebär att äldre bestämmelser skall

tillämpas på gärningar som begåtts före ikraftträdandet och nya bestämmelser på

gärningar begångna efter ikraftträdandet. Om de nya bestämmelserna leder till

lindrigare påföljd skall de dock tillämpas också på gärningar som begåtts före

ikraftträdandet.

 Miljöbalkens bestämmelser om miljöskyddsavgift skiljer sig avsevärt från

motsvarande bestämmelser i miljöskyddslagen. En direkt föreskrift bör meddelas

om att de nya bestämmelserna inte äger tillämpning på överträdelser som ägt rum

före miljöbalkens ikraftträdande. Å andra sidan finns inte skäl att utesluta

tillämpning av de äldre reglerna beträffande överträdelser som ägt rum före

ikraftträdandet.

Ersättning och skadestånd (kap. 12 och 13)

Frågor om rätt till ersättning bör prövas enligt äldre lag, om det beslut som

berättigar till ersättning eller inlösen meddelats före miljöbalkens

ikraftträdande. Vi föreslår därför en övergångsbestämmelse av denna innebörd.

 Även om ett skadefall inträffat efter ikraftträdandet bör miljöbalkens regler

om skadestånd inte tillämpas, om skadan är en följd av en störning som har

upphört före ikraftträdandet. En övergångsbestämmelse härom bör införas.

Lagförslag i betänkandet 1993:66

Ikraftträdande m.m.

1 § Miljöbalken och denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2 § Genom miljöbalken upphävs, med de begränsningar som följer av denna lag,

 1. naturvårdslagen (1964:822),

 2. miljöskyddslagen (1969:387),

 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

 5. renhållningslagen (1979:596),

 6. hälsoskyddslagen (1982:1080),

 7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

 8. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

 9. miljöskadelagen (1986:225),

 10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

 11. strålskyddslagen (1988:220),

 12. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud,

 13. lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel.

3 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till föreskrifter som har

ersatts genom bestämmelser i miljöbalken, skall i stället de nya bestämmelserna

tillämpas.

Giltigheten av äldre beslut

4 § Beslut om föreskrifter som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande och som

fattats med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande

bestämmelser i äldre lag skall anses meddelat med stöd av motsvarande

bestämmelser enligt balken, om inte regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer förordnar annat.

5 § Beslut, som meddelats före balkens ikraftträdande, om att bilda

nationalpark, naturreservat eller naturvårdsområde, att fridlysa naturminne

eller att införa annat områdesskydd gäller fortfarande.

6 § Tillstånd, godkännande eller medgivande till en verksamhet, till

hanteringen av en kemisk produkt eller ett biologiskt bekämpningsmedel eller av

en vara eller till någon annan åtgärd, som lämnats genom ett beslut enligt

bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag

eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana bestämmelser, gäller

fortfarande, om inte regeringen förordnar annat. Såvitt angår omprövning eller

upphävande av beslutet samt påföljder för överträdelser av detsamma skall

tillståndet, godkännandet eller medgivandet anses meddelat med stöd av

motsvarande bestämmelser i miljöbalken eller i föreskrifter som meddelats med

stöd av miljöbalken, om inte annat följer av denna lag eller av de föreskrifter

som är i fråga.

 Detsamma gäller beslut om villkor för eller registrering av en verksamhet,

hanteringen av en kemisk produkt eller ett biologiskt bekämpningsmedel eller en

vara eller någon annan åtgärd.

Övergångsbestämmelser till första avdelningen i miljöbalken

7 § I fråga om miljöfarlig verksamhet som påbörjats före miljöbalkens

ikraftträdande tillämpas i stället för bestämmelserna i 3 kap. 7 § miljöbalken

bestämmelserna i 6 § första och andra styckena miljöskyddslagen (1969:387) till

utgången av juni 2005, om den som bedriver verksamheten inte begär annat. Därvid

skall hänvisningen i 6 § första stycket miljöskyddslagen till 5 § samma lag i

stället avse 3 kap. 3-6 §§ miljöbalken.

 Första stycket gäller inte i fråga om ändring av en inrättning eller

verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra

karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller

miljöskyddssynpunkt kan uppstå.

 Om det vid prövning enligt första stycket ankommer på regeringen att lämna

tillstånd till verksamheten enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen, skall i

fråga om prövningen tillämpas vad som sägs i 20 kap. 4 § andra stycket

miljöbalken.

8 § Ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet som påbörjats före miljöbalkens

ikraftträdande får efter utgången av juni 2005 återkallas helt eller delvis av

den myndighet som meddelat tillståndet, om verksamheten strider mot

bestämmelserna i 3 kap. 7 § miljöbalken. Vid sådan prövning skall bestämmelserna

i 21 kap. 1 § andra stycket och 6 § första stycket miljöbalken äga motsvarande

tillämpning.

Övergångsbestämmelser till andra avdelningen i miljöbalken

9 § Väg, järnväg, flygplats, hamn eller farled vars anläggande påbörjats före

utgången av juni 1998 behöver ej prövas enligt 7 kap. 1 § första stycket 12

miljöbalken.

Övergångsbestämmelser till tredje avdelningen i miljöbalken

10 § Förordnanden om undantagande från strandskydd som meddelats enligt 15 §

andra stycket första meningen naturvårdslagen (1964:822) skall omprövas med

tillämpning av 10 kap. 9 § tredje stycket miljöbalken före utgången av juni

2000. Har omprövning ej skett dessförinnan, upphör förordnandet att gälla.

11 § Anläggningar eller anordningar som avses i 10 kap. 11 § första eller andra

stycket miljöbalken och som tillkommit före balkens ikraftträdande får också i

fortsättningen användas för sitt ändamål, om ej annat följer av äldre

bestämmelser.

Övergångsbestämmelser till fjärde avdelningen i miljöbalken

12 § En kommunal renhållningsordning enligt 9-13 §§ renhållningslagen

(1979:596) skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning

antagits med stöd av miljöbalken.

Övergångsbestämmelser till femte avdelningen i miljöbalken

13 § En fråga om tillstånd till miljöfarlig verksamhet eller till en

industrianläggning eller liknande, som vid miljöbalkens ikraftträdande handläggs

av regeringen enligt 16 § miljöskyddslagen (1969:387) eller enligt 4 kap. lagen

(1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., skall också i fortsättningen

handläggas enligt äldre lag. Frågan om tillstånd skall dock bedömas enligt

miljöbalken.

14 § Ett beslut om förbud eller föreläggande som en tillsynsmyndighet meddelat

enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i

äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana

bestämmelser skall anses meddelat enligt 22 kap. miljöbalken.

15 § Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut

som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande.

Övergångsbestämmelser till sjätte avdelningen i miljöbalken

16 § Bestämmelserna i 27 kap. miljöbalken gäller endast i fråga om

överträdelser som ägt rum efter balkens ikraftträdande.

 I fråga om överträdelser av 45 § första stycket 1-3 miljöskyddslagen (1969:387)

som ägt rum före miljöbalkens ikraftträdande tillämpas fortfarande

bestämmelserna om miljöskyddsavgift i 52-63 §§ miljöskyddslagen.

Övergångsbestämmelser till sjunde avdelningen i miljöbalken

17 § Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som

meddelats före miljöbalkens ikraftträdande skall äldre lag fortfarande gälla.

18 § Pågick vid miljöbalkens ikraftträdande täktverksamhet för markinnehavarens

husbehov och har efter förordnande enligt 12 kap. 4 § miljöbalken tillstånd till

fortsatt täkt vägrats eller förenats med villkor, skall skälig gottgörelse

härför utgå om inte särskilda skäl är däremot. I fråga om sådan ersättning

gäller bestämmelserna i 28 kap. 8 § andra stycket samt 9-13 §§ miljöbalken.

19 § Även om ett skadefall har inträffat efter miljöbalkens ikraftträdande

skall bestämmelserna i 29 kap. balken inte tillämpas, om skadan är en följd av

en störning som har upphört före ikraftträdandet.

Remissammanställning till betänkande 1993:66

1 Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden kommit in från Riksdagens ombudsmän JO,

Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet,

Kommerskollegium, Överbefälhavaren, Överstyrelsen för civil beredskap, Kustbe-

vakningen, Statens Räddningsverk, Socialstyrelsen, Statens järnvägar, Banverket,

Vägverket, Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Statskontoret, Riksrevisionsverket,

Boverket, Statens jordbruksverk, Statens livsmedelsverk, Skogsstyrelsen,

Fiskeriverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Riksantikvarieämbetet och Statens

historiska muséer, Kammarkollegiet, Konsumentverket, Statens naturvårdsverk,

Koncessionsnämnden för miljöskydd, Statens Lantmäteriverk, Statens Råd för

kärnavfallsfrågor, Svea hovrätt, Växjö tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm,

universiteten i Stockholm, Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN], Handelshögskolan i Stockholm,

länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Södermanlands, Östergötlands, Jönköpings,

Kronobergs, Kalmar, Gotlands, Blekinge, Kristiandstads, Malmöhus, Hallands,

Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs, Värmlands, Örebro, Västmanlands,

Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands och Västerbottens län,

Huddinge, Uppsala, Eskilstuna, Mjölby, Jönköpings, Nässjö, Mörbylånga, Gotlands,

Karlskrona, Hässleholms, Landskrona, Malmö, Halmstads, Göteborgs, Borås, Marks,

Skövde, Karlstads, Karlskogas, Västerås, Heby, Borlänge, Hudiksvalls, Sund-

svalls, Timrå, Örnsköldsviks, Östersunds, Lycksele, Skellefteå, Storumans, Umeå,

Luleå och Piteå kommuner, Stockholms, Göteborgs och Bohus samt Västerbottens

läns landsting, Kungliga vetenskapsakademien, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Sveriges advokatsamfund, Grossistförbundet Svensk Handel,

Sveriges industriförbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska Kraftverksförening-

en, Värmeverksföreningen, Tjänstemännens Centralorganisation, Lands-

organisationen i Sverige, Svenska arbetsgivareföreningen, Utredningen (M

1992:01) om översyn av miljöskadeförsäkringen m.m., Plan och byggutredningen (M

1992:03), Kemikontoret, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Miljö- och

Hälsoskyddstjänstemannaförbundet, Sveriges försäkringsförbund,

Försäkringsjuridiska föreningen samt Sveriges köpmannaförbund.

2 Allmänt om delbetänkandet (SOU 1993:66) lag om införande av miljöbalken

2.1 Riksdagens ombudsmän JO, Brottsförebyggande rådet, Kommerskollegium,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Sjöfartsverket,

Statens livsmedelsverk, Arbetarskyddsstyrelsen, Riksantikvarieämbetet och

statens historiska muséer, Konsumentverket, Koncessionsnämnden för miljöskydd,

Statens lantmäteriverk, Statens råd för kärnavfallsfrågor, Kammarrätten i

Stockholm, Handelshögskolan i Stockholm, Länsstyrelserna i Uppsala och

Kronobergs län, Gotlands, Karlskrona, Karlskoga, Hudiksvalls, Timrå,

Örnsköldsviks, Lycksele och Luleå kommuner, Stockholms samt Göteborgs och Bohus

läns landsting, Kungliga vetenskapsakademien, landstingsförbundet, lands-

organisationen i Sverige samt Plan- och byggutredningen har i sina svar inte

anfört något i sak om rubricerade betänkande.

2.2 Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kustbevakningen, Vägverket, Kammarkolle-

giet, Svea hovrätt, Växjö tingsrätt samt Länsstyrelserna i Södermanlands,

Östergötlands, Jönköpings, Kalmar, Kristiandstads, Malmöhus, Hallands,

Älvsborgs, Skaraborgs, Värmlands, Västmanlands, Västernorrlands och Jämtlands

län, Mjölby, Hässleholms, Skövde, Sundsvalls och Storumans kommuner, Väster-

bottens läns landsting samt Försäkringsjuridiska föreningen ansluter sig till

Miljöskyddskommitténs förslag och synpunkter i fråga om övergångsbestämmelser

till balken.

2.3 Statens järnvägar, Banverket och Luftfartsverket anser att förslaget bör

bearbetas enligt de riktlinjer som instanserna angivit i tidigare

remissyttrande över miljöbalken, innan en promulgationslag kan aktualiseras.

2.4 Statskontoret: Den samlade bilden av införandet av miljöbalken är relativt

komplex. Betydande förändringar kommer att göras, utspridda under lång tid.

Information om vilket regelverk som vid olika tidpunkter kommer att gälla bör

vara tillgänglig. I annat fall kan effektiviteten i miljöarbetet och i

miljörelaterad verksamhet bli lidande. Vi föreslår därför att ett lämpligt organ

ges i uppdrag att svara som "informationscentrum" för miljöbalkens regelverk.

2.5 Riksrevisionsverket, RRV har i yttrande över huvudbetänkandet anfört att

miljöbalken inte utan ytterligare utredning kan läggas till grund för en

proposition om en miljöbalk. RRV har mot denna bakgrund inga synpunkter att

lämna i rubricerande ärende.

2.6 Jordbruksverket: Enligt jordbruksverkets uppfattning bör promulgationslagen

även omfatta växtskyddslagens (1972:318) nuvarande bestämmelse om odling av

gentekniskt förändrade växter m.m. samt med stöd därav utfärdade föreskrifter om

och tillstånd till sådan odling.

2.7 Skogsstyrelsen: Som kommittén framhållit har miljöbalken i hög grad karaktär

av ramlag. Den skall därför i många avseenden kompletteras med

regeringsförordningar och myndighetsföreskrifter. Vid utformningen av dessa är

det viktigt att det i anslutning till varje regel noga övervägs vilka

övergångsbestämmelser som kan vara påkallade. Mot nu föreslagna

övergångsbestämmelser har Skogsstyrelsen ingen erinran.

2.8 Fiskeriverket: I konsekvens med att i miljöbalken sammanförs 13 olika lagar,

som en del blir skärpta medan andra endast överförs till balken, är det

nödvändigt med en införandelag. Fiskeriverket har inget att anföra mot lagens

tillkomst och dess innehåll.

2.9 Stockholms universitet: Med hänvisning till juridiska fakultetsnämndens

ställningstagande i yttrandet över Miljöskyddskommitténs betänkande (SOU

1993:27) Miljöbalk vari nämnden avvisar tanken på att sammanföra alla

miljörelaterade lagar i en balk, avstår nämnden från att yttra sig över det nu

remitterade förslaget.

2.10 Uppsala universitet: Den föreslagna lagen om införande av miljöbalken

bygger på en metodik, där inte vägen från nuläge till målet är särskilt reglerat

och det föreslagna sättet att övergåndsvis hantera den s.k. stoppregeln i

kommittéförslagets 3:7 är helt otillräckligt. Samma gäller kvalitetsnormerna och

deras genomförande. Det rekommenderas därför att när miljöbalken ges sin

definitiva utformning, balken som sådan kommer att innehålla materiella och

andra regler som blir tillämpliga under den långa tid som kommer att råda innan

balken förverkligas.

2.11 Länsstyrelsen i Stockholms län tillstyrker miljöskyddskommitténs förslag i

alla delar men anser att ett förtydligande bör göras vad gäller

övergångsbestämmelserna till tredje avdelningen i miljöbalken (strandskyddet).

2.12 Länsstyrelsen i Gotlands län har inget att anföra såvitt gäller

sakinnehållet i Miljöskyddskommitténs förslag till promulgationslag. Däremot kan

länsstyrelsen inte underlåta att påpeka att i synnerhet 6 § i lagförslaget är

svårläst för den som inte är bevandrad i konsten att läsa juridiska texter.

2.13 Länsstyrelsen i Blekinge län menar att förslaget till miljöbalk måste

bearbetas ytterligare och därefter bli föremål för en ny remissomgång. I

konsekvens med detta anser länsstyrelsen att föreliggande förslag till lag om

införande av miljöbalk bör anstå och anpassas till ett nytt huvudbetänkande. Om

regeringen avser att låta framlagt förslag till miljöbalk ligga till grund för

proposition utan ytterliggare bearbetning har länsstyrelsen inga synpunkter på

här framlagt förslag till promulgationslag.

2.14 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Med hänsyn till de synpunkter som

länsstyrelsen framfört om huvudbetänkandet angående miljöbalk, har länsstyrelsen

för närvarande inga närmare synpunkter rörande övergångsbestämmelserna till

densamma. Länsstyrelsen delar dock kommitténs uppfattning att retroaktiv

lagstiftning skall undvikas och att tillämpningen av skärpta bestämmelser i

miljöbalken i förhållande till nu gällande beslut måste ske successivt.

2.15 Jönköpings kommun uttalar att kommunen förutsätter att införandet av

miljöbalk inte innebär att nya kostnader överförs till kommunerna.

2.16 Nässjö kommun är i stort sett nöjd med betänkandet med undantag av 8 och 11

§§.

2.17 Landskrona kommun: De för kommunen väsentliga synpunkterna på miljöbalken

framgår av tidigare yttrandet och har därför inget ytterligare att tillföra det

nu aktuella betänkandet.

2.18 Malmö kommun tillstyrker förslaget i stort med undantag för punkten för

ikraftträdandet.

2.19 Karlstads kommun: Den föreslagna lagen är lämpligt utformad. Dock bör

farhågor för missbruk av strandskyddsreglerna som redovisas av reservanterna

föranleda att frågan blir föremål för ytterligare överväganden för att avvärja

denna risk.

2.20 Västerås kommun tillstyrker i princip lagförslaget, men understryker dock

vikten av att tiden för övergångsbestämmelserna är så tilltagen att nya

följdförfattningar utges i god tid innan balken träder i kraft.

2.21 Heby kommun anför inte några erinringar mot förslaget, men framför att

kommunen förutsätter att eventuellt ytterligare ålägganden på kommunen

kompenseras från statens sida.

2.22 Östersunds kommun: Förslaget till Lag om införande av miljöbalken bör

genomföras. Dock föreslår kommunen ändringar. - - - Förslaget till miljöbalk har

karaktär av en utpräglad offentligrättslig lagstiftning. Balkens regler syftar

till att skydda hälsa och miljö samt att trygga en långsiktigt god hushållning

med naturresurser. Denna typ av lagstiftning kan och bör tillämpas omedelbart.

2.23 Skellefteå kommun: Mot bakgrund av att förslaget i många stycken befinner

sig i ett så ofärdigt skick, är det svårt att bedöma inom vilka områden

övergångsregler kan behövas.

2.24 Svenska kommunförbundet: Vi har i yttrande över huvudbetänkandet framhållit

att förslaget till miljöbalk inte är tillräckligt genomarbetat för att ligga

till grund för lagstiftning. Vi anser att en omarbetning av förslaget måste ske.

Synpunkterna på det aktuella delbetänkandet bör därför läsas parallellt med

förbundets syn på miljöbalksförslaget.

2.25 Sveriges advokatsamfund har i sitt yttrande över Miljöskyddskommitténs

delbetänkande "Miljöbalk del I", SOU 1993:27 på anförda skäl avstyrkt att

lagstiftning sker på grundval av detta betänkande. Då förslaget till

promulgationsbestämmelser vilar på samma teoretiska synsätt som förslaget till

Miljöbalk kan samfundet inte heller tillstyrka detta förslag till lagstiftning.

Om lagstiftning i form av den föreslagna Miljöbalken kommer till stånd synes

emellertid de föreslagna införandereglerna vara i huvudsak ändamålsenliga.

2.26 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: I det nu

aktuella betänkandet föreslås att frågan om övergångs- och ikraftträdanderegler

helt skall överlåtas till regeringen när det gäller föreskrifter. Detta finner

vi otillfredsställande. Det måste redan i promulgationslagen ges riktlinjer för

hur övergångs- och ikraftträdandebestämmelserna skall utformas. En huvudregel

för den minsta övergångstid som skall medges pågående verksamheter bör

fastställas. Om de befinnes nödvändigt kan det öppnas möjlighet för undantag om

särskilda skäl föreligger. - - - Vår grundinställning - som redovisats i

yttrandet över huvudbetänkandet - är att åtgärdsplaner överhuvud taget inte

skall få ställning av särskild omprövningsgrund. Om förslaget i huvudbetänkandet

genomförs måste reglerna för ikraftträdande ändras. - - - Om detta inte är

möjligt eller om det av särskilda skäl bör ske avvikelser från en sådan

huvudregel, måste frågan lämnas till tillståndsmyndigheten. - - - Formuleringen

i promulgationsbetänkandet måste förtydligas för att inte ge intryck av att

föreskrifter rent faktiskt kan utformas så att förbudsverkan uppkommer.

2.27 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: LRF saknar möjlighet att överblicka hela

vidden av den föreslagna promulgationslagen. - - - LRF begränsar sig därför till

att framföra att mot de av de förordnade övergångsbestämmelserna, som är

brukliga och vanliga - - - har LRF ingen erinran.

2.28 Svenska Kraftverksföreningen och Kemikontoret meddelade att de till fullo

instämmer i det av Sveriges industriförbund och svenska arbetsgivareföreningen

gemensamt inlämnade yttrandet. Kemikontoret ville särskilt understryka vad som

organisationerna anför beträffande 7 §.

2.29 Värmeverksföreningen: Kommitténs förslag till Lag om införande av

miljöbalken synes beakta behovet av tid för anpassning till annorlunda villkor

och synsätt. Värmeverksföreningen tillstyrker därför förslaget.

2.30 Tjänstemännens Centralorganisation, TCO: Det är av största betydelse att de

övervakande myndigheterna tidigt ges möjlighet att utöka kompetensen så att den

nya lagstiftningen kommer att kunna användas med hög effektivitet. Det är också

TCO:s uppfattning att övergången från en lagstiftning till en ny inte får

medföra ett glapp i bevakningen av miljöbeteende i samhället.

2.31 Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO / Sveriges

naturvetareförbund tillstyrker förslaget i stort med undantag för tidpunkten för

ikraftträdandet.

2.32 Sveriges försäkringsförbund har inget att invända mot de föreslagna

promulgationsreglerna, såvitt dessa har omedelbar betydelse för

försäkringsområdet.

3 Ikraftträdande

3.1 Justitiekanslern, JK: Mot bakgrund av det omfattande lagstiftningsarbete det

rör sig om på miljöområdet kan det ifrågasättas om inte miljöbalken bör träda

ikraft något senare så att även organisationskommitténs förslag kan komma att

ingå i miljöbalken. I övrigt finner jag inte skäl till någon erinran mot det nu

framlagda förslaget.

3.2 Rikspolisstyrelsen och Kustbevakningen tillstyrker att nämnda lag träder i

kraft 1 juli 1995.

3.3 Socialstyrelsen: Framhåller betydelsen av att de viktigaste förordningarna

inom balkens områden, bl.a. hälsoskyddsförordningen, ersätts innan balken träder

i kraft.

3.4 Statens jordbruksverk: Frågan om miljöbalkens ikraftträdande bör eventuellt

skjutas upp. Lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark bör upphöra att gälla

samtidigt med övriga lagar som skall uppgå eller inordnas i miljöbalken.

3.5 Statens naturvårdsverk: Att miljöbalken avses träda ikraft redan den 1 juli

1995 innebär att den tid som står till buds för att förbereda balkens

genomförande blir knapp. Det är då angeläget att framhålla vikten av att

genomförandet ändå förbereds så noga, såväl inom regeringskansliet som hos

berörda myndigheter, att komplikationer i samband med ikraftträdandet så långt

möjligt kan undvikas. Bl.a. är det tydligt att, i enlighet med vad kommittén

anfört, de centrala regeringsförordningarna bör beslutas i så god tid att de kan

träda i kraft samtidigt med balken. Att erforderliga regeringsförordningar

utfärdas i god tid är angeläget även med hänsyn till den omfattande utbildning

som måste genomföras inför ikraftträdandet av det nya regelsystemet.

Provisoriska allmänna råd om tillämpningen av författningarna i fråga kan också

behöva utarbetas, och berörda centala myndigheter skall kunna planera de

myndighetsföreskrifter som krävs. - - - Det kan visa sig att det på flera

områden är angeläget att inte bara den erforderliga kompletterande regeringsför-

ordningen utan också de förutsatta myndighetsföreskrifterna träder i kraft

samtidigt med balken. Att ta fram myndighetsföreskrifter är en relativt

omständig process som - - - kan uppgå till ca. 1 1/2 - 2 år med hänsyn till vad

som krävs för utredning, remissförfarande, notifiering m.m. - - - Mot denna

bakgrund är det tydligt att erforderliga nya myndighetsföreskrifter i många fall

inte kommer att kunna träda i kraft förrän avsevärt senare än den 1 juli 1995.

De fördelar som kan vara förenade med ett så snart ikraftträdande får vägas mot

de nackdelar som kan följa av att regelverket på flera sakområden inte kommer

att vara fullständigt.

3.6 Lunds universitet: Forskningsnämnden anser det alltför optimistiskt att

föreslå att den nya balken skall träda ikraft redan den 1 juli 1995. Det hade

kanske kunnat ske om kommitténs förslag till miljöbalk varit i stort sett

invändningsfritt. Så är dock inte fallet. Forskningsnämnden har tidigare anfört

en tämligen omfattande kritik, med huvudsaklig innebörd att många av de frågor

som diskuteras i förslaget till miljöbalk inte förefaller vara helt

färdigutredda. Ett mer eller mindre omfattande arbete kvarstår därför, enligt

forskningsnämndens mening, innan det kan föreligga ett färdigt förslag till lag.

Hellre än att forcera fram en balk som inte är bättre än den nuvarande

lagstiftningen, bör man låta utredningen ta den tid som behövs.

3.7 Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen har tidigare tillstyrkt införandet

av miljöbalken, och tillstyrker att den nya lagstiftningen införs den 1 juli

1995. - - - Det är utomordentligt viktigt att de föreskrifter och förordningar

och andra bestämmelser som skall komplettera miljöbalken förbereds i god tid så

att de kan träda i kraft samtidigt med balken. Utbildning i den nya

lagstiftningen för prövnings- och tillsynsmyndigheter, liksom för t.ex. åklagare

bör vara genomförd innan balken träder i kraft.

3.8 Huddinge kommun: Det kommer att behövas en viss tid för förberedelsearbete

efter det att balken antagits och tills dess den träder i kraft. I övrigt har

kommunen inga synpunkter och lämnar remissen utan erinran.

3.9 Österåkers kommun: Det kommer att behövas viss tid för förberedelsearbete

efter det att balken antagits av riksdagen tills dess att den träder i kraft. -

- - Det är väsentligt för kommunernas tillsynsarbete enligt miljöbalken att

föreskrifter och förordningar som skall komplettera balken finns tillgängliga

innan lagen träder i kraft.

3.10 Eskilstuna kommun: Kommunen tillstyrker kommitténs förslag att balken

träder i kraft tidigast den 1 juli 1995, just med tanke på att det är önskvärt

att föreskrifter som förutsätts bli utfärdade med stöd av balkens bemyndiganden

kan träda i kraft samtidigt med själva miljöbalken. Att detta arbete tar tid är

uppenbart.

3.11 Mjölby kommun: Miljöbalken bör träda ikraft snarast möjligt och därvid

förordas ikraftträdande fr.o.m. 1995-01-01.

3.12 Jönköpings kommun: Innan miljöbalken träder i kraft bör tillämp-

ningsbestämmelser i form av föreskrifter och förordningar utarbetas på de

viktigaste områdena. Vidare bör personal på prövnings- och tillsynsmyndigheter

utbildas i hur balken skall tillämpas samt råd och information om balkens

tillämpning tas fram och spridas. Om det är tveksamt om detta hinner utföras

före 1995-07-01 bör ikraftträdandet av miljöbalken läggas senare.

3.13 Malmö kommun: Kommittén föreslår att de föreskrifter som utfärdats före

miljöbalkens ikraftträdande ska fortsätta att gälla. Dock anger man att de

viktigaste förordningarna, exemplifierade med hälsoskyddsförordningen och

förordningen om kemiska produkter, ska ersättas av nya innan balken träder i

kraft. Detta anser kommunen bör gälla även för miljöskyddsförordningen. - - -

Ansvars och organisationsfrågorna är inte lösta i förslaget till miljöbalk. Den

särskilda utredning som skall föreslå organisationsförändringar med anledning av

miljöbalksförslaget skall inte vara färdig förrän den 1 september 1994. Beslut

med anledning av utredningen kan därför inte föreligga förrän strax för

miljöbalkens ikraftträdande. Med hänsyn till ett omfattande utbildningsbehov på

olika nivåer, genomförande av beslutade förändringar, inrättande av eventuellt

nya myndigheter m.m., bör ikraftträdandet senareläggas med ett år.

3.14 Halmstads kommun: För att kunna uppnå det mål som föreslås i miljöbalkens 1

kap. 1 § 2 p., bevara biologisk mångfald, måste samordning ske av vissa

bestämmelser i Lag om skötsel av jordbruksmark, Skogsvårdslagen,

Ädellövskogslagen, Jaktlagen, Terrängkörningslagen m.m. Om det behövs, för - - -

upprättande av föreskrifter, är det bättre att flytta fram tidpunkten för

balkens ikraftträdande än att föreskrifter kommer efter att balken trätt i

kraft. Erfarenheten visar att om så inte är fallet kan det ta flera år innan

tillämpningsföreskrifter finns. För att en rimlig planering ska kunna ske måste

det förflyta en skälig tid mellan riksdagens beslut och balkens ikraftträdande.

Sådan skälig tid är helst ett år men minst sex månader.

3.15 Göteborgs kommun: Miljöbalken föreslås träda i kraft den 1 juli 1995. Om

detta är en realistisk tidpunkt kan inte bedömas nu. Kommunen vill emellertid

betona vikten av att tillsynsmyndigheterna m.fl. får en tillräcklig tid för

utbildning innan balken börjar tillämpas. Man bör ta stor hänsyn till detta vid

bestämmande av tidpunkten för ikraftträdandet.

3.16 Borås kommun: Kommunen är tveksam till om lagen har möjlighet att träda i

kraft den 1 juli 1995, som föreslås i lagen om införande om miljöbalk, med tanke

på den ringa tid som står till förfogande för behandling av remissvar och

eventuella ändringar av balken före riksdagsbehandlingen. Med tanke på

betydelsen av lagen är det enligt styrelsens uppfattning viktigare att denna

blir noggrant skriven än att tidpunkten 1 juli 1995 hålls.

3.17 Borlänge kommun: Miljöskyddskommittén föreslår att förslaget till miljöbalk

införs till 1/7 1995. Kommitténs ursprungsförslag innehåller en rad extra

arbetsuppgifter för kommunerna som att utdöma en del företagsbot, initiera viss

omprövning, överta en större del av miljötillsynen m.m. Innan förslaget blir lag

är det viktigt att Carl Axel Petris utredning om hur kommunerna skall

kompenseras för denna ökade arbetsbelastning inarbetas i lagförslaget. Detta

betyder att ett datum när miljöbalken skall träda i kraft idag ej kan sättas.

3.18 Umeå kommun: Enligt förslaget till lag om införande skall miljöbalken träda

i kraft den 1 januari 1995. - - - Vissa frågor om förhållandet mellan statliga

och kommunala myndigheter bör belysas ytterligare. En utredning pågår redan nu,

som syftar till att klarlägga vilka möjligheter de statliga myndigheterna har

att verkställa bemyndigandena enligt förslaget. Det är rimligt att avvakta dessa

utredningar innan tidpunkt för ikraftträdandet läggs fast. - - - Med tanke på

att lagen berör både ett flertal departement och ett stort antal myndigheter

förefaller en senare tidpunkt mer realistisk.

3.19 Svenska kommunförbundet: Vi anser att den 1 juli 1995 är en orealistisk

tidpunkt för ikraftträdande av en eventuell miljöbalk, inte minst mot bakgrund

av vårt ställningstagande att miljöbalksförslaget måste omarbetas och att en ny

remissomgång krävs. Vi delar kommitténs uppfattning att en ny miljölagstiftning

inte bör sättas i kraft förrän en viss tid efter riksdagsbehandlingen. Omkring

ett år behövs för introduktion, utbildning m.m. och erforderliga omarbetningar

av t.ex. behövliga förordningar och kommunala renhållningsordningar.

3.20 Sveriges industriförbund och svenska arbetsgivareföreningen: Kommittén har

själv föreslagit den 1 juli 1995 som lämplig tidpunkt för ikraftträdande.

Huruvida kommittén anser förslaget vara realistiskt eller mer ett uttryck för en

hög ambitionsnivå, framgår inte klart. Det synes dock synnerligen tveksamt om

det finns tillräckliga skäl att på sådant sätt påskynda ikraftträdandet. - - -

Sammantaget anser organisationerna att slutbehandlingen - och därmed

ikraftträdandet - måste skjutas fram avsevärt i tiden. Starka skäl talar enligt

organisationerna för att avvakta till dess beslut kan fattas samtidigt om

miljöbalken, följdändringar och myndighetsorganisationen.

3.21 Sveriges akademikers centralorganisation, SACO/Sveriges naturvetareförbund:

Kommittén föreslår att de föreskrifter som utfärdats före miljöbalkens

ikraftträdande bör fortsätta gälla. Dock anger man att de viktigare

förordningarna, exemplifierade med hälsoskyddsförordningen och förordningen om

kemiska produkter, ska ersättas av nya innan balken träder i kraft. Detta anser

vi bör gälla även för miljöskyddsförordningen. - - - Ansvars- och

organisationsfrågorna är inte lösta i förslaget till miljöbalk. Den särskilda

utredning som skall föreslå organisationsförändringar med anledning av

miljöbalksförslaget skall inte vara färdig förrän den i september 1994. Beslut

med anledning av utredningen kan därför inte föreligga förrän strax före

miljöbalkens ikraftträdande. Med hänsyn till ett omfattande utbildningsbehov på

olika nivåer, genomförande av beslutade förändringar, inrättande av eventuellt

nya myndigheter m.m. bör ikraftträdandet senareläggas med ett år.

3.22 Sveriges köpmannaförbund: När nya lagar införs är det viktigt att

näringsliv, myndigheter och allmänheten ges tillräcklig tid till att anpassa sig

till de nya reglerna. Det innebär att en ny miljöbalk tidigast bör införas ett

år efter ett riksdagsbeslut i frågan. De olika övergångsreglerna som föreslås

synes ge en rimlig tid för den anpassning som måste ske efter det att en ny

miljöbalk trätt i kraft.

4 Giltighet av äldre beslut

4.1 Försvarsmaktens organisationsmyndighet: I 4 § i ruricerade lagförslag anges

att föreskrifter som utfärdats med stöd av bestämmelserna i 2 § eller äldre

lagar skall fortsätta gälla om inte regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer förordar annat. Försvarets sjukvårdsstyrelse har utfärdat

vissa föreskrifter som faller inom miljöbalkens område. ÖB föreslår, med hänsyn

till regeringens tidigare beslut om SjvS/ Generalläkarens framtida roll och

överbefälhavarens förslag i yttrandet om miljöbalken beträffande tillsyn över

försvarsmakten, att regeringen medges rätt att uppdra åt SjvS/ Generalläkaren

att meddela föreskrifter inom vissa definierade områden.

4.2 Statens naturvårdsverk, SNV: De regerings- och myndighetsföreskrifter som

meddelats med stöd av de nuvarande lagarna på området kommer tills vidare att

gälla. En närmare genomgång av dessa föreskrifter bör dock göras i syfte att

kontrollera att det finns ett tillämpbart bemyndigande. Om ett bemyndigande inte

finns kan särskilda bestämmelser behövas i frågan om den befintliga

föreskriftens fortsatta giltighet eller ogiltighet. - - - Problem kan även

uppstå i samband med MB:s ikraftträdande när föreskriftsbemyndiganden övergår

från en myndighet till en annan. Det är viktigt att problem av detta slag upp-

märksammas så tidigt att de kan lösas på ett smidigt sätt.

 Föreskrifter enl. 4 kap. MB kommer att bli ett viktigt styrmedeli

miljöarbetet. Merparten av de blivande föreskrifterna anses bli utfärdade av

"myndighet som regeringen bestämmer". I någon mån måste utfärdandet av

föreskrifter ankomma på regeringen, nämligen enl. 4 kap. 2 § 3 st. i de fall

föreskrifterna syftar till att begränsa möjligheterna att använda tillstånd som

meddelats enligt balken. Med "tillstånd som meddelats enligt balken" torde

enligt 6 § i den föreslagna promulgationslagen jämställas tillstånd enligt ML.

 Den berörda restriktionen vad gäller möjligheterna att meddela föreskrifter på

myndighetsplanet kan komma att orsaka svårigheter i de fall föreskrifter

planeras på sakområdet, där ett avsevärt antal verksamheter har tillstånd enligt

ML men där tillståndsplikt inte gäller enligt den nya förprövningsordningen. - -

- Vad som gäller enligt enligt de stora antalet tillstånd till jordbruk som har

meddelats på ML:s tid kommer enligt 4 kap. 2 § 3 st. inte att kunna rubbas genom

föreskrifter utfärdade av SNV. Med hänsyn härtill vill SNV ifrågasätta om inte 6

§ i promulationslagen borde kompletteras med en regel om att ett äldre

tillstånd, som inte "behövs" enligt MB:s förprövningsordning, inte innebär

hinder för en myndighet att meddela föreskrifter enligt 4 kap. MB som begränsar

möjligheterna att använda tillståndet i fråga.

 - - - Med hänsyn till lydelsen av 1 st. 1 men. sista ledet i 6 § i den

föreslagna promulgationslagen blir det formellt möjligt för regeringen att

förordna om att den blivande tillståndsplikten för bedrivande av miljöfarlig

verksamhet även skall avse verksamhet för vilken har getts dispens enl. ML i

dess lydelse före den 1 juli 1981. Av landets ca. 7 000 tillståndspliktiga

miljöfarliga verksamheter torde ca. hälften sakna tillstånd. Det är uppenbart

att en tillståndsprövning av alla dessa ca. 3 500 verksamheter skulle ställa

stora krav på såväl myndigheternas som företagens resurser. - - - Det är inte

alldeles klart att den resursinsats som totalt skulle behövas för

tillståndsprövning av alla dessa verksamheter kan motiveras med den miljönytta

sm prövningen kan medföra. - - - SNV avser att inom kort överväga lämpliga

handlingslinjer i de här berörda frågorna.

4.3 Lunds universitet: Forskningsnämnden har inget att anföra mot principen att

tidigare meddelade föreskrifter, tillstånd och villkor skall gälla även efter

balkens införande. Vidare finner forskningsnämnden det rimligt att balkens

regler om omprövning och upphävande av beslut skall gälla även för beslut

fattade med stöd av äldre lag.

4.4 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Från saklig synpunkt kan man väl inte

ha några invändningar mot den föreslagna nyordningen ang. stoppreglerna och

befintliga miljöfarliga verksamheter. - - - När det gäller frågan om

tillståndsmyndigheternas förbudsprövning i dylika fall är det från

konkurrenssynpunkt angeläget att de samtidigt prövar alla företag så att inte

vissa av dem får en konkurrensfördel genom att kunna fortsätta driften till

lägre kostnader på grund av lägre miljöskyddskrav.

4.5 Uppsala kommun: Kommunen vill betona vikten av att under övergångsskedet i

så stor utsträckning som möjligt meddela föreskrifter med stöd av miljöbalken.

Det förhållandet att föreskrifterna för flertalet

miljöfarliga verksamheter skall meddelas i enlighet med övergångsbestämmelserna

motverkar enligt kommunen det tänkta syftet med en övergång från individuell

prövning till generella föreskrifter, som är att åstadkommaen höjning av den

miljömässiga nivån för icke prövningspliktig verksamhet.

4.6 Mjölby kommun: Föreskrifter som utfärdas med stöd av äldre lagstiftning bör

kunna fortsätta att gälla om förhållandena ej påkallar någon ändring. Detsamma

bör gälla beslut i enskilda ärenden, som fattas med stöd av äldre rätt.

4.7 Hässleholms kommun: Kommunen anser att angiven tidsperiod på 10 år - - - i

förslagets 7 och 8 §§ - - - innan en tillsynsmyndighet kan kräva omprövning är

alldeles för lång. Under denna tid kommer det att utvecklas ny reningsteknik och

nya miljövänliga produkter som kan utnyttjas för att minska miljö- och

hälsorisker och gynna en snabbare anpassning till ett kretsloppsanpassat

samhälle. Industrier och företag kan, såvida inte omprövning av gällande villkor

får ske tidigare, under föreslagen tidsperiod ha en lägre ambitionsnivå när det

gäller investeringar och satsning på miljöteknik och återvinning. En kortare

övergångstid på ex.vis 5-6 år innan ny prövning bör ske, skulle gynna ut-

vecklingen mot ett miljö- och kretsloppsanpassat samhälle.

4.8 Halmstads kommun: Kommunen anser att regeringen aller den myndighet

regeringen bestämmer bör ta fram föreskrifter innan miljöbalken träder i kraft.

Dessa föreskrifter bör underställas riksdagen. Vi instämmer i kommitténs förslag

att omprövning av beslut fattade av enligt lag före miljöbalkens ikraftträdande

endast ska kunna omprövas enligt Miljöbalkens omprövningsregler.

4.9 Göteborgs kommun: I 7 § 1 st. sägs att övergångstiden skall gälla om inte

verksamhetens utövare begär annat. Det bör framgå vem denna begäran skall riktas

till. Det 2 st. i paragrafen är uppenbarligen formulerad med 3 § 2 st.

miljöskyddsförordningen som förebild. I det sistnämnda lagrummet har ordet

"inrättning" tagits med p.g.a. innehållet i det föregående st. i paragrafen. det

kan emellertid ifrågasättas om det ordet hör hemma i promulgationslagen då det

inte förekommer i lagtexten i övrigt.

4.10 Borås kommun: Kommunen tillstyrker förslaget om giltighet av äldre beslut.

4.11 Umeå kommun: För att inte motverka miljöförbättrande åtgärder i äldre

anläggningar, bör det klart framgå av övergångsbestämmelserna, att sådana

förändringar i tillstånd och villkor, som meddelats enligt äldre lag, alltid får

vidtagas, även om man därigenom inte fullt ut når upp till den standard som

skall gälla enligt de nya reglerna.

