Regeringens proposition 1990/91: 85

Växa med kunskaper

- om gymnasieskolan och vuxenutbildningen

Prop. 1990/91: 85

Regeringen förelägger riksdagen vad som har lagils upj) i bifogade ut­drag ur regeringsprotokollet den 14 februari 1991 för de åtgärder och de ändamål som framgår av föredragandens hemställan.

På regeringens vägnar

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen ulgår från all utbildningen i gymnasieskolan och vuxen­utbildningen skall läggas upp i ell perspektiv av livslångt lärande.,An­svarsfördelningen mellan skolformerna preciseras samtidigt som sam-verkansmöjlighelerna underlättas.

1 gymnasieskolan skall alla ungdomar mellan 16 och 20 åi erbjudas utbildning. Utrymmet för både personliga val och lokal profilering ökar väsentligt. Utbildningen i gymnasieskolan skall i framtiden organiseras i 16 treåriga nationella program riktade mot olika områden. Ffler ett för­sta, gemensamt år kan de delas i grenar, som kan vara nationella eller lokala. Därutöver skall ungdomarna av sina hemkommuner erbjudas individuella program komponerade efter deras personliga bchciv och ilc lokala förutsättningar som finns.

Ulbildningen i gymnasieskolan skall motsvara de krav som ett inter­nationellt präglat samhälle ställer. Miljökunskapen förstärks i alla pro­gram. Elevernas eget inflytande över sin utbildning betonas. Genom au alla nationella program blir treåriga höjs kvalitén radikalt på yrkesut­bildningen. Denna skall delvis förläggas till arbetsplatser inom såväl of-

fentlig som privat verksamhet. Alla nationella program inneh

å

ller en      Prop. 1990/91:85

gemensam k

ä

rna av 

ä

mnen och verksamheter som skall vara obligatoris­ka f

ö

r alla. Denna gemensamma del upptar ca 30 procent av undervis­ningstiden. D

ä

rut

ö

ver f

ö

rekommer karakt

ä

rs

ä

mnen f

ö

r de olika pro­grammen liksom utrymme f

ö

r personliga val. Timplanerna konstrueras om och f

å

r en ny funktion - n

ä

mligen att ange den minsta tid som varje elev skall garanteras undervisning i olika 

ä

mnen. Timplanerna l

ä

mnar stor frihet f

ö

r kommuner och landsiing att utforma sin gymnasieskola utan statlig detaljreglering.

Kommunernas skyldigheter att erbjuda alla ungdomar en gymnasie­utbildning p

å

 nationella och individuella program l

ä

ggs fast och precise­ras i lag. 

Ä

ven elevernas r

ä

ttigheter i dessa avseenden lagf

ä

sts liksom de­ras r

ä

tt till medinflytande. Skyldigheten att beiala interkommunal er­s

ä

Uning regleras liksom ansvarsf

ö

rdelningen mellan prim

ä

rkommuner och landstingskommuner.

Gymnasiereformen skall genomf

ö

ras under en fyra

å

rsperiod. Ett kursplanearbete skall bedrivas s

å

alt nya kursplaner tas fram successivt och senast den 1 juli 1992. De skall utformas s

å

 att gymnasieskolan ut­vecklas till en kursulformad skolform.

Kommuner och landsting skall planera inr

ä

ttandet av de nationella programmen s

å

 alt alla ungdomar i landet erbjuds dessa inf

ö

r l

ä

s

å

ret 1995/96. De nya programmen f

å

r inr

ä

ttas inf

ö

r l

ä

s

å

ret 1992/93. Under 

å

ren 1992/93 t.o.m. 1997/98 utg

å

r en statlig genomf

ö

randeresurs bl.a. till komplettering av utrustning.

Reformen ber

ä

knas kosta 1,8 miljarder kronor. Finansieringen av re­formen skall vara ett gemensaml 

å

tagande f

ö

r stat, kommun och arbets­liv. De statliga besparingar, som finansierar reformen, uppg

å

r till 430 milj.kr. Kommunernas bidrag till finansieringen tas ut genom ett ratio­naliseringskrav p

å

 hela sektorsbidraget och ber

ä

knas till drygt 600 milj.kr. Arbetslivets bidrag uppg

å

r till ca 750 milj.kr och tas ut genom en omf

ö

rdelning inom arbetsgivaravgiften.

1 propositionen betonas de m

ö

jligheter till en 

ö

kad .samverkan mel­lan i f

ö

rsta hand gymnasieskolan och komvux, men ocks

å

 med andra utbildningsanordnare, som en friare resurstilldelning och en flexiblare studieorganisation nu 

ö

ppnar.

I propositionen f

ö

resl

å

s alt del offentliga skolv

ä

sendet f

ö

r vuxna i foris

ä

liningen skall omfatta komvux, s

ä

rvux och grundl

ä

ggande under­visning i svenska f

ö

r invandrare (sfi).

Nuvarande grundvux och etapp Ii komvux (grundskoleniv

å

n) er­s

ä

tts av en ny grundl

ä

ggande vuxenutbildning. Alla vuxna, som saknar grundl

ä

ggande kunskaper, skall ha r

ä

ll alt g

å

i den nya utbildningen. Den blir en skyldighet f

ö

r landets kommuner att erbjuda, antingen i egen regi eller genom avlal med n

å

gon annan utbildningsanordnare.

Invandrare, som inte har f

å

tt utbildning i svenska som nyanl

ä

nda, f

å

r r

ä

ll att l

ä

sa svenska som andraspr

å

k i komvux. 

Ä

ven h

ä

r blir det en skyldighet f

ö

r kommunerna att erbjuda s

å

dan utbildning.

Komvux skall kunna erbjuda gymnasial utbildning i samma utstr

ä

ck­ning som gymnasieskolan, med undantag av estetiska 

ä

mnen. Komvux

skall h

ä

rut

ö

ver erbjuda p

å

byggnadsutbildningar.  Dessa skall ge vuxna  Prop. 1990/91:85

en s

å

dan utbildning som leder till en h

ö

gre kompelens i yrket eller till ett nytt yrke. P

å

byggnadsulbildningarna ers

ä

tter nuvarande yrkesinrikta­de utbildningar i komvux och vissa specialkurser i gymnasieskolan. Teknikerutbildningen i gymnasieskolan

ö

verf

ö

rs ocks

å

 till p

å

byggnads­utbildningen i komvux.

Kommunerna skall erbjuda gymnasial vuxenutbildning och p

å

bygg­nadsutbildning och skall str

ä

va efter att anordna utbildning i den ut-str

ä

ckrving som motiveras av behov och efterfr

å

gan.

S

ä

rvux utvidgas till att ocks

å

 omfatta utbildning p

å

 tr

ä

ningsskoleni-v

å

.

Statens skolor f

ö

r vuxna avvecklas med b

ö

rjan den I juli 1991.

En utredning med syfte att utveckla distansutbildningen aviseras.

F

ö

rslagen vad g

ä

ller grundl

ä

ggande vuxenutbildning, gymnasial vux­enutbildning och p

å

byggnadsulbildning f

ö

resl

å

s tr

ä

da i kraft den 1 juli 1992. Den nya grundl

ä

ggande kursen i svenska f

ö

r invandrare i komvux skall finnas fr

å

n den 1 juli 1991. S

ä

rvux utvidgas fr.o.m. den 1 juli 1991.

Propositionens lagförslag

1    Förslag till

Lag om ändring i skollagen (1985:1100)

Härigenom föreskrivs att i fråga om skollagen (1985:1100)'

dels all 3 kap. 18 och 19 a §§, 5 kap. samt punkterna 4 och 5 över­gångsbestämmelserna till lagen (1990:1477) om ändring i skollagen skall upphöra att galla,

dels att nuvarande 

II 

och 12 kap. skall betecknas 14 respektive 15 kap.,

deb alt 1 kap. 8 och 10 §§ samt nya 15 kap. 2 och 10 §§ skall ha föl­jande lydelse,

deb att det i lagen skall införas fyra nya kapitel, 5och I 1-13 kap., av följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

1 kap. Allmänna föreskrifter

8§'

För vuxna anordnar del allmän­na utbildning i form av kommu­nal vuxenutbildning (komvux), vuxenutbildning för psykiskt ut­vecklingsstörda (särvux) och svenskundervisning för invandrare (sfi).

Komvux, särvux och sfi bildar del offentliga skolväsendet för vuxna. Dessutom finns särskilda utbildningsformer som anordnas av det allmänna som komplette­ring till vuxenutbildningen inom det offentliga skolväsendel för vuxna.

För vuxna anordnar det allmän­na utbildning i form av grund­utbildning för vuxna (grundvux) och kommunal vuxenutbildning (komvux) samt vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda (särvux).

Grundvux, komvux och särvux bildar det offentliga skolväsendet för vuxna. Dessutom finns särskil­da utbildningsformer som anord­nas av det allmänna som komplet­tering till vuxenutbildningen inom del offentliga skolväsendet för vuxna.

Prop. 1990/91:85

10 S*

Kommunerna är huvudmän för grundvux.

Kommuner och landstingskom­muner är huvudmän för komvux.

Landstingskommuner och i vissa fall kommuner är huvudmän för särvux.

Kommuner och landstingskom­muner är huvudmän för komvux.

Landstingskommuner och i vissa fall kommuner är huvudmän för särvux.

' Senasie lidelse av 3 kap. 14 a § l'W():2y4 .S kap. 5 a « ]tm):294 5 kap. 7 § l'M):294 5 kap. 12 a § liW0;294 5 kap. 14 a 5 1V«):2'M.

i Senaste lydelse 1W():1477.

Senaste lydelse 1990:1477.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Kommunerna   är  huvudmän för sfi.

5 kap. Gymnasieskolan

Allmänna bestämmelser

1 §

I dena kapitel ges föreskrifter om sådan utbildning inom det offentliga skolväsendet för barn och ungdom som är avsedd au påbörjas av ung­domar efter avslutad grundskoleut­bildning eller motsvarande fram liU och med det första kalenderhalvåret det år de fyller tjugo år. Denna ut­bildning bildar gymnasieskolan.

Beslämmelserna i detta kapitel gäller endast ungdomar som är bo­salla i landet, om inte regeringen fö­reskriver annat.

2§

Eleverna skaU ha inflytande över hur deras utbildning utformas.

3§

Ulbildningen i gymnasieskolan skaU utgöras dels av utbildning pä nationella program, som omfattar tre årskurser, dels av utbildning på individuella program.

Inom de nationella programmen kan finnas olika grenar. Grenarna kan vara nationellt eller lokalt fast­ställda. Regeringen får meddela när­mare föreskrifter om grenarna.

4§

De nationella programmen skall vara grund för fortsatt utbildning på högskolenivå och för yrkesverk­samhet.

Prop. 1990/91.85

Nuvarande lydebe

..    ,       ,  , ,

Prop. 1990/91:85

Foreslagen lydebe

'

Vilka de nationella programmen är framgår av bilaga 1. Vbsa be-stämmeber om utbildningens om­fattning på de nationella program­men (timplaner) framgår av bila­ga 2. Ytterligare föreskrifter om tim­planer får meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Varje kommun skall informera om de nationella programmen och om möjligheterna att få utbildning på individuella program.

Erbjudande om  utbildning på de nationella programmen

5§

Varje kommun är skyldig alt er­bjuda utbildning på nationella pro­gram för samtliga de ungdomar i kommunen som avses i I § förutsatt au de

1.

har slutfört sbta årskursen i grundskolan eller motsvarande och

2.

inle tidigare har gått igenom utbildning på ett nationelU program eller likvärdig utbildning.

Erbjudandet skall omfatta ett all­sidigt urval av nationella program. Antalet platser på de olika program­men och deras grenar skall anpassas med hänsyn till elevernas önskemål.

Erbjudandel skall avse utbildning som anordnas inom kommunen el­ler i en annan kommun eller lands­tingskommun i enlighet med sam­verkansavtal. Två eller flera kom­muner som gemensamt erbjuder en utbildning på ett nationelU program bildar ett samverkansområde för den utbildningen. Kommuner som har slutit samverkansavtal med en landstingskommun om en vbs ut­bildning bildar eu samverkansområ­de för den utbildningen.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:85

6§

Landstingskommunerna fär an­ordna utbildning endast på sådana nationella program som avser natur­bruk och omvårdnad.

Om en landstingskommun anord­nar sådan utbildning som avses i första stycket, får kommuner som ingår i landstingskommunen inte anordna samma utbildning utan överenskommelse med landstings­kommunen.

7§

För svårt rörebehindrade ungdo­mar får de kommuner som regering­en bestämmer i sin gymnasieskola anordna specieUi anpassad utbild­ning (gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning).

Särskilda  besiämmeber  om  Rh-anpassad     utbildning     finns 27-32 §§.

Mottagande av sökande till de na­tionella programmen

8§

Den som av sin hemkommun skatt erbjudas gymnasieutbildning på eu nationelU program enligt 5 § första stycket är behörig sökande till en sådan utbildning var som helst i landet.

Av behöriga sökande till de na­tionella program som anordnas i en kommun eller för ett samverkans-område skall i första hand tas emot de som år hemmahörande i den kommun som anordnar utbildning­en och de som är hemmahörande i en kommun som tillhör samver­kansområdet för utbildningen.

Med sådana sökande som avses i andra stycket skaU jämställas

Nuvarande lydebe

..    ,        ,  , ,

Prop. 1990/91:85

Foreslagen lydebe

1.

de som med hånsyn till sina personliga förhållanden har särskil­da skäl att få gå i den gymnasiesko­la du de har sökt,

2.

de som är hemmahörande i en kommun som inte erbjuder det sök­ta programmet och

3.

de som har sökt till gymnasie­skolan ifråga under åberopande av au där, inom del sökta programmet, anordnas en gren som inte erbjuds av hemkommunen.

9§

Regeringen kan för vbsa utbild­ningar fastställa det område från vil­ket sökanden i första hand skall tas emot.

10 §

Innan en kommun eller en lands­tingskommun lar emot en sökande som inte är hemmahörande i kom­munen eller i samverkansområdet för utbildningen skad yttrande in­hämtas från sökandens hemkom­mun. Yttrande behöver dock inte inhämtas, om det med hänsyn tid ti­digare yttrande är onödigt.

n 

§

Styrelsen föi ulbildningen i den anordnande kommunen eller lands­tingskommunen beslutar om någon sökande inle skatt tas emot därför att han inle är behörig.

Styreben för utbildningen beslu­tar också om mottagande av en sö­kande som inte är hemmahörande i kommunen eller samverkansområ­det för utbildningen.

Styrebens beslut enligt första och andra styckena får överklagas hos länsrätten av sökanden. Länsrättens beslut fär inte överklagas.

10

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:85

12     §

En ansökan om au tas in på ett nationelU program skall skickas till styreben för utbildningen i den sö­kandes hemkommun. Om ansökan avser ett nationelU program som an­ordnas av en annan kommun eller av en landstingskommun, skall sty­relsen omedelbart sända ansökan vi­dare till styreben för utbildningen där.

Erbjudande om utbildning på indi­viduella program

13     

§

Varje kommun är skyldig au er­bjuda gymnasieutbildning i form av individuella program för de ungdo­mar i kommunen som avses i I § och som inte har tagits in på något nationelU program. I fråga om ele­ver från särskolan gäller dock sär­skilda besiämmeber.

Ett individuellt program bör mot­svara ett nationellt program eller syfta tiU att stimulera eleven au se­nare gå över på eu sådant program.

Utbildningen på ett individueUi program skall följa en plan, som skall faststäUas av styrelsen för ut­bildningen.

14     

§

Regeringen får föreskriva att vbsa utbildningar skall utgöra indivi­duella program som står öppna för sökande från hela landet.

Intagning av elever

15 §

Styreben för utbildningen ansva­rar för intagningen tiU de olika ut­bildningar som anordnas inom kommunen eller landstingskommu­nen, om inte annal följer av före­skrifter av regeringen.

,  ,  , ,

E-    /        /  / /

Prop. 1990/91:85

Nuvarande lydebe

Foreslagen lydelse

Inlagningsorganisaiionen får vara gemensam med en annan kommun och gemensam för gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning.

Föreskrifter om urval mellan be­höriga sökande meddelas av rege­ringen.

Beslut om intagning får inte över­klagas.

Elevernas rätt att fullfölja sin utbild­ning

16    §

Den som har tagits in på eu na­tionelU program i gymnasieskolan och påbörjat del, har räu att fullföl­ja sin utbildning på del programmet i kommunen eller inom sam­verkansområdet eller, om utbild­ningen har en landstingskommun som huvudman, inom del lands­tingsområdet. Detta gäller även om de förhållanden som låg tiU grund för mottagandet ändras under stu­dietiden.

17    §

En elev, som har tagits in på ett nationellt program eller på en viss gren inom ett sådant program och påbörjat ulbildningen men som där­efter flyttar från kommunen eller samverkansområdet för utbild­ningen, har rätt att fullfölja ulbild­ningen på det påbörjade program­met eller grenen där den nya hem­kommunen erbjuder sådan utbild­ning. Erbjuder den nya hemkommu­nen inte programmet eller grenen har eleven rätt au efter eget val full­följa sin utbildning i en annan kom­mun eller landstingskommun som anordnar utbildningen.

12

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:85

18    §

Elever som önskar fullfölja sin ut­bildning på en sådan gren inom ett nationellt program som inte erbjuds av deras hemkommun bör, i mån av plats, få flytta tiU gymnasieskolan i en kommun eller landstingskommun där den önskade grenen anordnas. Styreben för utbildningen i den kommun eller landstingskommun där grenen anordnas beslutar om sådant mottagande av en elev.

Styrelsens beslut får inte över­klagas.

19    §

Regeringen får meddela föreskrif­ter om vad som krävs för att flytta tiU högre årskurs och om begräns­ningar i rätten au gå om årskurser

20    §

Den som har påbörjat en utbild­ning på eu individueUt program i en kommun har räU au fullfölja pro­grammet enligt den plan som fanns när utbildningen inleddes.

Om eleven har medgivU au pro­grammet ändras, har han rätt att fullfölja utbildningen på det ändra­de programmet.

Kostnader

21 §

Utbildningen i gymnasieskolan skall vara avgiftsfri för eleverna. De skaU utan kostnad ha tillgång till böcker, verktyg och andra hjälpme­del som behövs för en tidsenlig ut­bildning. Huvudmannen får dock besluta au eleverna skall hålla sig med enstaka egna hjälpmedel. I verksamheien får också förekomma enstaka inslag som kan medföra en obetydlig kostnad för eleverna.

Nuvarande lydebe

..    ,        ,  , ,

Prop. 1990/91:85

Foreslagen lydebe

'

Interkommunal ersättning

22        §

En kommun som i sin gymnasie­skola på ett nationelU program har tagit in en elev som inte år hemma­hörande i kommunen eller i samver-kansområdei för utbildningen, har räu till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkommun.

23        §

En landstingskommun som i sin gymnasieskola på ett nationelU pro­gram har taga in en elev som inte är hemmahörande i en kommun som har samverkansavtal med lands­tingskommunen, har rätt till ersätt­ning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkom­mun. Landstingskommunen får dock inle betinga sig högre ersätt­ning från hemkommunen än som svarar mol del sialsbidrag som ut­går du för elevens utbildning i gym­nasieskolan.

24       §

I fall som avses i 22 och 23 §§ är dock hemkommunen inte skyldig att beiala ersättning, om det är fråga om ett nationellt program eller gren av sådant program som kommunen själv erbjuder, utom då eleven har tagits emot med stöd av 8 § tredje stycket I och 3.

25       §

När del gäller utbildning för dö­va, hörselskadade och svårt rörelse­hindrade elever får regeringen fast­ställa den extra ersättning som skall lämnas för dessa elever.

Nuvarande lydebe

..    ,        ,  , ,

Prop. 1990/91:85

Foreslagen lydebe

26 §

Regeringen får föreskriva om skyldighet för hemkommunerna att betala ersättning till den anordnan­de kommunen för sådan utbildning som avses i 9 och 14 §§.

Utbildning som är speciellt anpas­sad för svårt rörebehindrade ungdo­mar (Rh-anpassad utbildning) m.m.

27        §

I denna lag avses med svårt rörelsehindrad den som på grund av en rörelsehinder eller, om även annat funktionshinder fö­religger, siu samlade handikapp inte kan följa reguljär studiegång i gym­nasieskolan och som för att kunna genomföra gymnasiala studier behö­ver tillgång till en gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning och särskilda omvårdnacbinsatser i form av boende i elevhem, omvårdnad i boendet och habilitering.

28        §

Ungdomar som är svårt rörebe­hindrade har rätt att efter fullgjord skolplikt få utbildning på ett natio­nelU program på en sådan gymna­sieskola med Rh-anpassad utbild­ning som avses i 7 §. Rätten gäller intill utgången av vårterminen det kalenderår då eleven fyller 21 år.

Om cn elev har påbörjat utbild­ning i en gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning före utgången av vårterminen det kalenderår då han fyller 21 år, skall han beredas möjlighet att fortsätta utbildningen ull utgången av vårterminen det ka­lenderår då han fyller 23 år, om det behövs för au slutföra ulbildningen.

15

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:85

29        §

En sådan gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning som avses i 7 § skall ta emot sökande från hela lan­det liU den specielU anpassade ul­bildningen.

30        

§

Frågor om intagning liU Rh-anpassad utbildning vid vbsa gym­nasieskolor och andra frågor om rätt tid sådan utbildning enligt 7 § prövas av en särskild nämnd, ge­mensam för sådana gymnasieskolor.

Nämnden skall ha minsl sju och högst elva ledamöter. I nämnden skall finnas bl.a. företrädare för gymnasieskolan och grundskolan samt för de rörelsehindrade. Leda­möterna utses av regeringen.

Nämndens beslut i fråga om in­tagning eller i övrigt om rätt till ut­bildning får överklagas endast av den som begärt utbildningen. Beslu­tet överklagas hos länsrätten. Eu be­slut får dock inte överklagas såviu del gäller placering vid en viss gym­nasieskola.

31       

§

Avgifter får inle las utför insatser för omvårdnad i boendet och habi­litering som lillhandahålb av staten, kommun eller landstingskommun i anslutning till gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifter för kost och logi.

32       §

Regeringen får föreskriva att ut­bildningen på nationella program får fördelas på fler än tre läsår när det gäller utbildning för döva, hörsebkadade och svårt rörelse­hindrade.

16

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

11     kap.    Kommunal    vuxen­utbildning (komvux)

Gemensamma bestämmelser

I §

Komvux består av grundläggande vuxenutbildning, gymnasial vuxen­utbildning och påbyggnadsulbild­ning

2§

Grundläggande vuxenutbildning syftar till au ge vuxna sådana kun­skaper och färdigheter som de behö­ver för au delta i samhälls- och ar­betsliv. Den skaU också syfta iill all möjliggöra fortsatta studier.

Gymnasial vuxenutbildning syftar till au ge vuxna kunskaper och fär­digheter motsvarande de som ung­domar kan få genom gymnasiesko­lan.

Påbyggnadsulbildning syftar liU alt ge vuxna en sådan utbildning som leder till en ny nivå inom deras yrke eller till ett nytl yrke. Vad som sägs i delta kapitel om gymnasial vuxenutbildning gäller också på­byggnadsulbildning.

3§

Bestämmelserna om komvux gäl­ler inle vuxna som behöver under­visning motsvarande grundsärsko­lans eller iräningsskolans. Beträffan­de sådana vuxna gäller i stället la­gens bestämmelser om .särvux.

4§

Eleverna skaU ha inflytande över hur deras utbildning uiformas.

Prop. 1990/91:85

2   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 85

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:85

5§

Ulbildningen i komvux skaU vara avgiftsfri för eleverna.

Såviu gäller läroböcker, skrivma­teriel, verktyg, skyddskläder och andra därmed jämförliga hjälpme­del som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen bestämma au hjälp­medlen skall anskaffas av eleverna själva på egen bekostnad eller erbju­das mot avgifter som högst motsva­rar huvudniannens anskaffnings­kostnader.

I övrigt skaU hjälpmedel som an­vänds i komvux tillhandahällas utan kostnad för eleverna, om inie något annal följer av föreskrifter som meddelas av regeringen.

6§

Kommuner och landstings­kommuner får uppdra ät andra att anordna komvux. Regeringen får meddela föreskrifter om vem som får ges ett sådant uppdrag och om villkor för det.

7§

För sådan komvux som anordnas av någon annan än en kommun el­ler en landstingskommun gäller inte bestämmelserna i 2 kap. 4-7 §§.

Grundläggande vuxenutbildning

Huvudmannens ansvar

8§

Varje kommun ansvarar för att de kommuninnevånare som enligt 10 § har räu liU ulbildningen och önskar della i den, får det.

18

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:85

9S

Varje kommun skaU akiivi verka för att nå dem i kommunen som har räu tiU grundläggande vuxen­ulbililning och för au motivera dem att della i utbildningen.

Räu att della

10 §

Varje kommuninnevånare har rätt att delta i grundläggande vuxen­utbildning från och med andra ka­lenderhalvåret del år han fyller 20 år, om han saknar sådana färdighe­ter som normaU uppnås i grundsko­lan och är bosatt i landet.

Regeringen får föreskriva au också den som inle är bosau i lan­det skaU ha rän aU delta.

Den som liar rätt au delta i grundläggande vuxenutbildning har räu aU detta i sådan undervisning i en annan kommun om utbildningen finns där.

Hesiämmcberna i denna paragraf gäller inte den som är inlagen i kri-minalvårdsanslall.

Anmälan

II 

§

Den som viU delta i grund­läggande vuxenutbildning skaU an­mäla delta idl styrelsen för utbild­ningen i sin hemkommun. Om an­mälan avser en utbildning som en annan kommun anordnar eller låter anordna, skaU styreben omedelbart sända anmälan vidare till den kom­munen.

.,

.   ,  , ,

,-    ,        ,   , ,

Prop. 1990/91:85

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

Undervisning  på   annal   språk   än svenska

12 §

Om en elev i grundläggande vux­enutbildning har bristfälliga kunska­per i svenska språket, får undervis­ning meddelas på elevens eget språk. Sådan undervisning skaU kompletteras med undervisning eller träning i svenska språket.

Underi'isningens upphörande

13 §

Undervisningen t grundläggande vuxenutbildning skull upphöra så snart som eleven har uppnått såda­na kunskaper som ulbildningen av­ses ge.

Undervisningen för en elev skull också upphöra, om eleven saknar förutsättningar au tillgodogöra sig ulbildningen eller annars inte gör tillfredsställande framsteg.

Den för vilken grundläggande vuxenutbildning har upphört enligt andra stycket skall på nyu beredas sådan utbildning, om särskilda skäl talar för delta.

Styrelsens uppgifter

14 §

Frågor om mottagande av cn elev tiU grundläggande vu.xenuibildning avgörs av styrelsen för ulbildningen. Styrelsen beslutar även om lubild-ningcn för en elev skall upphöra och om au på nytt bereda en elev utbildning.

20

M

,  ,  , ,

,-    ,       ,  , ,

Prop- 1990/91:85

Nuvarande lydebe

ioreslugen lydelse

Överklugunde

15 §

Styrebens beslut enligt 14 § får överklagas hos länsrätten av eleven. Länsrättens beslut får inte överklu-gas.

Interkommunut ersättning

16 §

En kommun som i sin grundiäg-gunde vuxenutbildning har taga emot en elev som kommer från cn annan kommun, har räu tiU ersäu-ning för kostnaderna för elevens ut­bildning frän elevens hemkommun.

Gymnasial     vuxenutbildning     och påbyggnadsiubildning

Huvudmannens ansvar

I7§

Kommunerna skull erbjuda gym­nasial vuxeniubildning. De skall härvid sträva efter att erbjuda ut­bildning som svarar mol efterfrågan och behov.

Landsungskomnumernu fär an­ordna gymnasial vuxenutbildning endast inom områdena naturbruk och omvårdnad.

18     

Varje kornmun skull injönnera om möjligheiernu iill gymnusiul vuxenutbildning .samt verka för att vuxna dcUur i sådan utbildning.

19     §

Varje kommuninnevånare är be­hörig au della i gymnusiul vu.xenui­bildning om han är bosalt i lundei och i övrigi uppfyller föreskrivnu villkor.

.,

,   ,  , ,

t-    ,        ,   , ,

Prop- 1990/91:83

Nuvarande lydebe

Foreslagen lydelse

1.   från och med andra kalender­

halvåret del år han fyller 20 år, eller

2.   när han slutfört utbildning på

ell nationellt program eller likvärdig

utbildning i gymnusieskolun.

Regeringen får föreskriva att också den som inle är bosau i lan­det skuU vuru behörig ull della.

Föreskrifter om ytterligare behö-righeisviUkor och om urval mellan behöriga sökande meddelas av rege­ringen.

Bestämmelserna i denna paragraf gäller inie den som är intagen i kri­minalvårdsanstah.

20 S

En kommun eller en landsiings­kommim är skyldig att iill sin gym-nasiulu vuxenutbildning ta emot en sökande från en annan kommun, om hemkommunen har åiagu sig alt svara för kostnaderna för elevens utbildning.

Ansökan

21 S

Den som vill della i gymnasial vuxenutbildning skaU ansöka om detta hos styrelsen för utbildningen i sin hemkommun. Om ansökan av­ser en utbildning som en annan kommun eller cn landstingskommun anordnar eller tåler anordna, skall styreben skyndsamt sända ansökan vidare tdl styreben för utbildningen där. TiU unsökan skaU styrelsen fo­ga eu yttrande av vilkel del framgår om hemkommunen åtar sig all sva­ra för kostnaderna för elevens ut­bildning, såvida det inle pä grund av tidigare överenskommelse är onödigt.

27

,

,  ,  . ,

L-    ,        ,  / ,

Piop. 1990/91:85

Nuvarande lydelse

Foreslagen lydebe

'

Siyrebens uppgifter

22 §

Frågor om mottagande av en elev till gymnasial vuxenutbildning och om intagning till sådan utbildning avgörs av styrelsen för ulbildningen.

Intagningsorganisationen får vara gemensam för flera kommimer samt för gymnasial vuxenutbildning och gymnasieskolan.

Överklagande

23 §

Styrdsens beslut om mottagande får överklagas hos länsrätten av ele­ven. Länsrättens beslut får inte övrklagas.

Beslut om intagning får inie över­klagas.

23

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:85

12   kap.    Vuxenutbildning   för

psykiskt

utvecklingsstörda

(särvux)

Allmänna bestämmelser

I §

Särvux syftar till all ge vuxna som är psykiskt utvecklingsstörda kun­skaper och färdigheter motsvarande de som ungdomar kan få i grund­särskolan och träningsskotan.

2§

FJevernu skull ha inflytande över hur deras utbildning uiformas. Om­fattningen och utformningen av ele­vernas inflytande skaU anpassas ef­ter deras förutsättningar.

Huvudmannens ansvar

3§

Landstingskommunerna skall er­bjuda särvux. De skall härvid sträva efter att erbjuda utbildning som sva­rar mol behov och efterfrågan.

En landstingskommun får överlå­ta tdl en kommun som ingår i land­stingskommunen att erbjuda sär­vux, om kommunen medger det.

4 §

Vad som sägs i delta kapitel om landstingskommun gäller även kom­mun som inte ingår i någon land­stingskommun och kommun som fått ansvaret au erbjuda särvux överlåtet liU sig enligt 3 § andra stycket.

5§

Varje landstingskommun skall in­formera om möjligheterna till sär­vux saml verka för att vuxna psy-kbkl utvecklingsstörda deltar i så­dan utbildning

24

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Behörighet

Prop. 1990/91:85

6*-

Varje kommuninnevånare är be­hörig au della i särvux om han är bosatt i landet och i övrigi uppfyller föreskrivna villkor, när han inte längre har räu au gå i särskolan.

Regeringen får föreskriva au också den som inte är bosatt i lan­det skall vara behörig att della.

Föreskrifter om ytterligare behö­righetsvillkor och om urval mellan behöriga sökande meddelas av rege­ringen.

Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte den som är inlagen i kri-minalvårdsanslalt.

7§

Fm 

landstingskommun är skyldig aU liU sin särvux ta emot en sökan­de som kommer från en annan landstingskommun, om hemland­stingskommunen har åiagtt sig au svara för kostnaderna för elevens utbildning.

Kostnader

8S

Ulbildningen i särvux skall vara avgiftsfri för eleverna.

Såvut gäller läroböcker, skrivma­teriel, verktyg, skyddskläder och andra därmed jämförliga hjälpme­del som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen beslämma att hjälp­medlen skall anskaffas av eleverna själva på egen bekostnad eller erbju­das mol avgifter som högst motsva­rar huvudmannens anskaffnings­kostnader.

25

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:85

/ övrigt skall hjälpmedel som an­vänds i särvux tillhandahållas ulan kostnad för eleverna, om inle något annat följer av föreskrifter som meddddas av regeringen.

Uppdrag att anordna utbildning

9§

Landstingskommuner får uppdra åt andra att anordna särvux. Rege­ringen fär meddela föreskrifter om vem som får ges ett sådant uppdrug och om villkor för del.

10 §

För sådan särvux som anordnas av någon annan än en kommun el­ler en landstingskommun gäller inte bestämmelserna i 2 kap. 4-7 §§.

Arisökan

II 

§

Den som vill delta i särvux skaU ansöka om detta hos styrelsen för utbildningen i sin hemlandstings-kommun. Om ansökan avser en ut­bildning som en kommun eller en annan landstingskommun anordnar eller låter anordna skall styreben skyndsamt sända ansökan vidare till styreben för utbildningen där.TiU ansökan skatt styrelsen foga ett yt­trande av vilkel del framgår om hcmlandstingskommunen åtar sig au svara för kostnaderna för elevens utbildning, såvida det inle på grund av tidigare överenskommebe är onödigt.

26

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Undervisningens upphörande

12 §

Undervisningen i särvux skall upphöra så snart eleven uppnått så­dana kunskaper som utbildningen avses ge.

Undervisningen för en elev skatt också upphöra, om eleven saknar förutsättningar au tillgodogöra sig utbildningen eller annars inle gör lillfredsiällande framsteg.

Den för vilken särvux har upp­hört enligt andra stycket får på nytt beredas sådan utbildning, om sär­skilda skäl lalar för detta.

Prop. 1990/91:85

Styrelsens uppgifter

13 §

Frågor om mottagande av en elev till särvux och om intagning till så­dan utbildning prövas av styrelsen för utbildningen. Styrelsen beslutar även om ulbildningen för en elev skall upphöra och om all på nytt bereda en elev utbildning.

Överklagande

14 §

Siyrebens beslut om mottagande, om au utbildningen för cn elev skuU upphöru och beslut om att inte på nyu bereda en elev utbildning får överklugus hos länsrätten uv eleven. Länsrättens beslut får inle överkla­gas.

Beslut om intagning får inte över­klagas.

27

Nuvarande lydebe

...    ,        ,  , ,

Prop. 1990/91:85

Föreslagen lydebe

13   kap.        Svenskundervisning för invandrare (sfi)

Allmänna bestämmelser

I §

Sfi syftar till att ge vuxna nyan­lända invandrare grundläggande kunskaper och färdigheter i svenska språket samt kunskaper om det svenska samhällel.

2§

Eleverna skaU ha inflytande över hur deras utbildning uiformas.

Huvudmannens ansvar

3§

Varje kommun är skyldig all se till alt sfi erbjuds de personer över 16 år som anges i 6 §.

Undervisningen skaU erbjudas så snart som möjligt efter invandrarens ankomst till Sverige.

4§

Varje kommun skall aktivt verka för att nå dem i kommunen som har räu till sfi och för ull motivera dem att della i ulbildningen.

5§

Kommunen skatt samråda med den berörda arbetsgivaren och den lokala arbetstagarorganisationen i förhållande till vilken arbetsgivaren är bunden av kollekuvavial om cn arbetstagares deltagande i undervis­ningen och undervisningens förlägg­ning

Rätt au delta

6§

Rätt att della i en kommuns sfi har, med del undanlag som följer av 7 §, följande personer:

28

Nuvarande lydebe

.    ,        ,  , ,

Prop. 1990/91:85

Foreslagen lydebe

"

/. Utländsk medborgare, som an­tingen är bosau i kommunen eller som utan au vara bosatt där, regel­mässigt vistas i kommunen efter au ha ansökt om uppehålbiillsiånd i avsikt att bosätta sig i riket. Be­träffande sådan i kommunen icke bosatt person gäller dessutom all han skaU ha väntat på uppehålbiill­siånd under minst den tid som rege­ringen bestämmer. Rättigheten gäller dock inte under tid den utländske medborgaren vblas på en statlig för­iäggning för asybökande.

2.

Svensk medborgare, som är bo­satt i kommunen, men som tidigare har vara bosatt utom landet och som saknar grundläggande kunska­per i svenska språket.

3.

Finländsk medborgare,som sta­digvarande arbetar i kommunen, men som är bosau i Fintand nära gränsen till Sverige.

Om inte något annat följer av tredje stycket gäller rätten under sammanlagt högst två år. Tiden rä­knas för dem som avses i första stycket 1 och 2 från del att de bosat­te sig i landet eller, om rättigheten iniräti lidigare, från den tidpunkten. För dem som avses iförsta stycket 3 räknas tiden från det au de började arbeta i Sverige.

Om någon på grund av särskilda skäl inte kunnat påbörja undervis­ningen under den lid som anges i andra stycket gäller rätten imder yt­terligare eu år.

7§

En utländsk medborgare som liar svenska, danska eller norska som modersmål eller den som eljest har sådana kunskaper i något av dessa språk att grundläggande svenskun-dervbning inle kan anses nödvän­dig, har inte räu att delta i sfi.

29

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

*'''°P- '990/91:85

Kostnader

8§

Ulbildningen i sfi skaU vara av­giftsfri för eleverna. De skaU utan kostnad ha tillgång titt böcker och andra hjälpmedel som behövs för cn tidsenlig utbildning. Huvudman­nen får dock besluta au eleverna skall hålla sig med enstaka egna hjälpmedel. I verksamheten får också förekomma enstaka inslag som kan medföra en obetydlig kost­nad för eleverna.

Uppdrag att anordna utbildning

9§

Kommuner får uppdra åt andra all anordna sfi. Regeringen får med­dela föreskrifter om vem som får ges ett sådant uppdrag och om vill­kor för del.

10     

§

För sådan sfi som anordnas av någon annan än cn kommun gäller inte bestämmelserna i 2 kap. 4-7 §S.

Undervbningens upphörande

11     

§

Undervisningen i sfi skaU upphö­ra när en elev har uppnått sådana kunskaper  som  utbildningen  avses

ge-

Undervisningen för cn elev skaU också upphöra, om eleven saknar förutsäliningar all tillgodogöra sig undervisningen eller annars inte gör tillfredställande framsteg.

Den för vilken sfi har avslutats enligt andra stycket, eller som frivil­ligt avbrutit utbildningen skall, om han inie ändå har rätt till det, på nytt beredas sådan utbildning, om särskilda skäl talar för detta.

.30

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

Siyrebens uppgifter

12 §

Frågor om mottagande av en elev till sfi avgörs av styreben för ulbild­ningen. Styreben beslutar även om Ulbildningen för en elev skall upp­höra och om au på nytt bereda cn elev utbildning.

Prop. 1990/91:85

Överklagande

13 §

Styrelsens beslut enligt 12 § får överklagas iill länsrätten av eleven. Länsrättens beslut får inte överkla­gas

15 kap. Övriga löreskrifter

2§

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om möjlighet all låta enskilda och andra utomståen­de svara för enstaka inslag i verk­samheten inom det offentliga skol­väsendet.

Regeringen får meddela förekrif-ter om möjlighet att låta enskilda och andra utomstående svara för enstaka inslag i verksamheien inom det offentliga skolväsendel för barn och ungdom.

När det gäller utbildning i form av ett individueUi program får rege­ringen föreskriva att enskilda och andra utomstående får anordna mer av utbildningen än som föUer av första stycket.

Bestämmelserna i 2 kap. 4-7 §§ gäller inte sådan utbildning som med slöd av första eller andra styckena anordnas genom annan än huvudman för del offentliga skolvä­sendet.

31

v            /   ,   , ,

L-    ,        ,  , I                                      P'Op- 1990/91:85

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse                                            

10

§"

Regeringen eller den myndighet

Regeringen får meddela före-

som regeringen bestämmer får med-

skrifter om svårt rörelsehindrade

dela föreskrifter om svårt rörelse-

elevers utbildning i gymnasieskola

hindrade elevers utbildning i gym-

med Rh-anpassad utbildning som

nasieskola med Rh-anpassad ut-

avses i 5 kap. 7 §. 1 sådana före­

bildning som avses i / kap. 5 a §. I

skrifter får undanlag göras från de

sådana föreskrifter får undantag

allmänna regler om gymnasieskola

göras från de allmänna regler om

som finns i denna lag.

gymnasieskola som finns i denna

lag.

"Senaste lydelse l'W0:2'M.

32

Nationella program

Barn- och fritidsprogrammet

Byggprogram met

Elprogrammet

Energiprogrammel

Estetiska programmet

Fordonsprogram mel

Handels- och administrationsprogrammel

Hani verksprogram mel

Hotell- och reslaurangprogrammel

Industriprogram mel

Livsmedelsprogrammet

Mediei)rogrammei

Naiurbruksprogrammel

Nalurvelenskapsprogrammel

Omvårdnadsprogrammet

Sam häl lsvelenska|)Sprogram mel

3   Riksdagen 1990/91. I .saml. Nr 85

Bilaga 1

Prop. 1990/91:85

33

Bilaga 2       Prop. 1990/91:85

Vissa best

ä

mmelser om utbildningens omfattning p

å

 de nationella pro­grammen (timplaner)

Den sammanlagda undervisningstiden f

ö

r eleverna inom programmen skall vara l

ä

gst f

ö

ljande;

Estetiskt program                                  1 650 timmar

Naturvetenskapsprogram                       I 750 limmar

Samh

ä

llsvetenskapsprogram                  1 650 timmar

Ö

vriga program                                     2 250 timmar

Varje elev skall inom varje program som l

ä

rar- eller handledarledd un­dervisning f

å

 l

ä

gst f

ö

ljande antal limmar i f

ö

ljande 

ä

mnen:

Svenska                                                 140 limmar

Engelska                                                100 timmar

Samh

ä

llskunskap                                      80 limmar

Matematik                                              100 limmar

Naturkunskap                                           30 timmar

Idrott och h

ä

lsa                                        80 timmar

Estetisk verksamhei                                  30 limmar

Individuella val                                       100 limmar

Specialarbete                                           30 timmar

34

Ikraftträdande-och övergångsbestämmelser

Prop. 1990/91:85

1.     Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991 och tillämpas i fråga om

sådan utbildning som äger rum efter den 1 juli 1992, om inte något an­

nat föreskrivs nedan.1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991 och till­

ämpas i fråga om sådan utbildning som äger rum efter den 1 juli 1992,

om inte något annat föreskrivs nedan.

Genom lagen upphävs vuxenutbildningslagen (1984:1118) och lagen (1986:159) om grundläggande svenskundervisning för invandrare.

För utbildning som äger rum före den 1 juli 1992 gäller äldre bestäm­melser, dock med de undanlag som anges nedan under 5-11. Intill ilen 1 juli 1992 skall också tillämpas bestämmelserna om uppföljningsansvarei i 3 kap. 18 § i dess äldre lydelse.

2.     Sådana utbildningar i gymnasieskolan som har påbörjats före den

I juli 1992 men då ännu inte slutförts skall huvudmannen fortsättnings­

vis anordna till dess eleverna har avslutat dem. Huvudmannen får för

sådan fortsatt utbildning anordna samtliga de studievägar som huvud­

mannen hade rätt att anordna under läsåret 1991/92. Intagning till års­

kurs 4 av fyraårig teknisk linje får dock inle ske efter läsåret 1992/93.

Som elevområde för grenar och varianter som börjar i högre årskurs gäller de elevområden som fanns under läsåret 1991/92.

I fråga om interkommunal ersättning för sådan utbildning som avses i förslå stycket tillämpas bestämmelserna i 5 andra och tredje styckena.

3.     En kommun eller landstingskommun som under läsåret 1991/92

hade rätt att anordna utbildning på linjer i gymnasieskolan får även ef­

ter den 1 juli 1992, som alternativ till de nationella programmen, an­

ordna dessa linjer med undantag för tvåårig ekonomisk och tvåårig tek­

nisk linje. Intagning till årskurs 1 får dock inle ske efter läsåret 1994/95.

Har elever lagils emot på linjer med stöd av första stycket, skall ul­bildningen fortsättningsvis anordnas till dess eleverna har avslutat den.

Bestämmelserna om nationella program skall tillämpas beträffande sådan utbildning på linjer som anordnas enligt första stycket.

En kommun eller landstingskommun som under läsåret 1991/92 hade rätt att anordna utbildning på specialkurser i gymnasieskolan får även efter den 1 juli 1992, som alternativ till de nalionclla programmen, an­ordna dessa specialkurser. Intagning får dock inte ske efter läsåret 1994/95.

4.

Före läsåret 1993/94 får utbildning på nationella program inte an­ordnas i andra kommuner än de som vid ikraftträdandet hade rätt au anordna gymnasieskola enligi äldre hestämmekser.

5.

För utbildning som äger rum under liden den 1 juli 1991 - 30 juni 1992 gäller i stället för bestämmelserna i 5 kap. 15-20 §§ i deras äldre lydelse och i 6 kap. vuxenutbildningslagen (1984:1118) följande.

En kommun som i sin gymnasieskola eller sin grundvux eller kom­vux har tagit in en elev från en annan kommun har rätt till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkommun.

En landstingskommun som i sin gymnasieskola eller komvux har ta­git in en elev har rätt till ersättning för sina kostnader för elevens ut­bildning. Ersättningen skall betalas av elevens hemkommun.

En landstingskommun som i sin särvux har tagit in en elev har räll till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från en kommun som ingår i en annan landstingskommun eller som inte ingår i någon

35

landstingskommun. Ers

ä

ttningen skall  i s

å

dant fall betalas av elevens    Prop. 1990/91:85

hemlandslingskommun eller, t)m eleven kommer fr

å

n en kommun som inte ing

å

r i n

å

gon landstingskommun, av denna. Motsvarande r

ä

ll till­kommer en kommun som inle ing

å

r i n

å

gon landstingskommun.

6.     F

ö

r utbildning som 

ä

ger rum under tiden den 1 juli 1991 - 30 juni

1992 g

ä

ller i st

ä

llet f

ö

r best

ä

mmelserna i 5 kap. 9 

§

 andra och tredje

styckena och 10 

§

 i deras 

ä

ldre lydelse f

ö

ljande.

Beslut om mottagande skall fattas av styrelsen f

ö

r ulbildningen i den kommun d

ä

r mottagande har s

ö

kts. Styrelsens beslut f

å

r av s

ö

kanden 

ö

verklagas till l

ä

nsr

ä

tt.

7.

Best

ä

mmelserna i 2 kap. 1 

§

 vuxenulbildningslagen (1984:1118) skall inle till

ä

mpas.

8.

Beslut som enligt 3 kap. 7 

§

, 4 kap. 5 S, 4 a kap. 6 

§

 vuxenutbild­ningslagen och 10 

§

 lagen (1986:159) om grundl

ä

ggande svenskunder­visning f

ö

r invandrare f

å

r

ö

verklagas till skol

ö

verstyrelsen, skall i st

ä

llet 

ö

verklagas till l

ä

nsr

ä

tten. L

ä

nsr

ä

ttens beslut f

å

r inle 

ö

verklagas.

9.

S

å

dan utbildning vid Statens skola f

ö

r vuxna i Norrk

ö

ping som be­drivs enbart som korrespondensundervisning skall forls

ä

ttningsvis an-ortlnas till och med den 30 juni 1995.

Annan utbildning vid Statens skola f

ö

r vuxna 

ä

n som avses i f

ö

rsta stycket, till vilken intagning skett f

ö

re den 1 juli 1991, men som d

å

 inte slutf

ö

rts, skall fortsatt anordnas till dess eleverna har avslutat den, dock l

ä

ngs till och med den 30 juni 1992.

10.

Ut

ö

ver ilen undervisning som anges i 4 a kap. 1 

§

 f

å

r i s

ä

rvux an­ordnas undervisning f

ö

r dem av de psykiskt ulveckling.ssl

ö

rda som be­h

ö

ver undervisning motsvarande tr

ä

ningsskolans.

11.

En invandrare som beh

ö

ver grundl

ä

ggande svenskun

ä

mmelsen i 5 S andra stycket lagen (1986:159) om grundl

ä

ggande svenskundervisning f

ö

r invanilraic, har r

ä

ll till s

å

dan utbildning skall i st

ä

llet ha r

ä

ll till motsvarande utbildning i komvux. Kommunerna 

ä

r skyldiga all vid behov anordna s

å

ilan utbildning.

12.

En kommun som vid ikrafttr

ä

dandet med skol

ö

versiyrel.sens med­givande bedrev utbildning p

å

 v

å

rdlinjen f

å

r efter den 1 juli 1992 anord­na utbildning p

å

etl nationellt program som avser omv

å

rdnad ulan medgivande fr

å

n landstingskommunen.

36

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

Prop. 1990/91:85

Härigenom föreskrivs all 2 kap. 1 § lagen (1981:691) om socialavgif­ter' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

kap.

1 §

En arbetsgivare skall på det av­giftsunderlag som anges i 3-5 §§ för varje år betala

1.

sjukförsäkringsavgift

med 10,10 procent,

2.

folkpensionsavgifl med 7,45 procent,

3.

tilläggspensionsavgift efter den procentsats som anges i särskild lag,

4.

delpensionsavgift med 0,50 procent,

5.

barnomsorgsavgift med 2,20 procent,

6.

arbetsskadeavgift med 0,90 procent,

7.

arbetsmarknadsavgift

med 2,16 procent,

8.

arbetarskyddsavgift med 0,35 procent,

9.

vuxenutbildnings­avgift    med 0,270 procent saml

10.    lönegaraniiavgift med 0,20

procent.

Arbetsgivare som avses i 1 kap. 2 § andra stycket skall dock betala endast tilläggspensionsavgift.

Staten betalar inle arbelsskade-avgift.

En arbetsgivare skall på del av­giftsunderlag som anges i 3-5 §§ för varje år betala

med

0,35

1.

sjukförsäkringsavgift

med 10,10 procenl,

2.

folkpensionsavgift med 7,45 procent,

3.

tilläggspensionsavgift efter den procentsats som anges i särskild lag,

4.

dclpensionsavgift med 0,50 procent,

5.

barnomsorgsuvgifi med 2,20 procenl,

6.

arbcisskadcavgift med 0,90 procent,

7.

arbetsmarknadsavgift 2,04 procenl,

8.

arbetarskyddsavgifi   med procent,

9.   utbildn i ngsavgift

med 0,39 procent samt

10.    lönegaraniiavgift med 0,20

procent.

Arbetsgivare som avses i I kap. 2 S andra stycket skall dock beiala endast tilläggspensionsavgift.

Staten betalar inte arbelsskade-avgifi.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

2.

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om avgifter som av­ser tid före ikraftträdandet.

3.

Arbetsmarknadsavgiften skall, ulan hinder av 2 kap. 1 §, för

-

del statliga budgetåret 1992/93 utgöra 2,12 procent

-

del statliga budgetåret 1993/94 utgöra 2,08 procent.

4. Utbildningsavgiflen skall, ulan hinder av 2 kap. 1 §, för

-

det statliga budgetåret 1992/93 utgöra 0,31 procent

-

det statliga budgetåret 1993/94 utgöra 0,35 procent.

1 lgen omtryckt \9H):hii.

37

3 Förslag till

Prop. 1990/91:85

Lag om uppdragsutbildning i vissa fall

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Med uppdragsutbildning avses i denna lag utbildning som innebär att kommuner och landstingskommuner mot särskild ersättning från annan än enskild, för dennes räkning anordnar utbildning för personer som uppdragsgivaren utser. Uppdragsutbildning får bedrivas på de vill­kor .som anges i denna lag.

2

§ Kommuner och landstingskommuner får beilriva u[)pdragsulbild-ning som i fråga om art och nivå motsvarar den verksamhei kommunen eller landstingskommunen får bedriva inom det offentliga skolväsendet. Uppdragsutbildningen får dock inte motsvara ett helt nationellt pro­gram i gymnasieskolan.

3 § I anslutning till kommunal högskoleutbildning inom vårdområdet får bedrivas uppdragsutbildning som i fråga om art och nivå har anknyt­ning till huvudmannens högskoleutbildning inom detla område, dock inte uppdragsutbildning som motsvarar någon hel allmän utbildnings­linje.

1 fråga om  uppdragsutbildning i anslutning till  högskolan i övrigt finns särskilda bestämmelser.

4  § Deltagare i sådan uppdragsutbildning som motsvarar utbildning

inom det offentliga skolväsendet eller i kommunal högskoleutbildning

inom vårdområdet får ges betyg eller annat kompetensbevis enligt be­

stämmelserna för sådan utbildning under de förutsättningar som anges i

föreskrifter som meddelas av regeringen.

Även i andra frågor som rör förhållandet till del offentliga skolväsen­det eller högskoleutbildning meddelas föreskrifter av regeringen.

5  § Kommuner och landstingskommuner som är huvudmän för folk­

högskolor som kan få statsbidrag, får bedriva uppilragsulbildning vid

skolorna vid sidan av den verksamhei som kan berättiga till statsbidrag.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991 då lagen (1985:903) om upp­dragsutbildning i anslutning till det kommunala skolväsendet m.m. skall upphöra att gälla.

38

4 Förslag till

Prop. 1990/91:85

Lag om kommunernas skyldighet att svara för vissa elevresor

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Kommunerna skall svara för kostnaderna för elevresor enligi vad som framgår av denna lag.

2

§ För en elev som har räll till studiehjälp enligt studieslödslagen (1973:349), skall den kommun som enligt 1 kap. 15 § skollagen är ele­vens hemkommun, ansvara för elevens kostnader för dagliga resor mel­lan bostaden och skolan. Ansvaret gäller för sådana resor där färdvägen är minst sex kilometer.

3

§ Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter för tillämpningen av denna lag. Sådana föreskrifter får innebära att kommunens ansvar för elevens resor begränsas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

39

Utbildningsdepartementet

Prop. 1990/91:85

Utdrag ur protokoll vid rcgerings.sammanlräilc den 14 februari 1991

Närvarande: statsrådet 

I. 
[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden lljclm-Wallcn, S.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R. Carls.son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Liridqvist, G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Liiöw,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Lars.son

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition Växa med kunskaper - om gymnasieskolan och vuxenutbildningen

1 Inledning

Till grund för mina förslag i del följande, vad gäller gymnasieskolans område, ligger nedanstående angivna utredningar och förslag samt erfa­renheterna av de försöksverk.samheter inom gymnasieskolan som bedri­vits under 1980-lalel.

Den 27 februari 1989 redovisade skolöverstyrelsen (SÖ) i rapporten "Redovisning av två regeringsup|)ilrag om gymnasieskolan" dels förslag till ny sluilieväg.sslruktur av den yrkesförberedande gymnasieutbildning­en, dels förslag till förändringar av de sludieförberedande linjerna.

F.tl förslag från utredningen om de tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan redovisades i betänkandet (SOU 1989:10) Två nya treåriga linjer i gymnasieskolan.

Ell översynsarbete inom utbildningsdcparlcmcnlet av den s.k. lilla ramen och dess specialkurser för sökande med viss ålder, praktik eller uibililning efier grundskolan saml för invandrarungdom redovisades i promemorian Gymnasieskolans lilla ram.

Des.sa förslag har varit föremål för ell bretl remissarbete. Sedan för­slagen avlämnats och synpunkterna på dem reilovisats har riksdagen ta­git ställning till etl nytt ansvars- och styrsystem för skolan (prop. 1990/91:18, UhU4, rskr. 76). Delta förhållande medför all del nu inle är meningsfullt att under varje enskilt ställningstagande i del följande för­söka redovisa motsvarande utredningsförslag och remissinstansernas ställningstaganden till dem. Dessa redovisningar bör i stället i sin helhet ingå i bilagor som innehåller korta sammanfattningar av förslagen och av remissyttranden, bilagor som bör ft)gas till protokollet som bilagorna I och 2, förda till en separat bilagedel till propositionen.

Jag tar i detta sammanhang också ställning till återstående förslag av Skola-Arbele-utredningen   i  betänkandet  (SOU   1989:113)  Ungdomars

40

kompetens, Vägar in i framtidens kunskapssamhälle jämte rapporten

Prop. 1990/91:85

(SOU 1989:114) Livlina för livslångt lärande.

En kort sammanfattning av förslagen i relevanta delar saml en sam­manfattning av remissyttrandena bör fogas till protokollet som bilagorna 3 och 4.

Till grund för mina förslag på vuxenutbildningens område ligger SÖs fördjupade anslagsframställning för budgetåren 1991/92-1993/94.

Den 23 oktober 1989 redovisade SÖ ett regeringsuppdrag om en ut­värdering av statens skolor för vuxna (SSV). SÖ har vidare den I okto­ber 1990 dels lagt fram förslag om grundläggande svenskundervisning för lidigare invandrare, dels redovisat sitt uppilrag om kompelensregler för lärare i grundläggande svenskundervisning för invandrare.

Riksrevisionsverket (RRV) har den 5 oktober 1990 till regeringen överlämnat en rapport Grundvux - styrning och resursutnyttjande. Rap­porten utgör synpunkter och förslag grundad på en förvaltningsrevision av grundvux.

Jag tar också i detta sammanhang ställning till särvuxkommitléns förslag i betänkandet (SOU 1990:11) Vidgad vuxenutbildning för ut­vecklingsstörda. En sammanfattning av förslag saml av remissyttrandena över dem bör fogas till protokollet som bilaga 5.

Jag behandlar också den s.k. samverkansgrup[)ens förslag (Ds 1990:59) Samverkan mellan gymnasieskolan och vuxenutbildningen. En sammanfattning av gruppens förslag och inkomna yttranden bör fogas till protokollet som bilaga 6.

Vidare redovisar jag några synpunkter på former för samverkan i en kursbaserad gymnasial utbildning i bilaga 7.

41

2  Några principiella utgångspunkter

Prop. i99o/9i:85

2.1   Utbildningen i ett välfärdssamhälle

Det svenska samhället har under de senaste 45 åren genomgått en radi­kal omdaning. Välfärdssamhället har byggts ut. Del har i grunden förän­drat del svenska folkets levnadsförhållanden samtidigt som anspråken på trygghet och rättvisa har spridils till hela folkel.

Efter en period av kvantitativa reformer förestår nu en period när ambitionerna snarare kan inriktas mot sådana kvalitativa reformer som gör välfärden mera rättvis och som bättre tillgodoser den enskilde med­borgarens och individens behov, men också samhällsekonomins krav på effektivitet och produktivitet.

Kunskaper och utbildning är ett av samhällets främsta medel för all främja välstånd och välfärd.

Från en snäv urvalsskola har vi i Sverige skapat en allt bredare till­valsskola, som ger ungdomen en god grundutbildning. Den allmänna utbildningsnivån har kraftigt höjts, den högre utbildningen har öppnats och spridits till nya sociala skikt samtidigt som en rikt differentierad vuxenutbildning har utvecklats inom ramen för folkbildningen, den kommunala vuxenutbildningen, arbetsmarknadsutbildningen och perso­nalutbildningen.

Även om utbyggnaden av de olika skolformerna inie från början har planerats som komponenter i ett genomtänkt system för återkommande utbildning, så är de ändå delar i ell utbildningssystem som erbjuder fle­ra ingångar och utgångar, ger möjligheter till val och omval och lägger en grund för ett lärande genom hela livet.

Genom vår utbildningspolitik är Sverige etl gott stycke på väg mol det "lärande samhälle" som ofta efterlyses i den internationella debat­ten. Inget annat land satsar heller så stor andel av sina |)rodukliva resur­ser på utbildning som Sverige gör. Vi hör ilärför till de länder som har de allra bästa förutsättningar all forma framtiden.

Vår uppgift är nu all gå vidare och vi kan göra del uiifrån medveten­heten om alt vi har ett bra utbildningsväsende med förutsättning att bli ännu bättre. Vi slår i själva verket inför ett nyll spännande skede i vår ulbililningspolitik, där förutsättningarna i hög grad har skapats av den höjda utbildningsnivån och av de stigande förväntningar som är ett re­sultat av alt utbildningsmöjligheterna har spridils till hela folkel.

Perspektivet för vår politik måste vara det livslånga lärandet och de enskilda människornas vilja att ständigt växa med kunskaper.

Den kunskapsuppbyggnad som följer med ulbildningssamhällets framväxt driver samhällsutvecklingen i demokratisk riktning. I krafl av sina egna ökande kunskaper och sin växande kompelens vill de enskilda människorna själva ha större möjligheter att välja och själva bestämma över sina näraliggande omständigheter.

42

2.2  Kunskapssamhällets utmaningar

Prop. 1990/91:85

Kunskapstillväxten hör till en av de viktigaste samhällsomdanande kraf­terna i vår tid, stimulerad av väldiga investeringar i utbildning, forsk­ning och utveckling. Del har blivit allt vanligare att beskriva det framti­da samhället som "ett kunskapssamhälle". Det finns flera goda skäl att göra det.

Tillväxten av kunskaper i mängd och komplexitet är mer omfattande och omväxlande än någon gång tidigare. Dagligen rapporteras om nya fakta och föråldrade data. Kunskaper omsätts i en accellererande fart och vi lever bildligt talat mitt uppe i en dramatisk "kunskapsexplosion".

Nya kunskaper förvandlar arbetsmarknader, förrycker dominerande teknologier och förskjuter de kunskapsmässiga tyngdpunkterna mellan nationerna. Sambanden mellan kunskapslillväxien och den ekonomiska tillväxten stärks. 1 växande utsträckning beror nationernas välstånd och ländernas konkurrenskraft på den mänskliga arbetsinsatsen, på männi­skors utbildning och kunskap, kompetens och förmåga att ta till vara och utveckla ny kunskap och ny teknik. Del mänskliga arbetet blir del strategiska kapitalet i ett kunskapsintensivt näringsliv.

Informationsteknologins dramatiska utveckling innebär samiidigl alt de industriella kunskaperna internationaliseras. Globala förelag upphä­ver nationernas gränser, ekonomierna integreras i gemensamma mark­nader och de nationella arbetsmarknaderna blir inlernalionella.

Även den moderna medieteknologin suddar ul nationsgränser. En världsvid nyhetsförmedling och en internationell, ofta amerikansk, mas­skultur hör till vardagligheterna, precis som resor till andra länder. 1 tid och rum vistas vi allt oftare på utländsk ort samtidigt som vi dagligen möter människor som invandrat eller flytt till vårt land. Sverige har bli­vit ell både mångnationelll och mångkulturellt samhälle.

Men när vårt intresse för folk och länder runt om i världen ökar, fal­ler det sig naturligt all också ställa frågan om vår egen nationella identi­tet och vår historia och det bidrag vi kan ge till den kulturella mångfal­den i världen. Kunskaper om den egna kulturen och historien är viktiga för att förstå andra folk och kulturer.

Att skapa en slörre förståelse mellan folken är nödvändigl med tanke på att utvecklingen i världen mer och mer kommer att handla om den djupa klyftan mellan rika och fattiga länder. Denna klyfta fördjupas av vad som framstår som vår tids allvarligaste utmaning: att skapa en hus­hållning med miljö och resurser som tillåter ett uthärdligt liv på jorden.

Det västerländska konsumlionsmönslrel måste förändras om inle den globala miljön skall förstöras. Detta framstår som särskilt nödvändigl om rättvisa mellan folken skall kunna skapas., särskilt om man betän­ker att jordens befolkning kan komma att fördubblas under de närmaste femtio åren.

Ansvaret för vår gemensamma framtid är globalt, men det får inte bli en undanflykt från vårt nationella ansvar. Sverige bör därför på nytt bli ett föregångsland, ilenna gång för hur kunskaper om ett ekologiskt ut­hålligt samhälle kan utvecklas och tillämpas.

43

Kunskapsexplosionen, förändringarna i arbetslivet, inlernationalise-        Prop. 1990/91:85 ringen och det globala ansvaret för vår gemensamma framtid kommer att resa nya och växande anspråk på ulbildningen i vårt samhälle.

Den allmänna utbildningsnivån måsle ständigt anpassas till kun­skapssamhällets framväxt. Solida kärnkunskaper blir än mer nödvändi­ga - för alla - i en värld där kunskaperna ständigt förändras. En generell bas av solida kunskaper underlättar den specialisering och omspecialise-ring som kommer att bli vanlig i arbetslivet. Internationaliseringen har som en given förutsättning goda språkkunskaper.

Hoten mot vår miljö är svåra att uppfatta för dem som saknar ele­mentära naturvetenskapliga insikter. F.n rationell debatt om miljöpro­blemen har blockerats av ett allmänbildningsideal som uteslutit naturve­tenskapliga kunskaper.

Den nödvändiga miljömedvetenheten förutsätter en naturvetenskap­lig alfabetisering som omfattar hela folkel, om besluten skall vara grip­bara för en demokratisk debatt och för ett demokratiskt beslutsfattande.

Reformeringen av gymnasieskolan och vuxenutbildningen syftar till att höja den allmänna utbildningsnivån och förbereda alla för ett livs­långt lärande, där återkommande utbildning blir alll vanligare.

2.3  Livslångt lärande

Sedan lång tid tillbaka har en strävan i svensk utbildningspolitik varit att förbättra individernas möjligheter till återkommande utbildning bl.a. genom att undvika återvändsgränder i utbildningssystemet och ge möj­ligheter till val och omval under yrkeslivets gång. I ett samhälle som alltmer präglas av en fortgående kunskaps- och teknikutveckling är in­dividens möjligheter att vara delaktig avgörande, inte bara för samhälls­utvecklingen utan också för den enskildes personliga ulveckling och ar­betstillfredsställelse.

Utbildningsväsendet måste därför i allt slörre utsträckning organise­ras så att det kan möta både individens och samhällets krav på etl livs­långt lärande. Gymnasieskolan intar i detta sammanhang en strategisk plats. Den måsle till alla delar bli en gymnasieskola, där varje individ kan mötas utifrån sina skilda förutsättningar och behov. Detta betyder inte bara att elevernas efterfrågan på utbildning skall vara mera styrande för utbudet än det är i dag, utan också att systemet måsle göras så flexi­belt att en enskild studerandes behov av en särskild utbildningsgång till­godoses.

Att skapa förutsättningar för ett livslångt lärande och så långt möjligt undanröja hinder för vuxnas studier är en angelägen uppgift, om åter­kommande utbildning skall kunna bli en rell möjlighet för allt fiera. Den kraftiga utbyggnad som skett av ungdomens utbildning har fördju­pat den utbildningsklyfta som finns mellan yngre och äldre. Närmare 800 000 svenskar i yrkesverksam ålder har kortare formell utbildning än nio år.

