Regeringens proposition

1997/98:181

Ökade möjligheter att ingripa mot vissa mc-klubbar,

m.m.

Prop.

1997/98:181

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 juni 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Mot bakgrund av den oroande utvecklingen av brottslighet som kan

relateras till vissa internationellt förgrenade mc-klubbar föreslås i

propositionen åtgärder som syftar till att öka myndigheternas möjligheter

att ingripa mot bl.a. dessa klubbar.

Det föreslås att regeln om husrannsakan i s.k. tillhåll enligt 28 kap. 3 §

rättegångsbalken skall upphävas och att en ny regel om husrannsakan hos

annan än den som är skäligen misstänkt för ett brott skall införas. Den

nya regeln skall enligt förslaget gälla i fråga om lokaler som inte

huvudsakligen utgör bostad och som mer än tillfälligt används

gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet.

Den skall endast vara tillämplig om det för det brott som utreds är

föreskrivet fängelse ett år eller mer. En förutsättning för en husrannsakan

enligt den nya bestämmelsen är att det finns särskild anledning att anta

att ändamålet med den kommer att uppfyllas.

Personer med anknytning till de aktuella mc-klubbarna och till andra

grupper som sysslar med avancerad brottslighet utnyttjar ibland ett

undantag, som avser tillfällig och begränsad inkassoverksamhet, från det

allmänna tillståndskravet för inkassoverksamhet i inkassolagen

(1974:182). I propositionen föreslås att undantaget tas bort. För att

balansera det skärpta tillståndskravet föreslås en lättnad i den offentliga

kontrollen när det gäller indrivning som enskilda personer bedriver för

närståendes räkning. Sådan indrivningsverksamhet föreslås omfattas av

lagen endast om fordringen har uppkommit i näringsverksamhet eller har

övertagits för indrivning.

Vidare föreslås en ändring i rättegångsbalkens regler om granskning av

uppteckningar av förhörsutsagor. Ändringen syftar till att förenkla

hanteringen av uppteckningar av komplicerade förhör under

förundersökningen.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling 8

2.3 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182) 9

3 Ärendet och dess beredning 11

4 Bakgrund 12

5 Husrannsakan 16

5.1 Nuvarande reglering av husrannsakan 16

5.1.1 Regeringsformen 16

5.1.2 Konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna 17

5.1.3 Rättegångsbalkens regler om husrannsakan 17

5.2 Reformbehovet 20

5.3 En ny bestämmelse om husrannsakan 24

6 Skärpta krav på inkassoverksamhet 29

6.1 Inkassolagen 29

6.2 Reformbehovet 34

6.3 Tillståndsplikten utvidgas 36

6.4 Undantag för indrivning av närståendes fordringar 39

6.5 Undantaget för särskilda kategorier utvidgas inte 40

6.6 Behovet av följdändringar 41

6.7 Redaktionella ändringar 43

7 Granskning av uppteckning av förhörsutsaga 45

8 Kostnader 46

9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 46

10 Författningskommentar 47

10.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 47

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling 49

10.3 Förslaget till lag om ändring i inkassolagen (1974:182) 50

Bilaga 1 Lagförslagen i promemorian Husrannsakan hos vissa mc-

klubbar m.m. 51

Bilaga 2 Förteckning över instanser som avgett remissyttranden över

promemorian Husrannsakan hos vissa mc-klubbar m.m. 54

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som avgett yttranden över

betänkandet Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt

polislagen (SOU 1995:47) 55

Bilaga 4 Lagförslagen i departementspromemorian (Ds 1997:63)

Skärpt krav på tillstånd för inkassoverksamhet 56

Bilaga 5 Förteckning över instanser som avgett remissyttrande över

departementspromemorian (Ds 1997:63) Skärpt krav på

tillstånd för inkassoverksamhet 58

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 59

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 64

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 juni 1998 65

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling och

3. lag om ändring i inkassolagen (1974:182).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 23 kap. 21§ och 28 kap. 3 § rättegångsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 kap.

21 §

Vid förundersökningen skall protokoll föras över vad därvid

förekommit av betydelse för utredningen.

Sedan utsaga av misstänkt eller

annan upptecknats, skall, innan

förhöret avslutas, utsagan upp-

läsas eller tillfälle på annat sätt

lämnas att granska uppteckningen

samt den hörde tillfrågas, om han

har något att erinra mot innehållet.

Erinran, som ej föranleder änd-

ring, skall antecknas. Därefter må

uppteckningen ej ändras. Har

utsagan först efter granskningen

antecknats i protokollet, skall

uppteckningen biläggas hand-

lingarna.

Sedan en utsaga av en misstänkt

eller någon annan har upptecknats

skall utsagan läsas upp eller

tillfälle på annat sätt ges den som

har hörts att granska uppteck-

ningen. Han skall också tillfrågas

om han har något att invända mot

innehållet. Uppteckning och

granskning skall ske innan för-

höret avslutas eller, om förhöret

är särskilt omfattande eller

behandlar komplicerade sakför-

hållanden, så snart som möjligt

därefter. En invändning som inte

medför någon ändring skall

antecknas. Efter granskningen får

uppteckningen inte ändras. Har

utsagan först efter granskningen

antecknats i protokollet, skall

uppteckningen biläggas hand-

lingarna.

I mindre mål må i stället för

protokoll föras kortfattade anteck-

ningar över det väsentliga, som

förekommit vid förundersök-

ningen.

I mindre mål får i stället för

protokoll föras kortfattade anteck-

ningar över det väsentliga, som

förekommit vid förundersök-

ningen.

Så snart åtal beslutats, har den misstänkte eller hans försvarare rätt att

på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från

förundersökningen. Har offentlig försvarare förordnats för den

misstänkte, skall en avskrift utan särskild begäran lämnas eller sändas till

försvararen.

28 kap.

3 §

I lägenhet, som är tillgänglig för

allmänheten eller plägar utgöra

tillhåll för lösdrivare eller

förbrytare eller där sådant gods,

som eftersökes, plägar uppköpas

eller mottagas som pant, må för

ändamål, som sägs i 1 eller 2 §,

husrannsakan ske jämväl i annat

fall än där avses.

I en lokal som är tillgänglig för

allmänheten får för ändamål som

avses i 1 eller 2 § husrannsakan

ske också i annat fall än som avses

där.

I en lokal som brukar användas

gemensamt av personer som kan

antas ägna sig åt brottslig

verksamhet får för ändamål som

avses i 1 eller 2 § husrannsakan

ske, om det förekommer anledning

att brott har förövats för vilket det

är föreskrivet fängelse ett år eller

däröver och det finns särskild

anledning att anta att ändamålet

med rannsakningen kommer att

uppfyllas. Detta gäller dock inte

lokal som huvudsakligen utgör

bostad.

Bestämmelsen i andra stycket

gäller också utrymmen och fordon

som finns i omedelbar anslutning

till lokalen och brukas av dem som

använder lokalen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling

Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

För eftersökande av egendom,

som kan antagas vara enligt denna

lag förverkad, må polisman,

tulltjänsteman och tjänsteman vid

kustbevakningen utan förordnande

företaga husrannsakan i lägenhet,

som avses i 28 kap. 3 § rätte-

gångsbalken, samt i magasin,

upplagsbodar och uthus. I övrigt

äge tulltjänsteman och tjänsteman

vid kustbevakningen i fråga om

brott, som avses i denna lag,

samma rätt att utan förordnande

företaga husrannsakan som enligt

nämnda balk tillkommer polisman.

För att söka efter egendom som

kan antas vara förverkad enligt

denna lag får polisman, tull-

tjänsteman och tjänsteman vid

Kustbevakningen utan förord-

nande företa husrannsakan i sådan

lokal, som avses i 28 kap. 3 §

första stycket rättegångsbalken,

samt i magasin, upplagsbodar och

uthus. I övrigt har tulltjänsteman

och tjänsteman vid Kustbevak-

ningen i fråga om brott, som avses

i denna lag, samma rätt att utan

förordnande företa husrannsakan

som enligt nämnda balk tillkom-

mer polisman.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.3 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182)

Härigenom föreskrivs att 1, 2, 13 och 17 §§ inkassolagen (1974:182)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller indrivning av egen eller annans fordran genom krav

eller annan inkassoåtgärd (inkassoverksamhet). Med inkassoåtgärd

förstås åtgärd som innebär annan påtryckning på gäldenären än

angivande av tid för betalning eller uppgift om att fordringen, om den

inte betalas, kommer att överlämnas till någon annan för inkasso.

Beträffande enskilda personers

eller dödsbons indrivning av egna

fordringar tillämpas lagen endast

om fordringen har uppkommit i

näringsverksamhet eller har över-

tagits för indrivning.

Beträffande enskilda personers

indrivning av egna eller när-

ståendes fordringar och dödsbons

indrivning av egna fordringar

tillämpas lagen endast om ford-

ringen har uppkommit i närings-

verksamhet eller har övertagits för

indrivning. Som närstående till en

indrivare anses den som är gift

med indrivaren eller är syskon

eller släkting i rätt upp- eller ned-

stigande led till indrivaren eller är

besvågrad med honom eller henne

i rätt upp- eller nedstigande led

eller så att den ene är gift med den

andres syskon samt den som på

annat sätt står indrivaren person-

ligen särskilt nära.

Lagen gäller ej exekutiva myndigheters verksamhet.

2 §

Inkassoverksamhet, som avser indrivning av fordringar för annans

räkning eller fordringar som har övertagits för indrivning, får bedrivas

endast efter tillstånd av Datainspektionen.

Om inkassoverksamheten utgör ett underordnat led i en annan

verksamhet och inte någon av verksamheterna utgör näringsverksamhet

eller om inkassoverksamheten bedrivs av ett företag för ett annat företag

inom samma koncern behövs tillstånd endast i fall då inkasso-

verksamheten avser fordringar som tillkommer eller har övertagits från

någon som inte utan tillstånd enligt denna lag hade kunnat driva in

fordringarna.

Tillstånd behövs ej för

inkassoverksamhet som är av

tillfällig natur och avser endast

enstaka fordringar eller som

bedrivs av Sveriges Investerings-

bank AB, företag under bank-

inspektionens tillsyn eller advokat.

Tillstånd behövs inte för

inkassoverksamhet som bedrivs av

företag under Finansinspektionens

tillsyn eller av advokater.

13 §

Datainspektionen utövar tillsyn

över efterlevnaden av denna lag.

Inspektionens tillsyn omfattar

dock ej verksamhet som bedrivs

av Sveriges Investeringsbank AB,

företag under bankinspektionens

tillsyn eller advokat.

Datainspektionen utövar tillsyn

över efterlevnaden av denna lag.

Inspektionens tillsyn omfattar

dock inte verksamhet som bedrivs

av företag under Finans-

inspektionens tillsyn eller av

advokater.

Tillsynen skall utövas så, att den inte vållar större kostnader eller

olägenheter än som är nödvändigt.

17 §

Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller

av oaktsamhet

1. bedriver inkassoverksamhet

utan föreskrivet tillstånd,

1. utan föreskrivet tillstånd

vidtar en åtgärd som utgör

inkassoverksamhet enligt denna

lag,

2. bryter mot föreskrift enligt 3 § andra stycket eller 15 § första stycket

att anmäla ändring av visst förhållande,

3. bryter mot 10 a § första stycket eller andra stycket första meningen

eller mot föreskrift som har meddelats enligt 10 a § andra stycket andra

meningen, eller

4. lämnar osann uppgift i sådana fall som avses i 14 § andra stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

I en promemoria som utarbetats inom Justitiedepartementet

Husrannsakan hos vissa mc-klubbar m.m. föreslås vissa ändringar i

reglerna om husrannsakan för att möjliggöra husrannsakan i vissa mc-

klubbars lokaler under mindre stränga förutsättningar än i dag. I

promemorian behandlas också en framställning från Riksåklagaren om

ändring i rättegångsbalken avseende när den som har hörts under en

förundersökning skall granska uppteckningen av förhöret. Promemorians

lagförslag finns i bilaga 1.

Promemoria har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (dnr Ju97/6948).

I promemorian behandlas också Polisrättsutredningens förslag i

betänkandet Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen

(SOU 1995:47) om att upphäva bestämmelsen i 28 kap. 3 § rätte-

gångsbalken om husrannsakan i s.k. tillhåll. Utredningens övriga förslag

bereds vidare inom Justitiedepartementet med sikte på en proposition

under år 1998.

Polisrättsutredningens betänkande har remissbehandlats. En förteck-

ning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En remissammanställning

finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju95/1962).

I en skrivelse till regeringen den 4 juni 1996 gjorde Datainspektionen

en framställan om ändring i inkassolagen (1974:182) och föreslog att

undantaget från tillståndsplikten avskaffas när det gäller tillfällig och

begränsad inkassoverksamhet.

Den 16 maj 1997 arrangerades ett diskussionsmöte på Justitie-

departementet. Berörda myndigheter och intresseorganisationer bereddes

då tillfälle att framföra sina synpunkter på Datainspektionens förslag.

Därefter utarbetades en departementspromemoria med förslag till

ändringar i inkassolagen (Skärpt krav på tillstånd för inkassoverksamhet,

Ds 1997:63). Det förslag till lagändring som lades fram i promemorian

återfinns i bilaga 4. Promemorian har remissbehandlats. Remiss-

yttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju97/3541). En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5.

Regeringen tar i detta ärende upp dessa förslag.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 14 maj 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådet har lämnat förslagen

utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Vissa redaktionella

ändringar har gjorts i förhållande till de förslag som Lagrådet yttrat sig

över.

4 Bakgrund

Den organiserade och gränsöverskridande brottsligheten

Regeringen ser allvarligt på den organiserade och gränsöverskridande

brottsligheten och kampen emot den utgör ett prioriterat mål. Det handlar

om insatser av olika slag. Samhällets resurser inom olika områden måste

samordnas. Polisens arbetsmetoder måste ses över och effektiviseras. Det

internationella samarbetet är av mycket stor betydelse. Lagstiftningen

måste ses över och anpassas efter nya förhållanden.

I sin mest avancerade form kan den organiserade brottsligheten utgöra

ett hot mot den demokratiska ordningen. Den organiserade brottsligheten

har inte något särskilt starkt fäste i Sverige, vilket kan tillskrivas flera

olika faktorer. Några av de s.k. kriminella mc-klubbarna som etablerat

sig i Sverige uppfyller dock ett flertal kriterier på i reell mening

organiserad brottslighet. Vid sidan av sådana organisationer kan som

exempel på organiserad brottslighet också nämnas ligor som genomför

serier av bankrån eller andra grova förmögenhetsbrott.

I media och i den offentliga debatten har särskilt uppmärksammats

konflikten mellan de internationellt förgrenade sammanslutningarna

Hells Angels och Bandidos, som under 1990-talet etablerat sig i Sverige.

Denna konflikt har i de nordiska länderna tagit sig våldsammare uttryck

än vad som varit vanligt i andra delar av världen på senare tid. Sedan år

1994 har i Skandinavien ett flertal våldsdåd med dödlig utgång förövats.

Typiskt för dessa klubbar är att organisationsstrukturerna är hierarkiska

och att rekrytering och interna disciplinsystem tjänar till att skapa absolut

lojalitet och försvåra insyn. De mera uppenbara brottsliga yttringarna av

klubbarnas verksamhet är grovt våld. Detta våld, som primärt riktar sig

mot rivaliserande organisationer, är ibland av närmast militär karaktär.

Vid flera tillfällen har man beskjutit varandras lokaler med pansarskott

och även regelrätta eldstrider, mord och mordförsök har förekommit.

Sådana brott har dessutom ibland begåtts på platser som medfört faror för

utomstående. Bland dödsoffren finns också människor som, utan att ha

något med dessa organisationer att göra, har passerat förbi en klubblokal

som sprängts. Det finns också tydliga tecken på att organisationerna

ägnar sig åt beskyddar- och indrivningsverksamhet. När det gäller

personer som ägnar sig åt indrivningsverksamhet finns det enligt

åklagare och polis ett nära samband mellan dessa och med organiserad

brottslighet antingen i mc-klubbar eller i grupper som sysslar med

avancerad förmögenhetsbrottslighet. Mycket talar för att det i samband

med dessa mc-klubbar också förekommer mer eller mindre omfattande

narkotikabrottslighet och ekonomisk brottslighet.

I regeringens skrivelse Åtgärder mot organiserad och gräns-

överskridande brottslighet (skr. 1996/97:171) redovisar regeringen

samlat bl.a. de åtgärder som regeringen vidtagit i kampen mot den

organiserade och gränsöverskridande brottsligheten.

Lagstiftningsåtgärder

I skrivelsen redovisas en rad olika åtgärder som vidtagits eller planerats.

Bland de lagstiftningsåtgärder som har betydelse i kampen mot den

organiserade brottsligheten kan nämnas bl.a. följande.

Straffet för övergrepp i rättssak skärptes den 1 juli 1997 (prop.

1996/97:135). Medborgarnas lojalitet med rättsordningen utgör en

väsentlig beståndsdel i ett demokratiskt samhälle. Den svenska rätts-

ordningen bygger på att vittnen och målsäganden fritt och sanningsfullt

kan lämna sina berättelser inför domstolarna. Bakgrunden till

lagändringen är att klimatet i och omkring rättegångar har hårdnat. Vid

utredning och lagföring av brottslighet med anknytning till kriminella

mc-klubbar har systematiska och organiserade övergrepp i rättssak

förekommit. Även i samband med grov narkotikabrottslighet finns det

tecken på att sådana hot har ökat. I detta sammanhang kan också nämnas

de ändringar som nyligen genomförts i lagen (1991:483) om fingerade

personuppgifter (SFS 1997:988), som gjort det lättare att få ett

medgivande till att använda fingerade personuppgifter.

Polislagen (1984:387) har nyligen ändrats. Det huvudsakliga syftet

med ändringarna är att öka polisens möjligheter att ingripa i före-

byggande syfte vid störningar av den allmänna ordningen eller

säkerheten. De innebär också att polisen i brottsförebyggande och

brottsbeivrande syfte skall få inhämta uppgifter från transportföretag om

passagerare, last och fordon. Sådana uppgifter bör kunna komma till

användning i polisens brottsbekämpning, t.ex. för att kartlägga

narkotikans vägar eller beskriva strukturen av en viss organiserad

brottslighet.