4.12 Svenska kommunförbundet: Vi anser att det är orimligt att beslut om

föreskrifter, utfärdade med stöd av ännu äldre lagar än dem som föreslås

upphävda, ska kunna fortsätta att gälla vid en ny miljölagstiftnings

ikraftträdande. Ett syfte med reformen skulle ju vara att rensa upp i och

förbättra överskådligheten över regelverket. Behövliga föreskrifter måste därför

så långt möjligt utfärdas med stöd av den nya lagstiftningen innan den träder i

kraft. Tillståndsbeslut m.m. (jfr. 5 och 6 §§) som meddelats före den nya

lagstiftningens ikraftträdande bör enligt kommittén och förbundet gälla även i

fortsättningen.

4.13 Sveriges industriförbund och svenska arbetsgivareföreningen: Utan närmare

kommentarer i vare sig lagtext eller motiv ges regeringen en allmän befogenhet

att upphäva befintliga tillstånd i 6 § i den föreslagna promulgationslagen. Det

saknas helt vägledande uttalanden för i vilka situationer ett upphävande skulle

kunna aktualiseras. Detta är en uppenbart orimlig reglering som måste stramas

åt. Om det föreligger skäl att behålla denna omfattande befogenhet för någon

beslutskategori (tillstånd, godkännande eller medgivande) måste befogenheten ut-

tryckligen inskränkas till detta. Annars bör den helt upphävas. - - - I 7 - 9 §§

har begreppet "påbörja" en central betydelse för reglernas tillämpning och

effekt. Trots detta finns inte någonstans i förslaget behandlat vilken innebörd

begreppet skall ha. Detta är enligt vår uppfattning mycket otillfredsställande.

- - - Det vore enligt organisationerna orimligt om begreppet "påbörja" gavs den

innebörden att den avsedda tillverkningen/hanteringen/funktionen måste ha

startat. Med tanke på de ofta mycket stora investeringar som krävs redan på

projekteringsstadiet måste "påbörjans-tidpukten" läggas tidigare i processen. -

- - Om det rör verksamhet som inte är tillståndspliktig enligt gällande

bestämmelser måste någon annan omständighet än ingivande av tillståndsansökan

utgöra utgångspunkt för bedömningen av när en verksamhet är påbörjad. Enligt

organisationerna är det enda rimliga att även projekteringsfasen omfattas.

Senast när projekteringen av en verksamhet har nått det stadium då

anläggningsarbeten har startat skall verksamheten anses som "påbörjad". - - -

Det måste i promugationslagen införas en generell övergångsbstämmelse enligt

vilken den som påbörjat verksamhet innan anmälnings- eller tillståndsplikt

införs, ges viss tidsfrist innan ansökan eller anmälan måste ha ingivits. Enligt

organisationerna bör denna tid uppgå till minst fem år.

4.14 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: MHTF delar kommitténs

ståndpunkt att förordningar meddelade med stöd av äldre lagstiftningar skall

fortsätta att gälla efter balkens ikraftträdande. De viktigafte förordningarna

inom balkens område - - - bör ersättas av nya författningar innan balkens

ikraftträdande. En skälig övergångstid bör dock ges kommunerna att fastställa

nya lokala hälsoskyddsföreskrifter, meddelade med stöd av

hälsoskyddsförordningen. Under övergångstiden bör lokala hälsoskyddsföreskrifter

fastställda med nuvarande lagstiftning gälla.

5 Allmänna aktsamhetsregler

5.1 Överbefälhavaren: Miljöskyddskommitténs förslag till övergångsbestämmelser

och karenstider bedöms i huvudsak möjliggöra en rimlig anpassning av

verksamheten. ÖB är dock tveksam till att de nya aksamhetsreglerna enligt 3 kap.

miljöbalken skall träda i kraft omedelbart vid miljöbalkens införande. Här

föreslås att regeringen om särskilda skäl föreligger får medge undantag eller

viss karenstid för myndigheter.

5.2 Statens järnvägar, SJ: Förutom de synpunkter som framförts ovan, har SJ

inget att invända mot den gradvisa övergång som betänkandet förespråkar. I vissa

fall har dock övergångstiden gjorts onödigt lång. Det gäller framför allt

införandet av de almänna aktsamhetsreglerna, där en tioårig övergångstid från

balkens ikraftträdande föreslås. Då regeringen har överprövningsrätt enligt 3

och 7 kap. i förslaget till miljöbalk, kan sådana fall, där aktsamhetsreglerna

innebär oönskade konsekvenser under tiden närmast efter ikraftträdandet relativt

enkelt undantas. Efter som regeringen själv - som SJ förstått lagförslaget -

ytterst gör bedömningen av vad som är av "synnerlig betydelse från allmän

synpunkt" samt om skadorna på miljön kan "befaras bli av allvarlig art" (3 kap.)

finns det i realiteten inga formella hinder för att utfärda sådana undantag från

reglerna. Denna godtycklighet är dock i ett längre perspektiv en av

lagförslagets stora svagheter. I övrigt torde det vara en fördel att reglerna

börjar tillämpas så tidigt som möjligt.

5.3 Statens naturvårdsverk, SNV: Eftersom balkens allmänna aktsamhetsregler i

allmänhet innefattar längre gående krav än som för närvarande gäller, särskilt

genom innebörden i den föreslagna stoppregeln i 3 kap. 7 §, knyts särskilt

intresse till frågorna kring genomförandet av just denna regel. Vid överväganden

om en lämplig övergångsreglering i detta avseende ligger det nära till hands

att, som även kommittén gjort, fästa visst avseende vid att en tioårsperiod är

den tidsperiod under vilken en tillståndshavare bör kunna känna sig någorlunda

säker på att han skall kunna driva sin verksamhet på oförändrade villkor. En rad

olika skäl (i MB upptagna i 21 kap. 2 § 2-9) kan dock motivera att omprövning

sker redan före tioårsperiodens utgång. Detta är en omständighet som pekar på

att en kortare övergångstid än tio år bör kunna övervägas. Ett principbeslut har

fattats (prop. 1990/91 s. 214-217) om att industrins utsläpp redan till år 2000

bör kunna nedbringas till sådana nivåer att miljön inte tar skada och hälsan

inte påverkas. Detta ställningstagande motiverar att perioden fram till

sekelskiftet bör räcka som övergångstid. - - - Om inte övergångstiden för all

miljöfarlig verksamhet som pågår vid balkens ikraftträdande kan bestämmas till

kortare tid än tio år , kan frågan ställas om inte i andra hand en kortare tid

än tio år ändå kan uppställas för åtminstone icke tillståndsgiven verksamhet.

Det torde nämligen inte finnas något formellt hinder mot att ha olika

övergångstider beroende av om man benom ett tillstånd skaffat sig viss säkerhet

för att kunna driva sin verksamhet på oförändrade villkor eller ej. Övergångs-

tiden för icke tillståndsgiven verksamhet har kommittén själv primärt

(specialmotiveringen till 3 kap. 7 § i huvudbetänkandet, s. II:40) ansett kunna

vara fem år. Även SNV ansluter sig till den ståndpunkten. - - - SNV ansluter sig

till kommittén ståndpunkt att tiden bör räknas lika för all miljöfarlig

verksamhet oavsett bransch, med den modifieringen att det ändå bör vara möjligt

att, i linje med verkets ovan angivna andrahandsförslag, på denna punkt skilja

mellan tillståndsgiven verksamhet och icke tillståndsgiven verksamhet.

5.4 Lunds universitet: Forskningsnämnden har svårt att se motiven till de

undantag från principen att tidigare meddelade föreskrifter, tillstånd och

villkor skall gälla även efter balkens ikraftträdande, som kommittén föreslår.

Stoppregeln i 3:7 kommitténs balkförslag, sägs gälla för befintlig verksamhet

först efter tio år. - - - Om en regel med motsvarande innehåll skall införas,

bör den rimligen gälla för befintlig verksamhet på samma villkor som övriga

bestämmelser i balken, dvs. när någon grund för omprövning föreligger. Möjligen

kan man tänka sig någon form av karenstid - dock betydligt kortare än den

föreslagna - för icke tillståndsprövad verksamhet. Det "rättvisetänkande" som

ligger bakom förslaget är över huvudtaget svårt att förstå. - - - Någon rättvisa

i förhållande till dem som nystartar en verksamhet uppnås ju ex.vis inte - deras

ansökningar behandlas omedelbart efter de nya reglerna. (Resonemangen verkar

över huvud taget inte konsistenta. Stoppregeln skall enligt sammanfattningen s.

8 kunna leda till upphävt tillstånd efter 10 år. Av promulgationsförslaget s. 35

framgår emellertid något förvånande att "stopp-regeln" endast skulle gälla vid

tillståndsprövning, och inte vid omprövning av tillstånd. En sådan begränsning

kan svårligen utläsas vare sig ur lagtexten eller huvudbetänkandet, och är inte

heller motiverad av kommittén. Den gör också de föreslagna övergåndsreglerna

överflödiga i den delen!)

5.5 Länsstyrelsen i Södermanlands län: I huvudbetänkandet föreslås en karenstid

på fem år för befintlig miljöfarlig verksamhet. I det nu aktuella betänkandet

föreslås utan närmare motivering en ökning till tio år. Det innebär att

verksamhet som befaras vara hälsofarlig skulle få fortsätta ytterligare bortåt

12 år med stöd av promulgationslagen. - - - En prövning i det enskilda fallet

borde kunna aktualiseras omedelbart efter balkens ikraftträdande för de enstaka

men allvarliga fall som kan finnas. Regeringen bör i sådana fall få befogenhet

att lämna tillstånd för verksamheten under viss begränsad tid (förslagsvis högst

fem år) om det finns synnerliga skäl.

5.6 Länsstyrelsen i Kristiandstads län: Med hänsyn till stoppregelns innebörd,

dvs. att en verksamhet alltid skall vara otillåtlig om den kan befaras leda till

att människors hälsa skadas eller att bindande miljönormer överskrids, anser

Lst. att den föreslagna övergångstiden på tio år är alltför generöst tilltagen.

Tidsfristen för ändring eller avveckling av en hälsofarlig verksamhet av denna

dignitet bör sättas betydligt kortare.

5.7 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Stoppregeln i 3 kap. 7 § avses att, efter viss

tidsfrist kunna tillämpas även när det gäller sådan verksamhet som påbörjas före

miljöbalkens ikraftträdande och innebära bl.a. att ett tillstånd som meddelats

enligt miljöskyddslagen skall kunna återkallas. Ur rättssäkerhetssynpunkt kan

detta te sig betänkligt. I detta fall måste emellertid de allmänna intressena

anses väga tyngre, eftersom dessa rör frågor om människors hälsa, den gemensamma

miljön, och dessutom i vissa fall är knutna till internationella åtaganden. De

föreslagna reglerna är därför väl motiverade. För att dessa verksamheter, och

till skillnad mot de vilka prövats enligt miljöbalken, inte för all framtid

skall kunna angripas enl. 3:7, bör övervägas att föra in en tidsfrist inom

vilken berörda verksamheter senast skall ha prövats mot stoppregeln, eller inom

vilken frist en sådan prövning senast skall ha initierats.

5.8 Länsstyrelsen i Örebro län: Den övergångsperiod på tio år som föreslås när

det gäller stoppreglerna (7 och 8 §§) kan anses rimlig.

5.9 Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Länsstyrelsen anser att stoppreglerna enligt

4 kap. ska gälla fullt ut redan år 2000. Länsstyrelsen har inga synpunkter på

övriga delar av övergångsbestämmelserna.

5.10 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Länsstyrelsen bedömer att det är

lämpligt att de nya aktsamhetsreglerna skall gälla direkt efter efter balkens

ikrafttagande den 1 juli 1995. - - - Tillämpningen av de nya stoppreglerna på

verksamhet som medför hot mot hälsan eller miljön föreslås en övergångstid på

tio år. - - - Detta tycker länsstyrelsen är för liberalt, och det är en

meningslöst utdragen process. - - - Det finns inte heller något särskilt skäl

varför denna övergångstid skall likställas med en tillståndstid för företag som

har tillstånd, företag som saknar tillstånd eller företag där tillsynsmyndighet

finner anledning till skarpt ingripande. Däremot skall naturligtvis vanlig

tillståndstid 10 år gälla för företag som har tillstånd enligt äldre lag före

1995. - - - Stoppreglerna borde med större rimlighet ges en övergångstid på 5

år, dvs. med innebörden att stoppregeln träder i kraft fullt ut 1/7 år 2000 om

så beslutas i det enskilda fallet, och att beslut med denna innebörd får fattas

av prövningsmyndighet redan från balkens ikraftträdande 1 juli 1995.

5.11 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Länsstyrelsen har i sitt yttrande över

huvudbetänkandet över miljöbalk bland annat förordat en viss uppmjukning av

stoppregeln jämfört med kommitténs förslag. Om stoppregeln utformas på det sätt

länsstyrelsen föreslagit bortfaller behovet av särskilda övergångsbestämmelser i

detta avseende.

5.12 Uppsala kommun: Kommunen anser att de föreslagna övergångsbestämmelserna

väl täcker behovet. - - - Uppsala kommun anser det vara rimligt med en

övergångstid vad gäller tillståndsgivna verksamheter. Det är däremot inte

rimligt att tillämpa samma tidsfrist för verksamheter utan tillstånd. Det

omfattande miljöskyddsarbete som sedan miljöskyddslagens tillkomst lagts ned på

att åtgärda miljöfarlig verksamhet skulle göra det möjligt att tillämpa

miljöbalkens strängare stoppregel på verksamheter utan tillstånd omedelbart vid

balkens ikraftträdande. I vart fall torde övergångstiden kunna förkortas betyd-

ligt. Verksamheter utan tillstånd behöver inte åtnjuta samma skydd mot ökade

krav på skyddsåtgärder som tillståndsgivna verksamheter, utan bör få finna sig i

att ökade krav på skyddsåtgärder ställs i takt med den tekniska utvecklingen.

Miljöbalkens stoppregel innebär att verksamhet som kan leda till skada för

människors hälsa eller till att en miljökvalitetsnorm överträds får inte utövas.

Balkens stoppregel innebär en skärpning framför allt vad gäller skyddet för

människors hälsa. - - - Den nya stoppregelns skärpta krav beträffande skyddet

för hälsa får, paradoxalt nog, till följd att ambitionsnivån sänks för en lång

tid framöver. Till följd av dessa övergångsbestämmelser kommer de fall där den

nya, skärpta stoppregeln tillämpas, sannolikt att inskränkas till endast ett

fåtal. Kommunen befarar att de allmänna aktsamhetsreglerna kan komma att

upplevas som urholkade p.g.a. att stoppregeln undantas vid tillämpningen av

dessa. Kommunen anser att den tioåriga övergångstiden är alltför generöst

tilltagen, då denna reglering kan medföra att angelägna miljöskyddsåtgärder

försenas. Den övergångstid på fem år som föreslogs i huvudbetänkandet är enligt

kommunen mera rimlig. - - - Kommunen delar miljöskyddskommitténs uppfattning att

den nya stoppregeln omedelbart skall tillämpas beträffande hälsoskyddet i

befintliga bostäder och lokaler.

5.13 Eskilstuna kommun: Det får anses olyckligt - men troligen oundvikligt - att

miljöbalkens stoppregler inte omedelbart vid balkens ikraftträdande kan

tillämpas i den del som rör miljöskyddet.Följden av detta är att befintlig

miljöfarlig versamhet får en tioårsfrist, under vilken de äldre stoppreglerna i

miljöskyddslagen tillämpas.

5.14 Mjölby kommun: De nya aktsamhetsreglerna i miljöbalken bör tillämpas

fr.o.m. ikraftträdandet utan särskilda övergångsbestämmelser. Beträffande de

föreslagna stoppreglerna delar kommunen kommitténs uppfattning, att dessa kan

komma att medföra vissa övergångsproblem. Den som bedriver miljöfarlig

verksamhet måste kunna tillförsäkras en rimlig övergångstid för att kunna

anpassa verksamheten till den nya lagstiftningen. Därvid tillstyrks en

tioårsperiod från ikraftträdandet, men med möjlighet att upphäva tillstånd även

tidigare, om det föreligger särskilda skäl och det i övrigt framstår som rimligt

vid en intresseavvägning. Befintliga miljöfarliga verksamheter som idag saknar

tillstånd bör tillståndsprövas snarast möjligt efter ikraftträdandet. Skyldighet

att söka tillstånd bör krävas inom en treårsperiod.

5.15 Nässjö kommun: I 8 § lagförslaget föreslås en karenstid på 10 år för

stoppregeln från tiden för balkens ikraftträdande innan verksamheter med

tillstånd enligt nuvarande lagstiftning omfattas av balkens striktare regler.

Kommunens åsikt är att en karenstid på 5 år skulle vara fullt tillräcklig.

5.16 Mörbylånga kommun: Enligt förslaget skall en tioårig karenstid tillämpas

när det gäller "stoppregeln". Eftersom den nya lagstiftningens mål är att

ytterligare värna om människors hälsa är det av stor vikt att den nya lagens

"stoppregel" kan börja tillämpas så snart som möjligt. - - - Bestämmelserna i 3

kap 7 § miljöbalken bör med hänsyn därtill gälla redan från juli år 2000.

5.17 Göteborgs kommun: Kommunen är positiv till tankarna bakom

övergångsbestämmelsen för stoppregeln, men ser vissa tolkningssvårigheter med

den föreslagna lagtexten - - - som inte är helt tydlig. Den kan innebära

antingen att stoppregeln skall bli tillämplig enbart på ändringsåtgärden, eller

att stoppregeln efter ändringen skall gälla för hela den ifrågavarande

miljöfarliga verksamheten, således även i de delar som utövades redan vid

ikraftträdandet. Betänkandets text ger inget klart svar på denna tolkningsfråga

varför ett förtydligande av ifrågavarande regel är önskvärd.

5.18 Borås kommun: Tillstyrker förslaget om övergångsbestämmelser till första

avdelningen i miljöbalken.

5.19 Marks kommun: Stoppregeln i balken är så orealistisk att det inte är

tillräckligt med 10 års tid för ikraftträdande. Efter att stoppregeln gjorts

realistisk bör annan tid föreskrivas i lag om införande. Begreppet husbehovstäkt

bör utgå. Ersättning bör ges för pågående ej tillståndspliktig täkt som förbjuds

"vid sidan om" s.k. stoppregel.

5.20 Borlänge kommun: Betänkandet föreslår en karenstid på tio år innan dessa

stoppreglerkan antas gälla för nu pågående verksamheter. Detta betyder i princip

att otillåten miljö- och hälsofarlig verksamhet kan drivas oskäligt länge. Då

miljötekniken hela tiden utvecklas och maskininvesteringar normalt avskrivs på

fem år bör denna karenstid sättas till fem år istället för föreslagna tio år.

5.21 Östersunds kommun: Ikraftträdandet av den s.k. stoppregeln bör i sin helhet

ske 1995-07-01. - - - Det är angeläget att sådan verksamhet som innebär fara för

människors hälsa kan stoppas. - - - Förslaget bör ändras så att ikraftträdandet

v den s.k. stoppregeln som helhet kan ske så snart som miljöbalken träder i

kraft. Miljöbalkens 3 kap. 7 § bör samtidigt formuleras så att den blir

praktiskt användbar, dvs. eventuella undantag från stoppregeln skall grundas på

faktiska omständigheter vad avser fara för hälsan, och ej på generella

övergångstider.

5.22 Skellefteå kommun: Stoppregeln bör utformas på ett sådant sätt att ingen

övergångstid behövs. Bibehålls den i föreslaget skick behövs någon form av

selektion, så att vissa företeelser särbehandlas.

5.23 Umeå kommun: Det är klokt att ge stoppregeln i 3 kap. 7 § en lång

övergångstid vad gäller verksamheter som påbörjats före ikraftträdandet.

5.24 Svenska kommunförbundet: Vi anser att stoppregeln i miljöbalksförslaget

fått en utformning som gör att den blir mycket svår att tillämpa i praktiken.

Att det enligt kommitténs uppfattning nu behövs en tioårig karenstid för

verksamheter för vilka tillstånd lämnats enligt tidigare regler, tyder på att

stoppregeln som helhet behöver ses över. Kommittén föreslår att användningen av

befintliga bostäder och lokaler för undervisning och barnomsorg omedelbart efter

ikraftträdandet ska kunna förbjudas om det kan befaras att människors hälsa

skadas. Stoppregeln föreslås i dessa fall kunna slå till direkt mot pågående

"verksamhet" utan att konsekvenserna närmare studerats av kommittén. Vi kan inte

acceptera kommitténs förslag i denna del. En lagregel som den föreslagna

stoppregeln - - - bör inte tillskapas.

5.25 Grossistförbundet svensk handel: Av betänkandet framgår att man har haft

förståelse för - - - att företag som berörs av de ändringar som nu görs får

tillräckligt långa tidsfrister innan förutsättningarna för verksamheten

förändras. - - - Den tidsfrist som anges när det gäller de nya stoppreglerna är

enligt vår uppfattning den kortast möjliga om hänsyn tas till behovet av fasta

spelregler.

5.26 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: Vi avstyrker

bestämt att kommitténs förslag till ny s.k. stoppregel i 3 kap. 7 § genomförs.

Regeln är i sin föreslagna form synnerligen otydlig och ger uttryck för en

orealistisk ambitionsnivå. Vi hemställer därför i första hand att regeln

omarbetas under den fortsatta beredningen så att en uttrycklig dispensmöjlighet

införs och att den risknivå som utlöser regelns tillämpning kvalificeras.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser för den aktuella regeln är emellertid

av mycket stor betydelse, alldeles oavsett om våra ändringsförslag vinner gehör

eller inte. Genom de nu föreslagna reglerna ges pågående verksamheter en tioårig

karenstid innan bl.a. stoppregeln träder i kraft. Det kan ifrågasättas om tiden

är tillräcklig för att möjliggöra avskrivningar på investeringar beslutade med

anledning av tidigare regler. Allvarligare är dock att kommittén inte annat än i

förbigående har berört den väsentliga frågan om hur lång tid en utövare skall

ges att ändra eller lägga ned en verksamhet efter det att beslut har fattats att

verksamheten strider mot en "stoppregel". Om det anses omöjligt att i lagtexten

formulera generellt tillämpliga regler om sådan "karenstid" måste det i motiven

uttryckas ett starkt stöd för företagens behov av väl tilltagna omställ-

ningstider.

5.27 Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: Verksamheter som av

samhället bedöms vara en stor risk för människors hälsa och miljön kan inte utan

en ny bedömning utifrån miljöbalkens principer få fortsätta i all framtid.

Verksamheter som tillståndsprövats enligt miljöskyddslagens principer måste dock

ges en rimlig övergångstid innan miljöbalkens strängare bedömning av skyddet för

människors hälsa träder i kraft. En liknande "karenstid" innan miljöbalkens

principer träder i kraft bör införas för miljöfarlig verksamhet som idag saknar

tillstånd. Att knyta den övergångsperiod som föreslås för indragande av

tillstånd för miljöfarlig verksamhet meddelade före balkens ikraftträdande till

tidsintervallet för omprövning av tillstånd ser vi som praktiskt.

6 Hushållning med mark och vatten

6.1 Uppsala kommun: Miljöskyddskommittén anser att övergångsbestämmelserna inte

behövs beträffande miljökvalitetsnormer. Kommittén motiverar detta med att

miljökvalitetsnormerna inte är straffsanktionerade och att de kräver

åtgärdsplaner innan frågan om omprövning av tillstånd kan väckas. Det förefaller

som om miljökvalitetsnormernas styrande effekt på detta sätt skjuts på

framtiden. Kommunen anser det vara viktigt att miljökvalitetsnormerna snabbt ges

möjlighet att bli effektiva styrmedel i miljöarbetet.

6.2 Mjölby kommun: Regeringens tillåtlighetsprövning av vissa stora

kommunikationsanläggningar bör vara obligatorisk omedelbart efter

ikraftträdandet av miljöbalken.

6.3 Halmstads kommun: Kommittén föreslår att väg, järnväg, flygplats, hamn eller

farled som påbörjas innan tre år efter balkens ikraftträdande förflutit ska inte

behöva ha regeringens tillåtlighetsprövning. Som påpekats i vårt yttrande över

balken anser vi att en sådan prövning är onödig. Om det ändå införs en sådan

bestämmelse kan vi inte se något skäl att den inte ska träda i kraft omedelbart

vid balkens ikraftträdande.

6.4 Borås kommun: Tillstyrker lagförslaget om övergångsbestämmelser till andra

avdelningen (samt 3-7 avd.) i miljöbalken.

6.5 Svenska kommunförbundet: Vi har förståelse för att kommittén föreslår att

ett undantag från kravet på tillåtlighetsprövning av regeringen för vissa större

trafikanläggningar ska göras de närmaste tre åren efter ikraftträdandet.

Regeringen förutsätts dock enligt utredningen under den aktuella treårsperioden

kunna förbehålla sig rätten till prövningen enligt 7 kap. 2 § i förslaget.

Förbundet förutsätter att vetorätten ligger fast för all prövning enligt den

aktuella paragrafen. Någon genombrytning av vetot får således inte bli aktuell i

dessa fall.

7 Naturvård och biologisk mångfald

7.1 Jordbruksverket: Kommittén föreslår en frist på sex månader inom vilken

ansökan om tillstånd till pågående husbehovstäkt skall inges och som skall börja

löpa då regeringen meddelat föreskrifter om tillståndsplikt för sådana täkter.

Denna frist är godtagbar såvitt gäller stora täkter men för kort om den även

skall avse mindre täkter belägna på stora och medelstora jordbruksföretag.

7.2 Statens naturvårdsverk, SNV: SNV tillstyrker kommitténs förslag till

övergångsbestämmelser vad gäller strandskyddet. Den föreslagna övergångstiden

till utgången av juni 2000 bör utgöra en rimlig tid för länsstyrelserna för

prövning av om hittills meddelade undantag av vissa områden från strandskyddet

skall stå fast, med beaktande av undantagen fr.o.m. balkens ikraftträdande

kommer att innebära undantag även från det föreslagna nya skyddet för växt- och

djurlivet. - - - Genomförande av regler om hanteringen av s.k. genmodifierade

organismer (GMO) och produkter vari GMO ingår kräver särskild upppmärksamhet med

hänsyn till det blivande EES-avtalet. Sverige förbinder sig genom detta avtal

att införa regler i Sverige som svarar mot de två EG-direktiven 90/219 och

90/220 om avsiktlig frisättning resp. innesluten användning av GMO. Nu gällande

svenska regler på detta område svarar inte mot de berörda EG-direktiven. Enligt

EES-avtalet skall direktiven i fråga ha införlivats med den svenska

rättsordningen senast den 1 januari 1995, alltså ett halvår innan balken avses

träda i kraft. Det får ankomma på regeringskansliet att ta ställning till om en

en försening under denna tid bör kunna passera opåtalad eller om provisoriska

regler - - - måste skapas för tiden den 1 jan - 1 juli 1995.

7.3 Lunds universitet: Avsnittet om naturvård och biologisk mångfald anser

forskningsnämnden innehåller en del egendomligheter. Överhuvud taget innebär

förslaget i princip ett undantag till den i övrigt föreskrivna huvudprincipen,

att föreskrifter/förordanden enligt tidigare lag skall fortsätta gälla. Så har

det knappast presenterats. Här föreslås att förordnanden om undantag från

tidigare strandskyddsregler automatiskt skall upphöra att gälla fem år efter

ikraftträdandet om de då inte redan har ersatts av nya där det nya syftet med

strandskyddet har beaktats. Dennna särregel kan väl i och för sig vara

motiverad, och fem år är kanske en praktisk övergångstid. Den föreslagna

övergångsbestämmelsen angående befintliga byggnader och anläggningar ter sig då

emellertid utomordentligt egendomlig. Enligt denna skall anläggningar eller

anordningar som senast vid balkens ikraftträdande uppförts med stöd av äldre

bestämmelser få användas för sitt ändamål även efter ikraftträdandet. Man frågar

sig då vad som är innebörden av att tidigare förordnande om undantag från

strandskydd i princip skall kunna fortsätta att gälla under åtminstone fem år.

Den som med stöd av ett sådant giltigt undantagsförordnande kunnat uppföra en

anläggning bör väl ha samma skydd som den som uppfört sin anläggning redan före

ikraftträdandet. Annars har ju principen om förordnandets fortsatta giltighet

ingen innebörd. Möjligen ligger här mer filosofiska överväganden bakom - en

anläggning som uppförts med stöd i äldre förordnanden efter balkens

ikraftträdande anses kanske per definition uppförda i enlighet med balkens

bestämmelser. - - - Resonemangen om en alternativ deadline före balkens

ikraftträdande s. 46 f. tyder emellertid knappast på att detta skulle vara

fallet. Bestämmelsen bör formuleras om så att anläggningar och anordningar som

uppförts före balkens ikraftträdande eller senare, med stöd av beslut,

förordnanden etc. som enligt övergångsbestämmelserna skall äga giltighet också

efter balkens ikraftträdande, får användas även fortsättningsvis.

7.4 Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen anser att det är angeläget att

klarlägga vem som skall göra omprövningen enligt 10 § i förslaget angående

undantag från strandskyddet. Detta framgår inte nu av förslaget. Inom

detaljplanelagda områden bör det enligt länsstyrelsen vara kommunerna, eftersom

de i miljöskyddskommitténs betänkande föreslås få rätten att själva upphäva

strandskyddet inom planlagda områden. En förutsättning är också att

omprövningsförfarandet kan göras på ett enkelt sätt och att detta behandlas i

förarbetena till lagen. För militära områden där strandskyddet inte heller skall

gälla i fortsättningen bör det i samband med omprövningen anges att

strandskyddet automatiskt skall inträda om den militära verksamheten upphör.

7.5 Länsstyrelsen i Södermanlands län: Länsstyrelsen anser att den nya grunden

för strandskyddet har stor betydelse för växt- och djurlivet. Eftersom det är

förhållandevis enkelt att göra erforderliga tillägg i nuvarande naturvårdslagen

bör den införas där snarast. - - - genom ett snabbt införande i naturvårdslagen

markeras också den biologiska mångfaldens betydelse för både allmänhet och

myndigheter, vilket är viktigt. En översyn av nuvarande förordnanden bör kunna

vara snart avklarad efter det att balken trätt i kraft (något år).

7.6 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen har inget att erinra

mot förslaget att nu gällande inskränkningar skall läggas till omprövas före

utgången av juni år 2000 med hänsyn till att tillgodose även annat än

allemansrättsliga intressen. Länsstyrelsen anser dock att det inte föreligger

något behov av en övergångsbestämmelse för anläggningar eller anordningar inom

strandskyddsområden. Förslaget i denna del tycks grunda sig på en

missuppfattning av innebörden av regelsystemet. Enligt såväl nu gällande regler

i naturvårdslagen som föreslagna regler i miljöbalken är det endast förändringar

av markanvändningen som kräver tillstånd inom strandskyddsområden. - - - Det

fordras således inte primärt tillstånd för anläggningars bibehållande eller för

att ett användningssätt skall fortgå. Miljöbalkens ikraftträdande leder alltså

inte till att en tillståndsplikt inträder för den markanvändning som lagligen

pågår vid ikraftträdandetidpunkten. Övergångsbestämmelsen är för övrigt, även

från kommitténs utgångspunkter, utformad på ett mindre lämpligt sätt. Det är

nämligen mer än anläggningars och anordningars användningssätt som strandskyddet

omfattar och som i så fall borde regleras. I den allmänna motiveringen liksom i

specialmotiveringen tillden nu diskuterade övergångsbestämmelsen sägs bl.a. att

det däremot inte är tillåtet att bygga om eller bygga till en anläggning eller

anordning, om inte detta är förenligt med strandskyddsreglerna (med deras

utvidgade syfte) enligt miljöbalken. Även dessa uttalanden bygger på en

missuppfatttning om reglernas innehåll. Om- och tillbyggnadsåtgärder omfattas

inte av tillståndsplikten, vare sig enligt nu gällande eller enligt miljöbalkens

strandskyddsregler. Begreppet "ny byggnad" används nämligen i lagstiftningen i

betydelsen helt ny byggnad tilll skillnad från till- och ombyggnad. Kommitténs

oriktiga uttalande på denna punkt måste, enligt länsstyrelsens mening,

korrigeras under det fortsatta lagstiftningsarbetet om man nu inte istället

väljer att ändra innehållet i själva strandskyddsförbudet. - - - Länsstyrelsen

anser att de farhågor som kommit fram i den allmänna motiveringen (s. 47) mfl.

ställen att under tiden fram till miljöbalkens ikraftträdande en stor mängd

byggnader kan befaras komma tillstånd som motverkar strandskyddets föreslagna

nya syfte - biotopskydd, vara helt överdrivna. Det nu gällande

strandskyddsförbudet enligt naturvårdslagen är utformat som en presumtion mot

bebyggelse m.m. Byggnader och annat som omfattas av förbudet är sålunda enligt

huvudregeln förbjudna. Endast om särskilda skäl föreligger får avsteg meddelas.

Därtill kommer att alla strandområden inte rimligen kan vara skyddsvärda

biotoper. - - - Skulle det trots allt uppkomma byggnader i nuvarande eller

möjliga kommande strandskyddsområden i något enstaka fall, föreligger möjlighet

att med interimistisk skyddsåtgärder enligt naturvårdslagen förhindra att

biotopen skadas.

 - Länsstyrelsen anser således, i likhet med kommittén, att det inte fordras

någon lagstiftningsåtgärd som redan nu utvidgar strandskyddets syfte i enlighet

med vad som kommer att gälla enligt miljöbalken.

7.7 Länsstyrelsen i Örebro län: Länstyrelsen har i yttrande över miljöbalken

avstyrkt att strandskydd även skall ha ett biotopskyddande syfte. På grund härav

kan övergångsbestämmelsen i 10 § utgå. Lst. anser att det är tveksamt om

bestämmelsen i 11 § behövs, byggnaderna finns redan och används när balken

träder i kraft.

7.8 Länsstyrelsen i Kopparbergs län: För det fall gamla förordnanden om undantag

från strandskydd måste prövas om förordar länsstyrelsen ett förenklat förfarande

vid omprövningen.

7.9 Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Vad gäller byggnader, uppförda med stöd

av strandskyddsdispens, bör inte varje ändring av användningssättet medföra att

byggnaden kommer att strida mot den nya miljöbalkens bestämmelser. - - - För

husbehovstäkter har föreslagits en övergångsregel, att täkter som pågår vid

föreskrifternas ikraftträdande skall få pågå tills tillståndsfrågan avgjorts

enligt miljöbalken, under förutsättning att ansökan om tillstånd ingetts inom

sex månader från ikraftträdandet av föreskrifterna. Uttrycket "täkter som pågår"

kan ge tolkningssvårigheter och bör preciseras. Oavsett en sådan precisering,

kan befaras att åtskilliga fastighetsägare kommer att försöka ta ut så mycket

material som möjligt innan tilllståndsplikten träder i kraft och därmed kan

skador på naturen komma att uppstå. Möjligen skulle man här kunna tänka sig en

annan lösning, att en förutsättning för fortsatt husbehovstäkt skall vara att

man gjort en anmälan till länsstyrelsen om planerad brytning, så att denna får

möjlighet att kontrollera uttagen och eventuellt meddela de föreskrifter som kan

behövas från naturvårdssynpunkt.

7.10 Länsstyrelsen i Västerbottens län: Det enklaste sättet att snabbt

åstadkomma en utvidgning av grunderna för strandskyddet torde vara att införa

ändringen i naturvårdslagen. Länsstyrelsen har i övrigt inget att erinra mot

lagförslaget.

7.11 Österåkers kommun: Av förslaget framgår att övergångsbestämmelserna i fråga

om strandskyddet påverkar kommunernas fysiska planering genom att de

förordnanden om inskränkning av strandskyddet som länsstyrelsen beslutat om

skall omprövas inom fem år från det balken trätt ikraft. De förordnanden som

inte hunnit omprövas skall automatiskt upphävas vid övergångstidens slut. Vad

gäller de dispenser som kommunen medgivit vid bygglov inom strandskyddsområdet

är betänkandet otydligt. - - - Det är inte rimligt att förespråka en förändring

av detta för att strandskyddet utökas till att även omfatta skydd för

livsbetingelserna på land och i vatten för växt- och djurlivet. I övrigt delas

utredningens uppfattning om de övergångsbestämmelser som skall gälla vid

införandet av miljöbalken.

7.12 Eskilstuna kommun: Strandskyddsbestämmelserna skärps i förslaget till

miljöbalk och skall gälla också goda livsbetingelser på land och i vatten för

växt- och djurlivet. Äldre förordnanden om undantag från strandskyddet föreslås

nu bli upphävda om de inte omprövas inom fem år från balkens ikraftträdande,

vilket synes vara en bra konstruktion. Det kan dock ifrågasättas om inte de nya

strandskyddsbestämmelserna skulle införas i naturvårdslagen redan nu för att

förhindra att byggnader och anläggningar kommer till under mellantiden fram till

miljöbalkens ikraftträdande. Insikten om att de ekologiska värdena i

strandmiljöerna måste skyddas finns ju redan, samtidigt som regelsystemet inte

tillåter styrning i detta hänseende.

7.13 Mjölby kommun: De nya reglerna om strandskydd bör tillämpas omedelbart

efter ikraftträdandet. Undantagen enligt äldre bestämmelser bör kunna gälla

under en övergångstid om maximalt tre år. Byggnader och anläggningar skall få

användas även efter ikraftträdandet. Om- och tillbyggnader samt väsentligt

ändrat användningssätt bör dock prövas enligt de nya bestämmelserna.

7.14 Nässjö kommun: För att förhindra att alltför många utnyttjar den äldre

lagstiftningens mildare bedömningsgrunder fram till miljöbalkens ikraftträdande,

- - - vad angår 11 § lagförslaget - - - föreslår kommunen att nuvarande

naturvårdslag snarast ändras så att den även omfattar skyddet av ekologiska

värden vad gäller strandskyddet.

7.15 Göteborgs kommun: Miljöbalkens förslag till strandskydd innebär att inte

enbart det rörliga friluftslivet skyddas utan även ekologiska värden och

biologisk mångfald. I lagförslaget föreslås en övergångstid på fem år

beträffande strandskyddet. Det har därvid uppkommit farhågor att byggnader och

anläggningar under övergångstiden kan komma att anläggas i strandområden som är

ointressanta för det rörliga friluftslivet men som borde skyddas enligt det nya

synsättet. För att förebygga ett missbruk föreslår vi därför att naturvårdslagen

skyndsamt ändras i enlighet med de bestämmelser som kommer att gäla i den nya

miljöbalken. Kommunen har i övrigt ingen erinran mot den föreslagna lagen.

7.16 Borlänge kommun: Det är viktigt att strandskyddsbestämmelserna ändras till

förmån för miljöbalkens förslag redan 1 juli 1994, när strandskyddet nu ses

över. Fram till dess bör stor restriktivitet gälla för dispenser från nuvarande

strandskyddsbestämmelser.

7.17 Östersunds kommun: Med hänsyn till betydelsen för växt- och djurlivet av de

nya grunderna för strandskydd, vore det önskvärt att samtliga förordnanden om

undantag från strandskyddet kunde omprövas före balkens ikraftträdande.

Utredningen föreslår dock en femårig övergångstid för tidigare meddelade

undantag. - - - Bestämmelser bör omedelbart införas i nuvarande naturvårdslagen

så att reglerna för strandskydd även beaktar kraven om goda livsbetingelser på

land och i vatten för växt- och djurlivet. På detta sätt kan miljöbalkens

kommande regler få genomslag vid balkens ikraftträdande 1995-07-01.

7.18 Skellefteå kommun: Beträffande strandskyddet har en femårig övergångstid

tillskapats för att medge en omprövning av tidigare förordnanden. Någon sådan

generell omprövning kan inte vara motiverad. Därav följer att någon övergångstid

inte borde vara aktuell.

7.19 Umeå kommun: Det föreslås att undantag från strandskyddet som meddelats

upphör att gälla 1 juli 2000 om omprövning inte skett dessförinnan. - - - Enligt

kommunen borde redan nu beslutade undantag få fortsätta att gälla, inte minst

med tanke på det tämligen meningslösa arbete förslaget sannolikt leder till.

Kommunen avstyrker därför denna del av förslaget.

7.20 Svenska kommunförbundet: Vi motsätter oss bestämt övergångsbestämmelsen att

förordnanden med undantag från strandskyddet som fattats med stöd av nu gällande

bestämmelser, och som inte hunnit omprövas inom en femårsperiod efter den nya

lagstiftningens ikraftträdande, automatiskt bör upphävas.

7.21 Lantbrukarnas Riksförbund, LRF: I ett avseende har LRF emellertid en

bestämd invändning mot vad som föreslås. Det gäller förslaget i 18 § till

övergångsreglering. - - - LRF har i sitt remissyttrande över betänkandet med

förslag till miljöbalk på närmare anförda skäl avstyrkt att tillståndsplikt

införs för husbehovstäkter. Skulle gehör inte vinnas för detta kan LRF inte

godta vad Miljöskyddskommittén framlagt under nämnda 18 §. - - -

Sammanfattningsvis anser LRF att i första hand bör gälla att täktverksamhet för

husbehov som pågår när miljöbalken träder i kraft skall få fortsätta som

tidigare. Förbjuds fastighetsägaren att bedriva täktverksamhet för husbehov ur

befintliga fyndigheter, alldeles oavsett om täktverksamheten hunnit påbörjas

eller inte vid miljöbalkens ikraftträdande, kräver LRF att lagstiftningen

tillförsäkrar fastighetsägaren ersättning för hela den förlust förbudet

förorsakar.