44

De vuxna har många vägar all gå för all finna kunskap. Kommunal Prop. 1990/91:85 vuxenutbildning, arbetsmarknadsutbildning, högskoleutbildning, folk­högskolor och studieförbunil saml personalulbildning är de viktigaste vägarna. Den kommunala vuxenutbildningen, .som jag behandlar här, är avsedd att ge vuxna en utbildning som motsvarar den som ungdomarna får i grundskolan och gymnasieskolan. Det är alltså en utbildning som är viktig framför allt som grund för fortsatta studier eller för fortsatt yr­kesutbildning. Den är också viktig för dem som vill ändra eller kom­plettera tidigare studie- och yrkesval.

Den kommunala vuxenutbildningen är särskill ägnad alt minska ut­bildningsklyftorna mellan ungdomen och de vuxna. [)ess viktigaste upp­gift är att erbjuda utbildning till dem .som tidigare fått minst av utbild­ningsresurserna i samhället. När denna prioritering blir tydlig, kan åter­kommande utbildning också bli en realitet för de korttidsutbildade.

2.4  Ansvar och inflytande

De beslut om ansvaret för skolan som riksdagen fattade uniler höslriks-dagen 1990 (prop. 1990/91:18, UbU4, rskr. 76) utgick ftån den grund­läggande uppfattningen alt den offentliga veiksamhelen i framtiden måste utvecklas och förbättras genom all de som är beroende av den el­ler arbetar inom den får ell slörre inflytande över verksamheien. Denna grundsyn måsle successivt få genomslag inom all offentlig verksamhet och ta sig uttryck i all besluten och ansvaret för besluten läggs längre fram i organisationen till dem som verkar och arbetar där. Medborgar­nas krav på inflytande och ansvar måsle mötas genom beslut i kommu­nerna, beslut som gör medborgarna delaktiga i fördelningen och utveck­lingen av välfärden.

Riksdagsbeslutet innebär i sak att ansvaret för verksamheien i skolan överförs till kommunerna. Del traditionella .säiiel all styra skolan ge­nom en detaljerad statlig reglering överges nu. Slalen skall i stället styra skolan genom att ange mål och riktlinjer som är naiionelll giltiga och som skall garantera en likvärdig skola för alla. Grundläggande mål för skolan skall anges i lag. Övriga generellt giltiga mål och riktlinjer för utbildningen skall anges i läroplaner. Likvärdighclcn skall också garan­teras genom lärarutbildningen och fortbildningen. Slaten skall ge finan­siellt stöd till skolans verksamhei. Uppföljningen och utvärderingen skall ge besked om i vilken utsträckning skolan förverkligar de intentio­ner som riksdagen och regeringen gett uttryck för.

Det grundläggande synsätt och de principer för styrningen av skolan som presenterats för riksdagen och anlagils av den ligger till grund för den reformering av gymnasieskolan och vuxenutbildningen som jag nu presenterar. Den statliga detaljregleringen på dessa områden skall upp­höra. Det lokala inflytandet skall bli större, samtidigt som den nalioncl­la likvärdigheten inom dessa viktiga utbildningsområden garanteras. In­dividens valmöjligheter skall öka.

En viktig drivkraft för utvecklingen av utbildningen är de studeran­des egna insatser för att påverka och förändra. Med en ökad lokal frihet

45

att utforma utbildning och undervisning, ökar också deras möjligheter i

Prop. 1990/91:85

detta avseende.

En starkt reglerad utbildning ger i sig ett mycket begrän.sal utrymme för elever att påverka sin egen utbildningsgång. 1 den kommunala ut­bildningen för vuxna är studerandeinfiytandet stort. Del kursbaserade systemet gör här att de studerande har stora påverkansmöjligheter på si­na studier, vad gäller både omfattning, inriktning och ämnesval. Mot­svarande möjligheter måste nu skapas inom gymnasieskolan.

Utvecklingen av ett aktivt sluderandeinfiytande är ytterst helt bero­ende av insatser på lokal nivå. I samband med en reform som omfattar både gymnasieskolan och den kommunala utbildningen för vuxna är det avgörande all förutsättningar skapas för etl ansvarstagande från de studerandes sida och alt deras möjligheter alt delta i beslutsprocesserna blir mer uppenbara. De studerande måsle få goda möjligheter all till­sammans med sina lärare planera innehållet i och uppläggningen av ut­bildningen inom de ramar som lagts fast.

2.5  Samverkan

1 det samhällsekonomiska läge vi i dag befinner oss i, kan vi inte längre räkna med ökade resurser och kostnadskrävande reformer inom den of­fentliga sektorn. I stället gäller del att inom tillgängliga ramar hitta nya vägar, att omprioritera och effektivisera redan existerande verksamheter och därmed utnyttja de betydande resurser som ändå finns på bästa möj­liga sätt. Delta gäller självklart också utbildningssektorn. Det går knap­past alt tänka sig all varje kommun skall kunna ulveckla en väl utbyggd ungdomsskola och, en omfattande vuxenutbildning samt därutöver kun­na ha högskoleutbildning och en blomstrande folkbildningsverksamhet.

En ökad efterfrågan på utbildning måste ilärför mötas med bättre samverkan såväl mellan kommuner som mellan företrädare för olikaiul-bildningsformer och utbildningsanordnare. Detta kan ge båda ökad till­gänglighet och bättre kvalitet i utbildningen. En sådan samverkan kan eller skall inte regleras fram. Det är däremot en uppgift för riksdagen och regeringen all undanröja de hinder för nya och okonventionella lösningar som kan finnas i lagstiftning och andra regelsystem.

Också samverkan med arbetslivet är av vilalt intresse för utbildning­en. Arbetslivet skall delta i den gymnasiala yrkesutbildningen.Jag ser dessutom en utökad samverkan mellan utbildningsanordnarna och ar­betslivets företrädare som etl verksamt medel att på skilda sätt främja ut­vecklingsprocessen. Samtidigt är det viktigt att gränsdragningen mellan utbildningsansvaret för det allmänna och för yrkeslivet blir så klar och entydig som möjlig. Gymnasieskolans och den kommunala vuxenutbild­ningens uppgift är att ge en bred utbildning som skall ge en god grund för yrkesverksamhet inom ett bredare yrkesområde. Färdigutbildningen måsle alllid ske i arbetslivet. Denna grundläggande åtskillnad ligger bak­om mina förslag i del följande.

46

3  Gymnasieskolan

Prop. 1990/91:85

3.1   Gymnasieskolan under 1980-talet

Gymnasiereformen 1970 innebar att utbildningar som tidigare funnits i flera olika skolformer fördes samman i en gymnasieskola. I den nya gymnasieskolan inleddes integrationen av skilda utbildningar med olika rötter och traditioner.

Med gymnasieskolan skapades ett system av linjer, grenar och spe­cialkurser som svarade mot behov som uppfattades angelägna inte bara inom högskolan utan också inom arbetslivet. Ungdomarna skulle i gymnasieskolan få antingen en utbildning som förberedde för vidare studier eller en utbildning som innebar en grundläggande yrkes­utbildning. De olika utbildningsvägarnas särdrag bibehölls emelleriid.

Under den tid som förflutit sedan den nya gymnasieskolan började byggas upp 1970, har en rad åtgärder vidtagits för alt anpassa och förbät­tra den gymnasiala utbildningen. Försöks- och utvecklingsarbete har be­drivits i olika former och en omfattande försöksverksamhet med en för­ändrad yrkesinriktad utbildning pågår sedan 1988.

Läroplanen för gymnasieskolan (Lgy 70) har dock i sina grunder va­rit oförändrad sedan 1970. Två stora översyner har genomförts. Den för­sta gjordes av gymnasieutredningen (GU, SOU 1981:96), och den andra av arbetsgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY, SOU 1986:2 och 3).

Gymnasieutredningen föreslog en långtgående förändring av den gymnasiala utbildningen. I propositionen Gymnasieskola i ulveckling (prop. 1983/84:116) förordade dåvarande utbildningsministern en stegvis strategi för reformering.

Ett centralt försöks- och utvecklingsprogram initierades därför, inom vilket kommunerna fick möjlighet att bedriva eit lokall förankrat ut­vecklingsarbete. Riksdagen anvisade under en femårsperioil 15 milj.kr. årligen till stöd för arbetet. I fortsättningen kallar jag detla program för FS-projeklel, där FS slår för frivilliga skolformer.

FS-projeklel bedrevs i fyra huvudområden:

-

den yttre organisationen av studierna

-

det inre arbetet

-

praklikförsök

-

samarbete gymnasieskola - kommunal vuxenutbildning. Intresset för försöksverksamheten var särskilt under de första åren

mycket stort. Flertalet av de ca 900 olika försök som bedrevs i landets skolor berörde emellertid främst de sludieförberedande linjerna. 1 lan­dets gymnasieskolor avvaktade man ett beslut som mer direkt gällde de yrkesförberedande utbildningarna.

Inom försöksverksamhetens ram inleddes i många kommuner arbe­tet med lokala utvecklingsplaner. En ämnesmetodisk utveckling av framför allt ämnet svenska på yrkesförberedande linjer inleddes vid många skolor. Relativt många försök gällde s.k. ämnesanknuten praktik

47

på i första hand de sludieförberedande linjerna. Relativt få försök kom

Prop. 1990/91:85

att röra ökat medansvar och medinfiytande för eleverna. Antalet försök med syfte att bättre samordna gymnasieskolans och den kommunala vuxenutbildningens resurser var också få.

I sin anslagsframställning för budgelårel 1991/92 har skolöverstyrel­sen (SÖ) givit en sammanfattning av erfarenheterna från försöksperio­den. Min bedömning är all många försök varit framgångsrika och givil viktiga erfarenheter i det fortsatta förändringsarbelet, genom att hinder för förändring blivit lydliga och svårigheter kunnat bearbetas. FS-projektet innebar dessutom en viktig förberedelse inför framtida föränd­ringar i gymnasieskolan.

I början av 1980-talel började allt fler tala om att den gymnasiala yr­kesutbildningen var i behov av modernisering och förnyelse. I proposi­tionen om gymnasieskola i utveckling (prop. 1983/84:116) diskuterades yrkesutbildningen och riktlinjerna för en utredning om yrkesutbild­ningen drogs upp.

Ar 1986 lade expertgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesut­bildningen (ÖGY) fram sina förslagom förlängd yrkesutbildning. I pro­positionen utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan (prop. 1987/88:102) föreslog dåvarande utbildningsministern en försöksperiod på tre år med en 3-årig, moderniserad och i hög grad arbetsplatsförlagd yrkesutbildning i gymnasieskolan. De allmänna ämnena skulle, enligt förslaget, få större utrymme och ett utvecklingsarbete skulle ske för all förbättra kvaliteten på yrkesutbildningen.

En särskild utredare utsågs för att följa och utvärdera försöksverk­samheten. De erfarenheter som såväl SÖ som utredaren (SOU 1989:90 och 1990:75) hittills redovisat är att försöksverksamheten som helhet har mötts av stort intresse från elever, lärare och arbetslivsförelrädare. De treåriga linjerna har givit utrymme för breililning och fördjupning. De har givil stimulans till arbetet i många skolor och till fördjupade och regelbundna kontakter mellan skola och arbetsliv.

Anlalel ungdomar som söker till de yrkesinriktade studievägarna ul­gör i ilag ca 55 % av de förstahandssökande. Sammanförandel av yrkes­förberedande och sludieförberedande utbildningar till en skolform har dock inle inneburit att vare sig den sociala eller den könsbundna karak­tären i studievalen har förändrats. Fortfarande är barn till akademiker och tjänstemän starkt överrepresenterade på de sludieförberedande lin­jerna. Fortfarande väljer flickorna yrkesutbildningar inom begränsade sektorer, vanligen vårdsektorn och koniorssekiorn.

Under de senaste 20 åren har en rad åtgärder vidtagits för att anpassa gyrnnasieskolans utbildningar till arbetsmarknadens behov och ungdo­marnas önskemål. Härtill kommer att antalet utbildningsplatser har ökat så all gymnasieskolan i dag är dimensionerad för 1 12 % av landels 16-åringar. Direktövergången från grundskola till gymnasieskola har också ökat från ca 65 % till ca 85 % under ilenna period.

Jag kan alltså konstatera all en alll slörre andel av ungdomsgruppen har fått tillgång till gymnasial utbildning. F"-ffekicn av expansionen har

48

också medfört att eleverna i fierlalel fall kan få sill förstahandsval lillgo-dosett.

En viktig intention med reformen var att likställa de yrkesinriktade utbildningarna och utbildningarna i del gamla gymnasiet och att upplö­sa motsatsförhållandet mellan yrkesutbildning och sludieförberedande utbildning. Den nuvarande gymnasieskolan byggdes i slora drag efter principen att utbudet så långt möjligt skall motsvara den existerande ar­betsmarknaden och den högre utbildningens uppbyggnad. Med det ar­betsliv som då fanns var della rimligt. Följden har emellertid blivit all linjernas, grenarnas och specialkursernas mångfald har skapat ett system som är svåröverskådligt för ungdomar och svårmanövrerat och kost­nadsdrivande för skolhuvudmännen. Än viktigare är att den nuvarande strukturen knappast längre motsvarar de krav som omvärlden ställer.

Den gymnasieskola som beslutades år 1970 har på många sätt svarat mot de behov som medborgare och näringsliv givit uttryck för. Interna­tionellt sett har vår gymnasieskola haft ett gott rykte. Den har bidragit till att den generella utbildningsnivån bland landets medborgare har höjts.

Det finns emellertid ett uppenbart behov av en revidering av studie-vägsstrukluren och innehållets organisation och alt skapa förutsättning­ar för fortgående förändringar av innehållet. Del förslag jag nu lägger bygger på den erfarenhet vi har av gymnasieutbildningen under 1980-talel.

Prop. 1990/91:85

3.2  Gymnasieskolan i framtiden

Min bedömning: Gymnasieskolan skall erbjuda alla ungdomar en treårig gymnasieutbildning av god kvalitet och med hög till­gänglighet. Förutsättningar skapas för fortgående förändringar av utbildningen efter ungdomarnas önskemål och med beaktan­de av förändringarna i arbetslivet och i samhället i övrigi. En övergång till en kursulformad gymnasieskola skall ske.

Skäl för min bedömning: Jag har tidigare i skilda sammanhang fram­hållit att de förslag som vid varje givet tillfälle läggs ftain då bedöms va­ra den bästa lösningen på ell aktuellt problem eller på förhållanden som behöver förändras. Snart nog kan emelleriid besluten framstå som förål­drade och otidsenliga. För att möta den snabba utvecklingen inom u(-bililningsområdel är det därför viktigt att skapa lösningar som ger förut­sättningar för en fortgående  utvecklingsprocess.

Min avsikt är all med mina förslag nu lägga grunden för en forisati utveckling av gymnasieutbildningen. Grundföruisätlningcn har givits ge­nom de beslut om ansvaret för och styrningen av skolan som riksdagen nyligen har fatlat och vars syfte är all lägga besluten långl fram i organi­sationen, så alt de som berörs av verksamheten i skolan, elever, lärare,

4   Riksdagen 1990/91. 1 .saml Nr 85

49

skolledare, lokalt ansvariga politiker och arbetslivets f

ö

retr

ä

dare, kan        Prop. 1990/91:85 ut

ö

va infiytande p

å

 utbildningen.

Riksdagen har tidigare slagit fast att utbildningen i skolan skall vara likv

ä

rdig. Jag menar att det 

ä

r en viktig likv

ä

rdighetsfr

å

ga att alla ung­domar erbjuds en tre

å

rig gymnasieutbildning, oavsett vilken inriktning de v

ä

ljer. M

å

ls

ä

ttningen f

ö

r gymnasieskolan m

å

sle vara att erbjuda alla ungdomar en kvalificerad utbildning som ger grunden f

ö

r b

å

de yrkes­verksamhet och fortsatt utbildning.

Den viktigaste drivkraften f

ö

r en fortsatt utveckling av n

ä

ringslivet och en fortsatt h

ö

g syssels

ä

ttning 

ä

r, som jag lidigare har anf

ö

rt, med­borgarnas kunskaper och kompetens. Arbetslivet kr

ä

ver i st

ö

rre ut­str

ä

ckning

ä

n n

å

gonsin tidigare goda baskunskaper b

å

de i allm

ä

nna 

ä

m­nen och i yrkes

ä

mnen. Gymnasieutbildningen skall ge alla m

ö

jlighet att g

ö

ra en utvecklingsinsats i arbetslivet och all sj

ä

lva utvecklas i sitt arbe­te.

En gotl gymnasieutbildning 

ä

r ocks

å

 viktig f

ö

r den enskildes person­liga utveckling och livssituation. M

ö

jligheterna f

ö

r alla att g

å

vidare till h

ö

gre studier m

å

ste vara reella. Givetvis kommer kompletteringar f

ö

r s

ä

rskild beh

ö

righet till h

ö

gskoleutbildningar att kr

ä

vas i m

å

nga fall, men jag menar att det 

ä

r v

ä

sentligt att gymnasieutbildningen ger en god allm

ä

n grund f

ö

r forisatta studier i h

ö

gskolan.

Gymnasieutbildningen skall vara en etapp i etl livsl

å

ngt l

ä

rande. De sludief

ö

rberedande linjerna har fyllt sin uppgift genom de starka kopp­lingarna till h

ö

gskolan. Vad g

ä

ller de yrkesinriktade linjerna har denna traditionella koppling inte funnits. Snarare har m

å

nga l

ä

rare och elever upplevt en mots

ä

ttning mellan de akademiska traditioner, som f

ö

rmed­las genom de allm

ä

nna 

ä

mnena och de arbetslivsorienterande traditio­nerna, f

ö

rmedlade genom yrkes

ä

mnena.

Den h

ö

gre utbildningen m

å

sle i framtiden i 

ö

kad utstr

ä

ckning kun­na rekrytera studerande fr

å

n yrkeslivet, studerande som har en yrkesut­bildning fr

å

n gymnasieskolan som grund. Yrkesutbildningen m

å

sle ocks

å

 mol denna bakgrund ge en bred kompetens och en god grund f

ö

r fortsatta studier.

I detta perspektiv 

ä

r del n

ö

dv

ä

ndigt att ulbildningen i gymnasiesko­lan inneh

å

ller en k

ä

rna av allm

ä

nna 

ä

mnen som gei' varje studerande oavsett utbildningens inriktning en gemensam kunskap alt bygga vidare p

å

. Delta 

ä

r etl ytterligare led i str

ä

van alt garantera likv

ä

rdigheten.

Varje kommun skall i forts

ä

ttningen svara f

ö

r att alla ungdomar er­bjuds gymnasieutbildning. F

ö

r alt tillg

å

ng till utbildning av skilda slag och med god kvalitet skall s

ä

kras kommer jag i det f

ö

ljande att f

ö

resl

å 

all del utbildningsutbud som kommunen erbjuder skall vara brett och allsidigt.

Den utbildning som gymnasieskolan erbjuder ungdomar riktar sig till de fiesta av samh

ä

llets verksamhetsomr

å

den. Den nya gymnasiesko­lan skall utbilda m

ä

nniskor som kommer att vara verksamma p

å

 framti­dens arbetsmarknad. F

ö

r

ä

ndringar sker i snabb takt. Det 

ä

r idag om

ö

j­ligt att g

ö

ra exakta f

ö

ruts

ä

gelser om vad internationellt inflytande, 

ö

kad

50

konkurrens, ny teknik och förändrade arbetsorganisationer kommer alt        Prop. 1990/91:85 innebära för samhället och därmed också för ulbildningen.

Gymnasieutbildningen måste därför inle bara ge goda allmänna kun­skaper som grund för förändring och ulveckling hos varje medborgare. Gymnasieskolan i sig måste också inrymma ell stort mått av flexibilitet samt incitament och utrymme för förändringar och förbättringar.

Förulsällningarna för detla måste ges i del säll och på de villkor som gymnasieutbildningen organiseras. Del är möjligt alt med utgångspunkt i den utbildnings- och yrkesstruktur som finns idag se ett antal utbild­ningsområden i gymnasieskolan, nämligen

-

utbildning inom ekonomi och handel,

-

utbildning inom industri och teknik,

-

utbildning inom natur och miljö,

-

utbildning inom humaniora, samhälle och omvårdnad.

Dessa utbildningsområden kan betraktas som breda kunskapsområ-ilen inom vilka traditionella ämnesgränser kan överskridas och nya kombinationsmöjligheter skapas. Indelningen ulgår inle från alt utbild­ningarna är sludieförberedande eller yrkesinriktade eller från alt utbild­ningsbehov en gång för alla är givna. Den är däremot ett ullryck för min uppfattning all del nuvarande linjesystemet måsle brytas upp för all gymnasieutbildningen stegvis skall kunna omformas. Indelningen kan vara ett hjälpmedel för ett sätt alt länka vid utbildningsplaneringen i kommunerna, särskilt när det gäller all samla resurser och kompetens.

Genom alt lägga samman kurser från olika områden kan nya utbild­ningar skapas.

Kombinationsmöjligheterna är vikliga inle minst för flickorna, efter­som sådana skulle kunna göra utbildningsutbudet bredare för dem än del i praktiken för närvarande är. Del finns en lång rad områden, som idag sysselsätter stora grupper kvinnor och där nya yrken växer fram. Jag tänker bl.a. på information, reklam, personalvård och turism. En mindre låst utbildningsstruktur kan lättare ge utrymme för nya och at­traktiva utbildningar.

En myckel fast linjestruklur med centralt fastlagda grenar och vari­anter samt låsta timplaner är enligt min mening inte heller förenlig med kraven på ett utökat individuellt och lokall infiytande och ansvars­tagande. Linjebegreppel i .sig associerar Iill en ulbildningsväg, som i och för sig kan rymma vissi individuellt tillval men som i huvudsak är fär-digskräddad när eleverna träder in i den.

Gymnasieutbildningen måste i stället få en struktur som ger incita­ment till förändringar och garanterar fiexibilitel och valfrihet.

Utbildningsutbudet i gymnasieskolan bör därför organiseras i natio­nellt fastställda utbildningsprogram. Programbegrep|)et är enligt min me­ning att föredra framför linjebegreppet, därför att det lättare kan för­knippas med ramar inom vilka olika vägar kan väljas. Programmen skall utgöra en stabil grund för en fortsatt uppbyggnad av gymnasiesko­lan men också ge förutsäliningar för flexibilitet och förändring.

Jag anser vidare att den hittills fasta grenslrukluren måste ersättas av ett mer flexibelt system, som gör systemet öppet för långsiktig ulveck-

51

ling. Del b

ö

r d

ä

rf

ö

r finnas nationella grenar som uiformas centralt och   Prop. 1990/91:85

erbjuds kommunerna. Men utrymme m

å

ste ocks

å

skapas f

ö

r lokala gre­nar som uthildningshuvudmannen ulformar och fastst

ä

ller.

F

ö

r att underl

ä

tta en successiv f

ö

r

ä

ndring och utveckling kr

ä

vs h

ä­

rut

ö

ver ett mer flexibelt kursplanesystem 

ä

n del nuvarande. De centralt fastst

ä

llda programmen m

å

ste med andra ord kunna anpassas till lokala, individuella och tidsm

ä

ssigt bundna behov. Kursplanesyslemet m

å

ste dessutom vara uppbyggt s

å

 att det m

ö

jligg

ö

r samordning mellan gymna­sieskolans undervisning och den kommunala vuxenutbildningens. Det skall finnas utrymme f

ö

r b

å

de centralt och lokalt utformade kurser.

F

ö

ruts

ä

ttningar m

å

sle d

ä

rf

ö

r skapas f

ö

r en 

ö

verg

å

ng till en p

å

sikt kursulformad gymnasieskola. 1 en s

å

dan gymnasieskola kan inneh

å

llet i enskilda kurser f

ö

r

ä

ndras ulan all systemet i 

ö

vrigi p

å

verkas. En kurs kan avvecklas om behov inte l

ä

ngre finns och nya kurser - inom befint­liga skol

ä

mnen eller genom tematisering - kan inr

ä

ttas som svarar mol nya behov.

1 en kursulformad gymnasieskola underl

ä

ttas samordningen inom gymnasieskolan genom alt samma kurs kan ber

ö

ra flera utbildningsv

ä­

gar. Likas

å

skapas b

ä

tlre f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r samverkan med vuxenut­bildningen och uppdragsutbildning.

Studiev

ä

gar i en kursulformad gymnasieskola kan planeras p

å

flera s

ä

tt (se bilaga 7). De kan byggas upp som fasta utbildningsprogram med fasta grenar, inom vilka kurserna tillsammans motsvarar vad som kr

ä

vs som grundutbildning f

ö

r en best

ä

md yrkesut

ö

vning eller vad som kr

ä

vs f

ö

r en fortsatt utbildning i h

ö

gskolan. En s

å

dan modell skiljer sig inte myckel fr

å

n del nuvarande linjesystemet. Studiev

ä

gar kan ocks

å

byggas upp som helt individuella program av ett antal kurser som eleven v

ä

ljer med h

ä

nsyn till vidare yrkes- eller studieverksamhet och till personligt intresse. 1 den f

ö

rra 

ä

r klassen den sammanh

å

llande enheten medan den andra extremvarianlen inneb

ä

r en uppl

ö

sning av skolklassen som enhet.

Erfarenheter fr

å

n Sverige och andra l

ä

nder visar att b

å

da exlremerna 

ä

r f

ö

renade med problem. Mellan den helt l

å

sta strukturen och den helt fria, finns emellertid l

ö

sningar som inneb

ä

r alt vissa delar i varje elevs utbildningsg

å

ng 

ä

r given och andra delar 

ä

r valbara. Dels ger en .s

å

dan l

ö

sning en viss stabilitet f

ö

r eleverna. Dessutom svarar en s

å

dan l

ö

sning b

ä

ttre mot intentionen all utbildningen skall svara mot s

å

v

ä

l nationella krav som individuella och lokala behov och f

ö

ruts

ä

ttningar.

De nationella utbildningsprogrammen och nationella och lokala gre­nar kan s

å

lunda byggas upp av kurser inom olika omr

å

den. Inneh

å

llet i varje elevs utbildning kommer att utg

ö

ras av s

å

dana kurser som 

ä

r ge­mensamma f

ö

r alla elever - k

ä

rn

ä

mnen, av s

å

dana som 

ä

r karakteristis­ka f

ö

r ett eller flera program och av s

å

dana som kanske 

ä

r specifika f

ö

r en nationell eller lokal gren.

Genom alt str

ä

va mot en kursulformad gymnasieskola skapas s

å

ledes m

ö

jligheter att 

å

stadkomma den flexibilitet och de samarbetsformer som beh

ö

vs f

ö

r att gymnasieutbildningen skall bli en motor f

ö

r de enskilda regionernas utveckling. Kursutformningen skapar ocks

å

 goda f

ö

ruts

ä

tt­ningar f

ö

r eleverna att p

å

verka sin egen utbildning och ta ansvar f

ö

r

52

den. Väsentligt är dock att detta inte enbart sker genom att elevernas        Prop. 1990/91:85 möjlighet att välja kurser blir större än i det nuvarande systemet, utan också - vilkel kanske är minst lika viktigt - får möjlighet att tillsammans med sina lärare planera innehållet i och uppläggningen av kurserna inom de ramar som fastlagts.

En individuell inriktning inom ett program eller en gren innebär att eleven kan välja kurser som är karakteristiska för andra program och grenar. Utrymmet för en sådan individuell inriktning är detsamma som för en lokal gren. Elevernas rätt att alt påverka innehållet i sin utbild­ning förstärks ytterligare av det utrymme som ges av det fria tillvalet.

För att ge förändringarna önskad effekt måsle de lokalt fastställda kurserna i utbildningen ha samma värde och status som de nationellt fastställda kurserna. De nationellt och de lokall fastställda kurserna inom ett program, konstituerar tillsammans en gymnasial utbildnings-väg.

Vidare förutsätter förändringen en timplanekonstruktion som anger ramar snarare än låser möjligheterna att utforma och anpassa skolverk­samheten. Genom att inte heller låsa timplanerna till olika årskurser kan undervisningstimmarna i olika ämnen, grupper av ämnen eller te­man planeras och läggas ut så att de bäst passar olika lokala förutsätt­ningar och på bästa sätl garanterar en effektiv undervisning.

Ansvaret som nu läggs på landets kommuner för den utbildning som erbjuds inom kommunen, innebär i sig en drivkraft för förändring. Ett utrymme ges för en flexibilitet och känslighet för förändringar i omvärl­den som inte ryms inom etl centralt fastlagt syslem. Etl utrymme ges för det naturliga engagemang som finns i lokalsamhällets krav och behov. Det lokala ansvaret att utforma och planera utbildningen ger dessutom förutsättningar för bätlre anpassning till ungdomars behov och intres­sen.

1 de förslag jag lägger står de nationella intressena inte i motsatsställ­ning till de lokala och individuella intressena och behoven. Tvärtom förutsätter de varandra i en utvecklingsstrategi. Utan den spänning som finns genom dessa riskerar varje syslem all stagnera och cementeras i si­na former.

53

3.3   Allmänna motiveringar

3.3.1  Gymnasieskolans grunddrag

Mitt forslag: Ulbildningen i gymnasieskolan skall ske dels på na­tionella program, som skall vara treåriga och utgöra grund för högskolestudier och yrkesverksamhet, dels på individuella pro­gram. Inom ramen för de individuella programmen skall kunna anordnas ett brett spektrum av utbildningar, som spänner från heltidsstudier motsvarande dem på de nationella programmen till kurser som exempelvis kompletterar en anställning eller kompletterar brister i tidigare utbildning som förberedelse för studier på ell nationellt program. 1 fråga om elever från särskolan skall gälla särskilda regler.

Skälen för mitt förslag: De förslag jag nu lägger fram omspänner bå­de gymnasieskolan och den vuxenutbildning som hör till det offentliga skolväsendet. Även om förslagen bl.a. syftar till en närmare samverkan mellan dessa två utbildningsformer är det nödvändigt att ha en klar gräns mellan dem. Enligt min mening bör den gränsen dras så alt gym­nasieskolans ansvar avser utbildning som inleds före utgången av del första kalenderhalvåret det år då eleven fyller 20 år, medan vuxenutbild­ningens ansvar tar vid därefter. Jag skall närmare gå in på denna gräns-ragning när jag längre fram behandlar vissa gemensamma frågor (avsnilt 5.1.1). Här kan jag emelleriid nämna all man med en så dragen gräns ansluter till gränsdragningen i studieslödslagen mellan studiebidragen, som avser gymnasiala studier, och studiemedel, som avser postgymnasia­la studier.

Jag anser att utbildningen i gymnasieskolan skall anordnas dels i form av treåriga utbildningar enligt program som fastställs nationellt, dels i form av individuella program.

Utbildningen på de nationella programmen skall tjäna som grund för högskoleutbildning och yrkesverksamhet. Något sådant mål bör där­emot inle generellt gälla för de individuella programmen, eftersom det inom ramen för dessa bör finnas utrymme för ett brett spektrum av ut­bildningar. Som sådana program bör sålunda kunna anordnas utbild­ningar som till sin omfattning och kompetensnivå helt svarar mot dem som ges på de nationella |)rogrammen. Samtidigt skall emellertid ett in­dividuellt program kunna uiformas som studier som kompletterar ex­empelvis en yrkesverksamhet eller på ett sätt som syftar till att reparera brister i utbildningen från grundskolan och senare göra det möjligt all gå in t.ex. på ett nationellt program. De individuella programmen bör sålunda allt efter omständigheterna kunna anpassas för alt på olika sätt ge en utbildning inom gymnasieskolan för dem som inle önskat gå nå-

Prop. 1990/91:85

54

got av de erbjudna nationella programmen. Det säger sig självt att ett ge­mensamt mål av samma slag som för de nationella programmen inte kan ställas upp här.

De nationella programmen kan sägas motsvara linjesystemet i dagens gymnasieskola. Liksom linjerna bör de kunna ha olika utgångar i form av grenar. Grendelning bör dock inle i något fall ske förrän tidigast i årskurs 2. För dessa program ser jag det som en väsentlig princip att de har en sammanhållen ingång. Det är naturligt att på ell nationellt pro­gram också grenar kan fastställas nationellt. Grenar bör emellertid också kunna fastställas lokalt. 1 de lokala grenarna ligger en utvecklings­möjlighet för gymnasieskolan. Givetvis måsle därvid ställas villkor så all en lokal gren kvalitativt motsvarar de förekommande nationella grenar­na inom programmet. Regeringen bör få till uppgift alt meddela närma­re föreskrifter beträffande grenarna.

Jag skall längre fram redogöra för hur jag anser att de nationella pro­grammen bör se ut. 1 anslutning därtill skall jag också återkomma till frågan om lokala grenar. Vidare skall jag närmare utveckla vad som bör kunna anordnas i form av individuella program. Jag vill emellertid re­dan nu förorda all den grundstruktur för gymnasieskolan som jag här har dragit upp anges direkt i skollagen. Bestämmelserna i den delen kan läm|)ligen placeras som en inledning till ett kapitel om gymnasieskolan.

Ulbildningen i särskolan är inte sådan att den kan ge behörighet till de nationella programmen. De individuella program inom gymnasi­eskolans ram som jag har i tankarna är knappast heller lämpade för dem som fått sin utbildning i särskolan. För dessa ungdomar bör i stäl­let gälla särskilda regler. Jag avser alt inom kort lägga fram förslag även i den delen.

Prop. 1990/91:85

3.3.2    Kommunernas skyldigheter när det gäller nationella program

Mitt förslag: Varje kommun skall vara skyldig att erbjuda ut­bildning på nationella program för samtliga de ungdomar i kommunen som har slutfört sista årskursen i grundskolan eller motsvarande, dock längst till och med det första kalenderhalvå­ret del år de fyller 20 år och förutsatt att de inle lidigare har galt igenom ett sådant program eller likvärdig utbildning.

Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom den eg­na kommunen eller i en annan kommun eller landstingskom­mun enligt samverkansavtal.

Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av de nationella programmen.

55

Antalet platser p

å

de olika programmen och deras grenar skall anpassas med h

ä

nsyn till elevernas 

ö

nskem

å

l.

Varje kommun skall informera om de nationella programmen och om m

ö

jligheterna att f

å

 utbildning p

å

individuella program.

Sk

ä

len f

ö

r mitt f

ö

rslag: Den helt 

ö

verv

ä

gande andelen av de elever som g

å

r ut grundskolan forts

ä

tter numera i gymnasieskolan. Mot den akgrunden ser jag det nu som etl naturligt steg all ge lagstadgad r

ä

tt till utbildning i gymnasieskolan f

ö

r alla de ungdomar som har slutf

ö

rt sista 

å

rskursen i grundskolan eller en motsvarande utbildning. Jag vill h

ä

r ocks

å

erinra om att en s

å

dan r

ä

tt fanns med bland utg

å

ngspunkterna f

ö

r ber

ä

kningen av del nya statsbidrag till kommunernas offentliga skolv

ä­

sende som riksdagen har beslutat om under 

å

r 1990.

F

ö

r varje kommun b

ö

r g

ä

lla en skyldighet att erbjuda utbildning p

å 

de nationella programmen f

ö

r alla de ungdomar i kommunen som har g

å

tt ut grundskolan eller motsvarande, dock l

ä

ngst till och med del f

ö

r­sta kalenderhalv

å

ret del 

å

r de fyller 20 

å

r och f

ö

rutsatt att de inle redan har genomg

å

tt en s

å

dan eller likv

ä

rdig utbildning. De nationella pro­grammen 

ä

r ett utfl

ö

de av principen att statsmakterna i ett m

å

lslyri sys­tem 

ä

nd

å

 m

å

ste ge eleverna vissa garantier f

ö

r kvalitet och likv

ä

rdighet 

ö

ver landet. Det 

ä

r d

ä

rmed f

ö

ljdriktigt att del 

ä

r denna utbildningsform som kommunerna blir skyldiga att dimensionera f

ö

r alla och erbjuda till alla.

En s

å

dan skyldighet f

ö

r kommunen som jag nu har f

ö

reslagit konsti-tuterar samtidigt en r

ä

tt f

ö

r de ungdomar i kommunen i f

ö

rh

å

llande till vilka skyldigheten g

ä

ller. Indirekt f

ö

ljer ocks

å

 av en s

å

angiven skyldig­het f

ö

r kommunerna vad som generellt ger beh

ö

righet att s

ö

ka utbild­ning p

å

de nationella programmen, n

ä

mligen att ha g

å

tt ut grundskolan eller motsvarande och att 

ä

nnu inte ha passerat del f

ö

rsta kalenderhal­v

å

ret del 

å

r man fyller 20 

å

r. En uttrycklig best

ä

mmelse om beh

ö

righet b

ö

r emellertid finnas, bl.a. med h

ä

nsyn till dem som vill s

ö

ka annan gymnasieutbildning 

ä

n den hemkommunen erbjuder. Jag 

å

terkommer till del l

ä

ngre fram.

Den krets ungdomar i kommunen som har r

ä

tt att f

å

en utbildning i gymnasieskolan p

å

 ett nationellt program b

ö

r avgr

ä

nsas i tre h

ä

nseen­den.

Den f

ö

rsta avgr

ä

nsningen best

å

r i all kommunens skyldighet g

ä

ller dem som har g

å

tt ut sista 

å

rskursen i grundskolan eller motsvarande. Undervisningen p

å

 programmen f

ö

ruts

ä

tts bygga p

å

 den kunskap som f

ö

rmedlas i grundskolan. Motsvarande kunskap kan f

å

s ocks

å

p

å

 andra v

ä

gar, I.ex. genom sameskolan, specialskolan och godk

ä

nda frisl

å

ende skolor. Vidare f

å

r utbildning i motsvarande skolformer i de andra nor­diska l

ä

nderna anses likv

ä

rdig. 

Ä

ven andra v

ä

gar kan t

ä

nkas ge motsva­rande kunskap. Jag har d

ä

rf

ö

r stannat f

ö

r att inte f

ö

resl

å

 n

å

gon uppr

ä

k-

Prop. 1990/91:85

56

ning av skolformer utan f

ö

resl

å

r att utbildningsniv

å

n anges s

å

att veder-    Prop. 1990/91:85

b

ö

rande har g

å

tt ul sista 

å

rskursen i grundskolan eller motsvarande.

Med h

ä

nsyn till den gr

ä

nsdragning mellan gymnasieskolan och vuxenutbildningen som jag lidigare har f

ö

reslagit b

ö

r kommunens skyl­dighet att erbjuda utbildning upph

ö

ra betr

ä

ffande dem som inte hunnit b

ö

rja utbildningen under del f

ö

rsta kalenderhalv

å

ret det 

å

r de fyller 20 

å

r. Utbildning som p

å

b

ö

rjas d

ä

refter b

ö

r, s

å

vitt g

ä

ller det offentliga skol­v

ä

sendet, ske inom den kommunala vuxenutbildningen. Givetvis b

ö

r g

ä

lla att den som v

ä

l har b

ö

rjat gymnasieskolan f

ö

re 

å

ldersgr

ä

nsen skall f

å

g

å

 ut densamma, 

ä

ven om han under tiden passerar 

å

ldersgr

ä

nsen.

Den sista avgr

ä

nsningen best

å

r i att skyldigheten inte g

ä

ller dem som redan har g

å

tt igenom utbildning p

å

 ett nationellt program eller en lik­v

ä

rdig utbildning. I fr

å

ga om dem som har utbildats p

å

 ett nationellt program vore del givetvis inle rimligt om de skulle beh

ö

va erbjudas 

ä

n­nu etl program d

ä

rf

ö

r att de 

ä

nnu tillh

ö

rde

å

lderskategorin f

ö

r gymnasi­eskolan. Del r

ä

cker dock inte att stanna vid ilessa ungdomar. Som jag li­digare har p

å

pekat - och som jag skall ulveckla n

ä

rmare i det f

ö

ljande -b

ö

r det vara m

ö

jligt all inom ramen f

ö

r de individuella programmen anordna utbildning som 

ä

r likv

ä

rdig med den p

å

 de nationella program­men. Den som har f

å

tt en s

å

dan utbildning i gymnasieskolan skall rim­ligen inte heller omfattas av skyldigheten all erbjuda utbildning.

Det kan inte kr

ä

vas all alla kommuner inom sina egna gr

ä

nser skall etablera gymnasieskolor som kan ta emol alla de ungdomar i kommu­nen som har r

ä

tt till utbildning p

å

 de nationella programmen. I 

å

tskilli­ga fall skulle s

å

dana etableringar vara orationella och i realiteten g

ö

ra det sv

å

rt att f

å

till st

å

nd ett bretl och kvalitativt gott utbildningsutbud utanf

ö

r de sl

ö

rre t

ä

torter som har tillr

ä

ckligt eget underlag f

ö

r bredd i utbudet f

ö

renad med god kvalit

é

 i ulbildningen. L

ö

sningen ligger i st

ä

l­let i att kommunerna samverkar med varandra f

ö

r all komponera ett ut­bildningsutbud f

ö

r sina ungdomar.

Mot denna bakgrund f

ö

resl

å

r jag att kommunerna skall f

å

 fullg

ö

ra sin skyldighet att erbjuda utbildning p

å

de nationella programmen b

å

de genom erbjudande som avser s

å

dan utbildning som anordnas i kommu­nen och genom erbjudande som avser s

å

dan utbildning som anordnas i en annan kommun eller landstingskommun enligt samverkansavtal. Ge­nom s

å

dana samverkansavtal kan tv

å

 eller fiera kommuner sinsemellan f

ö

rdela olika program eller grenar inom ett program s

å

 att en fr

å

n alla synpunkter 

ä

ndam

å

lsenlig organisation f

ö

r ilenna del av gymnasieskolan uppn

å

s. Kommuner som gemensamt erbjuder en utbildning bildar ett samverkansomr

å

de f

ö

r den utbildningen.

Systemet med samverkansavtal mellan kommunerna ers

ä

tter den statliga planeringen av gymnasieskolan. Det

ä

r d

ä

rmed av avg

ö

rande vikt f

ö

r huruvida den avregleringen skall bli lyckosam all kommunerna verkligen bem

ö

dar sig om all samverka med varandra om gymnasieorga­nisationen. Enligt min bed

ö

mning har kommunerna dock goda anled­ningar att se till att samverkan kommer till st

å

nd. Tillskapandet av 

ä

n­dam

å

lsenliga samverkansomr

å

den ger kommunerna ett stabilt plane­ringsunderlag f

ö

r dimensionering och   inriktning av gymnasieskolan,

57

när det gäller de nationella programmen. Det bör också ligga i kommu- Prop. 1990/91:85 nernas ansvar för gymnasieskolan alt de för ungdomarna och deras för­äldrar kan presentera ett samlat utbud med uppgift om var olika pro­gram och grenar faktiskt anordnas genom kommunens försorg. Genom samverkansavtalen kan också läggas fast grunder för kostnadsfördelning mellan de samverkande kommunerna. Jag skall återkomma till den ekonomiska aspekten längre fram.

Ytterligare bör på varje kommun ställas de ivå kraven alt erbjudan­del om utbildning skall omfatta ell allsidigt urval av nationella program samt all antalet platser på de olika programmen och deras grenar skall anpassas efter elevernas önskemål. En skyldighet för kommunerna att erbjuda etl allsidigt urval är nödvändig för att undvika risken all bred­den i utbildningsutbudet påtagligt minskar i förhållande till det utbud som för närvarande finns i flertalet gymnasieregioner. Utan en sådan bredd i utbudet från varje kommun skulle den oönskade utvecklingen kunna inträda att en växande skara ungdomar på egen hand skulle få finna utbildning på orter utanför kommunen eller samverkansområdet.

Ett allsidigt urval bör enligt min mening innebära all mer än hälften av de nationella programmen finns med i utbudet. Jag vill dock helst undvika all uppställa en stel regel om utbudets innehåll, ulan förlitar mig på all kommunerna i eget intresse tillser alt bredden blir tillräcklig. För slora delar av landet torde det, med det linjeutbud som finns för närvarande, bli naturligt att i väl sammanhållna samverkansområden anordna alla programmen. Den undervisning som skall erbjudas skall givetvis ha formen av normal gymnasieundervisning med lärarledda lek­tioner. Detla kommer att framgå bl.a. av att riksdagen avses föreskriva en minsta garanterad tid av lärarhandledd undervisning på de olika pro­grammen. Vad jag nu har sagt innebär att exempelvis specialformer med distansundervisning, som har förekommit som försöksverksamhet, inle ryms inom den nya gymansieskolans nationella program.

I linje med min strävan att utveckla elevinflytandet och därmed att också stärka ungdomarnas intresse och ansvar för sin gymnasieutbild­ning ligger förslaget alt fördelningen av platser mellan olika program och grenar skall anpassas efter elevernas önskemål. Regeln innebär inte någon fullständig garanti för att envar i varje årsklass skall få just det program eller just den gren inom programmet som han eller hon har önskat. Gymnasieskolans organisation kan inle allliil anpassas så snabbi som tillfälliga svängningar i studieval kan ske. Principen bör emellertid vara klar, det skall vara elevernas studieval som skall slyra utvecklingen, inle andra hänsyn från kommunens sida. 1 en sådan princip ligger också att kommunerna bör försöka skaffa sig en uppfattning om önske­målen i så god tid all man har rimlig möjlighet att justera plalsfördel-ningen inför den åldersklass som närmast kommer att las in i gymnasi­eskolan. En väg är alt låta eleverna i årskurs 9 redan under hösttermi­nen i den årskursen preliminärt ange önskad studieväg i gymnasiesko­lan. Det bör enligt min mening, inom ramen för en föreskrift i lagen om skyldighet att anpassa platsantalet efter elevernas önskemål, finnas utrymme för regeringen att som verkställighetsföreskrifter meddela be-

58

st

ä

mmelser om ordningen f

ö

r ans

ö

kan eller f

ö

rhandsanm

ä

lan till gym­nasieskolan.

Anpassningen efter elevernas 

ö

nskem

å

l begr

ä

nsas ocks

å

 av huvudre­geln att det fr

å

n varje kommun skall erbjudas ell allsidigt urval av natio­nella program. S

ä

rskilt n

ä

r del g

ä

ller huvudsakligen yrkesf

ö

rberedande program f

å

r s

å

lunda inte tillf

ä

lliga str

ö

mningar mot ell visst yrke eller yrkesomr

å

de leda till att utbildningar f

ö

r andra, nationellt sett stora yr­kesomr

å

den f

ö

rsvinner eller f

ö

rsummas i en kommuns sammans

ä

ttning av utbildningsutbudet.

Varje kommun skall informera om vilka nalionclla program och grenar som finns och om de erbjuds i kommunen. Om ett program el­ler en gren inte erbjuds i kommunen skall kommunen informera om var programmet eller grenen anordnas. Vidare skall kommunen infor­mera om de m

ö

jligheter som finns att f

å

 utbildning p

å

 ett individuellt program.

Prop. 1990/91:85

3.3.3  Landstingskommunerna och gymnasieskolan

Mitt f

ö

rslag: Landstingskommunerna skall f

ö

re prim

ä

rkommu­nerna ges r

ä

tt att anordna utbildning i gymnasieskolan p

å

 s

å

da­na nationella program som avser naturbruk och omv

å

rdnad.

Om landstingskommunen har anordnat s

å

dan utbildning f

å

r kommunerna inom landstingskommunen inle anordna samma utbildning utan 

ö

verenskommelse med landstingskommunen.

Sk

ä

len f

ö

r mitt forslag: Landstingskommunerna har med framg

å

ng bedrivit gymnasieutbildning inom vissa omr

å

den, fr

ä

mst v

å

rdomr

å

det men 

ä

ven inom jordbruk, tr

ä

dg

å

rd och skogsbruk. N

ä

r nu ansvaret f

ö

r gymnasieskolan l

ä

ggs p

å

 prim

ä

rkommunerna inst

ä

ller sig emellertid fr

å­

gan om landstingskommunernas st

ä

llning som huvudm

ä

n f

ö

r gymnasie­utbildning. Till bilden h

ö

r ocks

å

 att ansvaret f

ö

r

ä

ldrev

å

rden har f

ö

rts 

ö

ver till prim

ä

rkommunerna.

Enligt min bed

ö

mning 

ä

r del f

ö

r n

ä

rvarande mest 

ä

ndam

å

lsenligt all l

å

ta landstingskommunerna beh

å

lla ell f

ö

retr

ä

de framf

ö

r prim

ä

rkom­munerna n

ä

r det g

ä

ller anordnande av gymnasieutbildning p

å

omr

å

den som omv

å

rdnad och naturbruk. Landstingskommunerna har, genom sin l

å

nga erfarenhet och sitt ansvar f

ö

r h

ä

lso- och sjukv

å

rd, s

ä

rskilda f

ö

rut­s

ä

ttningar att anordna en god utbildning f

ö

r yrkesverksamhet i v

å

rd och omsorg. N

ä

r det g

ä

ller naiurbrukssiilan har vissa landstingskommuner gjort betydande investeringar i utbildning som il

ä

rf

ö

r kan bli sv

å

r all an­ordna f

ö

r prim

ä

rkommuner.

Landstingskommunernas f

ö

retr

ä

de att anordna utbildning p

å

de n

ä

mnda omr

å

dena b

ö

r begr

ä

nsas till de nationella program som avser nalurbruk och omv

å

rdnad. Utnyttjar en landstingskommun sin f

ö

retr

ä­

desr

ä

tt att anordna s

å

dana nationella program b

ö

r prim

ä

rkommuner som ing

å

r i landstingskommunen inte sj

ä

lva f

å

 anordna samma utbild-

59

ning utan 

ö

verenskommelse meil landstingskommunen. Omv

ä

nt g

ä

ller d

å

all, om landstingskommunen v

ä

ljer alt inle anordna programmen el­ler n

å

got av dem, prim

ä

rkommunerna sl

å

r fria alt g

ö

ra det i st

ä

llet. Gi­vetvis b

ö

r en prim

ä

rkommun inle ge sig in p

å

 etl s

å

dant anordnande utan all ha haft ing

å

ende kontakt med landstingskommunen om dess planer f

ö

r utbildningen.

F

ö

retr

ä

desr

ä

tten f

ö

r landstingskommunen medf

ö

r i praktiken alt pri­m

ä

rkommunerna kommer all bli tvungna att tr

ä

ffa samverkansavtal med landstingskommunerna om den utbildning ilessa anordnar. Som regel f

å

r del n

ä

mligen anses h

ö

ra till ett allsidigt urval alt erbjuda 

å

t­minstone omv

å

rdnadsutbildningen. En kommun blir dock inle tvungen att samverka just med den egna landstingskommunen. Geografiska och andra sk

ä

l kan lala f

ö

r samverkan.savtal med en annan landstingskom­mun. Den friheten b

ö

r kommunerna ha.

Eftersom statsbidraget avseende den del av det offentliga skolv

ä

sendet som gymnasieskolan utg

ö

r kommer all l

ä

mnas direkt till elevernas hem­kommuner, 

ä

r landstingskommunen h

ä

nvisad all f

å

 ul sina kostnader f

ö

r eleverna fr

å

n deras respektive hemkommuner. Jag

å

terkommer till den fr

å

gan l

ä

ngre fram d

å

 jag skall behandla den reglering som b

ö

r fin­nas ang

å

ende interkommunal ers

ä

ttning.

Landstingskommunen b

ö

r inte ha r

ä

ll all anordna utbildning p

å 

andra program 

ä

n de n

ä

mnda. F.n s

å

dan begr

ä

nsning i landstingskom­munernas r

ä

tt svarar i huvudsak mot nuvarande ordning.

Den f

ö

retr

ä

desr

ä

tt att anordna utbildning som jag h

ä

r f

ö

reslagit skall ges landstingskommunerna striiler i och f

ö

r sig mot principen om kom­munernas ansvar f

ö

r gymnasieutbildningen. Avsteget har gjorls fr

ä

msl av praktiska sk

ä

l. Skulle del, mot f

ö

rmodan, visa sig medf

ö

ra sv

å

righe­ter, 

ä

r jag inte fr

ä

mmande f

ö

r att p

å

 nytt ta upp saken.

Prop. 1990/91:85

3.3.4  Elevernas r

ä

tt att bli mottagna p

å

 de nationella programmen i olika gymnasieskolor

Mitt f

ö

rslag: Beh

ö

rig s

ö

kande till de nationella programmen, oavsett var de anordnas, 

ä

r envar som har g

å

ll ut sista 

å

rskursen i grundskolan eller motsvarande och 

ä

nnu inle passerat del f

ö

r­sta kalenderhalv

å

ret det 

å

r han fyller 20 

å

r.

Av beh

ö

riga s

ö

kande till de nationella program som anordnas i en viss kommun eller inom etl samverkansomr

å

de skall i f

ö

r­sta hand tas emot de som 

ä

r hemmah

ö

rande i kommunen eller i samverkansomr

å

det f

ö

r den utbildningen.

J

ä

mst

ä

llda med de s

ö

kandena som 

ä

r hemmah

ö

rande i kom­munen eller samverkansomr

å

det skall vara f

ö

ljande

60

1.

de som med hänsyn till sina personliga förhållanden har särskilda skäl att få gå i skolan inom kommunen eller samver­kansområdet,

2.

de som är hemmahörande i en kommun som inte erbjuder det sökta programmet och

3.

de som har sökt till gymnasieskolan ifråga under åberopan­de av att där - inom det sökta programmet - anordnas en gren som inte erbjuds av hemkommunen.

Regeringen bemyndigas att för vissa speciella utbildningar, som kan anordnas inom ramen för nationella program, föreskri­va att de skall vara öppna för sökande från hela landet.

Skälen för mitt förslag: Som jag tidigare (avsnitt 3.3.2) har framhållit följer indirekt av kommunernas skyldighet att erbjuda utbildning på de nationella programmen att den allmänna behörigheten att tas emot på sådana program finns för den som har gått ut sista årskursen i grund­skolan eller motsvarande, ännu inle passerat första kalenderhalvåret det år han fyller 20 år och inte redan har utbildning på ett sådant program eller likvärdig utbildning.

I klarhetens intresse bör dock i skollagen direkt anges alt den som i sin hemkommun skall erbjudas utbildning på de nationella program­men är behörig att söka sådan utbildning var som helsl i landet. En an­nan sak är att det enligt min mening är naturligt och även från andra synpunkter lämpligt all bland dem som söker till etl nationellt program i en viss gymnasieskola ge företräde åt dem som är hemmahörande i den kommun som anordnar utbildningen eller i en kommun som till­hör samverkansområdet för utbildningen. Övriga sökande kommer ilå i en andra prioritetsgrupp.

Genom en sådan företrädesrätt för kommunens eller samverkansom­rådets egen ungdom vinns fördelar både för ungdomarna och kommu­nerna. För ungdomarna gäller all de inle måsle konkurrera om olika program med en helt okänd krets sökande. Kommunen vinner en vä­sentlig stabilitet för sin planering i del all den inte får en slor oviss fak­tor alt räkna med när den skall beräkna det utbud som är nödvändigt med hänsyn till den egna ungdomen.

Helt utan undantag kan dock inte principen om hemmaungdomens företräde få gälla. Sålunda finns det tre kategorier ungdomar från "främ­mande" kommuner .som bör jämställas med hemmaungdomen när del gäller intagning. Dessa kategorier skall alltså räknas som vore de hem­mahörande i kommunen resp. samverkansområdet.

Den första kategorin bör vara de som med hänsyn Iill sina personliga förhållanden har särskilda skäl att få gå i den gymnasieskola dit de har sökt. En regel av motsvarande innebörd finns redan i dagens system och en sådan möjlighet att la personliga hänsyn bör finnas kvar. När jag här talar om "särskilda skäl" vill jag dock understryka att jag använder ul-

Prop. 1990/91:85

61

trycket i den restriktiva inneb

ö

rd som del av h

ä

vd har i svenskt lag-      Prop. 1990/91:85

spr

å

k.

Den andra och den tredje kategorin som jag anser b

ö

r ha f

ö

rm

å

nen all j

ä

mst

ä

llas med hemmaungdomen 

ä

r s

å

dana som saknar viss utbild­ning i sin hemkommuns erbjudande. F

ö

r all uppr

ä

tth

å

lla den grundl

ä

g­gande principen om allas lika r

ä

tt till utbildning 

ä

r det n

ö

dv

ä

ndigt att ge dem r

ä

ll alt p

å

 lika villkor med hemmaungdomen s

ö

ka s

å

dan utbild­ning d

ä

r den anordnas.

Vi har f

ö

rst det fall att ett visst program 

ö

ver huvud taget inte er­bjuds av en kommun. Sj

ä

lvfallet m

å

ste ungdomar fr

å

n den kommunen som 

ö

nskar utbildning p

å

 det saknade programmet behandlas lika med de b

ä

st prioriterade s

ö

kandena till ulbildningen d

ä

r den finns.

En s

å

dan likst

ä

llighet f

ö

r s

ö

kande fr

å

n kommuner med ett inkom-plett utbud medf

ö

r naturligtvis en viss os

ä

kerhetsfaktor f

ö

r dem som an­ordnar utbildning p

å

 programmet. F

ö

r att leva upp till sin skyldighet gentemot ungdomarna i den egna kommunen m

å

ste man allts

å

 dimen­sionera utbildningen med viss marginal. Jag bed

ö

mer dock att det blir ett ganska begr

ä

nsat antal ungdomar som kommer alt s

ö

ka sig utanf

ö

r det utbud som hemkommunen erbjuder sj

ä

lv eller genom samarbetsav­tal.

Det andra fallet har viss likhet med del sist ber

ö

rda. Det avser den si­tuationen att en kommun visserligen erbjuder ett nationellt program men - n

ä

r ans

ö

kan till gymnasieskolan g

ö

rs - inte erbjuder alla grenar som programmet senare delas upp p

å

. I dagens system utg

ö

r grenen en s

ä

rskild studiev

ä

g och alla elever h

ö

r till n

å

got elevomr

å

de f

ö

r varje stu­diev

ä

g. D

ä

rmed kan de konkurrera p

å

 lika villkor med de andra fr

å

n elevomr

å

det om plats p

å

 de olika grenarna. Med borttagandet av den slatliga indelningen i elevomr

å

den faller den m

ö

jligheten all f

ö

rdela ele­verna p

å

 grenar.

En n

ä

ra till hands liggande l

ö

sning kan d

å

tyckas vara att efter det f

ö

rsta, inte grendelade 

å

ret p

å

 programmet l

å

ta alla elever fritt konkur­rera om grenarna d

ä

r de finns. Den v

ä

gen leder dock till konsekvenser som inte 

ä

r acceptabla. S

å

lunda skulle elever, som har p

å

b

ö

rjat ett pro­gram i gymnasieskolan f

ö

r en viss kommun eller visst samverkansomr

å­

de, kunna riskera att konkurreras ut fr

å

n programmet d

ä

r vid grendel­ningen, d

ä

rf

ö

r att s

ö

kande utifr

å

n har b

ä

ttre meriter. P

å

 en del utbild­ningar kan kanske platsantalel ut

ö

kas f

ö

r alt bem

ä

stra en s

å

dan situa­tion, men inte alltid.

Inte heller anser jag det l

ä

mpligt alt kr

ä

va av alla elever att de redan fr

å

n b

ö

rjan skall best

ä

mma sig f

ö

r en viss gren, p

å

vilken de i s

å

 fall skulle tas in redan fr

å

n f

ö

rsta l

ä

s

å

ret i gymnasieskolan.

En rimlig avv

ä

gning finner jag d

ä

remot i den v

ä

g som medger att en elev, som fr

å

n b

ö

rjan 

ä

r s

å

 starkt inriktad p

å

 en viss gren att han 

ä

r be­redd att s

ö

ka utbildningen l

ä

ngre borl fr

å

n hemorten, medges alt redan vid intagningen till 

å

rskurs I f

å

konkurrera om plats p

å

 programmet d

ä

r grenen finns p

å

lika villkor som de b

ä

st prioriterade s

ö

kandena d

ä

r. Det inneb

ä

r lika lilel som f

ö

r skolans hemmaungdom n

å

gon garanti f

ö

r en plats p

å

 den eftertraktade grenen. Vid f

ö

rdelningen p

å

grenar inom

62

den gymnasieskolan finns dock eleven p

å

plats och med lika r

ä

tt som de    Prop. 1990/91:85

andra som g

å

r p

å

 programmet d

ä

r.

Den 

ö

verstr

ö

mning till fr

ä

mmande gymnasieskolor som kan komma till f

ö

ljd av den nu sist behandlade liksl

ä

llighelsrcgeln bed

ö

mer jag som liten. Till st

ö

rsta delen torde det komma all r

ö

ra sig om 

ö

verstr

ö

mning Iill skolor med s

å

dana smala ulbildningsv

ä

gar d

ä

r det redan i dag r

ä

knas med en regional eller t.o.m. nationell rekrytering. S

å

dana smala ulbild­ningsv

ä

gar kommer naturligen ofta all ha formen av lokala grenar. Alt de kan l

ä

nkas anordnas ocks

å

 som individuella program skall jag 

å

ter­komma till.

Det b

ö

r ocks

å

 ankomma p

å

styrelsen f

ö

r utbildningen i den kom­mun som faktiskt anordnar ulbildningen alt besluta huruviila n

å

gon s

ö­

kande inte skall tas emot d

ä

rf

ö

r att denne inte 

ä

r beh

ö

rig att b

ö

rja p

å

 ett nationellt program. Skulle inom ett samverkansomr

å

de den s

ö

kta ul­bildningen anordnas parallellt i flera kommuner i samverkansomr

å

det, f

å

r de i moliagandefr

å

gan besluta var f

ö

r sig s

å

vitt g

ä

ller den utbildning de sj

ä

lva anordnar. Om inte alla ber

ö

rda kommuner st

ä

ller sig positiva, 

ä

r placering m

ö

jlig endast i en kommun som anser s

ö

kanden beh

ö

rig.

Beslut huruvida n

å

gon, som inte 

ä

r hemmah

ö

rande i kommunen el­ler samverkansomr

å

det, skall tas emol i en kommuns gymnasieskola p

å 

ett nationellt program b

ö

r fallas enbart av den mottagande kommunen. Beslutet b

ö

r ankomma p

å

 styrelsen f

ö

r utbildningen. Jag har h

ä

r f

ö

re­slagit att vissa f

ö

rh

å

llanden skall kunna leda till att uiifr

å

n s

ö

kande vid intagningen till programmen skall prioriteras lika med skolans hemma­ungdom. Det 

ä

r givetvis viktigt att, i de fall s

å

dana omst

ä

ndigheter

å

be­ropas, riktigheten av dem kontrolleras. D

ä

rf

ö

r b

ö

r som regel g

ä

lla att yt­trande skall inh

ä

mtas fr

å

n hemkommunen innan beslut fattas att ta emol en elev utifr

å

n. Man b

ö

r dock kunna avsl

å

 fr

å

n yttrande, om del med h

ä

nsyn till lidigare erh

å

llet yttrande ter sig on

ö

digt.

Beslui av styrelsen att inte la emot en viss s

ö

kanile b

ö

r f

å

ö

verklagas enbart av den s

ö

kande. Beslut av det h

ä

r slaget b

ö

r inle 

ö

verklagas till del nya skolverkel. Verket 

ä

r inte avsett all utg

ö

ra 

ö

verinstans p

å

 del s

ä

t­tet. Jag har d

å

vall alt f

ö

ra 

ä

rendena till domstol, n

ä

rmare best

ä

mt l

ä

ns­r

ä

tten. Jag 

ä

r emellertid medveten om all det kan ifr

å

gas

ä

ttas huruvida della p

å

 sikt 

ä

r den b

ä

sta l

ö

sningen. Ytterligare fall d

ä

r val av 

ö

verin­stans m

å

ste tr

ä

ffas kommer emellertid upp i samband med de f

ö

rslag som jag inom kort avser att l

ä

gga fram r

ö

rande grundskolan m.m. Jag anser att det i det sammanhanget 

ä

r plats f

ö

r cn mer samlad bed

ö

mning av instansfr

å

gan. Med l

ä

nsr

ä

tterna .som 

ö

verinstans ser jag dock knap­past sk

ä

l att medge ytterligare 

ö

verklagande. Jag har i denna fr

å

ga sam­r

å

tt med chefen f

ö

r justitiedepartementet.

Den reglering av mottagandet p

å

 nationella program som jag nu har f

ö

reslagit b

ö

r las in i skollagen. Den 

ä

r av grundl

ä

ggande beiydelse. D

ä

r b

ö

r ocks

å

 i anslutning till denna reglering tas in de erforderliga besl

ä

m­melserna om 

ö

verklagande.

En generell reglering kan ofta beh

ö

va f

ö

rses med m

ö

jligheter till un­danlag i speciella fall f

ö

r alt inte d

ä

r f

å

 o

ö

nskade konsekvenser. Etl s

å­

dant behov av undantagsregler finns enligt min mening n

ä

r det g

ä

ller de

63

nu föreslagna generella reglerna om mottagande. Bakgrunden härtill är följande.

Jag förutser all man på enstaka platser, inom ramen för ett nationellt program och dess naiionelll fastställda grenar, kommer alt ordna utbild­ning som ändå har en speciell profil. Dessa utbildningar förutsätter då oftast en riksrekrytering. 1 och med att ulbildningen ryms inom ett na­tionellt program eller dess grenar kommer sökande från kommuner som i och för sig har programmet eller grenen all föras Iill prioritets­grupp två och inte heller vara säkra på att hemkommunen betalar den­na utbildning. Det är naturligtvis inte en lycklig lösning för dessa sär­fall. En utväg är naturligtvis att formellt beteckna dessa särskilt profile­rade utbildningar som lokala grenar (om profileringen kommer efter årskurs 1) eller som individuellt program (om profileringen finns under alla tre årskurserna). En bättre lösning anser jag dock vara att regering­en får ett bemyndigande alt, beträffande vissa ulbildningsvägar inom de nationella programmen, föreskriva att ulbildningen skall stå öppen för sökande från hela landet.

Ett sådant bemyndigande kan då användas för särskilda rekryterings­områden t.ex. när det gäller sk. idrottsgymnasier. Utbildningen där sker för närvarande på vanliga linjer och lorde framdeles ske på nationella program. Ett annat exempel kan vara den vattenkraftsutbildning som finns i Jokkmokk och som mycket väl kan rymmas inom den tilltänkta energigrenen på energiprogrammet.

Prop. 1990/91:85

3.3.5  Kommunernas skyldigheter när det gäller individuella program

Mitt förslag: Varje kommun skall vara skyldig alt erbjuda ett in­dividuellt program till de ungdomar i kommunen .som har av­slutat sin grundskoleulbildning men inle .sökt eller inte har ta­gits in på något nationellt program.