Polisens verksamhet för att förebygga, uppdaga och beivra brott kan

bedrivas inom ramen för en förundersökning enligt rättegångsbalken,

men kan också vara en uppgift som faller utanför detta förfarande, t.ex.

underrättelseverksamhet. I korthet kan sägas att polisunderrättelse-

verksamhet innebär att polisen samlar in och bearbetar uppgifter om

personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet men utan att

misstanke finns om något konkret brott. Sådan verksamhet kan bedrivas

bl.a. för att identifiera och karaktärsbestämma sådana hot mot samhället

som det är polisens uppgift att förebygga eller för att ge polisen det

underlag som behövs för att brott skall kunna förhindras. Under-

rättelseverksamhet kan också vara inriktad på att få fram underlag som

kan leda till beslut om att inleda en förundersökning. I prop. 1997/98:97

Polisens register, som riksdagen nyligen antagit, har regeringen föreslagit

bl.a. en ny polisdatalag som kommer att möjliggöra för polisen att, när

det finns misstankar om allvarlig brottslig verksamhet, föra datoriserade

kriminalunderrättelseregister. Detta kommer att avsevärt förbättra

polisens möjligheter att på ett rationellt sätt bearbeta sådant material som

inhämtats vid underrättelseverksamhet. Liknande regler beträffande

Tullverkets underrättelseverksamhet har nyligen trätt i kraft (se prop.

1997/98:11, bet:1997/98:SkU8, rskr. 1997/98:74 och SFS 1997:1058

1064).

Vidare har regeringen föreslagit att förutsättningarna för den öppna

kameraövervakningen skall ändras i syfte bl.a. att förhindra och

motverka brottslighet (prop. 1997/98:64). Lagändringarna träder i kraft

den 1 juli 1998.

Utredningar m.m.

Som påpekas i den tidigare nämnda skrivelsen pågår ett flertal

utredningar och översyner av lagstiftningen i syfte att vässa instrumenten

i kampen mot den organiserade brottsligheten. Den organiserade

brottsligheten utgör ett viktigt skäl till att regeringen tillsatte en utredning

med uppgift att bl.a. analysera behovet av s.k. hemlig teknisk avlyssning

 buggning och, om arbetet ger anledning till det, lämna förslag till

lagstiftning som gör detta möjligt. Utredningens betänkande, Om

buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46), har nyligen

överlämnats till regeringen. Betänkandet remissbehandlas för närvarande.

Även Brottsofferutredningen har i sitt betänkande BROTTSOFFER

Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) behandlat frågor som har

betydelse för kampen mot den organiserade brottsligheten, bl.a. frågor

om skydd för vittnen m.fl. Andra utredningar som kommer att ha

betydelse i det nu aktuella sammanhanget är Förverkandeutredningen

(JU 1997:02) och den utredning som regeringen avser att tillsätta för att

bl.a. utreda frågan om kriminalisering av deltagande i organisationer som

sysslar med brottslig verksamhet.

Också internt inom Regeringskansliet görs översyner av regelsystemet.

I fråga om lagstiftningsåtgärder nämns i skrivelsen bl.a. de översyner av

reglerna om husrannsakan och av inkassolagen som redovisats i avsnitt 3.

Här kan också nämnas att frågan om en översyn av regleringen av

polisens möjligheter att under vissa omständigheter besluta om tillträdes-

förbud till lokaler kan bli aktuell.

Ett arbete med att se över den hyres- och expropriationsrättsliga

lagstiftningen har nyligen påbörjats. Det tar sikte på s.k. farliga

hyresgäster och syftar bl.a. till att undersöka förutsättningarna för att

införa regler om att en hyresgäst skall kunna skiljas från sin lägenhet om

det med hänsyn till hyresgästens förhållanden finns risk för brottsliga

angrepp mot fastigheten t.ex. att den beskjuts med vapen som utsätter

övriga boende för fara. Det kan i samband därmed också finnas skäl att

undersöka hur plan- och bygglagstiftningen kan tillämpas i dessa

sammanhang.

Det internationella samarbetet

Nordiska Ämbetsmannakommittén för Lagstiftningsfrågor gav hösten

1996 i uppdrag åt en nordisk arbetsgrupp bestående av tjänstemän från

justitieministerierna i Sverige, Norge, Finland och Danmark att överväga

behovet av nordiskt samarbete när det gäller bekämpningen av kriminella

mc-klubbar och annan grov brottslighet. Gruppen har kartlagt de

nordiska ländernas lagstiftning och olika projekt som bedömts ha central

betydelse för att bekämpa dessa företeelser. Det gäller bl.a. förverkande,

deltagande i kriminella organisationer, buggning, hemlig teleavlyssning,

kriminalunderrättelseregister, husrannsakan, vapenlagstiftningen och

åtgärder för att skydda vittnen. Inriktningen på lagstiftningsarbetet är

relativt lika i de olika länderna och en betydande värdegemenskap

föreligger såväl i stort som beträffande enskildheter mellan de nordiska

länderna. Efter denna kartläggningsfas kommer samarbetet att fortsätta,

bl.a. med syfte att överväga behovet av ett mer konkret samarbete inom

ramen för enskilda lagstiftningsprojekt.

I syfte att bekämpa sådan kriminalitet som är förknippad med vissa

kriminella mc-klubbar sker ett nära operativt samarbete mellan de

nordiska länderna. Kriminalunderrättelseverksamheten har byggts ut och

information utväxlas dagligen. Polismän som arbetar med dessa frågor i

de olika nordiska länderna träffas regelbundet. Vid större mc-evenemang

finns polismän från övriga nordiska länder på plats som observatörer.

Dessutom hålls återkommande seminarier i olika frågor. I detta

sammanhang kan också nämnas att de nordiska justitieministrarna vid sitt

möte i Bodø, Norge, den 26 juni 1997 antog en handlingsplan för

bekämpande av mc-kriminaliteten. I handlingsplanen framhålls bl.a.

vikten av att polisen har tillgång till effektiva utredningsmetoder och

modern teknik. Ett arbete med inriktning mot den organiserade

brottsligheten drivs också gemensamt av Östersjöländerna.

Inom den Europeiska unionen sker samarbetet om gränsöverskridande

brottslighet i det som kallas den tredje pelaren. Arbetet med att bekämpa

den internationella organiserade brottsligheten har intensifierats under de

senaste åren, bl.a. som ett resultat av den i april 1997 av rådet antagna

handlingsplanen för unionens åtgärder mot den organiserade brotts-

ligheten, som innehåller 15 politiska riktlinjer och en detaljerad hand-

lingsplan med 30 rekommendationer. Åtgärderna spänner över ett vitt

fält. Det handlar delvis om att vidta åtgärder för att straffbelägga vissa

förfaranden. Handlingsplanen betonar också vikten av att det i varje

medlemsstat finns en effektiv och väl utvecklad lagstiftning mot

penningtvätt och när det gäller att förverka vinning av brott. Riktlinjerna

och rekommendationerna lägger också stor vikt vid hur det rättsliga och

polisiära samarbetet är organiserat. Europols roll som ett verktyg mot

organiserad brottslighet betonas särskilt. En huvuduppgift för rådet är att

se till att de internationella konventioner och överenskommelser som

redan finns på detta område tillträds av alla medlemsländer och att de

genomförs på ett effektivt sätt.

Europolkonventionen som upprättar den europeiska polisbyrån

Europol kommer att träda i kraft under hösten 1998. Europol är ett organ

för utbyte av information och underrättelser för polisen och motsvarande

myndigheter i EU:s medlemsstater när det gäller grov, internationell

organiserad brottslighet, främst vad gäller narkotikahandel och annan

gränsöverskridande grövre brottslighet som människosmuggling,

människohandel, handel med stulna fordon eller nukleärt och radioaktivt

material. Europol, och dess föregångare Europols narkotikaenhet (ENE),

är ett viktigt och effektivt vapen mot organiserad brottslighet inom EU.

Även Schengensamarbetet innehåller delar som är viktiga i kampen mot

organiserad brottslighet.

Också inom Europarådet och FN har under senare år kampen mot den

organiserade brottsligheten föranlett omfattande arbete. Bl.a. pågår inom

FN ett arbete med att undersöka förutsättningarna för att utarbeta en

konvention om organiserad brottslighet.

Nationellt polisiärt arbete

Den svenska polisen bedriver på nationell, regional och lokal nivå ett

omfattande och intensivt arbete för att motverka att den mc-relaterade

brottsligheten får fäste i vårt land. Målsättningen är att förhindra eller

åtminstone försvåra för nya kriminella mc-klubbar att etablera sig här

och att genom intensivövervakning av redan befintliga mc-klubbar få

dessa att upphöra med sin kriminella verksamhet.

Genom kriminalunderrättelsetjänstens kartläggning och analys av de

kriminella mc-klubbarna får polisen en god bild av klubbarnas organisa-

tion och verksamhet. Informationen och analysen ligger till grund för

övergripande handlingsplaner och mer detaljerade åtgärdsprogram, som

bl.a. innehåller riktlinjer för hur de operativa insatserna skall utföras.

Den mc-relaterade brottsligheten skall angripas på bred front. Det

kräver stora resurser. Polisen har för 1998 tilldelats ytterligare 30

miljoner kronor just för att kunna slå hårdare mot mc-klubbarnas

grundstrukturer. Rikspolisstyrelsen ansvarar för att dessa medel fördelas

så att maximal effektivitet uppnås i polisens arbete.

Kommittén för brottsförebyggande arbete m.m.

Regeringen beslutade den 10 juni 1996 att tillkalla en kommitté för att

genomföra det nationella brottsförebyggande programmet. Kommittén

arbetar bl.a. med att stödja Helsingborgs kommun i dess arbete med att

utforma en lokal brottsförebyggande handlingsplan i kampen mot mc-

klubbarnas brottslighet. På grundval av erfarenheterna av detta arbete

kommer kommittén att utarbeta en modell för lokala brottsförebyggande

handlingsplaner mot organiserad brottslighet.

5 Husrannsakan

5.1 Nuvarande reglering av husrannsakan

5.1.1 Regeringsformen

Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det

allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång. Enligt 2

kap. 22 § andra stycket 3 regeringsformen likställs utlänning här i riket i

detta avseende med svensk medborgare, om annat inte följer av särskild

föreskrift i lag. Det skydd som nu angetts får begränsas genom lag.

Begränsningen får göras endast för att tillgodose ändamål som är

godtagbara i ett demokratiskt samhälle, den får inte sträcka sig längre än

vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den

och inte heller så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen

(2 kap. 12 § regeringsformen). Med husrannsakan avses i regerings-

formen varje av myndighet företagen undersökning av hus, rum eller

slutet förvaringsställe oavsett syftet med undersökningen (prop. 1973:90

s. 246). Det omfattar även liknande intrång, varmed avses t.ex. att polisen

ingriper för att avstyra ett lägenhetsbråk (prop. 1975/76:209 s. 147).

Skyddet är inte begränsat till enbart bostäder. De begränsningar av

skyddet som är aktuella i detta sammanhang är reglerna om husrannsakan

i 28 kap. rättegångsbalken.

5.1.2 Konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna

Enligt artikel 8:1 i Europarådets konvention angående skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa-

konventionen), som sedan den 1 januari 1995 gäller som svensk lag, har

envar rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin

korrespondens. Inskränkningar i dessa rättigheter får endast göras genom

lag och är begränsade till vad som i ett demokratiskt samhälle är

nödvändigt med hänsyn till landets yttre säkerhet, den allmänna

säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggande av oordning och

brott, hälsovården, skyddande av sedligheten eller av andra personers fri-

och rättigheter. Av främsta intresse i detta sammanhang är skyddet för

hemmet. Här åsyftas framför allt det hus eller den lägenhet där en person

faktiskt bor.

5.1.3 Rättegångsbalkens regler om husrannsakan

En husrannsakan är antingen reell (28 kap. 1 och 3 § rättegångsbalken)

eller personell (2, 2 a och 3 §). En reell husrannsakan har till syfte att

söka efter föremål som är underkastat beslag eller att i övrigt utröna

omständigheter som kan ha betydelse för utredning av brottet. En

personell husrannsakan kan ha till syfte att söka efter dels den som skall

gripas, anhållas eller häktas, dels den som skall hämtas till förhör eller

inställas till rätten, dels den som skall underkastas kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning. Under vissa förhållanden får personell husrannsakan

också ske för att delge en tilltalad i brottmål stämning eller kallelse till

förhandling.

För all tvångsmedelsanvändning anses gälla tre allmänna principer. De

tre principerna, som anknyter till innehållet i 2 kap. 12 § regerings-

formen, är ändamålsprincipen, behovsprincipen och proportionalitets-

principen. Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att

använda ett tvångsmedel skall vara bunden till det ändamål för vilket

tvångsmedlet har beslutats. Behovsprincipen innebär att en myndighet får

använda ett tvångsmedel bara när det finns ett påtagligt behov och en

mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig. I 28 kap 3 a § rättegångs-

balken är föreskrivet att en husrannsakan endast får beslutas om skälen

för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för

den misstänkte eller något annat motstående intresse. Härigenom har

proportionalitetsprincipen lagfästs. Den innebär att en tvångsåtgärd i

fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet skall stå i rimlig proportion

till vad som finns att vinna med åtgärden.

Hos vem får husrannsakan ske?

En reell husrannsakan får, om det finns anledning att anta att brott på

vilket fängelse kan följa har förövats, enligt 28 kap. 1 § rättegångsbalken

genomföras i hus, rum eller slutet förvaringsställe. Med hus avses (se

Processlagberedningen i SOU 1938:44 s. 328) inte bara bostadshus utan

även andra byggnader, såsom ekonomi- och uthusbyggnader, fabriker

och magasin, och med rum även kontors- och lagerlokaler, hytter och

rum på fartyg. Som slutet förvaringsställe betraktas bl.a. stängd bil samt

kassafack i bank.

För att reell husrannsakan skall få ske hos annan än den som är

skäligen misstänkt för brottet krävs att brottet har förövats hos honom, att

den misstänkte gripits där eller att eljest synnerlig anledning före-

kommer, att genom rannsakningen föremål, som är underkastat beslag,

skall anträffas eller annan utredning om brottet vinnas (1 § andra

stycket), det s.k. indikationskravet. Detta krav behandlas närmare nedan.

En husrannsakan enligt detta stadgande kan också göras hos den som är

misstänkt på en lägre grad av misstanke än skäligen misstänkt.

En personell husrannsakan får enligt huvudregeln i 28 kap. 2 § rätte-

gångsbalken göras hos den som skall utsättas för den åtgärd som

husrannsakningen har till syfte att möjliggöra. För att en personell

husrannsakan skall få ske hos annan än den som söks, uppställs

indikationskravet att det finns synnerlig anledning att den sökte

uppehåller sig där (2 §).

En personell husrannsakan får enligt 28 kap. 2 a § rättegångsbalken

också göras i syfte att söka efter den som skall gripas, anhållas eller

häktas för ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än

fängelse fyra år, eller försök till sådant brott. En sådan husrannsakan får

utföras i transportmedel på viss plats, om det finns särskild anledning att

anta att den sökte kan komma att passera platsen.

 Tillhållsparagrafen 28 kap. 3 § rättegångsbalken

I 28 kap. 3 § rättegångsbalken regleras husrannsakan i dels (första ledet)

lägenheter som är tillgängliga för allmänheten, dels (andra ledet)

lägenheter som plägar utgöra tillhåll för lösdrivare eller förbrytare eller

där sådant gods, som eftersökes, plägar uppköpas eller mottagas som

pant . I sådana utrymmen får personell och reell husrannsakan ske även i

annat fall än som föreskrivs 28 kap. 1 och 2 §§ rättegångsbalken. Detta

innebär att det inte finns något krav på att det brott som man antar har

begåtts är av viss svårhetsgrad. Husrannsakan får alltså i sådana fall som

här avses ske även vid bötesbrott. Inte heller krävs att någon är skäligen

misstänkt för brottet eller att synnerlig anledning förekommer att

ingripandet skall leda till det avsedda resultatet. Med lägenheter som är

tillgängliga för allmänheten avses t.ex. butiker, restauranger, kaféer,

teater- och biograf-lokaler (SOU 1938:44 s. 329). I det andra ledet

regleras rätten till husrannsakan i vad som brukar kallas tillhåll.

Bakgrunden till regleringen av förutsättningarna för husrannsakan i

tillhåll behandlas av Processkommissionen i SOU 1926:32 s. 119.

Kommissionen ansåg att förutsättningarna för att få företa husrannsakan i

sådana lokaler skulle vara mindre stränga än i övrigt. Kommissionen

uttalade bl.a. att en undersökning av ett tillhåll mycket ofta ledde till att

brott klarades upp eller att förlorad egendom återfanns. Vidare ansågs en

husrannsakan i en sådan lokal inte innebära något synnerligen kännbart

ingrepp i någons intresse.

Indikationskravet enligt 28 kap. 1 och 2 §§ rättegångsbalken

För att en husrannsakan skall få genomföras hos annan än den som är

skäligen misstänkt för brottet eller skall frihetsberövas m.m. krävs som

nämnts att synnerlig anledning förekommer att åtgärden skall medföra

det avsedda resultatet. Innebörden av begreppet antyds genom de

exempel som anges i bestämmelsen, nämligen att brottet begåtts hos den

som husrannsakan skall företas hos eller att den misstänkte gripits där.

Det har annars främst utmejslats i vissa JO-beslut.

I JO 1965 s. 159 hade en person per telefon anmält ett par makar för

stölder av postförsändelser. Makarna skulle från mannens bil (han var

postiljon) ha burit upp postförsändelser till sin lägenhet. Anmälaren hade

uppgett ett namn och en bostadsadress men var inte själv identifierad.

Polisen gjorde en husrannsakan i lägenheten vilket JO kritiserade. JO

ansåg det klart att misstanken mot makarna inte hade nått styrkan

skäligen misstänkt. Likaså ansåg JO att det utan vidare var uppenbart att

synnerlig anledning att utredning om brottet skulle vinnas genom

husrannsakningen inte fanns.

I JO 1985/86 s. 123 hade en person anonymt anmält till polisen att en

efterlyst kvinna och hennes dotter vistades hos en advokat. Kvinnan var

häktad i sin utevaro och dottern var efterlyst för omhändertagande enligt

21 kap. 9 § föräldrabalken. Polisen gjorde husrannsakan hos advokaten

med stöd av 28 kap. 2 § rättegångsbalken. Förfarandet kritiserades av JO.

Oavsett att uppgiftslämnaren kände till personernas identitet och att de

var eftersökta av polisen ansåg JO att den viktigaste uppgiften för

bedömningen av ärendet, dvs. vilken synnerlig anledning som förelåg till

att de befann sig hos just advokaten, saknades helt. Med hänvisning till

ett tidigare avgjort ärende uttalades att formuleringen i lagtexten närmast

torde få tolkas som att det skall föreligga en faktisk omständighet som

påtagligt visar att man med fog kan förvänta sig att den eftersökte finns

hos den där husrannsakan företas.

I JO 1988/89 s. 68 hade polisen efter ett anonymt telefontips om att

hembränning pågick gjort en husrannsakan. JO fann att uppgifterna inte

var sådana att skälig misstanke om brott kunde anses ha förelegat och

inte heller att synnerlig anledning förekom att husrannsakningen skulle

ge avsett resultat. Beträffande den närmare innebörden av rekvisitet

synnerlig anledning i 28 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken uttalade

JO att lagtextens formulering närmast torde få tolkas som att det skall

 föreligga någon faktisk omständighet som påtagligt visar att man med

fog kan förvänta sig att man påträffar föremål som är underkastat beslag

eller vinner annan utredning om brottet.