7.22 Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet, MHTF: MHTF motsätter sig

övergångsbestämmelser som innebär att tidigare meddelade förordnanden om

undantag från strandskyddet skall omprövas inom en period av fem år, och om så

ej sker upphävs förordnandet automatiskt. MHTF delar inte kommitténs uppfattning

om den övergångsbestämmelse som innebär att det inte ska vara möjligt att bygga

om eller bygga till eller ändra användningssätt av en sådan anordning eller an-

läggning som fanns vid balkens ikraftträdande, om inte detta är förenligt med

balkens intentioner med strandskyddet. Att undanröja de förordnanden om undantag

och de dispenser från strandskyddet, som meddelats med stöd av nu gällande

lagstiftning, med hänvisning till att de inte fullt ut tillgodoser

strandskyddets syften enligt miljöbalken är inte realistiskt. Detta innebär

stora ingrepp i enskilda människors liv och kan få stora ekonomiska konsekvenser

för såväl samhället som de enskilt berörda. För kommunerna medför omprövningen

av tidigare meddelade strandskyddsdispenser en arbetsbelastning som inte står i

proportion till de miljövinster som kan uppnås. Rent juridiskt tycks det av oss

också tveksamt att ha retroaktiv verkan av en ny bestämmelse. I övrigt delar

MHTF kommitténs uppfattning om de övergångsbestämmelser som skall gälla vid

införande av miljöbalken.

8 Särskilda aktsamhetsregler

8.1 Mjölby kommun: Kommunen delar kommitténs uppfattning att några

övergångsbestämmelser ej är nödvändiga med undantag av antagna

renhållningsbestämmelser. Då nya renhållningsordningar kan komma att kräva

investeringar m.m. för kommunerna, bör gällande bestämmelser kunna bestå under

avsevärd tid, förslagsvis mellan fem och tio år.

8.2 Svenska Kommunförbundet: En övergångsbestämmelse för att kommunala

renhållningsordningar ska fortsätta gälla är inte behövlig. Vi anser att

kommunerna, liksom staten beträffande förordningar m.m., istället måste se över

och anpassa renhållningsordningarna till den nya lagstiftningens krav, om

reformen verkligen ska ge en bättre överskådlighet över regelverket.

9 Prövning och tillsyn m.m.

9.1 Lunds universitet: Universitetet finner det förvånande att kommittén inte

närmare reflekterat över de svårigheter det kan föra med sig att ha olika

intervall mellan omprövningar av olika verksamheter, beroende på om de omfattas

av EG-direktiv eller ej. Vad gäller t.ex. för de verksamheter som nyligen fått

ett tillstånd som enligt gällande regler gäller i tio år, men som, då (om) EES-

avtalet träder i kraft skall omprövas efter fyra år? EG-direktiven innehåller i

stor utsträckning detaljregler för olika typer av föroreningar, medan svenska

tillståndsbeslut gäller verksamhaten som sådan. Hur löser man samordningsfrågor-

na i fall där reglerna överlappar varandra? - - - Även på denna punkt framstår

kommitténs förslag som ofullständigt.

9.2 Länsstyrelsen i Kristiandstads län: I specialmotiveringen s. 72 sägs att ett

stort antal lagar måste ändras till följd av att miljöbalkens ikraftträdande och

att viktigast härvid blir anpassningen av vattenlagen. - - - Länsstyrelsen vill

påtala behovet av att vattenlagens tillsynsföreskrifter samtidigt ses över, så

att möjligheter tillskapas för länstyrelsen som tillsynsmyndighet att utföra en

effektiv tillsyn utan orimliga resursinsatser.

9.3 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Utöver 13 och 15 §§

promulgationslagen saknas bestämmelser rörande vilka materiella bestämmelser som

skall tillämpas i ärenden som anhängiggjorts före miljöbalkens ikraftträdande

men som inte dessförinnan slutligt avgjorts. Av allmänna förvaltningsrättsliga

grundsatser har ansetts följa att bestämmande för vilka förvaltningsrättsliga

regler - avseende både förfarandet och prövning i sak - som skall tillämpas i

ett mål eller ärende som regel är vilka föreskrifter som är i kraft när

prövningen sker (se RÅ 1988 ref. 132). Detta medför att en överprövande instans

kan nödgas tillämpa helt andra regler än dem som underinstansen lagt till grund

för sin bedömning. En sådan ordning kan i vissa situationer vara olämplig och

bryter ju mot instansordningens princip. Det är således viktigt att det i

promulgationslagen tas in bestämmelser som reglerar denna fråga.

9.4 Uppsala kommun: I samband med miljöbalkens ikraftträdande är det troligt att

vissa verksamheter vars tillståndsprövning då är aktuella hos

tillståndsmyndigheter kommer att föredra att bli tillståndsprövade enligt nu

gällande lag. Kommunen efterlyser ett förtydligande av enligt vilken

lagstiftning dessa verksamheters tillstånd skall bedömas. - - - Kommunen delar

miljöskyddskommitténs förhoppning om att föreskrifter som klarlägger

ansvarsfördelningen mellan stat och kommun kommer att ha meddelats senast vid

tidpunkten för miljöbalkens ikraftträdande.

9.5 Eskilstuna kommun: Kommunen tillstyrker också att förelägganden och förbud

som tillsynsmyndigheter meddelat före balkens ikraftträdande fortsätter att

gälla också i tiden därefter, utan att tillsynsmyndigheten behöver vidta några

åtgärder. Om så inte vore fallet skulle det vålla stort merarbete i den

kommunala miljöskyddstillsynen.

9.6 Mjölby kommun: Förelägganden och förbud som meddelats med stöd av äldre rätt

bör kunna tillämpas även efter ikraftträdandet. Dock bör omprövning ske

successivt med anpassning till miljöbalken. Självfallet skall förelägganden och

förbud, som ej är förenliga med miljöbalkens bestämmelser, kunna upphävas

omedelbart efter ikraftträdandet, efter initiativ från berörd part eller

tillsynsmyndighet. Överklaganden av beslut, som meddelats enligt äldre

bestämmelser, bör kunna fullföljas enligt miljöbalkens nya förfaranderegler.

9.7 Malmö kommun: Kommunen delar självklart uppfattningen att

tillsynsverksamheten måste kunna fortsätta ostörd i samband med balkens

ikraftträdande. De regler som föreslås bedöms kunna uppfylla detta.

9.8 Halmstads kommun: Kommunen anser att det är stort behov, att det i en

övergångsbestämmelse regleras när inte prövade tillståndspliktiga verksamheter

senast ska vara prövade. - - - Det tål att påpekas med skärpa att föreskrifter

som klarlägger ansvarsfördelningen mellan stat och kommuner måste komma i god

tid innan balken träder i kraft. Det är av synnerlig vikt för att en rimlig

planering ska kunna ske.

9.9 Svenska kommunförbundet: Vi godtar i princip de föreslagna

övergångsbestämmelserna till femte avdelningen.

9.10 Sveriges akademikers centralorganisation, SACO/Sveriges naturvetareförbund:

Vi delar uppfattningen att tillsynsverksamheten måste kunna fortsätta ostörd i

samband med balkens ikraftträdande. De regler som föreslås bedöms kunna uppfylla

detta.

10 Sanktioner

10.1 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Förslaget angående sanktioner är följdriktigt

enligt huvudregeln om att en avkriminalisering även träffar sådana förseelser,

vilka begåtts före det att avkriminaliseringen trädde i kraft. De överträdelser

som berörs här, bör dock i princip inte betraktas som mer godtagbara nu än

tidigare. - - - Förslaget kan i denna del i övergångsskedet leda till oönskade

konsekvenser eftersom en förseelse enligt ex.vis miljöskyddslagen vare sig kan

föranleda straff eller fångas av upp sanktionsavgift. Detta med tanke på att de

gamla reglerna om miljöskyddsavgift fortfarande skall gälla och att dessa har

visat sig vara ett i praktiken ohanterligt instrument.

10.2 Mjölby kommun: Straffrättsliga sanktioner liksom balkens bestämmelser om

miljöskyddsavgifter skall ej tillämpas med retroaktiv verkan.

10.3 Svenska kommunförbundet: Vi anser liksom kommittén att det är viktigt att

förebygga osäkerhet huruvida de föreslagna bestämmelserna om miljöskyddsavgift

äger tillämpning på överträdelser som ägt rum före lagstiftningens

ikraftträdande. Det behövs därför en klarläggande bestämmelse om detta.

10.4 Sveriges industriförbund och Svenska arbetsgivareföreningen: På s. 73 st. 3

behandlas frågan om straffsanktionering i Miljöbalken av föreskrifter meddelade

med stöd av äldre bestämmelser. Organisationerna har viss förståelse för

kommitténs ställningstaganden men finner det mycket tveksamt om 8 kap. 7 § RF

kan ges den tolkning kommittén förespråkar.

10.5 Tjänstemännens centralorganisation, TCO: TCO anser i detta sammanhang att

brott mot miljölagen idag inte beivras på det sätt som vore önskvärt. Uppenbara

lagöverträdelser leder mycket sällan till fällande domar eller bötesbelopp.

Åklagare tar mycket sällan upp miljöärenden och domstolarna utdömer oftast

mycket lindriga straff även vid allvarliga brott. Kompetens hos både åklagare

och domstolar beträffande miljöärenden måste öka. I anslutning till införande av

den nya miljöbalken borde därför en satsning av kompetensuppbyggnad beträffande

miljölagarna göras.

11 Ersättning och skadestånd

11.1 Jordbruksverket: Verket delar kommitténs uppfattning i fråga om ersättning

vid vägrat tillstånd till pågående husbehovstäkt.

11.2 Mjölby kommun: Frågor om rätt till ersättning och skadestånd bör kunna

prövas såväl enligt äldre rätt som enligt miljöbalkens bestämmelser vad avser

beslut, som fattats före ikraftträdandet, eller när skadefallet är en följd av

störning som upphört före ikraftträdandet. Därvid bör det gynnsammaste

ekonomiska utfallet vara avgörande för den enskilde.

11.3 Svenska kommunförbundet: Vi delar kommitténs uppfattning att det är

naturligt att frågor om rätt till ersättning och inlösenbedöms enligt äldre lag,

när ersättningen grundas på beslut före den nya lagstiftningens ikraftträdande.

- - - Förbundet delar kommitténs uppfattning att markinnehavaren i fall då han

vägras tillstånd till fortsatt pågående husbehovstäkt ska ha rätt till

ersättning. Vi anser att det är viktigt att den allmänna rättsgrundsatsen, att

den lag ska tillämpas som gällde vid den tidpunkt när en skada inträffade, också

gäller för miljöområdet.

11.4 Miljöskadeförsäkringsutredningen: Delar, på av Miljöskyddskommittén anförda

skäl, uppfattningen att lagen om införande av miljöbalken bör innehålla en

övergångsbestämmelse om att bestämmelserna i 29 kap. inte skall tillämpas, även

om ett skadefall har inträffat efter balkens ikraftträdande, om skadan är en

följd av en störning som har upphört före ikraftträdandet.

Lagrådsremissens lagförslag till miljöbalk

Härigenom föreskrivs att i Sveriges rikes lag skall efter utsökningsbalken

införas en ny balk, benämnd miljöbalk, av följande lydelse.

FÖRSTA AVDELNINGEN

Allmänna bestämmelser

1 kap. Mål och grundläggande principer

Inledande bestämmelser

1 § Miljöbalken innehåller föreskrifter om

1. hushållning med mark, vatten och andra naturresurser,

2. naturvård,

3. skydd för hälsan och miljön.

 Denna balk gäller inte för frågor som regleras i lagen (1994:000) om genetiskt

modifierade organismer.

 I fråga om arbetsmiljön gäller arbetsmiljölagen (1977:1160) i den utsträckning

en fråga har reglerats med stöd av den lagen.

2 § Syftet med miljöbalken är att

 1. skapa förutsättningar för en på lång sikt hållbar utveckling,

 2. skydda mark, vatten och luft mot föroreningar och andra störningar som kan

vålla skada på tillståndet i miljön,

 3. skydda människor och natur mot störningar i miljön som kan förorsaka skada

eller olägenhet,

 4. vårda och bevara den biologiska mångfalden och kulturmiljöer,

 5. främja hushållning med mark, vatten och naturresurser,

 6. främja återanvändning och återvinning av material,

 7. främja hushållning med energi.

3 § Det är en angelägenhet för envar att verka för det syfte som anges i 2 §.

4 § Naturen är i den utsträckning som följer av allemansrätten tillgänglig för

alla.

5 § Möjligheterna att utvinna energi ur förnybara energikällor och förbrukade

varor skall fortlöpande beaktas.

Allmänna aktsamhetsregler

6 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet som kan komma i konflikt

med det syfte som anges i 2 § skall i den utsträckning som framgår av 9 - 16

kap. iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna i 7 - 12 §§.

7 § Skador och olägenheter som kan drabba människan, miljön eller naturen skall

förebyggas och skaderisker skall undanröjas.

8 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall vidta de

skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras

för att hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller olägenhet. Om

verksamheten har medfört skada eller olägenhet, skall sådana åtgärder vidtas som

behövs för att avhjälpa skadan eller olägenheten. En sådan skyldighet att

avhjälpa skadan kvarstår även efter det att verksamheten har upphört.

9 § Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall skaffa sig den

kunskap som behövs för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skada

eller olägenhet samt för att främja återanvändning och återvinning av material

och hushållning med mark och vatten.

10 § Den som yrkesmässigt bedriver eller ämnar bedriva verksamhet skall

tillämpa bästa möjliga teknik för att skydda människors hälsa, miljön och

naturen mot skada eller olägenhet samt för att främja återanvändning och

återvinning av material och en hållbar hushållning med mark och vatten.

11 § Om det är till påtaglig fördel för människors hälsa, miljön eller naturen,

skall den som bedriver en verksamhet undvika en sådan kemisk produkt eller en

sådan vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt som kan

ersättas med en mindre riskabel kemisk produkt eller vara.

12 § Bestämmelserna i 7 - 11 §§ skall tillämpas i den utsträckning det är

ekonomiskt rimligt vid verksamhet av det slag som det är fråga om.

ANDRA AVDELNINGEN

Hushållning med mark och vatten m.m.

2 kap. Hushållningsbestämmelsernas tillämpningsområde

1 § Bestämmelserna i 3, 4, 6 och 8 kap. skall också tillämpas enligt vad som är

föreskrivet i plan- och bygglagen (1987:10), vattenlagen (1983:291), lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter, väglagen (1971:948), lagen (1902:71 s.1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1978:160) om

vissa rörledningar, luftfartslagen (1957:297), minerallagen (1991:45), lagen

(1966:314) om kontinentalsockeln, lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och

avlysning av allmän farled och allmän hamn och lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon.

3 kap. Grundläggande hushållningsbestämmelser

1 § Mark- och vattenområden skall användas för det eller de ändamål för vilka

områdena är mest lämpade med hänsyn till beskaffenhet och läge samt de behov som

kan finnas. Företräde skall ges sådan användning som medför en från ekologisk,

social och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning med mark och

vatten.

2 § Vid tillämpning av denna balk gäller att för lokalisering av en verksamhet

skall väljas en sådan plats som är lämplig med hänsyn till syftet med balken och

bestämmelserna i detta kapitel samt föreskrifterna i 4 och 6 kap. Lokaliseringen

skall utan att det innebär en oskälig kostnad medverka till att ändamålet kan

vinnas med minsta intrång och olägenhet.

3 § Om ett område enligt 7-11 §§ är av riksintresse för flera oförenliga

ändamål, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste sätt

främjar en långsiktigt god hushållning med mark och vatten. Behövs området eller

en del av detta för en anläggning för totalförsvaret skall försvarsintresset ges

företräde.

 Beslut enligt första stycket får inte strida mot föreskrifterna i 4 kap.

4 § Stora mark- och vattenområden som inte alls eller endast obetydligt är

påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan påverka områdenas karaktär.

5 § Mark- och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada naturen.

6 § Jord- och skogsbruk är näringar av nationell betydelse.

 Brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar

endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen och detta

behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt

genom att annan mark tas i anspråk.

 Skogsmark som har betydelse för skogsnäringen skall så långt möjligt skyddas

mot åtgärder som påtagligt kan försvåra ett rationellt skogsbruk.

7 § Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket

eller för vattenbruk skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt

kan försvåra näringarnas bedrivande.

 Områden som är av riksintresse för rennäringen eller yrkesfisket skall skyddas

mot åtgärder som avses i första stycket.

8 § Mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av

områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada natur- eller

kulturmiljön. Behovet av områden för friluftsliv i närheten av tätorter skall

särskilt beaktas.

 Områden som är av riksintresse för natur- eller kulturmiljövården eller

friluftslivet skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

9 § Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller material

skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra

utvinningen av dessa.

 Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av

riksintresse skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

10 § Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för

industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer,

vattenförsörjning eller avfallshantering skall så långt möjligt skyddas mot

åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana

anläggningar.

 Områden som är av riksintresse för anläggningar som avses i första stycket

skall skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller

utnyttjandet av anläggningarna.

11 § Mark- och vattenområden som har betydelse för totalförsvaret skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt motverka totalförsvarets

intressen.

 Områden som är av riksintresse på grund av att de behövs för totalförsvarets

anläggningar skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten

eller utnyttjandet av anläggningarna.

4 kap. Särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet

1 § De områden som anges i 2-6 §§ är, med hänsyn till de natur- och

kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse.

Exploateringsföretag och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i dessa

områden endast om hinder inte möter enligt 2-6 §§ och om det kan ske på ett sätt

som inte påtagligt skadar områdenas natur- och kulturvärden.

 Bestämmelserna i detta kapitel utgör inte hinder för att utveckla befintliga

tätorter eller det lokala näringslivet eller för att utföra anläggningar som

behövs för totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna inte

heller hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen

eller material som avses i 3 kap. 9 § andra stycket.

2 § Inom följande områden skall turismens och friluftslivets, främst det

rörliga friluftslivets, intressen särskilt beaktas vid bedömningen av

tillåtligheten av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön:

 Kustområdet och skärgården i Bohuslän från riksgränsen mot Norge till Lysekil

 Kustområdet i Halland

 Kullaberg och Hallandsåsen med angränsande kustområden

 Kustområdet i Skåne från Örnahusen söder om Skillinge till Åhus

 Kustområdena och skärgårdarna i Småland och Östergötland från Oskarshamn till

Arkösund

 Kustområdena och skärgårdarna i Södermanland och Uppland från Oxelösund till

Herräng och Singö

 Kustområdet och skärgården i Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens

mynning till Skagsudde

 Kustområdet och skärgården i Norrbotten från Bondöfjärden till riksgränsen mot

Finland

 Öland

 Gotland

 Sjö- och åslandskapet vid Romeleåsen i Skåne

 Åsnen med öar och strandområden och områdena söder därom utmed Mörrumsån och

vid sjön Mien till Pukaviksbukten och Listerlandet

 Vänern med öar och strandområden

 Vättern med öar och strandområden

 Tiveden med områdena vid sjön Unden och sjön Viken samt området utmed Göta

kanal mellan Karlsborg och Sjötorp

 Området Dalsland - Nordmarken från Mellerud och sjön Ånimmen vid Vänern till

sjösystemet från Dals-Ed i söder till Årjäng och Östervallskog i norr

 Fryksdalen från Kil till Torsby samt området utmed övre delen av Klarälven inom

Torsby kommun

 Mälaren med öar och strandområden

 Området Malingsbo - Kloten mellan Storå, Kopparberg, Smedjebacken och

Skinnskatteberg

 Området utmed Dalälven från Avesta till Skutskär

 Siljan och Orsasjön med öar och strandområden samt området utmed Oreälven, sjön

Skattungen och Oresjön med området söder därom över Gulleråsen och Boda till

Rättvik

 Området utmed Ljusnan från Färila till Bergvik

 Vindelådalen

 Fjällvärlden från Transtrandsfjällen i söder till Treriksröset med undantag för

de fjällområden som anges i 5 §.

3 § Inom kustområdena och skärgårdarna i Bohuslän från gränsen mot Norge till

Brofjorden, i Småland och Östergötland från Simpevarp till Arkösund och i

Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens mynning till Skagsudde samt på

Öland får anläggningar som avses i 5 kap. 1 § första stycket inte komma till

stånd.

4 § Inom kustområdena och skärgårdarna från Brofjorden till Simpevarp och från

Arkösund till Forsmark, utmed Gotlands kust, på Östergarn och Storsudret på

Gotland samt på Fårö får fritidsbebyggelse komma till stånd endast i form av

kompletteringar till befintlig bebyggelse. Om det finns särskilda skäl får dock

annan fritidsbebyggelse komma till stånd, företrädesvis sådan som tillgodoser

det rörliga friluftslivets behov eller avser enkla fritidshus i närheten av de

stora tätortsregionerna.

 Inom områden som avses i första stycket får anläggningar som avses i 5 kap. 1 §

första stycket 1-7 och 10-11 komma till stånd endast på platser där anläggningar

som skall prövas enligt 5 kap. 1 § första stycket redan finns.

5 § Inom fjällområdena Långfjället-Rogen, Sylarna-Helags, Skäckerfjällen,

Burvattnet, Hotagsfjällen, Frostviken-Borgafjällen, Marsfjällen-Vardofjällen,

Artfjället, Tärna-Vindelfjällen, Sarek-Mavas, Kebnekaise-Sjaunja, Rostu och

Pessinki får bebyggelse och anläggningar komma till stånd endast om det behövs

för rennäringen, den bofasta befolkningen, den vetenskapliga forskningen eller

det rörliga friluftslivet. Andra åtgärder inom områdena får vidtas endast om det

kan ske utan att områdenas karaktär påverkas.

6 § Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för

kraftändamål får inte utföras i nationalälvarna Torneälven, Kalixälven,

Piteälven och Vindelälven med tillhörande vattenområden samt i följande

vattenområden:

I Dalälven Västerdalälven uppströms

 Hummelforsen och Österdalälven uppströms Trängslet I Ljusnan

 Voxnan uppströms Vallhaga

I Ljungan Ljungan uppströms Storsjön samt Gimån uppströms Holmsjön

I Indalsälven Åreälven, Ammerån, Storån-Dammån samt Hårkan

I Ångermanälven Lejarälven, Storån uppströms Klumpvattnet,

 Långselån-Rörströmsälven, Saxån, Ransarån uppströms Ransarn

 samt Vojmån uppströms Vojmsjön

Vapstälven

Moälven

Lögdeälven

Öreälven

I Umeälven Tärnaån, Girjesån och Juktån uppströms Fjosoken

Sävarån

I Skellefteälven källflödena uppströms Sädvajaure respektive Riebnes samt

 Malån

Byskeälven

Åbyälven

I Luleälven Stora Luleälven uppströms Akkajaure, Lilla Luleälven

 uppströms Skalka och Tjaktjajaure samt Pärlälven

Råneälven

Emån

Bräkneån

Mörrumsån

Fylleån

I Enningdalsälven Enningdalsälven uppströms riksgränsen till Norge

 Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraftändamål

får inte heller utföras i följande älvsträckor:

I Klarälven sträckan mellan Höljes och Edebäck

I Dalälven Västerdalälven nedströms Skiffsforsen samt Dalälven nedströms

 Näs bruk

I Ljusnan sträckan mellan Hede och Svegsjön samt sträckan mellan

 Laforsen och Arbråsjöarna

I Ljungan sträckan mellan Havern och Holmsjön samt sträckan nedströms

 Viforsen

I Indalsälven Långan nedströms Landösjön

I Ångermanälven Faxälven mellan Edsele och Helgumsjön

I Umeälven Tärnaforsen mellan Stor-Laisan och Gäuta

 Första och andra styckena gäller inte vattenföretag som förorsakar endast

obetydlig miljöpåverkan.

5 kap. Tillåtlighetsprövning av stora anläggningar m.m.

1 § Följande slag av nya anläggningar får inte uppföras utan tillstånd av

regeringen:

 1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

 2. massafabriker och pappersbruk,

 3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk produktion,

 4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

 5. cementfabriker,

 6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen enligt

lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för att bryta

uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av

kärnbränsle,

 7. förbränningsanläggningar om anläggningen har en tillförd effekt om minst 200

megawatt,

 8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat med en

sammanlagd uteffekt av minst 10 megawatt,

 9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter naturgas,

 10. anläggningar för behandling av miljöfarligt avfall om huvuddelen av det

avfall som avses bli behandlat i anläggningen härrör från andra inrättningar och

mer än 10 000 ton miljöfarligt avfall årligen förbränns eller på annat sätt

slutligt omhändertas vid anläggningen,

 11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de områden som anges

i 4 kap. 5 §,

 Tillstånd av regeringen krävs också i fråga om verksamhet eller åtgärd som

består i att bygga plattformar som är avsedda att användas vid utvinning av olja

eller gas inom havsområden och för att ankra eller förtöja sådana plattformar

för reparation, ombyggnad eller av annan anledning.

2 § Om en anläggning, en verksamhet eller annan åtgärd, som inte omfattas av

kravet på tillstånd enligt 1 §, kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande beskaffenhet, får regeringen i ett visst fall förbehålla sig

prövningen i fråga om tillstånd till anläggningen eller åtgärden.

 Statliga myndigheter som får kännedom om anläggningar, verksamheter eller

åtgärder som avses i första stycket skall underrätta regeringen om detta.

3 § Regeringens beslut i fråga om tillstånd enligt 1 eller 2 § är bindande för

andra myndigheters prövning enligt denna balk.

 Om regeringen vid prövning enligt första stycket lämnar tillstånd till en

anläggning, en verksamhet eller en åtgärd kan regeringen meddela särskilda

villkor för att tillgodose allmänna intressen samt göra tillståndet beroende av

att saken inom viss tid fullföljs genom ansökan om prövning enligt 13 kap. om

miljöfarlig verksamhet.

4 § Regeringen får lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en

åtgärd som avses i 1 eller 2 § bara om hinder inte möter på grund av de

aktsamhetsregler som gäller för verksamheten och föreskrifter i 1, 3, 4 eller 6

kap. samt med hänsyn till att allmänna planeringssynpunkter iakttas och att

kommunfullmäktige har tillstyrkt.

 I fråga om en anläggning som sägs i 1 § första stycket 6, om den avser

mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller en

anläggning som sägs i 1 § första stycket 7, 8, 9 eller 10 får, om det från

nationell synpunkt är synnerligen angeläget att anläggningen kommer till stånd,

regeringen lämna tillstånd till anläggningen även om kommunfullmäktige inte har

tillstyrkt detta. Vad nu sagts gäller inte, om en lämplig plats för anläggningen

anvisats inom annan kommun som kan antas godta en placering där eller, i annat

fall, om en annan plats bedöms vara lämpligare.

5 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall medge undantag

från kravet på prövning enligt 1 §.

6 kap. Miljökvalitetsnormer

1 § Regeringen får för vissa geografiska områden eller hela landet meddela

föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller naturen i övrigt

(miljökvalitetsnormer) om det behövs för att varaktigt skydda människors hälsa

eller miljön eller för att avhjälpa skador på eller olägenheter för människors

hälsa eller miljön.

 Regeringen får överlåta till en myndighet att meddela miljökvalitetsnormer i

den utsträckning som det behövs med hänsyn till Sveriges av riksdagen godkända

åtaganden enligt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

2 § Miljökvalitetsnormerna skall utgå från de störningsnivåer som människor kan

utsättas för utan fara för olägenheter av betydelse eller som miljön eller

naturen kan belastas med utan fara för påtagliga olägenheter.

 Miljökvalitetsnormer skall ange

 1. tillåten förekomst i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av kemiska

eller biotekniska produkter,

 2. tillåten förekomst i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt av någon viss

organism som kan tjäna till ledning för bedömningen av tillståndet i miljön,

 3. tillåten nivå för buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan

störning.

3 § Föreskrifter enligt 1 § skall beaktas av myndigheter och kommuner vid

planering, vid prövning av tillståndsärenden, vid tillsyn och när föreskrifter

meddelas.

4 § Om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall uppfyllas skall ett

åtgärdsprogram upprättas.

 Ett åtgärdsprogram skall upprättas

 1. av en kommun, om miljökvalitetsnormens räckvidd är begränsad till kommunens

område,

 2. av länsstyrelsen, om en miljökvalitetsnorm gäller vissa kommuner i ett län,

3. i övriga fall av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.

 Om en miljökvalitetsnorm för ett geografiskt område inte kan uppfyllas, därför

att miljön påverkas av en verksamhet som ligger utanför detta område, skall

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer upprätta ett åtgärdsprogram

för hela det område där störningar förekommer som påverkar möjligheten att

uppfylla normen.

 I ett åtgärdsprogram skall anges vilka åtgärder som bör vidtas för att uppfylla

en miljökvalitetsnorm.

5 § Om det kan antas att en miljökvalitetsnorm inte kan uppfyllas, är kommunen

skyldig att utföra de kontrollmätningar som behövs.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om mätmetoder och redovisning av mätresultat.

7 kap. Planer och planeringsunderlag

1 § I ett mål eller ärende enligt denna balk som berör frågor om hushållning

med mark och vatten skall den handläggande myndigheten se till att sådana planer

enligt plan- och bygglagen (1987:10) och sådant planeringsunderlag som behövs

för att belysa hushållningsfrågan finns tillgängliga i målet eller ärendet.

 Om myndigheten begär det, är kommunen skyldig att tillhandahålla planer enligt

plan- och bygglagen samt planeringsunderlaget till dessa.

 Länsstyrelsen skall ställa samman utredningar, program och annat

planeringsunderlag som har betydelse för hushållningen med naturresurser i länet

och som finns hos statliga myndigheter. Länsstyrelsen är skyldig att på begäran

tillhandahålla sådant planeringsunderlag åt kommuner och myndigheter som skall

tillämpa denna balk.

2 § Regeringen får i ett visst fall besluta att en eller flera kommuner skall

redovisa till regeringen eller någon annan myndighet hur kommunen i sin

planering enligt plan- och bygglagen (1987:10) avser att genomföra ett

åtgärdsprogram enligt 6 kap. 4 § eller annars uppfylla miljökvalitetsnormer

enligt 6 kap. eller tillgodose ett intresse som rör hushållningen med mark och

vatten. Statliga myndigheter skall anmäla till regeringen om det uppkommer

behov av sådan redovisning.

8 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar

1 § En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan för en verksamhet

eller annan åtgärd som kräver tillstånd enligt vad som följer av denna balk

eller föreskrifter som har meddelats med stöd av balken.

 Regeringen får genom föreskrifter medge undantag från skyldigheten att upprätta

en miljökonsekvensbeskrivning.

2 § Regeringen får föreskriva att det i ärenden enligt någon av de lagar som

anges i 2 kap. 1 § skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning. Därvid gäller

vad som sägs i detta kapitel, om inget annat har föreskrivits.

3 § Den som är skyldig att upprätta en miljökonsekvensbeskrivning enligt vad som

följer av detta kapitel skall på lämpligt sätt samråda med de statliga

myndigheter, kommuner, organisationer och enskilda som kan ha ett intresse i

saken.

Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

4 § En miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av den

inverkan på människors hälsa, miljön och hushållningen med mark och vatten och

annan resurshushållning som den planerade anläggningen, hanteringen eller

åtgärden kan medföra.

5 § En miljökonsekvensbeskrivning skall, i den utsträckning det kan behövas,

möjliggöra en bedömning enligt 4 § för det fallet att anläggningen, hanteringen

eller åtgärden kommer till stånd på annan plats eller i annan utformning än som

planeras liksom för det fallet att någon förändring inte genomförs.

Kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningar

6 § En miljökonsekvensbeskrivning skall bekostas av den som ansvarar för

anläggningen eller hanteringen eller som skall vidta åtgärden i fråga.

TREDJE AVDELNINGEN

Naturvård

9 kap. Skydd för naturområden

Nationalpark

1 § Mark som tillhör staten kan avsättas till nationalpark i syfte att bevara

ett större sammanhängande område av viss landskapstyp i dess naturliga tillstånd

eller i väsentligen oförändrat skick.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vård och förvaltning av nationalparker.

Naturreservat och naturvårdsområde

3 § Ett naturområde kan av länsstyrelsen förklaras som naturreservat eller

naturvårdsområde för att bevara värdefull natur eller till skydd för växt- och

djurlivet, för att tillgodose behoven av områden för friluftsliv eller av andra

särkilda skäl.

 Skyddsformen naturreservat skall väljas om de åtgärder som behövs för att uppnå

syftet med skyddet leder till att pågående markanvändning försvåras avsevärt

inom ett område. Markägaren har då rätt till ersättning enligt vad som framgår

av 23 kap. I övriga fall skall skyddsformen naturvårdsområde väljas.

4 § I ett beslut om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde skall

grunden för beslutet anges. I en skötselplan, som skall fogas till beslutet,

skall anges de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå syftet med skyddet. I

beslutet skall också anges de inskränkningar i rätten att förfoga över eller

nyttja fastigheter som behövs för att uppnå syftet med skyddet. Om det senare

visar sig behövas nya grunder eller ytterligare inskränkningar får länsstyrelsen

meddela beslut om detta.

5 § Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturreservat, får

länsstyrelsen förplikta ägaren att tåla sådana intrång som att det inom området

 1. anläggs vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser,

badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar,

 2. företas gallring, röjning, slåtter, plantering, avspärrning eller liknande

åtgärder,

 3. bereds tillträde till mark för allmänheten där den annars inte skulle ha

rätt att vistas,

 4. genomförs undersökningar av djur- och växtarter samt mark- och

vattenförhållanden.

6 § När en fråga om att bilda en nationalpark, ett naturreservat eller ett

naturvårdsområde har väckts, får länsstyrelsen för en viss tid, högst tre år,

meddela förbud mot att utan tillstånd vidta sådana åtgärder som berör det

tilltänkta skyddsområdet och strider mot syftet med det tilltänkta skyddet. Om

det finns särskilda skäl får förbudet förlängas till att gälla i ytterligare

högst tre år.

7 § Länsstyrelsen får helt eller delvis upphäva beslut enligt 3-6 §§, om det

finns synnerliga skäl.

 Länsstyrelsen får i särskilda fall medge undantag från föreskrifter som har

meddelats för ett naturreservat eller ett naturvårdsområde.

 Om ett beslut enligt första eller andra stycket meddelas för att lämna rum för

ett arbetsföretag, får länsstyrelsen också besluta att den som utför

arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det skyddade området

eller särskilda åtgärder för att bevara detta eller på annat sätt gottgöra

intrånget.

8 § Bestämmelserna i 3-7 §§ får tillämpas också för att bevara värdefulla

kulturmiljöer om de inte skyddas enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Dessa områden benämns kulturreservat eller kulturvårdsområde.

Naturminne

9 § Ett särpräglat naturföremål, som behöver skyddas eller vårdas särskilt, får

av länsstyrelsen förklaras som naturminne. Förklaringen får omfatta även det

område på marken som krävs för att bevara naturföremålet och ge det behövligt

utrymme, allt efter föremålets art och betydelse.

 Vad som i 4-7 §§ har föreskrivits om naturreservat skall gälla även för

naturminne.

Strandskydd

10 § Strandskydd råder vid havet och vid insjöar och vattendrag. Syftet med

strandskyddet är att trygga tillgången till platser för bad och friluftsliv.

 Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter från

strandlinjen vid normalt medelvattenstånd (strandskyddsområde). Regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer får utvidga det till högst 300 meter från

strandlinjen när det behövs för att tillgodose strandskyddets syften.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som uppenbart saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets

syften inte skall omfattas av strandskydd.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som avses ingå i en detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10)

eller omfattas av områdesbestämmelser enligt samma lag inte skall omfattas av

strandskydd om det finns särskilda skäl.

11 § Inom ett område som omfattas av strandskydd gäller att

 1. ny byggnad får inte uppföras,

 2. befintlig byggnad får inte ändras för att tillgodose ett väsentligt annat

ändamål än det den tidigare har använts till,

 3. grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten får inte utföras för

bebyggelse som avses i 1 och 2.

 Inte heller andra anläggningar eller anordningar får utföras inom strand-

skyddsområde på sådant sätt att mark tas i anspråk som tomt eller att

allmänheten på annat sätt hindras eller avhålls från att beträda område där den

annars skulle ha kunnat färdas fritt.

12 § Bestämmelserna i 11 § gäller inte

 1. anläggningar eller åtgärder som behövs för jordbruket, fisket, skogsskötseln

eller renskötseln och inte tillgodoser bostadsändamål,

 2. företag till vilka tillstånd har lämnats enligt denna balk eller enligt

vattenlagen (1983:291),

 3. vilthägn som har prövats enligt 14 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

bestämmelserna i 11 § inte skall gälla sådana byggnader, anläggningar eller

anordningar som utgör komplement till befintlig bebyggelse på en tomtplats och

som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden.

13 § Länsstyrelsen får medge dispens från bestämmelserna i 11 § när det finns

särskilda skäl. Om dispens medges, skall länsstyrelsen bestämma i vilken

utsträckning mark får tas i anspråk som tomt eller på annat sätt användas för

det avsedda ändamålet.

 Ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses med dispensen

inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år från den dag då

beslutet vunnit laga kraft.

Vilthägn

14 § Vilthägn får inte utan tillstånd av länsstyrelsen uppföras på områden där

allmänheten får färdas fritt.

 Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och

naturmiljön beaktas. Ett tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till

skydd för dessa intressen.

 Tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde får meddelas endast om det

finns särskilda skäl.

15 § Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet gavs, får länsstyrelsen besluta nya eller ändrade villkor för att

avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får

tillståndet återkallas. Tillståndet får även återkallas om behov av vilthägn,

som avses med tillståndet, inte längre finns.

Ordningsföreskrifter

16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

föreskrifter om allmänhetens uppträdande som behövs för att trygga ändamålet med

skydd av områden och platser som föreskrivs med stöd av detta kapitel.

Delegation

17 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att de befogenheter som länsstyrelsen enligt detta kapitel har

skall även en kommunal myndighet ha.

10 kap. Skydd för växt- och djurlivet

Markavvattning

1 § Åtgärder får inte vidtas utan tillstånd av länsstyrelsen för att avvattna

mark, för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, om

syftet är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål

(markavvattning). Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor

som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av

företaget. I tillståndet skall anges inom vilken tid åtgärderna skall vara

utförda. Vid tillståndsprövningen skall beaktas om åtgärderna leder till

vattenföroreningar.

2 § För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det är

sannolikt att dräneringen medför menlig inverkan på naturmiljön.

 Tillstånd behövs inte för markavvattning i samband med en torvtäkt i enlighet

med tillstånd enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter m.m. eller för

att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

 Om markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom

ett område, får regeringen eller efter regeringens bemyndigande länsstyrelsen

besluta att tillstånd enligt 1 § inte behövs för området.

3 § Regeringen får beträffande områden, där det är särskilt angeläget att

vårmarkerna bevaras, förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd enligt 1

eller 2 §.

Skydd för vissa biotoper

4 § Arbetsföretag som kan skada naturmiljön får inte utföras inom sådana mindre

mark- eller vattenområden (biotoper) som utgör livsmiljö för utrotningshotade

djur- eller växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer vilka

biotoper som skall omfattas av första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta de åtgärder

som behövs för att vårda biotoper som avses i första stycket. Innan en åtgärd

vidtas skall den som äger eller har särskild rätt till området underrättas

särskilt.

Fredande av växt- och djurarter

5 § Finns det risk för att en växtart kan komma att försvinna eller utsättas

för plundring, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

meddela förbud att inom hela eller en del av landet ta bort eller skada en växt

av den arten, där den växer vilt.

6 § Finns det risk för att en djurart kan komma att försvinna, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom hela eller

en del av landet döda, skada eller fånga vilt levande djur av den arten, om det

inte sker till försvar mot angrepp på person eller egendom, samt att ta bort

eller skada sådana djurs ägg, rom eller bon.

 Särskilda bestämmelser gäller för att döda eller fånga vissa djur, om åtgärden

är att hänföra till jakt eller fiske.

7 § Behövs utöver förbud enligt 5 eller 6 § eller fredning enligt jaktlag-

stiftningen särskilt skydd för en djur- eller växtart inom ett visst område, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som

inskränker rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens

rätt att uppehålla sig inom området.

11 kap. Vissa arbetsföretag

1 § För täkt av berg, sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter

krävs tillstånd av länsstyrelsen. För husbehov får dock markinnehavare utföra

sådana täkter utan tillstånd.

 Första stycket gäller inte

 1. täkt i vattenområden som utförs med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291)

eller där tillstånd behövs enligt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln,

 2. täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter.

2 § Ett tillstånd till täkt skall förenas med de villkor som behövs för att

begränsa eller motverka menlig inverkan på miljön av täkten. Tillstånd får

lämnas endast om säkerhet ställs för de villkor som skall gälla för tillståndet.

Visar sig säkerheten otillräcklig får länsstyrelsen besluta att tillståndet

skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs. Om det finns särskilda skäl

får länsstyrelsen befria sökanden från kravet på säkerhet. Staten, kommunerna

och landstingen behöver inte ställa säkerhet.

 Länsstyrelsen får återkalla ett tillstånd enligt 1 § eller ändra villkoren när

tio år har förflutit från det att tillståndsbeslutet vunnit laga kraft.

 Om villkor som rör verksamheten inte i den utsträckning som behövs begränsar

eller motverkar verksamhetens menliga inverkan på miljön får länsstyrelsen före

utgången av denna tid förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs.

3 § När en ansökan om täkttillstånd prövas, skall behovet av täktmaterialet

vägas mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som

täkten kan befaras orsaka och mot intresset av hållbar hushållning med natur-

resurser. Om täkten kan befaras försämra livsbetingelserna för någon växt- eller

djurart som är sällsynt eller hotad, får tillstånd lämnas endast om det allmänna

behovet av täktmaterialet är synnerligen stort.