Omfattningen av de individuella programmen regleras inte i skollagen, eftersom de skall kunna fylla många olika syften. Däremot föreskrivs i lagen att utbildningen på etl individuellt program skall följa en plan.

Regeringen bemyndigas all föreskriva all vissa utbildningsvä­gar, som anordnas som individuella program, skall slå öppna för sökande från hela landet.

Skälen for mitt förslag: En huvudlinje i mill förslag till en ny gym­nasieskola är att denna skolform skall erbjuda utbildning för alla de ungdomar som har lämnat grundskolan fram till och med det första ka­lenderhalvåret det år de fyller 20 år. Därav följer all kommunernas skyl­dighet inte kan stanna vid alt erbjuda utbildning på de nationella pro­grammen. Gymnasieskolan måsle innefatta också en rätt till utbildning för dem som av någon anledning inle har sökt eller tagits in på något naiionelll program eller som avbrutit sin utbildning där. Som jag förut

64

framh

å

llit kan det fordras en stor variation i s

å

dana utbildningar. De        Prop. 1990/91:85 kan s

å

lunda ges helt olika syften alltifr

å

n att svara mot s

å

dana utbild­ningar som ges p

å

 de nationella programmen till att utg

ö

ra utbildnings­moment i anslutning till en anst

ä

llning.

Det 

ä

r, med den variationsbredd som jag f

ö

rutser f

ö

r de individuella programmen, inte meningsfullt att i lagen f

ö

rs

ö

ka reglera deras omfatt­ning. D

ä

rav f

å

r emellertid inte slutas alt ell individuellt program skall f

å

 bli n

å

got l

ö

sligt som utformas mera efter hand som tiden g

å

r. Del 

ä

r tv

ä

rtom viktigt att s

å

dana program utformas med slor omsorg s

å

 att det uppst

ä

llda syftet regelm

ä

ssigt n

å

s. Av den anledningen b

ö

r alltid f

ö

r var­je individuellt program finnas en plan. Detta krav anser jag vara s

å

 v

ä­

sentligt att det b

ö

r tas in i skollagen.

Kravet p

å

 en plan f

ö

r varje individuellt program utesluter p

å

 intet s

ä

tt att en kommun har vissa f

ä

rdiga utbildningspaket som kommer fie­ra till del. Uppst

ä

llningen av paketets inneh

å

ll f

å

r d

å

 f

ö

r var och en som v

ä

ljer den utbildningen fungera som plan.

Att det finns en plan f

ö

r utbildningen har ocks

å

 en r

ä

ttss

ä

kerhets-aspekt f

ö

r eleven. Jag skall 

å

terkomma till det d

å

 jag l

ä

ngre fram lar upp fr

å

gan om gymnasieelevernas r

ä

tt att fullf

ö

lja sin utbildning.

N

ä

r det g

ä

ller de individuella programmen finns det inle anledning att medge n

å

gon generell r

ä

ll f

ö

r ungdomar att s

ö

ka s

å

dana program i annan kommun 

ä

n hemkommunen. 1 ett h

ä

nseende b

ö

r emellertid un­dantag kunna g

ö

ras. P

å

vissa orter anordnas f

ö

r n

ä

rvarande speciella ut­bildningar p

å

gymnasial niv

å

 som, oaktat de 

ä

r vikliga, inte l

ä

mpligen torde kunna infogas i n

å

got nationellt program. S

å

dana utbildningar 

ä

r ett exempel p

å

 utbildningspaket, som kan anordnas inom ramen f

ö

r de individuella programmen. En del av dessa utbildningar 

ä

r riksrekryter­ande eller i vart fall rekryterande fr

å

n stora omr

å

den. De b

ö

r kunna ha kvar sin rekryteringsbas. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r l

ä

mpligt att regeringen bemyndi­gas att f

ö

reskriva att vissa individuella program skall st

å

ö

ppna f

ö

r s

ö­

kande fr

å

n hela landet. Ett s

å

dant bemyndigande b

ö

r inrymma r

ä

tt 

ä

ven att ange en regional indelning, om paketet finns p

å

 mer 

ä

n ett h

å

ll.

1 vad m

å

n olika utbildn i ngspaket skall f

ö

ras upp i en f

ö

rordning om riksrekryterande utbildningar inom ramen f

ö

r de individuella program­men b

ö

r i princip f

å

bero p

å

 initiativ fr

å

n den anordnande kommunen. Jag 

å

terkommer till fr

å

gan om den inlerkommunala ers

ä

ttningen vid dessa utbildningar.

Som jag nyss har p

å

pekat

ä

r det avsett att inom ramen f

ö

r de indi­viduella programmen skall kunna rymmas ett bretl spektrum av insatser fr

å

n gymnasieskolans sida. F

ö

rutom de kurser som ges inom ramen f

ö

r gymnasieskolans nationella program kan undervisningen t.ex. anordnas inom den kommunala vuxenutbildningen. Oavsett hur undervisningen arrangeras b

ö

r som princip g

ä

lla att den skall f

ö

lja de allm

ä

nna m

å

l som enligt 1 kap. skollagen g

ä

ller f

ö

r gymnasieskolan. Likaledes b

ö

r sj

ä

lvfallet regler om undervisningen som 

ä

r generellt till

ä

mpliga f

ö

r gymnasieskolan iakttas, var 

ä

n ulbildningen praktiskt 

ä

ger rum. Del g

ä

l­ler t.ex. best

ä

mmelser om avgiftsfrihet f

ö

r eleven. Principen om status som gymnasieskoleelev kan dock inte till

ä

mpas om det skulle bli fr

å

ga

65

5    Riksdagen 1990/91. I .saml. Nr 85

om ett regelrätt anställningsförhållande. Skulle sålunda planen för ett individuellt program inbegripa eller förutsätta en anställning, kan givet­vis inte skollagens regel för gymnasieskolan tillämpas i själva anställ­ningsförhållandet. De förhållanden som jag nu har berört är enligt min mening tämligen självklara. Ett visst behov av författningsföreskrifter finns dock. Del hänför sig till möjligheten att för utbildningen anlita någon annan än den som är huvudman för en del av del offentliga skol­väsendet. Enligt gällande bestämmelser får regeringen i fråga om ung­domsskolan (del nuvarande offentliga skolväsendet för barn och ung­dom) meddela föreskrifter om möjlighet att låta enskilda och andra ut­omstående svara för enstaka inslag i verksamheten (12 kap. 2 § skolla­gen). Bemyndigandet behöver göras vidare såvitt gäller de individuella programmen. Ett förslag om etl sådant vidgat bemyndigande har tagits in i anslutning till det nu nämnda stadgandet i nuvarande 12 kap. skol­lagen. Kapitlet avses framdeles bli betecknat 15 kap.

Prop. 1990/91:85

3.3.6   Elevernas rätt att fullfölja sin utbildning

Mitt förslag: Den som har börjat sin utbildning på etl nationell! program skall ha rätt att fullfölja sin utbildning på programmet i den kommun eller det samverkansområde där han har börjat. Om en landstingskommun anordnar utbildningen, skall eleven få fullfölja den inom landstingskommunen.

Den som har börjat etl individuellt program skall ha rätt att fullfölja del enligt den plan som fanns när utbildningen inled­des.

En elev som har börjat utbildning på ett nationellt program eller senare på en gren inom ett sådant program och sedan flyt­tar skall ha rätt att fortsätta sin utbildning på programmet eller grenen i den gymnasieutbildning som den nya hemkommunen har ordnat - själv eller genom samverkansavial - om utbildning­en finns där.

En elev som önskar fortsätta sin utbildning på en sådan gren av ett nationellt program som inle erbjuds av hemkommunen bör i mån av plats få flytta över till en gymnasieskola där den önskade grenen anordnas.

Regeringen bemyndigas att begränsa rätten att flytta till högre årskurs och att gå om en årskurs.

Skälen för mitt förslag: Del är enligt min mening rimligt att en elev som har tagits in på ett nationellt program ges rätt att fullfölja utbild­ningen på det programmet i den kommun eller inom det samverkans­område där han har tagils emot. En sådan rätt bör vara oberoende av om någon av de förutsättningar som låg till grund för mottagandet sena­re har ändrats. Om exempelvis en elev med sina föräldrar flyttar till en

66

annan kommun skall detta inte rubba r

ä

tlen att fullf

ö

lja utbildningen i        Prop. 1990/91:85 den kommun eller inom det samverkansomr

å

de d

ä

r den har inletts.

Jag bed

ö

mer del s

å

lunda ha en slor betydelse f

ö

r elevernas trygghet i utbildningen att de vet att de alltid kan f

å

 g

å

 ul det program de v

ä

l har p

å

b

ö

rjat och dessutom att de f

å

r g

ö

ra del inom den kommun eller det samverkansomr

å

de d

ä

r de har tagils emot p

å

 ulbildningen. Denna r

ä

tt att fullf

ö

lja utbildningen b

ö

r skrivas in i skollagen.

Regeln inneb

ä

r bl.a. alt en kommun inte kan l

ä

gga ned ett program innan alla de som har p

å

b

ö

rjat det har haft tillf

ä

lle att g

å

ut. Inte heller kan den omst

ä

ndigheten att nya elever tillkommer medf

ö

ra all n

å

gon skall tvingas l

ä

mna programmet i kommunen eller samverkansomr

å

det.

R

ä

tten att f

å

 fullf

ö

lja sin utbildning inom programmet inneb

ä

r inte n

å

gon garanti f

ö

r all komma in p

å

en viss gren av programmet. Om in­te alla elevers grenval kan tillgodoses, f

å

r ett urval g

ö

ras till de olika gre­narna. Alla m

å

ste dock placeras p

å

 n

å

gon av programmets grenar. Se­dan en elev v

ä

l tagits in p

å

en viss gren skall han givelvis f

å

g

å

 kvar d

ä

r och inte mot sin vilja flyttas 

ö

ver till en annan gren. Detta bed

ö

mer jag dock som en s

å

 sj

ä

lvklar sak all den inle b

ö

r beh

ö

va regleras i lag.

Ocks

å

 den som har p

å

b

ö

rjat etl individuellt program b

ö

r ha en ga­ranti att f

å

 fullf

ö

lja det. Denna garanti kan l

ä

mpligen knytas till den plan som skall g

ö

ras upp f

ö

r programmet. Sedan v

ä

l en plan 

ä

r upp­gjord och eleven har b

ö

rjat sin utbildning enligt den, b

ö

r inle kommu­nen ensidigt kunna 

ä

ndra planen. R

ä

tten b

ö

r s

å

lunda knytas till den plan som fanns n

ä

r utbildningen inleddes. Endast om eleven har sam­tyckt till en 

ä

ndring i planen, 

ö

verg

å

r r

ä

tten till alt g

ä

lla den 

ä

ndrade planen.

Jag har h

ä

r tidigare f

ö

reslagit en r

ä

tt alt fullf

ö

lja utbildningarna p

å 

de nationella programmen d

ä

r des.sa utbildningar en g

å

ng har p

å

b

ö

rjats. F

ö

r m

å

nga ungdomar kan del dock vara 

ö

nskv

ä

rt att, om de t.ex. flyttar med sina f

ö

r

ä

ldrar, ocks

å

kunna f

å

 l

ä

sa vidare i den skola som finns f

ö

r ungdomen i den nya hemkommunen. Jag anser det sj

ä

lvklart all de skall ha r

ä

tt alt f

å

 flytta 

ö

ver till programmet resp. grenen i den gymna­sieskola som den nya hemkommunen erbjuder, om nu den utbildning­en finns d

ä

r.

Skulle program eller gren saknas, f

ö

ljer av den nya hemkommunens allm

ä

nna skyldighet att erbjuda gymnasieutbildning alt ett alternativ ordnas, s

å

vida inte eleven d

å

 g

ö

r bruk av sin r

ä

tt att forts

ä

tta i sin gamla skola.

Den sista fr

å

ga jag vill ta upp som en fr

å

ga om elevernas r

ä

tt att full­f

ö

lja sin utbildning g

ä

ller den situationen alt n

å

gon, som har b

ö

rjat p

å 

ett program som erbjuds av hemkommunen, sedermera vill fiylta till en annan skola f

ö

r att kunna g

å

p

å

 en gren som saknas i hemkommunens utbud. Som jag tidigare har redogjort f

ö

r b

ö

r det finnas en m

ö

jlighet f

ö

r den som redan vid ans

ö

kan till gymnasieskolan syftar till en viss gren, som saknas hemma, att f

å

s

ö

ka till en annan gymnasieskola och d

å

 med samma f

ö

rtur som hemmaungdomarna d

ä

r. Den som v

ä

l har lagils in p

å

 gymnasieskolan 

ä

r d

å

 naturligen med vid f

ö

rdelningen p

å

 grenar i den  kommunen  resp. del  samverkansomr

å

det.  P

å

  m

å

nga st

ä

llen   kan

67

man f

ö

rutse alt det vid f

ö

rdelningen kommer att uppsl

å

 n

å

gon eller n

å

- Prop. 1990/91:85

gra lediga platser p

å

 olika grenar. Givetvis b

ö

r den kommun som har

kapacitet vara beredd att ta 

ö

ver elever fr

å

n skolor som inte kan erbjuda

den grenen. Det 

ä

r viktigt all denna avsikt kommer till tydligt uttryck

och jag f

ö

rordar d

ä

rf

ö

r att det i skollagen   tas in en best

ä

mmelse om att

s

å

dant 

ö

vertagande b

ö

r ske i m

å

n av plats.

Jag anser inte att det b

ö

r st

ä

llas upp n

å

gra s

ä

rskilda regler om urval f

ö

r del fall att flera elever konkurrerar om en ledig plats i s

å

dant fall som nu n

ä

mnts. Vid grendelningen 

ä

r det i princip fr

å

ga om att f

ö

rdela de elever som finns p

å

 programmet inom kommunen eller samverkans­omr

å

det. Det 

ä

r s

å

lunda inte d

å

 n

å

got 

ö

ppet intagningsf

ö

rfarande av samma slag som vid intagningen till 

å

rskurs 1. N

ä

r del g

ä

ller 

ö

veriagan-defallen b

ö

r den mottagande kommunens styrelse f

ö

r ulbildningen ha frihet att sj

ä

lv v

ä

ga de olika 

ö

nskem

å

len om 

ö

verflytming. Av della st

ä

ll­ningstagande f

ö

ljer att kommunens beslut i 

ä

rendena inle b

ö

r f

å

ö

ver­klagas.

Den r

ä

tt att fullf

ö

lja ulbildningen som jag nu har f

ö

reslagit avses inle hindra s

å

dana tempor

ä

ra avst

ä

ngningar fr

å

n undervisningen som kan f

ö

ranledas av disciplin

ä

ra sk

ä

l. Besi

ä

mmelser om s

å

dana disciplin

ä

ra 

å

l-g

ä

rder ges f

ö

r n

ä

rvarande i gymnasief

ö

rordningen. De b

ö

r 

ä

ven forts

ä

tt­ningsvis ges i f

ö

rordningsform och det b

ö

r ankomma p

å

 regeringen all best

ä

mma om s

å

dana f

ö

reskrifter.

1 en r

ä

tt att fullf

ö

lja sin utbildning p

å

 de nationella programmen b

ö

r givetvis inte ligga n

å

gon r

ä

tt all g

å

 om 

å

rskurser helt enligt eget gollfin-nande och d

ä

rmed uppeh

å

lla sig i gymnasieskolan under en obest

ä

md lid ut

ö

ver de tre l

ä

s

å

r utbildningen p

å

 dessa program skall omfatta. Lik­som hitintills b

ö

r regler finnas om vad som kr

ä

vs f

ö

r alt flyttas fr

å

n en 

å

rskurs till en annan och om begr

ä

nsningar i r

ä

tten all g

å

 om 

å

rskurser. Del b

ö

r - ocks

å

 i enlighet med vad som f

ö

r n

ä

rvarande g

ä

ller - f

å

an­komma p

å

 regeringen att meddela f

ö

reskrifter i dessa h

ä

nseende. Etl be­myndigande av den inneb

ö

rden b

ö

r il

ä

rf

ö

r tas in i lagen.

En fr

å

ga som 

ä

r under 

ö

verv

ä

gande g

ä

ller om del finns sk

ä

l att inf

ö­

ra regler om att mer definitivt skilja en elev fr

å

n undervisningen med h

ä

nsyn till risk f

ö

r andras v

ä

l och egendom. S

å

ilana regler finns f

ö

r h

ö

gskolan. Jag har h

ä

r velat markera all r

ä

tlen att fullf

ö

lja gymnasieut­bildningen inle f

å

r betraktas som s

å

absolut all s

å

dana begr

ä

nsningar som jag nu har n

ä

mnt skulle anses strida mol grunderna f

ö

r det f

ö

rslag som nu l

ä

ggs fram.

68

3.3.7  Intagningen av elever

Mitt f

ö

rslag: Ansvaret f

ö

r intagningen av elever till gymnasi­eskolan skall ligga p

å

 den styrelse som kommunen resp. land­stingskommunen har utsett f

ö

r ulbildningen. Regeringen skall dock f

å

 f

ö

reskriva annat.

Intagningen f

å

r anordnas gemensaml med en annan kommun.

Beslut om intagning f

å

r inle 

ö

verklagas.

Sk

ä

len f

ö

r mitt f

ö

rslag: Jag har lidigare h

ä

r lagt fram f

ö

rslag om vad som b

ö

r g

ä

lla i fr

å

ga om mottagande av elever till gymnasieskolans na­tionella program. De reglerna avg

ö

r vem som 

ö

ver huvud laget 

ä

r beh

ö­

rig att tas emot p

å

 ett s

å

dant program och vidare den prioritering som skall g

ö

ras mellan de beh

ö

riga s

ö

kande till dessa program i en koivi muns gymnasieskola. 1 princip skall ju "hemmaungdomen" g

å

 f

ö

re 

ö

v­riga s

ö

kande. All n

å

gon skall tas emot i en kommuns gymnasieskola f

ö

r utbildning p

å

 ett nationellt program inneb

ä

r dock inte att det d

ä

rmed ocks

å

ä

r avori jusi vilkel program som den s

ö

kande kan f

å

 plais p

å

. F

ö

r den sorlens f

ö

rdelning b

ö

r del 

ä

ven framdeles finnas en s

ä

rskild intagningsorganisation.

Ä

ven om behovet av en intagningsorganisation s

å

lunda uppsl

å

r fr

ä

mst p

å

 grund av de nationella [)rogrammen finns det inie anledning alt begr

ä

nsa dess uppgift till enbarl dessa program. Del f

å

r i allm

ä

nhet anses 

ä

ndam

å

lsenligt all en s

å

ilan organisation ocks

å

 kan hantera vissa fr

å

gor om intagning till individuella program. S

ä

rskill tydligt blir del om en kommun erbjuder ett ulbildningspaket som framst

å

r som ell lo­kall program och d

ä

r flera s

ö

kande konkurrerar om den utbildningen.

En viktig princip i den reform av del offentliga skolv

ä

sendet som har inletts 

ä

r att statsmakterna inte on

ö

digtvis skall reglera hur kommuner­na eller landstingskommunerna skall organisera sitt skolv

ä

sende. 1 linje med den principen anser jag att man i skollagen i huvudsak kan begr

ä

n­sa sig till att l

ä

gga del som en uppgift p

å

 styrelsen f

ö

r ulbildningen att svara f

ö

r intagningen till de olika utbildningarna.

I det f

ö

reg

å

ende har jag betonat vikten av samverkan mellan kom­munerna n

ä

r det g

ä

ller att f

å

fram etl brett ulbud av nationella program f

ö

r sina ungdomar. En s

å

dan samverkan kan inneb

ä

ra all en kommun sj

ä

lv inle anordnar n

å

got program ulan erbjuder programmen via grannkommunerna. I .s

å

dant fall kan givetvis inle den kommun som sa­knar programmen ha n

å

gon egen intagning.sorganisalion f

ö

r program­men. Intagningen tiil de ulbildningsv

ä

garna f

å

r naturligen sk

ö

tas av den eller de kommuner som anordnar utbildningen. Styrelsens ansvar f

å

r d

å

 i st

ä

llet vara att via samverkansavtalen ha s

ä

kerst

ä

llt att intagningsor­ganisationen f

ö

r samverkansomr

å

det verkligen l

ä

cker ocks

å

 den egna kommunen. N

ä

r samveikansavtalen i st

ä

llet inneb

ä

r all tv

å

 eller flera

Prop. 1990/91:85

69

kommuner fördelar anordnandet av program mellan sig är den enda rimliga lösningen att de också har gemensam intagningsorganisation.

Mot den bakgrund som jag nu senast har angivit anser jag det befogal att det i lagtexten direkt utsägs att intagningen får anordnas gemensamt med annan kommun.

Det kan uppkomma behov av särskilda regler rörande intagningen. Bl.a. kan det tänkas bli fallet med utbildningar som är riksrekryterande. Med hänsyn härtill bör huvudregeln om styrelsens ansvar för intagning­en förses med förbehåll för det fall att regeringen inle har föreskrivit nå­got annat.

Fördelningen på program av de olika behöriga sökandena ägnar sig inle för överklagande. Om det inle rör sig endast om någon enstaka kla­gande kan en överinstans inte ändra på placeringen utan alt börja förde­la om de sökande. En sådan ordning är inte rimlig. Beslut rörande in­tagning bör därför inle få överklagas.

Förutom att det kan vara lämpligt eller nöilvändigl alt två eller flera kommuner har en gemensam inlagningsorganisalion vill jag framhålla att det också kan vara ändamålsenligt att ha gemensam inlagningsorga­nisalion för gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen. En sådan koordinering inom kommunerna kräver i och för sig inle för­fattningsslöd, men som etl led i målstyrningen bör lämpligheten i en så­dan anordning komma till uttryck i lagen.

Prop. 1990/91:85

3.3.8   Interkommunal ersättning

Mitt förslag: Om en kommun i sin gymnasieskola har lagil in en elev som inte är hemmahörande i kommunen eller samver­kansområdet för ulbildningen, skall den kommunen ha rätt till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkommun. Motsvarande skall gälla när en landstingskom­mun i sin gymnasieskola tar in elever från kommuner som inle har samverkansavial med landstinget. Landstingskommunens rätt begränsas dock till att svara mot statsbidraget till elevernas hemkommuner för deras utbildning i gymnasieskolan.

Som undantag från regeln om rätt till ersättning bör gälla all hemkommunen inte skall vara skyldig att betala för utbildning på ell nationellt program eller gren inom ett sådant program som hemkommunen själv erbjuder, annal än i fall då eleven har tagits emol av vissa särskilda skäl.

När del gäller utbildning för döva, hörselskadade och svårt rörelsehandikappade bemyndigas regeringen att besluta om den extra ersättning som skall betalas för dessa elever.

Någon reglering i lag av ersättningarna mellan samverkande kommuner resp. kommuner och landstingskommuner görs inte.

70

Sk

ä

len f

ö

r mitt f

ö

rslag: Den ordning f

ö

r gymnasieskolans organisa- Prop. 1990/91:85 tion som jag h

ä

r f

ö

rut har f

ö

reslagit bygger myckel p

å

 alt kommunerna, f

ö

r att uppfylla sina skyldigheter att erbjuda gymnasieutbildning, sluter samverkansavtal med varandra. En naturlig komponent i ett samver­kansavtal

ä

r givetvis den ekonomiska regleringen mellan kommunerna. Den regleringen kan f

ö

ruts

ä

ttas se mycket olika ut allt efter samverkans­avtalens inneh

å

ll. 1 vissa fall torde avtalen inneb

ä

ra all en kommun sj

ä

lv inte anordnar n

å

gra nationella program, utan litar till grannkom­munerna. 1 andra fall kan de samverkande kommunerna f

ö

rdela pro­gram och grenar sinsemellan.

Jag ser det som 

ö

nskv

ä

rt att den ekonomiska regleringen mellan kommunerna i samverkansavlalen inte skall beh

ö

va styras av lag­stiftning. Rimligen b

ö

r s

å

dan regelgivning fr

å

n statsmakterna kunna undvaras om kommunerna i huvudsak baserar sina uppg

ö

relser p

å 

sj

ä

lvkostnadsprincipen. Som jag f

ö

rut framh

å

llit (avsnitt 3.3.2) 

ä

r det av yttersta vikl f

ö

r att det system som nu f

ö

resl

å

s skall fungera v

ä

l alt sam­verkansavtal kommer till st

å

nd. Jag kommer d

ä

rf

ö

r att uppm

ä

rksamt f

ö

lja kommunernas agerande i det avseendet.

Ungdomarna i en kommun 

ä

r, enligt de regler som jag f

ö

rut har f

ö­

reslagit, inle skyldiga att h

å

lla sig till den egna kommunens utbud. Skul­le vissa utbildningsv

ä

gar saknas i det utbudet, 

ä

r de ju tv

ä

rtom tillf

ö

rs

ä­

krade r

ä

tt att p

å

 j

ä

mst

ä

lld fot f

å

konkurrera med hemmaungdomen d

ä

r dessa v

ä

gar fmns. Del blir i s

å

dana fall knappast m

ö

jligt att i f

ö

rv

ä

g tr

ä

f­fa n

å

gra regelr

ä

tta avlal om ers

ä

ttningen mellan kommunerna. F

ö

r­hoppningsvis skall det dock inte bli s

å

 m

å

nga ungdomar som beh

ö

ver s

ö

ka sig utanf

ö

r det utbud som hemkommunen erbjuder. Situationen blir d

ä

rf

ö

r n

ä

rmast den alt den mottagande kommunen skickar r

ä

k­ningar avseende enstaka elever till hemkommunen. H

ä

r b

ö

r, enligi min mening st

ä

llas upp vissa regler Iill skydd f

ö

r hemkommunen.

Grundregeln b

ö

r vara att hemkommunen skall vara skyldig att beta­la, endast om det 

ä

r fr

å

ga om utbildning p

å

 ett nationellt program eller p

å

 en gren inom ett s

å

dant program som hemkommunen inte sj

ä

lv er­bjuder. Alt kommunen skall betala f

ö

r saknade utbildningsv

ä

gar n

ä

r det g

ä

ller de nationella programmen anser jag 

å

 andra sidan med n

ö

dv

ä

n­dighet f

ö

lja av principen om allas lika r

ä

tt till utbildning.

Grundprincipen b

ö

r f

å

 vidk

ä

nnas tv

å

 undantag till elevernas f

ö

rm

å

n. Hemkommunen b

ö

r s

å

lunda f

å

 betala f

ö

r elever som har tagils emol n

å­

gon annanstans p

å

grund av s

ä

rskilda personliga sk

ä

l. Hemkommunen b

ö

r rimligen ocks

å

 f

å

 betala f

ö

r en elev som tagits in p

å

 ett program i den fr

ä

mmande gymnasieskolan d

ä

rf

ö

r alt en gren som saknas i hemor­tens utbud finns d

ä

r. Sedan v

ä

l grendelning skett skulle delta f

ö

lja av grundregeln, om eleven ocks

å

 kommer in p

å

 grenen. Betalningsskyldig­heten b

ö

r dock rimligen g

ä

lla redan fr

å

n b

ö

rjan och st

å

 kvar 

ä

ven om eleven inte kommer in p

å

 den 

ö

nskade grenen.

Ocks

å

 n

ä

r det g

ä

ller ers

ä

ttningens storlek b

ö

r i skollagen ges en viss reglering till skydd f

ö

r hemkommunen n

ä

r det g

ä

ller betalningen f

ö

r elever utanf

ö

r samverkansavtalen. Den mottagande kommunen b

ö

r s

å­

lunda vara ber

ä

ttigad till ers

ä

ttning endast f

ö

r sina kostnader f

ö

r elevens

71

utbildning. En s

å

dan regel ansluter till den i kommunalr

ä

lten v

ä

l eta-      Prop. 1990/91:85

blerade sj

ä

lvkostnadsprincipen. De kostnader det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om 

ä

r gi­vetvis endast kostnader som g

ä

ller ulbildningen.

Olika kommuner kan ha olika kostnader f

ö

r liknande verksamheter. Till

ä

mpning av sj

ä

lvkostnadsprincipen medf

ö

r d

ä

rf

ö

r inle n

å

got enhet­ligt pris f

ö

r gymnasieplalser. Ingenting hindrar dock kommunerna fr

å

n att komma 

ö

verens om schabloniserade ers

ä

ttningar f

ö

r de fall som nu 

ä

r ifr

å

ga. Det kan n

ä

mligen knappast antas att en s

å

dan schablon skulle ge n

å

gon kommun en s

å

klar 

ö

verkompensation att den uppenbart skulle sl

å

 i strid med en sj

ä

lvkostnadsregel. 

Ä

ven inom ramen f

ö

r sj

ä

lv­kostnadsprincipen finns det visst utrymme f

ö

r olika ber

ä

kningar av kostnaden.

Det yttersta remediet f

ö

r en kommun som inte vill godta kraven fr

å

n en annan kommun 

ä

r att f

ö

ra talan inf

ö

r domstol. Del b

ö

r dock kunna antas att kommunerna kan undvika s

å

dana inb

ö

rdes processer.

De ers

ä

ttningar som skall utg

å

 mellan kommunerna avses vara er­s

ä

ttning f

ö

r de totala kostnaderna f

ö

r utbildningen, dvs. s

å

v

ä

l den del som kan t

ä

ckas av stalsbidragel som den del kommunen avses skjuta till n

ä

r den sj

ä

lv anordnar utbildningen f

ö

r sina ungdomar. Det 

ä

r s

å

lunda inte meningen att en kommun som tar emol elever fr

å

n andra kommu­ner skall beh

ö

va beskatta sina inv

å

nare f

ö

r utbildning som ges till ung­domarna fr

å

n de andra kommunerna.

N

ä

r det g

ä

ller f

ö

rh

å

llandet mellan prim

ä

rkommuner och landstings­kommuner finns dock anledning till en n

å

got annorlunda ordning 

ä

n mellan prim

ä

rkommuner inb

ö

rdes. Detla h

ä

nger samman med lands­tingskommunernas egenintresse i att anordna de utbildningar som kom­mer ifr

å

ga f

ö

r deras del. H

ä

nsyn till delta egenintresse ligger bakom den nu g

ä

llande regeln om att statsbidragen till landstingens gymnasieskolor reduceras med 20 % (18 kap. 4 

§

 gymnasief

ö

rordningen).

Med beaktande av det nu n

ä

mnda f

ö

rh

å

llandet och d

å

 prim

ä

rkom­munerna i huvudsak kan antas s

ö

ka samarbete med det egna landstinget ser jag det som mest praktiskt att landstingskommunerna

ä

ven forts

ä

tt­ningsvis f

å

r finansiera den del av utbildningskostnaderna som inle l

ä

cks av statsbidrag med egna medel. Ers

ä

ttningen fr

å

n elevernas hemkom­muner kan d

ä

rmed begr

ä

nsas till vad som svarar mot del statsbidrag som ber

ä

knats f

ö

r elevernas utbildning i gymnasieskolan och som l

ä

m­nats till prim

ä

rkommunen. En s

å

dan ordning 

ö

verensst

ä

mmer med vad riksdagen anlog vara avsedd d

å

 den behandlade propositionen (1990/91:18) om ansvaret f

ö

r skolan (1990/91: UbU 4, s. 39).

Liksom n

ä

r det g

ä

ller f

ö

rh

å

llandet mellan prim

ä

rkommunerna anser jag dock att man b

ö

r kunna avvara lagreglering f

ö

r de fall att samver­kan.savtal slutils mellan kommunen och landstingskommunen. Jag f

ö

r­uts

ä

tter, mot den bakgrund jag nu har angivit, att s

å

dana avtal 

ä

nd

å 

kommer att g

å

ut p

å

 alt endast medel svarande mol slatsbidragsdelen skall 

ö

verf

ö

ras fr

å

n prim

ä

rkommunerna.

l

ö

r del fall att del inle finns n

å

got avtalsf

ö

rh

å

llande mellan land­stingskommunen och elevens hemkommun f

å

r del d

ä

remot anses lika beh

ö

vligt med en lagregel som n

ä

r det saknas samverkansavtal mellan

72

primärkommuner. Regeln bör gå ut på att landstingskommunen är be­rättigad endast till ersättning som svarar mol stalsbidragel till elevens hemkommun för elevens utbildning i gymnasieskolan.

För det fall att hemkommunen skulle anordna eller hos annan er­bjuda den utbildning som eleven har lagils in på hos en landstingskom­mun bör gälla samma begränsningar i hemkommunens betalningsskyl­dighet som förordats i motsvarande fall mellan primärkommuner.

Gymnasieutbildning för döva, hörselskadaile och svårt handikappade drar betydande kostnader utöver dem för vanliga elever. De kommuner som anordnar gymnasieutbildning för de nu nämnda kategorierna bör rimligen få ersäiining från hemkommunerna också för dessa kostnader. Besiämmelser om nivån på denna ersättning är dock inte ägnade att ge i lag. Det bör lämnas åt regeringen att meddela föreskrifter om sådan yt­terligare ersättning.

Jag har tidigare (avsnitt 3.3.5) varit inne på att regeringen skulle få ell bemyndigande att föreskriva att vissa individuella program skulle slå öppna för sökande från hela landet. Det gällde sådana utbildningar som till sin natur var riksrekryterande och beträffande vilka huvudmannen ansökt om en sådan föreskrift. 1 konsekvens med att en sådan utbildning görs riksrekryterande bör gälla alt hemkommunen också blir skyldig alt betala ersättning till den anordnande kommunen. Någon sådan skyldig­het finns inte i övrigt när det gäller elever som till äventyrs har tagits in på individuella program i en annan kommun än hemkommunen. En särskild bestämmelse om den betalningsskyldighet som jag nu har före­slagit bör tas in i lagen.

Prop. 1990/91:85

3.3.9   De svårt rörelsehindrade ungdomarnas rätt till utbildning

Mitt förslag: De svårt rörelsehindrade ungdomarna skall ha räll till utbildning på ett nationellt program i en gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning. 1 övrigt skall deras rätt till utbildning vara oförändrad.

Skälen för mitt förslag: Regeringen föreslog i prop. 1989/90:92 om gymnasieutbildning för svårt rörelsehindrade ungdomar att de.ssa ungdo­mar skulle ges räll enligt skollagen all få specialanpassad utbildning i gymnasieskolan - dvs. på en linje - efter den obligatoriska skolgångens slut. Denna rätt skall gälla intill utgången av vårterminen det kalender­år då eleven fyller 21 år, eller om del behövs för all avsluta dessförinnan påbörjad utbildning t.o.m. vårterminen det år eleven fyller 23 år. Vidare föreslogs att speciellt anpassad gymnasieutbildning kombinerad med sär­skilda omvårdnadsinsatser i form av boende i elevhem, omvårdnad i bo­endet och habilitering skall anordnas i gymnasieskolan i de kommuner som regeringen bestämmer. Rik.sdagen antog förslagen (SoU20, rskr.271). Dessa ändringar gäller från den 1 januari 1991. Jag föreslår inte någon ändring härvidlag. Dessa ungdomar skall således ha rätt att

73

genomg

å

 en utbildning p

å

ett nationellt program i gymnasieskolan, vil­ket 

ä

r den form som motsvarar dagens linjer.

Prop. 1990/91:85

3.4  De nationella programmen i gymnasieskolan

Mitt f

ö

rslag: I gymnasieskolan skall del finnas 16 nationellt fast­st

ä

llda tre

å

riga program. Barn- och fritidsprogrammel, Byggpro-grammet, Elprogrammet, Energiprogrammel, Estetiska pro­grammet. Fordonsprogrammet, Handels- och administrations-programmet. Hantverksprogrammet, Hotell- och restaurangpro­grammet, Industriprogrammel, Livsmedelsprogrammet, Medie­programmet, Naiurbruksprogrammel, Naturvetenskapsprogram­met, Omv

å

rdnadsprogrammet och Samh

ä

llsvetenskapsprogram­met.

Elever som 

ö

nskar kombinera ulbildningen p

å

 tv

å

 eller flera program och d

ä

rmed skapa sin egen studieg

å

ng skall ha r

ä

tt alt g

ö

ra detta om det finns organisatoriska f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r det. 1 studieprogrammet m

å

ste dock ing

å

 de 

ä

mnen som 

ä

r obligato­riska i samtliga program, och som jag redovisar i avsnilt 3.7.

En elev skall, i st

ä

llet f

ö

r det tredje 

å

ret av ett program kunna v

ä

lja att g

å

en kompletteringskurs med humanis­tisk/samh

ä

llsvetenskaplig, naturvetenskaplig/teknisk eller merk­antil inriktning.

Sk

ä

len f

ö

r mitt f

ö

rslag: Gymnasieskolan omfattar i dag 27 linjer och ca 550 specialkurser av varierande l

ä

ngd. Till delta kommer ett antal re­gionalt och lokalt arbetsmarknadsanknulna kurser. M

å

nga av dessa stu­diev

ä

gar 

ä

r mycket specialiserade och h

å

r il

ä

rmed en sn

ä

v yrkesinrikt­ning. En helt ny struktur 

ä

r n

ö

dv

ä

ndig med tanke p

å

den f

ö

r

ä

nderliga arbetsmarknad som jag lidigare talat om. Av de 16 program jag nu f

ö

re­sl

å

r med 34 nationella grenar kan 14 s

ä

gas ha en markant yrkesf

ö

rbere­dande karakt

ä

r. Dessa 

ä

r utformade s

å

 att de ger s

å

v

ä

l en breddad som en f

ö

rdjupad kunskap j

ä

mf

ö

rt med dagens yrkesutbildning.

Programmen 

ä

r utformade s

å

 att de skall svara mot de n

ä

ringsstruk­turella f

ö

r

ä

ndringar som sker i samh

ä

llel. De skall svara mot de f

ö

r

ä

n­drade krav som kommer alt st

ä

llas p

å

 skolan. De skall svara mol den enskilde elevens 

ö

nskem

å

l. De 

ä

r utformade s

å

att de, i st

ö

rsta m

ö

jliga utstr

ä

ckning, skall attrahera s

å

v

ä

l flickor som pojkar. De 

ä

r utformade f

ö

r att ge en bred basutbildning inom ett yrkesomr

å

de samt f

ö

r att vara en bra grund f

ö

r vidare studier genast efter gymnasieskolan eller senare i livet.

Ett exempel 

ä

r Industriprogrammel d

ä

r utbildningarna f

ö

r sex olika industribranscher nu samlas i etl program. F

ö

r att del f

ö

rsta 

å

ret skall bli s

å

 konkret och engagerande som m

ö

jligt f

ö

r eleverna blir del en vik­tig uppgift f

ö

r de enskilda skolorna alt l

ä

gga upp undervisningen och

74

välja innehåll på ett sådant sätl alt eleverna känner igen sig och får till-        Prop. 1990/91:85 fälle all tillämpa kunskaperna på den gren de väljer från årskurs 2. Ing­et hindrar heller att skolan gör klassindelningen på ett sådant sätl att den speglar elevernas val av gren.

De program jag här föreslår är de som jag anser bäst svarar mol be­hoven i dag. Även framlida förändringar på kortare sikt bör kunna mö­tas dels med den flexibilitet jag tidigare beskrivit, dels med den breddade strukturen i sig. 1 avsnitt 3.2 har jag tecknat den ulveckling av gymnasi­eskolan på längre sikt, som jag ser som både naturlig och önskvärd.

Som ett alternativ till all slutföra studierna på etl program kan ele­verna i årskurs 3 välja mellan komplelteringskurser med humanis­tisk/samhällsvetenskaplig, naturvetenskaplig/teknisk eller merkantil in­riktning.

Det bör ankomma på regeringen eller den myndighel som regering­en bestämmer all besluta om vilka karaktärsämnen som skall finnas inom ett nationellt program, men för riksdagens information övergår jag nu till all beskriva de enskilda programmen och komplelleringskur-serna närmare.

Barn- och fritidsprogrammet

Barn- och fritidsprogrammet skall ge en bred utbildning som kan leda till verksamheter bland barn och ungdom och inom fritidssektorn.

Studievägen skall inle vara grendelad utan beslå av en kärna av ge­mensamma kurser till vilka ett antal valbara kurser knyts. När en del av kurserna är valbara, kan olika studieinriktningar byggas upp för olika skolor. Genom all koppla olika valbara kurser till de gemensamma kur­serna kan eleverna få kompetens för arbetsuppgifter som t.ex. barnskö­tare, handikappsassisleni, bad- och idrotlshallspersonal och biblioteksas­sistent.

Tonvikten i ulbildningen skall ligga på barns, ungdomars och vuxnas utveckling. I utbildningen skall stort utrymme ges åt kunskaper och fär­digheter av pedagogisk nalur.

Barn- och fritidsprogrammel ersätter den tvååriga vårdlinjens gren för omsorg om barn och ungdom samt den treåriga vårdlinjens variant för barnomsorg i försöksverksamheten. Inriktningen av utbildningen mot verksamhet inom fritidssektorn är ny.

Intresset för försöksutbildningen har varit mycket storl och den har lockat många sökande. Den tvååriga studievägen har alltid haft många sökande.

Kommunerna framhåller i sina remissvar alt behovet av personal för barnomsorg och verksamhet med ungdom under fritiden är storl. Den hittillsvarande utbildningen anses i alltför stor utsträckning ha varit in­riktad mol barnomsorg och vård och mindre mol ungdom och fritids­verksamhet.

De synpunkter som framförts av etl stort antal primärkommunala instanser tillmäter jag särskilt stor vikt. Elever som genomgår del Barn-och friiidsprogram som jag nu föreslår bör ha en given arbetsmarknad

75

under 

ö

versk

å

dlig tid. Utbildningsinneh

å

llet och arbetsmarknaden b

ö

r    Prop. 1990/91:85

vara av intresse f

ö

r b

å

de pojkar och flickor.

Byggprogrammet

Byggprogram mel skall ge en bred utbildning med inriktning mot bygg-och anl

ä

ggningsomr

å

det och m

å

leribranschen.

Ulbildningen skall vara sammanh

å

llen under del f

ö

rsta

å

rel. Elever­na f

å

r d

å

materialkunskap, de f

å

r l

ä

ra sig anv

ä

nda olika verktyg och ma­skiner, de f

å

r l

ä

ra sig rilningsl

ä

sning och de f

å

r grundl

ä

ggande kunska­per i mureri, betong- och tr

ä

teknik, m

å

leri mm.

I 

å

rskurs 2 delas programmet i de tv

å

 grenarna Hus- och anl

ä

gg­ningsbyggnad saml M

å

leri.

Inom grenen f

ö

r Hus- och anl

ä

ggningsbyggnad kan eleverna v

ä

lja att f

å

ett yrkeskunnande mol exempelvis mureri, belongieknik, tr

ä

leknik, anl

ä

ggningsbyggnadsteknik eller n

å

gon mer haniverksbelonad profile­ring. Eleverna kan 

ä

nd

å

 g

å

 i samma klass ty den enskildes inriktning kan 

å

stadkommas genom att man av ett antal valbara kurser i karakt

ä

r­s

ä

mnena v

ä

ljer dem som var och en 

ä

r intresserad av. Den arbetsplats-f

ö

rlagda delen av ulbildningen b

ö

r ocks

å

v

ä

ljas s

å

 all eleverna d

ä

r f

å

r utbildning inom del omr

å

ile de vall.

Inom grenen f

ö

r M

å

leri kan eleven v

ä

lja kurser som ger en profil mol m

å

leri, lackering eller golvl

ä

ggning.

Byggprogrammet ers

ä

tter den tv

åå

riga bygg- och anl

ä

ggningstekniska linjen saml den tre

å

riga bygg- och anl

ä

ggningstekniska linjen och den tre

å

riga m

å

leritekniska linjen i f

ö

rs

ö

ksverksamheten.

Den tre

å

riga bygg- och anl

ä

ggningstekniska linjen har fyra grenar. P

å

 mindre orter har man normall bara elevunderlag f

ö

r att anordna ut­bildning inom en gren. Den gren som erbjuds 

ä

r d

å

 vanligen den som lockar flest s

ö

kande, n

ä

mligen byggnadstr

ä

leknik.

Jag har dock erfarit all man i ett par kommuner i en och samma klass har erbjudit eleverna att v

ä

lja kurser p

å

 det s

ä

tt som jag nu har be­skrivit och d

ä

rmed kunnat ge olika profileringar 

å

t utbildningen. Jag har funnit all della ger s

å

 slora f

ö

rdelar all jag anser att grenen mol Hus- och anl

ä

ggningsbyggnad b

ö

r vara upplagd just p

å

 det s

ä

ttet. Denna konstruktion 

ä

r resursbesparande eftersom flertalet skolor b

ö

r kunna arbeta med sl

ö

rre gru[)per. Den leder sannolikt ocks

å

 Iill all fier elever kan f

å

 en byggutbildning i sin hemkommun.

Den tre

å

riga m

å

leriiekniska linjen har tv

å

 grenar, en f

ö

r byggnads­m

å

lare och en f

ö

r lackerare. 

Ä

ven dessa tv

å

 inriktningar saml d

ä

rtill golvl

ä

ggning b

ö

r kunna erbjudas p

å

 grenen M

å

leri med hj

ä

lp av valbara kurser p

å

 alla skolor som har m

å

leriutbildning.

Arbetsmarknaden f

ö

r bygg- och m

å

leribranscherna 

ä

r starkt kon­junkturberoende. Intresset bland ungdomarna f

ö

r dessa utbildningar 

ä

r ocks

å

myckel stort och de utbildningsplatser som finns r

ä

cker inle till alla som f

ö

r n

ä

rvarande vill g

å

 d

ä

r.

Bygg- och m

å

leriulbildningar har alltid varit starkt pojkdominerade. Skolan och arbetsmarknaden  har ett stort ansvar f

ö

r att flickor skall

76

känna sig välkomna att söka ulbildningen och för alt arbetsklimatet un-        Prop. 1990/91:85 der deras studietid, såväl i skolan som på arbetsplatserna, skall vara po­sitivt och respektfullt.

För elever som vill arbeta i exempelvis en (arghandel eller på ett byggvaruhus kan den merkantila kompletteringskursen vara etl bra al­ternativ i årskurs 3.

Elprogrammet

Elprogrammet skall ge en bred grundutbildning för verksamhet inom el-området alll ifrån eldistribution och elinstallation till datorservice.

Del gemensamma första årel ger grundläggande kunskaper i eltek­nik, elektronik och styrteknik.

Programmet delas i årskurs 2 i de tre grenarna Automation, Elektro­nik resp. Installation.

Grenen för Automation har sin tyngdpunkt i styr- och reglerteknik. Denna utbildning kan exempelvis leda till arbete med montering, servi­ce och underhåll inom process- och verkstadsindustrin.

Grenen för Elektronik har sin tyngdpunkt i svagströmsleknik och ger kompetens att utföra service och underhåll på vitvaror, radio, TV och telekommunikation.

Grenen för Installation har sin tyngdpunkt i elkraftleknik. Efter ge­nomgången utbildning kan man arbeta som installatör av kraft-, belysnings- och larmsystem. Den utbildning Iill elkraftmonlör som i dag finns på drift- och underhållsteknisk linje inryms också i denna gren. Inom vartdera av de tre områdena finns del således ett flertal yrken all välja på. Eleverna kan dessutom få en viss profilering inom en gren ge­nom att vissa kurser i karaktärsämnena är valbara.

Elprogrammet ersätter den tvååriga el-ieletekniska linjen, den treåri­ga el-leletekniska linjen i försöksverksamheten saml ell tiotal påbygg-nadsutbililningar.

Den tekniska utvecklingen inom el-området har varit snabb och för­väntas fortsätta all vara så. Apparatur och system inom exempelvis tillverknings- och processindustrin ökar i komplexitet och del i sin tur ställer krav på ytterligare personal med hög kompetens. Jag bedömer därför att arbetsmarknaden för elever som gåll elprogrammet är god.

Intresset bland ungdomarna för utbildning inom elområdet är stort. Till dagens utbildningar söker betydligt fler än vad det finns utbild­ningsplatser till. Jag har också med tillfredsställelse noterat att andelen flickor inom el-utbildningarna har ökal. Min förhoppning är au delta intresse från flickornas sida skall öka ytterligare.

Ungdomar, som exempelvis vill arbeta med försäljning i specialaffä­rer eller med teknisk information om el-produkter, kan i årskurs 3 välja den merkantila kompletleringskursen.

Energiprogrammet

Energiprogrammel skall ge grundläggande kunskaper om energiförsörj­ning i dagens och framtida system. För närvarande är del främst   fråga

77

om  installation, drift och underhåll av olika typer av energisystem i

Prop. 1990/91:85

byggnader och anläggningar. Den framtida energiförsörjningen kan in­nebära behov av utökad kompelens.

Del första ogrenado året ger grundläggande kunskaper om fysikaliska samband, energi- och miljöpåverkan, maskin- och systemkännedom för olika anläggningsutrustningar inom energiområdet, el- och reglerteknik och datoriserade övervakningssystem.

1 årskurs 2 delar sig programmet i en Energigren och en VVS-gren.

Grenen för Energi har sin tyngdpunkt i drift- och underhållsteknik. Den skall ge eleven kunskaper om energiförsörjning och energiomvand­lingar. Efter ulbildningen kan eleven få arbele inom exempelvis kraft-och värmeverk, vallen- och avloppsreningsverk, industribyggnader eller liknande.

Grenen för VVS har sin tyngdpunkt i installationsteknik. Den skall ge eleven kunskaper för arbete med installation, service och reparation av värme-, kyl- och sanitetsanläggningar.

Inom ramen för Energiprogrammet kan elevens personliga önskemål tillgodoses genom val mellan olika kurser.

Energiprogrammet ersätter den tvååriga drift- och underhållsteknis­ka linjen, värme- och sanitetstekniska grenen på den tvååriga bygg- och anläggningslekniska linjen saml den treåriga VVS-linjen i försöksverk­samheten.

Behovet av ell nationellt Energiprogram skall ses mot bakgrund av den betydelse utbildningen inom programmet har för all säkerställa vår framtida energiförsörjning.

Omställningen av det svenska energisystemet i samband med att kärnkraften successivt kommer att avvecklas, ställer stora krav på ut­veckling av dagens energiproduktions- och distributionssystem och framtagning av förnybara system för att begränsa energianvändningen och värna om miljön.

Även om sökande till dagens tvååriga drift- och underhållstekniska linje inte har attraherat eleverna i önskad utsträckning, bedömer jag att det framtida behovet av väl kvalificerad personal med energiutbildning och ungdomens engagemang i energi- och miljöfrågor succe.ssivt leder till ett ökat elevintresse för utbildning inom F.ncrgiprogrammct, såväl för flickor som för pojkar.

Estetiska programmet

Det Estetiska programmet skall ge en grundläggande utbildning, som förbereder eleverna för fortsatta studier och arbete i anslutning till den valda estetiska specialiseringen och ger grund för ett bredare socialt och kulturellt område.

Ett första gemensaml år ger eleverna möjlighet att pröva olika konst­närliga uttrycksformer inom inriktningarna dans, teater, konst och formgivning samt musik.

78

Inf

ö

r den andra 

å

rskursen f

å

r eleverna m

ö

jlighet alt v

ä

lja intressein-        Prop. 1990/91:85 riktning mot tre grenar: Konsl och formgivning. Musik resp. Dans och teater.

I 

å

rskurs 3 kan eleverna, alltefter vad kommunen har m

ö

jlighet att anordna, v

ä

lja en s

ä

rskild inriktning p

å

 en eller flera av specialisering­arna Bild, Dans,  Konsthantverk, Sl

ö

jd och Teater.

Det Estetiska programmet ers

ä

tter dels den tv

åå

riga musiklinjen med p

å

byggnadsutbildning, dels den tv

åå

riga estetisk-praktiska linjen som hittills bedrivits som f

ö

rs

ö

ksverk.samhei.

Den estetiska grundutbildning som eleven f

å

r i delta program 

ä

r inte bara en f

ö

rberedelse f

ö

r vidare utbildning till konstn

ä

r, utan den ger ocks

å

 en bas f

ö

r konstn

ä

rligt ska|)ande arbete med barn inom skolan och fritidssektorn och vidare arbete inom I.ex. omsorgen om 

ä

ldre, i v

å

rd av psykiskt sjuka eller p

å

 annal s

ä

tt handikappade m

ä

nniskor, d

ä

r man anv

ä

nder olika konstn

ä

rliga uttrycksformer som terapi.

Intresset hos eleverna f

ö

r s

å

v

ä

l dagens musiklinje som dagens estetisk-praktiska linje 

ä

r stort och del 

ä

r m

å

nga fler som s

ö

ker 

ä

n vad del finns utbildningsplatser.

Musiklinjen har en j

ä

mn k

ö

nsf

ö

rdelning, medan d

ä

remot flickor 

ä

r i stor majoritet p

å

 den estetisk-praktiska linjen. Jag anser det v

ä

sentligt att s

å

v

ä

l pojkar som flickor stimuleras att s

ö

ka till det Estetiska program­met.

F

ö

r elever som t.ex. vill arbeta i en musikhandel eller p

å

 etl musik­f

ö

rlag kan den merkantila kursen vara ett bra alternativ i 

å

rskurs 3.

Fordonsprogrammet

Fordonsprogrammet skall ge en utbildning f

ö

r verksamhet inom motor­branschen och transportsektorn.

Etl gemensamt f

ö

rsta

å

r ger kunskap om konstruktion och funktion av olika fordonslyper samt kunskap om verktyg och utrustning som an­v

ä

nds i branschen. D

ä

refter delar sig programmet p

å

fyra grenar. Flyg­underh

å

ll, Karosseri, Reparation resp. Transport.

Grenen f

ö

r Flygunderh

å

ll ger kunskaper om mekaniskt och elek­triskt underh

å

ll av flygplan i drift. Utbildningen skall leda till kompe­tens f

ö

r yrkesarbete som flygmekaniker eller flygtekniker. F

ö

r all f

å

 cer­tifikat som flygtekniker kr

ä

vs alt man n

ö

jaktigt klarat de prov som luft­fartsverket anordnar.

Grenen f

ö

r Karo.sseri ger kunskaper som kan leda till yrkesverksam­het med kvalificerade karosserireparalioner. Inom grenen finns del ocks

å

 valbara kurser i lackeringsarbete.

Grenen f

ö

r Reparation ger eleven kompetens all reparera fordon med fel i motorer, kraft

ö

verf

ö

ring, styrning, bromsar och elektriska och hydrauliska system. Inom grenen finns valbara kur.ser s

å

 att eleven kan v

ä

lja alt profilera sig mol personbilar, lastbilar eller maskiner.

Grenen f

ö

r Transport ger kompelens f

ö

r kvalificerade yrkesarbeten med Iransporter, vilket f

ö

rutom k

ö

rkunskap ocks

å

innefattar kunskap om terminalarbete, transport av farligt gods m.m.

79

Elever som påbörjat sina studier inom Byggprogrammet och som        Prop. 1990/91:85 önskar få en yrkesutbildning med inriktning mot anläggningsmaskintek­nik bör ges möjlighet att avsluta sina studier inom Fordonsprogrammet och på det viset kombinera ulbildningen från två program och få exakt den yrkesprofil de önskar sig.

Fordonsprogrammet ersätter den tvååriga fordonslekniska linjen samt den treåriga fordons- och Iransportlekniska linjen i försöksverk­samheten.

Det är för närvarande balans mellan utbud och efterfrågan på arbets­kraft inom motorbranschen, medan transportsektorn har brist. Denna sektor förväntas också öka. Personer med kunskaper om fordon är också efterfrågade inom olika induslribranscher. Jag bedömer därför ar­betsmarknaden vara god för elever som genomgått Fordonsprogrammet. Eleverna är också intresserade av denna typ av utbildning och antalet sökande till dagens fordonsutbildningar är något större än antalet till­gängliga platser.

Arbete inom motor- och transportsektorn är ofta tungt och del är starkt mansdominerat. En bättre utrustning som gör arbetet på verkstä­derna mindre tungt saml en mer välkomnande attityd mot flickor, såväl i skolan som på arbetsplatserna, skulle kunna ändra på detta.

Elever som önskar arbeta med bilförsäljning, reservdelshantering el­ler motsvarande kan vara intresserade av alt under det tredje årel välja en merkantil komplelteringskurs som avslutning på gymnasiestudierna.

Handels- och administrationsprogrammet

Handels- och administrationsprogrammel skall ge en bred yrkeskompe­tens för kommersiella och administrativa arbetsuppgifter inom närings­liv och förvaltning.

Programmet erbjuder en sammanhållen utbildning över alla de tre åren. Eleverna kan dock genom val av kurser skaffa sig en adminisira­liv, kommersiell eller turisminriktad profilering av sina studier. Valet av plats för den arbelsplalsförlagda utbildningen kan ytterligare förstär­ka den inriktning mol ett specifikt yrkesområde som eleven vall.

Handels- och administrationsprogrammet ersätter de tvååriga linjer­na distribution och kontor samt handel och kontor. Vidare ersätter pro­grammet den treåriga handelslinjen i försöksverksamheten samt vissa specialkurser och påbyggnadsulbildningar.

Den allt snabbare utvecklingen mot ett service- och inft)rmalions-samhälle har fått påverka den nu försöksvis bedrivna handelslinjens ut­formning vad gäller såväl ny teknik som olika sätt att agera i servicesi­tuationer. Jag anser det mycket viktigt att detta får gälla även för del nya Handels- och administrationsprogrammel.

De nuvarande utbildningarna på detta område har oftast bedömts va­ra överdimensionerade i förhållande Iill arbetsmarknadens behov. Den förlängda studietiden ger dock utrymme för en breddning av såväl yr­kesämnen som allmänna ämnen. Detta bör kunna leda till all program­met kan tillgodose etl mer differentierat arbetskraftsbehov än i dag.

80

Jag räknar  med all den  breddade ulbildningen skall  leda iill en

Prop. 1990/91:85

jämnare könsfördelning än vad som i dag gäller på motsvarande linjer, där nickdominansen är stor.

Hantverksprogrammet

Hantverksprogrammet skall kunna utbilda elever för etl stort antal hantverksyrken. Enligt Nordisk yrkesklassificering finns del flera hund­ra hantverksyrken. Jag kan bara som några exempel nämna dekormåla­re, korgmakare och sadelmakare.

Under det första året inom hanlverksprogrammei tillägnar sig elever­na verktygs- och maskinkunskap, kunskap om färg- och formlära saml materialkunskap och får prova olika hantverk inom områdena metall, trä, läder m.m.

Under årskurserna 2 och 3 inriktas ulbildningen för varje enskild elev mol del område han har valt. En mycket slor del av den specifika yrkesutbildningen måste ske genom arbetsplatsförlagd utbildning.

Jag räknar också med all det kan finnas en del elever .som börjar på en annan yrkesutbildning och som efter en lid kommer underfund om ati de vill gå över till Hantverksprogrammet. Jag anser all del skall vara möjligt för elever att på del sättet byta program efter det första årel.

Den pågående försöksverksamheten med treårig haniverksteknisk linje har visal att det även i fortsättningen finns behov av s.k. riksskolor. Dessa kan rymmas inom ramen för Hantverkspiogrammet och avse ett fåtal yrken där hela klassen har samma inriktning. Jag tänker på exem­pelvis guldsmeder och glasblåsare. Även frisörutbildning anser jag kan inrymmas i detta program. Jag återkommer till frågan om riksrekryter­ande yrkesutbildningar.

Arbetsmarknaden för kunniga hantverkare är för närvaiande god. Del är också angeläget att vissa hantverksyrken, som nu har ett fåtal äld­re yrkesutövare, får yngre efterträdare så att hanivcrkskunnandet hålls vid liv. Programmet bör också utgöra en god bas för fortsatta studier inom konsthantverk, design och liknande verksamheter.

Hanlverksprogrammei skall ersätta tien tvååriga specialkursen hanl-verksteknik samt den treåriga hanlverkstekniska linjen i försöksverk­samheten.

Dagens hanlverksutbildningar attraherar kvinnor i större utsträck­ning än män. Detla kan möjligen förklaras av alt dessa utbildningar ofta har ägnats ål traditionellt kvinnliga verksamhetsområden. Med den ut­formning av Hantverksprogrammet som jag här föreslår räknar jag med en jämnare könsfördelning. Dessutom har jag erfarit att endast omkring hälften av de sökande har sökt direkt från grundskolan. Del finns tydli­gen ett behov av denna typ av utbildning för äldre elever. I och med in­förandel av seklorsbidraget till kommunerna finns det inga hinder för att arrangera utbildningen i samverkan mellan gymnasieskolan och komvux. Tvärtom är det närmast en nöilvänilighcl om man skall kunna erbjuda de studievägar som rekryterar ganska få elever.

81

6   Riksdagen 1990/91. I .saml. Nr 85

Hotell- och restaurangprogrammet

Hotell- och reslaurangprogrammel skall utbilda elever för flera yrken inom hotell, restaurang och storhushåll. Efter ett grenlösl första år delar sig programmet i de två grenarna Hotell resp. Restaurang.

På grenen för Hotell utbildas eleverna för uppgifter inom receptions-, konferens- och husfruområdena. På grenen för Restaurang kan eleverna via valbara kurser i årskurs 3 specialisera sig mot kök, kallskänk eller servering. På båda grenarna är ekonomi, organisation och personlig service väsentliga inslag i utbildningen.

Genom samordningen i ett treårigt program för hotell- och restau­rangyrken kan gymnasieskolan utbilda kompelcni personal på området, vilkel är en av förutsättningarna för att Sverige skall kunna konkurrera inom luristnäringarna.

Hotell- och reslaurangprogrammel ersätter de varianter för storhus­håll, restaurang resp. serveringsteknik som i dag finns i årskurs 2 av tvåårig livsmedelsteknisk linje. Det nya programmet ersätter också del slora utbudet av specialkurser med varierande längit för utbildning till hotellyrken. En samordning av dessa kurser har länge varit önskvärd.

Av dem som är sysselsatta inom logi- och restaurangnäringarna och i siorhu.shållssektörn är många deltids- eller säsongsanställda.

Personalomsättningen är slor och eftersom många anställda saknar yrkesutbildning, kommer det i framliden all vara efterfrågan på utbildad personal.

Intresset för att arbeta inom hotell- och lestautangnäringen är stort. Antalet sökande till utbildningarna är ofta dubbell så storl som anlalel intagningsplalscr och utbildningarna attraherar både pojkar och flickor.

Industriprogrammet

Industriprogrammel skall ge grundläggande kunskaper om industriell produktion inom främst verkstads-, trä-, pappersmasse-, metallurgisk, gruv-, sten-, kemisk, teko-, grafisk och livsniedelsindusirin.

Det första ogrenade årel ger grundläggande kunskaper i bl.a. maskin­teknik, produktionsteknik och ekonomi, el- och reglerteknik, kvalitets­kontroll, service och underhåll och industriell arbetsorganisation.

Programmet delas i årskurs 2 i de fyra grenarna Industri, Trä, Pro­cess och Textil- och konfektion.

Grenen för Industri skall ge eleven kunskaper om modern tillverk­ningsteknik och fiexibla produktionssystem för arbele huvudsakligen inom maskinbearbelning, underhåll, svetsning och plåttillverkning.

Grenen för Trä skall ge eleven kunskaper om industriell Iräteknisk produktion för arbete främst inom snickeri och möbelindustri saml vid sågverk.

Grenen för Process skall ge eleven kunskaj)er om högteknologisk produktion för arbete inom bl.a. pappersmasse, kemisk, metallurgisk, grafisk och livsmedelsleknisk industri.

Prop. 1990/91:85

82

Grenen för Textil och konfektion skall ge eleven kunskaper för arbe-        Prop. 1990/91:85 le inom främsl den tillverkande tekoindustrin.

Inom ramen för Industriprogrammel kan elevens personliga önske­mål tillgodoses genom val mellan olika kurser.

Industriprogrammel ersätter de tvååriga verkstads-, trä- respektive processtekniska linjerna, delar av de tvååriga beklädnads- respektive livsmedelstekniska linjerna, de treåriga industri-, trä- respektive process­tekniska linjerna samt delar av de treåriga textil- och beklädnads- resp. livsmedelstekniska linjerna i försöksverksamheten.

Industriell produktionsutrustning blir alllmei' tekniskt avancerad och komplex och av bl.a. ekonomiska skäl ställs därför krav på hög till­gänglighet. Det innebär att utöver traditionella branschkunskaper be­hövs ordentliga kunskaper i service och underhåll av produktionsut­rustningen, kunskaper som är av gemensam karaktär för olika bran­schområden. Jag ser nu goda förutsättningar för alt samla olika bran­scher inom den tillverkande industrin i ett gemensamt industriprogram. Därigenom skapas underlag för gemensamma läromedel och lärarfort­bildning som bidrar till all höja kvalitén på ulbildningen.

Med den flexibiliiel som en kursulformad utbildning ger och med de samordnade inslagen från olika branschområden som redovisats ovan, bedömer jag att vi kan få ett induslriprogram, som i högre grad än idag attraherar ungdomarna. Den bredd vad gäller innehåll som industripro­grammet får, ger, enligt min bedömning, förutsättningar för en god re­krytering av både flickor och pojkar.

Livsmedelsprogrammet

Livsmedelsprogrammet skall ge en utbildning för verksamhei inom dag­ligvaruhandeln eller för arbele med bagerivaror resp. kött och charkute-rivaror.

Etl gemensamt första år ger eleverna kunskap om olika livsmedel, livsmedelshantering och livsmedelshygien.

1 årskurs 2 delas programmet i två grenar. Bageri och konditori resp. Kött och charkuteri.

Grenen för Bageri och konditori ger yrkeskunnande för arbete som bagare eller konditor.

Grenen för Kött och charkuteri ger kunskap om styckning av kött och tillverkning av charkulerier.

Elever som önskar arbeta i dagligvaruhandeln kan välja vilken som helst av de två grenarna och sedan i årskurs 3 välja den merkantila kompletteringskursen. De får därigenom en grundläggande utbildning om livsmedel och en kunskap om lagerhållning, kundservice m.m.

Livsmedelsprogrammet ersätter delar av den tvååriga livsmedelstek­niska linjen samt den treåriga livsmcilelsiekniska linjen i försöksverk­samheten.

Arbetsmarknaden för personer med livsmedelsulbildning är för när­varande god. Del finns i dag endast få utbildningar som riktar sig mol dagligvaruhandeln och där är behovet av utbildad personal stort. Jag be-

83

dömer således att antingen man väljer alt gå även del tredje året på en

Prop. 1990/91:85

av grenarna eller går den merkantila kursen så är det inga svårigheter att få arbete.

Livsmedelsutbildningarna attraherar såväl flickor som pojkar och in­tresset för utbildningarna är stort.

Medieprogrammet

Medieprogrammet skall ge en bred utbildning med inriktning mot tryckmedie-, reklam-och informationsområdet.