Polisrättsutredningen anför i sitt betänkande (s. 240) att kravet på

synnerlig anledning bör tolkas i enlighet med JO:s ovan redovisade

uttalanden, vilket enligt utredningen innebär att man skall vara så gott

som säker på att åtgärden skall ge avsett resultat. (Jfr även prop.

1990/91:129 s. 14 f.) Huruvida den tolkningen av rekvisitet är riktig är

föremål för delade meningar.

5.2 Reformbehovet

Regeringens bedömning: Den allvarliga utvecklingen av organiserad

brottslighet, särskilt den som kan relateras till vissa mc-klubbar, gör det

motiverat att anpassa reglerna om husrannsakan och införa en

bestämmelse som möjliggör husrannsakan i vissa lokaler under mindre

stränga förutsättningar än i dag.

Regeringens förslag: Den bestämmelse i rättegångsbalken som

medger husrannsakan i s.k. tillhåll upphävs.

Promemorians bedömning och förslag överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Stockholms tingsrätt,

Malmö tingsrätt och Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet

ansluter sig till promemorians uppfattning att utvecklingen motiverar att

en regel som möjliggör husrannsakan i den aktuella typen av lokaler

införs. Riksåklagaren pekar på behovet av att de brottsbekämpande

myndigheterna har tillgång till bättre instrument än vad som finns i dag

för att bekämpa en allvarlig och växande kriminalitet, som gränsar till

eller är ett konkret exempel på organiserad kriminalitet. Överåklagaren

vid Åklagarmyndigheten i Göteborg framhåller att brottsutvecklingen

inger farhågor och att verkningsfulla instrument måste finnas att ta till i

kampen mot bl.a. den internationellt förgrenade brottsligheten.

Polismyndigheten i Stockholms län menar att den föreslagna reformen är

ett steg i rätt riktning och framhåller att även andra grupperingar än mc-

klubbarna motiverar en särreglering. Riksdagens ombudsmän (JO) och

Hovrätten för Västra Sverige är kritiska till den analys av reformbehovet

som görs i promemorian. JO anför att man närmast får intrycket av att

det rent allmänt har ansetts vara praktiskt att ha en regel av den

föreslagna innebörden och menar bl.a. att det inte på grund enbart av vad

som sägs i promemorian är möjligt att bilda sig en uppfattning om det

befogade i bedömningen att reglerna i 28 kap. 1 och 2 §§

rättegångsbalken är otillräckliga i sammanhanget. Hovrätten för Västra

Sverige anför bl.a. att det behövs en fylligare beskrivning av de problem

som finns och att en reform av avsett slag måste föregås av noggrannare

överväganden i fråga om behovet av föreslagen lagstiftning. Övriga

remissinstanser har inte uttalat sig särskilt om behovet av den föreslagna

regeln.

Promemorians förslag att den s.k. tillhållsparagrafen skall upphävas

godtas eller tillstyrks av de flesta remissinstanser. Polismyndigheten i

Stockholms län och Polismyndigheten i Gävleborgs län avstyrker dock

förslaget.

Polisrättsutredningens förslag att upphäva den bestämmelse i

rättegångsbalken som medger husrannsakan i tillhåll överensstämmer

med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta instanser lämnar förslaget i denna del

utan erinran. JO tillstyrker förslaget liksom överåklagaren vid

Åklagarmyndigheten i Göteborg och överåklagaren vid Statsåklagar-

myndigheten för speciella mål. Polismyndigheten i Stockholms län och

Polismyndigheten i Gävleborgs län avstyrker förslaget. Överåklagaren

vid Åklagarmyndigheten i Göteborg anför att bestämmelsen på senare tid

enligt uppgifter från poliser och åklagare som utreder narkotikabrott

endast har tillämpats vid ett tillfälle för ett flertal år sedan. Någon

klassning av en lokal som tillhåll finns inte i området. Bestämmelsen

bedöms därför inte fylla någon funktion för ett effektivt utredningsarbete.

Enligt Polismyndigheten i Stockholms län fyller bestämmelsen om

husrannsakan i tillhåll ofta en funktion i spaningen efter bankrånare och

andra grova brottslingar. Att bestämmelsen som utredningen anför

kan misstolkas bör enligt polismyndigheten inte leda till att den

avskaffas. Inte heller anser polismyndigheten att något missbruk av

bestämmelsen förekommer i dag. Av rättssäkerhetsskäl förordas

emellertid att klassningen av en lägenhet som tillhåll skall göras av

domstol. Polismyndigheten i Gävleborgs län anser att samhällets intresse

av att förebygga den typ av brott som personer som vistas i sådana

lägenheter som avses brukar misstänkas för, t.ex. narkotikabrott och

olika former av tillgreppsbrott, medför att intresset av skydd för

integriteten bör få vika. För att undvika felaktiga tolkningar och missbruk

av bestämmelsen bör det emellertid klargöras vad som i dag skall

betraktas som ett tillhåll.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Reglerna i

rättegångsbalken om när husrannsakan får ske är i stort sett oförändrade

sedan rättegångsbalkens ikraftträdande år 1948. Förutom en ändring av

mer redaktionell karaktär i 28 kap. 1 § rättegångsbalken är den bestäm-

melse om husrannsakan i vissa fall i transportmedel i 2 a § som infördes

den 1 juli 1991 den enda ändring som gjorts i de grundläggande reglerna.

I de senaste översynerna av tvångsmedelssystemet som gjorts (Tvångs-

medelskommitténs betänkande Tvångsmedel Anonymitet Integritet

[SOU 1984:54] och Polisrättsutredningens betänkande) har i fråga om

husrannsakan, med ett undantag, inga grundläggande förändringar

föreslagits beträffande när tvångsmedlet får användas. Det har mera varit

fråga om förslag till förändringar av redaktionell karaktär, till stor del

beroende på reglernas ålderdomliga språkliga utformning.

De aktuella mc-klubbarna (se avsnitt 4) har som regel tillgång till ett

klubbhus som används som samlingslokal, vid fester, för att arbeta med

motorcyklarna i etc. De är utrustade med sällskapsutrymmen, verkstads-

lokaler, barer m.m. Det förekommer att medlemmar och andra bor i

klubbhusen. De är ofta väl bevakade bl.a. förekommer att

kameraövervakning används och avspärrade. Särskilda åtgärder till

skydd mot angrepp har ofta företagits och klubbhusen har ibland liknats

vid fästningar.

Klubbarna är slutna organisationer med höga krav på lojalitet hos

medlemmarna. Samarbete med polisen får inte förekomma, inte ens när

man blivit utsatt för ett attentat. Utredningen av brott med anknytning till

mc-klubbarna försvåras ofta av hot och repressalier mot vittnen och

målsägande.

Sedan i januari 1994 har enbart i Sverige skottlossning som kan sättas i

samband med Hells Angels och Bandidos förekommit vid ca femton

tillfällen, varav en gång med dödlig utgång (då den dåvarande ledaren för

Bandidos mördades under färd med motorcykel på E4). Vid sju tillfällen

har under samma tidsperiod bombattentat eller försök till bombattentat

förekommit. Hells Angels olika klubbhus har vid fem tillfällen utsatts för

beskjutning med pansarskott och dessutom har handgranater använts vid

attacker. Från medlemmar i Hells Angels, Bandidos och sympatiserande

klubbar har vid olika tillfällen olika typer av vapen tagits i beslag. Många

medlemmar och sympatisörer har också dömts för vapenbrott.

Brottsbelastningen är över huvud taget hög inom de nu aktuella mc-

klubbarna. Enligt uppgifter från Rikspolisstyrelsens underrättelseenhet

hade, i maj 1997, 36 av de 61 svenska medlemmarna i Hells Angels vid

något tillfälle dömts till fängelse. Motsvarande siffra för Bandidos

svenska medlemmar var 9 av 10.

Det är angeläget att regelsystemet anpassas efter samhällsutvecklingen.

Problemen med dessa mc-klubbar är i Sverige ett nytt fenomen som har

växt fram mycket snabbt. När Polisrättsutredningens arbete pågick hade

problemen ännu inte uppmärksammats i någon större utsträckning och

något förslag som särskilt var inriktat på dem presenterades inte. Inte

heller under remissbehandlingen av betänkandet, som avslutades under

hösten 1995, framkom synpunkter med den inriktningen. Vid attentat

riktade mot en mc-klubb har polisen emellertid ofta utan att kunna peka

ut en viss person som misstänkt för brottet goda skäl för att rikta

misstankarna mot en konkurrerande klubb och alltså intresse och behov

av att göra en husrannsakan i den klubbens lokaler. Även vid utredning

av annan brottslighet som kan relateras till sådana mc-klubbar kan det

finnas ett välgrundat intresse av att genomföra en husrannsakan i

klubbens lokaler. Det nuvarande regelsystemet för husrannsakan hos

annan än den som är skäligen misstänkt för brottet i andra fall än de som

regleras i 28 kap. 3 § rättegångsbalken är emellertid svårtillämpat mot

bakgrund av det höga krav som ställs på bedömningen av att en

husrannsakan i ett sådant fall skall ge avsett resultat (synnerlig anledning

förekommer). De husrannsakningar som i olika sammanhang har gjorts i

Hells Angels och Bandidos klubblokaler när man gjort bedömningen att

detta krav har varit uppfyllt har ofta gett påtagliga resultat. Att tidigare

erfarenheter av husrannsakningar hos mc-klubbar gör att man rent

allmänt förväntar sig att hitta gods som kan tas i beslag kan emellertid

inte tas till intäkt för att göra en husrannsakan. Det resultat man förväntar

sig skall naturligtvis stå i samband med det brott som utredningen avser.

Samtidigt står det klart att de klubbhus som de mc-klubbar som här

avses använder utgör sådana lokaler där en företagen undersökning, som

Processkommissionen (SOU 1926:32 s. 119) uttryckte det, mycket ofta

leder till uppklarande av ett förövat brott eller till återskaffande av

egendom, som genom brott förlorats . Samma sak gäller beträffande t.ex.

illegala spel- och nattklubbar. I den praktiska tillämpningen har man inte

ansett det vara möjligt att klassa mc-klubbarnas klubbhus som tillhåll och

därmed kunna göra en husrannsakan i dem med stöd av tillhålls-

paragrafen . Sammantaget med kravet på att det enligt huvudreglerna i

28 kap. 1 § andra stycket och 2 § rättegångsbalken skall finnas synnerliga

skäl för att åtgärden skall medföra det avsedda resultatet innebär detta att

utrymmet för att med det nuvarande regelsystemet genomföra en

husrannsakan i ett klubbhus eller liknande är mycket begränsat.

Promemorians bedömning av det berättigade i att föreskriva en särskild

bestämmelse som möjliggör en husrannsakan i de aktuella mc-klubbarnas

lokaler godtas eller delas av de flesta remissinstanserna. Den kritik som

riktats mot bedömningen har främst sin grund i att promemorian inte

tillräckligt belyst de praktiska problem som den nuvarande regleringen

medfört och på vilket sätt den lagt hinder i vägen för utredningsarbetet.

Enligt regeringen motiverar vad som framkommit om problemen med

att tillämpa husrannsakansbestämmelserna i förhållande till de aktuella

mc-klubbarna och den allvarliga upptrappning som skett av det våld som

kan relateras till dem en särskild regel som medger att husrannsakan hos

annan än den som är skäligen misstänkt för brottet kan göras i sådana

mc-klubbars lokaler under mindre stränga förutsättningar än vad

huvudreglerna i 28 kap. 1 § andra stycket och 2 § rättegångsbalken

medger. Som Polismyndigheten i Stockholms län pekat på i sitt

remissvar på promemorian om husrannsakan, motiverar även andra

grupperingars verksamhet en sådan reglering. Det gäller inte bara mer

traditionellt inriktad brottslig verksamhet, med vinningen som det

främsta målet, utan också mer moderna företeelser, där den brottsliga

verksamheten utgör ett medel för att uppnå t.ex. ett ideellt mål. Även

sådana grupperingars lokaler bör omfattas av den nya bestämmelsen.

Bestämmelsen om husrannsakan i tillhåll är otidsenlig och tillämp-

ningen av den har i olika sammanhang kritiserats (se t.ex.[REDACTED_EFTERNAMN] i

Rättegång III, 6 uppl., s. 73). Polisrättsutredningen pekar bl.a. på

problemet att definiera vad för slags lokaler som utgör tillhåll för

 lösdrivare eller förbrytare och anför att den omständigheten att man

tidigare är straffad naturligtvis inte räcker till. Att termen lösdrivare

används kan förklaras med att den tidigare var bestämd i lagstiftning

medan uttrycket i dag möjligen kan anses omfatta personer som saknar

fast arbete och stadigvarande bostad och som för ett allmänt asocialt liv

(se Fitger, Rättegångsbalken I, 28:11). Vad gäller skyddsvärdet för s.k.

knarkarkvartar den typ av lokaler som såvitt känt är de som i dag

genomsöks med stöd av denna bestämmelse anser utredningen att det

inte är lägre än för andra bostadslägenheter. Därtill kan också läggas att

kriminella tillfälligt kan bo hos andra, som inte kan anses tillhöra den

kategori som avses i stadgandet och vilkas bostäder inte förtjänar sämre

rättsskydd än andras.

Utredningen pekar också på att det finns en risk för att bestämmelsen

misstolkas eller rent av missbrukas, framför allt på så sätt att den används

som stöd för rutinmässiga undersökningar utan att kravet på misstanke

om ett konkret brott upprätthålls (se även JO 1993/94 s. 92).

Det argument som talar för att bibehålla bestämmelsen är intresset av

att effektivt kunna bedriva utredningsarbete. Regeringen ifrågasätter

emellertid om möjligheterna till att företa en husrannsakan med stöd av

denna bestämmelse innebär en så stor effektivitetsvinst i förhållande till

huvudregeln i 28 kap. 1 § rättegångsbalken att det kan motivera en

särreglering. Utredningen drar slutsatsen att det starka intresset för att

skydda integriteten innebär att effektivitetshänsynen inte ensamt kan

motivera lägre krav för husrannsakan i dessa fall och föreslår följaktligen

att bestämmelsen skall upphävas. Regeringen, som delar den

bedömningen, anser inte heller att remissutfallet berättigar till en annan

slutsats. Vi föreslår därför att den s.k. tillhållsparagrafen upphävs.

5.3 En ny bestämmelse om husrannsakan

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse om husrannsakan hos

annan än den som är skäligen misstänkt införs. En sådan husrannsakan

skall enligt den nya bestämmelsen få genomföras för de ändamål som

avses i 28 kap. 1 eller 2 § rättegångsbalken i en lokal som inte huvud-

sakligen utgör bostad och som brukar användas gemensamt av personer

som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet. För att en sådan

husrannsakan skall få utföras skall det finnas särskild anledning att anta

att ändamålet med den kommer att uppfyllas. En husrannsakan med stöd

av den nya bestämmelsen får bara göras om det för det brott som utreds

är föreskrivet fängelse ett år eller däröver. Detsamma skall gälla för

utrymmen och fordon i direkt anslutning till lokalen, under förutsättning

att de brukas av dem som använder lokalen. Den rätt som föreskrivs i

18 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling för polisman, tull-

tjänsteman och tjänsteman vid kustbevakningen att utan förordnande

göra husrannsakan för att söka efter föremål som kan antas vara förverkat

enligt den lagen, skall inte innefatta de lokaler som avses med den nya

bestämmelsen.

Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag

men är något annorlunda formulerat. Promemorians förslag omfattar inte

utrymmen och fordon i direkt anslutning till den lokal som

husrannsakningen avser.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Stockholms tingsrätt

och Malmö tingsrätt godtar i huvudsak förslaget. Några remissinstanser

föreslår vissa justeringar och pekar bl.a. på möjligheten att försöka

kringgå den föreslagna regeln genom att någon bosätter sig i en

klubblokal. Riksdagens ombudsmän (JO), Rikspolisstyrelsen och

Polismyndigheten i Stockholms län pekar på behovet av att också kunna

undersöka närbelägna utrymmen och fordon. Riksåklagaren förespråkar

att bestämmelsen bör tillåta en husrannsakan i den aktuella typen av

lokaler vid utredning av ett brott för vilket fängelse är föreskrivet utan att

något särskilt indikationskrav är uppfyllt. JO anför att den i promemorian

föreslagna regeln inte kan godtas; den framstår, ställd i relation till det

avsedda tillämpningsområdet, som alltför allmänt hållen. Även

Hovrätten för Västra Sverige menar att förslaget är alltför allmänt hållet.

Sveriges advokatsamfund ifrågasätter om förslaget är i överensstämmelse

med regeringsformen och Europakonventionen.

Skälen för regeringens förslag: Som påpekats i det föregående

(avsnitt 5.2) är det främst kravet på att en husrannsakan hos annan än den

som är skäligen misstänkt med en viss grad av säkerhet skall medföra det

avsedda resultatet, dvs. indikationskravet, som inneburit problem i den

praktiska tillämpningen. En förändrad bestämmelse bör därför inte kräva

lika mycket i detta hänseende. För att tillgodose syftet med den

förändrade bestämmelsen och samtidigt upprätthålla ett högt skydd mot

intrång i den personliga sfären måste en sänkning av indikationskravet

balanseras mot inskränkande förutsättningar i andra hänseenden.

Intresset av att effektivt kunna bekämpa brottslighet gör sig

naturligtvis mer gällande ju allvarligare brottslighet det är fråga om. En

sänkning av indikationskravet kan mot den bakgrunden balanseras av att,

liksom gäller i fråga om 28 kap. 2 a § rättegångsbalken, särskilda krav

ställs i fråga om det brott som ligger till grund för husrannsakningen. Så

stränga krav som föreskrivs i den bestämmelsen kan emellertid inte

ställas. De brott som är aktuella i samband med mc-klubbarna är ofta

sådana t.ex. misshandel och olaga hot att den nya bestämmelsen i

sådant fall inte skulle bli tillämplig. Liksom i fråga om häktning enligt 24

kap. 1 § rättegångsbalken kan brott för vilket det är föreskrivet fängelse

ett år eller däröver vara en lämplig avgränsning. På så sätt skulle en

husrannsakan inte vara möjlig vid mer bagatellartade brott, t.ex.

trafikförseelser, men vara tillåten vid bl.a. den typ av trakasserier som

föranlett den nyligen genomförda straffskärpningen för övergrepp i

rättssak.