 Länsstyrelsen får förelägga sökanden att göra de undersökningar eller

utredningar som länsstyrelsen anser nödvändiga för prövningen eller bedömningen.

Följer inte sökanden föreläggandet får ansökningen avvisas.

4 § Innehavaren av marken är skyldig att tåla att sådana åtgärder vidtas som

länsstyrelsen beslutar som villkor för en täktverksamhet.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för den som avser bedriva täktverksamhet eller

stenbrottsrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag

för planeringen av naturvården.

5 § Kan ett arbetsföretag som inte omfattas av tillståndstvång enligt 1 § eller

enligt 10 kap. 1 eller 2 § komma att väsentligt ändra naturmiljön skall anmälan

för samråd göras hos den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller dock

inte arbetsföretag för vilka tillstånd har lämnats enligt vattenlagen

(1983:291).

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda

slag av arbetsföretag. Sådana föreskrifter får begränsas till att avse en del av

landet.

 Den myndighet hos vilken anmälan för samråd skall göras har samma befogenheter

som en tillsynsmyndighet har enligt 18 kap. 4 §.

Spridning av bekämpningsmedel över skogsmark

6 § Det är förbjudet att över skogsmark sprida bekämpningsmedel som är avsedda

för att bekämpa lövsly. Inte heller får enskilda trädstammar behandlas med

bekämpningsmedel.

7 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer av 8 §,

medge undantag från 6 §, om kravet enligt 6 § skogsvårdslagen (1979:429) på

återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska

metoder. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och

beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på

livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

 Ett medgivande om undantag skall förenas med de villkor som behövs till skydd

för naturmiljön.

8 § Kommunen kan besluta att undantag enligt 7 § inte får medges i fråga om ett

område inom kommunen, om detta framstår som nödvändigt med hänsyn till områdets

betydelse för friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller

något annat kommunalt intresse.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag

från 6 § om det behövs för vetenskaplig prövning.

12 kap. Gemensamma naturvårdsbestämmelser

1 § Innan länsstyrelsen fattar beslut om att bilda ett naturreservat eller ett

naturvårdsområde eller avgör något annat viktigt ärende enligt 9-11 kap. skall

länsstyrelsen samråda med kommunen.

2 § Innan beslut fattas i ett ärende enligt 9-11 kap. får den beslutande

myndigheten utföra förberedande undersökningar av marken om det behövs.

 Den som har fått i uppdrag av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att i naturvårdssyfte inventera naturresurser har rätt att undersöka

den mark som inventeringen avser.

 Vid sådana undersökningar skall onödigt intrång undvikas.

3 § I samband med beslut om tillstånd enligt 9-11 kap. till bebyggelse, täkt

eller annat arbetsföretag får länsstyrelsen föreskriva att den som utför

arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det berörda området

eller på annat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

4 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte meddelas i strid mot en detaljplan

eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelse göras.

5 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte ges till den som har underlåtit att

fullgöra sina skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda

omständigheter föranleder något annat.

6 § Med avseende på kulturmiljön finns bestämmelser också i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

7 § Vid prövning av frågor som rör naturvård skall skälig hänsyn tas till övriga

allmänna och enskilda intressen. Bestämmelserna i 3 och 4 kap. skall härvid

tillämpas.

 Den som bedriver eller ämnar bedriva verksamhet enligt 9 kap. 12 § eller 13

eller 14 §§, 10 kap. 1, 2, eller 4 §§ eller 11. kap. 1 § och 3 § andra stycket

skall iaktta aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 §, 8 § första meningen samt 9 och 12

§§. Den som bedriver eller ämnar bedriva verksamhet enligt 11 kap. 7 § skall

dessutom iaktta aktsamhetsregeln i 1 kap. 11 §.

FJÄRDE AVDELNINGEN

Skydd för hälsa och miljö

13 kap. Miljöfarlig verksamhet

Inledning

1 § Med miljöfarlig verksamhet avses i denna balk

 1. utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från mark, byggnader eller

anläggningar i vattendrag, sjöar, vattenområden eller grundvatten,

 2. användning av mark, byggnader eller anläggningar på sådant sätt som kan

medföra förorening av luft, mark, vattendrag, sjöar, vattenområden eller

grundvatten,

 3. störning för omgivningen genom buller, skakningar, ljus eller liknande, om

störningen inte är rent tillfällig.

2 § I fråga om viss miljöfarlig verksamhet gäller särskilda bestämmelser enligt

lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen d. 16 sept. 1971

mellan Sverige och Finland.

 Föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet är inte tillämpliga i fråga om

joniserande strålning

3 § Med avloppsvatten avses i denna balk

 1. spillvatten eller annan flytande orenlighet,

 2. vatten som använts för kylning vid driften av en fabrik, någon annan

inrättning eller viss teknisk utrustning,

 3. vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom en detaljplan som inte

görs för viss eller vissa fastigheters räkning,

 4. vatten som avleds för avvattning av en begravningsplats.

Aktsamhetsregler och bemyndiganden

4 § De allmänna aktsamhetsreglerna som anges i 1 kap. 7-12 §§ skall tillämpas i

fråga om miljöfarlig verksamhet.

5 § En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller

annan väsentlig olägenhet får inte utövas.

 Är en miljöfarlig verksamhet som inte skadar människors hälsa av synnerlig

betydelse från allmän synpunkt, får regeringen besluta att verksamheten får

komma till stånd, om områden som är av riksintresse för natur- och kulturvården

inte allvarligt skadas.

6 § Avloppsvatten av följande slag får inte släppas ut i vattendrag, sjöar

eller andra vattenområden

 1. avloppsvatten från vattenklosetter eller tätbebyggelse där vattnet inte har

varit föremål för längre gående rening än slamavskiljning,

 2. pressaft från siloanläggningar,

 3. urin från djurstallar,

 4. vassle,

 5. ytbehandlingsbad i metallindustrier eller koncentrerat sköljvatten från

sådana bad.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

avloppsvatten av annat slag inte får släppas ut i vattendrag, sjöar eller andra

vattenområden.

7 § Om det finns särskilda skäl med hänsyn till naturvårdens eller andra

allmänna intressen, får regeringen för viss del av landet meddela föreskrifter

om förbud mot utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från mark,

byggnader eller anläggningar i vattendrag, sjöar eller andra vattenområden eller

så att marken eller grundvattnet kan förorenas.

8 § Om det från allmän synpunkt är särskilt angeläget att skydda ett mark- eller

vattenområde som är utsatt för påverkan från miljöfarlig verksamhet, får

regeringen förklara området och dess närmaste omgivning som miljöskyddsområde.

 För ett miljöskyddsområde skall regeringen meddela föreskrifter om

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för verksamheter inom

området.

9 § För att motverka utsläpp i luften av svavelföroreningar får regeringen i

fråga om bränsle som innehåller svavel meddela föreskrifter som gäller

förbränning, handel, överlåtelse eller import och som är påkallade från

miljöskyddssynpunkt eller annan allmän synpunkt.

 Regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela

föreskrifter som avses i första stycket.

10 § För att skydda miljön får regeringen också i andra fall än som avses i 7 -

9 §§ beträffande miljöfarlig verksamhet meddela föreskrifter om förbud,

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för att

1. uppfylla Sveriges internationella förpliktelser,

2. förebygga eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors hälsa

eller miljön, om sådana föreskrifter är mer ändamålsenliga än individuell

prövning,

3. främja en hållbar hushållning med mark och vatten.

 Om det finns särskilda skäl får regeringen bemyndiga en myndighet att meddela

föreskrifter.

Individuell prövning

11 § Tillståndsmyndigheten kan efter ansökan av den som bedriver eller avser att

bedriva en miljöfarlig verksamhet lämna tillstånd till verksamheten.

12 § Regeringen får föreskriva att

 1. vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller verksamheter inte får

anläggas eller bedrivas,

 2. avloppsvatten av viss mängd, art eller sammansättning inte får släppas ut,

 3. fast avfall eller andra fasta ämnen inte får släppas ut eller läggas upp så

att mark, vattendrag, sjöar, vattenområden eller grundvatten kan förorenas,

 4. vissa slag av inrättningar eller deras användning eller vissa slag av

verksamheter inte får ändras på ett sätt som kan medföra ökade eller andra

olägenheter eller som i annat avseende är av betydelse från störningssynpunkt

 utan att tillstånd lämnats till eller anmälan har gjorts om verksamheten.

13 § Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet prövas av

Koncessionsnämnden för miljöskydd eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda föreskifter om Koncessionsnämnden och om förfarandet hos nämnden finns

i lagen (1994:000) om Koncessionsnämnden för miljöskydd.

 Frågor om anmälan prövas av kommunen. Om den miljöfarliga verksamheten kan

antas ha en begränsad miljöpåverkan, får regeringen föreskriva att en kommun

också skall pröva frågor om tillstånd.

14 § Den som avser att utöva miljöfarlig verksamhet för vilken det krävs

tillstånd enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk, skall i

skälig omfattning och på lämpligt sätt samråda både med de statliga och

kommunala myndigheter som har skyldighet att följa verksamheten och med de

organisationer och enskilda som berörs av verksamheten.

15 § En ansökan om tillstånd skall vara skriftlig. Den skall innehålla

 1. ritningar och beskrivningar över verksamheten och dess omfattning,

 2. förslag till de skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått som behövs för

att förebygga eller avhjälpa olägenheter från verksamheten,

 3. förslag till hur verksamheten bör kontrolleras,

 4. en redogörelse för det samråd som har ägt rum enligt 14 § och vad som därvid

har kommit fram.

 I 8 kap. finns föreskrifter om en miljökonsekvensbeskrivning.

 Om en ansökan är bristfällig eller om den inte har getts in i tillräckligt

antal exemplar, skall tillståndsmyndigheten förelägga sökanden att avhjälpa

bristen inom viss tid. Detsamma gäller om samråd enligt 14 § inte har skett i

tillräcklig omfattning.

 Ett föreläggande får förenas med vite. Om sökanden inte följer föreläggandet,

får tillståndsmyndigheten besluta att bristen skall avhjälpas på sökandens

bekostnad eller avvisa ansökningen, om bristen är så väsentlig att ansökningen

inte kan ligga till grund för prövning av ärendet.

 En kommun som prövar ärenden om tillstånd får medge undantag från vad som

föreskrivs i första stycket.

16 § Tillståndsmyndigheten skall se till att varje ärende ges den utredning som

behövs med hänsyn till balkens bestämmelser och föreskrifter som har meddelats

med stöd av balken. Myndigheter, organisationer och enskilda som kan beröras av

den avsedda verksamheten skall på lämpligt sätt beredas tillfälle att yttra sig.

I den utsträckning det behövs för utredningen skall hållas besiktning på platsen

och sammanträde.

 Till sammanträden har också allmänheten tillträde. Den som är närvarande vid

ett sammanträde har rätt att i skälig omfattning yttra sig över innehållet i

ansökan och den där beskrivna verksamhetens verkningar samt de ytterligare

uppgifter som sökanden kan ha lämnat om verksamheten.

 Till sammanträde skall kallas genom kungörelse i ortstidningen eller på annat

lämpligt sätt.

17 § Tillståndsmyndigheten har rätt att anlita sakkunnig för att utreda

särskilda frågor.

 Ersättning till sakkunnig och för kungörelse enligt 16 § tredje stycket betalas

av sökanden.

18 § Tillståndsmyndigheten skall med eget yttrande överlämna frågor om tillstånd

till regeringen, om det vid prövningen av en ansökan visar sig att verksamheten

är av sådan art som avses i 5 § andra stycket.

19 § Tillståndshavaren är skyldig att vid prövning av frågor om återkallelse av

tillstånd och ändring av villkor enligt 31 - 33 §§ ge in den utredning som

behövs för prövningen. I ett sådant ärende får tillståndsmyndigheten vid vite

förelägga tillståndshavaren att ge in den utredning som behövs.

Tillståndsbeslut

20 § Ett beslut om tillstånd skall innehålla villkor, som noggrant beskriver vad

tillståndet omfattar. Ett tillstånd skall alltid även innehålla de villkor som

behövs för att hindra eller begränsa skadlig påverkan eller andra olägenheter

från verksamheten. Villkor får när det behövs också avse hanteringen av kemiska

produkter vid tillverkning och i processindustri, om hanteringen kan föranleda

olägenheter för den yttre miljön, och sådana frågor som rör hushållningen med

mark, vatten och andra naturresurser. .

 Om det finns särskilda skäl, får ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet

begränsas till viss tid. I tillståndsbeslutet skall anges en viss tid, högst fem

år, inom vilken tillståndet skall ha tagits i anspråk. Tillståndet upphör att

gälla om den med tillståndet avsedda verksamheten inte har satts i gång inom den

angivna tiden.

 Ett tillstånd som har meddelats av en kommun gäller i fem år. Tillståndet

upphör dock att gälla om det inte har tagits i anspråk inom två år.

21 § Ett tillstånd som gäller för viss tid får för sin giltighet göras beroende

av att säkerhet ställs för verksamheten. Staten, kommunerna och landstingen

behöver inte ställa säkerhet.

 Om det kan antas att säkerheten inte är tillräcklig får den myndighet som

prövar frågan om tillstånd besluta om ytterligare säkerhet.

22 § Den som utövar eller avser att utöva miljöfarlig verksamhet får tillåtas

att gemensamt med någon annan vidta åtgärder för att förebygga eller motverka

olägenheter för människor eller miljön, om det medför ökade möjligheter att

uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 6 kap., eller om det på något annat sätt

innebär fördelar från hälso- eller miljösynpunkt. Ärendet får avgöras genom

beslut om tillstånd som innehåller gemensamma villkor för verksamheterna.

 Vad som sägs i 20 och 21 §§ gäller också för de beslut som innehålelr

gemensamma villkor.

23 § Om regeringen lämnar tillstånd, får regeringen överlåta åt en

tillståndsmyndighet att fastställa villkor för verksamheten.

 En tillståndsmyndighet får överlåta till en tillsynsmyndighet att fastställa

villkor av mindre betydelse.

24 § Om det vid prövningen av en miljöfarlig verksamhet inte tillräckligt säkert

kan bedömas vilka villkor som bör gälla i ett visst avseende, får avgörandet i

denna del skjutas upp, om det kan ske utan olägenhet för miljön. Detsamma gäller

vid omprövning av villkor enligt 31 - 35 §§. I samband med uppskov enligt första

stycket skall tillfälliga villkor om skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått

beslutas.

 En fråga som har skjutits upp skall avgöras så snart det kan ske.

25 § I ärenden om tillstånd till en verksamhet får tillståndsmyndigheten på

ansökan besluta att vissa arbeten får påbörjas trots att tillståndsfrågan inte

har blivit slutligt avgjord. Ett sådant beslut (igångsättningsmedgivande) får

meddelas endast om det finns särskilda skäl och det är uppenbart att tillstånd

kommer att lämnas.

 I ärenden där regeringen prövar frågan om tillstånd får medgivande enligt

första stycket inte lämnas innan denna fråga avgjorts.

 I ett igångsättningsmedgivande skall noggrant anges de villkor som skall gälla

i avvaktan på den slutliga prövningen.

 Vid prövningen av ett igångsättningsmedgivande gäller samma regler som för

tillståndsprövning.

26 § Ett beslut i fråga om att bedriva miljöfarlig verksamhet blir gällande när

beslutet har vunnit laga kraft. Om det finns särskilda skäl, får

prövningsmyndigheten förordna att beslutet skall gälla omedelbart.

Hinder för tillstånd

27 § Tillstånd till miljöfarlig verksamhet får inte meddelas i strid mot

detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna

inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

28 § Tillstånd får inte ges till den som har underlåtit att fullgöra sina

skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda omständigheter

föranleder annat.

29 § Tillstånd får inte beviljas för verksamhet som föranleder att en

miljökvalitetsnorm inte kan följas.

 Om det finns hinder mot att meddela tillstånd till en miljöfarlig verksamhet

enligt vad som sägs i första stycket och vidtar den som utövar eller ämnar utöva

verksamheten sådana åtgärder att olägenheterna från annan miljöfarlig verksamhet

upphör eller minskar i avsevärd mån, får verksamheten komma till stånd, om

miljökvalitetsnormen på grund av de vidtagna åtgärderna kan följas.

Återkallelse av tillstånd

30 § Ett tillstånd får återkallas helt eller delvis av tillståndsmyndigheten

 1. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom

att lämna oriktiga uppgifter av betydelse för tillståndet,

 2. om tillstånd som gäller för verksamheten i något väsentligt avseende har

åsidosatts,

 3. om det genom den miljöfarliga verksamheten uppkommit olägenheter av sådan

art som avses i 5 § och som inte kan avhjälpas genom en ändring av villkoren för

verksamheten,

 4. om den tillståndsgivna verksamheten medverkar till att gränsvärdena i en

miljökvalitetsnorm inte kan följas och ändrade villkor inte kan antas vara

tillräckliga eller om sådana fördelar ur miljösynpunkt som avses i 26 § inte har

kunnat erhållas,

 5. om den tillståndsgivna verksamheten slutligt har upphört,

 6. om ett nytt tillstånd ersätter ett tidigare tillstånd.

Omprövning av villkor

31 § Tillståndsmyndigheten får ändra, upphäva eller meddela nya villkor för en

verksamhet

 1. när tio år eller den kortare tid som följer av Sveriges internationella

förpliktelser har förflutit från det att tillståndsbeslutet vann laga kraft,

 2. om verksamheten påtagligt medverkar till att gränsvärdena i en

miljökvalitetsnorm inte kan följas,

 3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom

att lämna oriktiga uppgifter av betydelse för prövningen och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 4. om villkor som rör verksamheten inte har följts och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

 5. om det genom verksamheten uppkommit någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet meddelades,

 6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

 7. om verksamheten är förlagd inom ett sådant område där förbud råder enligt

föreskrift med stöd av 7 § eller där särskilda föreskrifter gäller enligt 8 §,

 8. om en från hälso- och miljöskyddssynpunkt väsentlig förbättring kan uppnås

med användning av annan teknik,

 9. om användningen av en ny teknik för mätning eller uppskattning av förorening

eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre förutsättningar för att

kontrollera verksamheten.

32 § Ett tillstånd att släppa ut avloppsvatten i ett visst vattenområde får, om

det finns särskilda skäl, omprövas av tillståndsmyndigheten när tio år förflutit

från det att tillståndsbeslutet vann laga kraft.

33 § Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter med

tillämpning av 22 § och upphör en av verksamheterna eller omprövas villkoren för

en av dem, får villkoren för övriga verksamheter omprövas.

34 § Efter ansökan från tillståndshavaren får tillståndsmyndigheten meddela

ändrade villkor i tillståndsbeslut. Villkor får dock upphävas eller mildras

endast om det är uppenbart att villkoret inte längre behövs eller är strängare

än nödvändigt eller om ändringen påkallas av omständigheter som inte förutsågs

när tillståndet meddelades.

35 § Vid prövning av frågor som avses i 31 § 1 eller 32 - 34 §§ får

tillståndsmyndigheten också ompröva beslut varigenom villkor har ändrats,

upphävts eller tillkommit enligt 31 § 2-8 eller 33 eller 34 §§, även om tio år

inte har förflutit från det att beslutet vann laga kraft.

36 § Villkor som fastställts enligt 31 - 35 §§ har samma verkan som villkor i

tillståndsbeslut.

37 § Beslut om återkallelse av tillstånd eller ändring eller upphävande av

villkor liksom beslut om nya villkor meddelas av tillståndsmyndigheten.

 Framställning om sådant beslut som avses i första stycket görs av

tillsynsmyndigheten. Är denna samtidigt tillståndsmyndighet får frågan tas upp

utan särskild framställning.

 Statens naturvårdsverk och Miljöombudsmannen har också den rätt som en

tillsynsmyndighet har enligt andra stycket. Miljöombudsmannen får dock inte

begära omprövning av verksamhet som bedrivs av Försvarsmakten, Försvarets

materielverk eller Försvarets radioanstalt.

38 § Även i andra fall än vad som anges i 29 - 34 §§ får, för en verksamhet som

omfattas av tillstånd som har lämnats av kommunen, ytterligare villkor eller

förbud beslutas av kommunen.

Verksamhetsutövarens undersökningar och kontroll

39 § Den som utövar en verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig är skyldig

att fortlöpande kontrollera verksamheten och att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för att motverka eller förebygga

skador eller andra olägenheter på omgivningen.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om kontrollen.

40 § Om en miljöfarlig verksamhet är av sådant slag att den omfattas av

tillståndsplikt enligt vad som föreskrivs med stöd av 12 §, skall den som utövar

verksamheten varje år lämna en miljörapport till den myndighet som utövar den

närmare tillsynen över verksamheten.

 I miljörapporten skall de åtgärder redovisas som vidtagits för att uppfylla

villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder. Regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att en miljörapport

skall innehålla en redovisning av anläggningens miljöpåverkan även i annat

avseende än vad som omfattas av villkor i ett tillståndsbeslut. Även om

verksamheten inte har tillståndsprövats, får en sådan föreskrift meddelas.

41 § Skyldigheten att avge en miljörapport gäller inte för verksamhet som har

tillståndsprövats av en kommunal nämnd.

14 kap. Kemiska produkter

Inledning

1 § Med kemiska produkter avses i denna balk kemiska ämnen och beredningar.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter att balkens bestämmelser om kemiska produkter skall tillämpas på

varor som innehåller eller har behandlats med en en kemisk produkt, om den

varan på grund av sina egenskaper kan befaras medföra skador på människor och

miljön eller andra intressen som skall skyddas genom denna balk.

2 § Föreskrifter enligt denna balk om hantering av kemiska produkter avser

tillverkning, bearbetning, behandling, förpackning, förvaring, transport,

användning, omhändertagande, destruktion, konvertering, saluförande, överlåtelse

och jämförliga förfaranden.

3 § Denna balk gäller inte i fråga om sådana kemiska produkter som omfattas av

livsmedelslagen (1971:511), läkemedelslagen (1992:859), eller lagen (1985:295)

om foder. Inte heller gäller balken för transport av sådana kemiska produkter

som är farligt gods enligt lagen (1982:821) om transport av farligt gods, om

inte regeringen föreskriver annat.

 I fråga om kemiska produkter som omfattas av strålskyddslagen (1988:220) eller

lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor är bestämmelserna i denna

balk inte tillämpliga för att förebygga hälso- eller miljöskador på grund av

joniserande strålning respektive brand eller explosion.

 Regeringen får föreskriva om undantag från balkens bestämmelser i fråga om

kemiska produkter.

Allmänna aktsamhetsregler

4 § De gemensamma aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 -12 §§ gäller för verksamhet som

omfattar hantering, import eller export av en kemisk produkt.

Utredning

5 § Den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt skall genom egna

undersökningar eller på annat sätt se till att det finns tillfredsställande

utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten kan

orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet med vetenskap och beprövad

erfarenhet.

Kunskapskrav

6 § Den som yrkesmässigt hanterar, importerar eller exporterar en kemisk

produkt skall ha tillgång till den kemiska och toxikologiska kunskap som behövs

med hänsyn till verksamhetens omfattning och produktens egenskaper.

Produktinformation

7 § Den som tillverkar, importerar eller överlåter en kemisk produkt skall

genom märkning eller på annat sätt lämna de uppgifter som behövs från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt (produktinformation).

Föreskrifter

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om

hantering, import eller export av kemiska produkter meddela ytterligare

föreskrifter i frågor som avses i 5 - 7 §§ och 1 kap 8 - 11 §§.

Uppgiftsskyldighet

9 § Den som yrkesmässigt hanterar, importerar eller exporterar en kemisk

produkt skall till den myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver lämna

de uppgifter om produkten och dess hantering som kan behövas för att bedöma

produktens och hanteringens, importens eller exportens hälso- eller miljörisker.

Förhandsanmälan

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

den som avser att tillverka eller importera en kemisk produkt, som inte tidigare

varit i bruk i Sverige, skall göra en anmälan om tillverkningen eller importen

samt redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter. En sådan anmälan skall

göras senast vid en viss tidpunkt till den myndighet som regeringen bestämmer.

Tillstånd och villkor

11 § Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en kemisk produkt inte får

hanteras, importeras eller exporteras utan att tillstånd lämnats av den

myndighet som regeringen bestämmer.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva även

andra särskilda villkor för hantering, import eller export av en kemisk pro-

dukt.

Förbud

12 § Är det av särskild betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förbjuda hantering,

import eller export av en kemisk produkt.

15 kap. Särskilda hälsoskyddsbestämmelser

Inledande bestämmelse

1 § Detta kapitel innehåller särskilda bestämmelser om att förebygga och

avhjälpa olägenheter för människors hälsa.

 Med sådan olägenhet avses en störning som enligt en medicinsk eller hygienisk

bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet och som inte är ringa eller

helt tillfällig.

 I fråga om verksamhet som kan medföra olägenheter för människors hälsatillämpas

de allmänna aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 §, 8 § utom tredje meningen samt 9,

10 och 12 §§.

Särskilda aktsamhetsregler

2 § En bostad skall brukas på ett sådant sätt att olägenheter för människors

hälsa inte uppkommer.

3 § Bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall ge ett betryggande skydd mot

störningar som kan medföra olägenheter för människors hälsa.

 Bostäder skall ge de boende tillgång till vatten och möjlighet att upprätthålla

en god personlig hygien. Avloppsvatten skall avledas, renas eller på något annat

sätt tas om hand så att olägenheter för människors hälsa inte uppstår.

4 § Byggnader, lokaler och anläggningar skall hållas fria från ohyra. Åtgärder

skall vidtas mot skadedjur som kan vålla olägenheter för människors hälsa. Är

det av särskild betydelse med hänsyn till skyddet för hälsan skall kommunen

sörja för att åtgärderna vidtas.

5 § Husdjur och andra djur som hålls i fångenskap skall förvaras och skötas så

att olägenheter för människors hälsa inte uppstår.

Bemyndiganden

6 § Regeringen får föreskriva att vissa djur inte får hållas inom områden med

detaljplan utan särskilt tillstånd av en sådan kommunal nämnd som avses i 18

kap. 1 § första stycket, om sådana bestämmelser behövs för att hindra att

olägenheter för människors hälsa uppstår. Regeringen får överlåta åt kommunen

att meddela sådana bestämmelser.

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vattnets beskaffenhet i badanläggningar och i strandbad som är

upplåtna för allmänheten eller som annars utnyttjas av många människor. Detsamma

gäller kontrollen av sådant vatten.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även i andra

fall än som sagts förut i detta kapitel meddela de föreskrifter som behövs till

skydd mot olägenheter för människors hälsa. Regeringen får bemyndiga kommunen

att meddela sådana föreskrifter.

 I sådana föreskrifter får anges att vissa slag av verksamheter inte får

bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att tillstånd

lämnats av eller anmälan gjorts till en kommunal nämnd.

9 § Regeringen eller efter regeringens bemyndigande kommunen får meddela

föreskrifter om tillfälligt förbud mot trafik med person- och lastbilar inom

vissa områden av kommunen, om luftföroreningarna i kommunen innebär akuta

hälsorisker för dem som vistas där.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka luftföroreningar som

innebär akuta hälsorisker och om hur föroreningarna skall mätas.

10 § Kommunala föreskrifter som meddelas till skydd mot olägenheter för

människors hälsa får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller annan

obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

16 kap. Avfallshantering

Definitioner

1 § Med hushållsavfall avses i detta kapitel avfall och orenlighet, som härrör

från hushåll, samt därmed jämförligt avfall.

 Med hantering avses i kapitlet uppsamling, förvaring, bortforsling och slutligt

omhändertagande.

2 § Med producent avses i detta kapitel den som yrkesmässigt tillverkar,

importerar eller säljer en vara eller en förpackning.Med producent avses även

den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som kräver särskilda

åtgärder från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

3 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 5 §, svara för

 1. att hushållsavfall inom kommunen forslas till en behandlingsanläggning i den

utsträckning som behövs för att tillgodose såväl hälso- och miljöskydd som

enskilda intressen,

 2. att hushållsavfall från kommunen slutligt tas om hand.

 När kommunen planlägger och beslutar hur skyldigheten enligt första stycket

skall fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och

nyttjanderättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett

sätt som är godtagbart med hänsyn till hälso- och miljöskyddet. Kommunen skall

vidare beakta att bortforslingen anpassas till behovet för olika slag av

bebyggelse. I planer och beslut enligt andra stycket skall anges under

vilka förutsättningar fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får

ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 4 § gäller, annat avfall

som uppkommit hos dem.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får i fråga om

annat avfall inom en kommun än hushållsavfall meddela föreskrifter om

 1. att avfallet skall forslas bort genom kommunens försorg,

 2. att kommunen skall se till att avfallet slutligt tas om hand.

 Första stycket gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har

meddelats med stöd av 5 §.

5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för producenterna att se till att avfallet av de

varor eller av de förpackningar som de tillverkar, importerar eller säljer eller

avfallet från sådan verksamhet som de bedriver forslas bort, återanvänds,

återvinns eller tas om hand på sådant sätt som kan krävas för en miljömässigt

godtagbar avfallshantering.

 Föreskrifterna får även avse skyldighet att

 1. märka en vara eller en förpackning,

 2. lämna uppgifter om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller

andra förhållanden.

6 § Regeringen får meddela närmare föreskrifter om avfallshanteringen inom en

kommun. Regeringen får bemyndiga kommunen att meddela sådana föreskrifter.Är det

av betydelse från återanvändnings- eller återvinningssynpunkt eller med hänsyn

till hälso- och miljöskyddet, får sådana föreskrifter innebära att ett visst

slag av avfall i avvaktan på bortforsling skall förvaras skilt från annat avfall

och innehålla de ytterligare föreskrifter som behövs för ändamålet.

7 § När avfall skall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg,

får avfallet inte grävas ned, komposteras eller på annat sätt slutligt tas om

hand av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren.

 Skall avfall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg får inte

någon annan än den som kommunen eller producenten anlitar för ändamålet ta

befattning med bortforslingen.

Kommunal renhållningsordning m.m.

8 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall

innehålla de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen samt en

avfallsplan. I renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som

avses i 3 § tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall

inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och

farlighet.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om

hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om det närmare

innehållet i avfallsplanen.

9 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande en kommun får föreskriva

att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall skall

lämna kommunen de uppgifter som behövs som underlag för kommunens

renhållningsordning.

10 § Kommunen är skyldig att, utöver vad som följer av renhållningsordningen,

forsla bort hushållsavfall, om fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren

begär det och det inte är oskäligt med hänsyn till omständigheterna.

 Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller

nyttjanderättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos dem och som

annars skall tas om hand av kommunen, om de kan göra detta på ett från hälso-

och miljöskyddssynpunkt betryggande sätt och det finns särskilda skäl för ett

undantag.

Dumpning

11 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får avfall inte dumpas,

vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Dumpning får inte heller ske från

svenskt fartyg eller luftfartyg inom annat havsområde. Avfall som är avsett att

dumpas inom annat havsområde får inte föras ut ur landet eller ur den ekonomiska

zonen.

 Vad som sägs i första stycket om dumpning gäller också i fråga om förbränning

av avfall.

12 § Vad som sägs i 11 § gäller inte sådana utsläpp av skadliga ämnen från

fartyg som avses i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från

fartyg.

13 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag

från 11 § första stycket, om dumpning kan ske utan olägenhet från hälso- och

miljöskyddssynpunkt. Medgivandet kan förenas med villkor.

 Uppkommer genom dumpning olägenhet som inte förutsågs när medgivandet gavs, får

den myndighet som lämnat medgivandet meddela föreläggande i syfte att avhjälpa

olägenheten. Om olägenhet inte avhjälps, får medgivandet återkallas.

Tillstånd

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

avfall inte får importeras eller exporteras utan tillstånd. Ett tillstånd skall

begränsas till att avse viss tid, längst fem år, och får förenas med villkor.

Frågor om tillstånd prövas av regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer.

Allmän aktsamhetsregel

15 § De allmänna aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 §, 8 § första meningen, 9 och

12 §§ gäller för verksamhet som omfattas av detta kapitel.

FEMTE AVDELNINGEN

Tillsyn m.m.

17 kap. Vissa bemyndiganden

1 § Regeringen får, i den utsträckning det på grund av rådande särskilda

förhållanden är nödvändigt för att stärka försvarsberedskapen, meddela

föreskrifter för totalförsvaret som avviker från denna balk.

18 kap. Tillsyn

Tillsynsmyndigheter

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna balk och av föreskrifter och villkor

som har meddelats med stöd av balken utövas av de statliga myndigheter som rege-

ringen bestämmer. Regeringen får också föreskriva att kommunerna skall utöva

tillsyn.

 Efter åtagande av en kommun får den myndighet regeringen bestämmer överlåta åt

kommunen att i ett visst avseende utöva tillsyn som annars skulle ankomma på

statlig myndighet.

 Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen enligt andra

stycket och finner myndigheten att tillsynen inte bör överlåtas i enlighet med

framställningen, skall myndigheten med eget yttrande överlämna ärendet till

regeringen för avgörande, om kommunen begär det.

2 § Miljöombudsmannen får, trots vad som föreskrivits med stöd av 1 §, om det

finns särskilda skäl, i ett enskilt ärende utse den myndighet som skall utöva

tillsynen.

3 § Tillsynsmyndigheter skall samarbeta med varandra samt med sådana statliga

och kommunala organ som skall utöva tillsyn i särskilda hänseenden eller som på

något annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksamheten.

Förelägganden och förbud

4 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i

enskilda fall för att denna balk eller föreskrifter eller villkor som har

meddelats med stöd av balken skall efterlevas.

 Tillståndsbeslut hindrar inte en tillsynsmyndighet från att meddela sådana

brådskande förelägganden eller förbud som är nödvändiga till följd av särskilda

omständigheter.

5 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som har förstört, ödelagt, skräpat

ned eller på något annat sätt osnyggat en viss plats i naturen eller som annars

är ansvarig för att så har skett att ställa i ordning på platsen och vidta

förebyggande åtgärder för framtiden.

6 § En ny ägare till en fastighet är skyldig att avhjälpa skada eller olägenhet

som uppstått under tidigare ägares tid på grund av att ett förbud eller en

föreskrift enligt 9-11 kap. har överträtts. Detsamma gäller ny ägare till

byggnad, anläggning eller anordning på någon annans mark.

 Om den nye ägaren inte fullgör sin skyldighet enligt första stycket, får en

tillsynsmyndighet förelägga honom att göra det, om det inte är oskäligt.

7 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett område av

betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område att anordna

grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten skall kunna komma

till mark inom område som omfattas av allemansrätten. Är det uppenbart att ett

stängsel endast avser att utestänga allmänheten från området får föreläggande

meddelas om att ta bort det. Vad som nu har sagts om stängsel skall tillämpas

även när det gäller diken.

 Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område får inte finnas

uppsatta utan tillstånd av kommunen, om det inte är uppenbart att allmänheten

inte får färdas fritt inom området eller att skylten likväl är behörig.

8 § Har ett föreläggande riktats mot ägaren till en fastighet, mot den som har

nyttjanderätt till berörd egendom eller mot båda får tillsynsmyndigheten ålägga

ägaren eller nyttjanderättshavaren att, om hans ställning som sådan upphör, utan

dröjsmål lämna uppgift om den nye ägarens eller nyttjanderättshavarens namn och

adress.

Vite

9 § Beslut om förelägganden eller förbud enligt detta kapitel får förenas med

vite.

10 § Om en tillsynsmyndighet har meddelat ett föreläggande eller förbud mot

någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare eller ägare till en

byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, skall

myndigheten sända beslutet till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

fastighetsboken eller tomträttsboken. Är föreläggandet förenat med löpande vite,

skall även detta antecknas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat

brev underrätta den som senast sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av

tomträtt om anteckningen, om denne inte är föreläggandets adressat.

 Har anteckning enligt första stycket gjorts, gäller föreläggandet eller

förbudet mot den nye ägaren av egendomen. Har denne förvärvat egendomen genom

köp, byte eller gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller även

löpande vite mot honom räknat från tidpunkten för äganderättsövergången. Annat

vite gäller inte mot ny ägare av egendomen, men tillsynsmyndigheten får sätta ut

nytt vite för denne. Löpande vite som avser en viss period får tas ut endast av

den som var ägare vid periodens början.

 Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom ett beslut som

vunnit laga kraft eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits

eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall

tillsynsmyndigheten anmäla det till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

fastighetsboken eller tomträttsboken så snart den fått vetskap om förhållandet.

11 § Överlåts en fastighet, tomträtt, byggnad, anläggning eller anordning på

någon annans mark innan ett beslut som avses i 10 § har vunnit laga kraft på

grund av att det överklagats, skall rättegångsbalkens bestämmelser om verkan av

att tvisteföremålet överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång

tillämpas.

Rättelse

12 § Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett föreläggande

av tillsynsmyndigheten eller inte rättar sig efter ett förbud som

tillsynsmyndigheten har meddelat, får tillsynsmyndigheten besluta att rättelse

skall vidtas på den felandes bekostnad.

 Rättelse får vidtas på den felandes bekostnad utan föregående föreläggande

eller förbud, om tillsynsmyndigheten med hänsyn till risken för allvarliga

skador eller av andra särskilda skäl finner att rättelse bör göras utan

dröjsmål.

13 § Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud enligt

4-7 §§ och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten efter ansökan

verkställa tillsynsmyndighetens beslut. Därvid får verkställighet enligt

utsökningsbalken äga rum.

 Har någon begått en gärning som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 §, får

kronofogdemyndigheten meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse.

I fråga om sådan handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning.

 Ansökan om verkställighet eller särskild handräckning får göras av

tillsynsmyndigheten.

Upplysningar, undersökningar och tillträde

14 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som bedriver en verksamhet som

regleras med stöd av balken att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen.

15 § Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig eller medföra

olägenheter för människors hälsa eller den som annars är skyldig att avhjälpa

olägenhet från sådan verksamhet är skyldig att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Detsamma gäller den

som upplåter byggnader för bostäder eller för allmänna ändamål.

Tillsynsmyndigheten kan i stället, om det är lämpligare, föreskriva att en sådan

undersökning skall utföras av någon annan än den som utövar verksamheten och

utse någon att göra undersökningen.

 Den som utövar verksamheten är skyldig att ersätta kostnaderna för en

undersökning som avses i första stycket andra meningen med det belopp som

tillsynsmyndigheten fastställer.

16 § Vill någon för att utreda verkningar av miljöfarlig verksamhet, som han

utövar eller ämnar utöva, företa mätning eller annat undersökningsarbete på fast

egendom som någon annan äger eller innehar, får länsstyrelsen besluta att

tillträde till egendomen skall lämnas under viss tid. Behöver en mätapparat

eller ett liknande instrument sättas ut kan länsstyrelsen även föreskriva förbud

vid vite att rubba eller skada instrumentet.

 Beslut som avses i första stycket kan meddelas även på ansökan av den som skall

utföra undersökning som avses i 15 § första stycket tredje meningen.

 Undersökningsarbetet skall utföras så att minsta skada och intrång vållas. För

skada och intrång skall ersättning lämnas av den som utövar eller ämnar utöva

den miljöfarliga verksamheten. Talan om ersättning skall väckas vid

fastighetsdomstol som anges i 23 kap. 6 §.

17 § För att utöva tillsyn enligt denna balk har en tillsynsmyndighet rätt till

tillträde till lokaler och andra utrymmen, byggnader, anläggningar och

markområden och att där göra undersökningar och ta prover. Tillträdesrätten samt

rätten att göra undersökningar och ta prover omfattar också bostäder, dock

endast i den mån det behövs för att förebygga ohälsa.

 Rätt till tillträde har även den som skall göra en undersökning enligt 15 §

första stycket tredje meningen. Samma rätt har den som skall göra en

undersökning enligt 9 kap. 7 § tredje stycket eller enligt 12 kap. 2 §.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva om

skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provtagning och

undersökning av prov.

Naturvårdsvakter

18 § För tillsyn över efterlevnaden av föreskrifter för områden och

naturföremål som omfattas av förordnanden enligt 9-11 kap. får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer utse naturvårdsvakter med de befogenheter

som följer av andra och tredje styckena.

 En naturvårdsvakt får avvisa den som uppehåller sig där han på grund av

föreskrifter som avses i första stycket inte har rätt att vistas.

 Ertappas någon, som enligt vad i 21 kap. stadgas begår brott mot förbud eller

föreskrifter meddelade med stöd av 9 kap. 4, 6 och 16 §§ och 10 kap. 3-7 §§, på

bar gärning får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och fångstredskap,

fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning

av brottet.

19 § Har en naturvårdsvakt tagit ett föremål i beslag, skall han skyndsamt

anmäla detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den som tar emot en anmälan

skall förfara som om han själv hade gjort beslaget.

20 § Den som har fått undantag från föreskrift som avses i 18 § första stycket

är skyldig att vid anfordran visa upp beslutet för en naturvårdsvakt eller en

polis vid vistelse inom det område där undantaget gäller.

Övriga bestämmelser

21 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla omedelbart

även om det överklagas.

22 § Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs när tillsyn utövas

enligt detta kapitel. Om någon kör ett fordon i strid med ett förbud som

meddelats med stöd av 15 kap. 9 § första stycket, får polisen hindra fortsatt

färd.

23 § Den som har tagit befattning med ett ärende enligt denna balk eller har

utfört sådan undersökning som anges i 17 § andra stycket första meningen får

inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har erfarit om affärs- eller

driftsförhållanden eller förhållanden av betydelse för landets försvar.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

19 kap. Avgifter

Avgift för myndigheters verksamhet

1 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets

verksamhet enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av balken. Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela föreskrifter om

sådana avgifter såvitt gäller kommunens verksamhet.

 Bestämmelser om avgifter för bortforsling och slutligt omhändertagande av

avfall genom kommunens försorg finns i 4-6 §§.