Ett gemensamt första år ger eleverna kunskap om olika mediers för­utsättningar och arbetsmetoder. Eleverna skall också bekanta sig med förutsättningarna på arbetsmarknaden för olika medier.

Efter det första året delas programmet i Ivå grenar. Tryckmedier resp. Information och reklam.

Grenen för Tryckmedier har sin tyngdpunkt i olika layoultekniker och grafisk formgivning. Eleverna får här arbeta med text- och bild­montering, reprofotografering och scannerteknik.

Grenen för Information och reklam utbildar för yrkesverksamhet inom områdena reklam, dekoration, informationsteknik samt foto- och videoteknik. Genom alt välja olika kurser kan eleven få en profilering mot de olika områden som grenen utbildar för.

Medieprogrammet ersätter den treåriga grafiska linjen i försöksverk­samheten samt ett flertal kortare och längre kurser.

Den tekniska utvecklingen, inom såväl del specifikt grafiska området som inom medieområdet som helhet, har varit myckel snabb under det senaste decenniet. Utvecklingen av datoriserade metoder för framställ­ning av text och bild har förändrat arbetssituationen för många. Behovet av fortbildning av redan yrkesverksamma och nyrekrytering av ungdo­mar med modern utbildning är storl. Jag bedömer ilärför arbetsmarkna­den som god för dem som går Medieprogrammet.

De utbildningar inom området som finns i gymnasieskolan visar att della är utbildningar som attraherar både flickor och pojkar. Intresset för dessa utbildningar är också storl.

De elever som önskar arbeta med exempelvis försäljning av utrust­ning för reklam- och iryckmedieproduklion kan vara intres.serade av att läsa en merkantil komplelteringskurs i årskurs 3.

Naturbruksprogrammet

Naiurbruksprogrammel skall ge en bred uibililning mod inriktning mot verksamhei inom jordbruk, skogsbruk, trädgårdsnäring, fiske och vat­tenbruk samt djurvård, hästhållning och verksamheter som hör till na­turbruk, t.ex. miljö, bioenergi m.m.

Del nya programmet skall vara en sammanhållen utbildning utan grendelning. Den skall beslå av gemensamma kurser och valbara kurser. Utbildningen skall ge bred kompetens för yrkesverksamhet inom de oli­ka näringsområden som utbildningen riktar sig mot.

84

Ulbildningen skall förutom huvudinriktningarna innehålla moment        Prop. 1990/91:85 kring miljö- och naturresursfrågor. Speciella utbildningsbehov inom na-lurbruksområdet bör tillgodoses genom elevernas val av kurser.

Naturbruksprogrammet ersätter de tvååriga linjerna inom jordbruk, skogsbruk och trädgårdsnäring saml den treåriga naturbrukslinjen i för­söksverksamheten och ell tiotal specialkurser och påbyggnadsutbild­ningar.

De beslut som riksdagen fattade våren 1990 om livsmedelspolitiken (prop. 1989/90:146, JoU25, rskr. 327) kommer att resultera i stora för­ändringar inom jordbruksnäringen. Tonvikten kommer att ligga på marknadsanpassning både nationellt och internationellt saml med hän­syn till miljö, landskapsvård och regional fördelning.

Den ökade marknadsinriktningen kommer alt ställa krav på nya kunskaper hos jordbrukarna. Vid riksdagsbehandlingen betonade jord­bruksutskottet bl.a. att man bör pröva möjligheten att bredda skogs- och lanlbruksutbildningen så att den utifrån ett bretl ekologiskt perspektiv kan understödja landsbygdens ulveckling. Utskottet framhöll också att del är viktigt all ulbildningen tigger i linje med inlenlionerna bakom den livsmedelspolitiska reformen. Detla förutsätter ökade insatser när det gäller utbildning i företagande, marknadsföring och företagsutveck­ling.

Av den försöksvis tillämpade kursplanen för naturbrukslinjen fram­går att de moment som utskottet efterlyser i slor utsträckning redan in­går i utbildningen.

Naturbruksutbildning spelar en viktig roll när det gäller regional ul­veckling, landets försörjning och resurshushållning. Det är därför av na­tionellt intresse att utbildning för näringarna är väl spridd över landet. Jag vill därför understryka vikten av alt det finns ett tillräckligt storl an­tal utbildningsorter.

Såväl jordbruks- som trädgårdslinjerna har attraherat både pojkar och flickor, medan mycket få flickor sökt sig till skogsbrukslinjen. Jag räknar med att det kan bli en jämn könsfördelning på naturbrukspro­grammet.

Naturvetenskapsprogrammet

Naturvetenskapsprogrammet skall ge en bred allmänkunskap inklude­rande språk, samhällskunskap m.m. Det skall ge kunskaper för en vida­re utbildning inom naturvetenskap och teknik på universitet och hög­skola. Programmet ger också en god bas för dem som sedan vill utbilda sig till exempelvis grundskollärare, journalister, samhällsplanerare m.m.

Efter ett första gemensamt år delar sig programmet i de två grenarna. Naturvetenskaplig och Teknisk. Grenarna är främst sludieförberedande men ger också en god grund för anställning i förelag som erbjuder in­tern utbildning.

På Naturvetenskapliga grenen får eleverna kunskaper i matematik, fysik, kemi och biologi. Dessa ämnen skall dessutom ha betydande in­slag av miljökunskap. Eleverna studerar minsl Ivå språk. Utbildningen

85

skall vara så djup och omfattande att studierna skapar intresse och att        Prop. 1990/91:85 eleverna får en god uppfattning om ämnena och kan bedöma vad vidare studier i dessa kan innebära.

På den Tekniska grenen studerar eleverna också två språk. Förutom de naturvetenskapliga ämnena med miljökunskap studerar man ett te­kniskt ämne av relativt stor omfattning. Jag anser att del är väsentligt att det i gymnasieskolan finns en utbildning med en klar teknisk profil för elever som har ett stort tekniskt intresse. Utbildningen skall förbereda eleverna för vidare studier inom det tekniska området, som tekniker­ingenjörs- och civilingenjörsutbildningar. Vidare är också denna utbild­ning en god bas för dem som önskar gå vidare till exempelvis grund­skol lärarutbildningen.

Elever, både på Naturvetenskaplig gren och Teknisk gren, som har etl så stort intresse för miljöfrågor all de vill fördjupa sig ytterligare i dessa, skall ha möjlighet att välja en mindre kurs i matematik och på den då frigjorda liden studera miljöteknik. Jag återkommer till delta när jag utvecklar min syn på ämnena matematik och miljökunskap.

Jag anser att utbildningen på såväl den Naturvetenskapliga grenen som den Tekniska utgör en god grund för vidare studier. Då avser jag inte bara studier i naturvetenskap och teknik utan också studier inom exempelvis samhällsvetenskap och ekonomi. Jag vill också än en gång påminna om vikten av alt vi Iill våra lärarutbildningar kan rekrytera ungdomar som har naturvetenskaplig och teknisk kunskap.

Den fyraåriga tekniska linjen i gymnasieskolan har under de senasie tio åren varit en eftersökt linje. Den naturvetenskapliga linjen har haft en lång period med rekryteringsproblem men har nu ökat i omfattning. Denna linje har också en jämn könsförilelning medan den tekniska inle lyckats komma längre än till ca 20 % flickor. Jag räknar med att den programkonstruktion med etl gemensaml första år som jag nu föreslagit skall medföra att fler flickor väljer teknisk utbildning. Erfarenheterna från det s.k. NT-försöket i slutet på 1970-talet och början på 1980-talel visade att det uppskjutna valet mellan naturvetenskap och teknik ledde till att fler flickor valde teknik.

Omvårdnadsprogrammet

Omvårdnadsprogrammet skall ge en bred sammanhållen grundutbild­ning med inriktning mot verksamhet inom hälso- och sjukvård, dvs. så­väl somatisk som psykiatrisk vård saml äldre- och handikappomsorg. Programmet skall inte vara grendelat utan beslå av en kärna av gemen­samma kurser, sådana som alla läser, och ett antal valbara kurser. Paral­lellt med att utbildningen skall ge en bred kompetens finns också beho­vet av fördjupade kunskaper inom vissa områden, t.ex. kunskaper om rehabilitering, omsorger om psykiskt utvecklingsstörda, akutsjukvård och om vård av nyfödda sjuka barn. Sådana kunskaper bör inhämtas inom ramen för valbara kurser.

Omvårdnadsprogrammet ersätter den nuvarande tvååriga vårdlinjens gren för hälso- och sjukvård, den tvååriga sociala servicelinjen, försöks-

86

verksamheterna med den treåriga vårdlinjens varianter med omvårdnad        Prop. 1990/91:85 av nyfödda barn och sjuka barn och omsorger om psykiskt utvecklings­störda samt den treåriga omvårdnadslinjen.

Arbete inom något av samhällets olika vård- och omsorgsområden kräver i dag kunskaper från näraliggande områden. Arbele inom hälso­och sjukvården fordrar t.ex. kunskaper om socialtjänsten samtidigt som en utbyggil och förändrad äldreomsorg förutsätter all personalen har kunskaper och erfarenhet från hälso- och sjukvårdsområdet. Av betydel­se är också den förändring av den psykiatriska vården och vården av psykiskt utvecklingsstörda som nu sker saml tillkomsten av nya former för behandling och boende inom dessa områden samtidigt som del sker en ökad satsning på vård i hemmet.

Arbetsmarknaden för vårdutbildade är för närvarande mycket god och det är brist på vård- och omsorgspersonal. Trots detta har anlalel sö­kande till vårdutbildningarna minskat under senare år. Framför alll har della gällt storstadsregionerna. Även den försöksvis inrättade omvård­nadslinjen har haft ell vikande sökandeintresse under försöksperioden. Osäkerhet om yrkeskompetensen liksom bristande information till ele­verna om behörigheten för fortsalla högskolestudier efter utbildningen kan här ha bidragit till del minskade elevintresset.

I försöksverksamheten har tillämpats en regel om att 20 % av de in­tagna eleverna på omvårdnadslinjen skall vara pojkar. Regeln har inle gett några avgörande positiva resultat på grund av ell för lågt intresse hos pojkar att söka. Del är dock angeläget att fortsätta arbetet med all förändra den könsmässiga sammansättningen i utbildningen.

Samhällsvetenskapsprogrammet

Samhällsvetenskapsprogrammel skall ge goda kunskaper i samhällsve­tenskap för såväl vidare studier som arbetsliv. Programmet skall ge en bred kommunikaliv kompetens, där också studier av naturkunskap, miljökunskap och matematik ingår. De studerande skall få beredskap att möta en framtida arbetsmarknad som alltmer kommer att präglas av informations- och kunskapssamhällets krav och av en ökad internatio-nali.sering.

Efter ett gemensamt första år delas programmet i de Ire grenarna Ekonomi, Humaniora resp. Samhällsvetenskap.

Den Ekonomiska grenen lägger tonvikten vid ekonomi och närings­liv. Grenen leder till ekonomiska och kommersiella arbetsuppgifter i näringsliv och förvaltning men ger också en god grund för vidare studi­er.

Utbildningen på Ilumanioragrenen domineras av studier i språk -moderna såväl som klassiska. Historia, lilleratursludier och andra hu­manistiska ämnen skall förekomma.

Den Samhällsvetenskapliga grenen lägger tonvikten vid historiska och samhällsinriklade studier.

De två senare grenarna är främst sludieförberedande men ger också en god grund för anställning i företag som erbjuder intern utbildning.

87

Samhällsvetenskapsprogrammet ersätter dagens treåriga ekonomiska,        Prop. 1990/91:85 humanistiska och samhällsvetenskapliga linjer.

För att ge behörighet till grundskollärarulbildning har Humaniora­grenen fått ökat utrymme för matematik, jämfört med dagens humanis­tiska linje. Ämnet naturkunskap har förstärkts på både humaniora- och ekonomigrenarna.

Intresset hos ungdomarna för Samhällsvetenskapsprogrammets ut­bildningsområden får sägas vara stort. Läsåret 1990/91 har dagens tre linjer, motsvarande Samhällsvetenskapsprogrammels tre grenar över 20 % av del totala antalet intagningsplatser i gymnasieskolan.

Dagens ekonomiska linje har en i storl jämn könsfördelning, medan den samhällsvetenskapliga och särskilt den humanistiska linjen har en klar dominans av flickor.

Humanistisk-samhällsvetenskaplig komplelteringskurs

Inom alla program utom Samhällsvetenskapsprogrammel skall elever i årskurs 3 kunna välja en komplelteringskurs med inriktning mot huma­niora och samhällsvetenskap. Denna kurs skall ge eleverna den teoretis­ka komplettering de kan behöva för att bli behöriga till vissa humanis­tiska och .samhällsvetenskapliga utbildningar i högskolan.

Beroende på elevens tidigare studieinriktning och önskemål om framlida yrkesområde, kan kompletleringskursen antingen inriktas mot Humanioragrenens språkkompetens eller Samhällsvetenskapsgrenens kompelens i samhällskunskap.

Kursen skall ge den kompetens i historia som fås inom Naturveten­skapsprogrammet samt den kompelens i religionskunskap som fås inom båda dessa program.

Vidare skall kurserna i matematik och nalurkunskap ge den kompe­tens som fås inom Samhällsvetenskapst)rogrammel och därmed bl.a. ge behörighet till lärarutbildning.

Naiurvetenskaplig-teknisk kompletteringskurs

Elever från alla program utom Naturvetenskapsprogrammet skall ha möjlighet all läsa en teoretisk komplelteringskurs med inriktning mot naturvetenskap/teknik under årskurs 3. Denna kurs skall ge eleverna den teoretiska komplettering de behöver för att söka till högre utbild­ningar inom del naturvetenskapliga och tekniska området.

Kursen skall ge kompelens i fysik och kemi och biologi motsvarande Naturvetenskapsprogrammet. Tekniska ämnen kan väljas för all ge kompetens motsvarande den Tekniska grenens. Alla skall dessutom läsa matematik. Hur långt den enskilde eleven når i dessa studier beror av hur mycket matematik han läst under de två första åren i gymnasiesko­lan.

88

Merkantil kompletteringskurs

Studerande från alla program utom Handels- och administrationspro­grammet skall ha möjlighet att i årskurs 3 läsa en merkantil kurs som ger de kunskaper som behövs för att arbeta i handeln inom det yrkes-/ämnesområde de tidigare valt.

De studerande skall skaffa sig kunskaper om inköps-, lager-, försäljnings- och ekonomifunktioner samt färdighet i att använda dator­program för bl.a. registerhantering, kalkylering och textbehandling.

Den arbelsplalsförlagda delen av utbildningen väljs så alt den förstär­ker såväl yrkesprofilen som det merkantila kunnandet. Så kan exempel­vis en byggvaruhandel, en el-grossisl, ett reservdelslager eller en livsme­delsaffär utgöra lämpliga arbetsplatser för elever från Bygg-, El-, Fordons-, resp. Livsmedelsprogrammet.

3.5  Individuella program

Jag har tidigare i anslutning till frågorna om vad som bör regleras i skollagen kortfattat berört de individuella programmen. Jag vill nu yt­terligare utveckla mina tankar om syftet med dessa program och de möjligheter som ryms inom dem. Såsom framgår redan av förslagen i vad gäller lagstiftningen skall de lokala programmen komma till genom lokala beslut. Individuella utbildningsinslag förekommer i dag inom gymnasieskolan och det kommunala uppföljningsansvaret i en rad olika former och också med varierande innehåll och inriktning. Försöksverk­samhet har t.ex. bedrivits inom gymnasieskolan med individuell studie­takt och inom uppföljningsansvarei med individuella utbildningsplaner.

De individuella program jag nu föreslår skall ersätta bl.a. dessa nämnda verksamheter. De utgår därför från flera motiv. Ett motiv är det kompensatoriska, dvs. elever, som saknar tillräckliga kunskaper för ati kunna tillgodogöra sig en gymnasieutbildning, ges möjlighet att få motsvarande grundläggande kunskap. Vå{ annal motiv är all verka moli-vationsskapande och vägledande för omotiverade och studieobestämda elever. Ett ytterligare motiv ligger i all på olika säll stödja de ungdomar som inte kommit in på sitt val till gymnasieskolan och elever som av­brutit sin gymnasieutbildning. Ell fjärde motiv är all tillmötesgå önske­målen hos de mycket målinriktade ungdomar som vill ha en individuell utbildning av ell slag som inle ryms inom de nationella programmen. Detta senare motiv kan avse ungdomar med såväl yrkesinriktade .som teoretiska ulbildningsönskemål.

Som jag nyss har redovisat kommer de nationella programmen att innehålla etl väsentligt utrymme för ämnen och verksamheter som skall vara obligatoriska för alla. Del är önskvärt alt även de individuella pro­grammen, så långl möjligt, byggs upp kring ilenna gymnasieskolans kär­na. Som jag i etl tidigare sammanhang anfört anser jag dock - med den variationsbredd jag förutser för de indiviiluella programmen - all någon närmare reglering av deras innehåll och omfailning inle är lämplig.

Prop. 1990/91:85

89

Genom de individuella programmen f

å

r kommunerna etl arbelsred-   Prop. 1990/91:85

sk

å

p f

ö

r att uppfylla sina skyldigheter att erbjuda ungdomar utanf

ö

r de nationella programmen en gymnasieutbildning. F

ö

r riksdagens informa­tion redovisar jag i det f

ö

ljande vad jag uppfattar som huvuddragen i de individuella programmen.

Programmen kan utformas som en form av preparandkurs f

ö

r elever med bristande f

ö

rkunskaper fr

å

n grundskolan och kan avse s

å

v

ä

l elever med svenska som med annat modersm

å

l. De kan ocks

å

utg

ö

ras av delar av den regulj

ä

ra utbildningen p

å

n

å

got nationellt program eller en ut­bildning, som p

å

 gymnasieskolans uppdrag anordnas av n

å

gon annan. De individuella programmen kan d

ä

rvid vara utformade s

å

 alt de un­derl

ä

ttar en 

ö

verg

å

ng till eller saml

ä

sning med ett nationellt program. 1 enlighet med grundtanken att programmen skall vara styrda uiifr

å

n ele­vens behov kan dessa ocks

å

, under l

ä

ngre eller kortare lid, komma all best

å

av enbart arbete p

å

 ungdomsplals och v

ä

gledande 

å

tg

ä

rder.

Ungdomsplatserna har visal sig vara ungdomsuppf

ö

ljningens kanske viktigaste pedagogiska redskap f

ö

r att motivera ungdomarna till fortsatta studier genom att st

ä

rka deras sj

ä

lvk

ä

nsla och att ge dem en introduk­tion i yrkeslivet. Detta framg

å

r bl.a. av S

Ö

s rapport (R 85:5) om kvalita­tiv uppf

ö

ljning av kommunernas uppf

ö

ljningsansvar 1984/85. 

Ä

ven rap­porten (SOU 1989:114) Livlina f

ö

r livsl

å

ngt l

ä

rande uppm

ä

rksammar ungdomsplatsernas stora vikl i uppf

ö

ljningsverksamheien. Jag finner det n

ö

dv

ä

ndigt all denna m

ö

jlighet finns kvar 

ä

ven i framtiden.

Jag anser all flera befintliga f

ö

rslag till och redan pr

ö

vade verksam­heter kommer att finna sin naturliga plats inom ramen f

ö

r de individu­ella programmen. Jag t

ä

nker d

å

 i f

ö

rsta hand |)

å

 f

ö

rs

ö

ksverksamheten med gymnasieutbildning inom ramen f

ö

r individuella planer, det s.k. DELTA-projektet, f

ö

rs

ö

ksverksamheten med individuell studietakt i gymnasieskolan, det s.k. F

Ö

RST-projeklel, 

Ö

CY-utredningens f

ö

rslag om introduktionskurser och specialklasserna i dagens gymnasieskola med undervisning i lugnare studietakt och med mindre studiekurser 

ä

n motsvarande regulj

ä

ra linjer. Grundid

é

erna i ilessa verksamheter 

ä

r in­tressanta att bygga vidare p

å

 f

ö

r de elever som 

ä

r i behov av stor indi­viduell handledning eller individuell studietaki.

F

ö

r de mycket m

å

linriktade ungdomarna, med udda studie

ö

nskem

å

l, kan de individuella programmen bli deras m

ö

jlighet all n

å

 sina utbild­ningsm

å

l. Jag r

ä

knar h

ä

r 

ä

ven in utbildning som t.ex. yrkesdansarut-bildningen i Stockholm.

Delar av de individuella programmen f

å

r - f

ö

rutom i gymnasieskolan - anordnas inom olika utbildningsformer si>m komvux, arbetsmarknads­utbildning, lanthush

å

llsskola och folkh

ö

gskola. Ansvaret f

ö

r uppr

ä

ttan­det av del individuella programmet och dess genomf

ö

rande 

å

vilar dock styrelsen f

ö

r utbildningen. Jag 

å

terkommer senare till fr

å

gan om sam­verkan mellan olika utbildningsanordnare.

90

Invandrarungdomar

Invandringen till Sverige har konstant ökat under senare år, huvudsakli­gen genom flyktinginvandring. Antalet kommuner som tar emot asylsö­kande och flyktingar har växt för varje år, och i dag lar i stort sett alla kommuner emot flyktingar.

Om man definierar alla i Sverige boende som är födda utomlands el­ler som har minst en förälder som är född utomlands som invandrare, dvs. tar med också andra generationens invandrare, uppgår antalet in­vandrare i Sverige till drygt 1,1 miljoner personer, alltså en betydande del av vår befolkning.

En grundläggande förutsättning för invandrarnas integration i del svenska samhället är att de får en god och effektiv undervisning i sven­ska. Invandrarungdomarnas kontakter med svenska språket i skolan och på arbetsplatser har avgörande betydelse för deras språkutveckling och för deras möjligheter ati genomföra gymnasiala studier. En ungdoms­plats i kombination med främst svenskundervisning kan därför fylla en viktig funktion. I de individuella programmen kan ingå både studie­handledning på hemspråk och undervisning i svenska.

Jag föreslår i denna proposition avregleringar som ger också invand­rarungdomarna bätlre anpassade utbildningsmöjligheter och därmed underlättar deras integrering i det svenska samhällel. Dessa speciella ar­rangemang kommer att finnas i första hand inom ramen för de indi­viduellt upplagda programmen.

Möjligheter skall finnas för invandrarungdomar all, inom de indi­viduella programmen, studera företrädesvis svenska och andra baskun­skapsämnen med syfte att ge förulsätlningar all klara av senare gymnasi­estudier. Undervisning i svenska, i engelska och om det svenska samhäl­let kommer sannolikt att inta en framträdande plats i dessa program. Jag finner det naturligt all bygga vidare på de erfarenheter som finns från dagens introduktionskurser för invandrare, liksom att jag kan se fördelar med att en samverkan sker mellan gymnasieskolans och vuxen­utbildningens invandrarundervisning.

Individuell yrkesutbildning

ÖGY-ulredningen konstaterade att inslag av fackieori och allmänna äm­nen förekommer i mycket ringa omfattning i dagens gymnasiala lär­lingsutbildning. Den fann heller inga sakliga skäl till att de elever som får sin utbildning på delta sätt skall undanhållas de viktiga inslag som allmänna ämnen och fackieori utgör. I enlighel med ÖGY-utredningens förslag och åtföljande proposition Utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan (prop. 1987/88:102) anser jag all det skall kunna före­komma individuella program inriktade mot yrkesutbildning. Dessa kan uiformas så all eleven, ulan alt vara anställd, studerar karaktärsämnena i huvudsak enskilt och meil en slor del av ulbildningen förlagd till en el­ler fiera arbets|)latser. Fackieori och undervisning i de ämnen som är obligatoriska och gemensamma för alla nationella program skall ingå i

Prop. 1990/91:85

91

samma utsträckning som för andra elever. Dessa program bör kunna fö-        Prop. 1990/91:85 rekomma huvudsakligen i följande fall:

-

för små och udda yrken,

-

då eleven är bosatt på stort avstånd från den gymnasieskola som an­ordnar önskat program,

-

då denna studieform är bäst för eleven av personliga skäl,

-

för elever med bestämda och målinriktade önskemål om yrkesstu­dier i övrigt, där de nationella programmen inte kan lillgodose önske­målen.

Jag vill dock inle överge dagens gymnasiala lärlingsutbildning som utbildningsalternativ. Att få en gymnasieutbildning i kombination med yrkesutbildning i ell anställningsförhållande, anser jag skall kunna vara en form av individuellt program. Förutsättningen är naturligtvis alt så­dan yrkesutbildning håller samma kvalitet som utbildning inom gymna­sieskolan. Målsättningen för denna yrkesutbildning bör vara alt fackteo­ri och ämnena svenska, engelska, matematik, samhällskunskap och na­turvetenskap skall ingå. Detta förutsätter att en överenskommelse sker mellan styrelsen för utbildningen och berört företag.

De individuella programmen och kommunernas och arbetsmarknadsmyndigheternas samverkan

År 1976 lagfästes kommunernas uppföljningsansvar för arbetslös ung­dom. Med anledning av den s.k. ungdomspropositionen 1980 (prop. 1979/80:145) renodlades gränsdragningen mellan skolans och arbets­marknadsmyndigheternas resp. ansvarsområden, och myndighetsåldern gjordes till övre gräns för skolans ansvarstagande. År 1983 fick skolsty­relsen det totala ansvaret för både utbildning och arbele för de omyndi­ga ungdomarna. Är 1984 fick kommunerna ett sysselsätlningsansvar för de arbetslösa 18- och 19-åringarna genom lagen om ungdomslag. Sedan den 1 juli 1989 är åtgärdsansvaret knutet till lagen (1989:425) om sär­skilda inskolningsplatser hos offentliga arbetsgivare.

Kommunernas uppföljningsansvar regleras i dag i skollagens kapitel om skolplikt och rätt till utbildning. Ansvaret omfattar ungdomar som lämnat grundskolan, men inte fyllt 18 år. Kommunerna är skyldiga att kontinuerligt hålla sig underrättade om alla ungdomars sysselsättning. De har även ett åtgärdsansvar, som innebär att de är skyldiga att erbjuda ungdomarna studie- och yrkesorientering och sysselsättning i form av utbildning och arbete. Eftersom framtidens samhälle kommer all ställa högre ulbildningskrav bör kommunernas åtgärdsansvar för ungdomarna utökas och starkare inriktas mot utbildning. Skyldigheten för hemkom­munen att erbjuda i princip alla 16-19-åringar, som lämnat grundsko­lan, en gymnasieutbildning medför att kommunens ålgärdsansvar för ungdomar ulan genomförd gymnasieutbildning höjs från 18 till 20 år, vad avser utbildningsinsatser. Inriktning mot utbildning medför all del hittillsvarande uppföljningsansvaret kommer att ingå som en naturlig del av gymnasieskolan. Jag kommer senare att redovisa mitt förslag om

92

ansvarsfördelning mellan gymnasieskolan och vuxenutbildningen (av­snitt 5.1.1).

Det är också sannolikt att vissa - om än få - ungdomar kommer att tacka nej till de erbjudanden om individuella program som de får. För dessa ungdomar, som av olika anledningar vill söka sig egna vägar ulan-för gymnasieskolan, måsle naturligtvis arbetsmarknadsmyndigheternas åtgärder och service stå öppna. Den enskildes behov skall vara styrande för de åtgärder som sätts in. Det är också viktigt att betona att skolans huvudansvar för åtgärder riktade mol ungdomarna inte automatiskt bryts i och med myndighetsåldern. Huvudansvaret övergår till arbets­marknadsmyndigheten när gymnasieutbildningen är slutförd eller när eleven avbryter sina studier och själv önskar hjälp av arbetsmarknads­myndigheterna, dock tidigast från 18 års ålder. Några generella riktade arbetsmarknadsåtgärder för ungdomar uniler 18 år förekommer inte. Arbetsförmedlingarnas skyldighet kvarstår som tidigare och regleras främst genom bestämmelserna i den tidigare nämnda lagen (1989:425) om särskilda inskolningsplatser hos offentliga arbetsgivare. Jag ulgår ifrån att skola och arbetsförmedling samverkar vid ungdomars övergång från skola till arbetsliv och att del samarbete som redan finns dem emel­lan kommer att utvecklas. Jag har i dessa frågor samrått med arbets­marknadsministern.

Prop. 1990/91:85

3.6  Nuvarande specialkurser

Mitt förslag: Gymnasieskolans nuvarande specialkurser skall av­vecklas och motsvarande utbildning anordnas antingen inom programmen, inom komvux eller inom högskolan.

Skälen för mitt förslag: All utbildning i den nya gymnasieskolan skall ske inom den programstruktur jag nyss har redovisat. Jag räknar, i likhet med vad den särskilde utredaren av lilla ramens specialkurser fö­reslagit, med att ca 55 % av dagens specialkurser innehållsmässigt inord­nas i nationella och inilividuella program.

Jag delar också utredarens up[)fallning att de utbildningsbehov, som huvuddelen av återstående specialkurser nu tillfredsställer, i framliden bör tillgodoses främst genom den kommunala vuxenutbildningen men också av högskolan.

Vid överväganden om cn utbildning skall förläggas till högskola eller till den kommunala vuxenutbildningen måsie enligt min mening ut­bildningens syfte och innehåll vara ulgångs[)unkien. Jag utvecklar i av­snitt 4.4.2 hur jag ser på dessa frågor i perspektivet av mina övriga vux­en utbildn i ngsförslag. När del gäller specialkurser med ett syfte och in­nehåll som leder till att ulbildningen i framtiden bör erbjudas som hög­skoleutbildning avser utbildningsministern all återkomma senare.

93

3.7  Timplanerna för de nationella programmen

Prop. 1990/91:85

3.7.1   Timplanernas konstruktion och funktion

Mitt förslag: Timplanerna skall - för varje nationellt fastställt program - ange den minsia lid, som kommuner och landsiing skall garantera varje elev lärar/handledailedd undervisning. Riksdagen beslutar om denna tid. Siyrelsen för utbildningen får besluta om en ökning av timtalet.

Alla program i den nya gymnasieskolan skall ha en gemensam kärna av nio ämnen eller verksamheter: svenska, engelska, sam­hällskunskap, matematik, nalurkunskap, idrott och hälsa, este­tisk verksamhet, individuellt tillval och specialarbete. Riksdagen beslutar om minsta antalet limmar i ilessa ämnen eller verksam­heter.

Programmen skall i sina grunddrag få egen profil genom ka­raktärsämnen. Regeringen beslutar om minsta antalet limmar i karaktärsämnena.

Den fastställda liden för ile gemensamma ämnena och karak­tärsämnena utgör ca 90 % av den undervisningstid som skall ga­ranteras. Den reslerande liden skall fördelas på de ämnen som förekommer i programmet efter beslut av styrelsen för ulbild­ningen.

Timplanerna uttrycks i scxtiominuferstimmar utan årskursför­delning.

Skälen för mitt förslag: Timplanerna i dagens gymnasieskola uttrycks som det antal lektioner per vecka (veckolimmar) som ett ämne skall studeras i varje årskurs. På de flesta skolor har man vall att, vid kon­struktion av elevernas schema, lägga ul just detta antal lektioner per vecka, dvs. man har endast i ringa omfattning koncentrerat undervis­ningen till vissa delar av läsåret.

Den statliga resurstilldelningen till undervisningen har beräknais ut­ifrån antalet veckotimmar per år, ämne och klass alternativt antalet ele­ver. I de statligt reglerade lärartjänsterna uttrycktes också lärarnas tjänst­göringsskyldighet som ett visst antal veckotimmar. Antalet veckolimmar i ett ämne utgör däremot ingen garanti för all eleverna får en bestämd volym undervisning i ett ämne.

SÖ har tillsammans med ett antal länsskolnämnder studerat lidsan­vändningen i gymnasieskolan under ett par år. Studien visar på ett storl lektionsborifall - tillfallen då på schemat ullagda lektioner inte används till avsedd undervisning.

Den vanligaste orsaken till lektionsbortfall är skrivningar. 1 vissa klasser används närmare 14 % av den totala undervisningstiden till skrivningar. Mer än tre fjärdeilelar av ilessa skrivningar förläggs till för­middagen på tisdag, onsdag och torsdag. Det behöver knappast påpekas

94

att vissa 

ä

mnen h

ä

rigenom f

å

r ett mycket stort lektionsbortfall till f

ö

ljd        Prop. 1990/91:85 av skrivningar i andra 

ä

mnen. Unders

ö

kningen visar ocks

å

 att den tid som 

å

tg

å

r f

ö

r skriftliga prov skall r

ä

knas upp med ca 20 % f

ö

r alt f

å

 den verkliga tids

å

tg

å

ngen. Detta h

ä

nger samman med att eleverna vanligen f

å

r viss ledighet f

ö

re eller efter ett skriftligt prov.

Andra orsaker till lektionsborifall 

ä

r koncentrationsdagar, lemadagar och studiebes

ö

k i annat 

ä

mne. En del av motst

å

ndet mot 

ä

mnesanknu­ten praktik beror ocks

å

 av sv

å

righeter att l

ä

sa igen f

ö

rlorad lid i icke be­r

ö

rda 

ä

mnen. Lektioner g

å

r ocks

å

borl p

å

 grund av l

ä

rares fr

å

nvaro i samband med konferenser, fortbildning och sjukdom. Till detla kom­mer all lektionstid las i anspr

å

k f

ö

r f

ö

redrag, politisk information, id­rottsevenemang, h

ä

lsounders

ö

kningar, syoinformation m.m.

Orsaken till att vi i gymnasieskolan har etl ganska stort lektionsbori­fall 

ä

r ett antal aktiviteter som i flertalet fall 

ä

r b

å

de 

ö

nskv

ä

rda och n

ö

d­v

ä

ndiga. L

ä

rare och elever har dock ofta sv

å

righeter att planera under­visning och studier p

å

 grund av detta. Det f

ö

rekommer ocks

å

 att man avst

å

r fr

å

n alt g

ö

ra studiebes

ö

k som p

å

 ett positivt s

ä

tt skulle 

å

sk

å

dligg

ö­

ra ett arbetsomr

å

de bara f

ö

r att man inte vill f

ö

rorsaka 

ä

nnu st

ö

rre lek­tionsbortfall.

I och med inf

ö

randet av ett sektorsbidrag f

ö

r skolv

ä

sendet finns inte l

ä

ngre den direkta kopplingen mellan timplaner och statlig resurstilldel­ning. Det finns d

ä

rf

ö

r inget sk

ä

l f

ö

r att forts

ä

ttningsvis ange undcrvis-ningsvolymen som ett visst antal veckolimmar. Jag har i st

ä

llet valt alt l

å

ta timplanerna uttrycka den lid som eleverna skall garanteras som etl minimum av l

ä

rar/handledarledd undervisning. Denna garanterade lid 

ö

verensst

ä

mmer med ett medelv

ä

rde av den lid som eleverna i dagens gymnasieskola f

å

r i form av l

ä

rarledda lektioner.

Ut

ö

ver denna garanterade undervisningstid skall det avs

ä

ttas lid f

ö

r prov, studiebes

ö

k praktik m.m. Den minsta garanterade undervisnings­tiden jag kommer att f

ö

resl

å

 f

ö

r det Fsteliska programmet samt f

ö

r Samh

ä

lls- och Naturvetenskapsprogrammen 

ä

r l

ä

gre 

ä

n f

ö

r 

ö

vriga pro­gram. Della beror dels p

å

 alt man vanligen har fler skriftliga prov inom dessa program och dels p

å

 att jag har utg

å

tt ifr

å

n alt viss lid beh

ö

vs 

ä

ven f

ö

r 

ä

mnesanknuten praktik. Tiden till iletta skall inte tas av den garante­rade undervisningstiden. I detta sammanhang vill jag betona vikten av att verksamheten inom samtliga program knyts n

ä

rmare arbetslivet och samh

ä

llslivet i 

ö

vrigt. F

ö

r elever som studerar inom sludief

ö

rberedande program 

ä

r det viktigt alt s

å

dana praktikinslag dels ger eleverna konkre­ta erfarenheter av arbetslivet, dels knyter ihop 

ä

mnesundervisningen med till

ä

mpningar i arbets- och samh

ä

llslivet. M

å

let f

ö

r s

å

dan praktik liksom utrymmet i tid b

ö

r best

ä

mmas lokall och b

ö

r kunna variera efter elevens intresseinriktning, ulbildningsv

ä

g, 

å

rskurs och plaislillg

å

ng. F

ö

r de 

ö

vriga programmen kommer jag alt f

ö

resl

å

 en minsta garanterad lid f

ö

r arbetsplatsf

ö

rlagd utbildning och d

ä

rmed torde det inle finnas n

å

got behov f

ö

r praktik f

ö

r dessa elever. Inom samtliga program finns det dock tid f

ö

r exempelvis studiebes

ö

k och projektarbeten vid sidan av den garanterade undervisningstiden.

95

Vid min ber

ä

kning av resurser till gymnasieskolan har jag avsatt me-    Prop. 1990/91:85

del s

å

v

ä

l f

ö

r den l

ä

rar/handlcdarledda undervisningstiden som f

ö

r den l

ä

rarmedverkan som 

ä

r n

ö

dv

ä

ndig vid 

ö

vrig verksamhet som |)rov, praktik och studiebes

ö

k. Styrelsen f

ö

r skolan har ansvaret f

ö

r att avs

ä

tta medel f

ö

r all verksamhei som skall f

ö

rekomma i skolan.

Timplanerna har dessutom konstruerats f

ö

r all lillgoilose och balan­sera tre motstridiga men angel

ä

gna behov

-

behovet av att vidga utrymmet f

ö

r elevernas personliga val

-

behovet av en i landet likv

ä

rdig gymnasieskola och

-

behovet av att v

ä

sentligt 

ö

ka utrymmet f

ö

r lokala beslut.

F

ö

r persontiga val 

ö

ppnas m

å

nga m

ö

jligheter. P

å

 flera program finns nationellt fastst

ä

llda grenar. M

ö

jlighet skall finnas alt inr

ä

tta lokala gre­nar. Val av gren 

ä

r s

å

ledes etl s

ä

tl alt m

ö

ta behovet av utrymme f

ö

r per­sonliga val. Alla elever skall ocks

å

 genom ett individuellt tillval kunna v

ä

lja att studera vilken kurs som helst i gymnasieskolan. H

ä

ri innefattar jag ocks

å

 hemspr

å

k f

ö

r invandrarelever.

Timtalet i en och samma kurs har, d

ä

r s

å

 varil m

ö

jligt, gjorls enhet­ligt f

ö

r att underl

ä

tta saml

ä

sning och elevernas individuella val. R

ä

tten till olika personliga kombinationer av program, grenar och 

ä

mnen f

å

r i framliden best

ä

mmas av de f

ö

rh

å

llanden som r

å

der lokall.

Ett ytterligare exempel p

å

 del 

ö

kade utrymmel f

ö

r personliga val, som mina f

ö

rslag inneb

ä

r,

ä

r den upps

ä

ttning av valbara kurser, som flera program avses inneh

å

lla och som framg

å

r av programbeskrivning­arna.

Vidare skall, som jag tidigare redovisat i avsnitt 3.5, m

ö

jligheter fin­nas f

ö

r ungdomar att fullf

ö

lja etl individuellt [)rogram. Jag h

ä

nvi.sar ocks

å

 till vad jag l

ä

ngre fram f

ö

resl

å

r om elevinflytande och om del framtida kursplanearbetet, liksom till vad jag inledningsvis anf

ö

rt om viklen av att eleverna p

å

 olika s

ä

tl f

å

r ell sl

ö

rre inflytande och ansvar f

ö

r sin utbildning

Likv

ä

rdigheten tillgodoses fr

ä

mst genom att alla ()rogram f

å

r ett antal gemensamma 

ä

mnen eller verksamheter. De utg

ö

r gymnasieskolans k

ä

r­na och skall vara obligatoriska f

ö

r alla elever och d

ä

rmed tvingande f

ö

r huvudm

ä

nnen au anorilna. Denna gemensamma del har jag bed

ö

mt det som rimligt alt fastst

ä

lla till mellan 30 och 42 % av den undervisnings­tid som skall garanteras.

D

ä

rut

ö

ver 

ö

kar likv

ä

rdigheten, j

ä

mf

ö

rt med i dag, givetvis av mina f

ö

rslag om att alla program blir tre

å

riga och om att vissa garantitider f

ö

r elevernas undervisning skall best

ä

mmas nationellt.

Utrymmet f

ö

r lokala beslut blir markant genom limplanerna.

Jag anser det rimligt all man genom lokala beslui f

å

r avg

ö

ra hur ca 10 % av den totala tiden inom resp. program skall f

ö

rdelas p

å

 de i pro­grammet ing

å

ende 

ä

mnena. Detta ger m

ö

jlighet b

å

de alt lillgodose s

ä

r­skilda lokala behov och att ge skolor en 

ö

nskad profil. Det ger exempel­vis m

ö

jlighet f

ö

r en invandrart

ä

t kommun att l

ä

gga belydligl mer tid p

å 

undervisning i svenska. P

å

 andra h

å

ll kanske man vill salsa |)

å

 estetisk verksamhet, matematik, spr

å

k eller 

ö

ka utrymmel f

ö

r del individuella tillvalet.

96

Jag ser det som väsentligt alt på olika sätt göra gymnasieskolan mer        Prop. 1990/91:85 högskolelik och låta eleverna i större utsträckning få inflytande över och ta ansvar för sitt arbele. Lärares och handledares insatser måste där­för tillåtas variera i tid mellan olika elevgrupper efter lokala bedöm­ningar och beslui.

När elever kommer Iill högskolan eller ul i arbele, avkrävs de genast ett betydligt större ansvar och de förväntas också med en gång klara av andra, mindre styrda arbetssäll. En timplan som underlättar friare ar­betsformer med fiexibla .scheman som ger större möjligheter än i dag all variera lärarinsatserna är därför önskvärd.

Ett mindre antal absolut låsta timmar innebär .således att skolan själv får bedöma i vilka ämnen och för vilka elever eller grupper av elever undervisningsvolymen skall ökas.

Genom att inte låsa timtalen för olika ämnen till bestämda årskurser får den enskilda skolan en myckel stor frihet att organisera studierna. Bl.a. ger detta betydligt bättre möjligheter till exem|)elvis koncentra-lionsläsning av ämnen. 1 samband med den undersökning om tidsan­vändningen, som jag nyss talat om, har eleverna framfört önskemål om en mindre splittrad studiesituation med färre samtidigt lästa ämnen. Koncentrationsläsning är etl sätt att tillgodose elevernas önskemål. Det är också ell sätl alt studera, som är av betydelse för den samverkan mel­lan gymnasieskolan och komvux, som jag anser önskvärd all utveckla. Situationen för elever som flyttar eller byter studieväg har ibland förts fram som problematisk i samband med timplaner utan årskursfördel­ning och med koncentrationsläsning. Erfarenheter från grundskolans stadieindelade limplaner säger emellertid alt problemen inte är vare sig ofta förekommande eller särskill slora. Där del blir problem ulgår jag från att elever i behov av stöd får ett adekvat sådant av den kommun som ansvarar för ulbildningen.

Skolan får också frihet att variera lektionstiderna efter vad man fin­ner lämpligast i olika sammanhang. En lektion kan i framliden omfalia t.ex. 30, 60, 80 eller 120 minuter.

Jag har tidigare talat om de nationella grenarna inom de olika pro­grammen. Jag vill här redovisa att jag anser all kommunerna bör, inom ramen för de nationella programmen, få utveckla lokala grenar. Inrikt­ningen och kursplanerna för dessa grenar, skall beslulas av styrelsen för utbildningen.

De lokala grenarna skall limplanemässigl byggas upp på samma säll som de nationella. Detla innebär att nationella program med lokala gre­nar måste ha en ogrenad årskurs 

I. 

De måsle innehålla de nio obligato­riska ämnena, karaktärsämnen i minsl samma omfattning som på de na­tionella grenarna samt minst del antal lärar/handlcdarledda timmar som eleverna är garanterade. Vidare skall kursplanerna utarbetas efter de riktlinjer för kursplanearbete som blir etl resultat av läroplanskommil-léns arbete.

Den stora rörelsefrihet som skolhuvudmännen får med det nya stats­bidragssystemet gör det möjligt att klara sig utan en rad särbestämmel­ser, som  tillkommit för alt säkerställa gymnasial  utbildning på orter

97

7   Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 85

med litet elevunderlag. Jag avser h

ä

r dels undervisning i B-form, dels de tv

å

 s

ä

rskilda timplanesyslemen f

ö

r dagens sludief

ö

rberedande linjer p

å 

orter med lilel elevunderlag - alternativa resp. samordnade timplanei' dels den speciella formen med distansundervisning i Tors

å

s.

H

ä

rtill vill jag l

ä

gga att ett stort antal av de f

ö

rs

ö

ksverksamheter som bedrivs i dagens gymnasieskola kommer att kunna bli regulj

ä

ra inslag genom de nya timplanerna och mina f

ö

rslag i 

ö

vrigt. En del av f

ö

rs

ö

ken kommer alt naturligt kunna ing

å

 i den nya programstrukturen, andra

å

ter att inrymmas inom det individuella tillvalet. En tredje, tills vidare mycket liten men gl

ä

djande nog v

ä

xande, grupj) av f

ö

rs

ö

k g

ä

ller under­visning i olika 

ä

mnen p

å

fr

ä

mmande spr

å

k. S

å

dan utbildning b

ö

r, i framtiden, f

å

 starta efter beslut av styrelsen f

ö

r utbildningen.

Den helt nya timplanekonslruktionen inneb

ä

r alt en j

ä

mf

ö

relse med dagens tim|)laner knappast l

å

ter sig g

ö

ras. Resursber

ä

kningarna bygger p

å

 antalet undervisningslimmar (neltolid), antalet elever och en upp­skattad klassfyllnadsgrad. Till delta har lagts en f

ö

rh

å

llandevis gener

ö

s resurs f

ö

r alt t.ex. kunna ha delad klass. Jag har redan lidigare p

å

pekat alt jag ocks

å

 har ber

ä

knat resurser f

ö

r prov, praktik m.m.

Jag anser del v

ä

sentligt att ge skolhuvudm

ä

nnen och de enskilda sko­lorna st

ö

rre r

ö

relsefrihet i fr

å

ga om resurser 

ä

n i dag, d

å

endast cn liten del av resurserna 

ä

r r

ö

rliga och kan anv

ä

ndas f

ö

r de 

ä

ndam

å

l man lo­kall vill prioritera. Med milt f

ö

rslag 

ö

kar della fria utrymme v

ä

sentligt.

Slutligen vill jag anm

ä

la att resursber

ä

kningen 

ä

r gjord s

å

 all en kommun som s

å

ö

nskar kan 

ö

ka den l

ä

rarledda undervisningstiden f

ö

r alla med 5-10 % med samma kostnadsl

ä

ckning som i dag och 

ä

nd

å

 ha resurser f

ö

r klassdelning mm.

Prop. 1990/91:85

3.7.2  Timplanernas inneh

å

ll

Mitt förslag: Följande antal timmar skall varje elev i de natio-

nella programmen garanteras som minsta läiar/handledarledda

undervisning.

För samtliga program

skall följande ämnen, kärnämnen, och

lider gälla:

is venska

140 timmar

Engelska

100   "  .

Samhällskunskap

80     "

Matematik

100   "

Nalurkunskap

30     "

Idrott och hälsa

.   80    "

Estetisk verksamhei

30    "

Individuella val

100   "

Specialarbete

30     "

98

Prop. 1990/91:85

Den sammanlagda garanterade undervisningstiden f

ö

r eleverna

totalt inom programmen skall vara f

ö

ljande:

Estetiskt program       1 650 timmar

Naturvetenskapsprogram         1 750 "

Samh

ä

llsvetenskaps-

program                       1 650  "

Ö

vriga program            2 250  "

Sk

ä

len f

ö

r mitt f

ö

rslag: Gymnasieskolan skall fiirbereda f

ö

r ell livs­l

å

ngt l

ä

rande. Timplanerna och 

ä

mnena med deras inneh

å

ll b

ö

r il

ä

rf

ö

r vara s

å

 litet specialiserade och tidsbundna som m

ö

jligt. Ulbildningen b

ö

r inriktas p

å

 grundl

ä

ggande kunskaper och ge cn bred kompelens. 1 timplaner och kursplaner skall 

ö

ppenhet och beredskap f

ö

r successiva f

ö

r

ä

ndringar finnas inbyggda. Jag har i inledningen utf

ö

rligt redovisat vilka utg

å

ngspunkter som varit v

ä

gledande vid aibeici med au utforma gymnasieskolan. Jagskall h

ä

r endast helt kon erinra om huvuddragen.

F

ö

rst kommer milj

ö

fr

å

gorna. V

å

r tid k

ä

nnetecknas av befolkningsex­plosion, f

ö

rsl

ö

sning av naturresurser, skador i ekosystemen. F

ö

r all kla­ra v

ä

lst

å

nd och en tillv

ä

xt i balans beh

ö

vs en allm

ä

n kunskap om vad som 

ä

r fel i dagens syslem. S

å

dan kunskap skall alla elever f

å

. De skall ocks

å

 l

ä

ra sig hur man sk

ö

ter sin kro|)p och hur man f

ö

rebygger oh

ä

lsa.

Eleverna i gymnasieskolan 

ä

r alla i n

ä

rheten av myndighets

å

ldern. De b

ö

r sj

ä

lva ha inflytande och ta ansvar f

ö

r sin utbildning och v

ä

nja sig vid alt arbeta sj

ä

lvst

ä

ndigt. De skall f

å

 en bred medborgerlig utbildning. De skall f

å

 tillf

ä

lle till estetisk verksamhet och kulturella u|)()lovelser.

I v

å

r tid av internationalisering 

ö

kar hela tiilen samr

ö

ret 

ö

ver gr

ä

nser­na. F

ö

rst

å

elsen f

ö

r andra kulturer beh

ö

ver 

ö

ka. Kunskapen om den eg­na kulturen skall bef

ä

stas. Spr

å

kutbildningen h

ö

r f

ö

rst

ä

rkas.

Vad g

ä

ller de olika programmens karakt

ä

rs

ä

mnen redovisar jag, f

ö

r riksdagens information, i bilaga den minsta garanterade undervisnings­tid som b

ö

r g

ä

lla. Jag avser att 

å

terkomma till regeringen med f

ö

rslag all utf

ä

rda en f

ö

rordning om detla.

99

Bilaga till avsnitt 3.7.2 Timplanernas inneh

å

ll                                       Prop. 1990/91:85

De nationella programmens karakt

ä

rs

ä

mnen

F

ö

r de olika programmen skall f

ö

ljande undervisningslid minsl garante­ras varje elev i nedanst

å

ende 

ä

mnen.

-t- inneb

ä

r att denna tid skall adderas till ilet antal limmar som samtliga elever skall ha i motsvarande 

ä

mne i k

ä

rnan.

Flsteliskt program

Engelska

+ 40

Matematik

-(- 40

Historia

60

Estetiska 

ä

mnen

710

Tolalt

850

Naturvetenskapsprogram

N-gren                             T-gren

-t- 40

-t- 140/ -I- 80

60 30 80 150 110 50 0/60 260

Engelska

-(-

40

Matematik

-1-

I40/-I- 80

Idrott och h

ä

lsa

-1-

40

Individuella val

+

40

Historia

60

Religionskunskap

30

Spr

å

k

140

Fysik

150

Kemi

110

Biologi

90

Milj

ö

kunskap

0/60

Tekniska 

ä

mnen

60

lotalt                             900                                 920

100

Samhälbvetenskapsprogram

E-gren

11-gren

S-gren

Engelska

+   40

-1- 40

+ 40

Samhällskunskap

+ 80

Matematik

+   80

-1- 40

+ 80

Idrott och hälsa

-1-   40

+ 40

-H 40

Individuella val

+   80

+ 80

+ 80

Historia

60

140

140

Religionskunskap

30

30

30

Språk

140

310

140

Psykologi/filosofi

30

30

30

Naturkunskap

+   50

+ 50

+ 50

Ekonomiska ämnen

220

Humaniora/samhälls-

vetarfördjupning

60

60

Totalt

770

820

770

Övriga program

Ämnen inriktade på

resp. yrkesområde

1 330

Prop. 1990/91:85

3.7.3  Arbetsplatsförlagd utbildning

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Inom Barn- och fritidsprogrammel, Byggprogram­met, Elprogrammet, Energi|)rogrammet, Fordonsprogrammet, Handels- och administrationsprogrammel, Hanlverksprogram­mei, Hotell- och restaurangprogrammet, Industriprogrammel, Livsmedelsprogrammet, Medieprogrammet, Naturbrukspro­grammet och Omvårdnadsprogrammel skall minsl 15 % av den totala studietiden arbetsplatsförläggas. Skolhuvudmännen beslu­tar om hur fördelningen över årskurserna skall göras.

Anskaffning av arbetsplatser sker genom skolhuvudmannens försorg.

Den arbelsplalsförlagda delen av ulbildningen skall planeras och genomföras med utgångspunkt i de utbildnings- och under­visningsmål som fastställts. Den skall ske uniler ledning av en för uppgiften kvalificerad handledare som arbetsplatsen tillhan­dahåller. Det ankommer på skolhuvudmännen att försäkra sig om handledarnas kvalifikation för uppgiften och att när kvalifi­cerade handledare saknas, anordna utbildning för dessa.

Skolhuvudmännen har ansvar för tillsyn av eleverna under ar­betsplatsförlagd utbildning.

Även under den arbelsplalsförlagda delen av ulbildningen skall eleven ha ren elevslatus. Anställningsförhållande skall så­lunda inte råda.

Skälen för mitt förslag: Jag har lidigare sammanfattat utvärderarens synpunkter på bl.a. den arbelsplalsförlagda delen av utbildningen inom försöksverksamheten med treåriga yrkesinriktade studievägar.

Regeringen valde 1988 att föreslå en period med försöksverksamhet med treåriga yrkesinriktade linjer framför alll för att utröna om det är möjligt att ha så slor del av utbildningen arbetsplatsförlagd. Det rådde en osäkerhet om man skulle kunna finna tillräckligt många arbcis|)lal-ser för att tillgodose behovet.

Det finns i dag ingenting som tyder på alt arbetsplatserna i Sverige generellt sett inte har tillräckliga resurser för alt la emot eleverna i yr­kesutbildningen. All man i försöksverksamheten haft svårigheter att uppnå den önskvärda volymen på den arbelsplalsförlagda delen av ut­bildningen har främst tre orsaker.

För del första är det en ovan situation för skolan all ha en så iniensiv konlakl med arbetslivet som nu krävs. Delta har inneburit att platsack-visitionen tagit lång tid och skolans personal har helt enkelt inle hunnit med. Skolor som har varil med i försöket ända sedan 1988 anger ock.så alt det går bätlre för varje år. Man kan därför räkna med att skolorna, vill övergången till treåriga utbildningar, behöver arbcia tre till fem år med den arbelsplalsförlagda ulbildningen innan man har arbetat upp tillräckligt många kontakter inom arbetslivet.

102

För det andra har del varil svårt att i någon betydande omfattning engagera småföretag i den arbetsplatsförlagda utbildningen. Jag är dock överlygad om att detta kan lösas på lite sikt.

För del tredje vill jag också påminna om att kommuner, som var med i försöksverksamheten redan från 1988, hade en mycket kort tid Iill planering. Riksdagsbeslutet om en försöksverksamhet med treåriga linjer kom först i juni och skolorna skulle vara klara all la emot elever på dessa linjer under senare delen av augusti. Det är mot denna bak­grund naturligt att ackvisilion av platser för arbetsplatsförlagd utbild­ning inte har kunnat drivas med full intensitet.

Utvärderarna har pekat på all förutsättningarna för att ha arbetsplats­förlagd utbildning varierar för de olika linjerna och från ort till orl. Inom vissa kommuner är näringslivsstrukluren sådan alt del endast finns etl fåtal lämpliga arbetsplatser för en viss linje. Utbildningen får då i slörre omfattning bli skolförlagd. Vissa branscher har också uppfatt­ningen all man bör ha mer resp. mindre arbetsplatsförlagd utbildning än vad som gäller i försöksverksamheten. Så menar exempelvis FJ-fackets Cenirala Yrkesnämnd all strukturen inom elbranschen gör den olämplig för arbetplalsförläggning, medan byggbranschens företrädare vill ha mer arbetplalsförläggning än vad som är vanligt på de flesta lin­jer. Uppläggningen av studierna på vissa linjer innebär dessutom all del kan vara lämpligare att ha mer arbeisplatsförläggning under de första åren än vad man har i försöket.

Jag anser det därför vara befogat all ange den minsia lid som bör gäl­la för den arbelsplalsförlagda liden till 15 % av den totala studietiden under tre år saml all överlämna till den enskilda siyrelsen för utbild­ningen att besluta om denna tid skall utökas och hur den skall fördelas över åren.

Med en ren elevslatus även i de arbelsplalsförlagda delarna är del na­turligt alt skolan, i förhållande till arbetsplatsen, åtar sig ansvaret för eleverna i skadeståndsrättsligt hänseende. Hur detta bör ordnas skall jag återkomma till längre fram (avsnitt 5.9.4).

Prop. 1990/91:85

3.8  Reformens genomförande

Mitt förslag: Gymnasiereformen skall genomföras så alt all in­tagning till gymnasieskolan läsåret 1995/96 avser de nya pro­grammen.

Intagning till programmen får starta inför läsåret 1992/93. Kommuner och landsting bör upprätta planer, som visar hur programmen skall införas inom dessa tidsramar.

Intagning Iill tvåårig ekonomisk och tvåårig teknisk linje upp­hör från och med läsåret 1991/92.

103

Årskurs 4 av fyraårig teknisk linje får anordnas för sista gång­en läsåret 1992/93.

Intagning till övriga linjer får ske sista gången inför läsåret 1994/95.

Den statliga regleringen av nuvarande gymnasieorter avvecklas fr.o.m budgelårel 1993/94.

Skälen för mitt förslag: Gymnasiereformen är cn omfattande reform. Den innebär för del första en ny struktur av studieprogram med radi­kalt utökat utrymme för både personliga val och lokala beslut. Refor­men innebär för det andra att gymnasieutbildningen skall präglas av etl delvis nytt innehåll, där miljöfrågor och internationella perspektiv ställs i förgrunden. För det tredje är reformen en uppfordran till hela arbets­livet - det privata såväl som det offentliga - att tillsammans med skolan la ell ansvar för alt ungdomarna i landet får en modern yrkesutbildning av hög kvalitet genom all ställa utbildningsplatser till förfogande.

Den nya gymnasieskolan skall bedrivas med del slatsbidrag.ssystem och med den syn i övrigt på ansvaret för skolan, som riksdagen nyligen har beslutat om med anledning av mina förslag i ansvarspropositionen.

På statlig, nationell nivå, skall ett läroplansarbele bedrivas. Kurspla­ner skall fastställas. Vidare skall staten sörja för all ett ulbud av angelä­gen fortbildning tas fram och erbjuds huvudmännen. Därutöver kom­mer slatliga informationsinsatser att genomföras efter riksdagsbeslutet för den riksomfattande information om reformen som är nödvändig. Det mest omfattande förberedelsearbetet skall emellertid bedrivas i sko­lorna och i kommuner och landsting.

Vilka program och grenar som huvudmännen skall inrätta är en frå­ga för lokala överväganden och samråd mellan olika huvudmän. Varje ung människa, har rätt att av sin hemkommun erbjudas etl allsidigt ur­val av program och grenar. De och deras föräldrar har rätt till informa­tion om samtliga nationella program. Samverkansavial skall slutas mel­lan huvudmän. Inom samma yrkesulbildningsområde kan förhållande­na och förulsällningarna skilja avsevärt mellan olika huvudmän. Det näraliggande arbetslivet, lokalbesiåndel och tillgången på utrustning är exempel på faktorer, som talar för att så många beslut som möjligt bör fattas av huvudmännen själva under genomförandeperioden. Detta är skälet till mill förslagom att statens beslut om genomförandet skall be­gränsas till all ange två tidpunkter

-

när genomförandel får börja, läsåret 1992/93

-

när det senast skall starta, läsåret 1995/96.

Därmed kommer reformen alt vara fullt genomförd i alla årskurser och i hela landet läsåret 1997/98.

Ett annat område, som fordrar ell omfattande lokalt förberedelsear-beie, är de föreslagna timplanerna. De är utformade så all de lokall skall kunna läggas upp för att passa elevernas behov och de förhållanden, som råder vid varje skola. Friheten är stor när det gäller att sprida eller

Prop. 1990/91:85

104

koncentrera olika ämnen på dagar, veckor, terminer och läsår liksom Prop. 1990/91:85 mellan årskurser. Lektionernas längd skall kunna variera, timplanerna innehåller inte längre begreppet veckotimmar. Friheten är också slor när det gäller att bestämma hur slora undervisningsgrupperna skall vara vid olika tillfallen och att avgöra när och för vilka elever mer lärarledd undervisning behövs, liksom när och för vilka ett mer självständigt upp­lagt arbete kan vara lämpligt. De föreslagna timplanerna skall i framti­den vara ett underlag för den lokala styrelsen för gymnasieskolan när det gäller all avsätta medel för en lärarledd undervisning av minst den omfattning som timplanerna anger.

Hösten 1990 anlog riksdagen ansvarspropositionens förslag om skol­plan. Detta beslut gör del naturligi att många frågor, som gäller gymna­siereformens genomförande, anges i skolplanen.

1 den nya gymnasieskolan är det mer nödvändigt än tidigare att män­niskor samarbetar på olika sätt om man skall lyckas med sina uppgifter. När verksamheten tidigare styrdes hårt av cenirala bestämmelser, som detaljerat föreskrev hur arbetet skulle ordnas, hade lärarna mindre möj­ligheter till samarbete och att utveckla skolan tillsammans med andra. En rad frågor som skall lösas lokalt, kräver i forisäliningen gemensam­ma överväganden och samråd. Jag ser arbetet med gymnasieskolans ar­betsplaner som strategiskt för en skola med lokalt engagemang och an­svar.

För att detla lokala förberedelsearbete med alt genomföra gymnasie­reformen skall vara möjligt fordras all de nödvändiga statliga besluten föreligger senast vid vissa bestämda tidpunkter. Jag räknar med alt rege­ringen fastställer mål och riktlinjer för gymnasieskolan senast vid ut­gången av år 1991 med ledning av vad jag nu föreslagit. Jag bedömer alt dessa kommer att gälla uniler genomförandeperiodens inledningsskede i avvaktan på resultatet av den nu tillsalla läroplanskommilténs arbete.

Av direktiven till läroplanskommittén, vilka jag redogör för i avsnitt 5.4, framgår all kommittén senast den 1 juli 1991 skall presentera mo­deller och riktlinjer för hur gymnasieskolans och vuxenutbildningens kursplaner skall utformas.

Denna redovisning bör bli ett viktigt underlag för kommuner och landsting inför deras planering och genomförandebeslul. Jag räknar med alt den kursplaneöversyn, som därefter skall fullföljas av skolverkel i alll väsentligt skall vara slutförd till sommaren 1992.

Hösten 1990 lillkallade jag en parlamentarisk beredning av betygsfrå­gorna. Beredningen skall ha slutfört sitt arbete Iill sommaren 1991. Mot denna bakgrund räknar jag med all kunna förelägga riksilagen ett för­slag om gymnasieskolans betygssystem under riksmötet 1991/92.

Budgetåret 1991/92 blir med denna uppläggning etl år, som ägnas åt förberedelsearbete, planering, information saml läroplans- och kurspla­nearbete.

Den statliga regleringen av nuvarande gymnasieorier föreslås upphö­ra den 1 juli 1993. När en ny struktur på gymnasieskolan nu skall infö­ras - bl.a. med stöd av en statlig genomföranderesurs - skulle etl bibehål­lande av de gymnasieorter, som inrättades för ca 20 år sedan, verka åter-

105

h

å

llande p

å

 utvecklingen av den nya gymnasieskolan. Ett f

ö

rl

ä

ngt eta-  Prop. 1990/91:85

bleringsstopp skulle ocks

å

 vara till nackdel f

ö

r nya gymnasiekommuner som d

ä

rmed kunde g

å

 miste om m

ö

jligheten alt f

å

 del av genomf

ö

ran-dcresursen. Tidpunkten f

ö

r avvecklingen av den slatliga regleringen 

ä

r satt med h

ä

nsyn till den planeringsperiod som beh

ö

vs f

ö

r samr

å

d mel­lan kommunerna.

Varje kommun, som inle har en gymnasieskola, f

å

r s

å

ledes besluta om man 

ä

ven efter 1 juli 1993 skall s

ä

nda sina ungdomar till gymnasi­eskolor i n

ä

rliggande kommuner, eller om man skall investera i en egen skola. Jag vill i det h

ä

r sammanhanget utveckla min .syn p

å

nyetablering av gymnasieskolor.

1 

ö

verg

å

ngen fr

å

n den statliga detaljplaneringen till det nya systemet kan finnas en risk att uppd

ä

mda ambitioner att f

å

 starta egen gymnasi­eskola kan leda till att nya gymnasieskolor f

ö

r de nationellt fastst

ä

llda programmen anordnas p

å

ell s

ä

tt som inte 

ä

r i elevernas intresse och som inte heller st

å

r i samklang med del politiska syftet att f

å

 bredd i ut­bildningen. Vad jag t

ä

nker p

å

ä

r risken all vissa kommuner etablerar en egen gymnasieskola med endast n

å

gra f

å

 av de naiionelll fastst

ä

llda pro­grammen. L

ä

ttast all etablera blir d

å

n

å

gra av de fr

ä

msl h

ö

gskolef

ö

rbe-redande programmen, som kr

ä

ver mindre utrustning 

ä

n vad som i all­m

ä

nhet g

ä

ller f

ö

r de yrkesf

ö

rberedande.

Etl beslut om nyetablering av en ny gymnasieskola m

å

ste f

ö

reg

å

s av en noggrann analys av utbildningsbehovet uiifr

å

n ungdomarnas intresse, arbetsmarknadens struktur och regionens totala utbildningsutbud. Till detla kommer ocks

å

 att en n

ö

ilv

ä

ndig h

ö

g utbildningskvalitet f

ö

ruts

ä

tter att en skola kan erbjuda fiera program med olika inriktning. Genom ell brett urval av utbildningsprogram skapas underlag f

ö

r all ha l

ä

rare med olika bakgrund och skiftande kompetenser vilket bidrar positivt till ett kreativt arbetsklimat p

å

 en skola.

Seklorsbidraget till skolverksamheten 

ä

r ocks

å

s

å

 utformat alt det beaktar variationerna i de kostnader som 

ä

r f

ö

renade med olika utbild­ningsprogram. Statsbidragets utformning bidrar d

ä

rmed till all ge f

ö

rut­s

ä

ttningar f

ö

r ell allsidigt utbildningsutbud.