Ett av huvudskälen till den bedömning som regeringen gjort

beträffande förslaget att upphäva tillhållsparagrafen (avsnitt 5.2) är att

det finns anledning att upprätthålla en hög skyddströskel för intrång i

bostäder. JO har anslutit sig till den bedömningen och anfört att det syftet

skulle kunna uppnås genom att föreskriva att i en ny bestämmelse om

husrannsakan införa ett undantag för lokaler där någon har sin bostad.

Det primära syftet med reformen är att under mindre stränga

förutsättningar möjliggöra husrannsakningar i de aktuella mc-klubbarnas

och vissa andra grupperingars lokaler. Tvångsmedelsregleringen får

emellertid inte vara så trubbigt utformad, att det med enkla medel går att

kraftigt försvåra eller göra det omöjligt att tillämpa reglerna i fall som

ryms inom ramen för de intressen som föranlett regleringen. Enligt

promemorians lagförslag skulle en husrannsakan få ske i en

samlingslokal. Som påpekats av Riksåklagaren och överåklagaren i

Stockholm kan ett sådant rekvisit medföra gränsdragningsproblem t.ex. i

de fall där en klubbmedlem bor i klubbhuset mer eller mindre permanent.

Det är enligt regeringens bedömning mindre lämpligt att mot den

bakgrunden föreskriva ett absolut undantag för bostäder. Intresset av att

upprätthålla skyddet för bostäder kan i stället tillgodoses genom att

inskränka den nya bestämmelsens tillämpningsområde till lokaler som

inte huvudsakligen utgör bostäder.

Ett annat viktigt skäl till bedömningen av det berättigade i att sänka

kraven på förutsättningarna för när en husrannsakan skall få ske i bl.a. en

av de aktuella mc-klubbarnas lokaler är att det finns skäl att anta att de

som använder lokalen ägnar sig åt brottslig verksamhet. I promemorians

lagförslag har detta uttryckts på så sätt, att en förutsättning för en

husrannsakan är att lokalen används av kriminellt belastade personer.

Som påpekats av JO utgör emellertid det faktum att man tidigare dömts

för brott endast en av många faktorer som kan indicera att man ägnar sig

åt brottslig verksamhet. Enligt regeringens mening kommer den

bakomliggande tanken bättre till uttryck om den nya bestämmelsen knyts

till personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet. Vi

återkommer närmare till uttrycket i författningskommentaren (avsnitt

10.1). En fördel med en sådan reglering är att man därigenom undviker

att skapa särregler för en viss personkategori på grund av deras tidigare

beteende nämligen att de tidigare har begått brott och i stället lägger

tyngdpunkten vid vad som är känt om personernas nuvarande beteende.

Det förtjänar i detta sammanhang att påpekas det måste finnas en

misstanke om ett konkret brott för att en husrannsakan skall komma i

fråga.

En bestämmelse som tillät en husrannsakan i en lokal som används av

en person som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet skulle vara

väldigt vid och tillåta husrannsakningar i fler fall än vad som kan anses

vara sakligt motiverat. För att avgränsa bestämmelsens tillämpnings-

område förefaller det lämpligt att begränsa den till lokaler som brukar

användas gemensamt av personer som i enlighet med vad som sägs i

föregående stycke kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet.

Enligt ordalydelsen i promemorians författningsförslag omfattar den

föreslagna bestämmelsen inte uthus, parkerade bilar och liknande slutna

utrymmen i anslutning till lokalen. Av bl.a. JO och Polismyndigheten i

Stockholm har påpekats intresset av att även i sådana utrymmen kunna

genomföra en husrannsakan med stöd av den nya bestämmelsen.

Regeringen delar den bedömningen.

Med de nu skisserade rekvisiten kan enligt regeringens mening kravet

på styrkan i bedömningen av att åtgärden skall medföra det avsedda

resultatet, dvs. indikationskravet, sättas lägre än vad som är fallet enligt

huvudreglerna i 28 kap. 1 § andra stycket och 2 § rättegångsbalken. En

lämplig nivå kan vara den som enligt 28 kap. 2 a § rättegångsbalken

gäller för husrannsakan i transportmedel som passerar viss plats för

eftersökande av den som skall frihetsberövas för misstanke om vissa

grova brott, dvs. särskild anledning. Vårt förslag överensstämmer här

med promemorians förslag. Det finns i detta sammanhang anledning att

något beröra en sak som Riksåklagaren behandlat i sitt remissyttrande. På

grund av indikationskravet befarar Riksåklagaren att den bestämmelse

som föreslås inte kommer att innebära att husrannsakningar kan

genomföras i någon större utsträckning än tidigare. Regeringen vill här

betona att den omständigheten att det rör sig om husrannsakningar hos en

annan än den skäligen misstänkte gör det nödvändigt att på olika sätt

begränsa bestämmelsens tillämpningsområde. Även om regeln inskränks

vad avser typen av lokal som den omfattar och beträffande vilka

brottsutredningar den kan tillämpas vid, är det fortfarande rimligt att

kräva något mer för dess tillämpning utöver vad som följer av de

allmänna principerna för tvångsmedelsanvändning. När det gäller den

föreslagna utformningen av indikationskravet innebär det visserligen att

något mer krävs än vad som erfordras i det avseendet vid en

husrannsakan enligt 28 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken hos en

misstänkt person, men samtidigt står det klart att särskild anledning

innebär ett klart lägre krav än vad som följer av kravet på synnerlig

anledning i 28 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken.

Sammanfattningsvis bör således den nya bestämmelsen om

husrannsakan hos annan än den som är skäligen misstänkt a) förutsätta

att åtgärden företas med anledning av ett brott för vilket det är föreskrivet

fängelse ett år eller däröver, b) endast tillåta en husrannsakan i lokaler

som inte huvudsakligen utgör bostad och som brukar användas

gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet

och c) förutsätta att det finns särskild anledning att anta att ändamålet

med den kommer att uppfyllas.

Den föreslagna bestämmelsen kommer att omfatta lokaler som

används av fler grupperingar än de aktuella mc-klubbarna, vilket också,

som anförts i avsnitt 5.3, är ett av skälen till att regeringen lagt fram

förslaget. Förutom grupper som ägnar sig åt brottslig verksamhet på ett

mera yrkesmässigt sätt, t.ex. köp och försäljning av stöldgods, kommer

bestämmelsen att öka möjligheterna att utföra husrannsakningar i lokaler

som används av t.ex. rasistiska sammanslutningar. Den föreslagna

gränsdragningen i fråga om vilka lokaler som omfattas av bestämmelsen

är enligt regeringens mening väl motiverad. Om man på goda grunder

kan anta att en grupp av personer ägnar sig åt brottslig verksamhet, som

med den föreslagna avgränsningen inte behöver vara alltför kvalificerad,

finns det mycket som talar för skyddet mot en husrannsakan i en lokal

som personerna använder inte behöver upprätthållas på samma höga nivå

som för andra lokaler. Den föreslagna bestämmelsen framstår mot den

bakgrunden som resultatet av en rimlig avvägning mellan utrednings-

intressen och integritet.

Enligt det nu gällande regelsystemet får husrannsakan ske hos annan

än den skäligen misstänkte vid misstanke om brott på vilket det kan följa

fängelse, om synnerlig anledning förekommer att åtgärden kommer att

medföra det avsedda resultatet. I princip kan alltså en husrannsakan

enligt huvudregeln ske vid misstanke om snatteri. Den av regeringen

föreslagna regelns utformning innebär att indikationskravet sänks till

särskild anledning vid en husrannsakan i vissa lokaler. På så sätt innebär

regeln att skyddet mot husrannsakan minskar. Detta kompenseras dock

av att regelns tillämpningsområde begränsas på så sätt, att den bara är

tillämplig vid misstanke om brott för vilket det är föreskrivet fängelse ett

år eller mer. Mot bakgrund av utformningen av regeln indikations-

kravet, inskränkningarna avseende lokalen och begränsningen av vilka

brott som medför att regeln är tillämplig är den enligt regeringens

mening förenlig med de krav som uppställs i regeringsformen och

Europakonventionen. Samtidigt innebär ett upphävande av regeln om

husrannsakan i tillhåll en uppstramning av regelsystemet som innebär att

skyddet för bostäder ökar.

Detta innebär att rättegångsbalken fortsättningsvis kommer att

innehålla tre olika nivåer för när husrannsakan får ske hos annan än den

som är skäligen misstänkt. I en lokal som är tillgänglig för allmänheten

får en husrannsakan, liksom i dag, ske utan särskilda krav på brottets

svårhetsgrad eller på att åtgärden kommer att medföra det avsedda

resultatet. I en lokal som inte huvudsakligen utgör bostad och som brukar

användas gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig

verksamhet får en husrannsakan ske när det för brottet är föreskrivet

fängelse ett år eller däröver och det finns särskild anledning att anta att

åtgärden kommer att medföra det avsedda resultatet. Slutligen får en

husrannsakan hos annan än den som är skäligen misstänkt, i enlighet med

den nu gällande huvudregeln, ske vid utredning om brott på vilket det

kan följa fängelse och synnerlig anledning förekommer att åtgärden

kommer att medföra det avsedda resultatet.

En polisman, en tulltjänsteman eller en tjänsteman vid Kustbevak-

ningen har enligt 18 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling rätt

att utan förordnande göra husrannsakan i bl.a. sådana lokaler som avses i

28 kap. 3 § rättegångsbalken för att söka efter föremål som kan antas

vara förverkat enligt den lagen. Den rätten bör lämpligen inte omfatta

den typ av lokaler som avses i den föreslagna nya bestämmelsen i andra

stycket. Hänvisningen i 18 § varusmugglingslagen föreslås därför bli

ändrad till att avse 28 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken.

Avslutningsvis finns det anledning att beröra en fråga som väckts av

några remissinstanser. JO anför att skyddet för den enskilda kan

förstärkas om det föreskrivs att en husrannsakan med stöd av 28 kap. 3 §

rättegångsbalken i andra lokaler än sådana som inte är tillgängliga för

allmänheten inte får ske utan förordnande enligt 28 kap. 4 §

rättegångsbalken. Även Polismyndigheten i Östergötlands län berör

frågan om vem som skall få besluta om husrannsakan med stöd av den

nya bestämmelsen.

Ett beslut om husrannsakan enligt rättegångsbalken fattas av rätten,

åklagaren eller undersökningsledaren (28 kap. 4 § första stycket

rättegångsbalken). Endast då ett sådant beslut inte kan avvaktas får en

polisman besluta om åtgärden (28 kap. 5 § rättegångsbalken). Ett beslut

om husrannsakan i syfte att delge stämning eller kallelse i brottmål är

dock förbehållet rätten. Enligt regeringens bedömning finns det inte

tillräckliga skäl för att för en husrannsakan av den typ som nu är aktuell

frångå den reglering av frågan som i övrigt gäller.

6 Skärpta krav på inkassoverksamhet

6.1 Inkassolagen

Lagens tillämpningsområde

Regler om hur inkassoverksamhet får bedrivas finns i inkassolagen

(1974:182) och inkassoförordningen (1981:956). Inkassolagen syftar

främst till att undanröja riskerna för att gäldenärer utsätts för otillbörliga

inkassoåtgärder eller i övrigt tillfogas onödig skada eller olägenhet

genom inkassoverksamhet. Det handlar således bl.a. om att skydda

grundläggande värden såsom den personliga integriteten och privatlivets

helgd. För omsättningen i affärslivet och samhället i övrigt är det

väsentligt att gäldenärer i möjligaste mån betalar sina skulder, men den

som har obetalda skulder är för den sakens skull inte någon brottsling

och skall inte betraktas som en sådan. Vidare bör man hålla i minnet att

fordringar som är föremål för inkassoförfarande oftast inte blivit rättsligt

prövade, och gäldenärerna kan ha befogade invändningar mot kraven. I

slutändan kan det visa sig att det inte föreligger något skuldförhållande

över huvud taget. Det är ytterst betydelsefullt att all inkassoverksamhet

bedrivs på ett seriöst och etiskt försvarbart sätt och att gäldenären

respekteras i alla skeden av förfarandet. Hotfulla eller förödmjukande

indrivningsmetoder kan under inga omständigheter accepteras. Inkasso-

lagen skall tjäna som ett skydd mot sådana företeelser.

I de fall inkassoverksamhet bedrivs med användning av personregister

utgör datalagens (1973:289) bestämmelser ett kompletterande integritets-

skydd.

Datainspektionen utövar tillsyn över inkassolagens efterlevnad.

Lagen omfattar enligt 1 § så gott som all indrivning av fordringar som

innebär att inkassoåtgärder vidtas. Sådan indrivning kallas i lagen för

inkassoverksamhet. Med inkassoåtgärd avses en åtgärd som innebär

påtryckning på gäldenären på annat sätt än genom angivande av tid för

betalning eller uppgift om att fordringen, om den inte betalas, kommer att

överlämnas till någon annan för inkasso. Att en borgenär skickar en enkel

betalningspåminnelse räknas således inte som en inkassoåtgärd. Om

borgenären däremot skickar ett kravbrev med hot om rättsliga eller

exekutiva åtgärder, anses det som en inkassoåtgärd.

Undantag från lagens tillämpningsområde är restriktiva och görs

endast för två fall. Det första är enskilda fysiska personers eller dödsbons

egna åtgärder för indrivning av egna fordringar, förutsatt att fordringarna

varken har uppkommit i näringsverksamhet eller övertagits för

indrivning. Lagen tillämpas alltså på indrivning även av närståendes

fordringar, t.ex. fordringar som tillkommer en familjemedlem. Det andra

undantaget från lagens tillämpningsområde är exekutiva myndigheters

verksamhet.

Det finns inte något krav på att det skall vara fråga om inkasso-

verksamhet som kan betecknas som yrkesmässig för att lagen skall vara

tillämplig.

Tillståndsplikten

Enligt 2 § krävs Datainspektionens tillstånd för indrivning av fordringar

för någon annans räkning. Detsamma gäller indrivning av fordringar som

övertagits för indrivning.

Från den allmänna tillståndsplikten görs vissa undantag. Bakgrunden

till undantagen är att lagstiftaren ansett att kravet på tillstånd för

inkassoverksamhet bör vara begränsat till de fall där det framstår som

särskilt angeläget med en ännu starkare offentlig kontroll än den som

följer av lagens regler om fortlöpande tillsyn. Med andra ord har man

velat undvika att systemet kan uppfattas som en form av onödig byråkrati

(se prop. 1980/81:10 s. 80). Undantagen har dock ett snävt tillämpnings-

område.

Om inkassoverksamheten utgör ett underordnat led i en annan

verksamhet och inte någon av verksamheterna utgör näringsverksamhet,

behövs enligt 2 § andra stycket som regel inte tillstånd. Detta innebär att

varken inkassoverksamheten eller den huvudsakliga verksamheten får

bedrivas i förvärvssyfte. Från tillståndsplikten undantas härigenom

fackliga och andra ideella organisationer, vilka som en service åt

medlemmarna bedriver inkassoverksamhet avseende deras fordringar

men väsentligen har andra uppgifter. Ett annat fall som omfattas av detta

undantag är den inkassoverksamhet som en del kommuner bedriver för

t.ex. kommunala bolags och stiftelsers räkning. Genom andra stycket

undantas vidare från tillståndskravet sådan inkassoverksamhet som

bedrivs av ett företag för ett annat företag inom samma koncern. Motivet

för detta undantag är att s.k. koncerninkasso ansetts kunna jämställas

med det fallet att de företag som ingår i en koncern själva ombesörjer sin

inkassoverksamhet. De undantag som nu har nämnts gäller dock inte

oinskränkta. Även för sådan inkassoverksamhet som i princip omfattas

av undantagen fordras tillstånd, om verksamheten avser fordringar som

tillkommer eller har övertagits från någon som inte utan tillstånd enligt

lagen hade kunnat driva in fordringarna. Avsikten är att förhindra att en

annars gällande tillståndsplikt kringgås med utnyttjande av undantagen.

I 2 § tredje stycket anges ytterligare två undantag. Det första

undantaget, vars berättigande nu har ifrågasatts, gäller inkassoverksam-

het som är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar. Detta

undantag infördes år 1981, då lagens generella tillämpningsområde

utvidgades till att omfatta även icke yrkesmässig verksamhet. Avsikten

med undantaget var att det skulle motsvara vad som dittills gällt på grund

av att lagen i dess tidigare lydelse gällde endast yrkesmässig verksamhet.

Begreppet enstaka fordringar preciserades tidigare i 1 § andra stycket 6 i

Datainspektionens föreskrifter (DIFS 1989:1) om tillstånd enligt 2 §

inkassolagen. Där angavs en gräns på tolv inkassouppdrag per år. Vidare

föreskrevs som ett villkor för att undantaget skulle bli tillämpligt att

inkassoverksamheten inte fick marknadsföras. Föreskriften har upphävts

med verkan från den 1 augusti 1996. Detta gjordes på grund av utgången

i ett brottmål. I målet hade ett åtal mot två personer för att de bedrivit

inkassoverksamhet utan tillstånd ogillats, eftersom det inte var styrkt att

inkassoverksamheten haft sådan omfattning att tillstånd behövdes. De

tilltalade är enligt Datainspektionen medlemmar i Hells Angels.,

Det andra undantaget i 2 § tredje stycket tar sikte på personer och

företag som står under någon form av tillsyn av annat organ än

Datainspektionen. Det första fallet som nämns i lagtexten verksamhet

som bedrivs av Sveriges Investeringsbank AB är inte längre aktuellt,

eftersom detta bolag upphörde år 1989. Som ett andra fall anges företag

under bankinspektionens tillsyn. Bankinspektionen har slagits samman

med försäkringsinspektionen och bildat den nya myndigheten Finans-

inspektionen. Enligt lagen (1991:936) med anledning av Finans-

inspektionens inrättande skall bestämmelser i lag eller annan författning

om bankinspektionen eller försäkringsinspektionen avse Finans-

inspektionen. Det tredje fallet är advokater. Dessa står under tillsyn av

Sveriges advokatsamfund och är också uttryckligen undantagna från

tillståndsplikten.

Det förtjänar att framhållas att de som omfattas av något av ovan

nämnda undantag likväl omfattas av inkassolagens regler om hur

inkassoverksamhet skall bedrivas. Även den som bedriver icke

tillståndspliktig inkassoverksamhet, t.ex. av tillfällig natur och avseende

enstaka fordringar, är således skyldig att iaktta bestämmelserna om god

inkassosed. Datainspektionens tillsynsansvar gäller också den icke

tillståndspliktiga verksamheten med undantag för de företag och personer

som står under tillsyn av något annat organ. I praktiken är det dock

många gånger svårt att upprätthålla en effektiv tillsyn i de fall där

tillstånd inte behövs.