Dispensavgift

2 § Om det med stöd av denna balk har meddelats föreskrifter som medger

undantag från en bestämmelse i balken eller i föreskrifter som har meddelats med

stöd av balken och ett sådant undantag kan antas innebära ekonomisk fördel för

den som medges undantag, får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer föreskriva att en särskild avgift skall tas ut för att utjämna en

sådan fördel.

Skyldighet att lämna uppgifter

3 § Den som är avgiftsskyldig enligt en föreskrift som meddelats med stöd av

1 § första stycket eller 2 § eller som är skyldig att ersätta kostnad enligt

18 kap. 15 § andra stycket eller enligt en föreskrift som meddelats med stöd av

18 kap. 17 § tredje stycket skall till den myndighet som regeringen bestämmer

och i den omfattning regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

myndigheten föreskriver lämna de uppgifter som behövs för att bestämma avgiftens

storlek. Om avgiften skall bestämmas av en kommunal myndighet får kommunen

meddela föreskrifter om uppgiftsskyldighet.

Avgift för kommunal renhållning

4 § Kommunen får meddela föreskrifter om att avgift skall betalas för sådan

bortforsling och sådant slutligt omhändertagande av avfall som sker genom

kommunens försorg enligt denna balk. Avgiften skall enligt kommunens bestämmande

betalas till kommunen eller till den som utför renhållningen.

 I fråga om avgift för hantering av avfall från fartyg finns särskilda

bestämmelser i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg.

5 § Avgift som avses i 4 § skall vara årlig eller på annat sätt periodisk. Om

avgiften avser bortforsling och slutligt omhändertagande vid enstaka tillfällen,

får kommunen besluta att avgiften skall betalas särskilt för varje tillfälle i

fråga. Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka

nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för renhållningen. Från

dessa kostnader skall avräknas kostnaderna för vad som kan belöpa på användning

av anläggningar eller utrustning för annat ändamål än renhållning. Avgiften får

tas ut på ett sådant sätt att återanvändning, återvinning eller annan

miljövänlig avfallshantering främjas.

 Om kommunen uppdrar åt någon annan att utföra renhållningen, får avtalet med

denne läggas till grund för beräkning av avgiften, om inte kostnaden därigenom

blir väsentligt högre än om kommunen själv utför renhållningen.

6 § Avgift enligt 4 § skall betalas enligt taxa, som antas av

kommunfullmäktige.

 I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan saknar tillämplig

bestämmelse om avgift. Därvid skall de grunder som anges i 5 § beaktas.

 Taxan skall innehålla föreskrifter om vem som är avgiftsskyldig och till vem

avgiften skall betalas.

Producentavgift

7 § Regeringen eller efter regeringens bemyndigande kommuner eller en myndighet

får meddela föreskrifter om att avgift för bortforsling och slutligt

omhändertagande genom kommunens försorg av avfall som avses i 16 kap. 5 § får

tas ut av producenten. Avgiften skall betalas till myndighet som regeringen

bestämmer.

20 kap. Överklagande

1 § Om inte något annat framgår av 2 eller 3 §§ får i ett enskilt fall ett

beslut enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats enligt

balken överklagas

 1. hos länsstyrelsen, om beslutet har meddelats av en kommun eller en kommunal

nämnd,

 2. hos Koncessionsnämnden för miljöskydd, om beslutet har meddelats av någon

annan statlig myndighet och avser en fråga om miljöfarlig verksamhet,

 3. hos regeringen, om beslutet har meddelats av Koncessionsnämnden,

Försvarsmakten eller generalläkaren.

 Koncessionsnämndens beslut i ett dit överklagat ärende får inte överklagas.

 Om Koncessionsnämnden i ett överklagat ärende finner att hinder mot den sökta

verksamheten möter enligt 13 kap. 5 § men att det finns sådana omständigheter

som avses i andra stycket nämnda paragraf eller ärendet på något annat sätt rör

en fråga av särskild vikt, skall myndigheten med eget yttrande överlämna ärendet

till regeringen för prövning av tillstånd till verksamheten.

2 § Beslut i enskilda fall av annan statlig myndighet än regeringen i frågor

som avses i 9-11 kap. och i 14-16 kap., överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut av Försvarsmakten eller generalläkaren överklagas

dock hos regeringen.

 Beslut i frågor som avses i 9 kap. och som rör bildande av naturreservat,

naturvårdsområde, kulturreservat, kulturvårdsområde eller dispens från

bestämmelserna om strandskydd eller frågor som avses i 10 kap. och som rör

tillstånd till markavvattning och detaljdränering genom täckdikning eller frågor

som avses i 11 kap. och som rör tillstånd till täktverksamhet eller i 14 eller

16 kap. och som avser tillstånd till eller förbud av export eller import över-

klagas dock hos regeringen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

3 § Beslut i ett enskilt fall i fråga om ersättning för kostnader enligt 18

kap. 15 § andra stycket eller 17 § tredje stycket eller beslut i fråga om förbud

vid vite enligt 18 kap. 16 § första stycket samt beslut i ett enskilt fall i

fråga om sådana avgifter som avses i 19 kap. 1, 2 §§, 4 § första stycket och 7 §

första stycket och som inte meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren

skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Övriga beslut i enskilda fall i

frågor som avses i 18 kap. skall, om inte annat sägs i 1 § första stycket,

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

4 § Andra beslut än de som avses i 1-3 §§ meddelade av annan statlig myndighet

än regeringen med stöd av ett bemyndigande i balken överklagas hos regeringen.

Rätt att överklaga

5 § Rätt att överklaga beslut enligt denna balk eller enligt föreskrifter som

har meddelats med stöd av balken och som inte avses i balkens sjätte och sjunde

avdelningar har även

 1. Miljöombudsmannen,

 2. Statens naturvårdsverk i frågor som avses i 9-13 kap.,

 3. en organisation som är att anse som central arbetstagarorganisation enligt

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller motsvarande organisation

på arbetsgivarsidan,

 4. en sammanslutning av konsumenter i frågor som regleras i 14 kap. eller i

föreskrifter som är utfärdade med stöd av 14 kap., om Miljöombudsmannen i ett

särskilt fall beslutar att inte överklaga,

 5. en intresseorganisation för yrkesfiskare i frågor som avses i 13 kap.

 Första stycket 1, 3, 4 och 5 gäller inte beslut som avser Försvarsmakten,

Försvarets materielverk eller Försvarets radioanstalt.

SJÄTTE AVDELNINGEN

Påföljder

21 kap. Straffbestämmelser m.m.

1 § Den som vid hantering eller import eller export av en kemisk produkt, eller

en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, med uppsåt

eller av grov oaktsamhet åsidosätter vad som är föreskrivet i 1 kap. 8 § döms

för oförsiktig kemikaliehantering till böter eller fängelse i högst två år.

2 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bedriver en verksamhet,

hanterar en kemisk produkt, eller en vara som innehåller eller har behandlats

med en kemisk produkt, eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha tillstånd,

godkännande eller medgivande eller utan att ha gjort en anmälan, döms om

tillstånd, godkännande, medgivande eller anmälan föreskrivs i denna balk eller i

en föreskrift som har meddelats med stöd i balken, för otillåten miljöverksamhet

till böter eller fängelse i högst två år.

3 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter att lämna en uppgift

eller den som lämnar en oriktig uppgift och därigenom försvårar en

tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets kontroll av en verksamhet, av

hanteringen av en kemisk produkt, eller en vara som innehåller eller har

behandlats med en kemisk produkt, eller av någon annan åtgärd döms för för-

svårande av miljökontroll till böter eller fängelse i högst två år.

4 § Den som i något annat fall än som avses i 3 § med uppsåt eller av

oaktsamhet underlåter att lämna uppgifter i en handling eller genom märkning av

en kemisk produkt, eller en vara som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt, eller som i en sådan handling eller märkning lämnar oriktig

uppgift eller utelämnar uppgift döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad

att försvåra bedömningen av riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas

eller för att en hållbar hushållning med mark och vatten eller material skall

äventyras, för bristfällig miljöinformation till böter eller fängelse i högst

ett år.

5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus, på plats som

allmänheten har tillträde eller insyn till, med plåt, glas, plast, papper,

avfall eller annat döms för nedskräpning till böter eller fängelse i högst ett

år.

6 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av

grov oaktsamhet bryter mot villkor, inskränkningar eller förbud enligt

 1. 5 kap. 3 §,

 2. 9 kap. 4, 6, 11, 14 och 15 §§,

 3. 10 kap. 1 och 3-6 §§,

 4. 11 kap. 2, 4, 6, 7 och 9 §§,

 5. 13 kap. 6, 20, 23, 24, 25, 31, 32, 33, 34 och 37 §§,

 6. 14 kap. 11 och 12 §§,

 7. 16 kap. 7, 11, 13 och 14 §§.

 För försök till brott mot 16 kap. 11 § döms till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken.

7 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av

grov oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av

 1. 9 kap. 16 §,

 2. 10 kap. 7 §,

 3. 13 kap. 7, 8, 9, 10 och 38 §§,

 4. 14 kap. 5, 6, 8, 9 och 10 §§,

 5. 15 kap. 7 och 8 §§,

 6. 16 kap. 5 och 6 §§,

 7. 17 kap. 1 §.

8 § Är ett brott som avses i 1-2 eller 6-7 §§ grovt, döms till fängelse i lägst

sex månader och högst sex år. Är brott som avses i 3 § grovt döms till fängelse

i högst fyra år.

 Vid bedömande av om ett brott är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen

begåtts systematiskt eller under längre tid, varit av mer omfattande art,

innefattat vilseledande av tillsynsmyndighet eller inneburit stora risker för

människors hälsa eller miljön.

9 § För ringa brott döms inte till ansvar enligt detta kapitel.

 Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med strängare

straff i brottsbalken eller om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

 Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta

kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet.

10 § Kemiska produkter, eller varor som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt, eller annan egendom som har varit föremål för brott enligt 1, 2,

6 och 7 §§ eller värdet därav samt utbyte av sådant brott skall förklaras

förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

 I övrigt finns bestämmelser om förverkande i 36 kap. brottsbalken.

22 kap. Miljöskyddsavgift

1 § Har en sådan överträdelse som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 §§ ägt rum

och är överträdelsen inte av obetydlig beskaffenhet, skall en särskild avgift

(miljöskyddsavgift) betalas. Miljöskyddsavgift skall betalas även om

överträdelsen inte skett med uppsåt eller av oaktsamhet.

 Miljöskyddsavgiften tillfaller staten.

2 § Miljöskyddsavgiften skall betalas av den fysiska eller juridiska person som

har bedrivit den verksamhet i vilken överträdelsen har skett.

3 § När en miljöskyddsavgift bestäms, skall det ske med hänsyn till hur

allvarlig överträdelsen är. Därvid skall särskilt beaktas omfattningen av

överträdelsen och den fara eller skada som överträdelsen har inneburit samt om

överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar. Närmare föreskrifter för

bestämmande av miljöskyddsavgiften får meddelas av regeringen.

 En tillståndsmyndighet får, med beaktande av vad som anges i första stycket och

i 4 §, vid prövning av ett villkor för tillstånd till miljöfarlig verksamhet

bestämma det belopp som skall betalas i miljöskyddsavgift om villkoret

överträds. Ett sådant beslut skall ligga till grund för ett beslut om

miljöskyddsavgiftens storlek.

4 § Miljöskyddsavgift skall bestämmas till lägst fem tusen kronor och högst

femhundra tusen kronor.

 Om en överträdelse har inneburit ekonomiska fördelar eller vid synnerligen

försvårande omständigheter får miljöskyddsavgiften fastställas till ett högre

belopp än som anges i första stycket, dock högst tio miljoner kronor.

5 § Miljöskyddsavgiften får jämkas eller efterges om det till följd av

särskilda skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 och 4 §§.

6 § Frågor om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten på talan av

Miljöombudsmannen. Talan väcks genom ansökan.

7 § Fråga om påförande av miljöskyddsavgift får i fall som inte är av större

vikt prövas av Miljöombudsmannen genom avgiftsföreläggande.

 Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en

överträdelse som avses i 1 § föreläggs miljöskyddsavgiften till godkännande

omedelbart eller inom viss tid.

 Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom

varigenom miljöskyddsavgift påförts. Ett godkännande som sker sedan den i

föreläggandet utsatta tiden har gått ut är dock utan verkan.

8 § Miljöskyddsavgift får inte påföras, om ansökningen inte har delgetts den

som anspråket riktas mot inom fem år från det att förutsättningarna för att

besluta om avgift inträffat.

9 § En påförd miljöskyddsavgift bortfaller i den mån verkställighet inte har

skett inom tio år från det att domen vann laga kraft.

SJUNDE AVDELNINGEN

Ersättning och skadestånd

23 kap. Ersättning för intrång

1 § Ägare av en fastighet och innehavare av särskild rätt till en fastighet har

rätt till ersättning i den utsträckning som anges i 2, 5 och 7 §§. Att i vissa

fall även en borgenär som har panträtt i fastigheten har rätt till ersättning

framgår av 11 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns föreskrifter i 4 §.

 I fråga om ersättning och inlösen gäller expropriationslagen (1972:719) om inte

avvikande bestämmelser meddelas i denna balk. Bestämmelserna i 4 kap. 3 §

expropriationslagen gäller i fråga om värdeökning under tiden från dagen tio år

före det talan väcktes vid domstol.

2 § Fastighetsägare och innehavare av särskild rätt till en fastighet har rätt

till ersättning av staten för den skada de lider om föreskrifter enligt 9 kap.

2, 4, 5 eller 8 § eller förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket eller 11 kap.

5 § tredje stycket medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom

berörd del av en fastighet eller att mark tas i anspråk. Har föreskrifterna

efter förordnande enligt 9 kap. 16 § beslutats av en kommun, skall ersättningen

i stället betalas av kommunen. En begränsning av rätten till jakt efter björn,

lo, varg, järv, älg eller örn som föreskrivs enligt 9 kap. 2 § medför inte rätt

till ersättning.

 Innebär en föreskrift eller ett beslut enligt 9 kap. 2, 4 eller 8 § såvitt

avser naturreservat eller kulturreservat eller 10 kap. 4 § andra stycket att det

är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd, betalas ersättning endast

om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

 Har förbud meddelats enligt 9 kap. 6 § och vägras tillstånd som där avses,

gäller första stycket.

3 § Ersättning som avses i 2 § betalas inte om skadan är av mindre omfattning.

Ersättning skall minskas med ett belopp som motsvarar vad som på grund av 2 §

första stycket skall tålas utan ersättning.

4 § Ägare får kräva att deras fastighet löses om det uppstår synnerliga men i

fall som avses i 2 § första stycket när fastigheten används.

5 § Vid tillämpningen av 2 och 4 §§ skall även beaktas andra beslut enligt

9 kap. 2, 4, 5 och 8 §§ samt förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket och 11 kap.

5 § tredje stycket, beslut enligt 18 § skogsvårdslagen (1979:429), 19 kap. 2 §

vattenlagen (1983:291) samt beslut som avses i 14 kap. 8 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10), under förutsättning att besluten har meddelats inom tio

år före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av

hänsynstaganden enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt

inom samma tid.

 Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som

anges i första stycket förlorats på grund av bestämmelserna i 9 eller 10 § eller

motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller plan- och bygglagen, utgör detta

förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

6 § För skada och intrång som tillfogas ägare av en fastighet och innehavare av

en särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 12 kap. 2 § betalas

ersättning av staten. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom

vars område marken eller större delen av den finns.

7 § Den som håller stängsel och har anordnat en grind eller någon annan genom-

gång på grund av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 § är berättigad till

ersättning av staten för detta och för underhåll av genomgången. Ersättning

skall dock inte betalas, om det är uppenbart att stängslet endast avser att

utestänga allmänheten från ett område där den annars skulle fått färdas fritt.

 Detta gäller också, då en övergång anordnats över ett dike på grund av ett

föreläggande enligt 18 kap. 7 §.

8 § Det skall bestämmas att ersättning enligt 2 § tredje stycket skall betalas

med ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl får ersättningen räknas

av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 2 § första stycket eller 4 §.

 Om det finns särskilda skäl, kan det också fastställas att ersättning enligt

2 § första stycket eller 7 § på begäran av staten, kommunen, fastighetsägaren

eller annan sakägare betalas med ett visst årligt belopp med rätt för staten

eller kommunen eller den ersättningsberättigade att få omprövning vid ändrade

förhållanden.

 Betalas ersättning enligt 2 § till följd av skada eller olägenhet för

renskötseln gäller 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

9 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning enligt

detta kapitel, får myndigheten förelägga den som vill göra anspråk på betalning

eller inlösen av en fastighet och inte vill förlora sin rätt till talan att inom

viss tid, minst två månader, göra anmälan om sitt anspråk och ange sina

yrkanden. Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller

förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan kommunen och sakägare

gäller även mot den som efter det att rätten till betalning uppkom har

sakägarens rätt till fastigheten.

10 § Har en överenskommelse inte träffats om ersättning enligt 2 eller 7 §

eller om inlösen av en fastighet enligt 4 § och om den som vill göra anspråk på

ersättning eller fordra inlösen enligt 9 § första stycket inte har förlorat sin

talan, skall denna person väcka talan hos fastighetsdomstolen mot staten eller

kommunen. Sådan talan skall väckas inom ett år från det att beslutet på vilket

anspråket grundas har vunnit laga kraft, om inte rätten att kräva ersättning

eller inlösen skall gå förlorad.

 När föreskrifter skall meddelas enligt 9 kap. 2, 4, 5 eller 8 § får staten

eller kommunen vid fastighetsdomstolen väcka talan mot en sakägare för att

fastställa de villkor som, om föreskrifterna meddelas, skall gälla för

ersättning eller inlösen. Meddelas inte föreskrifter med sådant innehåll som

förutsatts vid fastighetsdomstolen inom ett år från det att målet har avgjorts

genom en dom som vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara bindande för

parterna.

11 § Ersättningen skall deponeras om den ersättning fastighetsägaren enligt 2 §

första stycket har rätt till är bestämd att betalas på en gång och om

fastigheten genom det beslut som föranlett rätten till ersättning minskat i

värde så att den kan antas inte utgöra full säkerhet för en borgenär med

panträtt i fastigheten.

 Om en borgenär som avses i första stycket gör en förlust därför att

ersättningen inte har deponerats, har borgenären rätt till ersättning av staten

eller kommunen för förlusten mot avskrivning på fordringshandlingen. Detsamma

gäller, om en borgenär gör en förlust därför att ersättning blivit för lågt

beräknad och ersättningen efter överenskommelse mellan staten eller kommunen och

den ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte prövats av

domstolen. Talan om ersättning enligt detta stycke skall väckas vid

fastighetsdomstolen.

12 § Har ersättning betalats med anledning av föreskrifter eller till-

ståndsvägran enligt denna balk och upphävs föreskrifterna helt eller delvis

eller ges tillstånd, får markens ägare eller innehavare, om det är skäligt med

hänsyn till deras nytta av beslutet och omständigheterna i övrigt, förpliktas

att betala tillbaka ersättningen eller en del av den. Detta gäller också, om en

åtgärd företagits i strid mot föreskrifterna eller mot beslutet om

tillståndsvägran och om den tillsynsmyndighet som enligt 18 kap. 12 § får söka

verkställighet eller handräckning har beslutat att inte kräva rättelse.

 Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen inom ett år från

det att beslutet som anspråket grundas på vunnit laga kraft och senast tio år

efter det att ersättningen betalades ut, om inte rätten att föra talan skall gå

förlorad.

13 § Ogillas i ett mål enligt 10 § talan som har väckts av fastighetsägaren

eller den som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen förordna att

fastighetsägaren skall bära sina egna kostnader, om fastighetsägaren inlett

rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbart inletts utan skäl

får domstolen dessutom förplikta fastighetsägaren att ersätta motpartens

rättegångskostnader.

24 kap. Skadestånd m.m.

1 § Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada, sakskada och

ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet orsakat i sin omgivning.

 En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts dock endast

om skadan är av någon betydelse.

 Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts bara i

den utsträckning det visas att den störning som har orsakat skadan inte skäligen

bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna

förekomst under jämförliga förhållanden.

2 § Detta kapitel gäller inte skador som har orsakats av joniserande strålning

eller inverkan av elektrisk ström från en elektrisk anläggning i fall då

särskilda bestämmelser gäller.

3 § Skadestånd utges för skador genom

 1. förorening av vattendrag, sjöar eller andra vattenområden,

 2. förorening av grundvatten,

 3. ändring av grundvattennivån,

 4. luftförorening,

 5. markförorening,

 6. buller,

 7. skakning, eller

 8. annan liknande störning.

 Första stycket 1-3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet som

bedrivs i enlighet med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291).

 En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första stycket,

om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga

skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet

för ett sådant orsakssamband.

4 § Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller andra

lössprängda föremål, om skadan orsakats av sprängningsarbete eller av en annan

verksamhet som medför särskild fara för explosion.

5 § I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för skador

som orsakats av grävning eller liknande arbete, om den som utför eller låter

utföra arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder som anges i 3 kap.

3 § jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit i omsorg vid arbetets

utförande.

 Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför särskild

risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den som utför

eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig.

6 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver eller

låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av fastighetsägare eller

tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har andra som bedriver eller låter

bedriva den skadegörande verksamheten och som brukar fastigheten i sin

näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet.

 Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva den

skadegörande verksamheten är han skadeståndsskyldig enligt detta kapitel endast

om han har orsakat skadan uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

7 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den, som utan

att vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av fastigheten i

egen näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på fastigheten.

8 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de

solidariskt för skadeståndet om inte något annat följer av att begränsning

gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.

 Vad de solidariskt ansvariga har betalt i skadestånd skall, om inte annat har

avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden

för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna

i övrigt.

9 § Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp lämpligen

uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för framtida skador, om en

part begär det.

 Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst årligt

belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på detta sätt, kan

ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till de ändrade

förhållandena.

10 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som

fastställs att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet och som

tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i denna

tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller verkan av sådan

nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen tillämpas.

 Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och ersättningen

till följd av överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den

ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte har blivit prövad av

domstol, har borgenären rätt till gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att

hans fordran i denna del skrivs av på fordringshandlingen.

11 § Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt eller

delvis blir onyttig för ägaren eller att synnerligt men uppkommer vid

användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran lösas

in av den som bedriver verksamheten.

 I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719). Beträffande

värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år före det att talan

väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

12 § Den som vill framställa anspråk på ersättning enligt detta kapitel skall

väcka talan vid den tingsrätt inom vars område den skadegörande verksamheten i

huvudsak bedrivs eller har bedrivits.

 Avser ersättningen skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning

på någon annans mark, skall talan dock väckas vid den fastighetsdomstol inom

vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Detsamma gäller

om någon vill begära gottgörelse enligt 10 § andra stycket eller fordra inlösen

enligt 11 §. Gemensamt med ett mål som avses i första eller andra meningen får

fastighetsdomstolen handlägga även andra mål mellan samma eller olika parter, om

det med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter är lämpligt.

13 § Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet som kan medföra en

sådan skada som avses i 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den

fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller skall

bedrivas.

14 § Den som i något annat fall än som förut i detta kapitel sagts vill

framställa enskilt anspråk enligt denna balk på grund av miljöfarlig verksamhet

skall väcka talan vid den fastighetsdomstol inom vars område den miljöfarliga

verksamheten i huvudsak utövas eller skall utövas.

15 § Väcker någon talan vid fastighetsdomstol om förbud mot miljöfarlig

verksamhet eller om åläggande för den som utövar eller ämnar utöva sådan

verksamhet att vidtaga försiktighetsmått och är fråga om tillstånd till

verksamheten enligt denna balk under prövning eller kommer den under prövning

innan fastighetsdomstolen avgjort målet, skall domstolen förklara målet vilande

till dess frågan avgjorts.

16 § I fråga om rättegångskostnader i mål enligt 11 eller 13 § gäller

bestämmelserna om kostnader i expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen

enligt 11 § ogillas, gäller dock bestämmelserna om rättegångskostnader i

rättegångsbalken. Dessa bestämmelser tillämpas också i andra mål om skadestånd

enligt detta kapitel.

 Ogillas talan som avses i 15 § på den grund att svaranden efter talans väckande

sökt och fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter

omständigheterna förordna att vardera parten skall själv bära sin

rättegångskostnad eller att full eller jämkad ersättning skall tilläggas endera.

25 kap. Miljöskadeförsäkring

1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada enligt 24 kap.

skall det finnas en försäkring (miljöskadeförsäkring) med villkor som har god-

känts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar

miljöfarlig verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till

försäkringen med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i förskott

för kalenderår.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första

stycket.

2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i för-

säkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller sakskada

som avses i 24 kap. om

 1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 24 kap. men inte kan få

 skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad,

 2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

3 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats inom trettio dagar

efter anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten

om betalningsförsummelsen. Tillsynsmyndigheten får förelägga den betal-

ningsskyldige vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får

inte överklagas.

________________

Föreskrifter om ikraftträdandet av denna balk meddelas i en särskild lag.

2. Förslag till Lag om Koncessionsnämnden för miljöskydd

Nämndens uppgifter

1 § Koncessionsnämnden för miljöskydd prövar enligt miljöbalken ärenden om

tillstånd till miljöfarlig verksamhet och överklagande av ärenden som avses i 20

kap. 1 § första stycket 2.

2 § Koncessionsnämnden skall bereda och lämna yttrande till regeringen i ärenden

enligt 6 kap. miljöbalken. Om nämndens handläggning och ansvar för kostnader som

därvid kan uppkomma gäller vad som sägs i 13 kap 14 och 15 §§ miljöbalken.

3 § Beslut i ärenden enligt bilavgaslagen (1986:1386) får överklagas hos Kon-

cessionsnämnden enligt vad som sägs i den lagen.

Nämndens sammansättning m.m.

4 § Koncessionsnämnden består av ordförande och tre andra ledamöter. Vid

förberedande åtgärd, vid prövning av fråga om avvisning av ansökan eller av-

skrivning av ärende samt vid handläggning av överklagande av nämndens beslut,

kan nämnden bestå av ordföranden ensam.

5 § Ordföranden skall vara lagfaren och erfaren i domarvärv. En ledamot skall ha

sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor. En ledamot skall ha erfarenhet av

frågor som faller inom verksamhetsområdet för Statens naturvårdsverk. Den fjärde

ledamoten skall ha erfarenhet av industriell verksamhet. Om ärendet enligt

ordförandens bedömning i huvudsak avser kommunala förhållanden, skall i stället

ingå en person med erfarenhet av kommunal verksamhet.

 Ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig

eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.

 Regeringen förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare för dem.

Bestämmelserna om ledamot gäller också i fråga om ersättare.

6 § Regeringen kan föreskriva att det skall finnas mer än en avdelning i Kon-

cessionsnämden. Vad som sägs om Koncessionsnämnden gäller också för en avdelning

i nämnden.

7 § Bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare gäller också för

ledamöterna i Koncessionsnämnden.

Förfarandet hos nämnden m.m.

8 § Särskilda regler om förfarandet hos nämnden och om överklagande av nämndens

beslut finns i fråga om miljöfarlig verksamhet i 13 och 20 kap. miljöbalken.

 När nämnden prövar överklagade ärenden om miljöfarlig verksamhet gäller i fråga

om nämndens handläggning vad som sägs 13 kap 14-16 §§. Till besiktning på

platsen och sammanträde kallas parter och klagande samt de statliga och

kommunala myndigheter som har ett väsentligt intresse att bevaka i frågan.

________________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen föreskriver

Lagrådsremissens lagförslag till lag om införande av miljöbalk

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Miljöbalken och denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2 § Genom miljöbalken upphävs, med de begränsningar som följer av denna lag,1.

naturvårdslagen (1964:822),

 2. miljöskyddslagen (1969:387),

 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

 5. renhållningslagen (1979:596),

 6. hälsoskyddslagen (1982:1080),

 7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

 8. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

 9. miljöskadelagen (1986:225),

 10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

 11. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud.

3 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till föreskrifter som har

ersatts genom bestämmelser i miljöbalken, skall i stället de nya bestämmelserna

tillämpas.

4 § Bestämmelser, som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande och som meddelats

med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser

i äldre lag, skall anses utfärdade med stöd av motsvarande bestämmelser enligt

balken, om inte regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer förordnar

något annat.

5 § Beslut, som har meddelats före balkens ikraftträdande, om att bilda

nationalpark, naturreservat eller naturvårdsområde, att fridlysa naturminne

eller att införa annat områdesskydd gäller fortfarande.

6 § Tillstånd, godkännande eller medgivande till en verksamhet, till

hanteringen av en kemisk produkt eller till någon annan åtgärd, som lämnats

genom ett beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande

bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

sådana bestämmelser, gäller fortfarande, om inte regeringen förordnar annat.

Såvitt angår omprövning eller upphävande av beslutet skall tillståndet,

godkännandet eller medgivandet anses meddelat med stöd av motsvarande

bestämmelser i miljöbalken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av

miljöbalken, om inte annat följer av denna lag eller av de föreskrifter som är i

fråga.

 Detsamma gäller beslut om villkor för eller registrering av en verksamhet,

hanteringen av en kemisk produkt eller en vara eller någon annan åtgärd.

7 § I fråga om en miljöfarlig verksamhet som omfattas av tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387) eller motsvarande äldre bestämmelser och som har

påbörjats före miljöbalkens ikraftträdande tillämpas i stället för

bestämmelserna i 13 kap. 5 § miljöbalken bestämmelserna i 6 § första och andra

styckena miljöskyddslagen till utgången av juni 2005, om den som bedriver verk-

samheten inte begär annat. Därvid skall hänvisningen i 6 § första stycket

miljöskyddslagen till 5 § samma lag i stället avse 1 kap. 7-12 §§ miljöbalken.

 Första stycket gäller inte i fråga om ändring av en inrättning eller en

verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra

karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller

miljöskyddssynpunkt kan uppstå.

 Om det vid prövning enligt första stycket är regeringen som skall lämna

tillstånd till verksamheten enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen, skall i

fråga om prövningen tillämpas vad som sägs i 13 kap. 18 § miljöbalken.

8 § Ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet som har tagits i anspråk före

miljöbalkens ikraftträdande får efter utgången av juni 2005 återkallas helt

eller delvis av den myndighet som meddelat tillståndet, om verksamheten strider

mot bestämmelserna i 13 kap. 5 § miljöbalken. Vid sådan prövning gäller

bestämmelserna i 13 kap. 30 och 37 §§ miljöbalken.

9 § En kommunal renhållningsordning enligt 9-13 §§ renhållningslagen (1979:596)

skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning har antagits med

stöd av miljöbalken.

10 § Ett beslut om förbud eller föreläggande som en tillsynsmyndighet meddelat

enligt bestämmelser i någon lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i

äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana

bestämmelser skall anses meddelat enligt 18 kap. miljöbalken.

11 § Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut

som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande.

12 § I fråga om en gärning som var belagd med straff enligt någon av de lagar

som anges i 2 § och som begåtts före miljöbalkens ikraftträdande skall de

straffbestämmelser som gällde när gärningen begicks fortfarande tillämpas, om

inte bestämmelserna i 21 kap. miljöbalken leder till frihet från straff eller

lägre straff.

 Vad som sägs i första stycket gäller också i fråga om förverkande på grund av

brott.

13 § I fråga om sådana överträdelser av 45 § första stycket 1-3 miljöskyddslagen

(1969:387) som skett före miljöbalkens ikraftträdande skall bestämmelserna i

52-63 §§ miljöskyddslagen fortfarande tillämpas. I andra fall skall

miljöskyddsavgift inte tas ut för överträdelser som har skett före miljöbalkens

ikraftträdande.

14 § Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som

meddelats före miljöbalkens ikraftträdande skall äldre bestämmelser fortfarande

gälla.

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-06-03

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitie-

rådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt lagrådsremisser den 3 mars och den 5 maj 1994 (Miljödepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. miljöbalk,

2. lag om Koncessionsnämnden för miljöskydd,

3. lag om införande av miljöbalken.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrätts-

assessorerna Stefan Rubenson, Kerstin Cederlöf,

Kjell-Olof Wennström, Susanne Hård och Bjarne[REDACTED_EFTERNAMN]

samt kammarrättsassessorn Per[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande.

Lagrådet:

Förslaget till miljöbalk

Allmänna synpunkter

I det remitterade förslaget samordnas i en miljöbalk elva befintliga lagar,

främst naturvårdslagen (1964:822), miljöskyddslagen (1969:387), ren-

hållningslagen (1979:596), hälsoskyddslagen (1982:1080), lagen (1985:426) om

kemiska produkter och lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.

(naturresurslagen). Viktiga lagar på miljöområdet, bland vilka särskilt kan

nämnas vattenlagen (1983:291) och skogsvårdslagen (1979:429), har lämnats

utanför miljöbalken. Det är givetvis en nackdel att balken inte omfattar all

miljölagstiftning. Vad som anförts i remissen till stöd för att samordningen bör

begränsas till de angivna lagarna är enligt Lagrådet inte helt övertygande. Det

är dock svårt att utan en mer ingående analys bedöma om en ökad samordning bort

komma till stånd.

 Miljöskyddslagen, renhållningslagen, hälsoskyddslagen och lagen om kemiska pro-

dukter har alla syften som till stor del sammanfaller. Även lagarnas

tillämpningsområden sammanfaller i vissa delar. I förarbetena till lagarna har

åtskillig möda lagts ned på att försöka dra upp gränserna mellan lagarnas

tillämpningsområden. Inte sällan har man emellertid tvingats konstatera att

lagarnas tillämpningsområden delvis sammanfaller och att det därför kan uppkomma

tveksamhet vid val av lag. Som exempel kan nämnas miljöskyddslagen och

hälsoskyddslagen. I förarbetena till sistnämnda lag konstateras sålunda att

tveksamhet vid val av lag kan uppkomma vid sanitär olägenhet vid användning av

fast egendom. Föredraganden uttalar i sammanhanget att - i fall där ett in-

gripande kan ske med stöd av båda lagarna - miljöskyddslagen enligt hans mening

bör tillämpas "bl.a. med hänsyn till att den som drabbas av ett ingripande ofta

kan begära att få sin verksamhet prövad enligt miljöskyddslagen" (prop.

1981/82:219 s. 33; jfr prop. 1969:28 s. 227 ff).

 Den omständigheten att de olika lagarna nu sammanförs i en enda lag medför inte

i och för sig att avgränsningsproblemen minskar. Det är alltjämt fråga om olika

skyldigheter och ingripanden där varje åtgärd har sitt bestämda tillämpnings-

område och det är alltjämt delvis skilda myndigheter som skall vara behöriga att

agera. Det är i själva verket så att avgränsningsproblematiken framträder mer

när man sammanför bestämmelserna i en enda lag. Detta gäller naturligtvis i än

högre grad om man - som föreslås i remissen - utvidgar tillämpningsområdet för

vissa bestämmelser. Ett exempel på detta är hälsoskyddsbestämmelserna som

utvidgats till att omfatta - förutom störningar som påverkar hälsan - även

störningar som påverkar välbefinnandet. I sammanhanget bör man också hålla i

minnet att tillämpningsområdet för många av de aktuella lagarna utvidgats genom

lagstiftning under senare år utan att någon samlad analys av miljölagstiftningen

ägt rum.

 Frågan om gränsdragningen mellan hälsoskydd och miljöfarlig verksamhet har

uppmärksammats i lagrådsremissen. Regeringen konstaterar att det inte är någon

nyhet att reglerna om hälsoskydd och reglerna om miljöskydd delvis överlappar

varandra. Det framhålls vidare att eftersom ansvaret för att vidta åtgärder till

skydd för hälsan och miljön i normalfallet ligger på samma myndighet, den

kommunala nämnden, och förutsättningarna för ingripande i de aktuella fallen i

allmänhet är desamma, det inte har någon avgörande betydelse vilka regler som

tillämpas. I avsaknad av särskilda föreskrifter bör enligt det remitterade

förslaget myndigheterna i sin tillsynsverksamhet i första hand tillämpa reglerna

om miljöfarlig verksamhet om det är fråga om störningar från fasta anläggningar

eller verksamheter, dvs. samma princip bör gälla som förordades av föredraganden

vid införandet av hälsoskyddslagen (prop. 1981/82:219 s. 33).

 Enligt Lagrådet hade det varit önskvärt om man nu i samband med samordningen av

lagarna i en miljöbalk gjort en mera ingående och samlad analys av gräns-

dragningsproblematiken och försökt att i lagtexten tydligare ange gränserna

mellan olika skyldigheter och ingripanden.

 En analys av avgränsningsproblematiken skulle säkert få stor betydelse också

från andra utgångspunkter än att bara klarlägga gränsdragningsfrågorna. Mycket

talar för att en sådan analys skulle kunna leda till en minskad överlappning

mellan olika områden, dvs. att man skulle kunna snäva åt tillämpningsområdena

för olika institut eller rent av rensa ut en del onödiga skyldigheter eller

ingripandemöjligheter. Vid en genomläsning av de olika avdelningar och kapitel i

balken som gäller skydd för hälsa och miljö får man sålunda uppfattningen att

det finns närmast obegränsade möjligheter att ingripa mot en störning och att

ingripandet kan ske med stöd av flera olika regelverk och på flera olika sätt.

En kortfattad beskrivning av balkens olika regelverk får belysa det sagda.

 Den i sammanhanget grundläggande avdelningen i balken är den fjärde avdelningen

som just har rubriken "Skydd för hälsa och miljö" och som i huvudsak motsvarar

miljöskyddslagen, lagen om kemiska produkter, hälsoskyddslagen och renhåll-

ningslagen. I 13 kap. finns regler om miljöfarlig verksamhet. Härmed avses

bl.a. användning av mark och byggnader på ett sådant sätt som kan medföra

förorening av miljön eller störning för omgivningen. I 14 kap. finns regler om

hanteringen av kemiska produkter och vissa varor som innehåller eller behandlats

med kemiska produkter. I 15 kap. finns regler om att förebygga och avhjälpa

olägenheter som kan påverka hälsan eller välbefinnandet. I 16 kap., som är det

sista kapitlet i fjärde avdelningen, finns regler om avfallshantering, bl.a. om

avfall och orenlighet som härrör från hushåll. Men skyddsregler för naturen och

miljön i övrigt finns också i bl.a. andra och tredje avdelningarna. I tredje

avdelningen - som i huvudsak motsvarar naturvårdslagen - finns regler i 9 och 10

kap. om skydd för naturområden och för växt- och djurlivet. I 11 kap. finns

regler om vissa arbetsföretag, nämligen dels täkter av olika slag, dels

spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Andra avdelningen som har rubriken

"Hushållning med mark och vatten m.m." och som i huvudsak motsvarar

naturresurslagen, innehåller dels vissa allmänna regler om användningen av mark-

och vattenområden, dels särskilda regler för vissa områden i landet (3 och 4

kap.). Vidare finns i 5 kap. regler om att vissa stora anläggningar, bl.a. vissa

typer av fabriker, inte får uppföras utan tillstånd av regeringen.

 Det intryck man får vid en genomgång av miljöbalkens olika regelverk till skydd

för hälsa och miljö är att innehållet i de nuvarande lagarna tämligen okritiskt

har lyfts över till miljöbalken. I vart fall synes inte möjligheterna till

begränsningar och samordningar ha beaktats i tillräcklig grad. Det gäller bl.a.

beträffande reglerna om hälsoskydd (15 kap.).

 Lagrådet vill i detta sammanhang till att börja med peka på ett par

bestämmelser som belyser samordningsproblemen vad gäller hälsoskydd och

miljöskydd. Enligt 15 kap. 8 § får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer meddela de föreskrifter som behövs till skydd mot olägenheter för

människors hälsa. I sådana föreskrifter får anges att vissa slag av verksamheter

inte får bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att

tillstånd har lämnats av eller anmälan har gjorts till en kommunal nämnd. Det är

enligt Lagrådets mening oklart hur den berörda föreskriftsrätten förhåller sig

till reglerna om miljöfarlig verksamhet. Enligt 13 kap. 5 § gäller sålunda som

huvudregel att miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors

hälsa eller annan väsentlig olägenhet inte får utövas. Och enligt 13 kap. 10 §

får regeringen meddela föreskrifter om förbud m.m. för att förebygga skador på

eller olägenheter för människors hälsa eller miljön. Ett annat område där en

viss dubbelreglering föreligger gäller sådana s.k. stora anläggningar som avses

i 5 kap. För sådana anläggningar gäller inte bara föreskrifterna i 5 kap. utan

också föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet i 13 kap. Kopplingen mellan de

två regelkomplexen är emellertid inte helt klar. Det är också svårt att avgöra

vad som skall gälla i fråga om förhållandet mellan 3 och 4 kap. och de operativa

reglerna om tillstånd och förbud m.m. i 5 samt 9-16 kap. i miljöbalken.

 Över huvud kan sägas att förhållandet mellan bestämmelser som framstår som

övergripande, framför allt de allmänna aktsamhetsreglerna i förslagets 1 kap.

6-12 §§ och de särskilda reglerna i 5 samt 9-16 kap. är ägnat att erbjuda

problem vid tillämpningen. Lagrådet återkommer till detta. Integrationen mellan

de lagregler som från olika håll sammanförts i miljöbalken är även i andra

avseenden ofullständig - integrationen gäller huvudsakligen frågor om tillsyn,

överklagande och påföljder. Lagrådets slutsats blir som redan antytts att lag-

verket har mera karaktär av kompilation än nyskapelse från en gemensam

utgångspunkt i sakfrågorna.