I detta sammanhang vill jag ocks

å

 framh

å

lla alt l

ä

nsstyrelserna har en viktig uppgift n

ä

r del g

ä

ller utbildningsplanering f

ö

r regional ulveck­ling. Detta arbele kr

ä

ver en fortl

ö

pande dialog med kommunerna. L

ä

ns­styrelserna kan d

ä

rigenom medverka till att kommunernas si

ä

llningsla­gande s

ä

tts in i ett 

ö

vergripande regionalt perspektiv.

Den s

ä

rskill lillkallade utredningen f

ö

r ulv

ä

rdering av f

ö

rs

ö

ksverk­samheten med tre

å

rig yrkesinriktad utbildning i gymnasieskolan kom­mer i september 1991 all avl

ä

mna sin slutrapport. Den kommer att vara av st

ö

rsta betydelse f

ö

r all genomf

ö

ra reformen i praktiken, f

ö

r kurspla-neulvecklingen och f

ö

r gymnasieskolans fortsalla utveckling.

Av mina f

ö

rslag f

ö

ljer att intagning till nuvarande linjer i gymnasi­eskolan f

å

r ske sista g

å

ngen inf

ö

r l

ä

s

å

ret 1994/95. I vilken takt och hur inf

ö

randet av program resp. avveckling av linjer sker under genomf

ö­

randeperioden avg

ö

r varje huvudman med f

ö

ljande undantag.

106

I proposition 1987/88:102 om ulveckling av yrkesutbildningen i gym­nasieskolan förutsatte dåvarande utbildningsministern att intagningen till de tvååriga ekonomiska och tekniska linjerna skulle upphöra från och med läsåret 1991/92.

I proposition 1988/89:90 om ingenjörsutbildning förutsatte utbild­ningsministern att årskurs 4 på fyraårig teknisk linje skulle anordnas för sista gången läsåret 1992/93.

Den successiva övergången till utbildning på de nya programmen liksom avvecklingen av de tvååriga ekonomiska och tekniska linjerna samt av intagningen till årskurs 4 på fyraårig teknisk linje bör lämpli­gen komma till uttryck genom övergångsbestämmelser till ändringarna i skollagen.

I dagens gymnasieskola pågår försöksverksamheter av olika slag. En hel del av dessa verksamheter grundas på förordningar, som har utfär­dats av regeringen. Med de förändringar som nu föreslås beträffande gymnasieskolan kan huvudparten av dessa förordningar upphävas. Be­slut om upphävande torde ankomma på regeringen. Om riksdagen bi­faller mina förslag om en ny gymnasieskola, avser jag att återkomma till regeringen beträffande försöksförordningarna.

Prop. 1990/91:85

3.9  Kostnader och finansiering

Mitt förslag: Finansieringen av den nya gymnasieskolan är ett gemensamt åtagande för stal, kommun och arbetsliv.

Det statliga bidraget till finansieringen sker genom direkta ul-giftsbegränsningar - genom kraftiga neddragningar i den statliga skoladminislrationen saml genom en limplanekonslruktion som leder till minskade anspråk på kommunerna.

Del kommunala bidraget Iill finansieringen sker genom ratio­nalisering och en ökad produktivitei. Ett statligt resultatkrav be­räknas på seklorsbidraget under en tidsperiod.

Arbetslivets bidrag till finansieringen sker genom alt den ar­betsplatsförlagda delen av undervisningen finansieras genom en omfördelning inom ramen för de lagstadgade arbetsgivaravgifter­na.

Under budgetåren 1992/93-1997/98 beräknas en särskild re­form- och genomföranderesurs

Skälen för mitt förslag: Regeringen har i årets budgetproposition, mol bakgrund av del ekonomiska läget och utsikterna för de närmaste åren, lagt fram riktlinjer för den ekonomiska politiken. Ett av de vikti­gaste målen för denna är alt förbättra tillväxtförulsältningarna i den svenska ekonomin. Den tekniska utvecklingen fortsätter i snabb takt, och den europeiska integreringen leder till en ökad konkurrens och på­skyndar strukturomvandlingen. Det ställer ökade anspråk på arbctskraf-

107

lens kompetens och på nya former för arbetsorganisation på arbetsplat-        Prop. 1990/91:85 serna.

En moderniserad och utbyggd gymnasieskola är enligt min uppfatt­ning en viktig förutsätlning för att möjliggöra en fortsatt strukturom­vandling och en god produktivitetsutveckling. Utbildningssatsningar på gymnasieskolan och insatser inom ramen för vuxen- och arbetsmark­nadsutbildningen har en ceniral roll i regeringens politik för att långsik­tigt stärka konkurrenskraften och att öka tillväxten i ekonomin.

En reformering av gymnasieskolan enligt mina förslag skapar ett storl finansieringsbehov. I ell fortvarighetslillslånd beräknas reformen kosta tolalt 1 300 milj.kr. Därutöver bör särskilda resurser tillföras hu­vudmännen under den sexåriga genomförandeperioden. De samhälls­ekonomiska förulsällningarna ställer krav på all nya ulgiflsålaganden måste finansieras genom omprioriteringar, besparingar och 

ralionali.se

-

ringar inom ramen för en begränsad tillväxt.

Reformens långsikliga betydelse för den svenska ekonomin och dess konkurrenskraft samt de allmänna ekonomiska förutsättningarna kräver en bred uppslutning kring finansieringen. Mol denna bakgrund är ut­gångspunkten för mina finansieringsförslag alt finansieringen måste ses som ett gemensaml åtagande för stat, kommun och arbetsliv. Jag skall senare utveckla dessa förslag.

Kostnadsberäkningar

Förlängningen av utbildningstiden på de yrkesinriktade linjerna till Ire år belyder att del totala elevantalet i gymnasieskolan utökas med ca 40 000 elever vid full utbyggnad.

Utgångspunkten för mina beräkningar av de tillkommande undervis­ningskostnaderna är den struktur och de nya limplaner, som jag tidigare har redovisat, och de principer som hittills tillämpats vad avser dimen­sioneringen av gymnasieskolan i förhållande till anlalel 16-åringar i ri­ket.

Enligt vad jag tidigare anfört föreslås intagning på de nya program­men få ske fr.o.m. läsåret 1992/93. Jag angav samtidigt att senast budge­tåret 1995/96 skall samtliga elever i årskurs I las in på de nya program­men. Några statliga organisationsbeslut existerar således inle i samband med övergången till de nya programmen.

Friheten för kommunerna att välja när övergång till de nya program­men skall ske, medför all kostnadsberäkningen bör kopplas till antalet 16- åringar i riket vid fullt genomförd ny programstruktur. Det betyder läsåret 1997/98, dvs. det första läsår då alla i också årskurs 3 studerar en­ligt de nya programmen.

Kostnaderna för undervisningen har beräknats uiifrån dels samma kostnadsnivå som i årets budgetproposition, dels dagens fördelning i 30-och 16-klasser och antaganden om en klassfyllnad motsvarande dagens organisation. I mina beräkningar har jag vidare lagil hänsyn till behovet av resurser vid gruppdelning för laborationer etc. saml för tid utanför timplanerna för särskilda aktiviteter som prov, praktik och studiebesök

108

m.m. Som jag redovisat i avsnitt 3.7.1 inneh

å

ller limplanerna en l

ä

gsta        Prop. 1990/91:85 garanterad undervisningslid. Jag har dock ber

ä

knat resurser s

å

 all ut­rymme finns f

ö

r huvudm

ä

nnen att 

ö

ka undervisningstiden med 5-10 % ut

ö

ver den angivna tiden.

Med ovan angivna f

ö

ruts

ä

ttningar har jag ber

ä

knat undervisningskost­naderna (ill 7 274 milj.kr.

Det avser kostnader motsvarande dagens allm

ä

nt undervisningsbi­drag, skolledningsresurs, s

ä

rskilt undervisningsbidrag, s

ä

rskilda l

ö

ne­kostnadsbidrag, bidrag till lokal skolutveckling, bidrag till sjuk­f

ö

rs

ä

krings- och folkpensionsavgifter, allm

ä

n till

ä

ggspensionsavgift, l

ö­

nekostnadsp

å

l

ä

gg, bidrag till studie och yrkesorientering, inbyggd ut­bildning, gymnasial l

ä

rlingsutbildning och de s

ä

rskilda kostnaderna f

ö

r f

ö

rs

ö

ksverksamheten med tre

å

riga yrkesinriktade studiev

ä

gar.

I f

ö

rs

ö

ksverksamheten ber

ä

knas den arbelsplalsf

ö

rlagda delen av ut­bildningen (APU) utg

ö

ra ca 25 % f

ö

rdelad med 10 + 10 + 60 % 

ö

ver de tre 

å

ren. I den nya gymnasieskolan anges APU som minsl 15 % f

ö

r­delad 

ö

ver de ire 

å

ren. Della ger b

ä

ttre m

ö

jlighet all uiifr

å

n lokala f

ö

r­uls

ä

tlningar anpassa den skolf

ö

rlagda och den arbelsplalsf

ö

rlagda delen av yrkesutbildningen. Jag har ber

ä

knat kostnaderna f

ö

r ers

ä

ttning till f

ö

retagen f

ö

r APU till 753,8 milj.kr.

Under APU skall ungdomarna f

å

 handledning av anst

ä

llda vid f

ö

re­lagen. Som st

ö

d till kostnader f

ö

r utbildning av s

å

dana handledare har jag ber

ä

knat 72 milj.kr.

Vidare skall eleverna under denna del av utbildningen ha ell med anst

ä

llda ]

ä

rr\f

ö

rban f

ö

rs

ä

kringsskydd (jfr avsnitt 5.9.4). Jag har ber

ä

knat 5,9 milj.kr. f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l.

Som jag tidigare har redovisat inneb

ä

r f

ö

rl

ä

ngningen av de yrkesin­riktade linjerna till tre 

å

r att det totala elevantalet i gymnasiet ut

ö

kas med ca 40 000 elever vid full utbyggnad.

Den n

ä

mnda f

ö

rl

ä

ngningen av studietiden medf

ö

r ocks

å

ö

kade studiest

ö

dskosinadcr. Jag har ber

ä

knat denna kostnads

ö

kning till 395,6 milj.kr.

Jag har ber

ä

knat de tillkommande kostnaderna f

ö

r skolm

å

ltider, l

ä

ro­medel, f

ö

rbrukningsmaterial, lokalv

å

rd m.m. Iill 400 milj.kr.

Mina ber

ä

kningar i del f

ö

reg

å

ende ulg

å

r fr

å

n del ber

ä

knade resurs­behovet i ett forlvarighetstillst

å

nd, dvs. fr.o.m. budget

å

ret 1997/98. Jag bed

ö

mer del n

ö

dv

ä

ndigt alt under den sex

å

riga genomf

ö

randetiden till­f

ö

ra extra resurser f

ö

r vissa 

ä

ndam

å

l .s

å

 all inf

ö

randel av de nya pro­grammen underl

ä

ttas.

Jag har som en s

ä

rskild genomf

ö

randeresurs f

ö

r kommunernas plane­ring och information ber

ä

knat 500 kr. per elev i den nya strukturen, vilket f

å

r full effekt budget

å

ret 1997/98 med ca 133 milj.kr.

F

ö

r inirodukiionsfortbildning av fr

ä

msl l

ä

rare i karakt

ä

rs

ä

mnen, men ocks

å

 f

ö

r skolledare har jag ber

ä

knat 11 milj.kr. Del f

ö

r

ä

ndrade inne­h

å

llet i 

ä

mnena fordrar enligt min mening extra insatser f

ö

r fortbild­ning. Jag har d

ä

rf

ö

r ber

ä

knat extra medel f

ö

r 

ä

mnesfortbildning med 80 milj.kr.

109

I genomförandeskedet bedömer jag del vidare nödvändigl med för-        Prop. 1990/91:85 stärkta insatser för handledarulbildning och har för detta beräknat 30 milj.kr.

Jag har tidigare redogjori för de erfarenheter som hittills vunnits av försöksverksamheten med treåriga yrkesinriktade linjer.

Den av regeringen tillsatta utvärderaren pekar i sin senaste rapport på att många kommuner gick in i försöksverksamheten med utrustning som är etl par årtionden gammal. Under 1980-lalet har sannolikt också många kommuner avstått från behövliga investeringar i utrustning och lokaler i väntan på att få kännedom om vad som skulle krävas i den nya utbildningen. Utvärderaren anser därför, att de extremt höga ulrusl-ningskoslnader som vissa kommuner redovisat inle kan relateras till för­söksverksamheten som sådan. En kostnadsanalys bör i stället la sin ut­gångspunkt i jämförelsen mellan moderniserad tvåårig utbildning och en treårig utbildning.

Sett i etl längre tidsperspektiv har kraven på yrkeskunnande succes­sivt förändrats. För etl halvt sekel sedan var det viktigt alt ha ett ordent­ligt hanlverkskunnande. Under 1950-talel övergick man allt mer till produktion med hjälp av industriella maskiner och behovet av etl hanl­verkskunnande minskade. Förmåga alt manuellt hantera maskinerna blev viktigare. I slutet på 1970-lalet skedde en övergång till kvalificerat styrda maskiner som ofta kunde programmeras att ulföra olika saker. Produktionsutrustningen blev så dyr all en ostörd produktion ulan stopp till följd av maskinskada blev en nödvändighet. Kunskap om drift och underhåll av dessa maskiner blev allt viktigare.

Dessa förändringar i arbetslivet har också avspeglat sig i yrkesutbild­ningen. Från att ha varit inriktat på ett hanlverkskunnande övergick ul­bildningen på 1960-talet till en mer detaljerad uppläggning med sla-lionssyslem, där man lärde sig den manuella hanteringen av maskiner­na. På 1970-lalet övergick man gradvis till att skapa en utbildningssitua­tion som är så verklighetstrogen som möjligt. Detta innebar att kravet på att utrusta skolorna med fullstora produktionsmaskiner ökade. Detta ledde till stora investeringar i utrustning som ofta har en låg utnyttjan­degrad.

Den tekniska utvecklingen och den förändring av arbetets innehåll och organisation som nu skett i näringslivet medför förändrade krav på utbildningen. Tillämpningar och färdighelsträningar bör tonas ner till förmån för en teknikförståelse och en beredskap alt lära nya saker och att lösa uppkomna problem. Skolans övningar och laborationer bör in­riktas på att förstå processerna. Tillämpningar i produktionsmaskiner hör naturligt hemma på företag och bör i största utsträckning ske under den arbelsplalsförlagda delen av utbildningen. Skolans investeringar kan således i ökad omfattning inriktas mot mindre ulbildningsuirustning och simulatorer.

Dagens regler för statsbidrag till anskaffning av utrustning grundar sig på etl av SÖ fastställt bidragsunderlag. Delta utgörs av beräknade kostnader för en normalutrustning för en klass på studievägens karak­tärsämnen. Som vägledning för sådant bidragsunderlag utfärilar SÖ nor-

110

malutrustningslistor. Dessa listor har kommit att f

å

 en f

ö

r kommunerna Prop. 1990/91:85

styrande effekt. 

Ö

verg

å

ngen till ett m

å

lrelaterat styrsystem med ett schabloniserat statsbidrag som allm

ä

nt finansiellt st

ö

d till skolv

ä

sendet b

ö

r, enligt min mening, ocks

å

 f

å

 genomslag p

å

 bidragel till utrustnings-kostnader. Jag menar s

å

ledes all della statsbidrag ocks

å

 b

ö

r ber

ä

knas mera schabloniserat och all dessa normalutrustningslistor d

ä

rmed kan avvecklas.

Mol bakgrund av dessa erfarenheter anser jag det v

ä

sentligt alt inf

ö­

randet av en ny yrkesutbildning i gymnasieskolan ocks

å

å

tf

ö

ljs av en modernisering av den utrustning i enlighet med vad jag nu redogjori f

ö

r. Jag f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r alt 100 milj.kr. utg

å

r som etl extra stimulansbi­drag till kommunerna under perioden 1992/93 - 1997/98 till kompletter­ande ink

ö

p av utrustning. I-r

å

n och med budgel

å

rel 1998/99 b

ö

r del 

å

ligga huvudm

ä

nnen alt ansvara f

ö

r underh

å

ll och nyink

ö

p av utrust­ning.

F

ö

r cenirala tiivccklingsresurser har jag ber

ä

knat 146 milj.kr.

F

ö

r reform- och genomf

ö

randekostnader ber

ä

knar jag s

å

ledes totalt 500 milj.kr.

Jag ber

ä

knar s

å

ledes del sammanlagda medelsbehovet f

ö

r den nya gymnasieskolan vid full effekt (inkl. reform- och genomf

ö

randekostna-der) till 9 401,3 milj.kr. En kostnadsber

ä

kning f

ö

r den dimensionering jag ber

ä

knat f

ö

r budgel

å

rel 1997/98 men avseende samtliga ulbildningar enligt dagens studiev

ä

gsslruktur i gymnasieskolan ulg

ö

r 7 593,3 milj.kr. I f

ö

rh

å

llande till delta inneb

ä

r den nya gymnasieskolan s

å

ledes ett 

ö

kal medelsbehov p

å

 avrundat 1 800 milj.kr.

Det nya sektorsbidraget har stor f

ö

ljsamhet till f

ö

r

ä

ndringarna i po-pulationen. Den nedg

å

ng i antalet 16-

å

ringar som intr

ä

ffar under ge­nomf

ö

randeperioden p

å

verkar s

å

leiles gymnasieskolans andel av sektors-bidraget. Jag avser ilock att i det 

å

rliga budgetarbetet la h

ä

nsyn till inf

ö­

randet av de nya programmen s

å

 att gymnasieskolans andel av sektorsbi­draget f

ö

r budgel

å

rel 1997/98 inneh

å

ller de nu ber

ä

knade I 800 milj.kr.

Finansiering av den nya gymnasieskolan

Utg

å

ngspunkten f

ö

r mina finansieringsf

ö

rslag 

ä

r, som jag angav inled­ningsvis, all finansieringen av den nya gymnasieskolan m

å

sle ses som etl gemensaml 

å

tagande f

ö

r stat, kommun och arbetsliv.

Del siatligu bidraget till finansieringen av den nya gymnasieskolan, sker genom kraftiga neddragningar i den statliga skoladministraiionen samt genom en limplanekonslruktion som leder iill minskade anspr

å

k p

å

 kommunerna.

Riksdagens beslui med anledning av ansvarsproposilionen inneb

ä

r en kraftigt minskad statlig skoladminislration i f

ö

rh

å

llande till dagens situation. Denna bes[)aring ber

ä

knar jag till 100 milj.kr.

Som jag nyss redovisat 

ä

ndras timplanerna och blir belydligl mindre detaljerade. I st

ä

llet f

ö

r att uttrycka undervisningsvolymen som del antal veckotimmar etl 

ä

mne skall omfatta, har limplanerna nu ulfoimals s

å 

att de anger den volym av undervisning som eleverna skall garanteras

under tre år. Den lärar-/handledarledda undervisningslid som garanteras        Prop. 1990/91:85 eleverna är något mindre än dagens timtal uttryckt i veckotimmar.

Besparingar genom denna utformning av timplanerna beräknar jag till ca 330 milj.kr.

Det kommunala bidragel till finansieringen sker genom rationalise­ring och en förbättrad produktivitet.

Förändringsarbetet inom skolområdet präglas av ell systematiskt ar­bele all ulveckla styrningen av skolan i riktning från regelstyrning till en mål- och resultatorienterad styrning. Den slatliga regleringen av tjänster som lärare m.fl. har upphört med utgången av år 1990. Del om-fallande och tyngande statliga regelverket kring tjänsterna ersätts i den nya skollagen av en ytterst begränsad statlig reglering. Den nuvarande regleringen av skolans organisation avvecklas och kommunerna har fri­het att disponera över skolans ekonomiska resurser.

Avvecklingen av de nuvarande reglerna om klass- och gruppstorle­kar, om begränsad rätt till start vid lågt elevantal eller fortsatt undervis­ning vid minskande elevantal innebär en möjlighet för kommunerna all utifrån lokala förhållanden och i samverkan med grannkommuner ul­veckla sin gymnasieorganisation på ett effektivt säll.

Syftet med förändringarna är således all ge möjlighet till en lokal an­passning av verksamhet och organisation och stimulera till ett effektivt utnyttjande av resurser.

Den nuvarande regleringen av organisation och resurser motverkar ell effektivt resursutnyttjande i kommunerna och är etl hinder för sam­verkan mellan skolformer och över kommungränser. Jag menar all möjligheten iill samverkan mellan utbildningsanordnare är speciellt viktig i framliden för att lillgodose elevernas rätt till ett allsidigt urval gymnasieutbildningar. Etl ökat sambruk av tillgängliga resurser är också avgörande för utvecklingen av gymnasieskola och vuxenutbild­ning. Kommunförbundet liksom enskilda kommuner har också i olika sammanhang framfört uppfattningen all ett effektivare resursutnyttjande kan bli resultatet av en statlig avreglering.

Jag anser därför alt, som ett led i en konsekvent genomförd målstyr­ning, ett resultatkrav kan formuleras på skolsektorn som ell rationalise­ringskrav. Della bör beräknas som eit procentuellt uttag på seklorsbi­draget.

De frigjorda resurserna återförs direkt till kommunerna som ett re-formlillskott i takt meil reformeringen av gymnasieskolan.

Jag anser att ett rationaliseringskrav på ca 0,5 % per år beräknat på del totala sektorsbidraget under en fyraårsperiod är ell limligt statligt re­sultatkrav. Del medför all ca 617 milj.kr. kan frigöras för reformeringen av gymnasieskolan.

Den framtida modellen för yrkesutbildning har som utgångspunkt att yrkesutbildningen skall vara ell gemensaml ansvar för stat, kommun och arbetsliv.

F.n betydande del av yrkesutbildningen (minst 15 %) sker ute på ar­betsplatserna. Jag anser del därför viktigt att arbcllivels ansvar för yrkes­utbildningen också markeras och tydliggörs i finansieringsmodellen.

112

Det innebär all arbetslivet får bära kostnaderna för den arbetsplats-        Prop. 1990/91:85 förlagda delen av utbildningen. Det sker adminislralivl enklast genom alt en viss procentuell andel av lönesumman uttaxeras för att finansiera den arbelsplalsförlagda delen av utbildningen .

Finansieringen enligt denna modell kan ses som en kostnadsfördel­ning mellan utbildande och icke utbildande arbetsplatser. Bidragel till den arbelsplalsförlagda delen av utbildningen kan i detta perspektiv an­ses leda till kostnadsutjämning i rätlvisesyfte inom arbetslivet.

Ett kostnadsansvar för arbetslivet genom kopplingen till arbetsgivar­avgiften torde också vara en återhållande faktor när del gäller ersätt­ningsnivån liil de enskilda företagen.

Jag bedömer, efter samråd med chefen för arbetsmarknadsdeparte­mentet, att en finansiering av den arbetsplatsförlagda delen av ulbild­ningen är möjlig genom alt en viss andel, 0,12%, av arbetsmarknadsav­giften las i anspråk.

De totala kostnaderna för den arbetsplatsförlagda delen av utbild­ningen beräknar jag till 753 milj.kr.

Tekniskt innebär del att arbetsmarknadsavgiften sänks i motsvarande mån som den nuvarande vuxenutbildningsavgiften höjs. Samtidigt bör benämningen av avgiften ändras till ulbildningsavgift. Ändringen inne­bär alt 2 kap. 1 § lagen (1981: 691) om socialavgifter måste ändras. Jag har samrått med chefen för socialdepartementet angående della.

Inkomsterna från avgiflen återförs via del statliga diiftbidragel till kommuner, som vidareför del till arbetslivet.

AnslagsefTekter

Mina kostnadsberäkningar utgår, som jag redovisat, från en rad antagan­den. Det ligger i sakens natur dels att sådana måste till vid en förändring av den omfattning, som mina förslag innebär, dels all en uppföljning av dessa beräkningar måste ske löpande och justeringar göras vid behov.

Enligt min mening bör rationaliseringskravet på kommunerna stäl­las fr.o.m. budgetåret 1992/93.

Av den ökade kostnaden skall sektorsanslagel endast tillföras medlen från neddragningen av den statliga skoladministraiionen (100 milj.kr.) och från arbetsgivaravgiften (753 milj.kr), eftersom effekterna av ratio­naliseringskravet och timplaneförändringarna ligger inom sektorsansla­gel.

Jag anser att de nya medlen skall tillföras sektorsanslagel under en treårsperiod fr.o.m. budgelårel 1992/93 med fördelningen 253, 300 och 300 milj.kr.

113

8    Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 85

4  Den kompetensinriktade vuxenutbildningen

Prop. i990/9i:85

4.1   En kort historik

Den kompetensgivande vuxenutbildningen i Sverige växte fram ur del fria bildningsarbetet, ur kvällsgymnasier och korrespondensutbildning. När satsningen på vuxenutbildningen inleddes med 1967 års proposition angående vissa åtgärder inom vuxenutbildningens område m.m.(prop 1967:85, SUll, rskr. 277) dominerade fortfarande folkbildningen de vuxnas utbildningsmöjligheter.

Ökade kompetenskrav i arbetslivet och formella behörighetskrav för tillträde till vidareutbildning började väga tyngre i människors val av ut­bildningar och blev den avgörande drivkraften till att en kompetensgi­vande vuxenutbildning skildes ut från den fria och frivilliga folkbild­ningen.

1 nyssnämnda proposition angavs tre huvudmotiv för en satsning på vuxenutbildningen: att överbrygga de växande utbildningsklyftorna i samhället, att öppna möjligheter för individen alt senare i livet komplet­tera ungdomsutbildningen och alt förse arbetsmarknaden med väl utbil­dad arbetskraft.

Uniler intryck av den internationella debatten om återkommande ut­bildning och livslångt lärande samt av starka fackliga krav kom de för­delningspolitiska målen för vuxenutbildningen alltmer i förgrunden. I 1971 års proposition om vuxenutbildning (prop.1971:37) angavs ut­tryckligen att det övergripande målet för utbildningen var all åstadkom­ma en utjämning av den faktiska levnadsnivån.

1970-talets fortsatta reformer tog i hög grad fasta på vuxnas ekono­miska förutsättningar att delta i studiearbetet. Genom lagstadgad rätt till ledighet för studier och olika former av studiestöd med en klar priorite­ring av dem som hade kort eller bristfällig utbildning, fortsatte de för-delningspolitiskt inriktade satsningarna. Under 1970-talels första del till­kom också grundvux, en utbildning som riktar sig till vuxna med brist­fälliga kunskaper och färdigheter i läsning, skrivning och räkning.

Den totala omfattningen av den kommunala vuxenutbildningen tilläts öka fram till 1970-talets slut. Budgetåret 1978/79 infördes ett tak på gymnasieskolekurserna och 1982/83 för hela den kommunala vuxen­utbildningen.

Den fortsatta omvandlingen av arbetsorganisation och arbetsliv un­der 1980-talet, med snabbt stigande krav på arbetskraftens kom|)etens, har medfört en stark tillväxt av personalutbildningen, dvs. den utbild­ning arbetsgivare anordnar eller låter anordna för sina anställda. Denna tillväxt ökar risken för att utbildningsklyftorna vidgas. LO och TCO har övertygande visat alt personalutbildningen till såväl inriktning, in­nehåll som omfattning missgynnar dem som har korta.st utbildning. Re­geringen har i april 1990 tillkallat en parlamentarisk kommitté för ut­redning om kompetensutveckling i arbetslivet (Dir. 1990:25) Kommit­tén väntas avlämna förslag senare i år.

114

Komvux finns i nästan samtliga kommuner och landstingskommu­ner i riket och mer än hälften av kommunerna har vuxenutbildningsen­heter i sin skolorganisation. Kvinnorna dominerar i komvux och utgör drygt 65 % av de studerande. Knappt en iredjedel av eleverna är under 24 år, en iredjedel är mellan 25 och 34 år och knappt 40 % är över 35 år. Var tredje elev som studerar på etapj) 1 är numera invandrare. Även om de flesta invandrare studerar på grundskolenivå, finns det också många i de teoretiska gymnasieskolekurserna.

1 grundvux dominerar invandrarna med fördelningen 60 % invand­rare och 40 % svenskar. Invandrarna är genomgående äldre än svens­karna och över hälften är över 35 år. Bland svenskarna är 40 % över 35 år, drygt 50 % mellan 20 och 34 år och 8 % under 20 år.

Prop. 1990/91:85

4.2  Den kompetensinriktade vuxenutbildningen i framtiden

Min bedömning: De syften med vuxenutbildningen som angavs i 1967 års riksdagsbeslut ligger fast, nämligen att överbrygga ut­bildningsklyftorna i samhället, att öppna möjligheterna för indi­viden att komplettera sin ungdomsutbildning samt att bidra till att höja kompetensnivån inom yrkeslivet. Satsningar på grund­läggande vuxenutbildning skall prioriteras.

Skälen för min bedömning: Den kommunala vuxenutbildningen skall medverka till att förverkliga de allmänna målen för vuxenutbildningen genom all erbjuda vuxna kompelensinriktad utbildning motsvarande den som ges i grundskolan och gymnasieskolan.

Den snabba utvecklingen mot ett mera kunskapsintensivt arbetsliv skärper anspråken på vuxenutbildningen. 1 etl arbetsliv och i ett sam­hälle där kunskaper och utbildning blir allt viktigare, kommer de stra­tegiska investeringarna att bestå i del som många ännu inte vant sig vid att betrakta som investeringar - nämligen människors kunskaper och er­farenheter. Att ulveckla näringslivet blir i långa stycken liktydigt med att ulveckla den mänskliga arbetskraften.

En medveten strategi för vuxenutbildningen är nödvändig för att ut­veckla den svenska ekonomins konkurrenskraft men också för att för­hindra att ett mera kunskapsrikt arbetsliv skapar nya utbildningsklyftor mellan och inom olika grupper.

Alt överbrygga och utjämna utbildningsklyftor inom och mellan ge­nerationerna hör till vuxenutbildningens viktigaste syften. Den ulvärde­ring som redovisats av en särskild tillkallad utredningsman i rapporten Vuxenutbildning 1970-talets reformer - en utvärdering (DsU 1985:10) visar tillsammans med annan forskning att uljämningseffeklena dock va­rit mycket måttliga.

115

Av erfarenhet vet vi att arbetstagare utan yrkesutbildning och med   Prop. 1990/91:85

l

å

g utbildning i 

ö

vrigt har en svag st

ä

llning p

å

 arbetsmarknaden. Brister i grundl

ä

ggande f

ä

rdigheter i l

ä

sning, skrivning och r

ä

kning f

å

r konse­kvenser f

ö

r individens situation inom m

å

nga olika omr

å

den. Risker f

ö

r arbetsl

ö

shet, arbetsskador och social utslagning g

ö

r de korttidsutbildade, s

ä

rskill bland invandrade grupper, mer utsatta 

ä

n andra.

Skillnaderna i utbildning har ocks

å

 en regional dimension som sam­spelar med n

ä

ringslivsstrukturen i olika delar av landet. Arbetslivets f

ö

r-

ä

nilring och tillv

ä

xt i storst

ä

derna och p

å

universitetsorterna medverkar Iill all attrahera v

ä

lutbildad arbetskraft medan slora delar av landet, med en redan of

ö

rm

å

nlig utbildningsstruktur, riskerar att ytterligare utarmas.

F

ö

r att vuxenutbildningen skall kunna bli den m

ö

jlighet som kort­lidsulbildade vuxna beh

ö

ver 

ä

r del n

ö

dv

ä

ndigl all insatserna f

ö

r dem prioriteras. Mina f

ö

rslag i del f

ö

ljande skall ses i detla perspektiv. Den miniminiv

å

 i fr

å

ga om basf

ä

rdigheier - motsvarande 

å

rskurs 6 i grund­skolan - som lades fast genom tillkomsten av grundvux i b

ö

rjan av 1970-talel 

ä

r, som S

Ö

 ocks

å

 p

å

pekat i sin f

ö

rdjupade anslagsframst

ä

llning, i dag helt otillr

ä

cklig.

Med de f

ö

rslag jag f

ö

r fram i dag f

å

r alla ungdomar en 12-

å

rig sam­manh

ä

ngande utbildning. 

Ä

ven dessa f

ö

rslag medf

ö

r att utbildningsklyf­torna mellan unga och vuxna sk

ä

rps. Den kommunala vuxenutbild­ningen m

å

ste d

ä

rf

ö

r ocks

å

kunna m

ö

ta kraven fr

å

n dem som beh

ö

ver f

ö

rb

ä

ttra sin utbildning p

å

 gymnasieniv

å

 f

ö

r att t.ex. skaffa sig beh

ö

rig­het f

ö

r h

ö

gre studier.

Utvecklingen av arbetsliv och arbetsmarknad motiverar ocks

å

 en yr­kesutbildning som st

ä

rker m

ä

nniskors st

ä

llning p

å

 arbetsmarknaden rent generellt. Mina f

ö

rslag i del f

ö

ljande inneb

ä

r att den kommunala vuxenutbildningen kommer alt kunna erbjuda p

å

byggnadsutbildningar som har en kompetensh

ö

jande karakt

ä

r. Utbildningarnas m

å

l 

ä

r s

å

ledes all ge de vuxna en utbildning som f

ö

r dem till en ny niv

å

 i yrket eller till ell nytl yrke.

Jag vill betona den kommunala vuxenutbildningens roll som ett al­ternativ till personalutbildningen. Den sistn

ä

mnda 

ä

r styrd av f

ö

retagens behov och tar sikte p

å

 att 

ö

ka den anst

ä

lldes kompetens i anst

ä

llningen och p

å

 den enskilda arbetsplatsen. Den kommunala vuxenutbildningens uppgift 

ä

r att st

ä

rka den enskildes situation i samh

ä

llet och p

å

arbets­marknaden i enlighet med dennes egna behov och ambitioner.

De ekonomiska villkoren har sj

ä

lvklart en avg

ö

rande betydelse f

ö

r m

å

nga vuxnas studiem

ö

jligheter. Jag har d

ä

rf

ö

r tillsatt en s

ä

rskild utred­ning om vuxnas m

ö

jligheter alt finansiera studier, vilken har i uppdrag att senare i v

å

r presentera f

ö

rslag till eit b

ä

tlre studiesocialt st

ö

dsystem.

116

4.3  Det offentliga skolväsendet för vuxna

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Del offentliga skolväsendet för vuxna utvidgas till alt fr.o.m. den 1 juli 1992 också omfatta grundläggande under­visning i svenska för invandrare (sfi). Det kommer då alt omfat­ta grundläggande vuxenutbildning, gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning, som tillsammans bildar den kommu­nala vuxenutbildningen (komvux), vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda (särvux) samt sfi. Bestämmelser om ilessa skol­former överförs till skollagen.

Skälen för mitt förslag: I den nyligen av riksdagen antagna lagen (1990:1477) om ändring i skollagen slås fast all för vuxna anordnar del allmänna utbildning i form av grundutbildning för vuxna, kommunal vuxenutbildning samt vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda. Med en mindre ändring i skollagens 1 kap. 8 § kommer den kommuna­la vuxenutbildningen (komvux) att omfatta grundläggande vuxenutbild­ning, gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning. Till dessa utbildningar återkommer jag i det följande med beskrivningar av mål och inriktning.

Jag förordar nu att även grundläggande svenska för invandrare (sfi) ir\ordnas i del offentliga skolväsendel för vuxna. Med anledning av pro­positionen om reformerad svenskundervisning för vuxna invandrare (prop. 1989/90:102, UbU27, rskr. 279) har riksdagen beslutat att ge kommunerna ansvaret för en ny sammanhållen utbildning i sfi. En kommun kan dock uppdra ål vissa andra utbildningshuvudmän alt an­orilna undervisningen. När kommunerna på detla sätt har fått huvudan­svaret för hela sfi- undervisningen, finner jag det naturligt au inordna verksamheten i del offentliga skolväsendet. Sfi kommer därmed alt om­fattas av de generella regler som gäller för den övriga skolverksamheten och behovet av särreglering minskar.

Som jag förutskickade i ansvarsproposilionen föreslår jag nu all vux­enulbildningslagen inarbetas i skollagen. Skälen för delta har jag ut­vecklat där. Även bestämmelserna om sfi bör på samma säll överföras till skollagen.

För fullständighelens skull vill jag slutligen också nämna all den typ av orienteringskurser, som i dag anordnas som cn första introduktion till olika typer av studier, även i fortsättningen kan anordnas av kom­munerna. För sådana kurser behövs enligi min mening ingen siallig reg­lering.

117

4.4  Grundläggande vuxenutbildning

Prop. 1990/91:85

4.4.1   Mål och inriktning

Mitt förslag: En ny utbildning på grundläggande nivå för vuxna benämnd grundläggande vuxenutbildning inrättas inom komvux fr.o.m. läsåret 1992/93. Den nya utbildningen ersätter grundvux och etapp 1 i nuvarande komvux. Utbildningen skall främst till­godose vuxnas behov av en bred allmän kompelens för arbets-och samhällslivet. Den skall också ge en grund för vidare stu­dier.

SÖs och riksrevisionsverkets förslag: Överensstämmer med mitt för­slag.

Bakgrund och skälen för mitt förslag:

Ny grundläggande vuxenutbildning

I dag är den grundläggande utbildningen för vuxna uppdelad på två ul-bildningsformer dels grundvux, dels etapp 1 i nuvarande komvux, som i huvudsak motsvarar högstadiet i grundskolan. Både SÖ och riksrevi­sionsverket (RRV) har pekat på en rad problem med nuvarande ord­ning.

Enligt SÖ lalar flera skäl för en långtgående förändring av utbild­ningen på grundskolenivå för vuxna. I det nuvarande systemet är t.ex. den fiktiva årskurs 6-nivån, som nu utgör en gräns mellan grundvux och grundskolekurserna i komvux, otidsenlig och organisatoriskt svår­hanterlig. Därtill kommer ett alltmer påtagligt behov av att strama upp verksamheten i grundvux och konkretisera målen bätlre. Härigenom blir det lättare att utvärdera verksamheten. Del är därför enligt SÖs me­ning rationellt alt utforma etl enklare och flexiblare syslem för studier på grundskolenivå.

RRV lar i sin rapport om grundvux t.ex. upp den bristande styrning­en och framhåller all grundvux i dag i vissa avseenden är satt på undan­tag i förhållande till komvux. RRVs granskning visar att del finns pro­blem vid övergången från grundvux med dess fria ft)rm till komvux. RRV påpekar också att en stramare läroplan med tydligare målformule­ringar, där anknytning till arbetsmarknad och yrkesliv ingår som en central del, är en förutsättning för ett bättre resursuinyttjande och en mer ändamålsenlig och resultatinriktad utbildning.

Jag förordar därför, i likhet med SÖ och RRV, att en helt ny utbild­ning uiformas för den grundläggande nivån. Syftet med den nya grund­läggande vuxenutbildningen bör vara all ge vuxna en bred allmän kom­petens för arbets- och samhällslivet. Den bör också kunna utgöra en grund för vidare studier.

18

Utbildningens utformning

Jag avser all senare återkomma till regeringen med förslag om den när­mare utformningen av den grundläggande vuxenutbildningen. Denna bör omfatta en kärna av basämnen och möjligheter att läsa ämnesinte-grerade kurser. För studerande med ingen eller myckel kort skolutbild­ning bör det finnas ett grundblock, som avser att ge grundläggande fär­digheter i läsning, skrivning och räkning. Innehållet i och uppläggning­en av ulbildningen bör bestämmas utifrån de kortiidsutbildades behov.

För att vuxna skall kunna studera krävs ofta stor fiexibilitel i studier­nas uppläggning. Inom den grundläggande vuxenutbildningen bör del därför i framtiden vara möjligt för de studerande att studera på heltid eller dellid. En del har behov av att läsa hela studieprogrammet, medan andra endast vill delta i något eller några ämnen. Genomgångna delar av utbildningen bör kunna dokumenteras. Ulbildningen bör också kun­na  kombineras med annan utbildning, i.ex. gymnasial vuxenutbildning.

Skolhuvudmännen får stor frihet att själva organisera sin verksam­het. Jag förutsätter all man då i större utsträckning än nu kommer att anpassa verksamheten efter de behov som finns.

Den nya utbildningen bör införas så snart som möjligt. Utformning­en av utbildningen, utarbetande av kursplaner m.m. bör göras under budgetåret 1991/92. Den nya utbildningen bör därför inrättas den I juli 1992.

4.4.2  Kommunernas skyldigheter och elevernas rättigheter

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Varje kommun har ansvar för att alla dess innevå­nare, som behöver och önskar della i grundläggande vuxenut­bildning, också får möjlighet till detta. Vuxna som saknar såda­na kunskaper och färdigheter som normalt uppnås i grundsko­lan skall ha rätt all della i utbildningen.

SÖs förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.

RRVs förslag: Överensstämmer med mill förslag.

Skälen för mitt förslag: I vårt land har vi i många år haft en obligato­risk nioårig skolgång. 1 dag går den helt övervägande delen av alla ung­domar i gymnasieskolan. Inom vuxenutbildningen är endast grundvux en skyldighet för kommunerna att anordna. Delta innebär all vuxna i dag har rätt att få utbildning upp till en nivå som motsvarar årskurs 6 i grundskolan.

Mot bakgrund av samhällets ökade krav på medborgarnas basfärdig­heter, som jag inledningsvis har beskrivit, förordar jag att nivån för den utbildning kommunerna har skyldighet att erbjuda vuxna höjs. Jag före­slår därför alt kommunernas ansvar skall utvidgas till att omfatta hela den grundläggande vuxenutbildningen. Slulnivån för denna utbildning motsvarar i princip årskurs 9 i grundskolan. Utbildningen leder i vikti-

119

ga ämnen fram till de kunskaper och färdigheter som är nödvändiga för fortsatta studier på gymnasial nivå.

Den grundläggande vuxenutbildningen är en myckel viktig uppgift för komvux. Kommunen ansvarar för att ulbildningen genomförs för de medborgare som behöver den och som önskar della. Delta kräver aktiva insatser för ati ulbildningen skall nå dem som verkligen behöver den. Jag förordar därför att kommunens ansvar skall omfatta såväl en skyl­dighet all anordna utbildningen, som all aktivt verka för att de som har behov av den rekryteras. Kommunerna kan anordna utbildningen i egen regi eller i samverkan med andra utbildningsanordnare, organisa­tioner och myndigheter.

De personer, som önskar studera på den grundläggande nivån, skall ha rätt att göra detta antingen i den egna kommunens, eller om de så önskar i en annan kommuns vuxenutbildning.

Mina förslag i del föregående föranleder ändringar i skollagen.

Prop. 1990/91:85

4.5  Grundläggande svenskundervisning för tidigare invandrare m.m.

Mitt förslag: Invandrare, som saknar grundläggande kunskaper i svenska och inte har rätt till svenskundervisning enligt de be­stämmelser som gäller för nyanlända invandrare, skall fr.o.m. budgetåret 1991/92 ha rätt till grundläggande utbildning i sven­ska som andraspråk inom ramen för komvux.

SÖs förslag: Kommunerna skall tilldelas eu särskill sialsbidrag för undervisning i svenska för tidigare invandrare, dvs. invandrare som kom till Sverige före den I januari 1985. Statsbidraget skall tilldelas en­ligt samma regler som gäller för övriga dellagare, för vilka statsbidrag nu utbetalas från anslaget Undervisning för invandrare i svenska språket m.m., upp till etl sammanlagt antal som motsvarar 2,5 % av antalet utri­kes födda i kommunen.

Skälen för mitt förslag: Riksdagen beslutade förra årel om en refor­mering av svenskundervisningen för vuxna invandrare. Reformen träd­de i kraft den 1 januari 1991. Härigenom försvann den tidigare uppdel­ningen på grundläggande svenskundervisning (grund-sfi) och påbygg­nadsutbildning (påbyggnads-sfi). Den nya ulbildningen bör enligt min mening i fortsättningen benämnas svenska för invandrare (sfi).

Sfi är avsedd för nyanlända invandrare. Den ger pn introduktion till svenska förhållanden och allmänna kunskaper i svenska. Enligt lagen (1986:159) om grundläggande svenskundervisning för invandrare, som enligt mitt förslag i det föregående fr.o.m. den 1 juli 1992 kommer alt ersättas av kapitel 13 i skollagen, är kommunen skyldig all erbjuda ut­bildningen inom två år efter det att invandraren kyrkobokfördes i lan­det. Om en invandrare på grund av särskilda skäl inle har kunnat på-

120

b

ö

rja undervisningen inom den liden, g

ä

ller kommunens skyldighet f

ö

r  Prop. 1990/91:85

den personen under ytterligare ett 

å

r.

F

ö

r nyanl

ä

nda invandrare har allts

å

 en reform nyligen genomf

ö

rts. Milt f

ö

rslag till f

ö

r

ä

ndringar i detta avsnitt g

ä

ller d

ä

rf

ö

r enbart de in­vandrare som inte omfattas av reformen.

Enligt tidigare beslut av riksdagen har kommunerna under en fem­

å

rsperiod skyldighet alt erbjuda svenskundervisning ocks

å

 till s.k. tidiga­re invandrare, dvs. invandrare som har kommit till Sverige f

ö

re den 1 januari 1985. F

ö

re fem

å

rsperiodens slut, dvs. vid utg

å

ngen av budgel

å

rel 1990/91, skall det 

å

terst

å

ende undervisningsbehovet f

ö

r dessa invandrare pr

ö

vas p

å

 nytt. Riksdagen uttalade sig senast i ilessa fr

å

gor i samband med riksdagsbeslutet om sfi-reformen f

ö

rra v

å

ren (1989/90;UbU27, s.9, rskr. 279).

Enligt en enk

ä

t till kommunerna, som S

Ö

 l

å

tit utf

ö

ra, ber

ä

knas ca 6 800 tidigare invandrare ha f

å

ll eller komma all f

å

 grundl

ä

ggande un­dervisning i svenska under fem

å

rsperioden fram till den 1 juli 1991. I vissa kommuner 

å

terst

å

r det dock fortfarande m

å

nga lidigare invandrare som har slori behov av undervisning.

Mitt f

ö

rslag inneb

ä

r att kommunen blir skyldig att inom ramen f

ö

r komvux erbjuda grundl

ä

ggande utbildning i svenska som andraspr

å

k in­te bara f

ö

r s.k. tidigare invandrare, dvs. invandrare som kom f

ö

re 

å

r 1985, utan ocks

å

 f

ö

r 

ö

vriga invandrare som av olika anledningar ham­nat utanf

ö

r sfi-systemet. F

ö

rslaget inneb

ä

r alt undervisningen av dessa invandrare, till skillnad fr

å

n vad som g

ä

ller f

ö

r nyanl

ä

nda invandrare, kommer all bekosias inom ramen f

ö

r del nya seklorsbidraget som efter den 1 juli 1991 kommer all utg

å

 till det offentliga skolv

ä

sendel.

Att grundl

ä

ggande svenskundervisning f

ö

r lidigare invandrare utfor­mas som en kurs inom komvux inneb

ä

r ocks

å

 att samma regler f

ö

r le­dighet f

ö

r studier och regler f

ö

r studiest

ö

d kommer att g

ä

lla som f

ö

r 

ö

v­riga dellagare i komvux.

I dag finns en kurs i svenska som andraspr

å

k p

å

grundskoleniv

å 

inom komvux. Den f

ö

ruts

ä

tter att deltagarna lidigare har g

å

tt igenom grundl

ä

ggande svenskundervisning f

ö

r invandrare eller har motsvarande kunskaper. Mitt f

ö

rslag inneb

ä

r all ulbildningen p

å

 grundskoleniv

å

 ut

ö­

kas, s

å

 att den kan omfatta 

ä

ven undervisning p

å

 en niv

å

 som motsvarar den som ges inom sfi. Kursen b

ö

r uniler budget

å

ret 1991/92 inordnas i nuvarande komvux och d

ä

refter i grundl

ä

ggande vuxenutbildning.

121

4.6  Gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning

Prop. 1990/91:85

4.6.1   Mål och inriktning för gymnasial vuxenutbildning

Mitt förslag: Gymnasial vuxenutbildning skall ge vuxna kunska­per och färdigheter motsvarande dem som ungdomar kan få i gymnasieskolan.

Utbildningens innehåll skall nära anknyta till gymnasiesko­lan och den skall leda till samma kompetens som motsvarande utbildning i gymnasieskolan.

Bakgrund och skälen för mitt förslag:

Mål och inriktning

Avsikten är att en utbildning skall leda till samma kompetens oavsett om den genomförs inom gymnasieskolan eller inom gymnasial vuxenut­bildning. Del föranleder en bestämmelse i skollagen som anger all gym­nasial vuxenutbildning syftar till all ge vuxna kunskaper och färdigheter motsvarande dem som ungdomar kan få genom gymnasieskolan.

Gymnasial vuxenutbildning kommer på så sätt att utgöra en spegel­bild av större delen av gymnasieskolan. Detla innebär bl.a. att de för­ändringar av ämnen och den modernisering av yrkesutbildningen som i dag föreslås för gymnasieskolan, samtidigt skall genomföras i komvux. Estetiska ämnen skall dock fortfarande anses tillhöra folkbildningens ansvarsområde inom vuxenutbildningen.

Jag räknar med att kursplanerna skall vara gemensamma för gymnasieskolan och för gymnasial vuxenutbildning. En viss anpassning kan dock komma alt krävas för vuxenutbildningens del.

Kommunerna och landstingskommunerna får i framliden stor frihet att själva inrätta lokala kurser inom gymnasieskolans ram. Sådana kur­ser bör också kunna ges inom ramen för komvux eller i samverkan mellan skolformerna.

Arbetsplatsförläggning

Jag har nyss föreslagit att yrkesutbildningen i gymnasieskolan delvis skall vara arbetsplatsförlagd. Vad som får arbetsplatsförläggas skall fram­gå av kursplanerna. Med gemensamma kursplaner kommer delta att gäl­la även för motsvarande gymnasiala vuxenutbildning. Många vuxenstu­derande behöver bara komplettera sin tidigare utbildning eller yrkeser­farenhet med vissa delkurser eller moment ur kursplanen. För flera kan kompletteringen enbart avse fackieoretiska delar. lör vuxenutbildning­ens del bör därför inga krav på omfattning av arbelsplatsförläggningen

122

uppställas. Vilka delar av en yrkesutbildning som skall arbetsplatsförläg­gas måste av naturliga skäl beslutas lokalt. Därför bör det även beträf­fande vuxenutbildningen ankomma på styrelsen för ulbildningen all be­sluta om delta.

Prop. 1990/91:85

4.6.2  Mål och inriktning för påbyggnadsutbildning

Mitt förslag: Påbyggnadsulbildning skall ge vuxna en sådan ut­bildning som leder iill en högre kom|)elens i yrket eller Iill etl nytt yrke.

SÖs förslag: Kortare yrkesutbildningar, som har en längd på en till tre terminer, finns för närvarande huvudsakligen inom gymnasieskolans påbyggnadsutbildningar men anordnas i viss utsträckning också inom komvux. I den mån utbildningar av denna an inte lämpligen kan inord­nas i den reformerade gymnasieskolan skall sådana utbildningar kunna anordnas i komvux.

Utredarens förslag: Förslagen om att överföra kurser från gymnasie­skolans lilla ram till komvux kan förverkligas inom ramen för mitt för­slag om påbyggnadsulbildning.

Bakgrund och skälen för mitt förslag:

Mål och inriktning, begreppsbestämning

Utöver gymnasieskolekurser, som motsvarar utbildning inom de nuva­rande linjerna i gymnasieskolan, får komvux i dag anordna dels särskil­da yrkesinriktade kurser, vilka saknar motsvarighet inom gymnasiesko­lan, dels gymnasieskolekurser motsvarande de specialkurser och påbygg­nadsulbildningar som nu finns i gymnasieskolan.

Även i framtiden kommer det enligt min uppfattning alt finnas be­hov av utbildning som riktar sig enbarl till vuxna och därför saknar motsvarighet i gymnasieskolan. Det gäller sådan utbildning, som är en påbyggnad på en avslutad gymnasial utbildning utan att ha högskoleka­raktär. Vidare gäller det utbildning som visserligen har enbart den obli­gatoriska skolan - dvs. folkskola, enhetsskola eller grundskola - som för­kunskapskrav, men som dessutom har ett behörighetskrav som avser praktik eller arbetslivserfarenhet.

Jag förordar att sådan utbildning, som alltså riktar sig enbarl till vuxna, fr.o.m. den 1 juli 1992 skall betraktas som vuxenutbildning och anordnas inom komvux under beteckningen påbyggnadsutbildning. Den skall syfta till utbildning för en ny nivå i yrket eller till ett nytt yrke. Därmed finns det utbildningsmöjligheter för de vuxna som genom etl frivilligt utbildningsåtagande vill höja sin kompetens inom del egna yr­ket eller på eget initiativ utbilda sig för etl nytl yrke. En bestämmelse om syftet med påbyggnadsutbildning bör införas i skollagen.

123

Kommunerna och landstingskommunerna bör i framtiden ha frihet att själva inrätta lokala kurser även beträffande påbyggnadsutbildning. Utbildning av del slag som i dag anordnas av lanthushållsskolor kan i framtiden äga rum som påbyggnadsutbildning.

Prop. 1990/91:85

Nuvarande särskilda yrkesinriktade kurser

Kursplaner för särskilda yrkesinriktade kurser inom dagens komvux fastställs av SÖ. Antalet sådana kursplaner är stort för närvarande. Både innehåll och omfattningar myckel skiftande. 1 samband med att gymna­sieskolans yrkesutbildning och därmed motsvarande vuxenutbildning moderniseras i enlighet med mina förslag i dag, behövs en genomgri­pande översyn av de nuvarande särskilda yrkesinriktade kurserna. Kur­ser som inte är helt aktuella bör avskaffas. Delsamma gäller vissa av de nuvarande kurserna, där utbildning i framliden enbart bör få anordnas som uppdragsutbildning. Den nuvarande beteckningen särskilda yrkes­inriktade kurser bör slopas. De kurser som skall få anordnas i framliden bör inordnas under del nya begreppet påbyggnadsutbildning. Det är re­geringens uppgift att besluta i dessa frågor.

Utbildningar från Ulla ramen och vissa andra specialkurser

Jag har tidigare (avsnitt 3.6) redovisat mill ställningstagande beträffande specialkurser. Vissa utbildningar kommer att ingå i gymnasieskolans tredje årskurs, några kommer att överföras till högskolan.

De ulbildningar som i dag anordnas som specialkurser och som skall finnas kvar, bör fr.o.m. den 1 juli 1992 inordnas under det nya begrep­pet påbyggnadsutbildning samt anordnas inom komvux. Även här bör alla kurser, som inte är helt aktuella eller som enbart bör anordnas i form av uppdragsutbildning, upphävas.

4.6.3  Teknikerutbildning

Mitt förslag: Försöksverksamheten med ettårig teknikerulbild-ning skall upphöra och ersättas med en reguljär utbildning inom komvux fr.o.m. den 1 juli 1991.

SÖs och UHAs förslag: Förslaget kan inrymmas som en del av på­byggnadsutbildningen enligt milt förslag.

Bakgrund och skälen för mitt förslag: Eftersom kommunerna i för­söksverksamheten har visal alt de har goda förutsättningar därtill, bör de få la hand om leknikerutbildningen. Utbildningen är en påbyggnad på en avslutad gymnasial utbildning och bör därför betraktas som vux­enutbildning. Den hör fr.o.m. den 1 juli 1992 definitionsmässigl in un­der den nya beteckningen påbyggnailsuibildning.

Teknikerutbildningen bör emellertid få anordnas av kommunerna som en reguljär utbildning redan fr.o.m. den 1 juli 1991. Detla kan enk-

124

last ske genom att utbildningen under läsåret 1991/92 betraktas som en        Prop. 1990/91:85 särskild yrkesinriktad kurs inom nuvarande komvux.

Samordnad ingenjörsutbildning

Arbetsgruppen för samordnad ingenjörsutbildning på mellannivå disku­terade i sin rapport Samordnad ingenjörsutbildning på mellannivå (Ds 1988:20) behovet av en ny leknikerutbildning. Gruppen konstaterade att samhällets behov av personer med tekniskt kunnande kan tillgodoses med teknisk utbildning på tre nivåer, nämligen teknikerutbildning, in­genjörsutbildning och civilingenjörsutbildning.

Regeringen gav våren 1989 ett uppdrag till SÖ och UHÄ att gemen­samt

-     studera vilken kompetens som en ettårig leknikerutbildning skall

leda till,

-      analysera behovet av olika inriktningar på en leknikerutbildning,

-

belysa konsekvenserna av ell statligt resp. kommunalt huvudman­naskap samt

-

föreslå omfattningen och lokaliseringen på en försöksverksamhet med en leknikerutbildning.

1 sin slutrapport våren 1990 föreslog verken alt en försöksverksamhet under en femårsperiod borde bedrivas i gymnasieskola och komvux, ef­tersom verken fann att den kommunale skolhuvudmännen har de bästa förutsättningarna när det gäller såväl lokaler och utrustning som lärar­kompetens. Den försöksverksamhet som redan finns i högskolan borde dock få fortsätta under denna period.

Intresset för leknikerutbildningen

Kommunerna har visat ett mycket stort intresse för en ettårig tekniker­utbildning. När SÖ begärde in intresseanmälningar till försöksverksam­het var drygt 80 kommuner beredda att anordna utbildningen från hös­ten 1989 eller i enslaka fall från hösten 1990.

Intresset från högskolornas sida var väsentligt lägre. Endast ell fåtal högskolor var intresserade av alt anordna denna uibildning.

Under 1980-talet har delar av den tekniska utbildningen på mellan­nivå organiserats om så att utbildningar av samma längd och med sam­ma innehåll inle skall anordnas av olika huvudmän och ges olika namn. Del har visat sig alt såväl studerande som avnämare haft svårighe­ter att bedöma och värdera den mångfald av tekniska utbildningar som funnits. Del finns dessutom ett behov av en slörre enhellighel för au ut­bildningarna skall kunna värderas på en internationell marknad. Detta har lett till att jag i dag (avsnitt 3.8) föreslår att det fjärde året på fyra­årig teknisk linje skall avvecklas. Vidare kommer högskolan (prop. 1988/89:90) att få det fulla ansvarel för den tvååriga ingenjörsutbildning som skall organiseras inom ramen för det allmänna linjesyslemel där.

125

Kommunernas möjligheter att anordna teknikerutbildning

Det har i många sammanhang framhållits att en leknikerutbildning skall ha en teknisk-praktisk inriktning. Trots att försöksverksamheten med ettårig leknikerutbildning ännu bara har pågått ett halvt år står det klart att kommunerna har mycket goda förutsättningar att ta hand om denna typ av utbildning. Många kommuner har genomfört avsevärda investeringar i modern utrustning i samband med reformeringen av yr­kesutbildningen. Jag anser därför alt det inte är motiverat all bygga upp ett antal ettåriga ulbildningar, som är tänkta att leda till en leknikerni-vå, inom såväl det kommunala skolväsendet som högskolan. För hög­skolans del skulle det i vissa fall bli fråga om betydande nyinvesteringar om man där skulle bygga upp denna utbildning till en sådan volym som näringslivet frågar efter. Jag anser vidare all det för näringslivet i många medelstora kommuner, som inte har någon högskoleutbildning, kan få en slor betydelse för möjligheten att rekrytera kvalificerad arbetskraft om kommunen kan anordna en leknikerutbildning. För de studerande innebär del alt närheten till ulbildningen kan öka om den anordnas i kommunal regi.

När yrkesutbildningen i enlighet med mina förslag i dag har övergått till all vara en treårig utbildning i gymnasieskolan, kommer det också att finnas ett behov av leknikerutbildning som bygger på dessa yrkesut­bildningar och ger möjlighet till fördjupade kunskaper.

Prop. 1990/91:85

4.6.4  Kommunernas skyldigheter och elevernas rättigheter

Mitt förslag: Kommuner och landstingskommuner skall erbjuda gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning. De bör sträva efter att erbjuda utbildning i den utsträckning som moti­veras av behov och efterfrågan i kommunen.

Skälen för mitt förslag: Dagens arbetsmarknad kräver i ökande om­fattning välutbildade människor. Del antal elever som varje år lämnar gymnasieskolan med en god utbildning är inte tillräckligt för att fylla dessa behov. Även de som redan är yrkesverksamma behöver möjlighet alt komplettera sin tidigare utbildning för alt kunna behålla och förbät­tra sin ställning på arbetsmarknaden.

Även om kommunerna inte åläggs skyldighet att anordna gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning i någon viss omfattning, bör skollagen ändå föreskriva alt de skall erbjuda kommunens innevånare möjligheter till vuxenutbildning. Kommunerna bör i skollagen åläggas att sträva efter alt även gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsut-bililning erbjuds i den utsträckning som motiveras av innevånarnas be­hov och efterfrågan.

Jag vill i detla sammanhang särskilt betona vikten av att det finns vuxenutbildning som svarar mot den enskilda individens önskemål. Även om vuxenutbildning också anordnas på annat håll i samhället.

126

t.ex. som arbetmarknadsutbildning eller som personalutbildning, är den av kommunerna anordnade vuxenutbildningen den enda vuxenutbild­ning vid sidan av folkbildningen som initieras utifrån den enskil­da individens behov och som ger de sluderande möjlighei att fritt välja studieinriktning. Samhället har all anledning att uppmuntra och under­lätta för vuxna som vill studera för att stärka sin ställning i arbetslivet, skaffa sig kompetens för vidareutbildning eller få vidgade perspektiv och därmed bättre förutsättningar för alt delta i del kulturella och politiska livet. Jag ser del som ytterst angelägel att behålla och utveckla denna fria utbildningssektor och därigenom ge möjlighet för vuxna alt på eget initiativ studera efter eget val.

Prop. 1990/91:85

4.7  Timplaner för komvux

Mitt förslag: För grundläggande vuxenutbildning skall särskilda timplaner fastställas. De timplaner som fastställs för gymnasie­skolan skall tillämpas även för gymnasial vuxenutbildning. Sär­skilda timplaner skall fastställas för påbyggnadsutbildning.

Timplanerna skall utgöra en rekommendation för vuxenut­bildningen.

Även timplaner för grundläggande vuxenutbildning och på­byggnadsutbildningar skall uttryckas i sexliominuterstimmar.

Bakgrund och skälen för mitt förslag: För den grundläggande vuxen­utbildningen förordar jag all särskilda timplaner fastställs, som är obero­ende av timplanerna för grundskolan. Timplanerna bör övervägas när­mare i samband med kommande kursplanearbele för grundläggande vuxenutbildning.

Jag har nyss föreslagit alt samma kursplaner skall gälla för gymnasie­skolan och gymnasial vuxenutbildning. Även när det gäller timplaner bör det finnas ett samband mellan dessa två former av gymnasial utbild­ning.

Dagens.timplaner för komvux ingår i läroplanen och utgör bindande föreskrifter. Men timplanen får underskridas efter lokala beslut, efter­som det som anges är det högsta antalet lektioner som kursen får omfat­ta. Enligt de föreskrifter som gäller nu får skolstyrelsen också, med ut­nyttjande av den särskilda delramen, utöka timplanen i en kurs med upp till 10 %, om de sluderande har särskilda svårigheter att följa studi­erna i kursen.

Övergången till målstyrning innebär bl.a. all den koppling som tidi­gare fanns mellan timramar och statsbidrag nu försvinner.

Del är angelägel all åstadkomma största möjliga fiexibilitel och an­passning av vuxenutbildningen till målgruppernas behov. Mol denna bakgrund förordar jag all limplanerna utgör en rekommendation, som anger den genomsnittliga lid det beräknas la att uppnå målet för resp.

127

kursplan. Styrelsen för ulbildningen bör ha frihet all besluta vilket tim­tal som skall gälla för en kurs.

Till skillnad från ungdomsskolan anger timplanerna för nuvarande komvux redan i dag etl neltoantal lektioner för hela kursen i stället för veckotimmar. Det finns inle och bör inie finnas föreskrifter om vecko­arbetstid, terminer eller läsår i vuxenutbildningen. Kommunerna bör fritt bestämma under vilken tid på dagen, i veckan och under året som utbildningen skall bedrivas.

Jag har lidigare föreslagit att även timplanerna för gymnasieskolan, som enligt vad jag nyss förordat skall tillämpas också för den gymnasiala vuxenutbildningen, skall anges i nettolid och dessutom i sextiominuters-limmar. Motsvarande bör gälla timplanerna för grundläggande vuxenut­bildning och påbyggnadsutbildning. Detla innebären lokal frihet alt be­stämma även de enskilda lektionernas längd. De studerandes önskemål och behov skall ha avgörande betydelse för sådana beslut.

Det bör vara regeringens uppgift alt utfärda nödvändiga föreskrifter om timplanernas utseende och funktion.

Prop. 1990/91:85

4.8  Vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda

4.8.1  Utvidgning av särvux m.m.

Mitt förslag: Särvux utvidgas till att också omfatta viss utbild­ning på iräningsskolenivå.

Särvux-kommitténs förslag: Överensstämmer i storl sell med mitt för­slag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget om en utvidgning av särvux med undervisning på iräningsskolenivå. Några remissinstanser vill dock all särvux skall utvidgas med samtliga moment som finns i träningsskolan. Endast Lärarnas Riksförbund har avstyrkt förslaget.

Bakgrund och skälen för mitt förslag:

Utvidgning med undervbning på iräningsskolenivå

Särvux-kommitlén hade som sin främsta uppgift alt utreda hur särvux kan utvidgas till att också omfatta vuxna som behöver utbildning på en nivå som motsvarar särskolans iräningsskolenivå. Kommitténs utgångs­punkt var att vuxenutbildning för alla människor är en viktig jämlik­hetsfråga. Utvecklingsstörda har liksom andra möjlighet att tillgodogöra sig utbildning om den anpassas efter deras speciella behov och förutsätt­ningar. Utbildningsinsatser är ett viktigt inslag i en strävan att normali­sera livsvillkoren. Ulvecklingsslörda skall därför oavsett grad av funk-

128

tionsnedsättning ges möjligheter till utveckling genom vuxenutbildning.        Prop. 1990/91:85 Detta är också min principiella bedömning.

Utifrån denna utgångspunkt föreslår jag all särvux utvidgas till alt också omfatta utbildning på Iräningsskolenivå. I likhet med kommittén anser jag alt även ett utvidgat särvux är en renodlad utbildningsfråga. Det som naturligt faller inom andras ansvarsområden skall inte ingå i ulbildningen. Skälen för det är att särvux är en utbildning för vuxna och därmed inte behöver innehålla samma moment som en uibildning för barn och ungdomar. Vuxna utvecklingsstörda erhåller t.ex. träning i motorik och vardagsaktiviteter inom daglig verksamhet genom omsorgs­huvudmannen. Vuxenutbildning anordnas även av andra utbildningsan­ordnare med delvis skilda syften för sin verksamhet, I.ex. folkbildning­en, som inom vuxenutbildningsområdet svarar för det estetiska området.