Tillstånd får enligt 3 § meddelas endast om verksamheten kan antas bli

bedriven på ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt. Sökandens vandel och

kompetens prövas av Datainspektionen. I praxis ställs stränga krav för att

tillstånd skall ges. I allmänhet krävs högskoleutbildning i ekonomi och

juridik. Med detta avses inte att sökanden måste ha fullständig

civilekonom- och juris kandidat-examen, men utbildningen måste ändå

vara av viss omfattning. Som illustration kan nämnas ett fall där

styrelsesuppleanten i ett aktiebolag hade genomgått handelsrättslig

översiktskurs på högskolenivå samt ett antal Komvux-kurser, bl.a.

fastighetsmäklarkurs och kurs i bouppteckning och arvsskifte. Detta

ansågs inte utgöra tillräckligt belägg för att anta att verksamheten skall

komma att bedrivas på ett sådant sakkunnigt och omdömesgillt sätt som

förutsätts i lagstiftningen. I ett annat fall hade den person som skulle

ansvara för inkassoverksamheten i ett bolag och som också var

firmatecknare 30 poängs högskoleutbildning i företagsekonomi men

däremot ingen utbildning i juridik. Vederbörande hade även erfarenhet av

inkassoverksamhet inom ramen för ett mindre familjeföretag. Dessa

meriter ansågs inte tillfyllest för att meddela tillstånd enligt inkassolagen,

eftersom det inte fanns tillräcklig juridisk kompetens inom företaget. I

vissa fall kan dock långvarig praktisk erfarenhet väga upp brister i fråga

om den teoretiska utbildningen.

För vandelsprövningen är intyg från tidigare arbetsgivare ofta av

betydelse. Datainspektionen har däremot inte tillgång till kriminal-

registret. Någon möjlighet att kontrollera eventuell kriminell belastning

hos sökanden finns därför sällan.

Tillstånd får meddelas för högst tio år i taget. I praxis meddelas dock

inte tillstånd för längre tid än fem år. Datainspektionen får förena

tillståndet med föreskrifter om hur verksamheten skall bedrivas.

Dessutom kan myndigheten meddela föreskrift om skyldighet att anmäla

ändring av förhållanden som kan ha haft betydelse för tillståndet.

Exempel på en sådan ändring är att företagets ledning eller ägarkrets fått

en väsentligt förändrad sammansättning.

Regler för inkassoverksamhet

Inkassoverksamhet skall enligt 4 § bedrivas enligt god inkassosed.

Gäldenären får inte vållas onödig skada eller olägenhet. Inte heller får

han eller hon utsättas för otillbörlig påtryckning eller någon annan

otillbörlig inkassoåtgärd. Begreppet god inkassosed preciseras och fylls

ut dels genom lagens bestämmelser, dels genom Datainspektionens

föreskrifter och inspektionens och domstolarnas praxis. Datainspektionen

ger ut allmänna råd där myndigheten ger sin syn på begreppet god

inkassosed. Även i detta avseende ställs stränga krav.

I 5 § finns bestämmelser om utformningen av krav mot en gäldenär.

Där föreskrivs också att det i samband med kravet bör anges en viss

skälig tid inom vilken gäldenären skall betala frivilligt eller framställa

invändning mot kravet. Rättsliga åtgärder får enligt 6 § inte vidtas förrän

den nyss nämnda fristen har löpt ut. Detta gäller dock inte om gäldenären

uppenbarligen söker undandra sig att betala eller om det annars föreligger

särskilda skäl (7 §).

Ett exempel på brott mot god inkassosed är att en gäldenär tillställs ett

kravbrev utan att denne dessförinnan har underrättats om eller på annat

sätt fått klart för sig att borgenären anser sig ha en fordran på honom

eller henne. Till god inkassosed hör också att en fordran skall vara

förfallen till betalning innan en inkassoåtgärd vidtas. Enligt

Datainspektionens allmänna råd skall det vidare göras en kontroll av

gäldenärens identitet, om det finns misstanke om felaktig identitet.

Kontrollen skall utföras innan inkassoåtgärder vidtas. Enligt god

inkassosed skall ärendet inte fullföljas, om det råder tveksamhet om

identiteten. Till god inkassosed hör enligt Datainspektionens praxis att

kontakterna med gäldenären skall skötas på ett korrekt sätt.

Inkassoåtgärder får inte vidtas på ett sådant sätt att de väcker onödigt

uppseende eller skandaliserar gäldenären. Normalt får gäldenären inte

uppsökas i sin bostad eller på sin arbetsplats. Telefonkontakter förutsätter

att det med rimlig säkerhet kan antas att den uppringde är identisk med

gäldenären. Om gäldenären är en privatperson, bör han eller hon inte

kontaktas per telefon i bostaden senare än kl. 21.00.

Om det finns sannolika skäl för att en fordran inte är lagligen grundad

eller om den på annat sätt framstår som obefogad, bör inkassoåtgärder

inte vidtas över huvud taget (8 §). Enligt Datainspektionens allmänna råd

kan det inte anses överensstämma med god inkassosed att vidta en

inkassoåtgärd, om det framgår av handlingarna som ges in till

inkassoombudet eller av en invändning från gäldenären att fordran saknar

laga grund. God inkassosed innebär också att inkassoombudet vid

invändning från gäldenären snarast möjligt skall undersöka om

invändningen har fog för sig.

I 9 § ges en regel som innebär att gäldenären alltid har rätt att med

befriande verkan betala till den som har borgenärens uppdrag att driva in

fordringen. Betalning till denne är alltså gällande mot borgenären.

Inkasserade medel, gäldenärsregister och tystnadsplikt.

Hur inkasserade medel skall hanteras regleras i 10 §. I 10 a § anges vad

som gäller i fråga om gäldenärsregister. Reglerna är avsedda att

undanröja risken för integritetskränkningar och liknande skador som kan

uppkomma till följd av olämpliga överlåtelser eller upplåtelser av register

eller genom olämpligt förfarande med register i samband med att

inkassoverksamhet läggs ned eller dylikt. Bestämmelsen är begränsad till

att gälla tillståndspliktig verksamhet.

Tystnadsplikt i inkassoverksamhet regleras i 11 §. Brott mot tystnads-

plikten är straffsanktionerat enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. I sådan

inkassoverksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka

fordringar råder dock inte någon tystnadsplikt. Den som är undantagen

från tillståndsplikten enligt 2 § tredje stycket första punkten omfattas

alltså inte heller av tystnadsplikten. Avsikten med detta är att

tystnadsplikten inte skall gälla den som helt tillfälligt och utan inslag av

yrkesmässighet inkasserar en fordran för annans räkning, även om detta

sker under sådana förhållanden att lagen i och för sig är tillämplig.

Tillsyn

Datainspektionens tillsyn över lagens efterlevnad regleras i 13 15 §§.

Denna tillsyn gäller såväl tillståndspliktig som icke tillståndspliktig

verksamhet. Advokater och företag under Finansinspektionens tillsyn

omfattas dock inte av Datainspektionens tillsyn.

Datainspektionen har bl.a. rätt att företa inspektion hos den som

bedriver inkassoverksamhet. För att framtvinga att god inkassosed iakttas

och att lagen i övrigt efterlevs får myndigheten meddela de föreskrifter

mot enskilda som tillsynen föranleder. Sådana föreskrifter får förenas

med vite. När det gäller någon som har fått tillstånd att bedriva

inkassoverksamhet kan Datainspektionen i sista hand återkalla tillståndet.

Detta kan aktualiseras om allvarliga brister i verksamheten konstateras.

Straff och skadestånd m.m.

I 17 § finns bestämmelser om straff för vissa förfaranden i strid mot

lagen. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver

inkassoverksamhet utan föreskrivet tillstånd kan dömas till böter eller

fängelse i högst ett år. Brott mot en meddelad föreskrift kan också leda

till straff. Likaså kan otillåtet förfarande med ett gäldenärsregister som

används i tillståndspliktig verksamhet medföra straffansvar. Slutligen

kan den som lämnar en osann uppgift när Datainspektionen begär

upplysningar för sin tillsyn dömas för brott mot lagen.

Enligt 17 a § kan ett gäldenärsregister förklaras förverkat.

Lagen innehåller även bestämmelser om skadeståndsskyldighet. Den

som bedriver inkassoverksamhet skall enligt 18 § ersätta sådan skada

som till följd av verksamheten tillfogas någon genom otillbörlig

påtryckning eller annan otillbörlig inkassoåtgärd. Vid bedömningen av

skadan skall hänsyn tas även till lidande och andra omständigheter av

annan än rent ekonomisk betydelse. Således kan ersättning utgå även för

s.k. ideell skada.

Datainspektionens beslut enligt inkassolagen överklagas till länsrätt

(19 §). Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara allmänna

intressen.

6.2 Reformbehovet

Regeringens bedömning: Det finns behov av en lagändring i syfte att

motverka oseriös inkassoverksamhet med koppling till organiserad

brottslighet.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har delat

promemorians bedömning eller lämnat den utan erinran. Några har anfört

att en ändring i inkassolagen knappast är ett verksamt medel för att

komma till rätta med organiserad brottslighet, men de har ändå bedömt

att en lagändring har sitt värde som markering från samhällets sida.

Företagarnas Riksorganisation har dock anfört att det inte finns något

behov av ändring av inkassolagen. Organisationen har pekat på att det

inte är känt i vilken omfattning kriminellt belastade personer bedriver

inkassoverksamhet. Vidare har denna remissinstans framfört att

inkassoåtgärder med inslag av våld eller hot om våld bör bekämpas med

stöd av brottsbalken.

Skälen för regeringens bedömning: Inkassolagen bärs upp av

intresset att undanröja riskerna för att gäldenärer utsätts för otillbörliga

inkassoåtgärder eller i övrigt vållas onödig skada eller olägenhet genom

inkassoverksamhet. Lagen syftar till att säkerställa att fordringar drivs in

under iakttagande av god inkassosed.

Datainspektionens framställan har fäst uppmärksamheten på ett enskilt

fall där personer som uppenbart framstår som helt olämpliga att bedriva

inkassoverksamhet har åtalats för brott mot inkassolagen men frikänts, då

det visserligen styrkts att de bedrivit inkassoverksamhet men inte att

verksamheten haft sådan omfattning att den varit tillståndspliktig, dvs.

med tillämpning av undantaget i 2 § tredje stycket för inkassoverksamhet

som är av tillfällig natur och avser enstaka fordringar. Detta är emellertid

inte ett isolerat fall. Vid Justitiedepartementets diskussionsmöte

rapporterades misstankar om att kriminellt belastade personer i bl.a. mc-

klubbar konsekvent bedriver inkassoverksamhet inom klubbarnas ram.

Vissa av uppdragsgivarna har kriminell bakgrund, och en del av

fordringarna har också uppkommit genom brott. Flera av uppdragen

lämnas emellertid av vanliga småföretagare, t.ex. tandläkare och jurister.

I de fall som är kända hos polis och åklagare finns ett nära samband

med organiserad brottslighet antingen i mc-klubbar eller i grupper som

sysslar med avancerad förmögenhetsbrottslighet såsom bankrån. Det

finns skäl att anta att mörkertalet är stort, eftersom vanligen varken

borgenär eller gäldenär vill lämna några upplysningar om den

verksamhet de anlitar respektive blir utsatta för.

Vid diskussionsmötet framkom att de personer med kriminell

anknytning som ägnar sig åt denna indrivningsverksamhet medvetet och

systematiskt utnyttjar inkassolagens undantagsbestämmelse. I polisförhör

har de t.ex. uttryckligen åberopat att verksamheten varit av så begränsad

omfattning att den inte varit tillståndspliktig och hänvisat till undantaget i

2 § tredje stycket.

Som Företagarnas Riksorganisation har påpekat finns det inte närmare

undersökning av omfattningen av detta slags verksamhet. Rättsvårdande

myndigheter har emellertid bedömt att indrivning med koppling till

organiserad och annan allvarlig brottslighet är ett utbrett fenomen.

Regeringen ser ingen anledning att betvivla denna bedömning.

Det kan naturligtvis ifrågasättas om en utvidgad tillståndsplikt eller

annan ändring i inkassolagen är en verksam och lämplig metod för att

stävja indrivning med anknytning till organiserad brottslighet. Enligt

uppgifter som lämnades vid diskussionsmötet har verksamheten ofta

inslag av olaga hot, övergrepp i rättssak, utpressning och andra

brottsbalksbrott. Om sådana brott kan styrkas, skall naturligtvis de

beivras. Ett brott mot inkassolagen framstår i en sådan situation ofta som

av underordnad betydelse. Såsom Företagarnas Riksorganisation påpekat

är det inom ramen för det straffrättsliga systemet som våld och hot skall

bekämpas.

Mot detta skall invändas att det synes vara minst lika vanligt att

indrivningen sker utan inslag av regelrätta hot eller våld.

Indrivningsmännens klädsel, uppträdande och anknytning till organiserad

brottslighet kan vara tillräckligt för att framkalla rädsla hos gäldenären.

Regeringen anser vidare att man måste beakta att det ofta finns betydande

bevissvårigheter i dessa sammanhang. För det första finns det i allmänhet

en stor ovilja att vittna mot personer som tillhör den organiserade

brottsligheten på grund av rädsla för repressalier. För det andra kan de

gäldenärer som blir föremål för inkassoåtgärder vara särskilt ovilliga att

medverka i en utredning på grund av att fordringarna i många fall

uppkommit i samband med illegal verksamhet som gäldenärerna inte vill

redogöra för. Detta gör att det ofta är svårt att styrka gärningar med

inslag av våld eller hot i samband med indrivningen. Åtal för brott mot

inkassolagen kan många gånger vara lättare att styrka än exempelvis

misshandel eller olaga hot. Indrivningsverksamheten kan t.ex. framgå av

skriftlig bevisning som påträffas vid husrannsakningar eller på annat sätt,

och då fordras inte alltid muntlig bevisning. Inkassolagen kan därför

utgöra ett komplement till brottsbalkens bestämmelser när det gäller att

beivra sådan oseriös inkassoverksamhet som den enskilde kan uppleva

som skrämmande.

Det har vidare uppgivits att vissa organisationer med brottslig

verksamhet är angelägna om att upprätthålla en seriös fasad som gör att

deras förehavanden får en skenbar legitimitet. Dessa organisationer är väl

medvetna om inkassolagens undantag från tillståndsplikten och åberopar

dem i samband med brottsutredningar. En utvidgad tillståndsplikt skulle

frånta dem möjligheten att utåt framställa sig som helt legitima

inkassoföretag. Detta skulle knappast avhålla kriminella borgenärer från

att anlita dem, men för de småföretagare och andra som hittills anlitat

organisationerna för indrivning av ordinära fordringar torde vetskapen

om att inkassoverksamheten som sådan är illegal kunna ha en avhållande

effekt. Det är enligt regeringens mening angeläget att tillståndsplikten i

inkassolagen får en sådan utformning att man undviker att verksamhet

med koppling till organiserad brottslighet framställs som legitim och

jämställd med seriös inkassoverksamhet.

Inkassolagens undantag från det allmänna tillståndskravet när det

gäller begränsad inkassoverksamhet öppnar för en oseriös indrivnings-

verksamhet som i praktiken undgår Datainspektionens tillsyn. Den

organiserade brottsligheten måste bekämpas på bred front och med alla

till buds stående medel. Åtal för brott mot inkassolagen är, som flera

remissinstanser framhållit, inte något särskilt vasst vapen i kampen mot

den organiserade brottsligheten, men det kan vara en åtgärd bland flera

som sammantaget bidrar till att stävja en verksamhet som allvarligt

kränker och skadar enskilda. En lagstiftning som inte lämnar något

lagligt utrymme för kriminella gruppers indrivningsverksamhet tjänar

även som en markering från samhällets sida. Regeringen anser

följaktligen att lagen bör ändras.

6.3 Tillståndsplikten utvidgas

Regeringens förslag: Undantaget från tillståndsplikten för verksamhet

som är av tillfällig natur och avser enstaka fordringar slopas.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har

tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan någon invändning. Företagarnas

Riksorganisation har dock avstyrkt med hänvisning till att en utvidgning

av tillståndsplikten drabbar även seriösa personer och företag samtidigt

som det inte kan förväntas ha någon avhållande effekt för dem som är

kriminella.

Skälen för regeringens förslag: Slutsatsen i föregående avsnitt

innebär att man måste överväga vilka alternativa lagstiftningsåtgärder

som står till buds och vilket alternativ som är mest verksamt utan att det

leder till oacceptabla konsekvenser för dem som är seriösa.

Ett sätt att komma åt problemet, vilket diskuteras också i

promemorian, skulle kunna vara att straffsanktionera brott mot god

inkassosed. Den oseriösa inkassoverksamhet som saken gäller omfattas

av inkassolagens krav på god inkassosed, även om den inte är

tillståndspliktig. En fördel med denna lösning är att kriminaliseringen

träffar det straffvärda beteendet, dvs. just de inkassoåtgärder som

gäldenären upplever som hotfulla och integritetskränkande. En sådan

straffsanktionering skulle inte heller medföra någon ökad byråkrati eller

annan olägenhet för dem som under seriösa former åtar sig enstaka

indrivningsuppdrag och utför dessa på ett oantastligt sätt. De blir med

denna lösning alltjämt befriade från tillståndsplikten och påverkas inte av

lagändringen så länge de iakttar god inkassosed.

Mot detta talar emellertid, som påpekades vid diskussionsmötet, de

betydande utredningssvårigheter som kan förutses. Som tidigare nämnts

känner de som utsätts för våld eller hot av personer med anknytning till

den organiserade brottsligheten ofta en stark ovilja att lämna uppgifter till

polisen och inför domstol. Samma problem dyker upp när det gäller

andra former av indrivningsåtgärder som strider mot god inkassosed. Det

kan bli näst intill omöjligt för myndigheterna att ingripa mot denna form

av oseriös inkassoverksamhet, om de först måste utreda exakt hur

inkassoåtgärderna har gått till och styrka brott mot god inkassosed. En

annan invändning mot att kriminalisera brott mot god inkassosed, som

också framhållits av någon remissinstans, är att det skulle träffa också

sådana företag som bryter mot god inkassosed på mindre flagranta sätt än

de grupper som ägnar sig åt organiserad brottslighet. På så sätt skulle

lagstiftningsåtgärden få effekter för en betydligt vidare krets av personer

och företag än dem vars verksamhet motiverar åtgärden. Data-

inspektionen meddelar årligen ett stort antal föreskrifter med anledning

av sin tillsynsverksamhet. I vissa fall förenas dessa föreskrifter med

viten. Det händer också att inspektionen återkallar tillstånd på grund av

brott mot god inkassosed. Detta är ett väl fungerande tillsyns- och

sanktionssystem. Att då straffbelägga alla former av brott mot god

inkassosed synes vara en onödig belastning på rättsvårdande myndigheter

och domstolar. Visserligen skulle det vara möjligt att undanta ringa fall

från straffansvar. Därmed skulle man undvika att misstag som inte

framstår som straffvärda faller inom det kriminaliserade området. Även

med en sådan ordning torde dock många av de ärenden som idag hanteras

på ett tillfredsställande sätt av Datainspektionen bli fall för polis,

åklagare och domstol. Ett ytterligare skäl mot en sådan lösning är

naturligtvis svårigheterna att i förväg avgöra vad som utgör god

inkassosed.