 En särskild fråga är miljöbalkens karaktär av ramlag. Det är ofrånkomligt att

balken - i likhet med nuvarande miljölagstiftning - får karaktär av ramlag och

att regeringen eller de myndigheter som regeringen bestämmer således ges

bemyndigande att meddela de närmare föreskrifter som behövs. En sådan ordning är

nödvändig med hänsyn till att det i stor utsträckning är fråga om detaljer av

teknisk karaktär som skall regleras och att reglerna måste kunna ändras snabbt

när ändrade förhållanden påkallar det. Det kan emellertid ifrågasättas om inte

bemyndigandena i balken i vissa fall är alltför vidsträckta. Ett exempel är den

tidigare berörda bestämmelsen i 15 kap. 8 §. Med så vidsträckta bemyndiganden

kan förhållandet bli att bestämmelserna i balken ger en ofullständig och delvis

missvisande bild av det för medborgarna viktiga regelverket på området.

 Det kan med hänsyn till det anförda ifrågasättas om det förslag som läggs fram

är ägnat att som en ny balk inlemmas i 1734 års lag. Förslaget kan hellre ses

som ett steg på vägen mot ett lagverk av den fullständighet och genomarbetning

som bör känneteckna en miljöbalk. Mest följdriktigt vore att förslaget fick som

en miljölag vara fristående under det att arbetet med att skapa ett lagverk som

fyller kraven på en i 1734 års lag ingående balk får fortsätta.

 Lagrådet, som med detta lämnar frågan om lagen bör betecknas balk eller inte,

har från de utgångspunkter som remissen ger underkastat miljöbalksförslaget en

granskning och bearbetning i syfte att undanröja mera påtagliga brister i de i

det föregående antydda hänseendena och i övrigt.

Tillämpningsområde och förhållandet till andra lagar

Utanför miljöbalken faller arbetsmiljölagen (1977:1160). I remissen påpekas att

det kan uppkomma problem i fråga om avgränsning mellan miljöbalken och

arbetsmiljölagen. Det framhålls att frågan har berörts i förarbetena till

arbetsmiljölagen och lagen om kemiska produkter och att det som sagts där

alltjämt skall tillämpas. Det finns dock, enligt vad som sägs vidare, behov att

göra en tydlig avgränsning mellan arbetsmiljölagen och miljöbalken. Det föreslås

därför en bestämmelse i 1 kap. 1 § som innebär att arbetsmiljölagen gäller i

fråga om arbetsmiljön i den utsträckning en fråga har reglerats med stöd av den

lagen.

 Miljöbalken och arbetsmiljölagen reglerar delvis samma område. Av

bestämmelserna i de två lagsystemen om t.ex. vissa skyldigheter för tillverkare

m.fl. och om föreskriftsrätt för regeringen eller underlydande myndigheter

framgår inte klart hur avgränsningen mellan de olika systemen skall göras.

Enligt Lagrådet ger inte heller den föreslagna bestämmelsen i 1 kap. 1 §

miljöbalken något klart besked i detta avseende. I de åberopade förarbetena

anges vissa riktlinjer för hur avgränsningen är tänkt att ske. Grundtanken där

synes vara att lagen om kemiska produkter skall ges företräde när det gäller

allmänna produktfrågor och frågor om ingripande med generella krav där en samlad

bedömning behövs med hänsyn till både arbetsmiljö och andra miljösektorer.

Arbetsmiljölagen skall å andra sidan ges företräde vad gäller främst frågor om

användning av farliga ämnen på arbetsplatserna men även i övriga frågor som

huvudsakligen berör arbetsmiljön. Det framhålls dock i förarbetena att lagarnas

tillämpningsområden sammanfaller i viss utsträckning och att det därför är

nödvändigt med ett nära samarbete mellan de berörda myndigheterna (prop.

1976/77:149 s. 265-269, prop. 1984/85:118 s. 20).

 Det hade enligt Lagrådets mening varit värdefullt om ytterligare ansträngningar

hade gjorts för att klarlägga de berörda avgränsningsfrågorna.

 Vad gäller lagregleringen synes man nu inte kunna nå längre i precision än att

i miljöbalken, 1 kap 1 §, ta in en erinran om att särskilda bestämmelser om

arbetsmiljön finns i arbetsmiljölagen. I 1 kap. 1 § bör vidare tas in de be-

stämmelser som i det remitterade förslaget upptagits i

2 kap. 1 § och som innebär att 3, 4, 6 och 8 kap. i balken skall tillämpas

enligt vad som är föreskrivet i vissa uppräknade lagar, bl.a. plan- och bygg-

lagen (1987:10) och vattenlagen. Det bör i det sammanhaget påpekas att de följd-

ändringar som i enlighet härmed måste göras i de sålunda uppräknade lagarna inte

finns med i lagrådsremissen, varför Lagrådet inte kan uttala sig om kopplingen

mellan de olika bestämmelserna.

De allmänna aktsamhetsreglerna

Enligt 1 kap. 6 § skall den, som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet som

kan komma i konflikt med miljöbalkens syfte, i den utsträckning som framgår av 9

- 16 kap., iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna i 7 - 12 §§.

 Den som bedriver eller överväger att bedriva en verksamhet har således att

ställa sig frågan om verksamheten kan komma i konflikt med miljöbalkens syfte.

Detta syfte är så allmänt beskrivet i 1 kap. 2 § att det är lätt att föreställa

sig att snart sagt varje verksamhet på någon punkt kan komma i konflikt med

detta.

 Besvaras den inledande frågan med ja, skall företagaren läsa igenom de åtta

kapitel som ingår miljöbalkens tredje och fjärde avdelningar för att se i vad

mån han skall iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna. Han kommer då att upptäcka

att bestämmelser härom finns i fem paragrafer, nämligen 12 kap. 7 §, 13 kap. 4

§, 14 kap. 4 §, 15 kap. 1 § och 16 kap. 15 §.

 De fem angivna paragraferna kräver var för sig en analys i syfte att klargöra

vilka av de allmänna aktsamhetsreglerna som är tillämpliga på vilken typ av

verksamhet.

 Bestämmelserna i 12 kap. 7 § andra stycket hänvisar till

9 kap. 12, 13 och 14 §§, vilket enligt specialmotiveringen innebär att

verksamheten skall avse byggnation eller anläggningsarbete inom område som

omfattas av strandskydd eller gäller uppförande av vilthägn. Vidare hänvisas

till bestämmelserna i 10 kap. 1, 2 och 4 §§, varmed får förstås att verksamheten

skall avse markavvattning eller gälla arbetsföretag inom skyddsvärda biotoper.

Paragrafen hänvisar dessutom till 11 kap 1 och 3 §§, vilket träffar täktverk-

samhet och undersökningar och utredningar för sådan verksamhet. Slutligen

hänvisas till 11 kap. 7 § som gäller spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark.

 För de angivna verksamheterna föreskrivs att vissa av de allmänna

aktsamhetsreglerna skall iakttas. För samtliga verksamheter gäller 1 kap 7 §, 8

§ första meningen samt 9 och 12 §§. Det innebär en skyldighet att förebygga ska-

dor - men inte skyldighet att avhjälpa skador som inträffat. Det ålägger

företagaren skyldighet att skaffa sig kunskaper - men inte någon skyldighet att

använda bästa möjliga teknik eller undvika riskabla kemiska produkter. Och de

skyldigheter som åläggs företagaren begränsas av vad som är ekonomiskt rimligt.

För spridning av bekämpningsmedel föreskrivs att företagaren förutom de nu

angivna skyldigheterna skall undvika riskabla kemiska produkter eller använda

den minst riskabla produkten.

 Bestämmelserna i 13 kap. 4 § och 14 kap. 4 § bjuder inte samma svårigheter att

förstå. De innebär att den som driver eller avser att driva miljöfarlig

verksamhet respektive verksamhet som omfattar hantering, import eller export av

en kemisk produkt skall iaktta samtliga allmänna aktsamhetsregler, om

verksamheten kan komma i konflikt med miljö-

balkens syfte med den reservationen dock att det skall vara ekonomiskt rimligt.

 Med 15 kap. 1 § tredje stycket ökar svårigheterna på nytt. I stycket föreskrivs

att de allmänna aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 §, 8 § utom tredje meningen samt

9, 10 och 12 §§ skall tillämpas i fråga om verksamhet som kan medföra

olägenheter för människors hälsa. I sammanhanget kan erinras om att med sådan

olägenhet avses en störning som enligt en medicinsk eller hygienisk bedömning

kan påverka hälsan eller välbefinnandet och som inte är ringa eller helt

tillfällig (15 kap. 1 § andra stycket). Om en verksamhet kan medföra sådana

olägenheter och dessutom kan komma i konflikt med miljöbalkens syfte, skall

företagaren förebygga skador och avhjälpa skador som inträffat. Denna skyldighet

att avhjälpa skador upphör dock om verksamheten upphör. Företagaren har vidare

skyldighet att skaffa sig kunskaper och att använda bästa möjliga teknik samt

att så långt möjligt undvika riskabla kemiska produkter. De skyldigheter som

åläggs företagaren sträcker sig inte längre än till vad som är ekonomiskt

rimligt med hänsyn till verksamhetens slag.

 I 16 kap. 15 § möter samma variant som i 12 kap.

7 § andra stycket. Paragrafen innebär att de allmänna aktsamhetsreglerna i 1

kap. 7 §, 8 § första meningen, 9 och 12 §§ gäller för verksamhet som omfattas av

bestämmelserna i 16 kap. om avfallshantering.

 Denna genomgång visar att de fem paragraferna visserligen alla föreskriver att

aktsamhetsreglerna skall tillämpas men i en utsträckning som, beroende på

verksamheten, är mer eller mindre långtgående på fyra olika sätt. Lägg till

detta att verksamhetsbeskrivningen i 12 kap. 7 § är svårtillgänglig.

 Lagrådet förordar att möjligheterna att tillämpa de allmänna aktsamhetsreglerna

mera enhetligt på de olika verksamhetsområdena undersöks ytterligare. Lagrådet

föreslår dessutom följande redaktionella ändringar.

 De allmänna aktsamhetsbestämmelserna bryts ut till ett särskilt kapitel, 2 kap.

Allmänna aktsamhetsregler.

 I motsvarigheten till 1 kap. 6 § bör tas in en direkt hänvisning till 12 kap. 7

§, 13 kap. 4 §, 14 kap. 4 §, 15 kap. 1 § och 16 kap. 15 § eller de motsvarande

paragrafer som blir följden av lagrådets i det följande upptagna förslag till

ändrad paragrafindelning i 12 - 16 kap.

 Att bestämmelserna i 1 kap. 7 - 11 §§ skall tillämpas endast i den mån det är

ekonomiskt rimligt vid verksamhet av det slag som det är fråga om är en så

betydelsefull inskränkning i bestämmelsernas tillämpningsområde att den bör

framgå redan av motsvarigheten till 1 kap. 6 §. Lagrådet föreslår att

bestämmelserna i 12 § förs över till sistnämnda paragraf.

 I 1 kap. 7 § föreskrivs att skador och olägenheter som kan drabba människan,

miljön eller naturen skall förebyggas och att skaderisker skall undanröjas. I

den närmast följande paragrafen utvecklas detta tema ytterligare: "Den som be-

driver eller ämnar bedriva en verksamhet skall vidta de skyddsåtgärder och

iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras för att hindra

eller motverka att verksamheten medför skada eller olägenhet." Lagrådet anser

att det räcker med en av dessa bestämmelser. Vid en jämförelse mellan

paragraferna framstår 1 kap. 7 § som alltför kategorisk när det gäller

skyldigheten att förebygga skador och olägenheter. Lagrådet föreslår därför att

i 2 kap. upptas en motsvarighet till 1 kap. 8 § men inte till 1 kap. 7 §.

 Varje föreskrift i 12 - 16 kap. om att aktsamhetsreglerna skall tillämpas bör

upptas i en särskild paragraf under en särskild rubrik "Tillämpning av de

allmänna aktsamhetsreglerna" i början av kapitlen.

 Slutligen bör i motsvarigheten till 12 kap. 7 § verksamheterna anges på ett

tydligare sätt. Att skälig hänsyn skall tas till övriga allmänna och enskilda

intressen vid prövning som rör naturvård förefaller självklart och kan utgå.

Lagrådet föreslår att paragrafen får följande lydelse:

 "Vid prövning enligt 9 - 11 kap. skall 3 och 4 kap. tillämpas.

Den som

1. bedriver eller ämnar bedriva byggnation eller anläggningsarbete inom

strandskyddsområde enligt 9 kap. 12 eller 13 §,

2. uppför eller avser att uppföra vilthägn enligt 9 kap.

14 §,

3. bedriver eller avser att bedriva markavvattning eller arbetsföretag inom

skyddsvärda biotoper enligt 10 kap. 1 eller 4 §,

4. bedriver eller avser att bedriva stenbrytning eller täktverksamhet eller

undersökningar och utredningar för verksamhet av nu nämnt slag enligt 11 kap. 1

§ och 3 § andra stycket,

skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 § första stycket och 3 §.

 Den som bedriver eller ämnar bedriva spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark enligt 11 kap. 7 § skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 § första

stycket samt 3 och

5 §§."

Hushållningen med mark och vatten

I andra avdelningen av miljöbalken behandlas hushållningen med mark och vatten

m.m. Avdelningen inleds med ett kapitel med en enda paragraf om

hushållningsbestämmelsernas tillämpningsområde. Lagrådet föreslår att den

bestämmelsen förs över till 1 kap. och att 2 kap. i stället ägnas åt de allmänna

aktsamhetsbestämmelserna i enlighet med vad som anförts i det föregående.

 Genomförs det förslaget kommer andra avdelningen att inledas med 3 kap. som

innehåller grundläggande hushållningsbestämmelser. Här upptas i 11 paragrafer

anvisningar om vilka intressen som skall ges företräde i olika konflikt-

situationer. Kapitlet följs av 4 kap som innehåller särskilda

hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet.

 I 4 kap. 1 § finns anvisningar om hur de följande paragraferna i kapitlet skall

tillämpas. De områden som anges i 2-6 §§ är, med hänsyn till de natur- och

kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse. Exploate-

ringsföretag och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i dessa områden

endast om hinder inte möter enligt 2-6 §§ och det kan ske på ett sätt som inte

påtagligt skadar områdenas natur- och kulturvärden. Vidare föreskrivs att

bestämmelserna i 4 kap. inte utgör hinder för att utveckla befintliga tätorter

eller det lokala näringslivet eller för att utföra anläggningar som behövs för

totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna inte heller

hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen eller

material som avses i 3 kap. 9 § andra stycket.

 Bestämmelserna i 4 kap. 1 § får betydelse för tillämpningen av bestämmelser i

de följande kapitlen. Det är exempelvis inom de ramar som anges i 4 kap. 1 §

som regeringen kan ge tillstånd enligt 5 kap 4 § till att en anläggning som

avses i 1 eller 2 § samma kapitel uppförs i ett område som enligt 4 kap är av

riksintresse.

 Någon motsvarighet till 4 kap. 1 § finns inte i 3 kap. Det väcker frågan om hur

bestämmelserna i det kapitlet skall förstås. Vid en jämförelse med den

nyssnämnda 5 kap. 4 § framgår att regeringen kan lämna tillstånd till en anlägg-

ning som avses i 1 eller 2 § samma kapitel, om hinder inte möter på grund av

bestämmelser i bl.a. 3 kap. Innebär det att bestämmelserna i andra stycket i

envar av 3 kap. 7-11 §§ om skydd för områden som är av riksintresse för

rennäringen, yrkesfisket, natur- och kulturmiljövården, m m mot vissa angivna

åtgärder utgör ett absolut hinder för regeringen att medge sådana åtgärder? Det

skulle i så fall ge ett kraftigare skydd åt dessa områden än som ges åt de

riksintressanta områden som anges i 4 kap.

 Lagrådet utgår från att avsikten inte kan vara att ge ett starkare skydd åt

områden som avses i 3 kap. än åt områden som anges i 4 kap. Detta bör framgå av

en bestämmelse i 3 kap. som motsvarar 4 kap. 1 § andra stycket första meningen.

 En sådan bestämmelse kan lämpligen samordnas med företrädesregeln i

remissförslagets 3 kap. 3 § och placeras som en sista paragraf i 3 kap. Andra

stycket i remissförslagets 3 kap. 6-11 §§ kan då utgå. Någon motsvarighet till

bestämmelserna i 4 kap. 1 § andra stycket om att hinder inte föreligger för att

utföra anläggningar för totalförsvaret eller för utvinning av ämnen eller

material av riksintresse torde inte behövas i 3 kap. med hänsyn till förekomsten

av företrädesregeln.

 Den ordning Lagrådet föreslår innebär att regeringen vid prövning enligt 5 kap.

4 § skall tillämpa bestämmelserna i

3 kap. men kan medge undantag i den mån det behövs t.ex. för att utveckla

befintliga tätorter. Till den närmare utformningen av 5 kap. 4 § återkommer

lagrådet i det följande.

 En annan närliggande fråga är hur bestämmelserna i 3 och

4 kap. förhåller sig till bestämmelserna i 13 kap. om miljöfarlig verksamhet.

Det är särskilt 13 kap. 5 § andra stycket som framstår som motsägelsefullt. Där

föreskrivs att om en miljöfarlig verksamhet som inte skadar människors hälsa är

av synnerlig betydelse från allmän synpunkt, regeringen får besluta att

verksamheten får komma till stånd, om områden som är av riksintresse för natur-

och kulturvården inte allvarligt skadas (Lagrådets kursivering). I sammanhanget

skall nämnas att enligt 3 kap. 8 § mark- och vattenområden som har betydelse

från allmän synpunkt på grund av områdenas natur- eller kulturvärden skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada (Lagrådets

kursivering) natur- eller kulturmiljön. Vidare gäller enligt 4 kap. 1 § att

exploateringsföretag och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i de

områden som anges i 4 kap. endast om hinder inte möter enligt 2-6 §§ och det kan

ske på ett sätt som inte påtagligt skadar (Lagrådets kursivering) områdenas

natur- och kulturvärden.

 Enligt Lagrådets språkbruk är en allvarlig skada svårare än en påtaglig skada.

Det framstår då som egendomligt att regeringen när den prövar en fråga om att

förlägga en verksamhet till ett område som avses i 3 eller 4 kap. i fråga om en

miljöfarlig verksamhet skulle kunna medge större undantag än beträffande annan

verksamhet. Lagrådet föreslår därför att bestämmelsen om områden av riksintresse

för natur- och kulturvården utmönstras ur 13 kap. 5 § andra stycket och att

paragrafen får följande lydelse:

 "En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller

annan väsentlig olägenhet får inte utövas.

 Är en miljöfarlig verksamhet som inte skadar människors hälsa av synnerlig

betydelse från allmän synpunkt, får regeringen besluta att verksamheten får

bedrivas, om områden som är av riksintresse på grund av natur- och kulturvärden

inte allvarligt skadas."

 I 5 kap. 1 § föreskrivs att vissa stora anläggningar som järn- och stålverk,

massafabriker, pappersbruk etc. inte får uppföras utan tillstånd av regeringen.

Regeringen kan dessutom enligt 2 § förbehålla sig rätten att tillståndspröva

andra anläggningar än som avses i 1 § men som ändå är av betydande omfattning

eller av ingripande beskaffenhet. Tillstånd av regeringen för dessa anläggningar

krävs oavsett om anläggningen skall förläggas utanför eller innanför gränserna

för de områden som avses i 3 och 4 kap. Det är alltså inte uteslutet att

anläggningar av det ingripande slag som avses i 5 kap. 1 och 2 § förläggs till

områden som anses vara av riksintresse för t ex naturvården. Hur

intresseavvägningen skall ske anges i 4 §. Enligt paragrafens första stycket får

regeringen lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en åtgärd som

avses i 1 eller 2 § bara om hinder inte möter på grund av de aktsamhetsregler

som gäller för verksamheten och föreskrifter i 1, 3, 4 eller 6 kap. samt med

hänsyn till att allmänna planeringssynpunkter iakttas och att kommunfullmäktige

har tillstyrkt. Enligt andra stycket av samma paragraf kan undantag i vissa

fall göras från det kommunala vetot.

 Lagrådet föreslår att 5 kap. 4 § får följande lydelse:

"4 § Regeringen får lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en

åtgärd som avses i 1 eller 2 § under förutsättning att kommunfullmäktige har

tillstyrkt att tillstånd lämnas och hinder mot tillstånd inte möter på grund av

1. aktsamhetsreglerna i 13 kap. 5 § första stycket och 6 § första stycket,

2. allmänna aktsamhetsbestämmelser som enligt 12 kap. 1 §, 13 kap. 4 §, 14 kap.

4 §, 15 kap. 2 § eller 16 kap. 3 § gäller för verksamheten,

3. hushållningsbestämmelser som enligt 3 eller 4 kap. gäller för området,

4. miljökvalitetsnormer som med stöd av 6 kap. har föreskrivits för området

eller hela landet, eller

5. andra allmänna planeringssynpunkter.

 Även om kommunfullmäktige inte har tillstyrkt att tillstånd lämnas, får

regeringen lämna tillstånd som avses i första stycket till

1. en anläggning som avses i 1 § första stycket 6 och som är avsedd för

mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller

2. en anläggning som avses i 1 § första stycket 7 - 10,

om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att anläggningen kommer

till stånd. Vad som sagts nu gäller dock inte, om en lämplig plats för

anläggningen anvisats inom annan kommun som kan antas godta en placering där

eller om en annan plats bedöms vara lämpligare."

 De anläggningar som avses i 5 kap. är typiskt sett miljöfarliga. Med Lagrådets

förslag blir det klart att regeringen vid en prövning som sker enligt 5 kap. 4 §

skall ta hänsyn till de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. eftersom dessa

enligt 13 kap. 4 § skall tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet. Vidare

gäller aktsamhetsreglerna i 13 kap. 5 § första stycket och 6 § första stycket i

sådana ärenden. Motsättningsvis följer att några andra lagrum än de som direkt

anges i 5 kap. 4 § inte skall tillämpas vid tillståndsprövningen enligt den

paragrafen. Tillstånd skall alltså inte kunna vägras enbart med åberopande av

att den ifrågasatta verksamheten inte är förenlig med miljöbalkens syfte.

Straffbestämmelser

Bestämmelserna om miljöbrott är i dag utformade på ett varierande sätt och

brister många gånger i konsekvens. Med det remitterade förslaget avhjälps en del

av dessa brister. En betydande del av den lagstiftning som har betydelse för

miljön skall emellertid inte ingå i den nya miljöbalken. Lagrådsremissen

innehåller inga förslag om att samordna straffbestämmelserna i

miljölagstiftningen utanför miljöbalken med balkens straffbestämmelser. Det

kommer därför att finnas grund för att kritisera lagstiftningen om miljöbrott

för bristande konsekvens även sedan miljöbalken trätt i kraft.

 Brotten i miljöbalken utgörs i stor utsträckning av blankettstraffbud. Det är

samma lagstiftningsteknik som präglar de lagar som genom det remitterade

förslaget integreras i miljöbalken. Lagrådet förutser att när det slutliga

steget tas, dvs när de återstående miljölagarna integreras i miljöbalken, frågan

om vilken lagstiftningsteknik som skall användas i miljöbalkens

straffbestämmelser prövas på nytt. Blankettstraffbud har nämligen den nackdelen

att de inte innehåller någon fullständig gärningsbeskrivning och i regel inte

heller någon brottsbeteckning. De uttalar endast att den som överträder vissa i

andra lagrum angivna påbud eller förbud skall dömas till i straffbudet angivet

straff. Det innebär omfattande och ibland närmast förvirrande hänvisningar till

olika bestämmelser. Med en utformning av miljöbrotten i miljöbalken som mera

överensstämmer med miljöbrotten i brottsbalken dvs. med fullständiga gärningsbe-

skrivningar och slagkraftiga brottsbeteckningar kan man bättre utnyttja

straffbestämmelserna för den normbildning som måste till om syftet med

miljöbalken skall förverkligas.

 För de brott som avses med blankettstraffbuden i 21 kap.

6 och 7 §§ föreslås böter eller fängelse i högst två år. De vida straffskalorna

föranleds av att brotten har mycket skiftande straffvärden. Till brott för vilka

det är svårt att tänka sig annan påföljd än böter hör underlåtenhet att sortera

de egna hushållssoporna i enlighet med kommunala föreskrifter (21 kap. 7 § 6).

Det får överlämnas till rättstillämpningen att beakta brottens skilda

straffvärde vid påföljdsval och straffmätning.

 Vad härefter angår de enskilda straffbestämmelserna anser Lagrådet att det är

olämpligt med beteckningen "oförsiktig kemikaliehantering" i 21 kap. 1 § för ett

brott som kan begås uppsåtligen. Lagrådet föreslår i stället "miljöfarlig kemi-

kaliehantering".

 Av kommentaren till 21 kap. 9 § framgår att vid konkurrens mellan

straffbestämmelserna i 13 kap. brottsbalken och straffbestämmelserna i

miljöbalken de förstnämnda alltid skall ha företräde även när strafflatituderna

är desamma. Om detta är avsikten bör det framgå av lagtexten. Lagrådet föreslår

att i 21 kap 9 § orden "samma eller " inskjuts omedelbart före "strängare straff

enligt brottsbalken".

Miljöskyddsavgifter

F.d. regeringsrådet Hamdahl och justitierådet Svensson:

Enligt 22 kap. 1 § skall vid vissa överträdelser betalas en särskild avgift

(miljöskyddsavgift). Avgiften skall enligt 3 § första stycket bestämmas med

hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är. Därvid skall särskilt beaktas

omfattningen av överträdelsen och den fara eller skada som överträdelsen har

inneburit samt om överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar. Närmare

föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgiften får enligt lagrummet

beslutas av regeringen.

 Enligt 3 § andra stycket får en tillståndsmyndighet vid prövning av villkor för

tillstånd för miljöfarlig verksamhet bestämma det belopp som skall betalas i

miljöskyddsavgift om villkoret överträds. Ett sådant beslut skall enligt lagrum-

met ligga till grund för ett beslut om miljöskyddsavgiftens storlek.

 Enligt 4 § skall avgiften bestämmas till lägst fem tusen

kronor och högst femhundra tusen kronor. Om en överträdelse har inneburit

ekonomiska fördelar eller vid synnerligen försvårande omständigheter får

avgiften bestämmas till ett högre belopp, dock högst tio miljoner kronor.

Avgiften får enligt 5 § jämkas eller efterges om det till följd av särskilda

skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 och 4 §§. Enligt 6 §

prövas frågor om miljöskyddsavgift av länsrätten på talan av Miljöombudsmannen.

 Frågan om vilka principer som bör gälla för sanktionsavgifter behandlades av

riksdagen år 1982 i samband med antagandet av en bestämmelse om förverkande av

vinster som uppkommit hos näringsidkare till följd av brott i näringsverksamhet

(prop. 1981/82:142, JuU 1981/82:53). I propositionen angav föredraganden bl.a.

att avgiftssystem borde kunna användas på områden där regelöverträdelser var

särskilt frekventa eller speciella svårigheter förelåg att beräkna storleken av

den vinst eller besparing som uppnås i det enskilda fallet. Vidare angav han att

avgifter borde få förekomma endast inom speciella klart avgränsade rättsområden.

Han betonade vikten av att avgiftssystem på nya områden införs först efter

noggranna överväganden om behov föreligger och att systemen i så fall utformas

på ett sådant sätt att anspråken på rättssäkerhet blir fullt ut tillgodosedda.

Av särskilt intresse i detta sammanhang är vad som uttalades om principerna för

bestämmande av avgiften. I propositionen angavs i detta avseende följande (s.

24).

 Enligt vad som sägs i promemorian bör bestämmelserna om beräkning av

avgiftsbeloppet i all möjlig utsträckning konstrueras så att de utgår från ett

mätbart moment i den aktuella överträdelsen - en parameter - som gör det möjligt

att förutse och fastställa hur stor avgiften skall bli i det särskilda fallet.

Konstruktionen kan vara utformad på ett sådant sätt att den schablonmässigt

fastställda avgiften kan beräknas genomsnittligt motsvara den uppkomna vinsten

vid varje särskild överträdelse. I de fall då det bedöms angeläget att söka

neutralisera redan utsikten till vinst bör dock hinder inte föreligga mot att

låta avgiften utgå enligt grunder som leder till väsentligt högre avgiftsbelopp.

 Lagrådet ifrågasätter om de föreslagna miljöskyddsavgifterna uppfyller de krav

som enligt vad som anförts bör gälla för sanktionsavgifter. Osäkerheten gäller

närmast om miljöavgifterna har kopplats till parametrar som gör det möjligt att

förutse och fastställa hur stor avgiften skall bli i det särskilda fallet. Den

föreslagna lagtexten och motiveringen till denna stämmer inte heller särskilt

väl överens och motiven innehåller dessutom en hel del sinsemellan motstridande

uttalanden.

 I remissen framhålls sålunda till att börja med de problem som är förknippade

med nuvarande miljöskyddsavgift enligt miljöskyddslagen. Denna avgift skall

bestämmas till ett belopp som motsvarar de ekonomiska fördelarna av en över-

trädelse. För det fall full bevisning härom inte alls eller endast med svårighet

kan läggas fram, får fördelarna uppskattas till ett skäligt belopp. Om det

föreligger särskilda skäl får miljöskyddsavgiften jämkas eller efterges. Endast

ett fåtal avgiftsärenden har enligt remissen hittills prövats. Det antyds att en

tänkbar orsak härtill varit de svårigheter som föreligger att beräkna den

ekonomiska fördelen av överträdelsen. Att beräkna vinningen av ett förfarande

kan, sägs det, vara svårt då det skall ske i en tvist mellan två parter.

Oenighet har uppstått om ett betydande antal olika faktorer, såsom exempelvis

räntesats och avskrivningstid. En tvist under sådana förutsättningar riskerar

enligt remissen alltid att dra ut på tiden.

 Det uttalas vidare att vad som i viss mån talar mot användningen av

miljöskyddsavgifter är svårigheterna att finna parametrar för att fastställa

avgifternas storlek. Men enligt remissen innebär detta inte skäl att ge upp

tanken på en sanktionsavgift på det miljörättsliga området. Enligt regeringen

bör avgiftssystemet vara utformat så att det inte skall vara lönsamt att över-

träda föreskrifter. Vidare anförs bl.a. följande.

 Avgiften bör bestämmas med utgångspunkt i förhållandena i varje enskilt fall. I

förhållande till vad som gäller i dag bör inte rekvisitet att överträdelsen

skall ha lett till ekonomiska fördelar finnas kvar. Härigenom elimineras också

en av de svårigheter som hittills funnits vid beräkningen av miljöskyddsavgift.

Miljöskyddsavgift skall således i fortsättningen kunna utgå om en överträdelse

objektivt sett skett, oavsett om det lett till ekonomiska fördelar eller inte.

Miljöskyddsavgifter bör härmed bli ett bättre komplement till straffansvaret.

 Miljöskyddsavgiften får som regel bestämmas efter en samlad bedömning av de

försvårande och förmildrande omständigheter som föreligger i det särskilda

ärendet. Vid bestämmande av miljöskyddsavgiftens storlek bör således göras en

samlad bedömning av hur allvarlig överträdelsen är. Utgångspunkten bör alltid

vara att det är fråga om en administrativ avgift. Vid den bedömningen bör flera

omständigheter beaktas. Såsom exempel kan inledningsvis nämnas omfattningen av

överträdelsen och den fara eller skada överträdelsen inneburit, likaså om

överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar. Härutöver bör en rad olika

omständigheter ingå i bedömningen t.ex. om det rör sig om upprepade överträdel-

ser, hur länge överträdelsen pågått, om överträdelsen skett på grund av våda,

slarv eller nonchalans. Vid bedömningen bör också vägas in vilket område som

drabbats, om det är ett industriområde eller ett särskilt känsligt naturskydds-

område. Slutligen bör även beaktas om tillståndsplikten för en verksamhet eller

åtgärd inte iakttagits och vilka villkor eller föreskrifter som överträtts.

Vissa villkor eller föreskrifter är ur miljö- och hälsoskyddssynpunkt viktigare

än andra. En del villkor kan exempelvis ha varit avgörande för att tillstånd

över huvud taget beviljats. Denna uppräkning av omständigheter gör emellertid

inte anspråk på att vara fullständig utan är endast exempel på omständigheter

som bör beaktas. Närmare föreskrifter för att bestämma miljöskyddsavgiften bör

få föreskrivas av regeringen. Föreskrifterna skall ange hur avgiften beräknas

för olika slag av överträdelser. Det bör eftersträvas att avgiftsbeloppet kan

fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden.

 Som redan antytts ger de återgivna uttalandena enligt Lagrådets mening uttryck

för delvis motstridande uppfattningar. Å ena sidan hävdas att avgifterna skall

bestämmas med hänsyn till samtliga relevanta omständigheter i varje enskilt

fall. Å andra sidan anges att avgifterna skall bestämmas enligt schablonmässiga

grunder direkt med ledning av vissa angivna beräkningsgrunder. Vidare anförs att

rekvisitet att överträdelsen skall ha lett till ekonomiska fördelar inte skall

finnas kvar. Samtidigt framhålls på flera ställen att systemet bör vara utformat

så att det inte skall vara lönsamt att överträda föreskrifter. Av lagtexten

framgår också att man vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är skall

beakta dels omfattningen av överträdelsen och den fara eller skada som

överträdelsen inneburit, dels om överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar.

Varken i lagtext eller förarbeten ges dock någon ledning för bedömningen av

vilken vikt de olika faktorerna skall tillmätas - i förhållande till varandra

eller tagna var för sig - vid bestämmandet av avgiften.

 Den stora svårigheten med nuvarande miljöskyddsavgift synes vara att det i

princip förutsätts att man i varje enskilt fall skall försöka utreda den

verkliga ekonomiska fördelen med överträdelsen. Förfarandet skulle förenklas

betydligt om man kunde grunda avgiften på en bedömning av vad som generellt sett

kan antas utgöra vinsten av en viss överträdelse. Enligt Lagrådet skulle detta

kunna vara en framkomlig väg när det gäller att skapa ett nytt system för

miljöskyddsavgifter. Ingenting hindrar att man i sådant fall bestämmer att av-

giften skall utgå med ett högre belopp än den beräknade vinsten.

En sådan ordning skulle också vara att föredra från andra utgångspunkter. Det

kan nämligen ifrågasättas om det är möjligt att i enlighet med det remitterade

förslaget delegera en föreskriftsrätt om sanktionsavgifter till regeringen.

Lagrådet har behandlat denna principfråga bl.a. i ett yttrande den 16 september

1993 över förslag till ändring i lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella

hos djur, m.m. Slutsatsen blev att det inte kunde anses föreligga något hinder

mot att delegera en föreskriftsrätt beträffande en sanktionsavgift av

ifrågavarande slag. Det befanns dock stå bäst i överensstämmelse med

regeringsformen att åtminstone de viktigaste grunderna för avgiftskonstruktionen

lades fast i lag.

 Lagrådet föreslår ett sanktionssystem som utgår från det nuvarande men där man

ökar möjligheterna att bestämma miljöskyddsavgiften schablonmässigt.

Utgångspunkten bör vara att miljöskyddsavgiften skall bestämmas med hänsyn till

den fara eller skada som en överträdelse av det slag som det är fråga om kan

antas medföra samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag

kan antas innebära för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd av

det slag som är aktuellt i ärendet om miljöskyddsavgift. Med parametrarna fara

eller skada fångar man upp också överträdelsens omfattning. Med orden "kan antas

medföra" respektive "kan beräknas uppkomma" anges att det inte är fråga om att

bestämma en miljöskyddsavgift som exakt motsvarar t ex den vinst eller besparing

som i det särskilda fallet har uppkommit på grund av en viss överträdelse. Det

innebär också att tanken på att differentiera avgiften med hänsyn till om

överträdelsen skett av våda, vårdslöshet eller uppsåt har övergivits. Regeringen

bör med ett sådant system kunna utfärda närmare föreskrifter om avgiftsuttaget.

Vidare torde det vara lämpligt att behålla möjligheten för länsrätten att jämka

eller efterge avgiften om det föreligger särskilda skäl. Möjligheten att

bestämma avgiften till högre belopp än 500 000 kronor bör enligt Lagrådets

mening i vart fall begränsas så att den kan aktualiseras bara hos domstol.

 Det finns skäl att ifrågasätta även förslaget att tillståndsmyndigheten - vid

prövning av villkor för tillstånd för miljöfarlig verksamhet - i förväg skall

kunna bestämma ett belopp som skall betalas i avgift om villkoret överträds. Det

bör till att börja med påpekas att förslaget har mött kraftig kritik under

remissbehandlingen av utredningens betänkande. Kritiken grundar sig främst på

att ett i förväg bestämt avgiftsbelopp ger möjlighet för den enskilde att

spekulera och köpa sig fri från miljööverträdelser. Regeringen har i det till

Lagrådet remitterade förslaget - i syfte att komma till rätta med de påtalade

bristerna - föreslagit bl.a. att länsrätten inte alltid skall vara bunden av det

i förväg bestämda beloppet när avgiften i förekommande fall skall tas ut. Det

gäller bl.a. om det visar sig att överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar

som inte kunnat förutses då tillståndet meddelades eller om det gått en längre

tid sedan tillståndet prövades och därmed även sedan beloppet fastställdes.

 Den föreslagna ordningen med ett belopp som bestäms i förväg och som åtminstone

delvis syftar till att förhindra överträdelser har stora likheter med ett

vitesinstitut. Med den av Lagrådet föreslagna ordningen erbjuder systemet med

miljöskyddsavgifter emellertid inte samma möjligheter att anpassa beloppet till

den enskildes ekonomiska förhållanden. Det är enligt Lagrådets mening inte

heller tillfredsställande att länsrätten på föreslaget sätt skall kunna ändra

ett belopp som tillståndsmyndigheten bestämt. Detta kan kritiseras från

principiella utgångspunkter och kommer utan tvekan också att medföra svårigheter

i den praktiska tillämpningen. Lagrådet avstyrker därför förslaget i denna del.

Regeringsrådet Baekkevold:

Som Lagrådets majoritet har framhållit stämmer den föreslagna lagtexten om

miljöavgift och motiveringen till lagtexten inte särskilt väl överens och

motiven innehåller dessutom en hel del sinsemellan motstridande uttalanden. Den

bristande överensstämmelsen gäller frågan hur miljöavgiften skall bestämmas i

det enskilda fallet. Enligt lagtexten skall avgiften bestämmas med hänsyn till

"hur allvarlig överträdelsen är". Detta får i princip anses innebära att man

skall beakta alla omständigheter som ger uttryck för hur allvarlig en

överträdelse är. Motiven bygger också till stor del på att avgiften i varje

enskilt fall skall bestämmas med beaktande av samtliga relevanta omständigheter.

Samtidigt finns uttalanden i motiven om att schabloniserade avgifter bör

eftersträvas och att regeringen i föreskrifter skall ange hur avgiften skall

beräknas för olika slag av överträdelser med sikte på att avgiftsbeloppet skall

kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden.

 Den föreslagna lagtexten får som nämnts anses innebära att avgiften skall

bestämmas på grundval av en bedömning av samtliga relevanta omständigheter. Det

betyder att det finns ett mycket begränsat utrymme för regeringen att genom

bindande föreskrifter ange schabloniserade beräkningsgrunder. Uttalandena i

motiven att man bör kunna fastställa avgifterna direkt med ledning av

beräkningsgrunder i regeringsföreskrifter är alltså knappast möjliga att förena

med lagtexten.

 Frågan är då hur man skall uppnå överensstämmelse mellan lagtext och motiv.

Motiven ger som framgått inte något entydigt svar på hur det är tänkt att

systemet skall fungera, dvs. om avgiften skall bestämmas på grundval av en

helhetsbedömning av alla relevanta omständigheter eller en bedömning enligt

schablonmässiga beräkningsgrunder i regeringsföreskrifter.

 Som framhållits i majoritetens yttrande skulle det strida mot hittills gällande

principer för hur ett avgiftssystem bör utformas att införa en ordning som

saknar anknytning till någon egentlig parameter och som i stället bygger på att

en helhetsbedömning skall ske i varje enskilt fall. Det är å andra sidan inte

givet att man bör gå motsatt väg och välja en ordning som bygger på en mycket

vidsträckt schablonisering. Det främsta skälet till detta är just att det är

svårt att finna naturliga parametrar som kan ligga till grund för en

schablonisering särskilt om man enligt remissförslaget skall beakta inte bara de

ekonomiska fördelarna utan också bl.a. den fara eller skada som överträdelsen

inneburit. Det kan hävdas att just avsaknaden av sådana parametrar gör att det

inte är lämpligt med en schablonisering på förevarande område, i vart fall om

denna skall innebära också en avvägning av flera vitt skilda faktorer såsom fara

och skada respektive ekonomiska fördelar.

 Till saken hör också att det område som miljöavgifterna skall täcka är mycket

omfattande och att överträdelserna är av mycket skiftande natur. Det gör att det

knappast är möjligt att finna schabloner som kan tillämpas generellt över hela

området. Mot en långtgående schablonisering kan också anföras att avgifterna

enligt förslaget skall bestämmas inom en mycket vidsträckt ram, som sträcker sig

från

5 000 kronor till 10 000 000 kronor. Mycket talar för att en avgift som kan

uppgå till flera miljoner kronor inte bör bestämmas på grundval av ett

schabloniserat avgiftssystem, där man har begränsade möjligheter att ta hänsyn

till t.ex. om överträdelsen skett av våda, vållande eller uppsåt.

 Av det anförda framgår att utformningen av ett avgiftssystem på miljöområdet

inrymmer många problem. Någon given lösning finns inte. Enligt min mening finns

det mot denna bakgrund ett behov av ytterligare utredning innan ett helt nytt

avgiftssystem införs. Jag avstyrker därför att ett sådant införs nu. Det steget

bör enligt min mening inte tas utan att det först finns ett klart

ställningstagande till hur avgifterna skall bestämmas i de enskilda fallen och

en analys av avgiftsfrågorna som bygger på detta. I avvaktan på resultatet av en

vidare utredning bör det vara möjligt att ändra nuvarande miljöavgifter så att

man får ökade möjligheter att bestämma de ekonomiska fördelarna schablonmässigt.