Utvidgningen av särvux bör därför omfatta kommunikation samt verklighetsuppfattning och omvärldskunskap från träningsskolans kurs­plan. Det ankommer på regeringen att utfärda närmare bestämmelser i dessa frågor. Utvidgningen av särvux med undervisning på iräningssko­lenivå bör ske med början budgetåret 1991/92. Jag kommer i det följan­de att föreslå (avsnitt 10) medel för verksamheten.

Förändring av nuvarande särvux

Särvux replierar på uppbyggnaden av grundvux och nuvarande etapp 1 i komvux. För hela särvux gäller samma regler om begränsning av stu­dietiden som inom grundvux. Särvux innehåller också frislående kurser motsvarande etapp I i nuvarande komvux. Särvux- kommittén har före­slagit alt begränsningen av studietiden endast skall gälla den grundläg­gande delen i särvux. De regler som nu gäller för grundvux och komvux kommer att avskaffas när den nya grundläggande vuxenutbildningen in­förs. Motsvarande regler bör då också avskaffas vad gäller särvux. Jag ser inget behov av att för ett övergångsår föreslå någon förändring.

Särvux-kommitlén har föreslagit att föreskrifterna för särvux ändras så att de fristående kurserna kan anordnas på hellid. Jag delar denna uppfattning och ämnar föreslå regeringen att nuvarande regel, som omöjliggör heltidsstudier, tas bort.

Yrkesinriktad utbildning för vuxna utvecklingsstörda

Särvux-kommitlén har visat au del i dag bedrivs en relativt omfattande vuxenutbildning för utvecklingsstörda, men att yrkesinriktad utbildning endast finns i begränsad omfattning. Jag vill därför här redovisa min syn på de förslag kommittén har lagt fram.

Arbetsmarknadsmyndigheterna har ansvar för planering av arbetsför-beredande åtgärder för arbetshandikappade, däribland utvecklingsstörda. Sökande som behöver fördjupad vägledning och särskilda arbetsförbere-dande insatser kan få service vid Arbetsmarknadsinslitut (Ami). Vissa Ami har särskilda resurser för intellektuellt arbetshandikappade, (Ami-S/ia). Jag vill erinra om den kompetens för att anpassa yrkesförberedan­de insatser och yrkesutbildning till de utvecklingsstördas behov som le-

129

9   Rik.sdagen 1990/91. I .saml. Nr 85 Rättelse: S. 141 femte stycket texten utbytt

dan finns inom arbetsmarknadsverket. En betydande del av de utveck­lingsstördas behov av arbetsförberedelse och yrkesutbildning bör därför kunna tillgodoses inom existerande verksamhei. Jag har i denna fråga samrått med chefen för arbetsmarknadsdepartementet.

Särvux-kommitlén har föreslagit att vuxna skall ges möjlighet att få yrkesutbildning inom yrkessärskolan. 1 princip delar jag denna uppfatt­ning. I likhet med kommittén anser jag det orealistiskt ati inom särvux anordna särskilda utbildningsvägar för dem som är i behov av yrkesut­bildning. I stället bör yrkessärskolans kompetens och personella och materiella resurser utnyttjas. Kommittén har också föreslagit att inom komvux bör inrättas särskilda yrkesinriktade kurser för utvecklingsstör­da. Regeringen har tillsatt en kommitté, kallad särskolekommittén, för att utreda frågan om ett kommunalt huvudmannaskap för särskolan. Kommittén beräknas avlämna sitt slutbetänkande under våren 1991. Jag avser alt återkomma till frågan om utvecklingsstörda vuxnas möjligheter alt delta i yrkesinriktad utbildning i samband rned all jag behandlar sär­skolekommitténs förslag.

Prop. 1990/91:85

4.8.2 Kommunernas skyldigheter och elevernas rättigheter

Mitt förslag: Landstingskommunerna skall ha ett ansvar för att erbjuda särvux. De skall sträva efter att erbjuda utbildningen i den utsträckning som motiveras av behov och efterfrågan. En landstingskommun får överlåta ansvaret för särvux till en kom­mun.

Bakgrund och skälen för mitt forslag: Under försöksverksamheten med särvux bedrevs undervisning i flertalet landstingskommuner. Sedan särvux blev en reguljär skolform har verksamheten utvidgats till samtli­ga landstingskommuner. Särvux omfattning varierar mellan landstingen eftersom några tillför verksamheten mer landslingskommunala medel än andra. SÖs kartläggning av särvux visar dels ett ökal deltagarantal, dels en viss ökning av det genomsnittliga antalet timmar per vecka för de studerande jämfört med försöksverksamheten.

Jag har nyss föreslagit vissa förändringar av nuvarande särvux i enlig­het med särvux-kommitléns förslag. Utvidgningen av särvux till alt också omfatta undervisning på träningskolenivå innebär en ulveckling i den riktning landstingen själva arbetat för. De ytterligare medel som jag strax kommer att föreslå till verksamheten under anslaget B 10 Bidrag till driften av särvux bör ge landstingskommunerna goda möjligheter att utveckla verksamheien ytterligare.

Särvux-kommitlén menade all särvux skall vara en parallell till och så nära som möjligt integrerad med den kommunala vuxenutbildning­en. Strävandena mot en sådan större samordning skulle underlättas vid ett primärkommunah huvudmannaskap. Särskolekommittén har, som jag tidigare nämnt, i uppgift att utreda formerna för en kommunalise-

130

ring av särskolan och särvux. Innan kommittén har lämnat sina förslag        Prop. 1990/91:85 är jag inte beredd alt förorda några andra förändringar av särvux än de jag nyss föreslagit. Detta gäller också en eventuell anpassning av särvux till den nya grundläggande vuxenutbildningen och de kommuner som inle ingår i någon landstingskommun.

Jag föreslår därför att landstingskommunerna och de kommuner som inte ingår i någon landstingskommun skall ha ansvaret för särvux i enlighel med vad som nu gäller. De skall också sträva efter alt erbjuda särvux i den utsträckning som motiveras av behov och efterfiågan. Det är viktigt att särvux inte bara erbjuds dem som erhåller särskilda omsor­ger. Många som har behov av undervisning inom särvux, främst i form av fristående kurser, klarar sig i samhället utan att få särskilda omsorger och är därför svårare att nå. En samverkan med komvux är viktig så att de som önskar studera får tillgång till en utbildning som är anpassad ef­ter deras förutsättningar. Särvux-kommitlén pekade på att många som studerade i grundvux troligtvis i stället borde ha deltagit i särvux.

1 dag får landstingskommunerna överlåta ansvarel för särvux på en kommun, om regeringen medger detta. Regeringen har tidigare lämnat några sådana medgivanden. Jag föreslår nu all en överlåtelse får ske utan särskilt medgivande. Även andra former av samarbete har etable­rats mellan landstingskommunerna och kommunerna kring särvux. Jag ser denna utveckling som positiv och anser inte att någon statlig regle­ring behövs.

Som jag nyss har redovisat ankommer det på landstingskommunerna att erbjuda särvux. Jag föreslår att styrelsen för utbildningen beslutar om intagning. Jag kommer senare att föreslå regeringen att utfärda när­mare bestämmelser om grunderna för urval i de fall etl sådant måste ske.

Mina förslag i detta avsnitt föranleder ändrade bestämmelser i skolla­gen.

131

4.9  Vissa gemensamma frågor

4.9.1  Kommunernas skyldighet att ta emot elever från andra kommuner. Interkommunala ersättningar.

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Kommunerna blir skyldiga att la emol elever från andra kommuner i grundläggande vuxenutbildning om utbild­ningen fmns i kommunen.

Kommuner, som i sin grundläggande vuxenutbildning har tagit emot en elev från en annan kommun, har rätt till ersätt­ning från dennes hemkommun.

Kommunerna åläggs att la emol elever från andra kommuner i gymnasial vuxenutbildning, påbyggnadsulbildning och särvux om hemkommunen resp. hemlandstingskommunen förklarar sig villig all stå för kostnaderna för eleverna.

Skälen för mitt förslag:

Grundläggande vuxenutbildning

Som jag tidigare har anfört är den kanske viktigaste uppgiften för vux­enutbildningen att se till att alla vuxna som har behov av det, får möj­lighet till den nya grundläggande vuxenutbildningen. För au en sådan princip skall få etl verkligt innehåll krävs att de vuxna inle av geografis­ka eller administrativa skäl hindras alt studera där de har praktiska möj­ligheter till det.

Regeln om att den grundläggande vuxenutbildningen skall vara obli­gatorisk för kommunerna bör därför kompletteras med en skyldighet att ta emol elever också från andra kommuner. Enda undanlaget bör vara det fall då någon kommun inle anordnar en egen sådan utbildning. Kommunen skall då inte ha skyldighet all anordna utbildning för en­barl studerande från andra kommuner.

En kommun som tar emol sluderande från andra kommuner, skall ha rätt till ersättning för sina kostnader från deras resp. hemkommuner.

I dag finns i vuxenutbildningslagen regler för hur storleken på såda­na ersättningar skall bestämmas. Om kommuner eller landstingskom­muner inte kan enas om ersättningens storlek skall denna fastställas av statliga myndigheter; länsskolnämnden eller skolöverstyrelsen.

Jag har i det föregående under avsniil 3.3.8 behandlat frågan om in­terkommunala ersättningar på gymnsieskolans område. Med hänvisning till vad jag således nyss har anfört, förordar jag att det inte heller på vuxenutbildningsområdel görs någon närmare statlig reglering av de in­lerkommunala ersättningarna. Jag utgår från alt dessa frågor kan lösas genom lokala överenskommelser baserade på självkoslnadsprincipcn. Gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning

Någon skyldighet för kommunerna att erbjuda gymnasial vuxenutbild­ning i någon viss omfattning föreslås inte. Därför bör kommunerna inte

132

heller villkorslöst åläggas alt ta emot elever från andra kommuner. Prop. 1990/91:85 Hemkommunerna bör inte heller åläggas någon skyldighet att stå för kostnaderna. Skyldigheten att ta emot studerande från en annan kom­mun bör i stället, när del gäller den gymnasiala vuxenutbildningen, knytas till etl frivilligt åtagande för hemkommunen alt betala kostnader­na. Om hemkommunen förklarar sig beredd all ersätta kostnaderna, bör en studerande således ha räll au bli mottagen som sökande till en annan kommuns komvux på samma villkor som den egna kommunens inne­vånare.

Som jag senare kommer att förorda, bör ansökan om dellagande i vuxenutbildning alltid skickas till hemkommunen. Detla ger hemkom­munen en överblick över behovel av vuxenutbildning i kommunen och kostnaderna härför. Skall ulbildningen ske i en annan kommuns regi skickas ansökan vidare till den kommmunen. Det bör då åvila hem­kommunens styrelse för den aktuella ulbildningen att till ansökan bifo­ga ett yttrande som anger om hemkommunen är villig alt beiala kostna­derna för eleven.

Motsvarande regler bör gälla för påbyggnadsulbildning och beträffan­de landstingskommuner.

Särvux

Särvux bör följa samma regelsystem som den gymnasiala vuxenutbild­ningen. Som jag har utvecklat i avsnitt 4.6.1 skall särvux i första hand vara ett ansvar för landstingskommunerna. Det är också de som får det särskilda schabloniserade statsbidraget. Vad jag nyss har anfört om all ansökan alltid skall sändas till hemkommunen och att denna skall bära kostnadsansvaret skall därför i fråga om särvux i stället gälla hemlandstingskommunen.

Sfi

Någon rätt för eleverna all gå i en annan kommuns sfi föreslås inte. Detta hindrar inte, lika litet som i fråga om de andra utbildningsformer­na, att kommuner kommer överens om etl samarbete.

133

4.9.2 Ansökan, mottagande och intagning till vuxenutbildning

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Den som vill delta i gymnasial vuxenutbildning el­ler påbyggnadsulbildning skall ansöka om detta hos sin hem­kommun och den som vill delta i särvux skall an.söka hos sin hemlandstingskommun. Till grundläggande vuxenutbildning be­hövs endast en anmälan. Även denna skall skickas till hemkom­munen.

En kommun som inte själv anordnar den sökta ulbildningen vidarebefordrar ansökan eller anmälan till anordnarkommunen, i förekommande fall försedd med yttrande angående interkom­munal ersättning.

Styrelsen för resp. utbildning i anordnarkommunen har an­svaret för intagning. Även ansvaret för behörighelskonlroll lig­ger på anordnarkommunen.

Intagningen får anordnas gemensamt med en annan kom­mun.

Bakgrund och skälen för mitt förslag:

Definition av begrepp

Jag vill inledningsvis klargöra alt jag i mina förslag rörande sökande till del offentliga skolväsendet använder två begrepp, la emot och mottagan­de resp. la in och intagning. Begreppet ta emol innebär för utbildningar utan urvalsförfarande alt den studerande efter behörighelskonlroll får påbörja den sökta utbildningen. 1 samband med utbildningar för vilka ett urvalsförfarande tillämpas innebär mottagande alt den sluderande tas emot som sökande till utbildningen och får konkurrera på lika villkor med övriga sökande. Intagning innebär att den sökande efter urvalsför­farande tas in som studerande i berörd utbildning.

Grundläggande vuxenutbildning

Inledningsvis vill jag erinra om all någon urvalsprövning inle är aktuell för den nya grundläggande vuxenutbildning som jag nyss har föreslagit. I mill förslag till skollag har jag angett en skyldighet för kommunerna att anordna utbildningen och en rättighet för den som behöver sådan utbildning att få delta.

Gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning

För intagningen till gymnasial vuxenutbildning krävs ett intagningsför­farande som innebär både behörighelskonlroll och urval.

Av inledningskapitlet i skollagen, som riksdagen redan har tagit ställ­ning till, framgår att vuxenutbildningen främsl riktar sig till den som ti­digare har fått minsl utbildning. De sluderande las in till varje kurs sär-

134

skiU. Enligt de regler som regeringen nyligen har fastställt för nuvaran-        Prop. 1990/91:85 de komvux, är den som saknar eller har brister i sådana kunskaper som den sökta kursen avser att ge, behörig att tas in till kursen, om han med hänsyn till tidigare studier och annan verksamhet har förutsättningar att följa undervisningen.

Även reglerna om urval till komvuxkurser är nyligen fastställda av regeringen. De har samma principiella utgångspunkt som målgruppsbe-stämningen i skollagens inledningskapitel och innebär därför att företrä­de skall ges den sökande som har störst behov av utbildningen. Vid ur­valet får inte hänsyn las till tidigare betyg.

Jag har nyss föreslagit att påbyggnadsutbildningar skall vara en del av komvux vid sidan av grundläggande och gymnasial vuxenutbildning.

För påbyggnadsutbildning som bygger på grundskolan eller på grundläggande vuxenutbildning bör gälla samma regler för behörighet och urval som för gymnasial vuxenutbildning.

Del kommer emellertid även att finnas påbyggnadsulbildningar som bygger på genomgången gymnasieskola eller på grundskola komplette­rad med en bestämd yrkeserfarenhet. Jag tänker på bl.a. leknikerutbild­ning och vissa utbildningar, som tidigare har varit studievägar inom gymnasieskolans lilla ram, samt på vissa kurser som nu är särskilda yr­kesinriktade kurser i komvux. För sådana påbyggnadsulbildningar, som bygger på en gymnasial utbildning, förutsätter jag alt särskilda behörig­hetskrav och urvalsregler kan behöva fastställas. Del är regeringens upp­gift att utfärda nödvändiga bestämmelser.

Särvux

Nuvarande principer för behörighet och urval till särvux bör tills vidare ligga fast. I gällande regler bör endast de förändringar göras som blir följden av att jag nyss har föreslagit en utvidgning av särvux med trä-ningsskolenivån och en möjlighet till ålerinträde. Det är regeringens uppgift att utfärda nödvändiga föreskrifter.

Adressat för arisökan. Ansvarel för urval

Enligt 1 kap. 9 § skollagen skall del offentliga skolväsendet för vuxna ge vuxna tillfälle att komplettera sin utbildning i enlighet med individuella önskemål. Vuxenutbildningens inriktning måste emellertid i viss ut­sträckning variera mellan kommunerna. Något system med elevområ­den eller liknande tillämpas inte och vuxenutbildningen står öppen för sökande oavsett bostadsort. Vuxna kan, enligt min uppfattning, själva bäst avgöra var de bör genomföra sina studier.

Jag har nyss föreslagit alt resp. hemkommun skall ha ansvarel för att anordna utbildning för vuxna. Även genom införandet av etl sektorsbi­drag som går till hemkommunen betonas starkare än hittills varje kom­muns ansvar för att de egna innevånarnas behov av vuxenutbildning till­godoses. Mot denna bakgrund är det naturligt att hemkommunerna lar del av samtliga ansökningar. Beträffande särvux gäller detta för hem­landstingskommunen.

135

När ansökan avser studier i en annan kommun eller landstingskom­mun skall den vidarebefordras till anordnarkommunen. Om de båda kommunerna inte redan har etl samarbetsavlal eller annan överenskom­melse om interkommunal ersättning, skall hemkommunen i fråga om gymnasial vuxenutbildning, påbyggnadsutbildning och särvux foga ett yttrande om huruvida man påtar sig ell kostnadsansvar till ansökan.

I detta sammanhang är jag angelägen att framhålla att det givetvis står en anordnarkommun fritt att ta in en sökande, även om hemkom­munen inte betalar någon ersättning. Detta kan t.ex. vara aktuellt, när det gäller att besätta en utbildningsplats, som annars skulle stå tom, i en kurs som ändå anordnas.

Vid urvalsförfaranden måsle samtliga sökande bedömas i etl sam­manhang. Ansvarel för kontroll av behörighet och för urvalet måste därför vila på anordnarkommunen. Styrelsens för utbildningen uppgif­ter bör regleras i skollagen. I övrigt ankommer det på regeringen alt ut­färda erforderliga bestämmelser.

Mitt förslag om adressat för ansökan föranleder en särskild bestäm­melse i skollagen om detta. Ansvarigt organ för intagning

Ansvaret för intagningen till gymnasial vuxenutbildning, till påbygg­nadsutbildning och till särvux skall ligga på styrelsen för resp. utbild­ning. Slaten har ingen anledning att föreskriva något om hur styrelsen organiserar detta arbete.

Enligt min bedömning är det värdefullt om samma organ sköter in­tagningen till gymnasial vuxenutbildning och till gymnasieskolan. När en kommun väljer all lägga arbetet på skilda organ, bör etl samarbete etableras dem emellan. Della ökar förutsättningarna för samverkan i syf­te att effektivt utnyttja tillgängliga utbildningsresurser.

Vuxenstuderande skall kunna kombinera dels gymnasial vuxenut­bildning med grundläggande vuxenutbildning, dels gymnasial vuxenut­bildning inom skilda utbildningsområden. Intagningen av sådana sökan­de bör därför också ske i samverkan med den instans som svarar för mottagandet till den grundläggande vuxenutbildningen.

I likhet med vad jag förordar för gymnasieskolan får intagning an­ordnas gemensamt med en annan kommun.

Prop. 1990/91:85

4.9.3  Upphörande av och återinträde i utbildning

Mitt förslag: Möjligheten utvidgas att besluta dels att undervis­ningen i grundläggande vuxenutbildning och i särvux skall upp­höra för dem som av olika skäl inte tillgodogör sig ytterligare undervisning, dels att dessa elever får återinträda i ulbildningen om särskilda skäl finns.

Beslut om upphörande och återinträde skall fattas av styrel­sen för resp. utbildning.

136

Särvux-kommitténs förslag: Överensstämmer med milt förslag.

Skälen för mitt förslag: All vuxenutbildning skall vara klart målin­riktad. Deltagarna har mycket olika bakgrund och förutsättningar och det tar olika lång tid för dem att nå målet. Del är därför inle lämpligt att fastställa bestämda lidsgränser för hur lång lid utbildningen får ta i grundläggande vuxenutbildning och i särvux. Däremot får undervis­ningen aldrig bli ett sätt att sysselsätta deltagarna. Så snart en studeran­de har nått målet för ulbildningen skall undervisningen givetvis upphö­ra. I vissa fall kan målet för ulbildningen inle nås. När en sluderande inle tillgodogör sig ytterligare undervisning på ett tillfredsställande sätt, skall undervisningen kunna upphöra även om målet inte har uppnåtts.

All della i vuxenutbildning är ett frivilligt åtagande från den stude­randes sida och det kräver, även när det gäller grundläggande vuxenut­bildning och särvux, etl relativt stort mått av eget arbete. Undervisning­en skall kunna upphöra även för en studerande som i och för sig har förutsättningar att nå etl uppsatt mål, men som ändå inte gör tillfreds­ställande framsteg t.ex. på grund av bristande studiemotivation.

Återinträde i ulbildningen är enligt nuvarande regler möjligt i grundvux. Jag föreslår nu att skollagen skall uiformas så alt denna möj­lighet gäller hela den nya grundläggande vuxenutbildningen och att den utvidgas till att gälla även särvux.

Det bör ankomma på styrelsen för resp. utbildning att la ställning till frågor som gäller utbildnings upphörande och återinträde i utbildning.

Mina förslag i detla avsnitt förutsätter ändring i skollagen.

Prop. 1990/91:85

4.9.4  Avgifter och kostnader för läromedel

Mitt förslag: All undervisning i det offentliga skolväsendet för vuxna skall vara avgiftsfri för eleverna.

För läromedel och övriga hjälpmedel, som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen ta ut en kostnad som högst motsvarar huvudmannens anskaff­ningskostnader. Någon kostnad får dock inte tas ut för lärome­del m.m. inom sfi.

Skälen för mitt förslag: I dag gäller alt inga avgifter för undervis­ningen får tas ut för nuvarande grundvux, komvux, särvux, SSV och sfi. Jag anser att sådana avgifter inle heller i forisäliningen skall få las ut. All undervisning i del offentliga skolväsendet skall således vara avgiftsfri för samtliga elever. Della innebär alt några anmälningsavgifier eller av­gifter för att täcka administrativa kostnader inte heller får tas ut.

Däremot anser jag att kommuner och landstingskommuner skall ha möjlighet att ta ut högst självkostnadspris för läromedel i form av böcker, skrivmateriel, verktyg m.m. eller låta de studerande själva köpa viss materiet. Denna huvudregel bör gälla lika för alla ulbildningsfor-mer. Det innebär en förändring av de statliga reglerna i jämförelse med

137

dagsläget, eftersom läromedlen i dag är helt fria för grundvux och den grundläggande delen av särvux. I komvux och SSV får avgifter inle tas ut för böcker etc. som de sluderande inte får behålla för eget bruk.

Nuvarande regler för avgiftsuttag för läromedel har skapat problem och en varierande praxis har utvecklats i kommunerna. Flertalet kom­muner lar ut någon form av avgifter för eller låter de sluderande själva hålla sig med läromedel. Samiidigl görs i studiemedelssystemet ett schablonavdrag på del belopp den sluderande kan erhålla i studiemedel för fria läromedel. Della har lett till alt de studerande i många fall före­dragit all beiala läromedelskoslnader framför alt få ell schablonavdrag.

I del föregående har jag föreslagit en ny grundläggande vuxenutbild­ning, som är en sammanslagning av nuvarande grundvux och etapp 1 i komvux. Det är således en sammanslagning av två ulbildningar för vilka olika bestämmelser gäller. Om rätten till fria läromedel utvidgas till att omfatta hela den grundläggande vuxenutbildningen, skulle kommuner­na åsamkas ökade kostnader, utan att dessa täcks av de resUrser som lagts in i seklorsbidraget för skolväsendet.

Mol den bakgrunden förordar jag nu alt slaten inte ålägger kommu­nerna ett ökal ansvar för läromedelskostnader. Enligt min mening skall del inte behövas någon detaljerad statlig reglering på läromedelsområ­det. Kommuner och landstingskommuner har, enligt min uppfattning, genom sin närhet till de studerande bätlre förutsättningar än riksdag och regering all bedöma vilka kostnader det är rimligt att lägga på dessa och i vilken mån sådana kostnader är förenliga med de mål och de prio­riteringar som huvudmännen måsle göra för sina ulbildningar. Jag tror alt detta innebär att kommunerna ändå i flertalet fall kommer alt ta på sig kostnader för läromedel när del gäller t.ex. den del av den grundläg­gande vuxenutbildningen som motsvarar nuvarande grundvux.

Landstingskommunerna svarar i dag för kostnader för läromedel i särvux. Jag ser inga skäl varför de skulle ändra denna praxis.

När det gäller sfi råder speciella förhållanden eftersom det schablon-beräknade statsbidraget till verksamheien inkluderar kostnader för läro­medel m.m. Mot denna bakgrund föreslår jag ingen saklig ändring av nuvarande bestämmelser om att inga läromedelskostnader får tas ut av studerande i sfi.

Prop. 1990/91:85

4.10  Distansutbildning

Mitt förslag: Statens skolor för vuxna skall upphöra. Verksam­heten skall vara avvecklad senast den 1 juli 1992.

SÖs förslag: SÖ har lagt förslag om ett resurscenter för distansutbild­ning.

Bakgrund och skälen för mitt förslag:

138

Behov av distansutbildning

Prop. 1990/91:85

Ett centralt mål för svensk utbildningspolitik under de senasie decenni­erna har varil att så långt möjligt tillförsäkra alla medborgare likvärdig tillgång till utbildning oberoende av bl.a. social bakgrund och bostads­ort. Fortfarande utgör dock avstånd i tid och rum reella hinder för många människor all få den utbildning de behöver och önskar. Enligt min mening bör en utveckling och bredare användning av distansmeto­dik i undervisningen utgöra nästa steg för att övervinna dessa hinder. Jag anser därför att distansutbildning är en viktig utbildningsform att ul­veckla för framtiden.

Distansutbildning har funnits länge i form av korrespondensunder­visning. I dag ger den moderna tekniken helt nya möjligheter alt ut­veckla utbildningsformen. Erfarenheter visar att aktiva pedagogiska in­satser behövs jämsides med olika former av undervisningsmaterial. Med den tekniska utveckling, som har skett inom detla område och som framledes kan förväntas ske, öppnas helt nya möjligheter alt genomföra distansutbildning. Detla innebär också all distansutbildning kan organi­seras på ett nytt sätt.

Distansutbildning är inle särskill väl utvecklad eller utbredd i vårt land. Den största omfattningen har den inom högskolan, där distansun­dervisning i olika former har förekommit sedan 1960-lalet. Inom vuxen­utbildningsområdet har statens skolor för vuxna, som från början var en riksrekryterande skola med koncentrerade studier, bedrivit distansut­bildning. Internationellt är distansutbildningen starkt på frammarsch. I flera länder har den i dag en betydande omfattning, framför allt inom högskoleområdet.

Statens skolor för vuxna

Staten driver sedan 1950-talet vuxenutbildning vid statens skolor för vuxna (SSV) i Norrköping och sedan 1960-lalct även i Härnösand. Ul­bildningen vid SSV bestod till en början av en kombination av lärarledd undervisning vid skolan och självstudier på hemorten. Så småningom har den utvidgats till att också omfatta ren brevundervisning.

Skolornas kursulbud omfattar allmänna ämnen på grundskolenivå (etapp 1), allmänna, ekonomiska och tekniska ämnen på etapp 2-4 i komvux samt yrkesinriktade ämnen. I de yrkesinriktade ämnena har de båda skolorna specialiserat sig inom några områden och ger i.ex. kurser för arbetsledare, bad- och idrottshallspersonal, fastighetstekniker, fastig-helsmäklare och småföretagare. Det sammanlagda antalet undervisnings­timmar uppgår till ca 27 000.

Utbyggnaden av komvux under början av 1970-talet medförde att be­hovet av SSV ifrågasattes. Förslag om skolornas nedläggning fördes fram men genomfördes inte. I propositionen om kommunal och statlig ut­bildning för vuxna (prop. 1983/84:169, UbU 1984/85:1, rskr. 11) fram­hölls att SSV skall utgöra ett komplement till komvux. SSV skall i form av distansundervisning erbjuda vuxna kompetensinrikad utbildning av samma slag som ges i komvux, dock i första hand sådan utbildning som

139

inle kan komma iill stånd inom komvux med tillräcklig spridning och

Prop. 1990/91:85

regelbundenhet. Utbildningen skall slå öppen för vuxna som är behöri­ga att las in i komvux men som av något skäl inte lämpligen kan della i motsvarande utbildning där.

Kommunernas ansvar för vuxenutbildningen

Kommunerna tar nu över ansvaret för den utbildning som ingår i det offentliga skolväsendel för vuxna. Resurser för ulbildningen tilldelas kommunerna över seklorsbidraget för skolväsendet. I del nya statsbidra­get tilldelas kommunerna resurser för vuxenutbildning med hänsyn till befolkningsunderlag m.m. I princip går således statsbidraget för vuxen­utbildning i framtiden till de studerandes hemkommuner och inle som i dag till anordnarkommunerna. Del är därmed eniydigi en kommunal uppgift att besluta om utbildningens dimensionering och inriktning för de vuxna innevånarna i kommunen. I riksdagsbeslutet förutsattes en fördjupad samverkan mellan kommuner för all också mer speciella ul-bildningsbehov bland medborgarna skall kunna tillgodoses.

Kommunerna kommer enligt de förslag som läggs fram i denna pro­position all i lag åläggas dels ett allmänt ansvar för att anordna och främja vuxenutbildning, dels en särskild skyldighet att erbjuda grundläg­gande vuxenutbildning till de kommuninnevånare som är i behov av så­dan utbildning.

Flera kommuner har redan inom det nuvarande statsbidragssystemet tagit på sig uppgiften att vid sidan av SSV svara för utbildningar som tillgodoser behov i en större region eller t.o.m. i hela riket. Del nya statsbidragssysiemel ulgör etl incitament för fler kommuner att profilera sitt utbildningsutbud inom komvux. En möjlighet till profilering är att utveckla en eller flera ulbildningar, som vänder sig till en bredare mål­grupp än invånarna i den egna kommunen. Del kan då bli naturligt all i en del fall välja sludieorganisatoriska lösningar som nära ansluter till dem som lillämpats vid siatens skolor för vuxna. Även mer renodlad di-stansundervisningmelodik bör kunna bli aktuell. Nedläggning av SSV

Det är i del sammmanhangel aktuellt att ånyo ta upp diskussionen om behovet av etl statligt komplement till komvux. Jag vill här erinra om alt SSV tillkom innan det fanns en kommunal vuxenutbildning. I etl in­ledningsskede fanns det således starka skäl för staten alt engagera sig i vuxenutbildningen och driva utvecklingen. För flertalet vuxna var SSV till en början också det enda sludiealternalivet vid sidan av de rena kor­respondensinstituten. I dag är läget helt annorlunda. Komvux finns i praktiskt tagel samtliga kommuner i landet och en väl utbyggd verksam­het på flertalet slörre orter.

Jag är för egen del övertygad om att den roll SSV för närvarande fullgör, som ett komplement till komvux för vissa studerandegrupper och inom vissa områden, kommer all övertas av olika kommuner. Till­lämpning av inlervallstudier och skilda metoder för distansundervisning kommer att framstå som en riktig och nödvändig utveckling bl.a. i dessa

140

kommuner. Inte minst den än mer markerade betoningen av komvux        Prop. 1990/91:85 fördelningspolitiska mål, som jag förordal i det föregående, talar för en sådan utveckling.

Jag tror också all det faktum alt SSV finns och anordnar en viss typ av utbildning har lett till alt det inte finns något kommunall incitament till att ta över verksamheien. En avveckling av SSV kan således paradox­all nog på sikt leda till ett större utbildningsutbuil på de områden som SSV i dag representerar.

Det är mot denna bakgrund mer angelägel för staten all la ett ansvar för utveckling av metoder, pedagogik och teknik för distansundervis­ning än att själv svara för en marginell del av utbildningsutbudet. Slaten kan därmed stödja bl.a. kommunerna i deras ansträngningar att nå alla meilborgare som behöver utbildning.

Mina överväganden i det föregående leder till all jag nu förordar alt den statligt anordnade vuxenutbildningen vid SSV läggs ned. Skolorna bör avvecklas med början den 1 juli 1991. För att redan intagna slude­rande skall kunna slutföra sina studier bör undervisningen få fortsätta även under budgelårel 1991/92.

Brevundervisningen bör få anordnas t.o.m. första halvåret 1995. Där­efter bör det få ankomma på regeringen att bestämma i vad mån denna undervisning skall fortsätta.

Jag föreslår under anslaget B 14 forisati medelstilldelning under övergångsperioden. Del ankommer i övrigi på regeringen att närmare besluta i de frågor som rör skolornas avveckling.

Erfarenheter av dbtansutbildning

De svenska erfarenheterna av distansutbildning är varierande. SSV har profilerat sig genom distansutbildning, i första hand i form av koncen­trerade studieperioder vid skolorna, varvade med studier på hemorten, men även i form av ren brevundervisning. Fii samarbete med komvux har utvecklats på senare år. Samarbetet kan t.ex. innebära att viss under­visning sker i hemkommunen med handledning från komvuxlärare ut­ifrån dislansmaterial från SSV, som sedan kompletteras med internalul-bildning vid SSV.

Inom högskolan är distansutbildningen hell decentraliserad och de enskilda högskolorna svarar själva för utvecklingen av den egna dislans-utbililningen. Delta ligger hell i linje med högskolornas självständiga ställning, men innebär samtidigt svårigheter all utnyttja de samlade re­surserna effektivt.

Utvecklingsbehov

Jag anser all liden nu är mogen för all göra en slörre och mer samlad satsning på att ulveckla metoder och media för distansutbildning och mediabaserad undervisning inom det offentliga skolväsendet. Jag kom­mer senare att utveckla min syn på möjligheterna att bygga upp kun-skapscenirer ute i kommunerna i samverkan mellan olika utbildnings­anordnare. Sådana kunskapscentrer borde enligt min mening kunna bli

en utmärkt bas även för distansutbildning. Som jag anfört ovan bör all-        Prop. 1990/91:85 tid självstudier kombineras med en direktkontakt  mellan studerande och mellan handledare och studerande.

För kunskapscentrel skulle tillgången till olika typer av mediabasera-de undervisningspaket kunna innebära en kraftig breddning av möjlig­heterna att utöka kursutbudet och samtidigt öka tillgängligheten. De studerande skulle få möjlighet att bedriva slörre eller mindre delar av en utbildning genom mediastödda självstudier på lider och platser som de själva kan välja och ändå ha tillgång till det slöd som kunskapscen­tret och dess lärare kan ge.

Frågan utreds

En förutsättning för en ökad användning av distansutbildning och olika typer av mediaburna undervisningsprogram är en utveckling av pedago­gik, metoder och material. Jag avser att inom kort återkomma till rege­ringen med förslag om att tillsätta en särskild utredning för alt belysa . hur en utveckling av distansutbildning skall kunna komma till stånd inom det offentliga skolväsendet, framförallt inom komvux. I den mån utredningen kommer fram till att del behövs en fristående organisation så skall denna förläggas till Härnösand. Utredningen bör också belysa hur erfarenheterna kan utnyttjas för den fortsatta utvecklingen av di­stansutbildningen inom högskolan. I den senare frågan har jag samrått med chefen för utbildningsdepartementet.

Jag föreslår att vissa av de medel som nu frigörs från SSV, används för en utveckling av distansutbildningen. Jag beräknar att medel mot­svarande 15 milj. kr. årligen skall avsättas för ändamålet fr.o.m. budget­året 1992/93. I denna fråga bör regeringen återkomma till riksdagen.

5  Gemensamma frågor

Prop. 1990/91:85

5.1   Samverkan m.m.

5.1.1 Samverkan

Min bedömning: Samverkan mellan olika utbildningsanordnare, ulbildningsformer och mellan olika kommuner och landstings­kommuner bör eftersträvas för att förbättra tillgängligheten i ut­bildningen och öka kvaliteten i den. Det är angeläget att en sam­ordning av resurserna sker, t.ex. genom alt lokala kunskapscen­tra bildas.

Samverkansgruppens förslag: Sammanfaller med min bedömning

Skälen för min bedömning: I etl läge med begränsade ekonomiska re­surser för reformer, är det mer angeläget än någonsin alt utnyttja till­gängliga resurser så effektivt som möjligt. En samverkan mellan olika utbildningsanordnare och ulbildningsformer inom kommuner och mel­lan kommuner och landstingskommuner är en nödvändig förutsättning för ett sådant effektivt resursutnyttjande.

Det viktigaste motivet för samverkan är dock all den, som jag tidiga­re har framhållit, kan leda till etl bredare kursutbud och till större till­gänglighet och valfrihet för de sluderande samt till bättre kvalitet i ut­bildningen.

I slatsbidragsbeslämmelser och i del övriga regelverk som har styrt skolväsendel, har del funnits en rad regler, som har hindrat samverkan mellan olika skolformer. Flera viktiga sådana hinder, .som har uppställts från stålens sida, är undanröjda i och med övergången till en mer mäl-och resultatorienterad styrning av skolan och till ell gemensaml sektors-bidrag för skolväsendet. Andra hinder kan finnas kvar i form av förord­ningsbestämmelser, föreskrifter, ijänslgöringsavlal etc.

Jag anser all del är ytterst angeläget all såväl regeringen som berörda myndigheter och organisationer i fortsättningen noga uppmärksammar den effekt olika typer av reglering av verksamheter kan ha för möjlighe­terna till samverkan över skolforms- och huvudmannagränser. Strävan bör vara att sådana hinder skall undanröjas i de fall så kan ske ulan större olägenheter för verksamheien. I den mån nya bestämmelser till­kommer, bör de utformas med speciell hänsyn till alt de inte får upp­ställa nya hinder för samverkan.

Den tidigare nämnda samverkansgruppen har lämnat en rad förslag, alla i syfte att underlätta samverkan mellan i första hand gymnasiesko­lan och komvux, men också mellan dessa skolformer och högskolan och AMU-gruppen.

143

Flertalet av samverkansgruppens förslag kräver inte något riksdagsbe-        Prop. 1990/91:85 slut. Eftersom jag anser frågorna vara av stor vikt för framliden vill jag ändå för riksdagens information lämna en kort redogörelse för de vikti­gaste förslagen och mina kommentarer till dem.

Möjligheter till samverkan

Samverkansgruppen menar att det är viktigt att kommunerna uppmärk­sammar möjligheterna att efter kommunaliseringen av lärarljänslerna anställa lärare i kommunens skolväsende så all tjänstgöring blir möjlig i både gymnasieskola, kommunal vuxenutbildning och uppdragsutbild­ning.

Vidare framhålls som viktigt att arbetsmarknadens parter uppmärk­sammar frågan om möjligheterna för kommunalt anställda lärare att kunna tjänstgöra i AMU-gruppen eller i högskolan, resp. för utbildare i AMU-gruppen eller lärare i högskolan att kunna tjänstgöra inom kom­munens skolväsende.

Jag vill framhålla, alt det bl.a. mol bakgrund av vad jag har sagt om friheten beträffande limplaner och med tanke på de slora fördelar en samverkan kan ge, är viktigt all anställningsformerna ger denna möjlig­het.

Samplanering

Som framgår av vad jag redan har anfört anser jag all en samplanering bör ske mellan olika utbildningsanordnare och ulbildningsformer i en kommun och över kommungränsen. På kommunnivå anser jag del självfallet att del är kommunen som har ansvarel för samplaneringen. Den bör i första hand la sikte på kommunens egna utbildningar, men också ta hänsyn till del totala utbildningsutbudet i kommunen från ar-belsmarknadssynpunki. 1 del senare avseendet bör samråd ske mellan kommunen och arbetsmarknadsmyndigheierna.

Beträffande arbetsmarknadsutbildningen är det länsarbetsnämnden, som har ett ansvar för att utbildningsutbudet är anpassat till arbetsmark­nadens behov. Här bör etl samråd ske med kommunerna.

Länsarbetsnämnden upphandlar arbetsmarknadsutbildning från AMU-gruppen, kommunernas och landstingskommunernas uppdragsut­bildning, eller andra utbildningsanordnare. En sådan upphandling skall ske på affärsmässiga grunder.

Chefen för arbetsmarknadsdepartementet har i årets budgetproposi­tion behandlat upphandlingsfrågorna och konstaterat att kompelens och kunnande hos såväl länsarbetsnämnder som hos AMU-organisationen har utvecklats över åren. Upphandlingsförfarandet varierar dock väsent­ligt mellan olika länsarbetsnämnder vad gäller regleringen av utbild­ningens uppläggning och innehåll. Hon anser del viktigt all AMU-styrelsen och arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) gemensamt vidtar åtgärder för att ulveckla upphandlingsförfarandet med sikte på en större anpass­ning till individerna. Hon framhåller också alt AMS måste leva upp till

144

sitt ansvar att utveckla upphandlarkompetensen hos länsarbetsnämnder­na.

Prop. 1990/91:85

Uirusiningsfrågor

Samverkansgruppen för i sin rapport en diskussion om möjligheterna till ett bättre resursutnyttjande genom samverkan kring lokaler och ut­rustning. Jag anser alt dessa förslag är så intressanta all jag kort vill be­röra dem här.

Samverkansgruppen har i samband med sina kommunstudier funnit alt varje utbildningshuvudman har egna lokaler och utrustning för sina behov. Detta leder helt naturligt till att lokaler och utrustning sällan ut­nyttjas effektivt.

Jag anser del väsentligt att dessa resurser uitnyltjas bättre t.ex. genom samverkan mellan olika utbildningsanordnare.

Grundidén är att så många utbildningsanordnare som möjligt ge­men.samt skall använda lokaler och utrustning. Denna samverkan kan röra allt från enstaka speciallokaler till ett tekniskt center eller ett helt skolhus.

Om denna form av samverkan utvecklas fullt ul kan man länka sig att gymnasieskolan, komvux, AMU-gruppen och högskolan gemensaml äger och förvallar lokaler och utrustning. Del är naturligt alt länka sig all samhälleliga utbildningsanordnare samverkar på delta säll, men man bör inte vara främmande för samverkan även med förelag, myndigheter och organisationer. Ägandet och organisationsformen kan variera och får anpassas efter de lokala förutsättningarna.

Resurser för utveckling av samverkan

Jag vill i detta sammanhang erinra om all jag under anslaget B 4. Stöd för utveckling av skolväsendet i 1991 års budgetproposition (prop. 1990/91:100, bil. 10, s. 64) har beräknat 2,45 milj. kr. för samverkansål-gärder mellan olika skolformer och anmält min avsikt alt återkomma till hur des.sa medel skall disponeras.

Medlen bör användas för all stimulera och vidareutveckla lokala kunskapscenler. Bc1op[)el bör alliså slå till regeringens förfogande. Min avsikt är alt återkomma till regeringen i denna fråga.

5.1.2  Gränsdragningsfrågor

Mitt förslag: Gymnasieskolan skall ha ansvarel för ungdomars utbildning. Komvux skall ha ansvarel för vuxnas utbildning. Ål-dersgrän.sen går vid 20 "'

lär.

Samverkansgruppens förslag: Eleven skall vara 20 år eller ha slutfört gymnasieutbililning för alt få påbörja gymnasiala studier i komvux.

10   Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 85

145

Inkomna synpunkter: M

å

nga har yttrat sig 

ö

ver f

ö

rslaget om 

å

lders- Prop. 1990/91:85

gr

ä

ns. N

å

gra av dem som 

ä

r positiva vill ha dispensm

ö

jligheter t.ex. f

ö

r skolir

ö

lta ungdomar eller f

ö

r att gymnasieelever skall kunna l

ä

sa tillvals

ä

mnen i komvux. En l

ä

nsskoln

ä

mnd f

ö

rordar en 19-

å

rsgr

ä

ns och tv

å

 l

ä

nsarbetsn

ä

mnder vill ha 18 

å

r som gr

ä

ns, dvs. samma 

å

ldersgr

ä

ns som f

ö

r arbetsmarknadsutbildning.

Sk

ä

len f

ö

r mitt f

ö

rslag: Jag har i det f

ö

reg

å

ende lagt fram f

ö

rslag om en ny gymnasieutbildning och har ocks

å

 f

ö

rordat att kommunerna f

å

r en skyldighet att erbjuda alla ungdomar mellan 16 och 19 

å

r en gymna­sial utbildning.

Jag har vidare lagt fram f

ö

rslag om en utvidgad grundl

ä

ggande vux­enutbildning och om kommunernas ansvar f

ö

r att anordna olika former av vuxenutbildning.

Mina f

ö

rslag om kommunernas skyldigheter och elevernas r

ä

ttighe­ter betr

ä

ffande olika utbildningsformer f

ö

ruts

ä

tter en entydig definition av vilken inneb

ö

rd begreppen ungdomar resp. vuxna har i delta sam­manhang.

Den tidigare n

ä

mnda samverkansgruppen har behandlat fr

å

gan om gr

ä

nsdragning mellan olika utbildningsformer och 

å

ldersgrupper. Sam­verkansgruppen f

ö

rordaren 20-

å

rsgr

ä

ns mellan ungdomsutbildning och vuxenutbildning p

å

 gymnasial niv

å

. Jag ansluter mig till ilenna uppfatt­ning. 

Å

ldersgr

ä

nsen skall inneb

ä

ra att den som vill p

å

b

ö

rja studier det andra kalenderhalv

å

ret del 

å

r d

å

 han eller hon fyller 20 

å

r eller senare, skall g

ö

ra det som vuxenstuderande.

Gymnasieskolan som organisation skall allts

å

 ha ansvaret f

ö

r alla ungdomar. S

ö

kande som 

ä

r 16-19 

å

r och har l

ä

mnat grundskolan skall tas in till gymnasieutbildning efter de intagningsregler som g

ä

ller f

ö

r ungdomar och i de flesta fall till heltidsstudier. Della inneb

ä

r att ungdo­mar, som har tagits in, i regel har r

ä

tt till etl avg

å

ngsbetyg efter en tre­

å

rig utbildning p

å

 hellid.

Till grundvux och etapp 1 i dagens komvux g

ä

ller en 

å

ldersgr

ä

ns p

å 

16 

å

r. I och meil all gymnasieskolans ansvar obetingat skall g

ä

lla alla ungdomar, h

ö

js 

å

ldersgr

ä

nsen 

ä

ven till denna del av vuxenutbildningen till 20 

å

r.

Komvux som organisation skall ha ansvaret f

ö

r de vuxenstuderande. De tas in till utbildning efter de intagningsprinciper och enligt de friare studieformer som g

ä

ller f

ö

r vuxenutbildning. F

ö

r vuxenstuderande finns, i motsats till vad som g

ä

ller f

ö

r ungdomarna, dock ingen garanti f

ö

r eller str

ä

van efter att alla skall f

å

 etl fullst

ä

ndigt avg

å

ngsbetyg. Vux­enstuderande m

å

ste s

ö

ka till varje kurs f

ö

r sig. De kan i geng

ä

ld v

ä

lja att kombinera niv

å

er och kurser p

å

 ett mycket friare .s

ä

tt 

ä

n ungdomar. De v

ä

ljer ocks

å

 sj

ä

lva om de skall studera p

å

 heltid, deltid eller fritid.

F

ö

r att undvika missf

ö

rst

å

nd vill jag framh

å

lla att det jag nyss har beskrivit om gymnasieskolans organisatoriska ansvar f

ö

r alla ungdomar inte inneb

ä

r all ungdomarnas studier m

å

ste genomf

ö

ras uteslutande inom gymnasieskolans ram. Om enstaka eller grupper av ungdomar har valt 

ä

mnen, d

ä

r kommunen anordnar komvuxkurser, kan ungdomarna genomf

ö

ra studierna genom alt delta i dessa kurser. Ungdomar, som har

146

valt att gå ut i arbetslivet direkt efter grundskolan, skall givelvis också kunna delta i enstaka komvuxkurser.

På motsvarande sätl innebär vuxenutbildningens samlade organisato­riska ansvar för hela gruppen vuxenstuderande inte att de vuxna uteslu­tande behöver studera i komvuxkurser. Enslaka eller grupper av vuxen­studerande kan i stället följa kurser eller delar av utbildning i gymnasie­skolan.

I en kommun kan man alltså av olika skäl besluta alt placera en el­ler flera ungdomar i komvux eller alt placera en eller flera vuxenstude­rande i gymnasieskolan. Individernas egna önskemål och behov bör dock väga tungt vid avgörandet hur och var man skall studera.

Jag anser i likhet med samverkansgruppen att del är viktigt med en klar och tydlig gräns mellan de olika utbildningsanordnarna. En grund­läggande förutsätlning för samverkan är all vars och ens roll och uppgif­ter är tydligt identifierade. Samverkansgruppen har gjort en samman­ställning med syfte och målgruppsbestämningar för gymnasieskolan, komvux, kommunernas uppdragsutbildning, AMU- gruppen, högskolan och högskolans uppdragsutbildning. Den ulgår från nuvarande förhål­landen, men innehåller också vissa klarlägganden utöver vad som redan finns fastslaget. Sammanställningen återfinns i samverkansrapporten (Ds 1990:59) och i sammanfattningen av denna i bilaga 5. Den bör enligt min mening kunna utgöra en utgångspunkt för framtida ställningstagan­den i gränsdragningsfrågor.

Prop. 1990/91:85

5.1.3 Sambanden med högskolan

Min bedömning: Sambanden mellan skolväsendet och högskolan bör stärkas bl.a. genom alt forskarutbildade lärare medverkar i undervisningen samt i utvecklings- och utvärderingsarbetet. Ut­vecklingen av sambanden bör följas i uppföljnings- och utvärde­ringsarbetet.

Skälen för min bedömning: Det finns flera skäl all nu stimulera an­knytningen mellan skolväsendel och universiteten och högskolorna. Undervisningsformerna i gymnasieskolan har hittills mer liknat grund­skolans än högskolans. Åtskilliga elever skulle emellertid finna arbetet i gymnasieskolan mer stimulerande med undervisningsformer som mer liknar högskolans och som innebär slörre inflytande och ansvar från elevernas sida. Jag utvecklar detta bl.a. i mina timplaneförslag (avsnitt 3.7). Redan nu tillämpas i gymnasieskolan självständiga arbetssätt ge­nom projektarbeten i olika former och i specialarbetet i årskurs 3. I högre grad än vad som i allmänhet varil fallet hittills bör sådana inslag kunna utnyttjas som möjligheter för elever all komma i kontakt med forskningsinstitutioner och andra kunskapsproducerande institutioner. Det finns exempel på alt vissa skolor har utnyttjat den praktik, som fö­rekommer på många håll, så all eleverna därigenom fåll tillfälle att vis-

147

tas vid forskningsinstitutioner under en veckas tid och då fått följa fors­kare i deras arbele samtidigt som de fått en bred information om hög­skolan.

Jag ser också flera möjligheter att på andra sätt bygga ut konlakterna mellan skolväsendel och den högre utbildningen. Den utbyggnad av högskolor, som ägt rum under 1980-lalel, har öppnat nya möjligheter för landets gymnasieskolor att etablera egna kontakter med högskole­världen. Flera av mina förslag till nationella program i gymnasieskolan bör kunna bli intressanta och viktiga områden för samarbete. Även i de frågor jag nu behandlar är skolans personal den viktigaste drivkraften för utveckling. Jag ulgår från alt det finns ell brcll intresse för all behål­la och även vidareutveckla de hittillsvarande lekiorsljänslerna. Genom att ge lämpliga lärare med forskarutbildning eller motsvarande ett större ansvar för utveckling och utvärdering, kan deras särskilda kompetens utnyttjas ännu bättre samiidigl som de inspireras all hålla sig å jour med den vetenskapliga utvecklingen inom sina områden. Della kan på etl positivt sätt bidra till skolans utveckling. Viktig är ock.så den kontakt forskare och högskolans lärare kan få med gymnasieskolan och vuxen­utbildningen. Skolhuvudmannens slörre frihet all anlita tillfälliga lärar-krafter, t.ex. som gästföreläsare, och alt organisera ulbildningen skapar bättre förutsättningar än hittills för ett ömsesidigt uibytc.

Mot denna bakgrund räknar jag med all skolvä.sendei i framtiden kommer att sysselsätta minst lika många forskarutbildade lärare som för närvarande. Denna fråga bör enligt min mening ägnas .särskilt intresse i skolverkets uppföljningsarbete.

Prop. 1990/91:85

5.2   Kommunernas ansvar för information, vägledning och rekrytering

5.2.1  Gymnasieskolan

Mitt förslag: Kommunernas åläggs en skyldighet all informera om samtliga nationella program i gymnasieskolan. Kommunen har därtill ett ansvar för att informera sina ungdomar om de ut­bildningsmöjligheter som erbjuds av kommunen.

Skälen för mitt förslag: Jag har i del föregående slarki betonat elever­nas rättigheter att själva välja utbildningsprogram i den nya gymnasie­skolan. Kommunerna skall således i sitt utbildningsulbud i görligaste mån ta hänsyn till elevernas önskemål och anpassa siu utbildningsutbud efter dessa. Antalet elever som får sill förstahandssludieval tillgodosett bör härigenom öka.

Eleverna kommer ock.så alt få en större valfrihet när del gäller in­riktning, ämnen och kurser inom de nationella programmen och kom-

148

mer all kunna välja individuella studieprogram med en lokal utform-        Prop. 1990/91:85 ning.

En förutsättning för att eleverna skall kunna uinyltja den slora frihet och de möjligheter till egna val som erbjuds är att de får en adekvat in­formation om utbildningsbud och valmöjlighelcr. Eleverna i grundsko­lan liksom gymnasieeleverna måste således få en allsidig information om olika valmöjligheter och en god vägledning när de skall välja studie­inriktning i gymnasieskolan. Informationen får inic inskränka sig Iill de valalternativ som erbjuds i den egna kommunen, ulan måste självklart omfatta åtminstone samtliga nationella studieprogram. Jag förordar alt denna rättighet för eleverna får ett lagstöd i kap. 5 i skollagen.

Eftersom jag lägger stor vikt vid informations- och vägledningsfrågor­na vill jag i della sammanhang lägga fram mina synpunkter på skolans syoverksamhet. Jag anser del självklart att informationen om utbild­ningsutbud och valmöjligheter till och i gymnasieskolan måste innefatta en bra studie- och yrkesorientering (syo). Speciellt viktig är syon för att de elever som kommer från miljöer utan sludietradition skall ges sam­ma reella möjligheter till väl underbyggda val, som elever som har väl­informerade och studiemotiverande föräldrar. Invandrarungdomarna tillhör också den grupp som är speciellt beroende av skolans vägled­ning. En bra vägledning kan minska den sociala snedrekryteringen till fortsatt utbildning.

Skolan är i dag starkt könssegregerad. Här har all personal och där­med också syofunktionärerna etl stort ansvar för att uppmuntra flickor, som är intresserade av teknik all våga söka till utbildningar som inle traditionellt anses kvinnliga, och all uppmuntra pojkar som är intresse­rade av all arbeta med människor att söka sig till de traditionellt kvinn­liga utbildningarna.

1 1990 års budgetproposition betonade utbildningsministern betydel­sen av syo i skolan och framhöll att den borde lyftas fram och tydliggö­ras. För elevernas studie- och yrkesval fyller syon en väsentlig uppgift. Den bör syfta till att hjälpa eleverna med val av utbildning eller arbele. Den skall biilra till att öka elevernas självkännedom och fördjupa deras kunskaper om utbildningsväsendet, studievägar, yrken, arbetsliv och ar­betsmarknad. Syon kan härigenom fungera som en viktig länk mellan eleverna, skolan och samhället i övrigt. Den kan också ha stor betydelse när det gäller att främja jämlikhets- och jämställdhelssträvanden vid re­krytering till ulbildningar och yrken. Speciellt viktig är väglednings-funktionen också för elever med speciella svårigheter i form av t.ex. fy­siska eller psykiska handikapp och för invandrarungdomar.

I olika utredningar framhålls också syo-verksamhetens betydelse. Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) har t.ex. genomfört ett pro­jekt om syo- och informationsinsatser inom högskolan. I rapporten (UHÄ projekt 1990:2) konstaterar UHÄ att många sluderande på hög­skolan byter utbildning eller varvar utbildning och arbete några år efter gymnasieskolan. För all förbättra möjligheterna att vägleda gymnasieele­verna om högskolestudier föreslår UHÄ att större utrymme ges åt hög­skolefrågorna i skolan, något som såväl skolledning som lärare måste

149

engageras i. Samtidigt måste högskolan ta ett större ansvar för sin egen        Prop. 1990/91:85 rekrytering t.ex. genom eget material och egen information kring hög­skolutbildningarna. Jag instämmer med UHÄ i dess bedömning och har i denna fråga också samrått  med chefen för utbildningsdepartementet.

Gymnasieskolans syo-funklionärer kan inte själva klara all informa­tion om olika studievägar och de yrkesmöjligheter de ö|)pnar. Däremot kan de lägga upp sin information så att eleverna stimuleras alt själva sö­ka och efterfråga information där den går att få. Jag anser därför alt det är mer angelägel alt syofunktionärerna prioriterar den personliga väg­ledningen snarare än har en hög ambitionsnivå när del gäller alt tillhan­dahålla detaljinformation.

Jag vill samtidigt betona att syo-frågorna måste vara allas ansvar i skolan. Ofta har lärarna genom sina dagliga kontakter med eleverna de mest naturliga förutsättningarna för samtal om studier och arbetsliv. Del är angeläget att eleverna fortlöpande ges tillfälle att få kunskaper om arbetsliv och arbetslivsfrågor. Kunskaper inom detla område är en bra grund för den personliga vägledning syo-funklionärerna bör ge. Jag vill också betona vikten av samarbetet med arbetsmarknadsmyndigheterna.

En väsentlig uppgift i det fortsatta arbetet med en reformering av gymnasieskolan är att ta fram läroplan och kursplaner. I detta samman­hang är det angeläget att också ta upp syo-frågor.

Med hän.syn till de stora förändringarna i gymnasieskolan finns del anledning att se över syo-utbildningen. Chefen för utbildningsdeparte­mentet avser att återkomma till regeringen i denna fråga.

Invandrare

Som jag har redovisat i avsnilt 3 kommer alla program i gymnasiesko­lan, i betydligt större utsträckning än idag, att lokall kunna utformas så att ungdomar får en gymnasieutbildning, som motsvarar deras individu­ella behov och önskemål.

De invandrarungdomar, för vilka de nationella programmen inle i första hand är lämpliga utbildningsalternativ, skall, fram t.o.m. det för­sta kalenderhalvåret det år de fyller 20 år, genom sin kommuns försorg erbjuilas ett personligt upplagt, individuellt program. Jag har utvecklat dessa frågor i avsnilt 3.5.

Handikappade

Fysiskt och medicinskt handikappade ungdomar omfattas självfallet av kommunernas generella skyldighet all erbjuda gymnasieutbildning fram I.o.m. det första kalenderhalvåret det år de fyller 20 år.

Rätten till ell allsidigt urval av nationella program och grenar är gi­ven även för dessa elever. Utgångspunkten skall, som hittills, vara att handikappade ungdomar bör integreras i den vanliga skolan och all de därvid skall erhålla det stöd under och den anpassning av ulbildningen, som deras handikapp motiverar. Jag vill understryka vikten av all natio­nella program och grenar inle bara formellt utan även reellt, står öppna för handikappade ungdomar. De individuella programmen, som jag har

150

redogjort för i avsnitt 3.5 ger särskilda möjligheter att lillgodose person­liga behov såväl inom gymnasieskolan som inom andra utbildningsfor­mer.

Den sakkunskap som staten hittills har ställt iill förfogande för kom­muner, lärare, föräldrar och elever genom den regionala stödorganisa­tionen skall alltjämt finnas kvar. Den nya myndighet som riksdagen har beslutat om enligt förslag i ansvarspropositionen, skall tillvarata de han­dikappade ungdomarnas behov av särskilda stödåtgärder för all kunna bedriva studier.

Gymnasial utbildning anordnas i dag för döva och hörselskadade i Örebro kommuns gymnasieskola för elever från hela landet och speci­ellt anpassad utbildning för gravt rörelsehindrade elever finns i Göte­borgs kommuns, Stockholms stads och Umeå kommuns gymnasiesko­lor. Dessa alternativ bör även finnas i den nya gymnasieskolan.

Prop. 1990/91:85

Ungdomar med psykiska handikapp

Barn som inte kan gå i grundskolan därför all de är |)sykiskt ulveck­lingsslörda har särskild skolplikt. Denna skolplikt är 10-årig och full­görs normall i särskolan. Efter skolpliktens upphörande har dessa ung­domar en ovillkorlig rätt till utbildning inom .särskolans yrkessärskola till 21 års ålder, i vissa fall till 23 års ålder. För de ungdomar som väljer all avsluta sin skolgång efter skolpliktens upphörande eller avbryter på­börjad utbildning och som inte omfattas av omsorgslagen, bör särskilda insatser göras. Huvudmännen för särskolan bör fortlöpande hålla sig underrättade om dessa ungdomars sysselsättning och erbjuda dem studie- och yrkesorientering och utbildning inom yrkessärskolan eller annan lämplig utbildningsform.

Jag utgår från att särskolekommittén i sill belänkande lägger förslag till reglering av hur lämpliga utbildningsåtgärder skall erbjudas de ung­domar som inte påbörjat eller avbrutit utbildning inom yrkessärskolan eller motsvarande. I avvaktan på särskolekommitiéns belänkande är jag inte beredd all nu föreslå någon förändring av kommunernas skyldighet beträffande psykiskt utvecklingsstörda ungdomar.

5.2.2 Skyldighet att främja vuxenutbildning

Mitt förslag: Varje kommun skall vara skyldig alt informera om de möjligheter till vuxenutbildning som finns för kommunens innevånare samt verka för alt vuxna deltar i sådan utbildning. Kommunerna skall härutöver aktivt verka för alt nå dem i kom­munen som har rätt till grundläggande vuxenutbildning och sfi saml verka för all motivera dem all ilella i ulbildningen.

Skälen för mitt förslag: Jag har i mill inledande anförande och i mi­na motiveringar för de olika formerna av kompelensinriktad vuxenut-

bildning pekat på behovet av sådan utbildning och på samhällets ansvar        Prop. 1990/91:85 för att den anordnas och blir tillgänglig för olika målgrupper.

Jag föreslår därför all skollagen, förutom bestämmelser om kommu­nernas ansvar för alt anordna utbildning, också skall innehålla föreskrif­ter om kommunernas skyldighet att främja vuxenutbildning. Kommu­nerna skall således bli skyldiga att på olika sätt verka för all vuxna in­formeras om den vuxenutbildning som erbjuds. Genom stimulansåtgär­der av olika slag, t.ex. en aktiv rekrytering, skall kommunerna dessutom sträva efter att motivera vuxna kommuninnevånare att delta. Kommu­nerna bör också se till att de studerande får information om praktiska villkor för all genomgå utbildning I.ex. i form av räll till ledighet, studiestöd etc.

Som jag tidigare har framhållit, bör den grundläggande vuxenutbild­ningen och sfi prioriteras. Det bör tydligt framgå av lagen att kommu­nerna har skyldighet att aktivt verka för att nå och rekrytera de grupper som har räll till sådan utbildning och att motivera dem all delta. Delta förutsätter självklart också alt kommunerna tar reda på innevånarnas behov och önskemål, så att utbildningen kan anordnas på ett sätt som svarar mot behoven hos målgrupperna.

1 och meil det nya statsbidragssystemet för skolväsendet kommer sla­ten inte längre att styra olika satsningar på vuxenutbildning genom rik­tade bidrag till vissa åtgärder. Det blir nu kommunernas ansvar att för­dela de resurser som ställs till förfogande för utbildningsändamål. Del är i stället genom bl.a. lagstiftning i den form som jag här tar upp som riksdag och regering i fortsättningen skall påverka utvecklingen.

I samband med denna förändrade ansvarsfördelning kan del finnas anledning att något beröra de områden, som lidigare fått särskilda stats­bidrag eller omfattats av särskilda statliga bestämmelser.

Studie- och yrkesorientering

Studie- och yrkesorientering (syo) är självklart en viktig åtgärd för all nå vuxengrupper med information om utbildning och bistå dem i ut­bildningsvalen. SÖ har i sin anslagsframställning särskill tagit upp beho­vet av syoinsalser i komvux och pekat på att satsningen på syo varierar starkt mellan olika kommuner. Syoarbetet i komvux betecknas som svå­rare och mer krävande i dag än tidigare, framförallt med hänsyn till am­bitionsnivån att nå prioriterade målgrupper och till att invandrarna är särskill krävande i informationshänseende.

Jag förutsätter att det ligger i varje kommuns eget intresse att, inom ramen för den allmänna skyldigheten att informera om vuxenutbild­ning, se till att syoverksamheten i komvux och sfi fungerar väl. En god syo kan medverka till att felval och studieavbrott med svåra konsekven­ser för de sluderande undviks, men också till alt resurserna kan använ­das så effektivt som möjligt och därmed räcka till fler kommuninnevå­nare och framför allt nå rätt grupper.

152

Åtgärder för att främja invandrares deltagande

Prop. 1990/91:85

Vissa grupper i samhället har särskill stora behov av utbildningsinsatser. Del gäller bl.a. vissa grupper av invandrare.

Riksdagen har i olika sammanhang betonat viklen av alt invandrare som har rätt till svenskundervisning, också nås av information om un­dervisningen. Del är ytterst angelägel all inte t.ex. kvinnor med barn el­ler äldre kvinnor ställs utanför (se bl.a. bet. 1989/90:UbU27, s. 9, rskr. 279). För delta krävs enligt min meningakliva insatser från kommuner­nas sida, t.ex. information på olika invandrarspråk, samtal med invand-rarföräldrar, som har barn i förskolan och i skolan, och kontakter med arbetsplatser med många invandrare.

Särskilda åtgärder för att att främja utbildning för vuxna handikappade

Kommunernas ansvar för att främja vuxenutbildning och verka för att efteisatta grupper får reella utbildningsmöjligheter gäller i hög grad handikappade vuxna. Det bidrag, som tidigare har anvisats för att främja handikappades möjligheter all della i vuxenutbildning, skall i enlighet med riksdagens beslut i anledning av ansvarspropositionen föras till sek­torsbidraget för kommunernas skolväsende. Avsikten med all la bort de särskilda bidragen är självfallet inte all handikappade studerande skall få .sämre möjligheter att bedriva studier. I stället är det fråga om att ge kommunerna ett hell och odelat ansvar för sina kommuninnevånares studiesituation. Detla ansvar omfattar även vuxna med behov av särskil­da stödåtgärder på grund av handikapp.