Att kriminalisera brott mot god inkassosed framstår enligt regeringens

mening som ett mindre lämpligt sätt att bekämpa den oseriösa

inkassoverksamheten.

Det alternativ som Datainspektionen själv pekat på i sin framställan till

Justitiedepartementet är att tillståndsplikten utvidgas så att den omfattar

även tillfällig verksamhet.

I detta sammanhang får inte glömmas bort att den nuvarande

ordningen bygger på en avvägning mellan, å ena sidan, intresset av en

tillräckligt effektiv samhällskontroll över etableringen inom inkasso-

branschen och, å andra sidan, önskemålet att undvika vad som kan

uppfattas som obefogat krångel. Det är svårt att bedöma hur många

seriösa personer och företag som skulle tvingas söka tillstånd, om

undantaget för tillfällig inkassoverksamhet begränsades eller försvann.

Man kommer ändå inte ifrån att det finns en grupp privatpersoner och

näringsidkare som kommer att drabbas av ett visst omak, låt vara att man

kan räkna med en snabb handläggning av dessa ärenden vid

Datainspektionen.

För denna grupp, som under ordnade former bedriver tillfällig och

begränsad inkassoverksamhet, är för övrigt inte heller den nuvarande

ordningen helt tillfredsställande. Sedan Datainspektionen upphävde den

föreskrift (1 § andra stycket 6 i Datainspektionens föreskrifter [DIFS

1989:1] om tillstånd enligt 2 § inkassolagen) som preciserade begreppen

 tillfällig natur och enstaka fordringar råder osäkerhet om vilken

omfattning en verksamhet skall ha för att bli tillståndspliktig. Det innebär

att också den som är seriös riskerar att ofrivilligt tangera det straffbara

området på grund att han eller hon inte kan bedöma om antalet uppdrag

är så stort att tillstånd måste sökas. Regeringen anser att detta inte är

tillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. För den grupp som drabbas

av en viss ökad byråkrati innebär en utökad tillståndsplikt likväl fördelen

av klarare regler om vad som gäller.

Mot olägenheten av ökad byråkrati måste ställas de effekter en ut-

vidgad tillståndsplikt kan ha i bekämpandet av oseriös och integritets-

kränkande indrivning med anknytning till grupper som präglas av

organiserad brottslig verksamhet. Som påpekades vid diskussionsmötet

har ett generellt tillståndskrav den fördelen att det under förutsättning

att tillstånd inte har beviljats är möjligt att väcka åtal så snart det kan

visas att indrivningsverksamhet förekommit. Att styrka exakt hur

uppdraget har utförts är inte nödvändigt. Ett åtal skulle inte heller kunna

ogillas för att omfattningen av verksamheten inte var tillräckligt stor, se

avsnitt 6.1.

Ett skärpt krav på tillstånd framstår i regeringens ögon som den mest

rimliga och adekvata åtgärden för att stävja den oseriösa

inkassoverksamheten. Att ytterligare inskränka tillämpningsområdet för

undantaget för tillfällig och begränsad inkassoverksamhet, t.ex. genom

ett krav på naturlig anknytning till annan verksamhet, synes inte vara en

framkomlig väg. Det är heller ingen remissinstans som har förordat en

sådan lösning. Regeringen föreslår därför att undantaget för tillfällig och

begränsad inkassoverksamhet avskaffas.

6.4 Undantag för indrivning av närståendes fordringar

Regeringens förslag: Enskilda personers indrivning av närståendes

fordringar jämställs med indrivning av egna fordringar och undantas från

inkassolagens tillämpningsområde. Begreppet närstående definieras på

samma sätt som i 4 kap. 3 § första stycket konkurslagen (1987:672).

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. I

promemorian finns dock inte någon definition av närståendebegreppet i

lagtexten.

Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har

tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändning. Några av dem

Riksskatteverket, Finansinspektionen och Länsrätten i Stockholms län

har gjort gällande att begreppet närstående av rättssäkerhetsskäl bör

förtydligas. Även Svensk Handel har pekat på problemet med att dra

gränsen för vem som är att anse som närstående.

Skälen för regeringens förslag: Den i föregående avsnitt föreslagna

lösningen innebär att även en privatperson som hjälper exempelvis en

nära släkting med att driva in någon enstaka fordran blir skyldig att söka

tillstånd, om inga andra ändringar i lagen genomförs. Det finns en klar

risk att allmänheten har svårt att se motiven för detta och att den enskilde

inte ens kommer på tanken att en sådan åtgärd kan vara tillståndspliktig.

Att den som i en sådan situation underlåter att söka tillstånd gör sig

skyldig till ett brott går inte att förankra i allmänhetens rättsmedvetande.

En sådan bestämmelse ligger inte heller i linje med kravet på att endast

förfaranden som är i egentlig mening straffvärda skall vara kriminalise-

rade. Samtidigt torde allmänheten ha stor förståelse för att det är

angeläget att bekämpa den oseriösa indrivningsverksamhet som bedrivs

inom kriminella kretsar.

Ett sätt att lösa denna konflikt skulle kunna vara att undanta ringa brott

från kriminaliseringen. Detta kräver dock att man på något sätt kan ange

vilka omständigheter som gör att ett brott skall betraktas som ringa, och

det kan innebära en hel del svårigheter. Det synes således svårt att

tillräckligt tydligt ange vilka omständigheter som skulle leda till frihet

från ansvar. Med de krav på förutsebarhet som alltid måste ställas i

straffrättsliga sammanhang förefaller det inte vara en framkomlig väg att

undanta ringa brott.

Det är framför allt i kretsen av de närmast anhöriga, t.ex. makar eller

nära släktingar, som det finns ett behov av att lätt kunna hjälpa varandra

med indrivningsuppdrag. När det gäller behovet av offentlig kontroll

finns det knappast någon avgörande skillnad mellan, å ena sidan, det

fallet att en yngre familjemedlem hjälper en äldre med att upprätta ett

inkassobrev och undertecknar som dennes ombud och, å andra sidan, det

fallet att den äldre personen själv skriver under det färdiga brevet.

Indrivningsuppdrag för någon inom den trängre familjekretsen bör utan

olägenhet kunna jämställas med indrivning av egna fordringar. Detta

gäller inte bara i fråga om tillståndsplikten utan också i fråga om andra

aspekter av inkassolagen såsom kravet på iakttagande av god inkassosed

och Datainspektionens tillsyn. I praktiken torde det för övrigt inte heller

förekomma någon tillsynsverksamhet som avser dessa fall. För att

balansera det skärpta tillståndskravet föreslår regeringen därför att

enskilda personers indrivning av närståendes fordringar undantas från

lagens tillämpningsområde under samma förutsättningar som gäller för

egna fordringar.

Förslaget innebär att inkassolagen skall tillämpas beträffande

indrivning av närståendes fordringar, om fordringen har uppkommit i

näringsverksamhet eller har övertagits för indrivning. Lagen kan således

inte kringgås genom att en fordran överlåts för indrivning till en släkting

till en kriminell person med anknytning till organiserad brottslighet.

I likhet med flera remissinstanser anser regeringen att begreppet

närstående bör preciseras i lagtexten. En lämplig förebild synes vara

bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket konkurslagen (1987:672).

6.5 Undantaget för särskilda kategorier utvidgas inte

Regeringens bedömning: Undantaget från tillståndsplikten för särskilt

angivna kategorier utvidgas inte.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har delat regeringens

bedömning eller lämnat den utan erinran.

Skälen för regeringens bedömning: Ett avskaffande av undantaget

från tillståndsplikten i 2 § tredje stycket inkassolagen för tillfällig och

begränsad inkassoverksamhet aktualiserar frågan om en sådan ändring i

någon mån bör kompenseras med att det i samma stycke angivna

undantaget för särskilda kategorier utökas. Utgångspunkten är att det

måste föreligga starka skäl för att en verksamhet generellt skall undantas

från tillståndsplikten. För närvarande omfattar undantaget främst företag

under Finansinspektionens tillsyn samt advokater (se avsnitt 6.1).

Gemensamt för dessa grupper är att de är underkastade någon form av

effektiv tillsyn.

Datainspektionen har i sin framställan pekat på att auktoriserade

revisorer kan vara en grupp för vilken ett undantag är motiverat. Också

vid Justitiedepartementets diskussionsmöte var det en utbredd upp-

fattning att åtminstone auktoriserade revisorer kan undantas från kravet

på tillstånd. Svenska Revisorssamfundet har emellertid i sitt remissvar

anfört att varken auktoriserade eller godkända revisorer bör omfattas av

något undantag.

Auktoriserade revisorer, liksom godkända revisorer och revisions-

bolag, står enligt 3 § lagen (1995:528) om revisorer under tillsyn av

Revisorsnämnden, som också prövar frågor om disciplinära åtgärder.

Detta talar för att undantag från inkassolagens tillståndsplikt skall kunna

komma i fråga. Enligt 15 § får revisorer emellertid inte utöva annan

verksamhet än revisionsverksamhet, om utövandet kan rubba förtroendet

för deras opartiskhet eller självständighet. Mot bakgrund av den relativt

restriktiva praxis som Revisorsnämnden utvecklat vid tillämpning av

denna bestämmelse framstår det som tveksamt om inkassouppdrag är en

verksamhet som är förenlig med kravet på opartiskhet. Med hänsyn

härtill anser regeringen inte att revisorer skall undantas från tillstånds-

plikten.

Liknande hänsyn gör sig gällande i fråga om de registrerade fastig-

hetsmäklarna. Dessa står visserligen under tillsyn av Fastighets-

mäklarnämnden (se 7 § fastighetsmäklarlagen [1995:400]). För

fastighetsmäklare gäller emellertid att de skall ta till vara både säljarens

och köparens intressen (12 §) samt att de inte får ägna sig åt verksamhet

som är ägnad att rubba förtroendet för dem som mäklare (14 § andra

stycket). Inkassoverksamhet kan därför inte anses ha så naturligt

samband med fastighetsmäklarverksamheten att det är motiverat att

undanta fastighetsmäklare från tillståndskravet.

En annan grupp som tillfälligt kan ägna sig åt att driva in fordringar är

boutredningsmän och konkursförvaltare.

En boutredningsman är ställföreträdare för den juridiska person som

dödsboet utgör (19 kap. 12 § ärvdabalken). På motsvarande sätt är en

konkursförvaltare ställföreträdare för ett konkursbo. De inkassoåtgärder

som en boutredningsman eller konkursförvaltare vidtar för dödsboets

respektive konkursboets räkning avser alltså inte indrivning av fordringar

för annans räkning. Sådan verksamhet är exempel på indrivning av egna

fordringar och omfattas inte av tillståndskravet (2 § första stycket

inkassolagen).

När det gäller boutredningsmännen är det för övrigt så enligt 1 § andra

stycket inkassolagen att lagen över huvud taget inte är tillämplig på

indrivning av dödsboets fordringar, om inte dessa har uppkommit i

näringsverksamhet eller har övertagits för indrivning.

I sammanhanget kan också påpekas, att om boutredningsmannen eller

konkursförvaltaren är advokat, så omfattas vederbörande redan av det nu

gällande undantaget. Regeringen finner att det inte heller för dessa två

grupper behövs något särskilt undantag.

6.6 Behovet av följdändringar

Regeringens bedömning: Inga ändringar bör göras i 10, 10 a eller 11 §§

inkassolagen (1974:182).

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt rege-

ringens förslag eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens bedömning: När undantaget från tillstånds-

plikten för tillfällig och begränsad inkassoverksamhet avskaffas, finns

det skäl att överväga om det finns andra bestämmelser i inkassolagen

som har en sådan anknytning till detta undantag att följdändringar är

motiverade.

Regler om inkasserade medel

I 10 § första stycket anges att inkasserade medel skall hållas avskilda.

Vidare gäller som huvudregel att medel som uppburits i inkasso-

verksamhet utan dröjsmål skall sättas in på räkning i bank eller

motsvarande. Från denna regel görs undantag för medel som uppburits i

en inkassoverksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka

fordringar. Med andra ord har detta undantag samma tillämpningsområde

som det undantag från tillståndsplikten som föreslås slopas.

Bakgrunden till bestämmelsen är att huvudmannen såsom fordrings-

ägare skall vara sakrättsligt skyddad gentemot inkassoombudets övriga

borgenärer. Från fordringsägarens synpunkt är det säkrast om medlen

sätts in på ett särskilt bankkonto eller motsvarande. För privatpersoner

som driver in enstaka fordringar och för annan inkassoverksamhet av

obetydlig omfattning har det emellertid ansetts att ett sådant mera

kvalificerat avskiljande inte är nödvändigt. I sådana fall är det alltså

tillräckligt att medlen hålls avskilda i exempelvis ett särskilt kuvert.

Den lättnad som gäller förfarandet vid avskiljandet av medel har

således inte något direkt samband med undantaget från tillståndsplikten.

Det torde därför inte vara motiverat att ändra bestämmelserna om

avskiljande av medel för den kategori av inkassoverksamhet som enligt

de föreslagna reglerna kommer att omfattas av kravet på tillstånd.

Regler om gäldenärsregister

Bestämmelserna i 10 a § angående gäldenärsregister gäller endast

tillståndspliktig inkassoverksamhet. De är avsedda att undanröja risker

för integritetskränkningar och liknande skador som kan uppkomma till

följd av olämpliga överlåtelser eller upplåtelser av register i samband

med att inkassoverksamhet läggs ned eller dylikt. Att bryta mot dessa

regler är straffsanktionerat enligt 17 §. I vissa fall kan ett register enligt

17 a § förklaras förverkat. Med beaktande av bl.a. dessa sanktioner har

bestämmelserna begränsats till att gälla register i tillståndspliktig

inkassoverksamhet. Med hänsyn till att de ändå är tillämpliga på

huvuddelen av den kommersiellt bedrivna inkassoverksamheten, har

detta ansetts tillräckligt från integritetsskyddssynpunkt (jfr prop.

1980/81:10 s. 151). Om ett gäldenärsregister utgör ett personregister, är

dessutom datalagens (1973:289) integritetsskyddande bestämmelser

tillämpliga.

När nu en viss del av uppdragstagarna i den tillståndsbefriade sektorn

föreslås överföras till den tillståndspliktiga finns det skäl att överväga om

det innebär några oacceptabla olägenheter eller andra nackdelar att de

samtidigt kommer att omfattas av reglerna om gäldenärsregister. Det kan

därvid konstateras att det ligger i sakens natur att den som åtar sig endast

enstaka uppdrag sällan kan komma i kontakt med så många gäldenärer att

det går att upprätta register som någon annan kan ha intresse av att

förvärva eller nyttja. Överlåtelser eller upplåtelser av register torde därför

komma i fråga endast i undantagsfall för dem som berörs av de ändrade

tillståndsreglerna. Register över gäldenärer kan visserligen förekomma

även i tillfällig och begränsad inkassoverksamhet och med de ändrade

regler som föreslås kommer anmälningsplikten i 10 a § andra stycket att

gälla även för sådan verksamhet. Detta kan dock inte anses medföra

någon olägenhet av betydelse. Några ändringar i reglerna om register i

inkassoverksamhet föreslås därför inte.

Tystnadsplikt

I 11 §, som reglerar tystnadsplikten i inkassoverksamhet, anges ett

undantag som har samma tillämpningsområde som det undantag från

tillståndsplikten som föreslås avskaffas. Sålunda anges att tystnads-

plikten inte gäller i fråga om inkassoverksamhet som är av tillfällig natur

och avser endast enstaka fordringar. Avsikten med den bestämmelsen är

dock inte att generellt koppla tystnadsplikten till tillståndsplikten (se

prop. 1980/81:10 s. 153). En sådan koppling fanns före 1981 års lagänd-

ringar men avskaffades då. Följaktligen gäller tystnadsplikten även vid

exempelvis s.k. koncerninkasso som enligt 2 § andra stycket är undan-

tagen från tillståndsplikten.

Att tillfällig och begränsad inkassoverksamhet kommer att omfattas av

tillståndsplikten behöver således inte med nödvändighet innebära att

sådan verksamhet också skall underkastas tystnadsplikt. Inför 1981 års

lagändringar anförde Lagrådet att det synes välbetänkt att inte låta

tystnadsplikten omfatta någon som helt tillfälligt och utan inslag av

yrkesmässighet inkasserar en fordran för annans räkning eller dylikt,

även om detta sker under sådana förhållanden att lagen i och för sig är

tillämplig. Straffsanktionerad tystnadsplikt brukar under liknande

förhållanden inte gälla för enskilda personer, framhöll Lagrådet (prop.

1980/81:10 s. 328). Mot bakgrund därav infördes den nu gällande

formuleringen som alltså anknyter till undantaget från tillståndsplikten i

2 § tredje stycket.

De principer som Lagrådet gav uttryck för år 1980 framstår fortfarande

som relevanta. Enskilda personer som åtar sig enstaka uppdrag utan

inslag av yrkesmässighet bör inte åläggas tystnadsplikt. I de fall där

inkassouppdrag tillfälligt utförs i en yrkesmässig rörelse som huvudsak-

ligen har en annan inriktning är det inte lika självklart. Det har emellertid

inte framkommit några tecken på att undantaget missbrukas eller några

andra omständigheter som motiverar att man nu skulle frångå den hittills

gällande ordningen.

Det föreslås därför att undantaget från tystnadsplikten kvarstår för

verksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar.

6.7 Redaktionella ändringar

Regeringens förslag: Bankinspektionen byts ut mot Finans-

inspektionen . Bestämmelserna om Sveriges Investeringsbank AB utgår.

Straffbestämmelsen i 17 § 1 inkassolagen (1974:182) ändras

redaktionellt så att det tydligare framgår att också enstaka åtgärder kan

utgöra olovlig inkassoverksamhet.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren har föreslagit ytterligare en

redaktionell ändring. Enligt Riksåklagarens uppfattning är begreppet

 inkassoverksamhet inte helt adekvat i de situationer då det handlar om

enstaka inkassoåtgärder. Riksåklagaren befarar att det med hänsyn till

legalitetsprincipen kan medföra problem att tillämpa straffbestämmelser

som talar om inkassoverksamhet i fall där den tilltalade åtagit sig något

enstaka uppdrag.

Skälen för regeringens förslag: Ärendet föranleder två ändringar av

närmast redaktionell karaktär i 2 § tredje stycket och 13 § inkassolagen.