Lagrådet:

Utöver de ändringar som framgår av det nu anförda gör Lagrådet vissa andra

anmärkningar och föreslår omredigering av åtskilliga bestämmelser. Lagrådets

förslag till lagtext framgår av bilaga till detta protokoll.

 Ytterligare kommentarer till lagtextförslaget lämnas i det följande, kapitel

för kapitel.

1 kap.

I Lagrådets förslag motsvarar 1 § remissförslagets 1 kap.

2 och 3 §§.

 Lagrådsförslagets 2 § tar upp motsvarigheter till remissförslagets 1 kap. 1 §

andra och tredje styckena, 2 kap. 1 § och 14 kap. 3 § första stycket första

meningen och andra stycket. I andra stycket i 1 kap. 2 § i Lagrådets förslag bör

7 kap. tas med bland de kapitel i miljöbalken som skall tillämpas enligt vad som

sägs i de uppräknade lagarna.

 Bestämmelsen om allemansrätten i remissförslagets 4 § har i Lagrådets förslag

placerats i 3 § och fått ett tillägg motsvarande 1 § andra stycket

naturvårdslagen.

 Remissförslagets 5 § har inte någon motsvarighet i Lagrådets förslag.

Bestämmelsens funktion i förhållande till balkens övriga regler framstår som

oklar. Den uttrycker närmast en av många värderingar som ligger till grund för

hela förslaget och bör inte ingå i själva lagtexten.

 Miljöombudsmannen avses få viktiga uppgifter vid tillämpningen av balken. En

presentation av ämbetet bör finnas i inledningen till balken och har i Lagrådets

förslag tagits upp i 1 kap. 4 §.

2 kap.

Lagrådets förslag i fråga om detta kapitel har beskrivits i den allmänna

motiveringen. Ändringar som inte framgår av denna beskrivning är av redaktionell

art och inte avsedda att innebära några sakliga ändringar i remissens förslag.

3 kap.

Kapitlet har disponerats om och tillförts en ny bestämmelse enligt vad som

anförts under rubriken "Hushållningen med mark och vatten" i Lagrådets yttrande.

 Första stycket i 6 § i det remitterade förslaget har inte tagits med i

motsvarigheten i Lagrådets förslag (5 §). Uttalandet att jord- och skogsbruk är

näringar av nationell betydelse har ingen särskild lagteknisk funktion utan är

av deklaratorisk natur. Det nationella intresset torde gälla även för andra av

de intressen som skall beaktas vid hushållningen med mark och vatten.

8 kap.

Avsikten att miljökonsekvensbeskrivningar skall kunna krävas även vid

ansökningar om befrielse från skyldighet att söka tillstånd enligt balkens

regler därom bör komma till tydligare uttryck i 1 §. Remissförslagets 2 och 3 §§

har i Lagrådets förslag sammanförts till 2 §, vilket medfört en förändrad

numrering av de efterföljande paragraferna.

 I det remitterade förslagets 6 § stadgas att en miljökonsekvensbeskrivning

skall bekostas av den som ansvarar för anläggningen eller hanteringen eller som

skall vidta åtgärden i frågan. Lagrådet föreslår att kostnadsansvaret i stället

skall vila på den som gjort ansökan som avses i 1 §. Lagrådsförslaget (5 §) är

avfattat i enlighet härmed.

9 kap.

Bestämmelsen i 1 § om avsättande av nationalparker har av Lagrådet utformats med

beaktande av regeringsformens regler om finansmakten.

 I 4 § har Lagrådet brutit ut bestämmelsen om skötselplan för naturreservat och

naturvårdsområden till ett andra stycke. Skötselplan behöver inte fastställas

samtidigt med att beslut fattas om att bilda naturreservatet eller naturvårds-

området.

 Remissförslagets 6-9 §§ har av Lagrådet disponerats om så att regeln om

interimistiska beslut, som gäller alla skyddsformerna naturreservat,

kulturreservat, naturvårdsområde, kulturvårdsområde och naturminne, placerats

efter de paragrafer som handlar om dessa skyddsformer.

10 kap.

Enligt Lagrådets mening erhålls en bättre disposition om första stycket i 2 §

förs till 1 §.

11 kap.

I begreppet täkt skall enligt remissförslaget inbegripas "täkt av berg", varmed

avses stenbrytning. Lagrådet förordar att sistnämnda term samordnas med termen

"täkt" av andra material, vilket medför ändring i 1 § och några andra

paragrafer.

 I regeln i 3 § om intresseavvägning har i lagrådsförslaget bland de motstående

intressena när det gäller tillstånd till stenbrytning eller täktverksamhet inte

tagits med intresset av hållbar hushållning med naturresurser. Att avvägning

skall göras mot detta intresse torde framgå av de grundläggande hushåll-

ningsbestämmelserna i 3 kap.

 Det remitterade förslagets 5 § anger inte någonting om verkan av att an-

mälningsskyldighet föreligger. Lagrådets förslag innebär att arbetsföretaget

inte får påbörjas innan föreskrivet samråd ägt rum. Regeln i 5 § tredje stycket

remissförslaget om förelägganden och förbud har av Lagrådet givits en utformning

som i huvudsak står fri från 18 kap.

 I 9 § har tillfogats en bestämmelse om att dispens för vetenskaplig prövning

får förenas med villkor.

12 kap.

I enlighet med sitt förslag under rubriken "De allmänna aktsamhetsreglerna" i

det föregående har Lagrådet placerat remissförslagets 7 § i ändrad lydelse först

i kapitlet som

1 och 2 §§ vilket leder till att det remitterade förslagets 1-6 §§ betecknas 3-8

§§.

13 kap.

Punkten 3 i 10 § första stycket remissförslaget finns inte med i Lagrådets

förslag. Hushållningen med mark och vatten får anses tillräckligt beaktad genom

3 och 4 kap.

 Bemyndigandet för regeringen i det remitterade förslagets

12 § att föreskriva tillstånds- och anmälningsplikt hör enligt Lagrådets mening

hemma under avsnittet före rubriken è"Individuell prövning". Som första paragraf

under sistnämnda rubrik tar Lagrådets förslag upp remissförslagets 13 §, till

vilken som ett tredje stycke fogas en motsvarighet till remissförslagets 11 §. I

lagrådsförslaget får remissförslagets 12-14 §§ beteckningen 11-13 §§.

 Bestämmelserna i remissförslagets 15 § första, andra och femte stycken blir i

Lagrådets förslag 14 §. Det remitterade förslagets 15 § tredje och fjärde

stycken betecknas i lagrådsförslaget 15 §.

 I 13 och 16 §§ i Lagrådets förslag har i anslutning till terminologin i 8 kap.

2 § angetts att samråd skall äga rum med och tillfälle till yttrande beredas den

som kan ha ett intresse i saken.

 Lagrådet har disponerat om 20-41 §§. Sålunda har remissförslagets 26 §, som

handlar om den tid från vilken beslut om tillstånd eller villkor blir gällande,

placerats som 39 §. Remissförslagets 27 och 28 §§ är i lagrådsförslaget 26 och

27 §§. I sistnämnda lagförslag motsvaras 28 § av remissförslagets 29 § första

stycke och 29 § av remissförslagets 29 § andra stycke.

 I 30 § i remissförslaget anges att ett tillstånd får återkallas om tillstånd

som gäller för verksamheten i något väsentligt avseende har åsidosatts.

Uttrycket "tillstånd" synes ha valts i stället för "villkor" som förekommer i

motsvarigheten i miljöskyddslagen (23 §) för att undvika en sådan tolkning som

beskrivs i remissprotokollets allmänna motivering i avsnittet "4.8.5.

Tillståndets omfattning". Med hänsyn till vad som där sägs om att avsikten är

att ett tillstånd inte skall omfatta annat än vad som återfinns bland villkoren

anser Lagrådet att ordet "villkor" är att föredra och har använt detta i sin

lagtext.

 Det remitterade förslagets 32 § om att ett tillstånd att släppa ut

avloppsvatten kan få prövas om efter 10 år om det finns särskilda skäl har i

lagrådsförslaget samordnats med 31 § första stycket 1, varvid 32 § i remissför-

slaget fått bilda ett andra stycke i 31 §. En följd härav har blivit att 33-35

§§ i det remitterade förslaget blivit 32-34 §§ i lagrådsförslaget. Som 35 § i

det sistnämnda förslaget har tagits in en från 24 § remissförslaget hämtad

hänvisning till reglerna i 24 § om uppskov med beslut.

 Slutligen har det förut nämnda inskjutandet av en 39 § i lagrådsförslaget

föranlett en förskjutning av de följande paragrafnumren i remissförslaget.

14 kap.

Som anmärkts ovan under 1 kap. har innehållet i 14 kap. 3 § första stycket

första meningen och andra stycket överförts till 1 kap. 2 § i Lagrådets förslag.

 Remissförslagets 10 och 11 §§ har av Lagrådet formulerats om i förtydligande

syfte.

15 kap.

Enligt Lagrådets förslag under rubriken "De allmänna aktsamhetsreglerna" har

hänvisningen till sådana regler, som i remissförslaget fanns i 1 § tredje

stycket, fått bilda en särskild 2 § under en rubrik. Remissförslagets 2-10 §§

utgör lagrådsförslagets 3-11 §§.

 Till 10 § första stycket i Lagrådets förslag har flyttats en bestämmelse i

remissförslagets 18 kap. 22 § andra meningen om att polisman får hindra fortsatt

färd om någon bryter mot ett tillfälligt trafikförbud enligt 15 kap. 10 §.

16 kap.

Hänvisningar till allmänna aktsamhetsregler i det remitterade förslagets 15 §

har i enlighet med det förut anförda flyttats till 3 § i Lagrådets förslag,

varigenom den följande paragrafnumreringen förskjutits.

 I 14 § i lagrådsförslaget har lagts till att ett medgivande till dumpning får

återkallas om villkor eller föreskrifter åsidosätts.

18 kap.

I Lagrådets förslag har 1 § kompletterats med bestämmelser om att tillsyn inte

får överlåtas till kommun såvitt avser verksamhet som utövas av Försvarsmakten

och om att den som överlåtit tillsyn till en kommun också får återkalla över-

låtelsen.

 Remissförslagets tillägg i 5 § om att föreläggande kan riktas även mot den som

har ödelagt en plats i naturen synes inte tillföra något utöver föreskriften om

föreläggande mot den som har förstört en sådan plats och har utgått ur Lagrådets

förslag.

 Bestämmelsen i 6 § om en ny ägares skyldighet att avhjälpa en skada eller en

olägenhet som har uppstått under en tidigare ägares tid har av Lagrådet

formulerats om i närmare anslutning till förebilden i 39 § första stycket

naturvårdslagen.

 Enligt motiven till 12 och 13 §§ i remissförslaget är det normala att

tillsynsmyndigheten, om ett föreläggande eller förbud inte blir åtlytt, först

begär verkställighet hos kronofogdemyndigheten. I andra hand kan

tillsynsmyndigheten besluta att rättelse skall företas på den felandes bekost-

nad. Med hänsyn härtill har de båda paragraferna fått byta plats i Lagrådets

förslag och bestämmelsen om rättelse på den felandes bekostnad formulerats om.

19 kap.

Bestämmelsen om producentavgift i 7 § har i förtydligande syfte givits en ändrad

lydelse i Lagrådets förslag.

20 kap.

Reglerna i 5 § remissförslaget om rätten att överklaga har i lagrådsförslaget

delats upp på tre paragrafer. I 6 § tas upp bestämmelserna om subsidiär

klagorätt för tre slags organisationer. Någon anledning att tillerkänna centrala

arbetstagarorganisationer klagorätt i vidare mån än som motiveras av frågornas

samband med arbetsmiljön torde inte föreligga. Lagrådets förslag är avfattat i

enlighet härmed.

22 kap.

Reglerna om miljöskyddsavgifternas bestämmande och påförande i remissförslagets

3-6 §§ har ändrats i överensstämmelse med vad som anförts av ledamöterna Hamdahl

och[REDACTED_EFTERNAMN] i den allmänna motiveringen och har i Lagrådets lagtextförslag sin

plats i 3-5 §§. De följande paragraferna har i följd därav fått ändrade nummer.

 I 6 § andra stycket i Lagrådets förslag har sista meningen utformats i närmare

anslutning till 48 kap. 12 § rättegångsbalken.

23 kap.

Det remitterade förslagets 2-4 §§ har redigerats om i Lagrådets förslag, varvid

första meningen i remissförslagets 3 § förts till 2 §. I det förslag till

ändring av 2 kap. 18 § regeringsformen som lagts fram genom prop. 1993/94:117

har förutsättningen för skadestånd vid s.k. rådighetsinskränkningar att pågående

markanvändning försvåras avsevärt inom berörd del av en fastighet kompletterats

med tillägget "eller att skada kan uppkomma som är betydande i förhållande till

värdet på denna del av fastigheten". Om sistnämnda förslag genomförs kan det

finnas anledning att överväga en anpassning av 23 kap. 2 § miljöbalken till

lydelsen i regeringsformen.

 I 11 § lagrådsförslaget har termen "deponera" bytts ut mot "nedsätta" i

överensstämmelse med terminologin i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet.

Övriga lagförslag

Förutom de justeringar som föranleds av Lagrådets förslag till lagtext i

miljöbalken vill Lagrådet föreslå en ändring i 5 § lagen om Koncessionsnämnden

för miljöskydd. Bland diskvalifikationsgrunderna för ledamot i paragrafens andra

stycke bör sålunda, i överensstämmelse med 4 kap. 1 § andra stycket

rättegångsbalken, tas upp att vederbörande är i konkurs.

Lagråd II

Bilaga till Lagrådets Protokoll 1994-06-03

Förslag till Miljöbalk

FÖRSTA AVDELNINGEN

Allmänna bestämmelser

1 kap. Mål och grundläggande principer

1 §

Syftet med miljöbalken är att

1. skapa förutsättningar för en på lång sikt

 hållbar utveckling,

2. skydda mark, vatten och luft mot föroreningar och

 andra störningar som kan vålla skada på tillståndet

 i miljön,

3. skydda människor och natur mot störningar i miljön

 som kan förorsaka skada eller olägenhet,

4. vårda och bevara den biologiska mångfalden och

 kulturmiljöer,

5. främja hushållning med mark, vatten och naturresurser,

6. främja återanvändning och återvinning av material

7. främja hushållning med energi.

 Det är en angelägenhet för envar att verka för detta syfte.

2 §

Denna balk gäller inte frågor som det finns bestämmelser om i lagen (1994:000)

om genetiskt modifierade organismer eller i föreskrifter som meddelats med stöd

av nämnda lag.

 Såvitt avser 3, 4 samt 6-8 kap. skall balken tillämpas enligt vad som är

föreskrivet i plan- och bygglagen (1987:10), vattenlagen (1983:291), lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter, väglagen (1971:948), lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1978:160) om

vissa rörledningar, luftfartslagen (1957:297), minerallagen (1991:45), lagen

(1966:314) om kontinentalsockeln, lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och

avlysning av allmän farled och allmän hamn och lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon.

 I övrigt gäller balken inte de frågor som behandlas i de i andra stycket nämnda

lagarna.

 Såvitt avser 14 kap. gäller balken inte sådana kemiska produkter som omfattas

av livsmedelslagen (1971:511), läkemedelslagen (1992:859), lagen (1985:295) om

foder, strålskyddslagen (1988:220) eller lagen (1988:868) om brandfarliga och

explosiva varor.

 Särskilda bestämmelser om arbetsmiljön finns i arbetsmiljölagen (1977:1160).

3 §

Naturen är i den utsträckning som följer av allemansrätten tillgänglig för alla.

Var och en skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med naturen.

4 §

En statlig tjänsteman, Miljöombudsmannen, skall ha till uppgift att tillvarata

allmänna intressen i frågor som rör miljö- och naturvård.

 Närmare bestämmelser om Miljöombudsmannens uppgifter finns i denna balk och i

föreskrifter som regeringen meddelar.

2 kap. Allmänna aktsamhetsregler

1 §

Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet, som kan komma i konflikt med

det i 1 kap. 1 § angivna syftet, skall i den utsträckning som framgår av 12 kap.

2 §, 13 kap. 4 §, 14 kap. 4 §, 15 kap. 2 § och 16 kap. 3 § iaktta de allmänna

aktsamhetsreglerna i detta kapitel.

 De allmänna aktsamhetsreglerna skall tillämpas i den utsträckning det är

ekonomiskt rimligt med hänsyn till å ena sidan den risk för skada eller

olägenhet som en verksamhet av det slag som det är fråga om kan medföra och å

andra sidan nyttan av verksamheten samt kostnader för skyddsåtgärder.

2 §

Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall vidta de skyddsåtgärder

och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras för att hindra

eller motverka att verksamheten medför skada eller olägenhet som kan drabba

människors hälsa, miljön eller naturen.

3 §

Om verksamhet som avses i 2 § har medfört skada eller olägenhet som anges där,

skall sådana åtgärder vidtas som behövs för att avhjälpa skadan eller

olägenheten. Denna skyldighet att avhjälpa skadan kvarstår även efter det att

verksamheten har upphört.

4 §

Den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet skall skaffa sig den kunskap

som behövs för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skada eller

olägenhet samt för att främja återanvändning och återvinning av material och en

hållbar hushållning med mark och vatten.

5 §

Den som yrkesmässigt bedriver eller ämnar bedriva verksamhet skall tillämpa

bästa möjliga teknik för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot

skada eller olägenhet samt för att främja återanvändning och återvinning av

material och en hållbar hushållning med mark och vatten.

6 §

Den som bedriver en verksamhet skall avstå från att i verksamheten använda

kemiska produkter, som utgör en påtaglig risk för människors hälsa, miljön eller

naturen. Kan verksamheten inte bedrivas utan riskabla kemiska produkter, skall

de kemiska produkter användas som är minst riskabla. Vad som nu sagts om kemiska

produkter gäller också varor som innehåller eller har behandlats med kemiska

produkter.

ANDRA AVDELNINGEN

Hushållning med mark och vatten m.m.

3 kap. Grundläggande hushållningsbestämmelser

1 §

Mark- och vattenområden skall användas för det eller de ändamål för vilka

områdena är mest lämpade med hänsyn till beskaffenhet och läge samt de behov som

finns. Företräde skall ges sådan användning som medför en från ekologisk, social

och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning med mark och vatten.

2 §

En verksamhet som omfattas av denna balk skall förläggas till en plats som är

lämplig med hänsyn till 1 kap. 1 §, detta kapitel samt 4 och 6 kap. Platsen

skall väljas så att ändamålet kan vinnas med minsta intrång och olägenhet utan

oskälig kostnad.

5 §

Brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar

endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen och detta

behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt

genom att annan mark tas i anspråk.

6 §

Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller yrkesfisket

eller för vattenbruk skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan

påtagligt försvåra näringarnas bedrivande.

7 §

Mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av

områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada natur- eller kultur-

miljön. Behovet av områden för friluftsliv i närheten av tätorter skall särskilt

beaktas.

8 §

Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller material skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra utvinningen av

dessa.

9 §

Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för

industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer,

vattenförsörjning eller avfallshantering skall så långt möjligt skyddas mot

åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana

anläggningar.

10 §

Mark- och vattenområden som har betydelse för totalförsvaret skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt motverka totalförsvarets

intressen.

11 §

Inom områden som är av riksintresse för något av de ändamål som anges i 6-10 §§

får inte vidtagas någon åtgärd som kan påtagligt skada den miljö eller försvåra

tillkomst eller bedrivande av den verksamhet för vilken riksintresset gäller, om

inte åtgärden är avsedd att utveckla en befintlig tätort eller det lokala

näringslivet.

 Om ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål som avses i

första stycket, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste

sätt främjar en lång[Bsiktigt god hushållning med mark och vatten. Behövs

området eller en del av detta för en anläggning för totalförsvaret, skall

försvarsintressen ges företräde. Föreskrifterna i

4 kap. skall alltid iakttas.

5 kap. Tillåtlighetsprövning av stora anläggningar m.m.

1 §

Följande slag av nya anläggningar får inte utföras utan tillstånd av regeringen:

1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

2. massafabriker och pappersbruk,

3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk produktion,

4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

5. cementfabriker,

6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen enligt lagen

(1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för att bryta uranhaltigt

material eller andra ämnen som kan användas för framställning av kärnbränsle,

7. förbränningsanläggningar om anläggningen har en tillförd effekt om minst 200

megawatt,

8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat med en

sammanlagd uteffekt av minst 10 megawatt,

9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter naturgas,

10. anläggningar för behandling av miljöfarligt avfall om huvuddelen av det

avfall som avses bli behandlat i anläggningen härrör från andra inrättningar och

mer än 10 000 ton miljöfarligt avfall årligen förbränns eller på annat sätt

slutligt omhändertas vid anläggningen,

11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de områden som anges

i 4 kap. 5 §.

 Tillstånd av regeringen krävs också för att bygga plattformar som är avsedda

att användas vid utvinning av olja eller gas inom havsområden och för att ankra

eller förtöja sådana plattformar för reparation, ombyggnad eller av annan an-

ledning.

2 §

Om en anläggning, en verksamhet eller annan åtgärd, som inte omfattas av kravet

på tillstånd enligt 1 §, kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande beskaffenhet, får regeringen i ett visst fall besluta att anlägg-

ningen, verksamheten eller åtgärden inte får utföras utan regeringens tillstånd.

 Statliga myndigheter som får kännedom om anläggningar, verksamheter eller

åtgärder som avses i första stycket skall underrätta regeringen om detta.

4 §

Regeringen får lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en åtgärd

som avses i 1 eller 2 § under förutsättning att kommunfullmäktige har tillstyrkt

att tillstånd lämnas och hinder mot tillstånd inte möter på grund av

1. aktsamhetsreglerna i 13 kap. 5 § första stycket och 6 § första stycket,

2. allmänna aktsamhetsregler som enligt 12 kap. 2 §,

13 kap. 4 §, 15 kap. 2 § eller 16 kap. 3 § gäller för verksamheten,

3. hushållningsbestämmelser som enligt 3 eller 4 kap. gäller för området,

4. miljökvalitetsnormer som med stöd av 6 kap. har föreskrivits för området

eller hela landet, eller

5. andra allmänna planeringssynpunkter.

 Även om kommunfullmäktige inte har tillstyrkt att tillstånd lämnas, får

regeringen lämna tillstånd som avses i första stycket till

1. en anläggning som avses i 1 § första stycket 6 och som är avsedd för

mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller

2. en anläggning som avses i 1 § första stycket 7 -10,

om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att anläggningen kommer

till stånd. Vad som sagts nu gäller dock inte, om en lämplig plats för

anläggningen anvisats inom annan kommun som kan antas godta en placering där

eller om en annan plats bedöms vara lämpligare.

5 §

Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall medge undantag från

kravet på tillstånd enligt 1 §.

6 kap. Miljökvalitetsnormer

4 §

Om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall uppfyllas skall ett

åtgärdsprogram upprättas. Åtgärdsprogrammet skall upprättas

1. av en kommun, om miljökvalitetsnormen gäller bara kommunens område,

2. av länsstyrelsen, om miljökvalitetsnormen gäller två eller flera kommuner i

ett län,

3. i övriga fall av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.

 Om en miljökvalitetsnorm för ett geografiskt område inte kan uppfyllas, därför

att miljön påverkas av en verksamhet som ligger utanför detta område, skall

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer upprätta ett åtgärdsprogram

för hela det område där störningar förekommer som påverkar möjligheten att

uppfylla normen.

 I ett åtgärdsprogram skall anges vilka åtgärder som bör vidtas för att uppfylla

en miljökvalitetsnorm.

5 §

En kommun är skyldig att utföra de mätningar som behövs för att kontrollera att

en miljökvalitetsnorm uppfylls.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om mätmetoder och redovisning av mätresultat.

8 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar

1 §

En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan i fråga om tillstånd eller

befrielse från skyldighet att ansöka om tillstånd enligt denna balk eller före-

skrifter som har meddelats med stöd av balken.

 Regeringen får genom föreskrifter medge undantag från skyldigheten att upprätta

en miljökonsekvensbeskrivning.

2 §

Den som är skyldig att upprätta en miljökonsekvensbeskrivning skall på lämpligt

sätt samråda med de statliga myndigheter, kommuner, organisationer och enskilda

som kan ha ett intresse i saken.

 Regeringen får föreskriva att det i ärenden enligt någon av de lagar som anges

i 1 kap. 2 § andra stycket skall upprättas en miljökonsekvensbeskrivning, om en

sådan beskrivning inte skall upprättas enligt vad som är föreskrivet i dessa

lagar.

Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

3 §

En miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av den

inverkan på människors hälsa, miljön och hushållningen med mark och vatten och

annan resurshushållning som den planerade anläggningen, verksamheten eller

åtgärden kan medföra.

4 §

En miljökonsekvensbeskrivning skall, i den utsträckning det kan behövas,

möjliggöra en bedömning enligt 3 § för det fallet att anläggningen, verksamheten

eller åtgärden kommer till stånd på annan plats eller i annan utformning än som

planeras liksom för det fallet att någon förändring inte genomförs.

Kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningar

5 §

En miljökonsekvensbeskrivning skall bekostas av den som gjort ansökan som avses

i 1 §.

TREDJE AVDELNINGEN

Naturvård

9 kap. Skydd för naturområden

Nationalpark

1 §

Mark som tillhör staten kan av regeringen, efter riksdagens medgivande, avsättas

till nationalpark i syfte att bevara ett större sammanhängande område av viss

landskapstyp i dess naturliga tillstånd eller i väsentligen oförändrat skick.

Naturreservat och naturvårdsområde

3 §

Ett naturområde kan av länsstyrelsen förklaras som naturreservat eller

naturvårdsområde för att bevara värdefull natur, för att skydda växt- och

djurlivet samt för att tillgodose behov av områden för friluftsliv eller andra

sådana ändamål.

 Skyddsformen naturreservat skall väljas om de åtgärder som behövs för att uppnå

syftet med skyddet leder till att pågående markanvändning försvåras avsevärt

inom ett område. Markägaren har då rätt till ersättning enligt vad som framgår

av 23 kap. I övriga fall skall skyddsformen naturvårdsområde väljas.

4 §

I ett beslut om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde skall grunden för

beslutet anges. I beslutet skall också anges de inskränkningar i rätten att

förfoga över eller nyttja fastigheter som behövs för att uppnå syftet med

skyddet. Om det senare visar sig behövas nya grunder eller ytterligare

inskränkningar får länsstyrelsen meddela beslut om detta.

 När ett naturreservat eller ett naturvårdsområde bildas skall i beslutet därom

eller i nära anslutning till beslutet fastställas en skötselplan, som anger de

åtgärder som behövs för att uppnå syftet med skyddet.

5 §

Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturreservat, får

länsstyrelsen förplikta ägaren att tåla sådana intrång inom området som att

1. vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser,

badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar anläggs,

2. gallring, röjning, slåtter, plantering, avspärrning eller liknande åtgärder

företas,

3. allmänheten bereds tillträde till mark där allmänheten annars inte skulle ha

rätt att vistas,

4. undersökningar av djur- och växtarter samt av mark- och vattenförhållanden

genomförs.

Kulturreservat och kulturvårdsområde

7 §

Bestämmelserna i 3-5 §§ får tillämpas också för att bevara värdefulla

kulturmiljöer om de inte skyddas enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Områden som skyddas enligt denna paragraf benämns kulturreservat eller kultur-

vårdsområde.

I fråga om beslut enligt denna paragraf gäller också 6 §.

Interimistiska förbud

9 §

När en fråga har väckts om att ett område skall utgöra en nationalpark, ett

naturreservat, ett kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett

kulturvårdsområde eller om att ett naturföremål skall förklaras som naturminne,

får länsstyrelsen för viss tid, högst tre år, meddela förbud mot att utan

tillstånd vidta sådana åtgärder som berör området eller föremålet och strider

mot syftet med det tilltänkta skyddet. Om det finns särskilda skäl får förbudet

förlängas att gälla i ytterligare högst tre år.

 Bestämmelserna i 6 § gäller även förbud enligt första stycket.

Strandskydd

10 §

För att trygga tillgången till platser för bad och friluftsliv råder strandskydd

vid havet och vid insjöar och vattendrag.

 Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter från

strandlinjen vid normalt medelvattenstånd (strandskyddsområde). Regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer får utvidga strandskyddsområdet till

högst 300 meter från strandlinjen när det behövs för att tillgodose

strandskyddets syften.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som uppenbart saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets

syften inte skall omfattas av strandskydd.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett

strandområde som avses ingå i en detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10)

eller omfattas av områdesbestämmelser enligt samma lag inte skall omfattas av

strandskydd om det finns särskilda skäl.

11 §

Inom ett strandskyddsområde får inte

1. ny byggnad uppföras,

2. befintlig byggnad ändras för att tillgodose ett väsentligen annat ändamål än

det vartill den tidigare har använts,

3. grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten utföras för bebyggelse som

avses i 1 och 2,

4. andra anläggningar eller anordningar utföras på sådant sätt att mark tas i

anspråk som tomt eller att allmänheten på annat sätt hindras eller avhålls från

att beträda område där den annars skulle ha kunnat färdas fritt.

Ordningsföreskrifter

16 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

föreskrifter om allmänhetens uppträdande som behövs för att trygga ändamålet med

det skydd av områden och föremål som gäller enligt detta kapitel eller som be-

slutats med stöd av kapitlet.

Delegation

17 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter

om att även en kommunal myndighet skall ha de befogenheter som länsstyrelsen har

enligt detta kapitel.

10 kap. Skydd för växt- och djurlivet

Markavvattning

1 §

Åtgärder får inte vidtas utan tillstånd av länsstyrelsen för att avvattna mark,

för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, om syftet

är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål (mark-

avvattning). Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor som

behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av

företaget. I tillståndet skall anges inom vilken tid åtgärderna skall vara

utförda. Vid tillståndsprövningen skall beaktas om åtgärderna leder till

vattenföroreningar.

 För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det är

sannolikt att dräneringen medför menlig inverkan på naturmiljön.

2 §

Tillstånd behövs inte för markavvattning i samband med en torvtäkt i enlighet

med tillstånd enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter m.m. eller för

att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

 Om markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom

ett område, får regeringen eller efter regeringens bemyndigande länsstyrelsen

besluta att tillstånd enligt 1 § inte behövs för åtgärd inom området.

3 §

Regeringen får beträffande områden, där det är särskilt angeläget att

våtmarkerna bevaras, förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd enligt 1

§.

11 kap. Vissa arbetsföretag

1 §

För stenbrytning och för täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra

jordarter krävs tillstånd av länsstyrelsen. För husbehov får dock markinnehavare

utföra sådana åtgärder utan tillstånd.

Första stycket gäller inte

1. åtgärder i vattenområden som utförs med tillstånd enligt vattenlagen

(1983:291) eller där tillstånd behövs enligt lagen (1966:314) om konti-

nentalsockeln,

2. täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter.

3 §

När en ansökan om tillstånd enligt 1 § prövas, skall behovet av materialet vägas

mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som stenbrottet

eller täkten kan befaras orsaka. Om stenbrottet eller täkten kan befaras

försämra livsbetingelserna för någon växt- eller djurart som är sällsynt eller

hotad, får tillstånd lämnas endast om det allmänna behovet av material som

skulle utvinnas genom stenbrytningen eller täkten är synnerligen stort.

 Länsstyrelsen får förelägga sökanden att göra de undersökningar eller

utredningar som behövs för länsstyrelsens prövning. Följer inte sökanden

föreläggandet får ansökningen avvisas.

4 §

Innehavaren av marken är skyldig att tåla åtgärder i enlighet med villkor som är

förenade med tillstånd enligt 1 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för den som avser att bedriva stenbrytning,

täktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som

behövs som underlag för planeringen av naturvården.

5 §

Kan ett arbetsföretag som inte omfattas av tillståndstvång enligt 1 § eller

enligt 10 kap. 1 § komma att väsentligt ändra naturmiljön skall anmälan för

samråd göras hos den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller dock inte

arbetsföretag för vilka tillstånd har lämnats enligt vattenlagen (1983:291).

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda

slag av arbetsföretag. Sådana föreskrifter får begränsas till att avse en del av

landet.

 Om anmälningsskyldighet föreligger, får företaget inte påbörjas innan samråd

har ägt rum. Länsstyrelsen får förelägga företagaren att vidta de åtgärder som

behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön. Om sådana åtgärder

inte är tillräckliga och det är nödvändigt för skyddet av naturmiljön, får

länsstyrelsen förbjuda företaget.

 Föreläggande eller förbud enligt tredje stycket får förenas med vite.

 Om föreläggande, förbud och vite enligt denna paragraf gäller 18 kap. 10-13 §§.

Spridning av bekämpningsmedel över skogsmark

7 §

Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer av 8 §, medge

undantag från 6 §, om kravet enligt 6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga om

återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska meto-

der. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och beskaffenhet,

skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på livsbetingelserna för

växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

 Ett medgivande om undantag skall förenas med de villkor som behövs till skydd

för naturmiljön.

8 §

Kommunen kan besluta att undantag enligt 7 § inte får medges i fråga om ett

område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets betydelse för

friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller något annat

kommunalt intresse.

9 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag från

6 § om det behövs för vetenskaplig prövning. Undantag får förenas med villkor.

12 kap. Gemensamma naturvårdsbestämmelser

1 §

Vid prövning enligt 9-11 kap. skall 3 och 4 kap. tillämpas.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

2 §

Den som

1. bedriver eller ämnar bedriva byggnation eller anläggningsarbete inom

strandskyddsområde enligt 9 kap. 11-13 §§,

2. uppför eller avser att uppföra vilthägn enligt 9 kap. 14 §,

3. bedriver eller avser att bedriva markavvattning eller arbetsföretag inom

skyddsvärda biotoper enligt 10 kap. 1 eller 4 §,

4. bedriver eller avser att bedriva stenbrytning eller täktverksamhet eller

undersökningar och utredningar för verksamhet av nu nämnt slag enligt 11 kap. 1

§ och 3 § andra stycket, skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 och 4 §§.

 Den som bedriver eller ämnar bedriva spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark enligt 11 kap. 7 § skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 6

§§.

Övriga bestämmelser

3 §

Innan länsstyrelsen fattar beslut om att bilda ett naturreservat, ett

kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett kulturvårdsområde eller avgör

något annat viktigt ärende enligt 9-11 kap. skall länsstyrelsen samråda med

kommunen.

FJÄRDE AVDELNINGEN

Skydd för hälsa och miljö

13 kap. Miljöfarlig verksamhet

Inledning

1 §

Med miljöfarlig verksamhet avses i denna balk utsläpp av avloppsvatten, fasta

ämnen eller gas från mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag, sjöar,

vattenområden eller grundvatten samt användning av mark, byggnader eller anlägg-

ningar på sådant sätt som kan medföra

1. förorening av luft, mark, vattendrag, sjöar, vattenområden eller grundvatten,

2. störning för omgivningen genom buller, skakningar, ljus eller liknande, om

störningen inte är rent tillfällig.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

4 §

De allmänna aktsamhetsreglerna som anges i

2 kap. skall tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet.

Särskilda aktsamhetsregler och bemyndiganden

5 §

En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller

annan väsentlig olägenhet får inte utövas.

 Om den miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt

och inte kan skada människors hälsa, får regeringen besluta att verksamheten får

bedrivas, om områden som är av riksintresse på grund av natur- och kulturvärden

inte allvarligt skadas.

10 §

För att skydda miljön får regeringen också i andra fall än som avses i 7 - 9 §§

beträffande miljöfarlig verksamhet meddela föreskrifter om förbud,

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för att

1. uppfylla Sveriges internationella förpliktelser,

2. förebygga eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors hälsa

eller miljön, om sådana föreskrifter är mer ändamålsenliga än individuell

prövning.

 Om det finns särskilda skäl får regeringen bemyndiga en myndighet att meddela

föreskrifter.

11 §

Regeringen får föreskriva att

1. vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller verksamheter inte får

anläggas eller bedrivas,

2. avloppsvatten av viss mängd, art eller sammansättning inte får släppas ut,

3. fast avfall eller andra fasta ämnen inte får släppas ut eller läggas upp så

att mark, vattendrag, sjöar, vattenområden eller grundvatten kan förorenas,

4. vissa slag av inrättningar eller deras användning eller vissa slag av

verksamheter inte får ändras på ett sätt som kan medföra ökade eller andra

olägenheter eller som i annat avseende är av betydelse från störningssynpunkt

utan att tillstånd lämnats till eller anmälan har gjorts om verksamheten.

Individuell prövning

12 §

Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet prövas av Koncessionsnämnden för

miljöskydd eller den myndighet som regeringen bestämmer. Särskilda föreskifter

om Koncessionsnämnden och om förfarandet hos nämnden finns i lagen (1994:000) om

Koncessionsnämnden för miljöskydd.

 Frågor om anmälan prövas av kommunen. Om den miljöfarliga verksamheten kan

antas ha en begränsad miljöpåverkan, får regeringen föreskriva att en kommun

också skall pröva frågor om tillstånd.

 Frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall på ansökan av den som

bedriver eller avser att bedriva miljöfarlig verksamhet prövas även om tillstånd

inte krävs enligt föreskrifter som avses i 11 §.

13 §

Den som avser att utöva miljöfarlig verksamhet för vilken det krävs tillstånd

enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk, skall innan

ansökan om tillstånd ges in i skälig omfattning och på lämpligt sätt samråda

både med de statliga och kommunala myndigheter som har skyldighet att följa

verksamheten och med de organisationer och enskilda som kan ha ett intresse i

saken.

14 §

En ansökan om tillstånd skall vara skriftlig. Den skall innehålla

1. ritningar och beskrivningar över verksamheten och dess omfattning,

2. förslag till de skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått som behövs för att

förebygga eller avhjälpa olägenheter från verksamheten,

3. förslag till hur verksamheten bör kontrolleras,

4. en redogörelse för det samråd som har ägt rum enligt 13 § och vad som därvid

har kommit fram.

 I 8 kap. finns föreskrifter om en miljökonsekvensbeskrivning.

 En kommun som prövar ärenden om tillstånd får medge undantag från vad som

föreskrivs i första stycket.

15 §

Om en ansökan är bristfällig eller om den inte har getts in i tillräckligt antal

exemplar, skall tillståndsmyndigheten förelägga sökanden att avhjälpa bristen

inom viss tid. Detsamma gäller om samråd enligt 13 § inte har skett i

tillräcklig omfattning.

 Ett föreläggande får förenas med vite. Om sökanden inte följer föreläggandet,

får tillståndsmyndigheten besluta att bristen skall avhjälpas på sökandens

bekostnad eller avvisa ansökningen, om bristen är så väsentlig att ansökningen

inte kan ligga till grund för prövning av ärendet.

16 §

Tillståndsmyndigheten skall se till att varje ärende ges den utredning som

behövs med hänsyn till balkens bestämmelser och föreskrifter som har meddelats

med stöd av balken. Myndigheter, organisationer och enskilda som kan ha ett

intresse i saken skall på lämpligt sätt beredas tillfälle att yttra sig. I den

utsträckning det behövs för utredningen skall hållas besiktning på platsen och

sammanträde.

 Till sammanträden har också allmänheten tillträde. Den som är närvarande vid

ett sammanträde har rätt att i skälig omfattning yttra sig över innehållet i

ansökan och den där beskrivna verksamhetens verkningar samt de ytterligare

uppgifter som sökanden kan ha lämnat om verksamheten.

 Till sammanträde skall kallas genom kungörelse i ortstidning eller på annat

lämpligt sätt. Kostnaden för kungörelse betalas av sökanden.

17 §

Tillståndsmyndigheten har rätt att anlita sakkunnig för att utreda särskilda

frågor.

 Ersättning till sakkunnig betalas av sökanden.

Tillståndsbeslut

20 §

Ett beslut om tillstånd skall noggrant ange de villkor som behövs för att hindra

eller begränsa skadlig påverkan eller andra olägenheter från verksamheten.

Villkor får när det behövs avse hanteringen av kemiska produkter i tillverk-

nings- och processindustri, om hanteringen kan föranleda olägenheter för den

yttre miljön. Villkoren får också avse hushållningen med mark, vatten och andra

naturresurser.

 Om det finns särskilda skäl, får ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet

begränsas till viss tid. I tillståndsbeslutet skall anges en viss tid, högst fem

år, efter vilken tillståndet upphör att gälla om den med tillståndet avsedda

verksamheten inte har påbörjats inom den angivna tiden.

 Ett tillstånd som har meddelats av en kommun gäller i fem år. Tillståndet

upphör dock att gälla om inte den med tillståndet avsedda verksamheten påbörjats

inom två år.

21 §

Ett tillstånd som gäller för viss tid får för sin giltighet göras beroende av

att säkerhet ställs för kostnaden för återställning och andra sådana kostnader

som verksamheten kan föranleda. Staten, kommunerna och landstingen behöver inte

ställa säkerhet.

 Om det kan antas att ställd säkerhet inte längre är tillräcklig, får den

myndighet som prövar frågan om tillstånd besluta om ytterligare säkerhet.

22 §

Om två eller flera som utövar eller avser att utöva miljöfarlig verksamhet

kommer överens om att vidta åtgärder för att förebygga eller motverka likartade

olägenheter för människor och miljön av verksamheten, får villkor som avses i 20

§ innebära att de skall vidta åtgärderna gemensamt. Som förutsättning härför

gäller att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 6 kap. ökar

eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på något annat sätt.

 Fråga som avses i första stycket får avgöras genom beslut om tillstånd som

innehåller gemensamma villkor för verksamheterna. Vad som sägs i 20 och 21 §§

gäller också för beslut som innehåller gemensamma villkor.

23 §

Om regeringen lämnar tillstånd, får regeringen överlåta åt en

tillståndsmyndighet att fastställa ytterligare villkor för verksamheten.