Handikappade vuxna tillhör erfarenhetsmässigt ofta de grupper som har kort lidigare utbildning och ingår således i de högt prioriterade grupper för vilka kommunerna har särskilda skyldigheter. 1 ansvarel för att främja vuxenutbildning för handikappade ligger självfallet mer än all informera om vilken utbildning kommunen anordnar. Informationen måste kopplas till möjligheterna för olika grupper av handikappade vuxna alt faktiskt della i utbildningen och således också innebära infor­mation om vilka möjligheter kommunen har alt via särskilda stödåtgär­der, personlig assislens etc. bistå den studerande.

Framlagda lagförslag

De synpunkter jag här har framfört leder till förslag om alt särskilda be­stämmelser om kommunernas ansvar för att främja vuxenutbildning in­förs i skollagen.

153

5.2.3 Jämställdhet mellan kvinnor och män

Prop. 1990/91:85

Min bedömning: Förändringen av ulbildningen för ungdomar och vuxna bör medföra en jämnare könsfördelning inom olika studievägar och bidra till alt stärka kvinnornas ställning på ar­betsmarknaden.

Skälen för min bedömning: Även om kvinnor numera förvärvsarbetar i nästan lika stor utsträckning som män, är arbetsmarknaden starkt könsuppdelad när det gäller branscher, befattningsnivåer, yrkesområ­den, arbetsuppgifter och arbetstider. De arbeten kvinnor utför är ofta lågt värderade. Ofrivillig dellid är belydligl vanligare bland kvinnor än bland män. SÖ har i sin fördjupade anslagsframställning för budgetåren 1991/92 - 1993/94 ingående beskrivit och analyserat könsuppdelningen inom vuxenutbildningsområdet.

Jämställdhet mellan kvinnor och män är ell viktigt utbildningsmål. Ulbildningen i gymnasieskolan och komvux bör bidra till all minska könsuppdelningen i arbetslivet och förbättra kvinnornas ställning på ar­betsmarknaden. De nya nationella program som jag har föreslagit för gymnasieskolan erbjuder en kvalificerad utbildning inom sådana områ­den som kan förväntas attrahera både flickor och pojkar. Motsvarande utbud inom komvux bör kunna locka både kvinnor som planerar alt återvända till arbetsmarknaden efter att ha varit hemma en period, och förvärvsarbetande kvinnor som vill skaffa sig en ny kompetens eller för­bereda sig för högskolestudier. De kvinnor som nu saknar yrkesutbild­ning och ofta arbetar i ensidiga, monotona och osjälvständiga arbeten, I.ex. inom verkstadsindustrin, kan genom komvux få ökade möjligheter att skaffa sig yrkeskompetens. Detta förulsälier dock att kommunens in­formation om utbildningsmöjligheter, räu till ledighet för studier och möjligheter till studiestöd, når ul till dessa grupper av kvinnor och alt de motiveras iill utbildning. Kommunens ulbud kan också förbättras ge­nom samverkan mellan gymnasieskola och komvux, bl.a. när del gäller utrustning för yrkesutbildning.

5.3  Studerandeinflytande

Mitt förslag: De studerandes rätt till inflytande markeras i lag.

Skälen för mitt förslag: I alla utbildningsformer är ett inflytande för lie studerande på utbildningens innehåll och organisation, liksom på det inre arbetet i skolan, väsentligt. De studerande själva är den kanske vik­tigaste drivkraften för en utveckling av utbildningen. För att det decen­traliserade skolväsendet, som kännetecknas av ell stort lokalt ansvar, skall utvecklas positivt krävs ett akiivi engagemang från skolledning, lä-

154

rare och elever. När regler avskaffas måste de som är verksamma i sko-        Prop. 1990/91:85 lan ta ett större ansvar för utvecklingen. Detta ansvar inkluderar i hög grad de studerande.

Samtidigt är utvecklingen av del aktiva elevinflytandei helt beroende av insatser på lokal nivå. Det är i den egna skolan och i den egna kom­munen, som de studerandes inflytande skall finna lämpliga former.

Jag anser emellertid att frågan om elevinflytande är så väsentlig att jag förordar att den nu binds i lag. Jag föreslår därför att det i skollagen skrivs in en bestämmelse om all de studerande i olika skolformer skall ha inflytande över hur deras utbildning utformas. Jag har i denna fråga samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Demokratbka värderingar

Utgångspunkten för de studerandes inflytande i skolan är skollagens stadgande om all verksamheten inom det offentliga skolväsendel skall utformas i överensstämmelse med grundläggande demokratiska värde­ringar. Dessutom skall var och en som verkar inom skolväsendet främja aktning för varje människas egenvärde.

Ett säll all till de sluderande förmedla demokratiska värderingar är självfallet att i utbildningen använda ett demokratiskt arbetssätt, där de studerande ges ett reellt inflytande. Aktning och respekt för individen främjas också om han eller hon ges möjligheter att i olika sammanhang komma till tals och få delta i en demokratisk process kring besluten om den egna ulbildningen.

Gymnasieskolan skall således fostra till demokrati och ansvarstagan­de. De studerande i gymnasieskolan blir myndiga under skoltiden, de får rösträtt och blir valbara till kommunala och politiska församlingar. Självklart förutsätter delta en förberedelse i all medverka i beslutsfattan­de, all se konsekvenser och att ta ansvar. Här finns naturligtvis också ett ansvar för lärarna att i undervisningen, t.ex. i samhällskunskap, ta upp grundläggande frågor om demokrati och medinflytande.

Förberedelse för arbetslivet

Skolan är också en förberedelse för arbetslivet. Jag har tidigare berört utvecklingen och konstaterat alt det moderna arbetslivet ställer stora och delvis nya krav på arbetskraften. På många håll är den hierarkiska organisationen på arbetsplatser på väg att ersättas av en grupporganisa­tion. Självstyrande grupper och självständiga avdelningar blir allt vanli­gare. Skolan måste förbereda eleverna för ett arbetsliv med en plattare organisation och mer individuellt ansvar. Del kan inle ske om skolan själv visar upp en auktoritär och helt lärarstyrd undervisning.

Medinflytande

1 fråga om arbetssättet i skolan har sedan länge olika metoder prövats för alt öka elevernas möjligheter till inflytande. Bl.a. har så skett i ett antal av de försök som bedrivits inom det sk. FS-projeklel, för vilkel jag

155

lidigare har redogjort. Del handlar om all l

å

ta de studerande akiivi delta        Prop. 1990/91:85 i  utvecklingen av den egna undervisningen. Arbetsmetoder etc. m

å

ste s

å

ledes utg

å

 fr

å

n etl akiivi deltagande fr

å

n de studerandes sida. Projekt­arbete, lemaundervisning m.m. kan vara olika v

ä

gar alt 

ö

ka de studeran­des sj

ä

lvst

ä

ndighet och m

ö

jligheter alt p

å

verka.

De studerande m

å

sle ocks

å

 f

å

 m

ö

jligheter alt medverka i beslut om mer 

ö

vergripande fr

å

gor som r

ö

r skolarbetet. En traditionell v

ä

g har va­rit att utveckla b

ä

ttre former f

ö

r och kunskaper om den representativa demokratin genom elevr

å

d, klassr

å

d och andra samr

å

ilsorgan. Genom propositionen om ansvarel f

ö

r skolan saml f

ö

rslaget om att elevinflytan­de! 

ö

ver ulbildningen lagf

ä

sts, 

ö

ppnar sig nya m

ö

jligheter f

ö

r kommu­nerna all utveckla och pr

ö

va nya former f

ö

r elevinflytande vad avser b

å­

de ulbildningen och i mer 

ö

vergripande skolfr

å

gor.

Fria val och påverkan på studieutbudet

De slora f

ö

r

ä

ndringarna n

ä

r del g

ä

ller elevinflytande anser jag dock lig­ga i den nya gymnasieutbildningens organisation. Mina f

ö

rslag i del f

ö­

reg

å

ende inneb

ä

r radikalt f

ö

r

ä

ndrade m

ö

jligheter f

ö

r ungdomarna att genom egna val besl

ä

mma utbildningens inneh

å

ll och inriktning. De studerandes val skall ocks

å

 kunna p

å

verka s

å

v

ä

l gymnasieskolans som komvux utbud. Valen blir en viktig signal till kommunen att f

ö

r

ä

ndra och anpassa studieutbudet efter de studerandes 

ö

nskem

å

l och blir d

ä

r­igenom en viktig faktor i en kontinuerlig f

ö

rnyelse av skolv

ä

sendet. Va­len ger ocks

å

 de studerande etl st

ö

rre ansvar f

ö

r den egna utbildningssi­tuationen.

Skolan har d

å

en viktig uppgift i att f

ö

rbereila eleverna f

ö

r delta an­svar. Arbetet med all fostra sj

ä

lvst

ä

ndiga och ansvarsmedvetna ungdo­mar m

å

ste sj

ä

lvklart b

ö

rja redan i grundskolan. Fr

å

n f

ö

rsta skol

å

ret m

å

ste eleverna successivt f

ö

rberedas f

ö

r den sj

ä

lvst

ä

ndighet som de sena­re utbildningsvalen under hela livscykeln f

ö

ruts

ä

tter.

Vuxenstuderande

Vuxna har delvis ell annat utg

å

ngsl

ä

ge f

ö

r sina studier 

ä

n ungdomar, bl.a. genom sin yrkeserfarenhet och livserfarenhet. D

ä

rf

ö

r 

ä

r studierna i komvux och sfi ocks

å

 annorlunda up|)lagda 

ä

n i ungdomsskolan. N

å

got formellt krav p

å

 gemensamma k

ä

rn

ä

mnen uppst

ä

lls t.ex. inte. De stude­rande har t.ex. stor frihet att sj

ä

lv s

ä

tta samman sin utbildning genom att fritt v

ä

lja i ett etappindelat kursutbud. 

Ä

ven n

ä

r del g

ä

ller avg

å

ngs­betyg har de studerande i dag etl visst utrymme n

ä

r det g

ä

ller fritt valda kurser. Friheten b

ö

r ut

ö

kas f

ö

r de vuxenstuderande. Jag 

å

terkommer se­nare till min bed

ö

mning i dessa fr

å

gor.

Ä

ven inom s

ä

rvux b

ö

r de studerande kunna ha ett inflytande 

ö

ver studiernas inneh

å

ll och organisation. Detta inflytande m

å

sle sj

ä

lvklart anpassas till de studerandes f

ö

ruts

ä

ttningar.

Vuxenstuderande kan och m

å

sle s

å

ledes redan i dag ta ett st

ö

rre eget ansvar f

ö

r sina studier 

ä

n vad som kr

ä

vs i ungdomsskolan. Della syfte kan uppn

å

s bara om de studerande ges m

ö

jlighet att medverka i sludie-

156

planering, i val av arbetsformer och material saml i ulvärdering. Erfa­renheterna från vuxenutbildningen bör kunna användas för att öka ele­vernas inflytande och medverkan i ungdomsskolan.

Prop. 1990/91:85

Generella ramar

Riksdagens och regeringens ansvar för elevinflytandet i skolan består i alt ge sådana ramar för verksamheten att utrymme för inflytande skapas. Statsmakierna kan påverka utveckling av en demokratisk skola genom att uppmärksamma inflytandefrågorna på de områden där staten har styrfunktioner t.ex. i skollagen och i samband med läroplans- och kurs-planearbetel och i lärarutbildning och lärarfortbildning. I dessa frågor avser jag att återkomma till regeringen.

Kommunernas arisvar

Det är i kommunerna och på de enskilda skolorna som arbetssätt och beslutandeprocesser skall uiformas och del är här som brukarinflytande skall få sin praktiska tillämpning. I propositionen om ansvaret för sko­lan anförde jag bl.a. all del i första hand är skolledarnas och lärarnas an­svar att se till att de studerande får ett ökat inflytande. Ett exempel på etl område där de studerande skall vara med och påverka är den lokala arbetsplanen.

En gräns för elevinflytandet sätts av den gällande kommunallagstift­ningen. Överväganden om ändringar i den lagstiftningen pågår. Frågan om det med hänsyn till kommunernas ansvar för del offentliga skolvä­sendet är möjligt och lämpligt att ändra reglerna om delegering av be­slutanderätten bör prövas i del arbetet.

5.4  Förestående läroplans- och kursplanearbete

Min bedömning: Mål och riktlinjer för gymnasieskolan fastställs av regeringen på grundval av riksdagens ställningstaganden till förslagen i denna proposition. De bör gälla under reformens in­ledningsskede för att sedan avlö.sas av den läroplan som blir re­sultatet av ställningstagandet till de förslag som en läroplans­kommitté skall avge. Kommittén skall också utarbeta förslag till riktlinjer och modeller för kursplanerna för gymnasieskolan och vuxenutbildningen.

Skälen för min bedömning: Jag har i budgetpropositionen (prop. 1990/91:100, Bil. 10) anmält att jag under år 1991 avser alt låta påbörja arbetet med alt ta fram ett nytt gemensamt måldokument för grundsko­lan och barnomsorgen. De förslag som jag nu lägger fram medför behov av förändringar av läroplanerna även för gymnasieskolan och vuxenut­bildningen.

157

Riksdagens ställningstaganden till förslagen  i ansvarspropositionen        Prop. 1990/91:85 innebär alt det är nödvändigt med en genomgripande bearbetning av lä­roplanerna för samtliga skolformer.

Det blir därmed möjligt att för första gången i svensk skolhistoria samordna läroplansarbetet över alla nivåer utifrån en gemensam syn på de övergripande målen för verksamheterna. En sådan samordning kan medföra en mer organiskt sammanhållen utbildning som därmed kan förväntas bli bättre och effektivare.

Mot denna bakgrund och med hänvisning till mina förslag i ilenna proposition kommer jag alt föreslå direktiv till och tillsättande av en lä­roplanskommitté. För riksdagens information redovisar jag i del följan­de några utgångspunkter för kommitténs arbele.

Gemensamma utgångspunkter

Gemensamma utgångspunkter för måldokument som vänder sig till så­väl förskolan som till det offentliga skolväsendel måste grundas på vär­deringar som är djupt förankrade i vårt svenska samhälle. Samtidigt måsle de uiformas så att de skapar utrymme för de förändringar av ut­bildningen som ständigt är nödvändiga med tanke på de höga kvalitets­krav som ställs på skolsystemet.

Följande områden ser jag som särskilt viktiga för kommittén all upp­märksamma.

Eliska och moraliska frågor måsle ha en framträdande plats i läro­planer och kursplaner. Kunskaper om det svenska kulturarvet liksom re­spekt för andras rätt alt hålla sitt eget kulturarv levande måsle genomsy­ra utbildningen. En fast förankring i det egna kulturarvet skapar goda förutsättningar alt förstå både främmande kulturer och del egna samhäl­let.

Principen om livslångt lärande måste slås fast. De förändringar av ar­betslivet som nu sker och som vi kan se i en framlid ställer krav på ett utbildningsväsende som inte är fixerat till vis.sa åldrar.

De krav på medinflytande och ansvarstagande som ställs i samhälls-och arbetslivet innebär alt elevernas infiytande över och ansvarslagande för sin egen utbildning måsle vara centralt i uppbyggnaden av läropla­ner och kursplaner. All beakta frågan om jämställdhet är också en given utgångspunkt i arbetet.

Förändringar i miljön ställer oss - och inte minsl kommande genera­tioner - inför slora och svårbemästrade problem. Miljöfrågor måsle där­för få en ceniral roll i läroplaner och kursplaner. De förändringar som skett i miljön har inte bara konsekvenser för behovel av att se över ut­bildning inom de naturorienlerande ämnesområdena. De har även kon­sekvenser för kunskaper om etik och samhälle.

En internationalisering av ulbildningen rymmer flera aspekter. Sven­ska sluderande kommer t.ex. att i allt högre utsträckning kombinera studier i Sverige med studier utomlands, liksom studerande från andra länder kommer all studera i Sverige. Del kommer också alt ställas öka­de krav på våra färdigheter i att kunna uttrycka oss på hämmande språk

158

liksom på ökade kunskaper om inlernalionella frågor, andra kulturer

Prop. 1990/91:85

och globala förhållanden i övrigt.

Gymnasieskolan

Som jag anfört i avsnitt 3.8 bör mål och riktlinjer för gymnasieskolan fastställas av regeringen under hösten 1991 på grundval av riksdagens beslut med anledning av förslagen i denna proposition. Regeringen bör också under hösten 1991 fastställa reviderade mål och riktlinjer för komvux och särvux.

De bör gälla under reformens inledningsskede för all sedan avlösas av den läroplan som blir resultatet av läroplanskommilténs arbele.

Kommittén skall senast den I september 1992 lägga fram förslag till nya och samordnade läroplaner för hela del offentliga skolväsendet samt förskolan.

Kommittén skall utarbeta och presentera förslag till modeller och riktlinjer för kursplanerna för gymnasieskolan och vuxenutbildningen senast den 1 juli 1991. Arbetet med kursplaner för gymnasieskolan och vuxenutbildningen bör bedrivas skyndsamt så att dessa i alll väsentligt finns färdiga den 1 juli 1992.

Jag vill med ulgångs|)unkl i mina förslag om gymnasieskolans lim­planer (avsnitt 3.7) ge några exempel på angelägna innehålls- och struk­turförändringar, som bör behandlas i det nu föreslående kursplanearbe-lel.

Vissa teman och kunskapsområden bör behandlas i flera ämnen.

Miljökunskap anges i direktiven till läroplanskommillén som ett cen­tralt kunskapsområde. Jag vill därför här närmare utveckla mina tankar om miljöfrågornas roll och plats i ulbildningen. Samhällskunskap är etl ämne som alla elever i gymnasieskolan skall studera. Det är också etl centralt ämne i komvux. Det är naturligt att man här knyter ihop frågor om naturtillgångar med frågor om ekonomiska system, sysselsättning och överlevnad. Som framgår av avsnilt 3.7.2 anserjag att 30 timmar av den lid, som gäller den för alla gemen.samma utbildningen i gymnasi­eskolan, skall ägnas åt naturkunskap. Skälet är all alla bör få en bättre "naturvetenskaplig allmänbildning". Tyngdpunkten i studierna skall va­ra miljökunskap. Del är emellertid inte självklart att dessa studier skall bedrivas i form av ett eget ämne. Etl alternativ kan vara att integrera området i olika karaktärsämnen. Jag vill överlåta till skolverkel all i samband med en kursplaneöversyn överväga hur det kunskapsområde jag här avser bör organi.seras.

I del naturvetenskapliga programmet liksom i samhällsprogrammel bör miljöfrågor få en framträdande plats. Uär bör man hämta åskåd­ningsexempel, som visar på hur miljön påverkas av naturliga och mänskligt initierade processer. Jag har erfarit all del, på initiativ av Unesco, pågår etl internationellt samarbete för all la fram förslag och material till temaverksamheter, där de grundläggande delarna i ämnena studeras utifrån etl miljöperspektiv.

159

I alla yrkes

ä

mnen b

ö

r milj

ö

fr

å

gor, s

å

v

ä

l n

ä

r del g

ä

ller den yttre mil- Prop. 1990/91:85 j

ö

n som arbetsmilj

ö

n, f

å

 en betydande plats. L

ä

nge har g

ä

llt, att man skall studera de arbetsmilj

ö

fr

å

gor som 

ä

r aktuella f

ö

r del yrkesomr

å

de man utbildas f

ö

r. Jag anser alt del i framtiden m

å

ste bli lika naturligt att studera de milj

ö

fr

å

gor r

ö

rande den yttre milj

ö

n, som 

ä

r relevanta inom yrkesomr

å

det.

Som framg

å

r av timplanef

ö

rslaget finns inom del naturvetenskapliga programmet 

ä

ven m

ö

jlighet att v

ä

lja milj

ö

kunskap som eget 

ä

mne. En kursplan f

ö

r 

ä

mnet b

ö

r tas fram och ge m

ö

jlighet iill f

ö

rdjupningar inom olika milj

ö

omr

å

den.

Sammanfattningsvis anser jag det allts

å

 n

ö

dv

ä

ndigt att eleverna inte l

ä

mnar gymnasieskolan utan all ha haft m

ö

jlighet all arbeta med milj

ö­

fr

å

gor. 

Ä

ven i komvux b

ö

r dessa fr

å

gor 

ä

gnas 

ö

kad uppm

ä

rksamhet.

Skolan b

ö

r ge stort utrymme

å

t etbka och moraliska fr

å

gor. Ell sk

ä

l

ä

r att eleverna m

å

ste f

å

 tillf

ä

lle att reflektera och ta personlig st

ä

llning i de eviga och existentiella fr

å

gorna. Vad 

ä

r r

ä

tt och fel, ont och gott, san­ning och l

ö

gn? Ett annal sk

ä

l 

ä

r alt fr

å

gor av detla slag liksom kunskap om olika livs

å

sk

å

dningar och religi

ö

sa uppfattningar 

ä

r n

ö

dv

ä

ndiga i ett m

å

ngkulturellt, internationellt pr

ä

glat samh

ä

lle. Den snabba utveckling­en p

å

 arbetsmarknaden, den nya teknologin och kommunikationstekni­ken 

ö

kar behovet av att i skolan behandla eliska fr

å

gor. Kursplane

ö

ver­synen b

ö

r beakta all denna humanistiska dimension skall pr

ä

gla 

ä

mnen som svenska, samh

ä

llskunskap och olika karakt

ä

rs

ä

mnen.

I direktiven till l

ä

roplanskommitt

é

n framh

å

ller jag vikten av alt i l

ä

-roplansarbelet uppm

ä

rksamma fr

å

gor om kulturarv och kulturf

ö

r

ä

nd­ring. F

ö

r gymnasieskolans och vuxenutbildningens kursplaner betyder delta att 

ö

versynsarbetet bl.a. b

ö

r pr

ö

va hur den historiska dimensionen kan f

ö

rst

ä

rkas. Jag finner del s

ä

rskill angel

ä

gel alt alla elever i gymnasi­eskolan skall skaffa sig kunskap om hur utvecklingen under 19()0-talel pr

ä

glar samh

ä

llslivet i v

å

rt land och i anilra l

ä

nder. Kursplane

ö

versynen f

ö

r 

ä

mnet samh

ä

llskunskap b

ö

r inriktas p

å

all den f

ö

r alla obligatoriska kursen i 

ä

mnet b

ö

r uttrycka lydliga ambitioner vad g

ä

ller kunskaper i nulidshisloria.

Datakunskap var i S

Ö

s f

ö

rslag upplaget som etl s

ä

rskill 

ä

mne. M

å

nga remissinstanser har h

ä

vdat att datorer skall ses som ett verktyg bland m

å

nga f

ö

r att n

å

 angivna m

å

l i flertalet 

ä

mnen och att datakunskap d

ä

r­f

ö

r inie b

ö

r vara ett separat 

ä

mne. Jag delar den uppfaltningen.

Gymnasieskolan skall bygga vidare p

å

 den datakunskap som eleverna skaffat sig i grundskolan. Under praktiskt taget hela 1980-talet har s

ä

r­skilda, statliga stimulansbidrag l

ä

mnats f

ö

r ink

ö

p av datorer och pro­gramvara. Alla skolor b

ö

r d

ä

rf

ö

r ha god tillg

å

ng p

å

 datorer i dag. Dato­rer kan vara etl kraftfullt hj

ä

lpmedel i s

å

 gott som samtliga 

ä

mnen. Da­torns givna plats i flertalet yrkes

ä

mnen beh

ö

ver knappast motiveras. Den f

ö

rest

å

ende kursplane

ö

versynen b

ö

r utg

å

 fr

å

n detta syns

ä

tt. Kursplanerna b

ö

r s

å

 l

å

ngl m

ö

jligt uiformas som p

å

byggbara kurser. Del g

ä

ller t.ex. matematik, som f

ö

resl

å

s bli ell obligaloriski 

ä

mne i al­la program. D

ä

r b

ö

r flera kurser f

ö

rekomma. Den grundl

ä

ggande kur­sen 

ä

r den .som 

ä

r obligatorisk f

ö

r alla.    Matematik 

ä

r bl.a. ett viktigt

160

redskap i yrkesutbildningen. Kursplaneöversynen bör inriktas på att        Prop. 1990/91:85 klargöra sådana kopplingar och underlätta för elever och lärare att se, förstå och inspireras av sådana samband.

Nästa kurs i matematikämnet bör uiformas så alt den ger behörighet till lärarutbildning. 1 dag är elever som gått på humanistisk linje inte behöriga i matematik för att antas till grundskollärarutbildningen med inriktning mot årskurserna 1-7.

Min uppfattning ar att kursplanearbetel bör leda fram till att elever som slutfört utbildningen på samhällsprogrammet och på det estetiska programmet skall ha tillräckliga förkunskaper i matematik i detta avse­ende. 1 denna fråga har jag samrått med chefen för utbildningsdeparie-mentet.

En tredje kurs bör utformas inom det naturvetenskapliga program­met för dem som avser alt fortsätta studera inom det biologiska, medi­cinska och det miljötekniska området.

En fjärde kurs - den mest omfångsrika - måsle utarbetas för att ge de kvalificerade kunskaper i matematik, som behövs för t.ex. ingenjörsut­bildning och kvalificerad naturvetenskaplig utbildning i högskolan.

Den snabba tekniska utvecklingen i vårt samhälle innebär att allt fler människor behöver tillägna sig ell tekniskt kunnande. Jag anser det vara naturligt alt det bland karaktärsämnena inom Naturvetenskapsprogram­met ingår ett teknbki ämne.

Detla tekniska ämne anser jag vara eit ytterligare exempel på etl kunskapsområde där en kurs inle är tillräcklig.

På den Naiurvelenskapliga grenen bör kursen innefatta frågor som teknikens betydelse i samhällsutvecklingen och i vårt vardagsliv. Elever­na bör också få möjlighet att skaffa sig grundläggande kunskaper inom några teknikområden som exempelvis energiteknik, materiallära och elektronik.

För den Tekniska grenen däremot bör ämnet byggas på belydligl, ef­tersom det skall ge eleverna grundläggande tekniska kunskaper för fort­satta studier till tekniker eller ingenjörer. Även för dessa elever är del naturligtvis väsentligt att sambanden mellan teknikutveckling och sam­hällsutveckling behandlas ingående. De teknikområden som ämnet skall innehålla bör vara sådana som alla som arbetar inom del tekniska områ-dei har glädje av.

Jag anser all kursplaneöversynen bl.a. bör klargöra vad som bör ingå i en gemensam etapp med tanke på värdel av alt kunna samläsa.

Till sist vill jag här något kommentera det föreslagna ämnet Idrott och hälsa. Det ingår bland de s.k. kärnämnena och är därmed obligato­riskt för alla elever i gymnasieskolan. Det är också ett karaktärsämne inom samhällsvetenskapsprogrammel och på den nalurvelens'kaj)liga grenen. Olika kurser bör därför utarbetas. Kurserna skall utformas så att de stöder och förstärker den inriktning med goda kunskaper och hög medvetenhet om miljöfrågor i vid mening, .som skall prägla gymnasi­eskolan i dess helhet. Basen i ämnet skall vara del nuvarande idroli.säm-net. Kursplaneöversynen bör emellertid inriktas på alt ämnet skall ha sin tyngdpunkt i kunskaper om hälsa och motion. Det skall syfta till all

161

11    Rik.sdagen 1990/91. 1 saml Nr 85

skapa etl best

å

ende intresse f

ö

r och kunskap om hur man sk

ö

ter sin        Prop. 1990/91:85 kropp och hur man f

ö

rebygger oh

ä

lsa. Kursplanen f

ö

r dagens idrotts­

ä

mne har redan en tydlig inriktning p

å

 s

å

dana fr

å

gor. 

Ä

mnet f

å

r inte bli f

ö

r teoretiskt. I den obligatoriska kursen b

ö

r t.ex. dans ing

å

.

Vuxenutbildning

Vuxenstuderandes livssituation skiljer sig fr

å

n gymnasieungdomarnas. De har familj, arbele och andra f

ö

rpliktelser i samh

ä

llel, som g

ö

r alt en anpassning av utbildningens organisation m

å

sle g

ö

ras till de vuxnas livs­villkor utanf

ö

r studierna f

ö

r all de skall ha m

ö

jligheter och intresse all satsa p

å

utbildning.

Vuxna har ocks

å

sinsemellan mycket skiftande behov av utbildning. Deras olikartade bakgrund och erfarenheter 

ä

r en tillg

å

ng som skall las till vara. M

å

nga beh

ö

ver bara komplettera sina tidigare kunskaper. Del 

ä

r d

å

 viktigt att vuxenstuderande varken tvingas eller lockas till ett mer omfattande studieprogram 

ä

n vad var och en individuellt beh

ö

ver.

En stor del av den vuxenanpassning som kr

ä

vs kan och b

ö

r g

ö

ras lo­kalt, i undervisningsgruppen eller i kommunen. Jag t

ä

nker t.ex. p

å

 upp­delningen av varje kurs i grunddel och f

ö

rdjupningsdel, p

å

all anordna kv

ä

llskurser etc.

Vuxenutbildningen m

å

sle liksom nu organiseras som korta kurser, som vuxenstuderande kan kombinera efter individuella behov och in­tressen. Som en viktig del i vuxenanpassningen b

ö

r d

ä

rf

ö

r varje kurs­plan delas upp s

å

 att ett 

ä

mne kan l

ä

sas i etapper vid olika tillf

ä

llen som en 

å

terkommande utbildning. En uppdelning b

ö

r naturligtvis g

ö

ras i de 

ä

mnen som har mer 

ä

n en kompetensniv

å

 i gymnasieskolan, men 

ä

ven i andra 

ä

mnen, som 

ä

r omfattande, b

ö

r kursplanen delas upp p

å

 fiera delkurser.

Med ell s

å

dant syslem av korta kurser finns m

ö

jligheten f

ö

r vuxen­studerande att utforma sill studieprogram s

å

 att del kompletterar tidiga­re utbildning. Av belyilelse, inte minst f

ö

r vuxnas sludiefmansiering, 

ä

r all delta system inneb

ä

r att vuxenstudier kan genomf

ö

ras p

å

 kortare tid

ä

n det tar alt f

å

 motsvarande kompetens genom au delta i en fullst

ä

ndig utbildning i gymnasieskolan. Gemensamma kursplaner i kombination med det nya seklorsbidraget och etl 

ä

ven i 

ö

vrigi f

ö

renklat regelsystem inneb

ä

r, att en vuxenstuderande mycket v

ä

l kan skaffa sig 

ö

nskad kom­petens genom all ilella i en avgr

ä

nsad del av undervisningen inom gym­nasieskolan. Delta blir enligi min bed

ö

mning vanligt i t.ex. yrkes

ä

mnen och ovanligare teoretiska 

ä

mnen.

Det 

ä

r regeringens uppgift att utf

ä

rda n

ö

dv

ä

ndiga riktlinjer f

ö

r en uppdelning av kurser |)

å

delkurser och moment samt f

ö

r lokala kombi-nationsm

ö

jligheler.

162

5.5  Uppföljning och utvärdering

Prop. 1990/91:85

Min bedömning: Uppföljning och utvärdering av de föreslagna reformerna inordnas i skolverkets reguljära uppföljnings- och utvärderingsverksamhet.

Skälen för min bedömning: Jag har i ansvarspropositionen (1990/91:18) redogjort för min principiella syn på uppföljningen och ut­värderingen av verksamheten i skolan. Riksdagen har inte haft något att invända häremot. Regeringen beslöt i september 1988 att tillkalla en särskild utredare (dir. 1988:62) med uppgift att utvärdera försökverk­samheten med treårig yrkesinriktad utbildning i gymnasieskolan med avseende på vissa frågor. Utredningen har hittills lämnat två lägesrap­porter och jag har tidigare redovisat delar av informationen som ges i dessa. En slutrapporlering skall göras under hösten 1991.

Den försöksverksamhet som nu pågår kommer successivt all inord­nas i den nya gymnasieskolan. Jag anser därför all den utvärdering som i dag bedrivs i kommittéform av en särskild ulvärderare framdeles bör inordnas som en del i skolverkets reguljära verksamhei.

Inom ramen för skolverkels generella uppdrag all svara för uppfölj­ning och utvärdering av skolverksamheten ligger del naturligt att också beakla frågor som rör genomförandet av den nya gymnasieskola och vuxenutbildning som jag nu föreslår. Frågor av bl.a. ekonomisk, organi­satorisk och administrativ natur skall följas upp.

Jag kommer att fasta särskild vikt vid all följa utvecklingen när det gäller etablering av gymnasieskolor på nya orter. Skulle det visa sig alt kommuner väljer att etablera en gymnasieskola med endasl ett eller ett par program som huvudsakligen är sludieförberedande, och därmed ef­tersätter elevers önskemål och arbetsmarknadens behov, är jag inte främmande för att ta upp en diskussion om ekonomiska sanktioner.

Jag utgår vidare från att del också kommer alt vara av särskilt intres­se i utvärderingen att följa vilka konsekvenser den kommunala friheten får vad gäller utbildningsutbudet inom kommuner .som redan har gym­nasieskola eller vilka följder den nya organisationen och det förändrade innehållet får på de traditionella rekryteringsmönslren.

Inom utbildningsväsendet uppkommer ibland frågor, som har berö­ring bl.a. med Sveriges åtaganden enligt FNs konvenlion om medbor­gerliga och politiska rättigheter och till den hörande protokoll (SÖ 1971:42 och 43). Det är då alt märka att, enligt fast praxis i FNs kom­mitté för de mänskliga rättigheterna, kan en konventionsslat inle unds­lippa sitt ansvar enligt konventionen bara därför att staten har delegerat till en kommun eller annan församling att besluta. Även med hänsyn till statens an.svar för sådana åtaganden är del därför väsentligt att följa verksamheten i .skolväsendet, så att nödvändiga åtgärder kan vidtas till skydd för de rättigheter som är i fråga.

163

5.6  Behörighets- och betygsfrågor m.m.

Prop. 1990/91:85

5.6.1  Behörighet

Min bedömning: Alla elever som har fullföljt ett treårigt pro­gram i gymnasieskolan i vilkel kärnämnena ingår har allmän behörighet till högskolestudier. Allmän behörighet kan också, liksom hittills, fås genom studier i komvux.

Skälen för min bedömning: Behörigheten till högskolan regleras i 9 § i högskolelagen. Enligt denna paragraf skall grundläggande högskole­utbildning bygga på att de studerande har gått igenom en linje i gymna­sieskolan som omfattar minsl Ivå läsår eller alt de har motsvarande ut­bildning eller erfarenhet.

I kap. 5 högskoleförordningen regleras den allmänna och särskilda behörigheten iill grundläggande högskoleutbildning. Den allmänna be­hörigheten är den nivå som högskoleutbildningen bygger på. Den är ge­nerell och gäller för de flesta linjer i högskolan. Den särskilda behörig­heten varierar mellan olika utbildningar och avser sådana kunskaper som är nödvändiga för all de sluderande skall kunna följa utbildningen på en viss linje eller kurs.

En av grundtankarna bakom den nya gymnasieskolans struktur är alt öppna vägen för alla gymnasiestuderande att gå vidare till högre studier. Ell fullföljt treårigt program, i vilket kärnämnena i gymnasieskolan in­går, bör således ge allmän behörighet till högskolestudier. Motsvarande kompetens, förvärvad i komvux, skall också ge allmän behörighet.

Dagens behörighetsregler måste anpassas till de förändringar jag nu har föreslagit för gymnasieutbildningen. Jag har i denna fråga samrått med chefen för utbildningsdepartementet, som ämnar föreslå regeringen alt ge UHÄ i uppdrag all se över dagens regler om allmän och särskild behörighet för högskolestudier mot bakgrund av vad som nu föreslås för gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning.

5.6.2  Urval till gymnasieskolan

Min bedömning: Någon förändring av urvalsgrunderna till gym­nasieskolan bör inte göras i avvaktan på förslag från den nyligen tillsalla betygsberedningen.

Skälen för min bedömning: Jag har lidigare under avsnittet 3.3.7 ang­ett förutsättningarna för intagning av elever till gymnasieskolan. Jag vill här något beröra urvalsfrågorna. Behovet av urval vid intagningen till gymnasieskolan   har under senare år minskal väsentligt genom  utök-

164

ningen av antalet intagningsplalscr. Besluten med anledning av proposi­tionen om ansvaret för skolan innebär bl.a. all gymnasieskolans dimen­sionering inte längre skall bestämmas genom slatliga beslut. Kommu­nerna blir skyldiga att erbjuda sina ungdomar gymnasieutbildning. Jag förutser därvid ett ytterligare minskal behov av urvalsförfarande. Trots detta kan del även i framtiden komma att finnas vissa program i gymna­sieskolan där ell urval mellan de sökande måste ske.

Den parlamentariska beredning, som har till uppgift alt ge förslag till ett nyll betygssystem i skolan (Dir 1990:62), skall bl.a. analysera konse­kvenserna av att ta bort betygen som urvalsgrund vid intagningen. Be­redningen skall ge förslag till hur etl urval skall kunna ske utan betyg. Den skall i det sammanhanget beakta bl.a. det förslag till kompletteran­de urvaLsgrunder som SÖ den 27 augusti 1990 inkom med till regering­en. Slutligen skall den också la del av de erfarenheter som finns inom komvux av en intagning som huvudsakligen baseras på en behovsbe­dömning. Jag vill avvakta beredningens arbele innan jag är beredd att ta ställning till hur urvalet bör utformas i framliden.

I en fråga vill jag dock redan nu informera riksdagen om mina syn­punkter. Genom att kommunerna nu blir skyldiga att erbjuda alla ung­domar, som har avslutat grundskolan fram till och med det andra kalen­deråret del år de fyller 20 år gymnasieutbildning, bör den nuvarande re­geln om prioritering av ungdomar under 18 år vid intagningen las bort. Detsamma gäller bestämmelsen om tilläggspoäng för underrepresenlerat kön. En sådan regel skulle strida mot den av riksdagen nyligen antagna beslämmelsen om alla barns och ungdomars lika tillgång till utbildning oberoende av bl.a. kön. Däremot kan man vid en situation med lika meriter mellan sökande ge företräde för det underrepresenterade könet på samma sätl som gäller vid antagningen till högskolans utbildningslin­jer från den 1 juli 1991.

Det är regeringens uppgift all besluta närmare i här behandlade frå­gor.

Prop. 1990/91:85

5.6.3  Betygsdokument från gymnasieskolan

Min bedömning: När en elev avgår från gymnasieskolan efter tre år eller tidigare, utfärdas avgångsbetyg. Ell avgångsbetyg från etl program skall alltid innehålla uppgift om

*           hur lång lid eleven följt undervisningen inom etl program

(vid slutförda studier tre år)

* i vilken omfattning eleven har studerat kärnämnen, karak­tärsämnen saml tillvalsämnen (vid slutförda studier minst mot­svarande den nationella timplanens timtal)

*

med vilka ämnen studieprogrammet ökats eller minskats

*

vilka betyg eleven senast fått i samtliga lästa ämnen

*

specialarbete

165

Skälen för min bedömning: Genom möjligheten till successiv över­gång till den nya gymnasieskolan med dess annorlunda struktur, kom­mer under etl antal år framöver betygsdokumenten i den gymnasiala ungdomsutbildningen all få olika utseende mellan och inom olika sko­lor, beroende på i vilken takt övergången till den nya strukturen sker.

Vad gäller beiygsdokument från de nuvarande linjerna och special­kurserna ser jag ingen anledning att ändra nu gällande principer. För avgångsbetygen från den nya gymnasieskolan bör däremot vad jag här anför gälla.

Prop. 1990/91:85

5.6.4  Betygsdokument från vuxenutbildningen

Min bedömning: Ett samlat betygsdokument kommer alt vara det vanligaste sättet att dokumentera vuxenstudier.

Slutbetyg bör få utfärdas till vuxenstuderande, som önskar del, efter avslutade studier i grundläggande vuxenutbildning.

Avgångsbetyg, som ger allmän behörighet för högre studier, bör få utfärdas till vuxenstuderande som önskar del efter avslu­tade gymnasiala vuxenstudier.

Reglerna för avgångsbetyg bör förenklas så all de vuxenstude­rande i större utsträckning än nu själva kan bestämma vilka äm­nen som skall ingå.

SÖs förslag: Förslaget överensstämmer med mitt förslag med undan­tag av att SÖ anser att slutbetyget bör avskaffas.

Skälen för min bedömning: För närvarande kan komvux utfärda slut­betyg efter vuxensludier på grundskolenivå och avgångsbetyg av flera olika slag efter vuxenstudier på gymnasial nivå.

Det vanligaste sättet att dokumentera studier inom nuvarande kom­vux är i dag dock att etl samlat betygsdokument utfärdas. Det skall ske så snart en sluderande begär det. Den studerande avgör själv vilka kur­ser som skall ingå i dokumentet.

Även i framliden räknar jag med all det samlade betygsdokumentet kommer alt vara del vanligaste beviset på genomförda vuxenstudier. Etl viktigt skäl härtill är att både grundläggande och gymnasial vuxenutbild­ning samtidigt kan dokumenteras i ett sådant helygsdokument. Ett annat är att endasl ett mindre antal av de studerande läser ell så omfattande program att de kan erhålla slutbetyg resp. avgångsbetyg.

Det bör emellertid även i framliden vara möjligt för de vuxenstude­rande som så önskar att få ell slutbetyg resp. ett avgångsbetyg, eftersom många vuxna lägger stor vikt vid ett sådant betyg. För de studerande som önskar etl slutbetyg från den grundläggande nivån anser jag att det endasl skall krävas betyg i utbildningens kärnämnen. De sluderande som i sluibelygel önskar redovisa de kurser de i övrigi har läst skall kunna göra del.

166

För utformningen av dagens slutbetyg och avgångsbetyg finns detalj­erade föreskrifter i läroplanen, som bl.a. anger olika nivåer och olika sektorer för avgångsbetygen. Nuvarande slutbetyg och olika typer av av­gångsbetyg, dvs. avgångsbetyg 2 och 3, avgångsbetyg från årskurs 4 av teknisk linje samt avgångsbetyg från specialkurs, påbyggnadsutbildning och särskild yrkesinriktad kurs, bör avskaffas fr.o.m. den 1 juli 1992. Reglerna för avgångsbetyg bör göras enklare i framtiden. De bör innebä­ra en slor valfrihet för varje sluderande all själv beslämma vad som skall ingå.

Det är regeringens uppgift att fastställa de närmare villkoren för hur resultatet av kompetensinriktade vuxenstudier skall dokumenteras samt att utlärda erforderliga övergångsregler.

Prop. 1990/91:85

5.7  Utbildning av lärare m.m.

Min bedömning: Förändringarna av gymnasieskolan och vuxen­utbildningen kräver fortbildningsinsatser av olika slag. Många lärare behöver ämnesteoretisk fortbildning för en breddning och/eller  fördjupning av sina kunskaper.

Ett förändrat arbetssätt och ett ökal elevinflytande medför ett fortbildningsbehov för såväl lärare och skolledare som övrig personal i skolan.

Ökade kunskaper behövs också för au ge lärare bättre möj­ligheter att hjälpa alla elever och vuxenstuderande att fullfölja en  påbörjad utbildning.

Införandet av en ny grundläggande vuxenutbildning innebär behov av fortbildning av grundvuxlärare.

Skälen för min bedömning: Enligt riksdagens beslut med anledning av förslag i propositionen om ansvarel för skolan har kommunerna det fulla ansvaret för alt fortbildning kommer till stånd och att personal som har hand om utbildningen i skolan får del av den. De förslag till förändringar inom gymnasieskolan och vuxenutbildningen, som jag har redovisat lidigare medför ett behov av fortbildningsinsatser av skolans personal.

Viktiga ämnesområden

Jag vill här peka på några områden där det är särskilt angeläget med fortbildningsinsatser.

Om alla studerande skall kunna tillägna sig den kunskap om viktiga miljöfrågor, som jag tidigare har redogjort för, måste stora grupper lära­re få fortbildning i dessa frågor. Det gäller exempelvis lärare som skall undervisa i samhällskunskap och som måste ha en bred kunskap om miljöfrågor, såväl i ett globall som i ett nationellt perspektiv. Lärare i naturvetenskapliga ämnen måsle kunna arbeta med miljöfrågor som en

167

integrerad del av undervisningen. Samtliga lärare i yrkesämnen måste        Prop. 1990/91:85 ha kunskap om de miljöfrågor som är förknippade med det yrkesområ­de de undervisar inom. Lärare i svenska och i främmande språk måsle behärska språkbruket och nomenklaturen inom miljöområdet.

Jag har tidigare föreslagit mycket stora förändringar i yrkesutbild­ningen. Detta får givetvis till följd att behovel av fortbildning i yrkesäm­nen blir omfattande. De breda program jag föreslagit medför att lärare i yrkesämnen behöver en ämnesteoretisk fortbildning som innebär såväl en breddning av deras kunskaper som en fördjupning. ÖGY-ulredningen visade att överensstämmelsen mellan behovet och utbudet av fortbildning för yrkeslärarna är dåligt. Detta har under 1980-talet medfört att denna lärargrupp inle fåll fortbildning i önskad omfattning.

De allmänna ämnena får en ökad betydelse i yrkesutbildningen. Jag har med tillfredsställelse erfarit att det blir allt vanligare att lärare i svenska samverkar med lärare i yrkesämnena för alt åstadkomma en un­dervisning som eleverna upplever som meningsfull. Även ett ämne som matematik måste ha en nära koppling till yrkesämnet. Såväl ämnesteo­retisk fortbildning som fortbildning kring förändrade arbetssätt kan här bli nödvändig för att denna samverkan skall utvecklas vidare.

Internationaliseringen inom utbildningen medför också krav på fort­bildning. För lärare är det väsentligt att rent språkpedagogiska inslag främsl av kommunikaliv art, förstärks och kompletteras med kulturell kunskap som kan fördjupa förståelsen av andra länder. Många skolor har redan prövat att bedriva undervisningen hell eller delvis på ell främmande språk, vanligen engelska. Särskilda fortbildningsinsatser tor­de behövas för de lärare som skall göra delta.

Jag vill erinra om alt mitt förslag om att sfi skall inordnas i det of­fentliga skolväsendet innebär att kommunerna i fortsättningen svarar för fortbildning av sfi-lärare som är anställda av kommun.

Jag vill här också erinra om den förändring av den grundläggande nivån i vuxenutbildningen, som jag nyss har föreslagit. Mina förslag i det­ta avseende ställer också krav på fortbildningsinsatser.

Förändrat arbetssätt

Jag anser, som jag nyss har redogjori för, att elevernas infiytande [)å och ansvar för sin arbets- och studiesituation måsle öka väsentligt. Della gäl­ler oavsett om det är fråga om ungdomar eller vuxna. Det kräver all lä­rarna lillsammans med eleverna planerar och genomför undervisning­en. Egenskaper som samarbetsförmåga, beredskap för förändringar, ini­tiativförmåga och självförtroende blir allt viktigare i arbetslivet. Skolan måste därför, bl.a. genom fortbildning av personalen, få till stånd förän­drade arbetssätt.

Den förändring jag har redovisat av ulbildningen i gymnasieskolan och vuxenutbildningen kommer all medföra all olika arbetsformer utvecklas i betydligt högre utsträckning än i dag. Det blir naturligt att på olika skolor pröva nya sätt att arbeta för att nå nationella och lokala mål. Koncentraiionssludier, temasludier, arbete i lärarlag, projektarbete, pro-

168

gramanknulen praktik och arbetsplatsf

ö

rlagd utbildning 

ä

r exempel p

å

  Prop. 1990/91:85

arbetsformer som ofta medf

ö

r fortbildningsbehov f

ö

r s

å

v

ä

l l

ä

rare som

skolledare.

En skola för alla

De f

ö

rslag som jag nu l

ä

gger fram inneb

ä

r all gymnasieskolan i 

ä

n h

ö

g­re grad 

ä

n lidigare m

å

ste bli en skola f

ö

r alla och all skolan m

å

ste k

ä

n­na ansvar f

ö

r alla elevers studieframg

å

ng. Detla inneb

ä

r alt alla l

ä

rare m

å

ste ha kunskaper och f

ö

rm

å

ga alt m

ö

ta eleverna uiifr

å

n deras skilda f

ö

ruts

ä

ttningar och behov. Detta g

ä

ller givetvis i 

ä

n h

ö

gre grad de vuxna studerande som nu skall prioriteras i vuxenutbildningen.

De fortbildningsbehov som jag nu har redovisat 

ä

r direkt betingade av de f

ö

r

ä

ndringarna i gymnasieskolan och vuxenutbildningen som jag nu har f

ö

reslagit. Till delta kommer ocks

å

 att personalen i skolan har behov av att f

ö

rst

ä

rka sin kompetens i planerings- och ulv

ä

rderingsfr

å

-gor som h

ä

nger samman med den f

ö

r

ä

ndring av styrsystemet f

ö

r skolan som riksdagen nyligen beslutat om.

Som jag tidigare framh

å

llit

å

ligger det kommunen att ansvara f

ö

r fortbildningen och prioritera mellan de behov som jag nu s

ä

rskilt har pekat p

å

 och de fortbildningsbehov som fmns i 

ö

vrigt bland skolperso­nalen i kommunen.

De resurser f

ö

r fortbildning, som jag har ber

ä

knat som en f

ö

rst

ä

rk­ning av statsbidraget till kommunerna under en genomf

ö

randetid, skall disponeras av skolverket f

ö

r all planera och bestrida kosinadcr f

ö

r kur­ser som har s

ä

rskild betydelse vid genomf

ö

randet av f

ö

r

ä

ndringarna.

Grundutbildningen för lärare

Del 

ä

r givelvis ocks

å

 myckel angel

ä

get att inneh

å

llet i grundutbildning­en f

ö

r l

ä

rare p

å

verkas av f

ö

r

ä

ndringarna i gymnasieskolan och komvux. De fortbildningsinsatser som m

å

sle g

ö

ras 

ä

r ocks

å

 beroende av de kun­skaper l

ä

rarna har n

ä

r de har avslutat sin h

ö

gskoleutbildning. Bl.a. fr

å

n denna utg

å

ngspunkt finns del anledning f

ö

r skolans f

ö

retr

ä

dare att fo­kusera sill intresse p

å

 de kunskaper och den kompetens som l

ä

rarna har n

ä

r de intr

ä

der p

å

 l

ä

rararbetsmarknaden. Min avsikt 

ä

r d

ä

rf

ö

r alt g

ö

ra en analys av vad f

ö

r

ä

ndringarna p

å

 skolomr

å

det kr

ä

ver i form av kom­petens och kunskap hos l

ä

rarna. Denna fr

å

ga ber

ö

r samtliga l

ä

rarkate­gorier inom det allm

ä

nna skolv

ä

sendet. Jag avser d

ä

rf

ö

r att 

å

terkomma till denna fr

å

ga. Jag har samr

å

tt med chefen f

ö

r utbildningsdepartemen­tet.

169

5.8  Uppdragsutbildning

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Kommuner och landstingskommuner får bedriva uppdragsutbildning, som i fråga om art och nivå motsvarar verksamheten i det offentliga skolväsendet.

Skälen för mitt förslag: Kommunernas uppdragsutbildning är att be­trakta som en särskild ulbildningsform, som riktar sig till vuxna. För den gäller lagen (1985:903) om uppdragsutbildning i anslutning till det kommunala skolväsendet m.m. Jag föreslår nu en ny lag som bl.a. klar­gör att uppdragsutbildning är en självständig utbildningsform, som inte är knuten till någon annan skolform.

Det som särskiljer uppdragsutbildning från det offeniliga skolväsen­det är att uppdragsgivaren ensam utser deltagarna och helt bekostar ut-bildnigen.

I de fall uppdragsutbildningen följer samma kursplan som del offent­liga skolväsendet, finns del inga hinder för att anordna uppdragsutbild­ning som samläsning med gymnasieskolan eller komvux och alt sälla belyg. Jag vill här endast erinra om vikten av alt uppdragsutbildning be­traktas som en självständig utbildningsform. Jag vill i delta sammanhang erinra om all jag i årets budgetproposition anmälde att vuxenutbildning för intagna på kriminalvårdsanslall i fortsättningen skall anordnas som uppdragsutbildning.

5.9  Vissa övriga frågor

5.9.1  Riksrekryterande gymnasieutbildning

Inom de nationella programmen förekommer att vissa grenar kan ha in­riktningar på speciella yrkesområden och som - liksom hittills - bör be­drivas med riksrekrytering. Dessa är t.ex. utbildning mot vattenkraft inom Energiprogrammel, pappers- och pappersmasseleknik, sågverks­teknik och gjuteriteknik inom Industriprogrammel saml utbildning i glasblåsning, guldsmedsteknik och mikromekanik och mikroteknik inom Hantverksprogrammet. Det bör ankomma på regeringen all beslu­ta vilka utbildningar som skall vara riksrekryterande inom de nationel­la programmen.

Jag har tidigare redogjort för min syn på kommunernas skyldigheter när det gäller individuella program, (avsnitt 3.5) Jag anförde där att rege­ringen bör bemyndigas att föreskriva att vissa individuella program skall stå öppna för sökande från hela landet. Jag anmälde samtidigt att frågan om huruvida sådana ulbildningar skall föras upp i en förordning om riksrekryterande ulbildningar får bero på initiativ från den anordnande kommunen.

170

Särskitt verksamhetsstöd

Prop. 1990/91:85

I 

å

rets budgetproposition anm

ä

lde jag all jag i delta sammanhang n

ä

r­mare skulle redog

ö

ra f

ö

r vilka ulbildningar som b

ö

r omfattas av del f

ö­

reslagna s

ä

rskilda verksamhetsst

ö

det. Jag anser alt detla sl

ö

d b

ö

r riktas till ulbildningar, som beh

ö

ver ell s

ä

rskilt statligt st

ö

d p

å

 grund av alt en kommun gjort s

ä

rskill lunga och omfattande investeringar f

ö

r att kunna bedriva utbildningen. De utbildningar jag h

ä

r avser 

ä

r utbildning i glas­bl

å

sning i Nybro, guldsmedsteknik i Mj

ö

lby, mikromekanik och mikro-teknik i Motala, pappers- och pappersmasseteknik i Markaryd, s

å

gverks-teknik i Skoghall, gjuteriteknik i J

ö

nk

ö

ping samt utbildning f

ö

r yrkes­dansare i Stockholm. Det b

ö

r ankomma p

å

 regeringen all besluta om s

ä

rskill verksamhetsst

ö

d.

En s

ä

rst

ä

llning har ocks

å

 den gymnasiala utbildningen f

ö

r dels d

ö

va och h

ö

rselskadade, dels gravt r

ö

relsehindrade elever. Som jag har redo­visat i 

å

rets budgetproposition skall ut

ö

ver det regulj

ä

ra seklorsbidraget etl s

ä

rskilt elevbaserat till

ä

ggsbidrag f

ö

r dessa ulbildningar l

ä

mnas till de aktuella kommunerna (

Ö

rebro, G

ö

teborg, Slockholm och Ume

å

). Rege­ringen b

ö

r fastst

ä

lla storleken av detla till

ä

ggsbidrag.

5.9.2  Riksrekryterande vuxenutbildningar

Propositionen om ansvarel f

ö

r skolan innefattade etl f

ö

rslag alt s

ä

rskill verksamhetsst

ö

d skall kunna utbetalas f

ö

r s

ä

rpr

ä

glade utbildningar som beh

ö

ver s

ä

rskilt st

ö

d f

ö

r att kunna fortleva. I synnerhet i s

å

dana fall d

ä

r hela skolenheter tillskapats med s

ä

rskilt statligt sl

ö

d finns anledning f

ö

r slaten att framdeles garantera s

å

dana utbildningars fortlevnad. Vid be­handlingen av ansvarsproposlionen f

ö

rutsatte utbildningsutskottet (UbU4) alt regeringen i f

ö

revarande proposition ytterligare skulle be­handla fr

å

gan om att s

ä

kerst

ä

lla s

å

dan vuxenutbildning som del 

ä

r ett riksintresse att vidmakth

å

lla och d

ä

r del kan finnas anledning befara att det nya systemet med statsbidrag i ell 

ö

verg

å

ngsskede leder till minskat utnyttjande av utbildningsplatserna.

Hela nuvarande komvux utg

ö

rs formellt sett av riksrekryterande ul­bildningar, eftersom elevomr

å

den inte finns inom vuxenutbildningen. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r vanligt att kommuner - d

å

 och d

å

eller mer permanent -anordnar komvuxkurser, d

ä

r 

å

tskilliga deltagare kommer fr

å

n andra kommuner 

ä

n anordnarkommunen.

1 1991 

å

rs budgetpropositionen har jag under sektorsbidraget, ansla­gel B 8. Bidrag till driften av del kommunala offentliga skolv

ä

sendet, ber

ä

knat 1 milj.kr. f

ö

r s

ä

rskill verksamhetsst

ö

il inom vuxenutbildning­en (prop. 1990/91:100 bil. 10, s. 80).

Det 

ä

r regeringens uppgift att f

ö

rdela de medel som riksdagen beslu­tar all st

ä

lla till f

ö

rfogande f

ö

r delta 

ä

ndam

å

l. Jag avser att 

å

terkomma till regeringen med f

ö

rslag om detla. Beloppet b

ö

r, i enlighet med riks­dagens uttalanden, f

ö

rdelas mellan kommuner som kan p

å

visa ett 

ö

ver­g

å

ngsvis f

ö

rs

ä

mrat utnyttjande av antalet utbildningsplatser under l

ä

s

å­

ret 1991/92 j

ä

mf

ö

rt med tidigare 

å

r.

171

Inom vuxenutbildningsområdel finns emellertid en verksamhet, som

Prop. 1990/91:85

rekryterar en i särklass stor andel dellagare från andra kommuner än anordnarkommunen, nämligen den sammanhållna tekniska utbildning­en vid Katrineholms Tekniska Skola (KTS). Speciella regler har sedan länge gällt för denna riksrekryterande vuxenutbildning. 1 den nu gällan­de förordningen finns bl.a. en garanti för en viss årlig omfattning därav.

Det är ett klart intresse för staten att bibehålla den möjlighet till riks­rekryterande teknisk utbildning för vuxna som erbjuds genom KTS. Jag förbereder för närvarande åtgärder för all säkerställa fortlevnaden av denna utbildning.

I budgetpropositionen 1991 föreslås övergångsregler till del nya sek­torsbidraget under en fyraårsperiod för alt mildra effekterna av den om­fördelning som följer av all stalsbidragel skall gå till hemkommunen i stället för till anordnarkommunen. Dessa övergångsregler bör, enligt min mening, kunna utnyttjas för att lösa KTS problem.

5.9.3 Vissa personalkonsekvenser

De förändringar jag nu har föreslagit får konsekvenser för ulbildningen inom skilda ämnesområden och därmed också för lärarpersonalen.

Vissa förändringar sker alltid inför terminsstarl till följd av elevernas val av linjer, grenar och kurser. Nu aktuella förändringar blir givetvis mera genomgripande, åtminstone på sikt.

Övergången till treåriga utbildningar innebär all undervisningen inom vissa ämnesområden ökar. Detla gäller vissa allmänna ämnen, men kan också gälla yrkesinriktade ämnen beroende |)å skolhuvudman­nens beslut om den arbetsplatsförlagda delen av ulbildningen. Inom andra ämnesområden kan undervisningen minska eller försvinna helt beroende på alt utbildningen får en annan inriktning. Exempel på äm­nen som påverkas i della hänseende är idrott och kost- och konsument­kunskap.

Hur stora förändringarna blir beror på del förestående kursplanear­betet och vilka beslut som fattas lokalt om grenar och kurser inom gym­nasieskolan och om utbildningsutbudet inom vuxenutbildningen.

Jag räknar med all kommunerna i god tid uppmärksammar de kon­sekvenser som kan uppstå för personalens del till följd av de förslag som jag nu presenterar och de lokala beslut som fattas på grundval av dem. Jag förutsätter all kommunerna vidtar åtgärder för att på skilda sätt ta till vara kompetensen hos de lärare som helt eller delvis inle kan bere­das tjänstgöring inom sitt ämnesområde.

172

5.9.4 Kommunerna och skadeståndsansvaret vid arbetsplatsförlagd utbildning

Min bedömning: Någon lagreglering av kommunernas skade­ståndsansvar för elever i arbetsplatsförlagd utbildning görs inte. Frågan bör i stället lösas genom en frivillig försäkringsordning av del slag som flertalet kommuner redan har.

Den sakkunniges förslag: Överensstämmer med mitt.

Bakgrunden till min bedömning: 1 prop. 1987/88:102 om utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan tog föredragande statsrådet upp frågan om skadeståndsansvaret för gymnasieelever i arbetsplatsförlagd utbildning. Han var benägen alt se det som mest naturligt alt skolhu­vudmännen har ett principalansvar för eleverna. Han förordade att hu­vudmännen i avtalen med de företag som log emol elever klargjorde att skolan har principalansvaret. Vad han sålunda anfört skulle avse för­söksverksamheten. Före ett slutligt ställningstagande i ansvarighetsfrågan ämnade han dock låta utreda frågan särskilt.

Sedermera förordnades justitierådet Beriil[REDACTED_EFTERNAMN] att som särskild sakkunnig belysa frågan om principalansvaret för elever i sådan gymna­sial utbildning där utbildningen i väsentlig mån är arbetsplatsförlagd. Bertil[REDACTED_EFTERNAMN] redovisade i april 1990 sina överväganden i departe­mentspromemorian (Ds 1990:30) Skadestånd vid gymnasieutbildning på arbetsplatser.

Efter en genomgång av rättsläget i olika skadcsilualioner drar utred­aren den slutsatsen alt det råder en betydande oklarhet om hur långl skolans och förelagels ansvar går när elever vållar skador på arbetsplat­sen. Å andra sidan framhåller utredaren att det finns en försäkringsord-ning som i allt väsentligt läcker de skador .som kan förväntas uppkom­ma och som dessutom i slor omfattning medför alt tvister om ansvars­fördelningen inle behöver uppkomma.

Den försäkring det är fråga om är kommunernas ansvarsförsäkring. Genom en särskild klausul gäller denna försäkring bl.a. för person- och sakskada som en elev orsakat, oberoende av vållande, samt förmögen­hetsskada i följd av brott som drabbar arbetsgivare och anställda. Vidare gäller försäkringen den skadeslåndsskyldighel som enligt skadeståndsla­gen åvilar arbetsgivaren för skador som drabbar annan elev eller iredje man. Utredaren påpekar att enligt uppgift från kommunförbundet har alla kommuner antingen tecknat sådan försäkring eller åtagit sig mot­svarande ansvar när det gäller grundskole- eller gymnasieelevers hand­lande under lid då de enligt gällande läroplan eller annars på skolans initiativ vistas på en arbetsplats som ell led i pågående utbildning.

Kommunförbundet har i cirkulär den 21 juni 1988 rekommenderat kommunerna att komplettera gällande ansvarsförsäkring så all della för-

Prop. 1990/91:85

173

s

ä

kringsskydd klart ocks

å

 g

ä

ller den f

ö

rs

ö

ksverksamhet d

ä

r arbetsplats-   Prop. 1990/91:85

f

ö

rlagd gymnasieutbildning ing

å

r.

Betr

ä

ffande   f

ö

rs

ä

kringsordningen  g

ö

r  utredaren   bl.a.  f

ö

ljande  be­d

ö

mningar.

"Genom denna f

ö

rs

ä

kringsordning har allts

å

 skolan 

å

tagit sig att b

ä

ra ansvar f

ö

r de allra flesta skador som denna utredning avser, och dessutom f

ö

r skador i de liknande situationer som f

ö

rut ber

ö

rts (praktisk arbetslivsorienlering m.m.). S

å

vitt ang­

å

r skador tillfogade f

ö

retaget (och dess anst

ä

llda) g

å

r f

ö

rs

ä

k­ringsskyddet 

ä

nnu l

ä

ngre genom att del r

ä

cker med alt elever orsakat skadan, 

ä

ven om han inte varil oaktsam. Vidare inne­h

å

ller ansvarsf

ö

rs

ä

kringen i denna del inget undantag f

ö

r ska­da som  omh

ä

ndertagits av den  f

ö

rs

ä

krade eller annan  f

ö

r hans r

ä

kning, vilkel aren praktiskt viktig utvidgning av skyd­det. Utanf

ö

r faller i stort sett bara vissa speciella skadety()er; bl.a. kan n

ä

mnas all f

ö

rs

ä

kringsvillkoren inneh

å

ller undantag ang

å

ende vissa skador orsakade vid luftfart och sj

ö

fart saml vissa milj

ö

skador m.m. Genom att f

ö

rs

ä

kringen bara g

ä

ller f

ö

rm

ö

genhetsskada v

å

llade genom  brottslig g

ä

rning utesluts vidare vissa fall av ansvar f

ö

r ren f

ö

rm

ö

genheisskada (se 4 ovan). Det 

ä

r fallet med s

å

dan ers

ä

ttningsskyldighet f

ö

r ilessa skador som grundas p

å

 kontraktsf

ö

rh

å

llande och d

ä

rf

ö

r inie f

ö

ruls

ä

lier brott (jfr 3:1  1 st. SkL). Om eleven genom n

å

got misslag i samband  med arbetsuppgifterna tillfogar antingen f

ö

retaget eller f

ö

retagets medkontrahent en ekonomisk f

ö

rlust av denna typ, g

ä

ller allts

å

 inte ansvarsf

ö

rs

ä

kringen.  Denna sistn

ä

mnda situation lorde vara den enda lucka i f

ö

rs

ä

krings­skyddet som kan t

ä

nkas f

å

 praktisk betydelse, men sannolikt 

ä

r inte heller s

å

dana skadeh

ä

ndelser s

å

 v

ä

rst vanliga." Utredaren anf

ö

r h

ä

refter alt enligt uppgift fr

å

n kommunf

ö

rbundet har denna f

ö

rs

ä

kringsform fungerat v

ä

l. Inga problem hade anm

ä

lts va­re sig fr

å

n  kommunerna eller fr

å

n  f

ö

rs

ä

kringsbolagen. Uppfattningen syntes, enligt utredaren, vara densamma p

å

 f

ö

rs

ä

kringsh

å

ll. Stockholms kommun, som inte tecknat n

å

gon f

ö

rs

ä

kring men som reglerade skador efter samma riktlinjer som  kommunalansvarsf

ö

rs

ä

kringens, hade inte heller m

ä

rki n

å

gra 

ö

l

ä

genheter av den ordningen.

Utredaren sammanfattar sin bed

ö

mning av f

ö

rs

ä

ki ingsordningen p

å 

f

ö

ljande s

ä

tt.