I 2 § tredje stycket inkassolagen anges att företag under bank-

inspektionens tillsyn är undantagna från kravet på Datainspektionens

tillstånd för bedrivande av inkassoverksamhet. Vidare sägs i 13 § första

stycket att företag under bankinspektionens tillsyn är undantagna från

Datainspektionens tillsyn. Bankinspektionen och försäkringsinspektionen

slogs emellertid per den 1 juli 1991 samman till en central förvalt-

ningsmyndighet, Finansinspektionen. Enligt lagen (1991:936) med anled-

ning av Finansinspektionens inrättande skall författningsbestämmelser

om bankinspektionen avse Finansinspektionen. Sålunda skall hänvis-

ningarna i inkassolagen till bankinspektionen egentligen avse Finans-

inspektionen. I motiven till lagen om inspektionens inrättande anfördes

att nödvändiga ändringar i andra lagar eller förordningar som hänvisade

till bankinspektionen eller försäkringsinspektionen borde göras i det

löpande författningsarbetet (se prop. 1990/91:177 s. 11). I enlighet

härmed föreslås att bankinspektionen byts ut mot Finansinspektionen

både i 2 och 13 §§.

I 2 och 13 §§ nämns Sveriges Investeringsbank AB. Det var en statligt

ägd bank som hade till syfte att finansiera projekt inom näringslivet.

Särskilda villkor gällde för denna banks verksamhet. År 1989 överläts

den till dåvarande PK-banken (numera Nordbanken). De speciella

förutsättningar som hade gällt för investeringsbankens verksamhet och

som motiverade bl.a. undantaget från kravet på tillstånd för inkasso-

verksamhet upphörde därmed att gälla.

Eftersom Sveriges Investeringsbank AB sålunda har upphört, skall det

särskilda undantaget för denna bank i 2 och 13 §§ utgå.

När det gäller den fråga som Riksåklagaren väckt får regeringen till en

början framhålla att de föreslagna lagändringarna inte innebär någon

terminologisk förändring i förhållande till vad som gäller idag. Den

definition av inkassoverksamhet som anges i 1 § täcker även enstaka

inkassoåtgärder. Ingenting har framkommit som tyder på att detta vållat

några problem under den tid som inkassolagen har varit gällande. Vad

som däremot är nytt är att ansvar enligt 17 § 1 kan komma ifråga även

när någon som en engångsföreteelse åtagit sig att driva in en eller ett par

fordringar. I lagrummet anges att den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bedriver inkassoverksamhet utan föreskrivet tillstånd döms

till böter eller fängelse i högst ett år.

Begreppet verksamhet synes i straffrättsliga sammanhang i

allmänhet avse åtgärder eller aktiviteter av en viss varaktighet (jfr brotten

olovlig kårverksamhet och olovlig underrättelseverksamhet, 18 kap. 4 §

respektive 19 kap. 10 § brottsbalken). Om en verksamhet är krimi-

naliserad brukar det med andra ord vara fråga om ett s.k. perdurerande

brott. Ansvarsbestämmelsen i inkassolagen måste emellertid läsas mot

bakgrund av den tydliga definition av begreppet inkassoverksamhet

som inleder lagen.

För att tydligare markera att även enstaka åtgärder kan utgöra en

olovlig inkassoverksamhet i lagens mening, bör emellertid 17 § 1 ändras

redaktionellt. Ett lämpligt alternativ kan då vara att ange att straffansvar

inträder för den som utan föreskrivet tillstånd vidtar en åtgärd som utgör

inkassoverksamhet enligt denna lag . På så sätt framhävs i

legalitetsprincipens intresse att också enstaka åtgärder kan vara

straffbara utan att inkassolagens inarbetade terminologi behöver ändras.

7 Granskning av uppteckning av förhörsutsaga

Regeringens förslag: I 23 kap. 21 § rättegångsbalken införs en möjlighet

att låta den som har hörts under en förundersökning granska

uppteckningen av utsagan först efter det att förhöret har avslutats.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Promemorians förslag tillstyrks eller lämnas utan

erinran av samtliga remissinstanser utom Sveriges advokatsamfund.

Samfundet menar att den möjlighet att granska uppteckningen som

föreslås bli införd skall gälla generellt, och inte bara beträffande förhör

som varit särskilt omfattande eller behandlat komplicerade

sakförhållanden.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt skall en

uppteckning av en förhörsutsaga få sin slutliga avfattning och granskas

av den hörde innan förhöret avslutas.

Åklagarutredningen -90 föreslog i betänkandet Ett reformerat åklagar-

väsende (SOU 1992:61) att den som hörts under en förundersökning

skulle ges tillfälle att granska vad som upptagits av förhöret i protokollet

innan förundersökningen avslutades. Regeringen fann i sina över-

väganden (prop. 1994/95:23 s. 82 f.) i likhet med utredningen att

dokumentationen av vad som framkommit under en förundersökning inte

borde göras mer omfattande än vad som behövs i det enskilda fallet för

att syftet med förundersökningen skall fyllas. I likhet med vad

Riksåklagaren anförde i sitt remissvar på utredningen ansåg regeringen

att frågorna om dokumentation lämpade sig väl för metodutveckling i

fråga om teknikanvändning och den allmänna uppläggningen av

förundersökningsprotokollen. Detta bedömdes emellertid kunna ske inom

ramen för gällande lagstiftning. Utredningens förslag i dessa delar ledde

inte till lagstiftning.

I mer komplicerade ärenden kan det emellertid vara svårt för

förhörsledaren att under förhöret ge uppteckningen dess slutliga

avfattning. En annan aspekt på problemet är att det också kan vara svårt

för den hörde att, efter att kanske bara ha lyssnat på förhörsledarens efter

hand på ljudband intalade redogörelse, ta ställning till om han har några

synpunkter att lämna på den avfattning som uppteckningen har fått. En

möjlighet bör därför införas att, i enlighet med vad Riksåklagaren nu

föreslagit, i mer komplicerade sammanhang låta skriva ut förhöret och

genomföra den hördes granskning av uppteckningen efter det att förhöret

är avslutat. Erfarenheterna av det gällande systemet berättigar dock inte

till den slutsatsen att den ordningen, som Sveriges advokatsamfund

föreslagit, bör gälla som en huvudregel för alla förhör.

8 Kostnader

De ökade kostnader som kan komma att följa av de föreslagna

ändringarna i rättegångsbalken och varusmugglingslagen skall kunna

hanteras utan att polis och tull tilldelas ökade resurser.

De föreslagna ändringarna i inkassolagen kan medföra ett ökat antal

ansökningar om tillstånd hos Datainspektionen. Ökningen torde dock bli

tämligen marginell och Datainspektionen bör kunna handlägga

ansökningarna utan tilldelning av ökade resurser.

9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

De ändrade bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

Några särskilda övergångsbestämmelser har inte föreslagits.

Svensk Handel har i sitt remissyttrande över departements-

promemorian Skärpt krav på tillstånd för inkassoverksamhet (Ds

1997:63) anfört att tidsmarginalerna blir alltför snäva för den som

bedriver en begränsad, hittills tillståndsbefriad verksamhet och som

måste hinna söka och få tillstånd innan lagen träder i kraft. Detta kan

framförallt vålla problem för den som i rörelseform erbjuder olika slags

service, där inkassouppdrag ingår som ett led. Svensk Handel har därför

föreslagit att sanktioner för brott mot tillståndsplikten inte skall komma i

fråga under en övergångs-period.

Regeringen anser att det vore tämligen meningslöst att utvidga

tillståndsplikten vid en viss tidpunkt, om sanktioner för brott mot

tillståndsplikten inte kan komma i fråga förrän längre fram. I så fall är

det bättre att skjuta upp lagändringens ikraftträdande. Lagändringen har

emellertid föranletts av ett allvarligt och skrämmande fenomen som

förefaller ha fått ökad spridning under de senaste två åren. Det är därför

angeläget att lagen kan träda i kraft så snart som möjligt.

För den som bedriver inkassoverksamhet som ett begränsat inslag i en

mer omfattande service är det angeläget att söka tillstånd i god tid före

den 1 januari 1999. Datainspektionen har förutskickat att snabb

handläggning kan påräknas. Om tillståndet ändå inte skulle vara klart tills

lagen träder i kraft, innebär det att uppdragstagaren måste avstå från att

framställa krav eller vidta andra inkassoåtgärder innan tillstånd har

meddelats. Han eller hon är dock oförhindrad att under mellantiden ingå

uppdragsavtal om indrivning och marknadsföra sin inkassoservice. Mot

bakgrund av detta anser regeringen inte att avsaknaden av övergångs-

bestämmelser leder till några olägenheter som inte kan godtas.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

23 kap. 21 §

I det andra stycket införs en regel som innebär att den hördes granskning

av uppteckningen av förhörsutsagan under vissa förutsättningar får ske

efter det att förhöret har avslutats (se avsnitt 7). Detta får ske om förhöret

har varit särskilt omfattande eller behandlat komplicerade sak-

förhållanden.

Uttrycken särskilt omfattande och komplicerade sakförhållanden har

valts för att markera att det är fråga om en undantagsregel. Den största

delen av förhören skall således behandlas i enlighet med huvudregeln,

dvs. den hördes granskning av uppteckningen skall ske innan förhöret

avslutas. I vissa typer av ärenden, t.ex. ärenden avseende ekonomisk

brottslighet av större omfattning, kan det dock vara av värde att

förhörsledaren bereds möjlighet att i efterhand göra färdigt uppteck-

ningen av förhöret. Han får därigenom möjlighet att kontrollera att

sifferuppgifter och redogörelser för komplicerade transaktioner redovisas

på ett sätt som överensstämmer med vad som har förekommit under

förhöret. Även den hördes möjligheter att bedöma om det som

upptecknats står i överensstämmelse med hans uppfattning om

händelseförloppet ökar.

I de fall där uppteckningen inte får sin slutliga avfattning under

förhöret skall den hördes granskning av uppteckningen ske så snart som

möjligt. I normalfallet bör detta innebära att uppteckningen färdigställs

påföljande arbetsdag och att den hörde därefter på lämpligt sätt, t.ex. med

post, får del av uppteckningen för granskning.

Paragrafen har också bearbetats redaktionellt.

28 kap. 3 §

Paragrafens första led om husrannsakan i lokaler som är tillgängliga för

allmänheten har bearbetats redaktionellt och bringats i överens-

stämmelse med lydelsen av 20 § första stycket andra meningen polis-

lagen (1984:387), som avser samma typ av lokaler.

Den särskilda bestämmelsen om husrannsakan i tillhåll för lösdrivare

och förbrytare eller där handel och dylikt sker med eftersökt gods

paragrafens andra led har upphävts (se avsnitt 5.2). De särskilda

bestämmelser som finns i 27 § pantbankslagen (1995:1000) och 5 § lagen

(1981:2) om handel med skrot och begagnade varor, som har anknytning

till den upphävda bestämmelsen och som bl.a. föreskriver en skyldighet

för den som driver verksamheten att lämna polismyndigheten respektive

tillsynsmyndigheten tillträde till de lokaler som verksamheten bedrivs i,

behålls oförändrade.

I ett nytt andra stycke införs en särregel om husrannsakan för sådant

ändamål som avses i 28 kap. 1 och 2 §§ rättegångsbalken, dvs. såväl reell

som personell husrannsakan, när det för brottet är föreskrivet fängelse ett

år eller däröver. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.3.

För att bestämmelsen skall vara tillämplig förutsätts att lokalen inte

huvudsakligen utgör bostad (se sista meningen). Att en person med

anknytning till en mc-klubb mer eller mindre permanent bosätter sig i en

klubblokal eller att gäster till klubben tillfälligt övernattar i den utesluter

alltså inte en tillämpning av regeln. Om en klubb håller sammankomster i

någon medlems permanenta bostad ställer sig saken dock annorlunda.

Det avgörande för om regeln är tillämplig eller inte blir en samlad

bedömning av lokalens huvudsakliga användningsområde. Det kan här

påpekas att ordet lokal inte används i samma betydelse som i t.ex. 12

kap. jordabalken eller i bostadsrättslagen (1991:614) utan kan innefatta

också t.ex. vad som är avsett att användas som bostad. Exempel på att

ordet används i denna betydelse finns i annan central lagstiftning, t.ex. 18

kap. 4 § brottsbalken.

Vidare förutsätter en tillämpning av bestämmelsen att lokalen brukar

användas av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet. I

rekvisitet brukar användas ligger ett krav på en viss återkommande

frekvens i användningen av lokalen. Att en sammanslutning vid ett

enstaka tillfälle hyr t.ex. en konsertlokal kan alltså inte medföra att

bestämmelsen blir tillämplig. Det är dock inte nödvändigt att de aktuella

personerna är de enda som använder lokalen eller att de innehar den på

mer permanent basis.

En ytterligare förutsättning för en husrannsakan enligt bestämmelsen

är att de personer som använder lokalen kan antas ägna sig åt brottslig

verksamhet. Beviskravet kan antas avser såväl misstankarna om

verksamheten som vilka personer som ägnar sig åt den. Med det valda

uttrycket markeras att det inte är någon särskilt hög tröskel. I allmänhet

torde polisen beträffande grupper som står under deras uppsikt, genom

t.ex. spanings- och underrättelseverksamhet, redan ha tillräckligt

underlag för att dra denna slutsats. Misstankarna skall, till skillnad från

när det gäller det brott som föranleder husrannsakningen, avse brottslig

verksamhet. Detta uttryck förekommer bl.a. i tull- och polisregister-

lagstiftningen (se 4 § lagen [1997:1058] om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet [prop. 1997/98:11, bet. 1997/87:SkU8,

rskr. 1997/98:74] och 3 § i förslaget till polisdatalag i prop. 1997/98:97).

Den inskränkning till allvarlig brottslig verksamhet dvs. verksamhet

som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i två år eller däröver

 som i de lagarna intagits i definitionerna har uteslutits här, av samma

skäl som föranlett avgränsningen avseende vilket brott som utredningen

skall avse. Med uttrycket markeras att det inte är fråga om misstankar om

konkreta brott som avses.

Enligt ett nytt tredje stycke gäller samma förutsättningar för

husrannsakan också i utrymmen och fordon i omedelbar anslutning till

lokalen. De anläggningar som klubbarna använder utgörs ofta av

inhägnade områden med olika byggnader. Genom tillägget omfattas

också sådana byggnader av bestämmelsens tillämpningsområde.

För att en husrannsakan enligt den nya bestämmelsen skall få

genomföras uppställs som krav att det finns särskild anledning att anta att

ändamålet med den kommer att uppfyllas. Kravet innebär att en

husrannsakan inte får företas utan en föregående prövning av

sannolikheten för att den kommer att medföra det avsedda resultatet (jfr

prop. 1990/91:129 s. 28). Det är klart lägre än det krav som gäller enligt

huvudreglerna i 28 kap. 1 § andra stycket och 2 § rättegångsbalken. I

kravet på särskild anledning ligger att det objektivt sett måste framstå

som berättigat att förvänta sig det avsedda resultatet.

En husrannsakan enligt den nya bestämmelsen får, i likhet med vad

som i övrigt i huvudsak gäller vid husrannsakan, inte göras utan

föregående beslut av rätten, åklagaren eller undersökningsledaren (28

kap. 4 § första stycket rättegångsbalken). Endast då ett sådant beslut inte

kan avvaktas får en polisman besluta om åtgärden (28 kap. 5 §

rättegångsbalken). Beslut om husrannsakan i syfte att delge stämning

eller kallelse i brottmål är dock förbehållet rätten.

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling

18 §

Enligt paragrafen har polisman, tulltjänsteman och tjänsteman vid

Kustbevakningen rätt att utan förordnande göra husrannsakan i vissa

typer av lokaler för att söka efter egendom som kan antas vara förverkad

enligt lagen om straff för varusmuggling (varusmugglingslagen). Genom

en hänvisning till 28 kap. 3 § rättegångsbalken omfattar bestämmelsen

bl.a. den typ av lokaler som avses i den paragrafen. Hänvisningen ändras

nu till att avse endast det första stycket, dvs. sådana lokaler som är

tillgängliga för allmänheten. Den nya regeln om husrannsakan i 28 kap. 3

§ andra stycket rättegångsbalken kommer således inte att omfattas av

denna bestämmelse.

Det kan framhållas att tulltjänstemän och tjänstemän vid Kustbevak-

ningen vid fråga om brott mot varusmugglingslagen har samma rätt att

utföra en husrannsakan enligt rättegångsbalken som en polisman har.

Paragrafen har även bearbetats redaktionellt.

10.3 Förslaget till lag om ändring i inkassolagen

(1974:182)

1 §

Paragrafen anger inkassolagens tillämpningsområde. Undantaget i andra

stycket har utvidgats så att enskilda personers indrivning av närståendes

fordringar som regel undantas från lagens tillämpningsområde (se avsnitt

6.4). Enskilda personers indrivning av närståendes fordringar jämställs

således med indrivning av egna fordringar, vilket innebär att lagen är

tillämplig endast om fordringarna har uppkommit i näringsverksamhet

eller övertagits för indrivning. Till indrivarens närstående hör

familjemedlemmar, nära släktingar och andra som står indrivaren

personligen särskilt nära. Begreppet närstående definieras på samma sätt

som i 4 kap. 3 § första stycket konkurslagen (1987:672).

2 §

Paragrafen reglerar i vilka fall det krävs tillstånd av Datainspektionen för

att inkassoverksamhet skall få bedrivas. Ändringar har gjorts endast i

tredje stycket.

Det tidigare gällande undantaget för inkassoverksamhet som är av

tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar har tagits bort (se

avsnitt 6.3). Detta innebär att tillstånd måste sökas hos Datainspektionen

för all inkassoverksamhet enligt första stycket som inte omfattas av något

undantag i andra eller tredje stycket och detta oberoende av hur

begränsad verksamheten är.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver inkassoverksamhet

utan tillstånd kan dömas till böter eller fängelse i högst ett år (17 § 1

punkten).

Paragrafen har även bearbetats redaktionellt.

13 §

Paragrafen har anpassats till att bankinspektionen har ersatts av

Finansinspektionen och att Sveriges Investeringsbank AB har upphört (se

avsnitt 6.7).

17 §

Paragrafen har ändrats redaktionellt för att det tydligare skall framgå att

också enstaka åtgärder kan utgöra olovlig och straffbar inkasso-

verksamhet.

Lagförslagen i promemorian Husrannsakan hos vissa

mc-klubbar m.m.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 23 kap. 21 § och 28 kap. 3 § rättegångs-

balken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 kap.

21 §

Vid förundersökningen skall protokoll föras över vad därvid

förekommit av betydelse för utredningen.

Sedan utsaga av misstänkt eller

annan upptecknats, skall, innan

förhöret avslutas, utsagan uppläsas

eller tillfälle på annat sätt lämnas

att granska uppteckningen samt den

hörde tillfrågas, om han har något

att erinra mot innehållet. Erinran,

som ej föranleder ändring, skall

antecknas. Därefter må uppteck-

ningen ej ändras. Har utsagan först

efter granskningen antecknats i

protokollet, skall uppteckningen

biläggas handlingarna.