 En tillståndsmyndighet får överlåta till en tillsynsmyndighet att fastställa

villkor av mindre betydelse.

24 §

Om det vid prövningen av en miljöfarlig verksamhet inte tillräckligt säkert kan

bedömas vilka villkor som bör gälla i ett visst avseende, får avgörandet i denna

del skjutas upp, om det kan ske utan olägenhet för miljön. I samband med uppskov

skall tillfälliga villkor om skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått

beslutas.

 En fråga som har skjutits upp skall avgöras så snart det kan ske.

25 §

I ärenden om tillstånd till en verksamhet får tillståndsmyndigheten på ansökan

besluta att vissa arbeten får påbörjas trots att tillståndsfrågan inte har

blivit slutligt avgjord. Ett sådant beslut (igångsättningsmedgivande) får

meddelas endast om det finns särskilda skäl och det är uppenbart att tillstånd

kommer att lämnas.

 I ärenden där regeringen prövar frågan om tillstånd får

igångsättningsmedgivande inte lämnas innan tillståndsfrågan har avgjorts.

 I ett igångsättningsmedgivande skall noggrant anges de villkor som skall gälla

i avvaktan på den slutliga prövningen.

 Vid prövningen av ett igångsättningsmedgivande gäller samma regler som för

tillståndsprövning.

Hinder för tillstånd

28 §

Tillstånd får inte beviljas för verksamhet som föranleder att en

miljökvalitetsnorm inte kan uppfyllas.

29 §

Om det finns hinder mot att meddela tillstånd till en miljöfarlig verksamhet

enligt vad som sägs i 28 §, får verksamheten komma till stånd om den som utövar

eller ämnar utöva verksamheten vidtar sådana åtgärder att olägenheterna från

annan miljöfarlig verksamhet upphör eller minskar så att miljökvalitetsnormen på

grund av de vidtagna åtgärderna kan uppfyllas.

Återkallelse av tillstånd och omprövning av villkor

30 §

Ett tillstånd får återkallas helt eller delvis av tillståndsmyndigheten

1. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom att

lämna oriktiga uppgifter av betydelse för tillståndet,

2. om villkor som gäller för verksamheten i något väsentligt avseende har

åsidosatts,

3. om det genom den miljöfarliga verksamheten uppkommit olägenheter av sådan art

som avses i 5 § första stycket och som inte kan avhjälpas genom en ändring av

villkoren för verksamheten,

4. om den tillståndsgivna verksamheten påtagligt medverkar till att gränsvärdena

i en miljökvalitetsnorm överskrids och ändrade villkor inte kan antas vara

tillräckliga eller om sådana fördelar ur miljösynpunkt som avses i 29 § inte har

kunnat erhållas,

5. om den tillståndsgivna verksamheten slutligt har upphört,

6. om ett nytt tillstånd ersätter ett tidigare tillstånd.

31 §

Tillståndsmyndigheten får ändra, upphäva eller meddela nya villkor för en

verksamhet

1. när tio år eller den kortare tid som följer av Sveriges internationella

förpliktelser har förflutit från det att beslut om villkor vann laga kraft,

2. om verksamheten påtagligt medverkar till att gränsvärdena i en

miljökvalitetsnorm överskrids.

3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten genom att

lämna oriktiga uppgifter av betydelse för prövningen och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

4. om villkor som rör verksamheten inte har följts och ett återkallande av

tillståndet framstår som en alltför ingripande åtgärd,

5. om det genom verksamheten uppkommit någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet meddelades,

6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

7. om verksamheten är förlagd inom ett sådant område där förbud råder enligt

föreskrift med stöd av 7 § eller där särskilda föreskrifter gäller enligt 8 §,

8. om en från hälso- och miljöskyddssynpunkt väsentlig förbättring kan uppnås

med användning av annan teknik,

9. om användningen av en ny teknik för mätning eller uppskattning av förorening

eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre förutsättningar för att

kontrollera verksamheten.

 Såvitt avser tillstånd att släppa ut avloppsvatten i ett visst vattenområde får

omprövning med stöd av första stycket endast göras om det finns särskilda skäl.

32 §

Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter med

tillämpning av 22 § och återkallas tillståndet eller omprövas villkoren för en

av verksamheterna, får villkoren för övriga verksamheter omprövas.

33 §

Efter ansökan från tillståndshavaren får tillståndsmyndigheten ändra, upphäva

eller meddela nya villkor i tillståndsbeslut. Villkor får dock upphävas eller

mildras endast om det är uppenbart att villkoret inte längre behövs eller är

strängare än nödvändigt eller om ändringen påkallas av omständigheter som inte

förutsågs när tillståndet meddelades.

34 §

Vid prövning av frågor som avses i 31 § 1 eller 32 eller

33 § får tillståndsmyndigheten också ompröva beslut varigenom villkor har

ändrats, upphävts eller tillkommit enligt 31 § 2-8 eller 32 eller 33 §, även om

tio år inte har förflutit från det att beslutet vann laga kraft.

35 §

Vid omprövning av villkor får också 24 § tillämpas.

36 §

Villkor som fastställts enligt någon av 31-34 §§ har samma verkan som villkor i

tillståndsbeslut.

37 §

Beslut om återkallelse av tillstånd eller ändring eller upphävande av villkor

liksom beslut om nya villkor meddelas av tillståndsmyndigheten.

 Framställning om sådant beslut som avses i första stycket får göras av

tillsynsmyndigheten. Är denna samtidigt tillståndsmyndighet får frågan tas upp

utan särskild framställning.

 Statens naturvårdsverk och Miljöombudsmannen har också den rätt som en

tillsynsmyndighet har enligt andra stycket. Miljöombudsmannen får dock inte

begära omprövning av beslut rörande verksamhet som bedrivs av Försvarsmakten,

Försvarets materielverk eller Försvarets radioanstalt.

38 §

Även i andra fall än vad som anges i 29 - 33 §§ får, för en verksamhet som

omfattas av tillstånd som har lämnats av kommunen, ytterligare villkor eller

förbud beslutas av kommunen.

Tid från vilken beslut gäller

39 §

Ett beslut angående tillstånd eller villkor blir gällande när beslutet har

vunnit laga kraft. Om det finns särskilda skäl, får tillståndsmyndigheten

förordna att beslutet skall gälla omedelbart.

Verksamhetsutövarens undersökningar och kontroll

41 §

Om en miljöfarlig verksamhet är av sådant slag att den omfattas av

tillståndsplikt enligt vad som föreskrivs med stöd av 11 §, skall den som utövar

verksamheten varje år lämna en miljörapport till den myndighet som utövar den

närmare tillsynen över verksamheten. I miljörapporten skall de åtgärder

redovisas som vidtagits för att uppfylla villkoren i ett tillståndsbeslut och

resultaten av dessa åtgärder.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att en

miljörapport skall innehålla en redovisning av anläggningens miljöpåverkan även

i annat avseende än vad som omfattas av villkor i ett tillståndsbeslut. Även om

en miljöfarlig verksamhet inte har tillståndsprövats, får en föreskrift meddelas

om skyldighet att lämna miljörapport.

42 §

Skyldigheten att avge en miljörapport gäller inte för verksamhet som har

tillståndsprövats av en kommun.

14 kap. Kemiska produkter

Inledning

3 §

Bestämmelserna i detta kapitel gäller inte transport av sådana kemiska produkter

som är farligt gods enligt lagen (1982:821) om transport av farligt gods, om

inte regeringen föreskriver annat.

 Regeringen får föreskriva om undantag från balkens bestämmelser i fråga om

kemiska produkter.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

4 §

De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. gäller för verksamhet som omfattar

hantering, import eller export av en kemisk produkt.

Bemyndiganden rörande föreskrifter

8 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om

hantering, import eller export av kemiska produkter meddela ytterligare

föreskrifter i frågor som avses i 5 - 7 §§ och 2 kap.

Förhandsanmälan

10 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att den

som avser att tillverka eller importera en kemisk produkt, som inte tidigare

varit i bruk i Sverige, skall göra en anmälan om tillverkningen eller importen

samt redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter. En sådan anmälan skall

göras till den myndighet som regeringen bestämmer och inom den tid som

regeringen eller myndigheten bestämmer.

Tillstånd och villkor

11 §

Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en kemisk produkt inte får

hanteras, importeras eller exporteras utan att tillstånd lämnats av den

myndighet som regeringen bestämmer. Tillstånd får förenas med villkor.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om

särskilda villkor för hantering, import eller export av en kemisk produkt som

inte omfattas av föreskrift som avses i första stycket.

15 kap. Särskilda hälsoskyddsbestämmelser

Inledande bestämmelse

1 §

Detta kapitel innehåller särskilda bestämmelser om att förebygga och avhjälpa

olägenheter för människors hälsa.

 Med en olägenhet för människors hälsa avses en störning som enligt en medicinsk

eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet menligt och

som inte är ringa eller helt tillfällig.

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

2 §

I fråga om verksamhet som kan medföra olägenheter för människors hälsa tillämpas

de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 §, 3 § första meningen samt 4 och 5

§§.

Bemyndiganden

7 §

Regeringen får föreskriva att vissa slag av djur inte får hållas inom områden

med detaljplan utan särskilt tillstånd av kommunen, om sådana bestämmelser

behövs för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppstår. Regeringen

får överlåta åt kommunen att meddela sådana bestämmelser.

9 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även i andra fall än

som sagts förut i detta kapitel meddela de föreskrifter som behövs till skydd

mot olägenheter för människors hälsa. Regeringen får bemyndiga kommunen att

meddela sådana föreskrifter.

 I föreskrifter enligt första stycket får anges att vissa slag av verksamheter

inte får bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att

tillstånd lämnats av eller anmälan gjorts till en kommunal nämnd.

10 §

Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får meddela

föreskrifter om tillfälligt förbud mot trafik med person- och lastbilar inom

vissa områden av kommunen, om luftföroreningarna i kommunen innebär akuta

hälsorisker för dem som vistas där. Om någon bryter mot förbudet får en polisman

hindra fortsatt färd.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka luftföroreningar som

innebär akuta hälsorisker och om hur föroreningarna skall mätas.

16 kap. Avfallshantering

Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna

3 §

De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 5 §§ gäller för verksamhet som

omfattas av detta kapitel.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

7 §

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om den kommunala avfallshanteringen.

Regeringen får bemyndiga en kommun att meddela föreskrifter inom kommunen. Är

det av betydelse från återanvändnings- eller återvinningssynpunkt eller med

hänsyn till hälso- och miljöskyddet, får föreskrifter enligt denna paragraf

innebära att ett visst slag av avfall i avvaktan på bortforsling skall förvaras

skilt från annat avfall samt att de ytterligare åtgärder som behövs för

ändamålet skall vidtas.

Kommunal renhållningsordning m.m.

9 §

För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall innehålla de

föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen samt en avfallsplan.

I renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som avses i 4 §

tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall inom kommunen

och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och farlighet.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om

hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om de frågor som skall

behandlas i avfallsplanen.

Dumpning

14 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag från

12 § första stycket, om dumpning kan ske utan olägenhet från hälso- och miljö-

skyddssynpunkt. Medgivandet kan förenas med villkor.

 Uppkommer genom dumpning olägenhet som inte förutsågs när medgivandet gavs, får

den myndighet som lämnat medgivandet meddela föreläggande i syfte att avhjälpa

olägenheten. Om olägenhet inte avhjälps eller villkor eller föreskrifter

åsidosätts, får medgivandet återkallas.

FEMTE AVDELNINGEN

Tillsyn m.m.

17 kap. Föreskrifter för totalförsvaret

1 §

Regeringen får, i den utsträckning det på grund av rådande särskilda

förhållanden är nödvändigt för att stärka försvarsberedskapen, meddela

föreskrifter för totalförsvaret som avviker från denna balk.

18 kap. Tillsyn

Tillsynsmyndigheter

1 §

Tillsynen över efterlevnaden av denna balk och av föreskrifter och villkor som

har meddelats med stöd av balken utövas av de statliga myndigheter som rege-

ringen bestämmer. Regeringen får också föreskriva att kommunerna skall utöva

tillsyn.

 Regeringen får föreskriva att den myndighet regeringen bestämmer får överlåta

åt en kommun som gjort framställning om det att i ett visst avseende utöva

tillsyn som annars skulle ankomma på statlig myndighet. Detta gäller inte

verksamhet som utövas av Försvarsmakten.

 Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen enligt andra

stycket och finner myndigheten att tillsynen inte bör överlåtas i enlighet med

framställningen, skall myndigheten med eget yttrande överlämna ärendet till

regeringen för avgörande, om kommunen begär det.

 Den myndighet som avses i andra stycket får återkalla överlåtelsen av tillsyn

åt en kommun.

2 §

Miljöombudsmannen får, utan hinder av vad som föreskrivits med stöd av 1 §, om

det finns särskilda skäl, i ett enskilt fall utse den myndighet som skall utöva

tillsynen.

Förelägganden och förbud

4 §

En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett

enskilt fall för att denna balk eller föreskrifter eller villkor som har

meddelats med stöd av balken skall efterlevas.

 Tillståndsbeslut hindrar inte en tillsynsmyndighet från att meddela sådana

brådskande förelägganden eller förbud som är nödvändiga till följd av särskilda

omständigheter.

5 §

En tillsynsmyndighet får förelägga den som har förstört eller skräpat ned eller

på något annat sätt osnyggat en viss plats i naturen eller som annars är

ansvarig för att så har skett att ställa i ordning på platsen och vidta

förebyggande åtgärder för framtiden.

6 §

Har skada eller olägenhet under en ägares tid uppstått vid användningen av en

fastighet eller en byggnad, anläggning eller anordning på annans mark på grund

av att någon har överträtt 9-11 kap. eller ett förbud eller en föreskrift som

har meddelats med stöd av något av dessa kapitel, får en tillsynsmyndighet

förelägga en ny ägare att avhjälpa skadan eller olägenheten, om det inte är

oskäligt.

7 §

En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett område av

betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område att anordna

grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten skall kunna komma

till mark inom område som omfattas av allemansrätten. Är det uppenbart att ett

stängsel endast är avsett att utestänga allmänheten från området får

föreläggande meddelas om att ta bort det. Vad som nu har sagts om stängsel skall

tillämpas även när det gäller diken.

 Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område får inte finnas

uppsatta utan tillstånd av kommunen. Tillstånd behövs dock inte om det är

uppenbart att allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten

är behörig av något annat skäl.

Vite

10 §

Om en tillsynsmyndighet har meddelat ett föreläggande eller förbud mot någon i

egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare eller ägare till en

byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, skall

myndigheten sända beslutet till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

fastighetsboken eller tomträttsboken. Är föreläggandet förenat med löpande vite,

skall även detta antecknas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat

brev underrätta den som senast sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av

tomträtt om anteckningen, om denne inte är föreläggandets adressat.

 Har anteckning enligt första stycket gjorts, gäller föreläggandet eller

förbudet mot den nye ägaren av egendomen. Har denne förvärvat egendomen genom

köp, byte eller gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller även

löpande vite mot honom räknat från tidpunkten för äganderättsövergången. Annat

vite gäller inte mot ny ägare av egendomen, men tillsynsmyndigheten får sätta ut

nytt vite för denne. Löpande vite som avser en viss period får tas ut endast av

den som var ägare vid periodens början.

 Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom ett beslut som

vunnit laga kraft eller har den åtgärd som avses med föreläggandet vidtagits

eller har ändamålet med föreläggandet förlorat sin betydelse, skall

tillsynsmyndigheten, så snart den fått vetskap om förhållandet, anmäla detta

till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken eller

tomträttsboken.

11 §

Överlåts en fastighet eller en tomträtt eller en byggnad, anläggning eller

anordning på annans mark innan ett beslut som avses i 10 § har vunnit laga kraft

på grund av att det överklagats, skall rättegångsbalkens bestämmelser om verkan

av att tvisteföremålet överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång

tillämpas.

Rättelse

12 §

Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud enligt 4-7 §§

och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten efter ansökan verkställa

tillsynsmyndighetens beslut. Därvid får verkställighet enligt utsökningsbalken

äga rum.

 Har någon begått en gärning som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 §, får

kronofogdemyndigheten meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse.

I fråga om sådan handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning.

 Ansökan om verkställighet eller särskild handräckning får göras av

tillsynsmyndigheten.

13 §

I stället för att begära verkställighet enligt 12 § får tillsynsmyndigheten

besluta att rättelse skall vidtas på den felandes bekostnad.

 Beslut om rättelse på den felandes bekostnad får meddelas utan föregående

föreläggande eller förbud, om tillsynsmyndigheten med hänsyn till risken för

allvarliga skador eller av andra särskilda skäl finner att rättelse bör göras

utan dröjsmål.

Upplysningar, undersökningar och tillträde

14 §

En tillsynsmyndighet får förelägga den som bedriver en verksamhet, som det finns

bestämmelser om i denna balk eller i föreskrifter som meddelats med stöd av

balken, att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen.

15 §

Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig eller medföra

olägenheter för människors hälsa eller den som annars är skyldig att avhjälpa

olägenhet från sådan verksamhet är skyldig att utföra sådana undersökningar av

verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Detsamma gäller den

som upplåter en byggnad för bostäder eller för allmänna ändamål.

Tillsynsmyndigheten kan i stället, om det är lämpligare, föreskriva att en sådan

undersökning skall utföras av någon annan än den som är skyldig att utföra

undersökningen enligt första och andra meningen och utse någon att göra

undersökningen.

 Den som är skyldig att utföra undersökningen enligt vad som sägs i första

stycket första och andra meningen är skyldig att ersätta kostnaderna för en

undersökning som avses i första stycket tredje meningen med det belopp som

tillsynsmyndigheten fastställer.

Naturvårdsvakter

18 §

För tillsyn över efterlevnaden av föreskrifter för områden och naturföremål som

omfattas av förordnanden enligt 9-11 kap. får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer utse naturvårdsvakter med de befogenheter som följer av

andra och tredje styckena.

 En naturvårdsvakt får avvisa den som uppehåller sig där han på grund av

föreskrifter som avses i första stycket inte har rätt att vistas.

 Ertappas någon, som enligt vad i 21 kap. stadgas bryter mot förbud eller

föreskrifter meddelade med stöd av 9 kap. 4, 9 eller 16 § eller någon av 10 kap.

3-7 §§, på bar gärning får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och fångstredskap,

fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning

av brottet.

20 §

Den som har fått undantag från en föreskrift för områden eller naturföremål som

omfattas av förordnande enligt 9-11 kap. är skyldig att vid anfordran visa upp

beslutet för en naturvårdsvakt eller en polis vid vistelse inom det område där

undantaget gäller.

Övriga bestämmelser

21 §

En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla omedelbart.

22 §

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsyn enligt detta

kapitel.

19 kap. Avgifter

Skyldighet att lämna uppgifter

3 §

Den som är avgiftsskyldig enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 1 §

första stycket eller 2 § eller som är skyldig att ersätta kostnad enligt 18 kap.

15 § andra stycket eller enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 18 kap.

17 § tredje stycket skall till den myndighet som regeringen bestämmer och i den

omfattning regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndigheten

föreskriver lämna de uppgifter som behövs för att bestämma avgiftens eller er-

sättningens storlek. Om avgiften eller ersättningen skall bestämmas av en

kommunal myndighet får kommunen meddela föreskrifter om uppgiftsskyldighet.

Producentavgift

7 §

Om en kommun forslar bort eller slutligt omhändertar avfall som avses i 16 kap.

6 §, skall producenten betala en avgift för detta, under förutsättning att

föreskrift härom har meddelats av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, kommunen eller en statlig myndighet. Avgiften skall betalas till

kommunen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

20 kap. Överklagande

1 §

Om inte något annat framgår av 2 eller 3 § får i ett enskilt fall ett beslut

enligt 5-18 kap. eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av något

av dessa kapitel överklagas

1. hos länsstyrelsen, om beslutet har meddelats av en kommun eller en kommunal

nämnd,

2. hos Koncessionsnämnden för miljöskydd, om beslutet har meddelats av någon

annan statlig myndighet än som anges i 3 och avser en fråga om miljöfarlig

verksamhet,

3. hos regeringen, om beslutet har meddelats av Koncessionsnämnden för

miljöskydd eller Försvarsmakten eller generalläkaren. Beslut av Koncessions-

nämnden för miljöskydd i ett till nämnden överklagat ärende får inte överklagas.

 Om Koncessionsnämnden för miljöskydd i ett överklagat ärende finner att hinder

mot den sökta verksamheten möter enligt 13 kap. 5 § men att det finns sådana

omständigheter som avses i andra stycket nämnda paragraf eller ärendet på något

annat sätt rör en fråga av särskild vikt, skall nämnden med eget yttrande

överlämna ärendet till regeringen för prövning av tillstånd till verksamheten.

2 §

Beslut i ett enskilt fall av annan statlig myndighet än regeringen i en fråga

som avses i 9-11 kap. och i 14-16 kap., överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut av Försvarsmakten eller generalläkaren överklagas

dock hos regeringen.

 Beslut i en fråga som avses i 9 kap. och som rör bildande av naturreservat,

naturvårdsområde, kulturreservat, kulturvårdsområde eller dispens från

bestämmelserna om strandskydd eller i en fråga som avses i 10 kap. och som rör

tillstånd till markavvattning och detaljdränering genom täckdikning eller i en

fråga som avses i 11 kap. och som rör tillstånd till stenbrytning eller

täktverksamhet eller i 14 eller 16 kap. och som rör tillstånd till eller förbud

av export eller import överklagas dock hos regeringen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

3 §

Beslut i ett enskilt fall i fråga om ersättning för kostnader enligt 18 kap.

15 § andra stycket eller 17 § tredje stycket eller beslut i fråga om förbud vid

vite enligt 18 kap. 16 § första stycket samt beslut i ett enskilt fall i fråga

om sådana avgifter som avses i 19 kap. 1 och 2 §§, 4 § första stycket och 7 §

och som inte meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren skall överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Övriga beslut i enskilda fall i frågor som avses

i 18 kap. skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om inte beslutet är av

det slag som anges i 1 § första stycket 1-3.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

4 §

Beslut som inte gäller enskilda fall och som har meddelats av annan statlig

myndighet än regeringen med stöd av ett bemyndigande i balken överklagas hos

regeringen.

Rätt att överklaga

5 §

Rätt att överklaga beslut enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken och som inte avses i balkens sjätte och sjunde

avdelningar har även

1. Miljöombudsmannen,

2. Statens naturvårdsverk i frågor som avses i 9-13 kap.

6 §

Om Miljöombudsmannen i ett särskilt fall beslutar att inte överklaga beslut som

avses i 5 §, föreligger rätt att överklaga beslutet för

1. en organisation som är att anse som central arbetstagarorganisation enligt

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller motsvarande organisation

på arbetsgivarsidan i frågor som avses i 13 och 14 kap. eller i föreskrifter som

meddelats med stöd av något av dessa kapitel,

2. en sammanslutning av konsumenter i frågor som regleras i 14 kap. eller i

föreskrifter som är utfärdade med stöd av 14 kap.,

3. en intresseorganisation för yrkesfiskare i frågor som avses i 13 kap.

7 §

Bestämmelserna i 5 § 1 och 6 § gäller inte beslut som avser Försvarsmakten,

Försvarets materielverk eller Försvarets radioanstalt.

SJÄTTE AVDELNINGEN

Påföljder

21 kap. Straffbestämmelser m.m.

1 §

Den som vid hantering eller import eller export av en kemisk produkt, eller en

vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, med uppsåt eller

av grov oaktsamhet åsidosätter vad som är föreskrivet i 2 kap. 2 § döms för

miljöfarlig kemikaliehantering till böter eller fängelse i högst två år.

4 §

Den som i något annat fall än som avses i 3 § med uppsåt eller av oaktsamhet

1. underlåter att lämna uppgifter i en handling eller som i en handling lämnar

oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller

2. underlåter att märka en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har

behandlats med en kemisk produkt eller som märker produkten eller varan med en

oriktig uppgift eller utelämnar en uppgift i märkningen, döms, om åtgärden eller

underlåtenheten är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att hälsa

eller miljö skall skadas eller för att en hållbar hushållning med mark och

vatten eller material skall äventyras, för bristfällig miljöinformation till

böter eller fängelse i högst ett år.

6 §

Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av grov

oaktsamhet bryter mot villkor, inskränkningar eller förbud enligt

1. 5 kap. 3 §,

2. 9 kap. 4 § första stycket, 9, 11, 14 och 15 §§,

3. 10 kap. 1 § första stycket och 3-6 §§,

4. 11 kap. 2, 4, 6, 7 och 9 §§,

5. 13 kap. 6, 20, 23-25, 31-35 och 38 §§,

6. 14 kap. 11 och 12 §§,

7. 16 kap. 8, 12, 14 och 15 §§.

 För försök till brott mot 16 kap. 12 § döms till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken.

7 §

Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller av grov

oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av

1. 9 kap. 16 §,

2. 10 kap. 7 §,

3. 13 kap. 7-10 och 40 §§,

4. 14 kap. 5, 6, och 8 §,

5. 15 kap. 8 och 9 §§,

6. 16 kap. 6 och 7 §§,

7. 17 kap. 1 §.

8 §

Är ett brott som avses i 1, 2, 6 eller 7 § grovt, döms till fängelse i lägst sex

månader och högst sex år. Är brott som avses i 3 § grovt döms till fängelse i

högst fyra år.

 Vid bedömande av om ett brott är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen

begåtts systematiskt eller under längre tid, varit av mer omfattande art,

innefattat vilseledande av myndighet eller inneburit stora risker för människors

hälsa eller miljön.

9 §

För ringa brott döms inte till ansvar enligt detta kapitel.

 Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med samma

eller strängare straff i brottsbalken eller om ansvar för gärningen kan dömas ut

enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta

kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet.

10 §

Om en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt eller annan egendom har varit föremål för brott enligt 1, 2, 6

eller 7 § skall egendomen eller värdet därav samt utbyte av sådant brott för-

klaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. I övrigt finns

bestämmelser om förverkande i 36 kap. brottsbalken.

22 kap. Miljöskyddsavgift

2 §

Miljöskyddsavgiften skall betalas av den fysiska eller juridiska person som har

bedrivit den verksamhet i vilken överträdelsen har skett eller, om det inte är

fråga om en verksamhet, av den person som har vidtagit den förbjudna åtgärden.

3 §

Miljöskyddsavgiftens belopp skall bestämmas med hänsyn till den fara eller skada

som en överträdelse av det slag som det är frågan om kan antas medföra samt till

de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag allmänt sett kan antas

innebära för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd som avses i 2

§.

 Miljöskyddsavgiften skall, om inte annat följer av 5 §, bestämmas till lägst

femtusen kronor och högst femhundratusen kronor.

 Närmare föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgiften enligt denna

paragraf får meddelas av regeringen.

4 §

Frågor om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten på talan av Miljöombudsmannen.

Talan väcks genom ansökan.

5 §

Vid synnerligen försvårande omständigheter får länsrätten bestämma

miljöskyddsavgiften till ett högre belopp än som anges i 3 §, dock högst tio

miljoner kronor.

 Länsrätten får också jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det till följd

av särskilda skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 §.

6 §

Fråga om påförande av miljöskyddsavgift får i fall som inte är av större vikt

prövas av Miljöombudsmannen genom avgiftsföreläggande. Avgiftsföreläggande

innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i

1 § föreläggs miljöskyddsavgiften till godkännande omedelbart eller inom viss

tid.

 Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom

varigenom miljöskyddsavgift påförts. Godkännande som sker sedan

Miljöombudsmannen gjort ansökan hos länsrätten enligt 4 § är dock utan verkan.

7 §

Miljöskyddsavgift får inte påföras, om ansökan till länsrätten inte har delgetts

den som anspråket riktas mot inom fem år från det att förutsättningarna för att

besluta om avgift inträffat.

SJUNDE AVDELNINGEN

Ersättning och skadestånd

23 kap. Ersättning för intrång

1 §

Ägare av en fastighet och innehavare av särskild rätt till en fastighet har rätt

till ersättning för intrång i den utsträckning som anges i 2, 5 och 7 §§. Att i

vissa fall även en borgenär som har panträtt i fastigheten har rätt till

ersättning framgår av 11 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns

föreskrifter i 4 §.

 I fråga om ersättning och inlösen gäller expropriationslagen (1972:719) om inte

avvikande bestämmelser meddelas i denna balk. Bestämmelserna i 4 kap. 3 §

expropriationslagen gäller i fråga om värdeökning under tiden från dagen tio år

före det talan väcktes vid domstol.

2 §

Innebär

1. föreskrifter enligt 9 kap. 2 § om vård av förvaltning av nationalparker,

2. föreskrifter enligt 9 kap. 4, 5 eller 7 § om åtgärder och inskränkningar

beträffande natur- eller kulturreservat,

3. förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket till skydd för vissa biotoper, eller

4. förbud enligt 11 kap. 5 § tredje stycket beträffande vissa arbetsföretag att

mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom

berörd del av en fastighet, har fastighetsägaren och innehavare av särskild rätt

till fastigheten rätt till ersättning av staten för den skada som de lider.

Ersättning utgår dock ej, om skadan är av mindre omfattning. En föreskrift

enligt 9 kap. 2 § om begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg,

järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning.

 Innebär en föreskrift eller ett beslut som avses i första stycket 1 - 3 att

det är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd, utgår ersättning

endast om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

 Har förbud att vidta åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 9 kap. 6 § och

vägras tillstånd att vidta sådan åtgärd, gäller första stycket.

 Har föreskrifter som avses i första stycket beslutats av en kommunal myndighet

med stöd av förordnande enligt 9 kap. 17 § , skall ersättningen i stället

betalas av kommunen.

3 §

Ersättning enligt 2 § skall minskas med ett belopp som motsvarar vad fastighets-

eller rättighetsinnehavaren enligt första stycket av samma paragraf är skyldig

att tåla utan ersättning.

4 §

Uppstår i fall som avses i 2 § första stycket synnerliga men när fastigheten

används, har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst i stället för

ersättning enligt 2 §.

8 §

I beslut om ersättning enligt 2 § tredje stycket skall anges att ersättningen

skall betalas med ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl får

ersättningen räknas av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 2 § första

stycket eller 4 §.

 Om det finns särskilda skäl, kan det också på begäran av staten, kommunen,

fastighetsägaren eller annan sakägare fastställas att ersättning enligt 2 §

första stycket eller 7 § skall betalas med ett visst årligt belopp med rätt för

staten eller kommunen eller den ersättningsberättigade att få omprövning vid

ändrade förhållanden. I fråga om ersättning enligt 2 § till följd av skada eller

olägenhet för renskötseln gäller 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

9 §

Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning enligt detta

kapitel, får myndigheten förelägga den som vill göra anspråk på betalning eller

inlösen av en fastighet att inom viss tid, minst två månader, göra anmälan om

sitt anspråk och ange sina yrkanden vid påföljd att han annars förlorar sin rätt

till talan. Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller

förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan kommunen och sakägare

gäller även mot den som efter det att rätten till betalning uppkom har

sakägarens rätt till fastigheten.

10 §

Den som vill göra anspråk på ersättning eller fordra inlösen enligt 9 § skall

väcka talan hos fastighetsdomstolen mot staten eller kommunen. Sådan talan skall

väckas inom ett år från det att beslutet på vilket anspråket grundas har vunnit

laga kraft, om inte rätten att kräva ersättning eller inlösen skall gå förlorad.

 När föreskrifter skall meddelas enligt 9 kap. 2, 4, 5 eller 7 § får staten

eller kommunen vid fastighetsdomstolen väcka talan mot en sakägare för att

fastställa de villkor som, om föreskrifterna meddelas, skall gälla för

ersättning eller inlösen. Meddelas inte föreskrifter med sådant innehåll, som

förutsatts vid fastighetsdomstolen, inom ett år från det att målet har avgjorts

genom en dom som vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara bindande för

parterna.

11 §

Om den ersättning som fastighetsägaren enligt 2 § första stycket har rätt till

är bestämd att betalas på en gång och om fastigheten genom det beslut som

föranlett rätten till ersättning minskat i värde så att den kan antas inte

utgöra full säkerhet för en borgenär med panträtt i fastigheten skall

ersättningen nedsättas hos länsstyrelsen.

 Om en borgenär som avses i första stycket gör en förlust därför att

ersättningen inte har nedsatts hos länsstyrelsen, har borgenären rätt till

ersättning av staten eller kommunen för förlusten mot avskrivning på

fordringshandlingen. Detsamma gäller, om en borgenär gör en förlust därför att

ersättning blivit för lågt beräknad och ersättningen efter överenskommelse

mellan staten eller kommunen och den ersättningsberättigade eller av någon annan

anledning inte prövats av domstol. Talan om ersättning enligt detta stycke skall

väckas vid fastighetsdomstolen.

12 §

Har ersättning enligt detta kapitel betalats med anledning av föreskrifter eller

tillståndsvägran och upphävs föreskrifterna helt eller delvis eller ges

tillstånd, får fastighetsägaren eller innehavare av särskild rätt till

fastigheten, om det är skäligt med hänsyn till deras nytta av beslutet och

omständigheterna i övrigt, förpliktas att betala tillbaka ersättningen eller en

del av den. Detta gäller också, om en åtgärd företagits i strid mot sådana

föreskrifter eller mot sådant beslut om tillståndsvägran och den

tillsynsmyndighet som enligt 18 kap. 12 § får söka verkställighet eller

handräckning har beslutat att inte kräva rättelse.

 Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen inom ett år från

det att beslutet som anspråket grundas på vunnit laga kraft och senast tio år

efter det att ersättningen betalades ut, om inte rätten att föra talan skall gå

förlorad.

13 §

Ogillas i ett mål enligt 10 § talan som har väckts av fastighetsägaren eller den

som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen förordna att

fastighetsägaren skall bära sina egna kostnader, om fastighetsägaren inlett

rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbarligen inletts utan

skäl får domstolen dessutom förplikta fastighetsägaren att ersätta motpartens

rättegångskostnader.

1 §

Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada, sakskada och ren

förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet har orsakat i sin omgivning.

 En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts dock endast

om skadan är av någon betydelse.

 Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts bara i

den utsträckning det visas att den störning som har orsakat skadan inte skäligen

bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna

förekomst under jämförliga förhållanden.

2 §

Detta kapitel gäller inte skador som har orsakats av joniserande strålning eller

inverkan av elektrisk ström från en elektrisk anläggning i fall då särskilda

bestämmelser gäller.

3 §

Skadestånd utges för skador genom

1. förorening av vattendrag, sjöar eller andra vattenområden,

2. förorening av grundvatten,

3. ändring av grundvattennivån,

4. luftförorening,

5. markförorening,

6. buller,

7. skakning, eller

8. annan liknande störning.

 Första stycket 1-3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet som

bedrivs i enlighet med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291).

 En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första stycket,

om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga

skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet

för ett sådant orsakssamband.

4 §

Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller andra

lössprängda föremål, om skadan orsakats av sprängningsarbete eller av en annan

verksamhet som medför särskild fara för explosion.

5 §

I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för skador som

orsakats av grävning eller liknande arbete, om den som utför eller låter utföra

arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder som anges i 3 kap. 3 §

jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit i omsorg vid arbetets

utförande.

 Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför särskild

risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den som utför

eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig.

6 §

Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver eller

låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av fastighetsägare eller

tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har andra som bedriver eller låter

bedriva den skadegörande verksamheten och som brukar fastigheten i sin

näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet.

 Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva den

skadegörande verksamheten är han skadeståndsskyldig enligt detta kapitel endast

om han har orsakat skadan uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

7 §

Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den, som utan att

vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av fastigheten i egen

näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på fastigheten.

8 §

Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de

solidariskt för skadeståndet om inte något annat följer av att begränsning

gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.

 Vad de solidariskt ansvariga har betalt i skadestånd skall, om inte annat har

avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden

för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna

i övrigt.

9 §

Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp lämpligen

uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för framtida skador, om en

part begär det.

 Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst årligt

belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på detta sätt, kan

ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till de ändrade

förhållandena.

10 §

I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som fastställs

att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet och som tillkommer

ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i denna tillämpas

expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller verkan av sådan nedsättning,

fördelning och utbetalning skall den lagen tillämpas.

 Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och ersättningen

till följd av överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den

ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte har blivit prövad av

domstol, har borgenären rätt till gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att

hans fordran i denna del skrivs av på fordringshandlingen.

11 §

Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt eller

delvis blir onyttig för ägaren eller att synnerligt men uppkommer vid

användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran lösas

in av den som bedriver verksamheten.

 I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719). Beträffande

värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år före det att talan

väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

12 §

Den som vill framställa anspråk på ersättning enligt detta kapitel skall väcka

talan vid den tingsrätt inom vars område den skadegörande verksamheten i

huvudsak bedrivs eller har bedrivits.

 Avser ersättningen skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning

på någon annans mark, skall talan dock väckas vid den fastighetsdomstol inom

vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Detsamma gäller

om någon vill begära gottgörelse enligt 10 § andra stycket eller fordra inlösen

enligt

11 §. Gemensamt med ett mål som avses i första eller andra meningen får

fastighetsdomstolen handlägga även andra mål mellan samma eller olika parter, om

det med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter är lämpligt.

13 §

Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet som kan medföra en sådan

skada som avses i 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den

fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller skall

bedrivas.

14 §

Den som i något annat fall än som förut i detta kapitel sagts vill framställa

enskilt anspråk på grund av miljöfarlig verksamhet skall väcka talan vid den

fastighetsdomstol inom vars område den miljöfarliga verksamheten i huvudsak

utövas eller skall utövas.

15 §

Väcker någon talan vid fastighetsdomstol om förbud mot miljöfarlig verksamhet

eller om åläggande för den som utövar eller ämnar utöva sådan verksamhet att

vidtaga försiktighetsmått och är fråga om tillstånd till verksamheten enligt

denna balk under prövning eller kommer den under prövning innan

fastighetsdomstolen avgjort målet, skall domstolen förklara målet vilande till

dess frågan avgjorts.

16 §

I fråga om rättegångskostnader i mål enligt 11 eller 13 § gäller bestämmelserna

om kostnader i expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen enligt 11 § ogillas,

gäller dock bestämmelserna om rättegångskostnader i rättegångsbalken. Dessa

bestämmelser tillämpas också i andra mål om skadestånd enligt detta kapitel.

 Ogillas talan som avses i 15 § på den grund att svaranden efter talans väckande

sökt och fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter

omständigheterna förordna att vardera parten skall själv bära sin

rättegångskostnad eller att full eller jämkad ersättning skall tilläggas endera.

25 kap. Miljöskadeförsäkring

1 §

För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada som avses i 24 kap.

skall det finnas en försäkring (miljöskadeförsäkring) med villkor som har god-

känts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar

miljöfarlig verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till

försäkringen med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i förskott

för kalenderår.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första

stycket.

2 §

Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i för-

säkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller sakskada

som avses i 24 kap. om

1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 24 kap. men inte kan få

skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad, eller

2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

3 §

Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats inom trettio dagar efter

anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten om

betalningsförsummelsen. Tillsynsmyndigheten får förelägga den betalningsskyldige

vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får inte

överklagas.

________________

Föreskrifter om ikraftträdandet av denna balk meddelas i en särskild lag.

2. Förslag till Lag om Koncessionsnämnden för miljöskydd

Nämndens uppgifter

1 §

Koncessionsnämnden för miljöskydd prövar enligt vad som föreskrivs i miljöbalken

ärenden om tillstånd till miljöfarlig verksamhet och om överklagande av ärenden.

2 §

Koncessionsnämnden skall bereda och lämna yttrande till regeringen i ärenden

enligt 5 kap. miljöbalken. Om nämndens handläggning och om ansvar för kostnader

som därvid kan uppkomma gäller vad som sägs i 13 kap. 16 och 17 §§ miljöbalken.

3 §

Beslut i ärenden enligt bilavgaslagen (1986:1386) får överklagas hos Kon-

cessionsnämnden enligt vad som sägs i den lagen.

Nämndens sammansättning m.m.

4 §

Koncessionsnämnden består av ordförande och tre andra ledamöter. Vid

förberedande åtgärd, vid prövning av fråga om avvisning av ansökan eller av-

skrivning av ärende samt vid handläggning av överklagande av nämndens beslut,

kan nämnden bestå av ordföranden ensam.

5 §

Ordföranden skall vara lagfaren och erfaren i domarvärv. En ledamot skall ha

sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor. En ledamot skall ha erfarenhet av

frågor som faller inom verksamhetsområdet för Statens naturvårdsverk. Den fjärde

ledamoten skall ha erfarenhet av industriell verksamhet. Om ärendet enligt

ordförandens bedömning i huvudsak avser kommunala förhållanden, skall som fjärde

ledamot i stället ingå en person med erfarenhet av kommunal verksamhet.

 Ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig

eller i konkurs eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.

 Regeringen förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare för dem.

Bestämmelserna om ledamot gäller också i fråga om ersättare.

6 §

Regeringen kan föreskriva att det skall finnas mer än en avdelning i Kon-

cessionsnämden. Vad som sägs om Koncessionsnämnden gäller också för en avdelning

i nämnden.

7 §

Bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare gäller också för

ledamöterna i Koncessionsnämnden.

Förfarandet hos nämnden m.m.

8 § Särskilda regler om förfarandet hos nämnden i ärenden om tillstånd till

miljöfarlig verksamhet och i ärenden om överklagande finns i 13 och 20 kap.

miljöbalken.

 När nämnden prövar överklagade ärenden om miljöfarlig verksamhet gäller i fråga

om nämndens handläggning vad som sägs 13 kap. 16 och 17 §§. Till besiktning på

platsen och sammanträde kallas parter och klagande samt de statliga och

kommunala myndigheter som har ett väsentligt intresse att bevaka i frågan.

________________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen föreskriver.