Sedan en utsaga av en misstänkt

eller någon annan har upptecknats

skall utsagan läsas upp eller tillfälle

på annat sätt lämnas den som har

hörts att granska uppteckningen.

Han skall också tillfrågas om han

har något att erinra mot innehållet.

Uppteckning och granskning skall

ske innan förhöret avslutas eller,

om förhöret är särskilt omfattande

eller behandlar komplicerade

sakförhållanden, så snart som

möjligt därefter. En erinran som

inte medför någon ändring skall

antecknas. Efter granskningen får

uppteckningen inte ändras. Har

utsagan först efter granskningen

antecknats i protokollet, skall

uppteckningen biläggas hand-

lingarna.

I mindre mål må i stället för

protokoll föras kortfattade anteck-

ningar över det väsentliga, som

förekommit vid förundersökningen.

I mindre mål får i stället för

protokoll föras kortfattade anteck-

ningar över det väsentliga, som

förekommit vid förundersökningen.

Så snart åtal beslutats, har den misstänkte eller hans försvarare rätt att

på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från

förundersökningen. Har offentlig försvarare förordnats för den

misstänkte, skall en avskrift utan särskild begäran lämnas eller sändas till

försvararen.

28 kap.

3 §

I lägenhet, som är tillgänglig för

allmänheten eller plägar utgöra

tillhåll för lösdrivare eller

förbrytare eller där sådant gods,

som eftersökes, plägar uppköpas

eller mottagas som pant, må för

ändamål, som sägs i 1 eller 2 §,

husrannsakan ske jämväl i annat

fall än där avses.

I en lokal som är tillgänglig för

allmänheten får för ändamål som

avses i 1 eller 2 § husrannsakan ske

också i annat fall än som avses där.

I en samlingslokal som används

av kriminellt belastade personer får

för ändamål som avses i 1 eller 2 §

husrannsakan ske, om det för

brottet är föreskrivet fängelse ett år

eller däröver och det finns särskild

anledning att anta att åtgärden

kommer att medföra det avsedda

resultatet.

Denna lag träder i kraft den 1 november 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling

Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

För eftersökande av egendom,

som kan antagas vara enligt denna

lag förverkad, må polisman,

tulltjänsteman och tjänsteman vid

kustbevakningen utan förordnande

företaga husrannsakan i lägenhet,

som avses i 28 kap. 3 §

rättegångsbalken, samt i magasin,

upplagsbodar och uthus. I övrigt

äge tulltjänsteman och tjänsteman

vid kustbevakningen i fråga om

brott, som avses i denna lag, samma

rätt att utan förordnande företaga

husrannsakan som enligt nämnda

balk tillkommer polisman.

För att söka efter egendom som

kan antas vara förverkad enligt

denna lag, får polisman,

tulltjänsteman och tjänsteman vid

Kustbevakningen utan förordnande

företa husrannsakan i sådan lokal,

som avses i 28 kap. 3 § första

stycket rättegångsbalken, samt i

magasin, upplagsbodar och uthus. I

övrigt har tulltjänsteman och

tjänsteman vid Kustbevakningen i

fråga om brott, som avses i denna

lag, samma rätt att utan

förordnande företa husrannsakan

som enligt nämnda balk tillkommer

polisman.

Denna lag träder i kraft den 1 november 1998.

Förteckning över instanser som avgett remiss-

yttranden över promemorian Husrannsakan hos vissa

mc-klubbar m.m.

Efter remiss har yttranden över promemorian Husrannsakan hos vissa

mc-klubbar m.m. avgetts av Riksdagens ombudsmän, Hovrätten för

Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Justitiekanslern,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Stockholms län,

Polismyndigheten i Östergötlands län, Polismyndigheten i Gävleborgs

län, Brottsförebyggande rådet, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds

universitet och Sveriges advokatsamfund. Riksåklagaren har bifogat

yttranden från överåklagarna vid Åklagarmyndigheterna i Stockholm,

Göteborg och Malmö.

Förteckning över remissinstanser som avgett

yttranden över betänkandet Tvångsmedel enligt 27

och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47)

Efter remiss har yttranden över betänkandet Tvångsmedel enligt 27 och

28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47) avgetts av Riksdagens

ombudsmän, Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge,

Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Västerås tingsrätt, Umeå tingsrätt,

Lidköpings tingsrätt, Ystads tingsrätt, Justitiekanslern, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Stockholms län, Polis-

myndigheten i Norrköping, Polismyndigheten i Gävleborgs län,

Polismyndigheten i Luleå, Brottsförebyggande rådet, Socialstyrelsen,

Rättsmedicinalverket, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet,

Sveriges advokatsamfund, JUSEK, Svenska Polisförbundet, Sveriges

Läkarförbund, Sveriges domareförbund och Svenska Läkaresällskapet.

1995 års skatteflyktskommitté, Barnombudsmannen, Sveriges Industri-

förbund och Svenska Arbetsgivareföreningen har (de två sistnämnda

gemensamt) ingett yttranden över betänkandet.

Riksåklagaren har bifogat yttrande från chefsåklagarna vid Åklagar-

myndigheterna i Boden, Kalmar och Falun, överåklagarna vid Åklagar-

myndigheterna i Göteborg och Stockholm, Regionåklagarmyndigheterna

i Linköping, Malmö och Umeå samt Statsåklagarmyndigheten för

speciella mål.

Landsorganisationen, Föreningen Sveriges åklagare, Föreningen

Sveriges polischefer och Svenska avdelningen av Internationella

Juristkommissionen har avstått från att yttra sig.

Lagförslagen i departementspromemorian (Ds

1997:63) Skärpt krav på tillstånd för inkasso-

verksamhet

Förslag till lag om ändring i inkassolagen

Härigenom föreskrivs att 1, 2 och 13 §§ inkassolagen (1974:182) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller indrivning av egen eller annans fordran genom krav

eller annan inkassoåtgärd (inkassoverksamhet). Med inkassoåtgärd

förstås åtgärd som innebär annan påtryckning på gäldenären än

angivande av tid för betalning eller uppgift om att fordringen, om den

inte betalas, kommer att överlämnas till någon annan för inkasso.

Beträffande enskilda personers

eller dödsbons indrivning av egna

fordringar tillämpas lagen endast

om fordringen har uppkommit i

näringsverksamhet eller har över-

tagits för indrivning.

Beträffande enskilda personers

indrivning av egna eller när-

ståendes fordringar och dödsbons

indrivning av egna fordringar

tillämpas lagen endast om ford-

ringen har uppkommit i närings-

verksamhet eller har övertagits för

indrivning.

Lagen gäller ej exekutiva myndigheters verksamhet.

2 §

Inkassoverksamhet, som avser indrivning av fordringar för annans

räkning eller fordringar som har övertagits för indrivning, får bedrivas

endast efter tillstånd av datainspektionen.

Om inkassoverksamheten utgör ett underordnat led i en annan

verksamhet och inte någon av verksamheterna utgör näringsverksamhet

eller om inkassoverksamheten bedrivs av ett företag för ett annat företag

inom samma koncern behövs tillstånd endast i fall då inkasso-

verksamheten avser fordringar som tillkommer eller har övertagits från

någon som inte utan tillstånd enligt denna lag hade kunnat driva in

fordringarna.

Tillstånd behövs ej för inkasso-

verksamhet som är av tillfällig

natur och avser endast enstaka

fordringar eller som bedrivs av

Sveriges Investeringsbank AB,

företag under bankinspektionens

tillsyn eller advokat.

Tillstånd behövs inte för inkasso-

verksamhet som bedrivs av företag

under Finansinspektionens tillsyn

eller advokater.

13 §

Datainspektionen utövar tillsyn

över efterlevnaden av denna lag.

Inspektionens tillsyn omfattar dock

ej verksamhet som bedrivs av

Sveriges Investeringsbank AB,

företag under bankinspektionens

tillsyn eller advokat.

Datainspektionen utövar tillsyn

över efterlevnaden av denna lag.

Inspektionens tillsyn omfattar dock

inte verksamhet som bedrivs av

företag under Finansinspektionens

tillsyn eller advokater.

Tillsynen skall utövas så, att den inte vållar större kostnader eller

olägenheter än som är nödvändigt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förteckning över instanser som avgett remissyttrande

över departementspromemorian (Ds 1997:63) Skärpt

krav på tillstånd för inkassoverksamhet

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian (Ds 1997:63)

Skärpt krav på tillstånd för inkassoverksamhet avgetts av Hovrätten över

Skåne och Blekinge, Malmö tingsrätt, Länsrätten i Stockholms län,

Justitiekanslern, Brottsförebyggande rådet, Datainspektionen, Finans-

inspektionen, Konkurrensverket, Konsumentverket, Rikspolisstyrelsen,

Riksskatteverket, Riksåklagaren, Finansbolagens förening, Föreningen

Auktoriserade Revisorer, Företagarnas Riksorganisation, Svensk Handel,

Svenska Bankföreningen, Svenska Inkassoföreningen, Svenska Kredit-

mannaföreningen, Svenska Revisorsamfundet, Sveriges Advokat-

samfund, Sveriges Försäkringsförbund, Sveriges Industriförbund och

Sveriges Inkassoorganisation.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 23 kap. 21§ och 28 kap. 3 § rättegångsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 kap.

21 §

Vid förundersökningen skall protokoll föras över vad därvid

förekommit av betydelse för utredningen.

Sedan utsaga av misstänkt eller

annan upptecknats, skall, innan

förhöret avslutas, utsagan upp-

läsas eller tillfälle på annat sätt

lämnas att granska uppteckningen

samt den hörde tillfrågas, om han

har något att erinra mot innehållet.

Erinran, som ej föranleder

ändring, skall antecknas. Därefter

må uppteckningen ej ändras. Har

utsagan först efter granskningen

antecknats i protokollet, skall

uppteckningen biläggas hand-

lingarna.

Sedan en utsaga av en misstänkt

eller någon annan har upptecknats

skall utsagan läsas upp eller

tillfälle på annat sätt ges den som

har hörts att granska uppteck-

ningen. Han skall också tillfrågas

om han har något att invända mot

innehållet. Uppteckning och

granskning skall ske innan för-

höret avslutas eller, om förhöret

är särskilt omfattande eller be-

handlar komplicerade sakför-

hållanden, så snart som möjligt

därefter. En invändning som inte

medför någon ändring skall

antecknas. Efter granskningen får

uppteckningen inte ändras. Har

utsagan först efter granskningen

antecknats i protokollet, skall

uppteckningen biläggas hand-

lingarna.

I mindre mål må i stället för

protokoll föras kortfattade anteck-

ningar över det väsentliga, som

förekommit vid förundersök-

ningen.

I mindre mål får i stället för

protokoll föras kortfattade anteck-

ningar över det väsentliga, som

förekommit vid förundersök-

ningen.

Så snart åtal beslutats, har den misstänkte eller hans försvarare rätt att

på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från förunder-

sökningen. Har offentlig försvarare förordnats för den misstänkte, skall

en avskrift utan särskild begäran lämnas eller sändas till försvararen.

28 kap.

3 §

I lägenhet, som är tillgänglig för

allmänheten eller plägar utgöra

tillhåll för lösdrivare eller för-

brytare eller där sådant gods, som

eftersökes, plägar uppköpas eller

mottagas som pant, må för ända-

mål, som sägs i 1 eller 2 §, hus-

rannsakan ske jämväl i annat fall

än där avses.

I en lokal som är tillgänglig för

allmänheten får för ändamål som

avses i 1 eller 2 § husrannsakan

ske också i annat fall än som avses

där.

I en lokal som brukar användas

gemensamt av personer som kan

antas ägna sig åt brottslig

verksamhet får för ändamål som

avses i 1 eller 2 § husrannsakan

ske, om det förekommer anledning

att brott har förövats för vilket det

är föreskrivet fängelse ett år eller

däröver och det finns särskild

anledning att anta att åtgärden

kommer att medföra det avsedda

resultatet. Detta gäller dock inte

lokal som huvudsakligen utgör

bostad.

Bestämmelsen i andra stycket

gäller också utrymmen och fordon

som finns i omedelbar anslutning

till lokalen och brukas av dem som

använder lokalen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling

Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

För eftersökande av egendom,

som kan antagas vara enligt denna

lag förverkad, må polisman,

tulltjänsteman och tjänsteman vid

kustbevakningen utan förordnande

företaga husrannsakan i lägenhet,

som avses i 28 kap. 3 § rätte-

gångsbalken, samt i magasin,

upplagsbodar och uthus. I övrigt

äge tulltjänsteman och tjänsteman

vid kustbevakningen i fråga om

brott, som avses i denna lag,

samma rätt att utan förordnande

företaga husrannsakan som enligt

nämnda balk tillkommer polisman.

För att söka efter egendom som

kan antas vara förverkad enligt

denna lag, får polisman, tull-

tjänsteman och tjänsteman vid

Kustbevakningen utan förord-

nande företa husrannsakan i sådan

lokal, som avses i 28 kap. 3 §

första stycket rättegångsbalken,

samt i magasin, upplagsbodar och

uthus. I övrigt har tulltjänsteman

och tjänsteman vid Kustbevak-

ningen i fråga om brott, som avses

i denna lag, samma rätt att utan

förordnande företa husrannsakan

som enligt nämnda balk till-

kommer polisman.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182)

Härigenom föreskrivs att 1, 2, 13 och 17 §§ inkassolagen (1974:182)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller indrivning av egen eller annans fordran genom krav

eller annan inkassoåtgärd (inkassoverksamhet). Med inkassoåtgärd

förstås åtgärd som innebär annan påtryckning på gäldenären än

angivande av tid för betalning eller uppgift om att fordringen, om den

inte betalas, kommer att överlämnas till någon annan för inkasso.

Beträffande enskilda personers

eller dödsbons indrivning av egna

fordringar tillämpas lagen endast

om fordringen har uppkommit i

näringsverksamhet eller har över-

tagits för indrivning.

Beträffande enskilda personers

indrivning av egna eller när-

ståendes fordringar och dödsbons

indrivning av egna fordringar

tillämpas lagen endast om ford-

ringen har uppkommit i närings-

verksamhet eller har övertagits för

indrivning. Som närstående till en

indrivare anses den som är gift

med indrivaren eller är syskon

eller släkting i rätt upp- eller

nedstigande led till indrivaren

eller är besvågrad med honom

eller henne i rätt upp- eller

nedstigande led eller så att den

ene är gift med den andres syskon

samt den som på annat sätt står

indrivaren personligen särskilt

nära.

Lagen gäller ej exekutiva myndigheters verksamhet.

2 §

Inkassoverksamhet, som avser indrivning av fordringar för annans

räkning eller fordringar som har övertagits för indrivning, får bedrivas

endast efter tillstånd av Datainspektionen.

Om inkassoverksamheten utgör ett underordnat led i en annan

verksamhet och inte någon av verksamheterna utgör näringsverksamhet

eller om inkassoverksamheten bedrivs av ett företag för ett annat företag

inom samma koncern behövs tillstånd endast i fall då inkasso-

verksamheten avser fordringar som tillkommer eller har övertagits från

någon som inte utan tillstånd enligt denna lag hade kunnat driva in

fordringarna.

Tillstånd behövs ej för inkasso-

verksamhet som är av tillfällig

natur och avser endast enstaka

fordringar eller som bedrivs av

Sveriges Investeringsbank AB,

företag under bankinspektionens

tillsyn eller advokat.

Tillstånd behövs inte för

inkassoverksamhet som bedrivs av

företag under Finansinspektionens

tillsyn eller av advokater.

13 §

Datainspektionen utövar tillsyn

över efterlevnaden av denna lag.

Inspektionens tillsyn omfattar

dock ej verksamhet som bedrivs

av Sveriges Investeringsbank AB,

företag under bankinspektionens

tillsyn eller advokat.

Datainspektionen utövar tillsyn

över efterlevnaden av denna lag.

Inspektionens tillsyn omfattar

dock inte verksamhet som bedrivs

av företag under Finansinspek-

tionens tillsyn eller av advokater.

Tillsynen skall utövas så, att den inte vållar större kostnader eller

olägenheter än som är nödvändigt.

17 §

Till böter eller fängelse i högst

ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

1. bedriver inkassoverksamhet

utan föreskrivet tillstånd,

2. bryter mot föreskrift enligt

3 § andra stycket eller 15 § första

stycket att anmäla ändring av visst

förhållande,

3. bryter mot 10 a § första

stycket eller andra stycket första

meningen eller mot föreskrift som

har meddelats enligt 10 a § andra

stycket andra meningen, eller

4. lämnar osann uppgift i sådana

fall som avses i 14 § andra stycket.

Till böter eller fängelse i högst

ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

1. utan föreskrivet tillstånd

vidtar en åtgärd som utgör

inkassoverksamhet enligt denna

lag,

2. bryter mot föreskrift enligt

3 § andra stycket eller 15 § första

stycket att anmäla ändring av visst

förhållande,

3. bryter mot 10 a § första

stycket eller andra stycket första

meningen eller mot föreskrift som

har meddelats enligt 10 a § andra

stycket andra meningen, eller

4. lämnar osann uppgift i sådana

fall som avses i 14 § andra stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-05-18

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet Arne

Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 14 maj 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling,

3. lag om ändring i inkassolagen (1974:182).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Ragnar

Palmkvist och kanslirådet Ulrika Ihrfelt.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 juni 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:181 Ökade möjligheter att

ingripa mot vissa mc-klubbar, m.m.

 Senaste lydelse 1981:1294.

 Senaste lydelse 1988:431.

 Senaste lydelse 1981:738

 Senaste lydelse 1988:1396

 Senaste lydelse 1988:1396

 Senaste lydelse 1985:356

 Beträffande bakgrunden till det valda beviskravet hänvisas till den

redogörelse som finns i

Polisrättsutredningens betänkande, s. 237 f.

 Senaste lydelse 1981:1294.

 Senaste lydelse 1988:431.

 Senaste lydelse 1981:1294.

 Senaste lydelse 1988:431.

 Senaste lydelse 1981:738

 Senaste lydelse 1988:1396

 Senaste lydelse 1988:1396

 Senaste lydelse 1985:356

Prop. 1997/98:181

57

1

Prop. 1997/98:181

Bilaga 1

Prop. 1997/98:181

Bilaga 1

Bilaga 3

Prop. 1997/98:181

Bilaga 2

Prop. 1997/98:181

Bilaga 3

Prop. 1997/98:181

Bilaga 4

Prop. 1997/98:181

Bilaga 4

Prop. 1997/98:000

3

Prop. 1997/98:181

Bilaga 5

58

Prop. 1997/98:181

Bilaga 6

63

Prop. 1997/98:181

Bilaga 6

65

Prop. 1997/98:181

Bilaga 7

Prop. 1997/98:181