"Man kan i alla h

ä

ndelser konstatera, all liksom p

å

 flera and­ra liknande omr

å

den ell kr

å

ngligt skadesl

å

ndsproblem visal sig kunna l

ö

sas till en v

ä

sentlig del med hj

ä

lp av en utvidgad ansvarsf

ö

rs

ä

kring.  F

ö

rh

å

llandel  m

å

sle  rimligen  f

å

betydelse f

ö

r fr

å

gan om lagstiftning 

ä

r beh

ö

vlig i sammanhanget." Utredaren tar h

ä

refter upp en diskussion om de sk

ä

l som kan finnas f

ö

r och emol en lagstiftning saml om de krav som kan st

ä

lltis p

å

en lag­stiftning i fr

å

gan.

Den oklarhet som i konkreta fall kan r

å

da om f

ö

rdelning av ansvarel mellan skolan och f

ö

relaget ser utredaren inle som n

å

got v

ä

sentligt sk

ä

l

174

för lagstiftning. Enligt utredaren lorde det bli svårt att i lagtext precisera        Prop. 1990/91:85 hur gränsen skall dras i alla de skiftande situationer som kan föreligga. En lagreglering kunde blott ge vissa allmänna anvisningar om förhållan­den som bör beaktas vid ansvarsfördelningen. Utredaren anmärker här­till alt gränsdragningen inte är aktuell med försäkringslösningen.

Utredaren har däremot funnit skäl alt närmare undersöka huruvida hänsyn till utomstående skadelidande kunde motivera lagstiftning. För dem lorde det ofta vara naturligt att i första hand vända sig till företaget med sina ersättningskrav. Det kunde då i varje fall diskuteras om det in­te vore av värde med en lagreglering som slog fast ett solidariskt ansvar för skolan och företagel gentemot tredje man. Däremot skulle reglering­en inle behandla hur den slutliga fördelningen skulle göras.

Om en lagstiftning skulle komma till stånd funnes emellertid skäl lå­ta den avse också annan arbetsplatsförlagd utbildning än gymnasieut­bildningen. En begränsning till endast den utbildningen ledde sig enligt utredaren som en lialvmesyr. Med hänsyn till att lagstiftningen inte kunde ge några exakta gränser för ansvaret syntes den ändå bli av be­gränsat värde för tredje man.

Utredarens slutliga ställningstagande är alt han inte kan förorda att lagstiftning sker på området. I stället förordar han en frivillig försäk­ringslösning. Han understryker att försäkringsordningen till stor del un­danröjer oklarheterna i det skadeslåndsrätlsliga lägel. Vidare framhåller han all försäkringslösningen i sina verkningar stämmer väl med vad som ansågs som en lämplig lösning av föredragande statsrådet vid fram­läggandet av propositionen om försöksverksamheten med arbetsplatsför­lagd utbildning.

För den händelse man ändå skulle föredra en lagstiftning har utred­aren lagt fram ett förslag till såilan. Förslaget i denna återfinns i departe­mentspromemorian Ds 1990:3 skadestånd vid gymnasieutbildning på ar-betsplater.

Jag delar den sakkunniges mening att en frivillig försäkringslösning är all föredra framför en särskild lagstiftning för detta område. Försäk­ringsformen finns och har vid spridning bland skolhuvudmännen. Den medför att skadeståndsprocesser i alll väsentligt kan undvikas i de fall då en elev orsakar skada för företaget eller för tredje man. Försäkrings­lösningen ger dessutom i allt väsentligt den ansvarsfördelning som an­sågs som den rimliga när försöksverksamheten med arbetsplatsförlagd utbildning inleddes. Försäkringslösningen har vidare den stora fördelen att inom den kan hanteras också andra arbelst)lalsförlagda utbildnings­inslag, t.ex. inom den kommunala vuxenutbildningen.

175

5.9.5  Elevernas resor mellan bostaden och skolan

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Elevernas hemkommuner skall i princip svara för kostnaderna för alla elevers resor mellan bostaden och skolan fram till och med första kalenderhalvåret det år eleverna fyller 20 år. Della förhållande skall framgå av lag. I lagen bemyndigas regeringen att meddela närmare föreskrifter.

Skälen för mitt förslag: Enligt den nuvarande ordningen betalas ett särskilt statsbidrag ut för gymnasieelevernas resor. I och med all riksda­gen antog förslagen i ansvarspropositionen kommer della statsbidrag all från och med den I juli 1991 all ingå i del statsbidrag som skall utgå till hemkommunen. I linje med della bör även ansvaret för elevernas resor mellan bostaden och skolan föras över på hemkommunen. Ansvaret för elevernas resor bör i likhet med i dag omfatta elever fram till och med del första kalenderhalvåret det år de fyller 20 år och avse alla elever oav­sett vilken skolform de går i. Vidare bör ansvaret inte avse helt korta re­sor. Huvudprincipen bör således liksom lidigare vara att den som har minst sex kilometer till skolan bör ha rätt till kostnadsfria resor. I vissa fall förekommer extremt höga resekostnader om en elev t.ex. inte har möjlighet att utnyttja kollektiva färdmedel. Jag anser för min del all det inte är möjligt att i sådant fall garantera full kostnadsersättning. Regle­ringen av kommunernas ansvar för elevernas resor bör inte göras i skol­lagen, eftersom ansvaret gäller alla i en viss ålderskategori, oavsett om eleven får sin utbildning inom del offentliga skolväsendet eller annorstä­des. Behövliga bestämmelser bör i stället tas in i en särskild lag. I lagen bör anges endasl huvudprinciperna för kostnadsansvaret och regeringen bemyndigas att meddela närmare föreskrifter.

5.10  Vissa följdändringar i andra lagar

De förslag som jag nu har lagt fram föranleder följdändringar i vissa andra lagar än de som jag har tagit upp här. Ändringsbehovet hänger samman med förändrade begrepp både när det gäller gymnasieskolan och vuxenutbildningen. Nya eller förskjutna begrepp påverkar sålunda sekretesslagen (1980:100), kommunalskattelagen (1928:370) och lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Följdändringarna i de nu nämnda tre lagarna behöver dock inte vara genomförda förrän utbildning enligt de nya bestämmelserna i skollagen inleds, dvs. till den 1 juli 1992. Med hänsyn till del och då jag förutser att åtminstone sekretesslagen torde komma att påverkas ytterligare av förslag som jag avser all lägga fram inom kort anser jag det lämpligast att något låta anstå med förslag om följdändringarna. Därmed undviks att mot varandra stridande förslag till ändringar i en och samma lag fö­reläggs riksdagen under ett och samma riksmöte.

176

6  Ikraftträdande- och övergångsfrågor

Prop. 1990/91:85

Mitt förslag: Den nya lagstiftningen om gymnasieskolan och vuxenutbildningen träder i krafl den 1 juli 1991 men skall gälla först för sådan undervisning som börjar efter den 1 juli 1992, dvs. i praktiken med höstterminen 1992.

För läsåret 1991/92 skall nuvarande regler i princip gälla. Vissa modifikationer görs dock beroende bl.a. på del nya statsbidragssystem som gäller från den 1 juli 1991 och på alt skolöverstyrelsen och länsskolnämnderna upphör från samma dag.

En gymnasieutbildning, som har påbörjats före den 1 juli 1992 men då inte avslutats, skall i princip fortsatt anordnas enligt äldre bestämmelser, till dess eleverna har avslutat den.

Kommuner eller landstingskommuner som vid ikraftträdandet fick anordna gymnasieutbildning på linjer skall under en övergångstid fram till och med läsåret 1994/95 med vissa undantag ha rätt att ta in elever på dessa linjer.

Skälen för mitt förslag: Den nya gymnasieskolan och den reformera­de vuxenutbildningen bör införas från och med den 1 juli 1992, dvs. i praktiken med läsåret 1992/93. Dessförinnan föreligger inte de praktiska förulsällningarna för att anordna uibililning enligt de nya reglerna. Där-emol måsle givelvis ansökningsförfaranden och andra förberedelser med sikte på de nya systemen kunna börja tidigare. Ikraftirädandebestämmel-sen bör därför utformas så att den nya lagstiftningen visserligen träder i kraft den 1 juli 1991 men tillämpas först i fråga om utbildning som äger rum efter den 1 juli 1992, om inte annal särskill anges i övergångsbe­stämmelserna. För utbildning som äger rum före den 1 juli 1992 skall i princip gälla äldre bestämmelser.

Undantag från dessa huvudregler är betingade av olika skäl. Såvitt gäller de äldre reglerna kan de inte till alla delar tillämpas fram till halvårsskiftet 1992 bl.a. därför alt myndigheter som skolöverstyrelsen och länsskolnämnderna har upphört redan med utgången av juni 1991. Vidare nödvändiggör det nya statsbidrag.s,system som gäller från den I juli 1991 att vissa äldre regler om interkommunal ersättning ersätts av andra regler.

När det gäller den interkommunala ersättningen anser jag alt man redan för perioden den 1 juli 1991 - 30 juni 1992 kan tillämpa den princip som därefter avses bli gällande. Den innebär all den anordnande kommunen har rätt till ersättning för sina kostnader för eleven - beräk­nade efter den kommunalrällsliga självkoslnadsprincipcn - från elevens hemkommun. Det är ju hemkommunen som uppbär statsbidraget.

Skolöverstyrelsens och länsskolnämndernas uppgifter får föras över till andra. En del av dessa uppgifter avser beslut om mottagande till ut­bildning. Sådana beslut bör ankomma enbarl  pä res|). styrelse i den

12   Rik.sdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 85

177

kommun där mottagande är aktuellt. Styrelsens beslut bör- såsom i den        Prop. 1990/91:85 nya ordningen - få överklagas till länsrätt av sökanden.

Av de övergångsbestämmelser som jag i övrigi bedömt vara behövliga vill jag här behandla endast en ytterligare. Den gäller beslämmelserna i 7 kap. vuxenulbildningslagen om uppdragsutbildning mm. På del om­rådet föreslår jag att en ny lag skall införas den 1 juli 1991. Beslämmel­serna i det nämnda kapitlet skall då naturligen inie lilläm|)as vidare.

178

7  Upprättade lagförslag

Piop. i990/9i:85

1 enlighet med vad jag har anfört har inom utbildningsdepartementet upprättats förslag till

1.

lagom ändring i skollagen (1985:1100),

2.

lagom ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter,

3.

lagom uppdragsutbildning i vissa fall,

4.

lag om kommunernas skyldighet alt svara för vissa elevresor. Lagförslaget under 2. har upprättats i samråd med chefen för social-

deparietmentel

8 Specialmotivering

8.1   Förslag till ändring i skollagen

1 kap. Allmänna föreskrifter

8§

För vuxna anordnar det allmänna utbildning i form av kommunal vux­enutbildning (komvux), vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda (särvux) och svenskundervisning för invandrare (sfi).

Komvux, särvux och sfi bildar det offentliga skolväsendet för vuxna. Dessutom finns särskilda utbildningsformer som anordnas av det all­männa som komplettering till vuxenutbildningen inom del offentliga skolväsendel för vuxna.

I paragrafen anges vilka typer av utbildning som anordas inom det of­fentliga skolväsendel för vuxna. Samtliga skolformer för vuxna som in­går i delta återfinns nu i skollagen. Begrep|)et komvux har fått en annan innebörd än tidigare och blivit etl samlingsnamn för grundläggande och gymnasial vuxenutbildning saml påbyggnadsutbildning. Reglerna om komvux återfinns i 1 I kap. Sfi som tidigare stod utanför det offentliga skolväsendet ingår nu i detla. Reglerna om sfi återfinns i 13 kap. Regler­na för särvux återfinns i 12 kap.

10 §

Kommuner och landstingskommuner är huvudmän för komvux.

Landstingskommuner och i vissa fall kommuner är huvudmän för särvux.

Kommunerna är huvudmän för svenskundervisning för invandrare.

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om vilka som får vara huvud­män för de olika delarna av del offentliga skolväsendet, har ändrats Iill följd av förändringarna i 8 §. Huvudmannens ansvar regleras dock någoi olika. Således är kommunerna skyldiga att erbjuda grundläggande vux­enutbildning och sfi medan huvudmännen endast är skyldiga att sträva efter att tillgodose behovet av de övriga utbildningarna. Reglerna om detta återfinns i skolformskapitlen. Där finns också regler om under vil­ka förutsättningar landstingskommunerna får vara huvudmän för kom­vux och särvux.

179

5 kap. Gymnasieskolan

Prop. 1990/91:85

Allmänna bestämmelser 1 §

1 delta kapitel ges föreskrifter om sådan utbildning inom det offentliga skolväsendet för barn och ungdom som är avsedd att påbörjas av ungdo­mar efter avslutad grundskoleutbildning eller motsvarande fram till och med det första kalenderhalvåret det år de fyller tjugo år. Denna utbild­ning bildar gymnasieskolan.

Beslämmelserna i delta kapitel gäller endast ungdomar som är bosat­ta i landet.

Av första stycket framgår all gymnasieskolan omfattar all utbildning inom det offentliga skolväsendel för ungdomar i en viss ålder. Utbild­ningen i gymnasieskolan har utvidgats i förhållande till vad som gäller i dag. Den utbildning som utgör gymnasieskolan omfattar således all ut­bildning inom del offentliga skolväsendel för ungdomar efter avslutad grundskoleutbildningen eller motsvarande uibildning. Ulbildningen skall dock påbörjas senast under del första kalenderhalvåret det år de fyller 20 år. Ullrycket efter avslutad grundskoleutbildningen innebär all ungdomarna har gått i grundskolan och slutat ilenna men häri ligger in­te något krav på alt ungdomarna skall ha slutfört sista årskursen. Även ungdomar som av någon anledning inte har slutfört sista årskursen men som i och med att de fyllt 16 år har fullgjort skolplikten omfattas av denna bestämmelse. I och med all ungdomarna skall ha gått i grundsko­lan för att kunna börja i gymnasieskolan kommer ilenna inte att vara öppen för elever från särskolan. De ungdomar .som i och för sig en gång har gåll i grundskolan men som har flyttal över till särskolan får inte heller gå i gymnasieskolan eftersom de inte kan anse ha avslutat grund­skoleulbildning. Motsvarande utbildning som grundskolan kan I.ex. va­ra sameskolan eller en godkänd fristående skola.

I andra stycket framgår att gymnasieskolan endasl omfattar ungdomar som är bosatta i landet. Det räcker all del kan fastställas alt ungdomarna är bosatta i landet. Det har ingen betydelse om de är svenska eller ut­ländska medborgare eller statslösa. Lik.som vid tillämpningen av den nuvarande skollagen bör som bosau i landet räknas den som rälleligen skall vara kyrkobokförd här. Se vidare prop. 1985/86:10 sid. 81 f. I 15 kap. 5 S ges regeringen ett bemyndigande att meddela bestämmelser om vad som skall gälla för ungdomar som inte anses vara bo.salta i landet.

2§

Eleverna skall ha inflytande över hur deras utbildning uiformas.

I denna paragraf ges en allmän bestämmelse om all eleverna skall ha in­flytande över hur deras utbildning utft)rmas. Bakgrunden till bestäm­melsen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.3.

3

§

Utbildningen i gymnasieskolan skall utgöras dels av utbildning på natio­nella program, som omfallar tre årskurser, dels av utbildning på indi­viduella program.

180

Inom de nationella programmen kan finnas olika grenar. Grenarna        Pron   1990/9F85

kan vara nationellt eller lokalt fastställda. Regeringen får meddela när-

"'

mare föreskrifter om grenarna.

Av paragrafen framgår all utbildningen kan ske dels på nationella pro­gram, dels på individuella program. De nationella programmen skall alltid omfatta tre årskurser. Genom de nationella programmen ges en garanti för en likvärdig utbildning. Dessa program svarar närmast mot linjerna i del befintliga systemet. Programmen avses dock vara bredare och ge andra möjligheter till ämneskombinationer än det gamla gymna­siet. Programmen kan vara uppdelade på olika grenar. Grenarna kan vara nationellt eller lokall fastställda. Någon föreskrift om vilken kom­munal instans som skall fastställa en lokal gren ges inte. Det får ankom­ma på kommunen om beslutet skall fallas av fullmäktige eller styrelsen för utbildningen. Motsvarande gäller om en landstingskommun vill in­rätta en lokal gren inom ett program som den anordnar. Regeringen kan ge föreskrifter om hur grenarna skall utformas. Sådana föreskrifter kan behövas för att lokala grenar kvalitetsmässigt skall bli i paritet med nationella grenar.

4

§

De nationella programmen skall vara grund för forisati utbildning på högskolenivå och för yrkesverksamhet.

Vilka de nationella programmen är framgår av bilaga 1. Vissa be­stämmelser om utbildningens omfattning på nationella program (tim­planer) framgår av bilaga 2. Ytterligare föreskrifter om timplaner får meddelas av regeringen eller den myndighel som regeringen bestämmer.

Varje kommun skall informera om de nationella programmen och om möjligheterna att få utbildning på individuella program.

Första stycket har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.3.1.

Av andra stycket framgår att vissa delar av timplanerna fastställs av riksdagen men att regeringen ges bemyndigande att fastställa resterande delar.

Av tredje stycket ftamgår att kommunerna har en skyldighet alt in­formera om vilka olika nationella program som finns över huvud taget och om vilka som kommunen anordnar eller erbjuder. Vidare skall kommunen även informera om vilka möjligheter det fmns ati kunna få ett individuellt program.. Denna informationsskyldighet är av vikl för all landels ungdomar skall kunna överblicka sina utbildningsmöjlighe­ter i etl system där den statliga detaljplaneringen har tagits bort.

Erbjudande om utbildning på de nationella programmen

5§

Varje kommun är skyldig att erbjuda utbildning på nationella program för samtliga de ungdomar i kommunen som avses i 1 § förutsatt att de

1.

har slutfört sista årskursen i grunilskolan eller motsvarande och

2.

inle tidigare har gåll igenom utbildning på etl nationellt program eller likvärdig utbildning.

181

Erbjudandel skall omfatta ell allsidigt urval av nationella program.

ProD   1990/91 "85

Antalet platser på de olika programmen och deras grenar skall anpassas med hänsyn till elevernas önskemål.

Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom kommunen eller i en annan kommun eller landstingskommun i enlighel med sam­verkansavtal. Två eller flera kommuner som gemensamt erbjuder en ut­bildning på ett nationellt program bildar ell samverkansområile för den ulbildningen. Kommuner som har slutit samverkansavial med en lands­tingskommun om en viss utbildning som landstingskommunen anord­nar bildar ett samverkansområde för den utbildningen.

Av paragrafen framgår vilka skyldigheter kommunerna har när det gäl­ler de nationella programmen och hur de kan uppfylla dessa skyldighe­ter. Detla har behandlats utförligt i den allmänna motiveringen, avsnilt 3.3.2.

I första stycket anges vilka ungdomar som kommunen skall erbjuda utbildning på nationella program. Ungdomarna skall för del första upp­fylla kraven i 1 §, vilkel innebär all erbjudandet omfattar åren från del ungdomarna har avslutat grundskoleutbildningen fram till första kalen­derhalvåret det år de fyller 20 år. För del andra skall ungdomarna upp­fylla två andra krav. Ungdomarna skall således ha slutfört sista årskur­sen i grundskolan eller motsvarande skola och de skall inte tidigare ha genomgått en utbildning på etl nationellt program eller likvärdig utbild­ning. I och med kravet att ungdomarna skall ha slutfört sista årskursen i grundskolan ställs ett kompetenskrav upp för att få börja på ett natio­nellt program. Samma kompelens kan i och för sig också uppnås genom att gå i en motsvarande skola, t.ex. godkänd fristående skola. Ungdomar­na är vidare inle berättigade till två fullständiga utbildningar på etl na­tionellt program eller motsvarande. Med likvärdig utbildning avses t.ex. all någon har genomgått ell individuellt program som när del gäller äm­nen och studietid etc. kan likställas med ett nationellt program. Den som har avbrutit etl nationellt program kan dock ha räu alt få börja på nytt på något sådant program.

6§

Landstingskommunerna får anordna utbildning endasl på sådana natio­nella program som avser naturbruk och omvårdnad.

Om en landstingskommun anordnar sådan utbildning som avses i förslå stycket, får kommuner som ingår i landstingskommunen inte an­ordna samma utbildning utan överenskommelse med landstingskommu­nen.

Av denna bestämmelse framgår att landstingskommunerna får anordna utbildning på sådana nationella program som avser nalurbruk och om­vårdnad. Landstingskommunen får inte anordna utbildning på några andra program än de nämnda. Landstingskommunernas räll att anordna utbildning enligi ovan är exklusiv i den bemärkelsen all om en lands­tingskommun anordnar utbildningen får en kommun inom landstings­området i fråga som ingår i landstingskommunen inle anordna den utan medgivande av landstingskommunen. Kommunerna får alltså anordna sådana utbildningar endast efter överenskommelse med landstingskom­munen eller i de fall landstingskommunen inte anordnar utbildningen.

182

Det är dock inte något förbud för kommunerna inom en landstings-        Prop. 1990/91:85 kommun att sluta samverkansavtal med en annan landstingskommun.

7

§

För svårt rörelsehindrade ungdomar får de kommuner som regeringen bestämmer i sin gymnasieskola anordna speciellt anpassad utbildning (gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning).

Särskilda bestämmelser om Rh-anpassad utbildning finns i 27 - 32 §8.

Av denna bestämmelse framgår att del är regeringen som får avgöra var i landet gymnasieskolor med Rh-anpassad utbildning skall finnas. Med Rh-anpassad utbildning avses specialanpassad utbildning för sådana ung­domar som är svårt rörelsehindrade. Gymnasieskolor med Rh-anpa.ssad utbildning finns för närvarande i Göteborg, Stockholm och Umeå.

Mottagande av sökande till de nationella programmen

8§

Den som av sin hemkommun skall erbjudas utbildning på ett nationellt program enligt 5 § första stycket är behörig sökande till en sådan utbild­ning var som helsl i landet.

Av behöriga sökande till de nationella program som anordnas i en kommun eller för ett samverkansområde skall i första hand tas emol de som är hemmahörande i den kommun som anordnar utbildningen och de som är hemmahörande i en kommun som tillhör samverkansområ­det för utbildningen.

Med sådana sökande som avses i andra stycket skall jämställas

1.

de som med hänsyn till sina personliga förhållanden har särskilda skäl alt få gå i den gymnasieskola dit de har sökt,

2.

de som är hemmahörande i en kommun som inle erbjuder det sökta programmet och

3.

de som har sökt till gymnasieskolan ifråga under åberopande av att där, inom det sökta programmet, anordnas en gren som inle erbjuds av hemkommunen.

I denna paragraf ges bestämmelser om behörighet all las emot på natio­nella program och om företräde för vissa sökande. Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnilt 3.3.4.

Av första stycket framgår att ungdomar som av sin hemkommun, dvs. den kommun som avses i 1 kap. 15 §, skall erbjudas gymnasieutbiloning på ett nationellt program är behöriga sökanden till en sådan utbildning var som helst i landet. Vilka de ungdomar är som skall erbjudas utbild­ning på etl nationellt program framgår av 5 §. Även om ungdomarna är behöriga sökanden till en utbildning följer inle automatiskt att de skall behandlas som förstahandssökande i alla kommuner. Vilka ungdomar som skall behandlas som förslahandssökandcn framgår av andra och tredje styckena. Av andra stycket framgår att de ungdomar som är hem­mahörande i den kommun som anordnar utbildningen och de som är hemmahörande i de kommuner som har slutit samverkansavtal med den anordnande kommunen i första hand skall tas in på utbildningen.

1 tredje stycket anges vilka ungdomar som skall likställas med dem som i första hand skall las in på utbildningen. Det gäller här tre olika

183

fall. I punkten 1 behandlas de som av personliga förhållanden har sär- Prop. 1990/91:85 skilda skäl att få gå i den gymnasieskola som de sökt till. Därmed avses sådana fall då den sökandes hemkommun i och för sig erbjuder utbild­ningen men den sökanden av något personligt skäl vill gå i en annan gymnasieskola. Men den sökande har inle på grund av denna bestäm­melse ett fritt val. Del krävs sålunda särskilda skäl för all den sökande skall likställas med förstahandssökande. Särskilda skäl kan t.ex. föreligga i följande fall. Om en sökande bor på landsbygden i en kommun och har släktingar i en tätort i en annan kommun hos vilka han kan få bo kan han bli behandlad som förstahandssökande i den kommunen. Be­stämmelsen kan användas också för barn till utlandssvenskar, som kan få bostad t. ex. hos en släkting inför studier i svensk gymnasieskola. Sär­skilda skäl kan också vara all ungdomarna lidigare har blivit utsatt för mobbning i hemkommunens skola.

I punkten 2 behandlas det fall all hemkommunen inte erbjuder det nationella program som den sökande vill gå på. Här kan ungdomarna söka frill till vilken kommun i landet som de vill.

I punkien 3 behandlas del fall att hemkommunen visserligen erbju­der det sökta nationella programmet men inte den gren som den sökan­de vill ha. Den sökande måste här söka till den andra kommunen redan till årskurs 1 jiven om programmet inte är uppdelat i grenar under för­sta årskursen. Med gren avses både nationellt och lokall utformade såda­na. Om en kommun anordnar en lokall utformad gren kan i princip ungdomar från hela landet söka till den.

9§

Regeringen kan för vissa utbildningar fastställa det område från vilkel sökanden i första hand skall tas emot.

I denna paragraf ges regeringen etl bemyndigande att föreskriva att vissa utbildningar inom de nationella programmen skall vara riksrekryteran­de. fiel rör sig här om utbildningar som i och för sig ulgör en nationellt fastställd gren på ell nationellt program men som har en så speciell in­riktning att den bör vara öppen för alla ungdomar i landet. Exempel på sådana utbildningar vallenkraftutbildningen i Jokkmokk och glasblå.sar-utbildningen i Nybro. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.3.5 och 5.10.1.

10 §

Innan en kommun eller en landstingskommun tar emol en sökande som inle är hemmahörande i kommunen eller i samverkansområdet för ulbildningen skall yttrande inhämtas från sökandens hemkommun. Ytt­rande behöver dock inte inhämtas, om del med hänsyn till tidigare ytt­rande är onödigt.

Av denna paragraf framgår all kommuner och landstingskommuner skall inhämta yttrande från hemkommunen innan de tar emol en sö­kande som inte hör hemma i kommunen eller i samverkansområdet. Yttrandet fyller två syften. Det kan dels ge information till hemkommu-

184

nen om all den sökande vill påbörja en utbildning någon annanstans än Prop. 1990/91:85 i hemkommunen, dels ge information till den mottagande kommunen. Yttrandet kan t.ex. avse frågan om elevens hemkommun erbjuder det sökta programmet eller grenen och om hemkommunen är villig att be­tala för utbildningen. Del kan även avse om den sökande lidigare har genomgått utbildning på ett nationellt program. Yttrande behöver inte inhämtas för varje sökande i I.ex. del fall att flera söker till samma ut­bildning.

11        §

Styrelsen för ulbildningen i den anordnande kommunen eller land­stingskommunen beslutar om någon sökande inle skall tas emol därför att han inte är behörig.

Styrelsen för ulbildningen beslutar också om mottagande av en sö­kande som inte är hemmahörande i kommunen eller samverkansområ­det för utbildningen.

Styrelsens beslut enligt första och andra styckena får överklagas hos länsrätten av sökanden. Länsrättens beslut får inte överklagas.

Styrelsen för ulbildningen i den anordnande kommunen skall pröva och besluta om en sökande är behörig alt gå ulbildningen. Della inne­bär för de nationella programmen att sökande skall uppfylla kraven i 5 §, dvs. ha slutfört sista årskursen i grundskolan eller motsvarande skola, inle tidigare ha genomgått en utbildning på ett naiionelll program och inle heller vara äldre än vad som anges i 1 §. Behörighetsprövningen skall göras för alla sökande, både de som är hemmahörande i kommu­nen och i samverkansområdet och de som inte är del.

Styrelsen skall också besluta om en sökande från en annan kommun skall tas emot på kommunens gymnasieskola. Härvid skall styrelsen la ställning till de frågor som behandlas i 8 §.

Av tredje stycket framgår all styrelsens beslut får överklagas till läns­rätten. Länsrättens beslut går dock inle att överklaga. Skälet till detta be­handlas i den allmänna motiveringen avsnitt 3.3.4.

12        §

En ansökan om att tas in på ett nationellt program skall skickas till sty­relsen för utbildningen i den sökandes hemkommun. Om ansökan av­ser ett nationellt program som anordnas av en annan kommun eller av en landstingskommun, skall styrelsen omedelbart vidarebefordra ansö­kan tiil styrelsen för utbildningen där.

Vilken kommun som i denna lag avses med hemkommun framgår av 1 kap. 15 §.

När det gäller ansökan från ungdomar som inle räknas som bosatta i landet gäller de föreskrifter som regeringen meddelar med slöd av 15 kap. 5 §.

Styrelsen för ulbildningen skall för de fall ansökan avser en utbild­ning som en annan kommun anordnar omedelbart skicka ansökan till styrelsen för denna. Om ansökan avser både en utbildning i kommunen och en i en annan kommun får styrelsen naturligtvis la en kopia på an­sökan och vidarebefordra den. Sådana kombinerade ansökningar torde

185

framf

ö

rallt f

ö

rekomma d

å

 olika program prioriteras i olika ordning av        Prop. 1990/91:85 den s

ö

kande.

Erbjudande om utbildning på individuella program

13 

§

Varje kommun 

ä

r skyldig all erbjuda gymnasieutbildning i form av in­dividuella program f

ö

r de ungdomar i kommunen som avses i 1 

§

 och som inle har tagits in p

å

 n

å

got nationellt program. I fr

å

ga om elever fr

å

n s

ä

rskolan g

ä

ller dock s

ä

rskilda best

ä

mmelser.

Ell indiviiluell! program b

ö

r motsvara ett nationellt program eller syfta till att stimulera eleven att senare g

å

ö

ver till utbildning p

å

 etl na­tionellt program.

Utbildningen p

å

etl individuellt program skall f

ö

lja en plan, som skall fastst

ä

llas av styrelsen f

ö

r ulbildningen.

Av f

ö

rsta stycket framg

å

r alt hemkommunen 

ä

r skyldig alt erbjuda de ungdomar i kommunen som av n

å

gon anledning inte g

å

r p

å

 etl natio­nellt program en annan utbildning. De ungdomar som har l

ä

mnat grundskolan men som av n

å

gon anledning inte har slutf

ö

rt sista 

å

rskur­sen omfattas av denna best

ä

mmelse. Dessa ungdomar kan inom ett indi­viduellt program uppn

å

 den kompetens som kr

ä

vs f

ö

r alt b

ö

rja p

å

 ett nationellt program. Vad det individuella programmet i 

ö

vrigt kan inne­h

å

lla har behandlats i den allm

ä

nna motiveringen, avsnitt 3.3.5.

Av andra stycket framg

å

r att utbildningen antingen kan Ir

ä

da i st

ä

llet f

ö

r en utbildning p

å

 ett nationellt program eller syfta till all slussa 

ö

ver ungdomarna p

å

 ell nationellt program. I och med att det i best

ä

mmel­sen endast st

å

r alt del individuella programmet b

ö

r motsvara etl naiio­nelll program finns det inget som hindrar att ett individuellt program l

ä

ggs upf) p

å

 s

å

 s

ä

tt alt det liknar det som i dag kallas gymnasial l

ä

rlings­utbildning.

Av tredje stycket framg

å

r att styrelsen f

ö

r ulbildningen skall l

ä

gga upp en plan f

ö

r del individuella programmet. Av denna plan skall det t.ex. framg

å

 vad utbildningen syftar till, vilka kurser som ing

å

r i pro­grammet och hur l

å

ng lid som planen omfallar. Planen skall d

ä

refter fastst

ä

llas av styrelsen f

ö

r utbildningen. P

å

 detta s

ä

tt f

å

r eleven garantier f

ö

r all planen verkligen kommer alt f

ö

ljas. N

å

got formellt godk

ä

nnande fr

å

n elevens sida kan inte anses vara n

ö

dv

ä

ndigt eftersom del 

ä

r frivilligt fr

å

n elevens sida om han vill fullf

ö

lja planen eller inte, men planen b

ö

r l

ä

ggas upp gemensamt med eleven. Om planen d

ä

remot skall 

ä

ndras, kr

ä

vs elevens medgivande. Delta framg

å

r av 20 

§

. Sk

ä

let till den ord­ningen 

ä

r au kommunen inte ensidigt b

ö

r kunna 

ä

ndra f

ö

ruts

ä

ttningar­na f

ö

r utbildningen.

14 

§

Regeringen f

å

r f

ö

reskriva all vis.sa utbildningar skall utg

ö

ra individuella program som st

å

r 

ö

ppna f

ö

r s

ö

kande fr

å

n hela landet.

Av paragrafen framg

å

r all regeringen kan f

ö

reskriva all vissa utbildning­ar som inle 

ä

r nationella program kan s

ö

kas av alla ungdomar var de 

ä

n

186

bor i landet. Ell exempel på sådan utbildning är utbildning för yrkes-        Prop. 1990/91:85 dansare i Slockholm. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna mo­tiveringen, avsnilt 5.11.1.

Intagning av elever

15        §

Styrelsen för ulbildningen ansvarar för intagningen iill de olika ulbild­ningar som anordnas inom kommunen eller landstingskommunen, om inle annal följer av föreskrifter av regeringen.

Intagningsorganisationen får vara gemensam med en annan kommun och gemensam för gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning.

Föreskrifter om urval mellan behöriga sökande meddelas av rege­ringen.

Beslut om intagning får inle överklagas.

Styrelsen för ulbildningen ansvarar för all intagning sker på ell rikligt säll. Del finns dock inget i denna lag som hindrar att styrelsen delegerar denna uppgift och del ligger i sakens nalur att det praktiska intagnings-arbetet läggs på ett kansli, där tjänstemän på styrelsens ansvar sköter uppgiften. Regeringen kan dock meddela särskilda bestämmelser för vis­sa ulbildningar. Del kan här t.ex. vara fråga om riksrekryterande utbild­ningar.

Av andra stycket framgår all en kommun kan anordna intagningen gemensaml med en eller flera andra kommuner. En kommun kan också ha en intagningsorganisation som är gemensam för gymnasiesko­lan och den gymnasiala vuxenutbildningen.

1 tredje stycket ges regeringen ett bemyndigande alt meddela föreskrif­ter om hur urval mellan olika sökande skall ske.

A\ fjärde stycket framgår all styrelsens beslut inle får överklagas. Skä­let till detta framgår av den allmänna motiveringen, avsnitt 3.3.7.

Elevernas rätt att fullfölja sin lubildning

16        §

Den som har lagils in på ett nationellt program i gymnasieskolan och har påbörjat del, har räll att fullfölja sin utbildning pa det programmet i kommunen eller inom samverkansområdet eller, om utbildningen har en landstingskommun som huvudman, inom det landstingsområdet. Detla gäller även om de förhållanden som låg till grund för mottagandet ändras under studietiden.

Bestämmelsen i denna och följande två paragrafer har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.3.6.

I denna paragraf behandlas vissa frågor om elevens rätt alt fullfölja sin utbildning. Det sägs således att eleven har rätt att fullfölja utbild­ningen inom det nationella program som han har kommit in på. Om en elev har kommit in på ett visst program i årskurs 1 har han rätt alt fullfölja programmet. Någon rätt att gå en viss gren finns däremot inte. Inför grenvalen i årskurs 2 gäller således alt den som har bästa meriter

187

är den som i första hand får den gren som han önskar. Elevens rätt att Prop. 1990/91:85 fullfölja ulbildningen på ett program är inte knuten enbarl till den kommun där han har påbörjat ulbildningen. Rätten alt fullfölja gäller inom den kommun där han har kommit in eller inom de kommuner som kommunen har slutit samverkansavtal med beträffande den utbild­ningen. När ell program anordnas parallellt i flera samverkande kom­muner, kan de t. ex. fördela grenar mellan sig. Vid grendelning kan då en elev anvisas plats på en skola i en annan kommun inom samverkans­området där grenen anordnas. Givelvis förulsätts alt kommunerna vid fördelninen mellan olika skolor tar största möjliga hänsyn till elevernas resvägar o. dyl. När del gäller en utbildning som anordnas av en land­stingskommun gäller rätlen att fullfölja utbildningen landstingsområdet. Elevens rätt att fullfölja utbildningen gäller även om eleven flyitar till en annan kommun under utbildningstiden. Också den elev som har tagits in på en utbildning på grund av alt han har särskilda skäl att få gå i den kommunens gymnasieskola har rätt all fullfölja ulbildningen oberoende av om de särskilda skälen finns kvar.

17        

§

En elev, som har tagils in på etl nationellt program eller på en viss gren inom ell sådant program och påbörjat ulbildningen men som därefter flyttar från kommunen eller samverkansområdet för utbildningen, har rätt att fullfölja utbildningen på del påbörjade programmet eller grenen där den nya hemkommunen erbjuder sådan utbildning. Erbjuder den nya hemkommunen inte programmet eller grenen har eleven rätt att ef­ter eget val fullfölja sin utbildning i en annan kommun eller landstings­kommun som anordnar utbildningen.

I denna paragraf ges ytterligare möjligheter än den som följer av 16 § för en elev som flyttar till en annan kommun under pågående utbild­ning. Om eleven flyitar till en kommun som själv anordnar eller har samverkansavtal med en annan kommun som anordnar utbildningen har eleven rätt att fortsätta på del program resp. den gren som han gick på i den lidigare hemkommunen. Om däremot den nya hemkommu­nen inte erbjuder programmet eller grenen får eleven själv välja fritt i vilken kommuns gymnasieskola han vill fullfölja den påbörjade utbild­ningen. Denna regel gör det möjligt att, i stället för all stanna kvar på den gamla orten när familjen i övrigt flyttal, finna utbildningen nära den nya hemorten, i fall då utbildningen saknas på den orten eller inom dess samverkansområden.

För det fall att den nya hemkommunen inte erbjuder det program eller den gren eleven har gått och eleven inte vill gå i en annan kom­muns gymnasieskola har eleven även möjligheter all byta till ett annat program eller en annan gren. Om delta inle är möjligt får eleven påbör­ja en ny utbildning på etl annat nationellt program.

18        §

Elever som önskar fullfölja sin utbildning på en sådan gren inom etl na­tionellt program som inte erbjuds av deras hemkommun bör, i mån av plats, få flytta till gymnasieskolan i en kommun eller landstingskom­mun där den önskade grenen anordnas. Styrelsen för utbildningen i den

188

kommun eller landstingskommun där grenen anordnas beslutar om så-        Prop   1990/91'85 dant mottagande av en elev.

Styrelsens beslut får inle överklagas.

Syftet med denna bestämmelse är alt, som ett led i målstyrningen, mark­era det önskvärda i att kommunerna - i mån av plats - tillåter en elev all få byta till en gren som inle erbjuds av hemkommunen. De fall som av­ses här är de när eleven kommit in på ett naiionelll program som hem­kommunen erbjuder och gåll årskurs 1 på programmet och därefter vill välja en gren inom programmet som inte erbjuds. Någon rätt för eleven alt få byta till en annan kommun föreligger inte utan eleven bör få byta i mån av plats. Elevens möjlighet att byta inom den egna kommunen regleras inte eftersom del får anses vara en självklarhet all kommunen inom sitt eget skolväsende försöker tillgodose sådana önskemål så långt del är praktiskt rimligt.

Av andra stycket framgår att styrelsens beslut inte får överklagas. Det­la motiveras av au del inle föreligger någon rätt för eleverna all byia utan styrelsens beslut grundar sig på en bedömning om plats finns.

19        §

Regeringen får meddela föreskrifter om vad som krävs för all flytta till högre årskurs och om begränsningar i rätten att gå om årskurser.

Genom denna bestämmelse ges regeringen möjlighet att meddela före­skrifter om vad som krävs för att flytta till en högre årskurs och om be­gränsningar i rätten all gå om årskurser. Regeringen har i dag meddelat sådana föreskrifter och de finns i gymnasieförordningen.

20        

§

Den som har påbörjat utbildning på ell individuellt program i en kom­mun har rätt alt fullfölja programmet enligt den plan som fanns när ut­bildningen inleddes.

Om eleven har medgivit all programmet ändras, har han rätt att full­följa utbildningen på del ändrade programmet.

Av första stycket framgår alt även den elev som går på ell individuellt program har rätt au fullfölja det fastställda programmet. En förulsält-ningför alt kunna ge eleven denna rättssäkerhet är alt del individuella programmet omfattas av en plan som har fastställts av etl behörigt organ i kommunen. Den uppgiften ligger på styrelsen för utbildningen. Styrel­sens skyldighet alt fastställa en plan för ulbildningen framgår av 13 § Iredje stycket.

1 andra stycket framgår alt eleven och styrelsen för utbildningen kan komma överens om att ändra programmet och fastställa etl annal. Om så sker gäller rätten att fullfölja programmet naturligtvis det ändrade programmet.

189

Kostnader

Prop. 1990/91:85

21 

§

Ulbildningen i gymnasieskolan skall vara avgiftsfri för eleverna. De skall ulan kostnad ha tillgång till böcker, verktyg och andra hjälpmedel som behövs för en tidsenlig uibildning. Huvudmannen får dock besluta att eleverna skall hålla sig med enstaka egna hjälpmedel. I verksamheien får också förekomma enstaka inslag som kan medföra en obetydlig kost­nad för eleverna.

Utbildningen i gymnasieskolan skall vara avgiftsfri för eleverna. Denna bestämmelse överensstämmer i stort sätl med 5 kap. 14 § skollagen i dess äldre lydelse. Se kommentaren till denna paragraf proj). 1985/86:10 s. 106 f. Till skillnad från lidigare föreskrivs del inte längre att skrivma­teriel skall vara fritt.

Interkommunal ersättning

22 

§

En kommun som i sin gymnasieskola på etl nationellt program har tagit in en elev som inle är hemmahörande i kommunen eller i samverkans­området för ulbildningen, har räll till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkommun.

23 

§

En landstingskommun som i sin gymnasieskola på eit nationellt pro­gram har tagit in en elev som inte är hemmahörande i en kommun som har samverkansavial med landstingskommunen, har rätt till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkommun. Landstingskommunen får dock inte betinga sig högre ersättning från hemkommunen än som svarar mot det statsbidrag som ulgår dit för ele­vens utbildning i gymnasieskolan.

Dessa bestämmelser behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.3.8. Av bestämmelserna framgår all hemkommunen i princip skall be­tala för elevernas skolgång. Om en elev genomgår utbildning i en annan kommun eller i en landstingskommun skall elevens hemkommun såle­des betala för skolgången där. Begränsningar i ersättningskraven gäller dock. När det gäller förhållanden primärkommuner emellan är hem­kommunen endast skyldig att betala den mottagande kommunens kost­nader för ulbildningen. Den mottagande kommunen skall således inte göra någon vinst på att ta emot elever från en annan kommun. Om kommunerna har samverkansavtal med varandra kan de givelvis kom­ma överens om vilken ersättning de vill. Ingel hindrar således att kom­munerna kommer öve-ens om ett lägre pris.

Av skäl som också har utvecklats i den allmänna motiveringen före­skrivs för landstingskommunerna en snävare rätt att la ul ersättning från hemkommunerna än som gäller primärkommunerna emellan. Den läg­re ersättningen har förutsatts bli tillämpad även i samverkansavtal med landslingkom muner.

190

24                                                                                                   

§

   Prop. 1990/91:85

I fall som avses i 22 och 23 §§ är dock hemkommunen inle skyldig att betala ersättning, om det är fråga om ell nationellt program eller gren av sådant program som kommunen själv erbjuder, utom då eleven har tagits emol med stöd av 8 § iredje stycket 1 och 3.

Denna bestämmelse behandlas i den allmänna motiveringen, avsnilt 3.3.8. Av bestämmelsen framgår vissa undanlag från hemkommunens skyldighet alt betala för elever som går i gymnasieskola i en annan kom­mun. Hemkommunen är således inte skyldig att betala för elever som har tagits emot av en annan kommun om hemkommunen erbjuder samma utbildning såvida inte eleven har lagils emot på grund av skäl som anges i 8 § tredje stycket 1. och 3, dvs. såvida eleven tagits emol på grund av särskilda skäl eller på grund av att han sökt en gren som inte erbjuds av hemkommunen.

25        §

När det gäller utbildning för döva, hörselskadade och svårt rörelsehind­rade elever får regeringen fastställa den extra ersättning som skall läm­nas för dessa elever.

Av bestämmelsen framgår alt det är regeringen som fa.stställcr den extra ersättning som skall lämnas till de kommuner som anordnar utbildning för döva, hörselskadade och svårt rörelsehindrade ungdomar. Utbild­ning för dessa ungdomar är mer kostnadskrävande än för ungdomar utan dessa handikapp. Extra ersättning, dvs. ersättning ulöver den inter­kommunala ersättning som betalas för icke handikappade elever, skall således utgå. Den extra ersättningen bör vara lika för alla elever och bör därför fastställas centralt.

26        §

Regeringen får föreskriva om skyldighet för hemkommunerna alt betala ersättning till den anordnande kommunen för sådan utbildning som av­ses i 9 och 14 §§.

Av paragrafen framgår att regeringen får föreskriva att hemkommunen skall betala för en elevs utbildning i en annan kommun om utbildning­en sker på ett nationellt program som är riksrekryterande eller etl indi­viduellt program som är öppet för sökande från hela landet.

Utbildning som är anpassad för svårt rörelsehindrade ungdomar (Rh-anpassad utbildning) m. m.

27        

§

I denna lag avses med svårt rörelsehindrad den som på grund av ett rö­relsehinder eller, om även annat funktionshinder föreligger, sitt samlade handikapp inte kan följa reguljär studiegång i gymnasieskolan och som för att kunna genomföra gymnasiala studier behöver tillgång till en gymnasieskola med Rh- anpassad utbildning och särskilda omvårdnads-insatser i form av boende i elevhem, omvårdnad i boendet och habilite­ring.

191

28 

§

                                                                                                  Prop. 1990/91:85

Ungdomar som 

ä

r sv

å

rt r

ö

relsehindrade har r

ä

ll alt efter fullgjord skoljjlikt f

å

 utbildning p

å

 ett nationellt program p

å

 en s

å

dan gymnasie­skola med Rh-anpassad utbildning som avses i 7 

§

. R

ä

tten g

ä

ller intill utg

å

ngen av v

å

rterminen del kalender

å

r d

å

 eleven fyller 21 

å

r.

Om en elev har p

å

b

ö

rjat utbildning i en gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning f

ö

re utg

å

ngen av v

å

rterminen det kalender

å

r d

å 

han fyller 21 

å

r, skall han beredas m

ö

jlighei att forts

ä

tta utbildningen till utg

å

ngen av v

å

rterminen det kalender

å

r d

å

 han fyller 23 

å

r, om del beh

ö

vs f

ö

r alt slutf

ö

ra utbildningen.

29        §

En s

å

dan gymnasieskola med Rh- anpassad utbildning som avses i 7 

§

skall ta emol s

ö

kande fr

å

n hela landet till den speciellt anpassade ul­bildningen.

30 

§

Fr

å

gor om intagning till Rh-anpassad utbildning vid vis.sa gymnasiesko­lor och andra fr

å

gor om r

ä

tt Iill s

å

dan utbildning enligt 7 

§

 pr

ö

vas av en s

ä

rskild n

ä

mnd, gemensam f

ö

r s

å

dana gymnasieskolor.

N

ä

mnden skall ha minst sju och h

ö

gst elva ledam

ö

ter. I n

ä

mnden skall bl.a. finnas f

ö

retr

ä

dare f

ö

r gymnasieskolan och grundskolan samt f

ö

r de r

ö

relsehinilrade. Ledam

ö

terna utses av regeringen.

N

ä

mndens beslut i fr

å

ga om intagning eller i 

ö

vrigi om r

ä

ll till ut­bildning f

å

r 

ö

verklagas endast av den som beg

ä

rt ulbildningen. Beslutet 

ö

verklagas hos l

ä

nsr

ä

tten. Ell beslut f

å

r dock inle 

ö

verklagas s

å

viu del g

ä

ller placering vid en viss gymnasieskola.

31        §

Avgifter f

å

r inle las ul f

ö

r insatser f

ö

r omv

å

rdnad i boenilet och habili­tering som tillhandah

å

lls av staten, kommun eller landstingskommun i anslutning till gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning. Regeringen eller den myndighet som regeringen best

ä

mmer f

å

r meddela f

ö

reskrifter om avgifter f

ö

r kost och logi.

Dessa best

ä

mmelser behandlas i den allm

ä

nna motiveringen, avsnitt 3.3.9. Best

ä

mmelser om de sv

å

rt r

ö

relsehindrade elevernas r

ä

tt till ut­bildning inf

ö

rdes genom prop. 1989/90:92, SoU20, rskr. 271 och 

ä

r i stort sell of

ö

r

ä

ndrade. Best

ä

mmelserna har kommenterats i den nyss n

ä

mnda propositionen. Vissa 

ä

ndringar har dock skett och de kommen­teras nedan.

Best

ä

mmelsen i 29 J har 

ä

ndrats redaktionellt. Elevomr

å

desbegrep-pct har tagits borl. Del s

ä

gs nu i st

ä

llet i paragrafen au s

ö

kande fr

å

n he­la landet skall las emot Iill ulbildningen. Detta medf

ö

r dock ingen skill­nad fr

å

n vad som lidigare g

ä

llde.

Besl

ä

mmelsen i 30 

§

 andra stycket har 

ä

ndrats s

å

 iill vida alt det nu endasl sl

å

r all i n

ä

mnden skall finnas bl.a. f

ö

retr

ä

dare f

ö

r grundskolan, gymnasieskolan och f

ö

r de r

ö

relsehindrade. F

ö

retr

ä

dare f

ö

r statliga myndigheter b

ö

r liksom tidigare finnas men vilka myndigheter del skall g

ä

lla b

ö

r inle pekas ul direkt i lagen. Ledam

ö

terna skall ulses av rege­ringen och inte av skol

ö

verstyrelsen.

Besl

ä

mmelsen i 30 

§

 iredje stycket har 

ä

ndrats s

å

 till vida att 

ö

verkla­gande av n

ä

mndens beslui om intagning skall ske till l

ä

nsr

ä

tten i likhet med liknande beslut av styrelsen f

ö

r gymnasieskolan.

192

32 

§

                                                                                                 Prop. 1990/91:85

Regeringen f

å

r f

ö

reskriva att utbildningen p

å

 nationella program f

å

r f

ö

rdelas p

å

 fler 

ä

n tre l

ä

s

å

r n

ä

r det g

ä

ller utbildning f

ö

r d

ö

va, h

ö

rselska­dade och sv

å

rt r

ö

relsehindrade.

Enligt 3 

§

 skall nationella program omfatta tre l

ä

s

å

r. N

ä

r det g

ä

ller han­dikappade elever kan l

ä

ngre tid beh

ö

va tas i anspr

å

k. Undervisningen av d

ö

va och h

ö

rselskadade

ä

r f

ö

r n

ä

rvarande som regel f

ö

rl

ä

ngd med ett 

å

r. F

ö

r att best

ä

mmelserna om tiden smidigt skall kunna anpassas till behoven har det delegerats till regeringen alt besluta i vad m

å

n utbild­ningstiden skall f

ö

rl

ä

ngas ut

ö

ver de tre l

ä

s

å

r som 

ä

r det normala f

ö

r na­tionella program.

193

13    Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 85

11 kap. Kommunal vuxenutbildning (komvux)

Prop. 1990/91:85

Gemensamma bestämmelser

1 §

Komvux beslår av grundläggande vuxenutbildning, gymnasial vuxenut­bildning och påbyggnadsulbildning.

Av paragrafen framgår vilka utbildningsformer som finns inom kom­vux. För gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning gäller i skollagen samma regler men de är ändå all se som självständiga delar av komvux. Del kan nämligen finnas skäl att skilja utbildningarna åt på förordningsnivå, t. ex. i fråga om intagningen.

2

§

Grundläggande vuxenutbildning syftar till alt ge vuxna sådana kunska­per och färdigheter som de behöver för all della i samhälls- och arbets­liv. Den skall också syfta till att möjliggöra fortsatia studier.

Gymnasial vuxenutbildning syftar till att ge vuxna kunskaper och färdigheter motsvarande de som ungdomar kan få genom gymnasiesko­lan.

Påbyggnadsutbildning syftar till att ge vuxna en sådan utbildning som leder till en ny nivå inom deras yrke eller till etl nytt yrke. Vad som sägs i delta kapitel om gymnasial vuxenutbildning gäller också på­byggnadsutbildning.

I denna bestämmelse anges syftet för komvux. För det närmare innehål­let i den nya grundläggande vuxenutbildningen har redogjorts i avsnitt 4.4.1. Första stycket anger syftet med denna utbildning. Inom syftet ligg­er att möjliggöra fortsatta studier. Dessa kan vara av mycket olika slag. Det kan vara studier såväl inom som utom det offentliga skolväsendet, I.ex vid en folkhögskola, i en AMU-kurs eller inom personalulbildning. 1 andra och tredje stycket anges syftet med gymnasial vuxenutbildning respektive påbyggnadsulbildning. Del närmare innehållet i dessa utbild­ningar har utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnilt 4.6).

3

§

Beslämmelserna om komvux gäller inte vuxna som behöver undervis­ning motsvarande grundsärskolans eller iräningsskolans. Beträffande så­dana vuxna gäller i stället lagens bestämmelser om särvux.

Av beslämmelsen framgår att den som är berättigad till särvux inte har räll till grundläggande vuxenutbildning. Bestämmelserna om särvux återfinns i 12 kap. Inget i beslämmelsen hindrar dock att samläsning fö­rekommer om detta är lämpligt. Det är endast den .som är i behov av undervisning motsvarande grundsärskolans eller iräningsskolans, dvs. den utbildning som finns i särvux, som är utestängd från komvux. Här­av följer att andra psykiskt utvecklingsstörda i och för sig är behöriga alt söka till utbildningen i komvux.

194

4§

Prop. 1990/91:85

Eleverna skall ha inflytande över hur deras undervisning utformas.

Paragrafen innehåller en bestämmelse om elevinflytande. Motsvarande bestämmelse med något varierande innehåll finns i varje skolformskapi-lel. I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3) har närmare redogjorts för reglerna om elevinflytande. Eleverna skall alltså ha inflytande över utbildningen, inte endast över undervisningen. Inflytandet får dock inte påverka de ramar som statsmakterna uppställt för utbildningen. Också vissa lokala ramar, t.ex de ekonomiska , sätter gränser för inflytandet.

5§

Utbildningen i komvux skall vara avgiftsfri för eleverna.

Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg, skyddskläder och andra därmed jämförliga hjälpmedel som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen bestämma att hjälp­medlen skall anskaffas av eleverna själva på egen bekostnad eller erbju­das mot avgifter som högst motsvarar huvudmannens anskaffningskost­nader.

I övrigt skall hjälpmedel som används i komvux tillhandahållas utan kostnad för eleverna, om inle något annat följer av föreskrifter som meddelas av regeringen.

Regeln motsvarar, med viss redaktionell förändring, 4 kap. 7 § vuxenut­bildningslagen. För den utbildning inom grundläggande vuxenutbild­ning som motsvarar nuvarande grundvux innebär bestämmelsen en utö­kad möjlighet för kommunerna alt ta ut ersättning för kostnader av ele­verna. Koslnadsregeln finns närmare motiverad i den allmänna motive­ringen (avsnitt 4.9.4).

6§

Kommuner och landstingskommuner får uppdra åt andra att anordna komvux. Regeringen får meddela föreskrifter om vem som får ges etl så­dant uppdrag och om villkor för det.

Paragrafen som har viss motsvarighet i 7 kap. 2 § vuxenutbildningsla­gen, ger huvudmannen rätt att uniler förutsättningar som föreskrivs av regeringen anlita annan, t.ex. ett studieförbund eller en folkhögskola, för att anordna grundläggande vuxenutbildning. Denna möjlighet fanns lidigare, dock endast för komvux i det begreppels betydelse enligt vux­enutbildningslagen, men föreslås nu gälla för hela området för komvux i dess nya omfattning. Motsvarande bestämmelse införs för särvux.

Regeln ger också utrymme för regeringen all föreskriva villkor för kommunernas överlämnande av anordnandet till andra kommuner och till landstingskommuner. Några sådana villkor är dock för närvarande inte aktuella.

En belydelsefull skillnad mot tidigare regleringar att den utbildning som överlämnas inle därigenom hamnar utanför del offentliga skolvä­sendel. Endast i vissa undantagsfall, som framgår av följande paragraf, skall skollagens regler inle gälla för den verksamhet kommunen på an­givet sätt lämnat ifrån sig. Kommunen frånsäger sig således inte hela sitt

195

ansvar genom att lämna anordnandet av utbildningen till annan. T.ex.

Prop. 1990/91:85

gäller allljäml reglerna om skolplan, rektor, kosinadcr för eleven etc. Det är självklart att anledningarna och möjligheterna t.ex. för rektor att kontrollera att utbildningen följer de riktlinjer som gäller för den, va­rierar med den form utbildningen har. Det varierar även mellan skol­formerna. Således har rektor för en gymnasieskola och en rektor i vux­enutbildningen i viss mån skilda uppgifter men bådas uppgifter följer av samma regler i skollagen. Är utbildningen förlagd till en arbetsplats kan skollagens regler naturligtvis i praktiken inle lillämpas fullt ut.

Det åligger den kommun, som avser all överlåta någon del av anord­nandet av det offentliga skolväsendet till annan, alt först försäkra sig om au denne kan uppfylla de krav som del offentliga skolväsendet ställer på anordnaren. Denna kontroll måsle sedan ske fortlöpande under den tid uppdraget varar. Skulle det visa sig att en anordnare som inle upp­fyller kraven, inte förmår vidta rättelse, måste kommunen säga upp del uppdraget till upphörande.

7

§

För sådan komvux som anordnas av någon annan än en kommun eller en landstingskommun gäller inle beslämmelserna i 2 kap. 4-7 §§.

Vissa regler i skollagens andra kapitel vore del inte praktiskt rimligt att tillämpa [)å en anordnare som inte är en kommun eller landstingskom­mun. Det gäller bestämmelser om vilka som får visstidsanställas i det of­fentliga skolväsendet som lärare eller för syouppgifier samt regler om fortbildning av de anställda.

Grundläggande vuxenutbildning

Huvudmannens ansvar

Varje kommun ansvarar för att de kommuninnevånare som enligt 10 § har räll iill utbildningen och önskar della i den, får det.

1 paragrafen slår den grundläggande regeln om kommunernas skyldig­het all se till att kommuninnevånarna erbjuds den grundläggande vux­enulbililning de behöver och önskar. Med kommunen avses således all­tid elevens hemkommun. Vilken denna är framgår av 1 kap. 15 § skol­lagen. Jag har utvecklat den närmare bakgrunden iill paragrafen i av­snitt 4.2.2. Kommunens skyldighet omfattar således all erbjuda ulbild­ningen. Det innebär att kommunen antingen själv anordnar ulbildning­en eller anlitar någon annan som gör del. Denna någon annan kan vara en annan kommun med vilken kommunen Iräffal samarbetsavlal eller en annan anordnare, t.ex ett studieförbund eller en ft)lkhögskola. Rege­ringen kan dock .som ftamgår av 6 § ge föreskrifter om när ell sådant uppilrag får ges eller villkoren för del. Gemen.samt för alla erbjudanden är all de typiskt sell måsle ha sådant innehåll alt eleverna bör kunna ac-

196

ceptera erbjudandet. Utformningen f

å

r allts

å

 inte vara s

å

dan att en ge- Prop. 1990/91:85

nomsnittselev avb

ö

jer erbjudandet p

å

 grund av reseavst

å

nd eller dylikt. Kommuninnev

å

nare 

ä

r de som enligt 1 kap. 15 

§

 skollagen har kom­munen som sin hemkommun.

9§

Varje kommun skall aktivt verka f

ö

r att n

å

dem i kommunen som har r

ä

ll till grundl

ä

ggande vuxenutbildning och f

ö

r alt motivera dem all della i utbildningen.

Regeln, som anger kommunernas skyldighet alt s

ö

ka upp och motivera dem som beh

ö

ver utbildningen, har utvecklats i avsnilt 5.2.2.

Rätt au delta

10

Varje kommuninnev

å

nare har r

ä

ll att della i grundl

ä

ggande vuxenut­bildning fr

å

n och med andra kalenderhalv

å

ret del 

å

r han fyller 20 

å

r, om han saknar s

å

dana f

ä

rdigheter som normalt uppn

å

s i grundskolan och 

ä

r bosatt i landet.

Regeringen f

å

r f

ö

reskriva all ocks

å

 den som inle 

ä

r bosatt i landet skall ha r

ä

tt att delta.

Den som har r

ä

tt all delta i grundl

ä

ggande vuxenutbildning har r

ä

tt all delta i s

å

dan undervisning i en annan kommun om ulbildningen finns d

ä

r.

Best

ä

mmelserna i denna paragraf g

ä

ller inle den som 

ä

r intagen i kriminalv

å

rdsanstalt.

1 f

ö

rsta stycket anges de f

å

 beh

ö

righetskrav som finns f

ö

r den grundl

ä

g­gande vuxenutbildningen. Dessa pr

ö

vas av styrelsen f

ö

r ulbildningen, vilket framg

å

r av 13 

§

. Beslut om att ta emot en elev i utbildningen be­tecknas som beslut om mottagande. Det innefattar s

å

ledes b

å

de beslut om all ta emol en elev fr

å

n en annan kommun och beh

ö

righetspr

ö

v­ning. Om styrelsen avsl

å

r en ans

ö

kan d

ä

rf

ö

r att den s

ö

kande inte upp­fyller beh

ö

righetskraven kan han, vilkel framg

å

r av 12 

§

, klaga p

å

 beslu­tet till l

ä

nsr

ä

tten. Inget hindrar honom emellertid alt komma in med en ny ans

ö

kan som i s

å

fall pr

ö

vas p

å

 samma s

ä

ll som tidigare. Den som mot sin vilja skiljts fr

å

n undervisningen f

å

r dock 

å

terintr

ä

da endasl om det finns s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

r det. Se n

ä

rmare om delta under 12 

§

.

I den allm

ä

nna motiveringen (avsnilt 5.1.1) har sk

ä

len f

ö

r gr

ä

nsdrag­ningen mellan gymnasieskolan och vuxenutbildningen utvecklats. Till vuxenutbildningen h

ö

r eleven s

å

ledes fr

å

n och med andra kalenderhal­v

å

ret det 

å

r han fyller 20 

å

r. Den som dessf

ö

rinnan 

ä

r i behov av grund­l

ä

ggande vuxenutbildning har allts

å

all v

ä

nda sig till huvudmannen f

ö

r gymnasieskolan. Det 

ä

r dock att m

ä

rka alt best

ä

mmelserna om gymna­sieskolan inle g

ä

ller elever fr

å

n s

ä

rskolan (Jfr under 5 kap. 1 

§

). Vad som menas med uttrycket "bosalt i landet" framg

å

r av specialmotive­ringen till 5 kap. 1 

§

.

En s

ö

kande som har genomg

å

tt grundskola eller motsvarande, kan 

ä

nd

å

 sakna relevanta kunskaper och f

ä

rdigheter, och f

ö

ljaktligen vara beh

ö

rig all delta i grundl

ä

ggande vuxenutbildning.

197

Andra stycket motsvaras av en bestämmelse i 8 kap. 2 a § vuxenut-        Prop. 1990/91:85 bildningslagen, giltig för hela den lagen.

Del tredje stycket anger vuxnas rätt all få grundläggande vuxenutbild­ning var som helst i riket. En förutsättning är dock att utbildningen över huvud tagel finns anordnad i kommunen. Del innebär att en kom­mun, som fullgör sin skyldighet all erbjuda sina invånare vuxenutbild­ning genom att köpa in sig hos någon annan, inle behöver inrätta grundläggande vuxenutbildning endasl för elever från andra kommuner. Förekommer utbildningen i kommunen är kommunen dock skyldig att ta emot en sökande från en annan kommun. Eftersom något urvalsför­farande inte förekommer i grundläggande vuxenutbildning blir därmed den som uppfyller behörighetsvillkoren omedelbart berättigad till ut­bildning i den aktuella kommunen.

I fjärde stycket anges att beslämmelserna i paragrafen om rätt till ut­bildningen inle gäller den som är inlagen i kriminalvårdsanstalt. Del är kriminalvårdens myndigheter, inle kommunerna, som ansvarar för de intagnas utbildning. De kriminalvårdande myndigheterna kan dock en­ligt lagen om uppdragsutbildning anlita kommunerna för utbildning motsvarande grundläggande vuxenutbildning.

Anmälan

11       §

Den som vill delta i grundläggande vuxenutbildning skall anmäla detta till styrelsen för utbildningen i sin hemkommun. Om anmälan avser en utbildning som en annan kommun anordnar eller låter anordna, skall styrelsen omedelbart sända anmälan vidare till den kommunen.

För deltagande i grundläggande vuxenutbildning krävs endasl en anmä­lan. Den skall alllid sändas till hemkommunen. Det ger hemkommu­nen underlag för planering och dimensionering. Hemkommunen sän­der seilan ansökningen vidare, om anmälaren önskar få sin utbildning i en annan kommun. Behörighetskontrollen skall göras av styrelsen i den kommun som faktiskt svarar för utbildningen.

Undervisning på annal språk än svenska

12       §

Om en elev i grundläggande vuxenutbildning har bristfälliga kunskaper i svenska språket, får undervisning meddelas på elevens eget språk. Så­dan undervisning skall komiiletteras med undervisning eller träning i svenska språket.

Beslämmelsen motsvarar 3 ka[). 5 § vuxenulbildningslagen med endast redaktionell förändring. Eleven har således inle någon absolut räu att få undervisning på sitt eget språk. Detta motiveras av all det här kan va­ra fråga om utbildning på högre nivå än s.k. alfabetisering. På alfabetise­ringsnivå kan det ibland vara lämpligl att undervisningen sker på ele­vens hemspråk, om del finns kompetenta lärare alt tillgå.

198

Undervbningens upphörande

Prop. 1990/91:85

13        §

Undervisningen i grundläggande vuxenutbildning skall upphöra så snart som eleven har uppnått sådana kunskaper som utbildningen avses ge.

Undervisningen för en elev skall också upphöra, om eleven saknar förutsättningar att tillgodogöra sig ulbildningen eller annars inte gör lill-fredsställande framsteg.

Den för vilken grundläggande vuxenutbildning har upphört enligt andra stycket skall på nytt beredas sådan utbildning, om särskilda skäl talar för detla.

I paragrafen anges när undervisningen skall avslutas. Del är naturligt att det sker när målet för utbildningen nåtts. Vilket detla är anges i 2 §, och närmare i läroplanen. Undervisningen skall också upphöra om eleven inte gör tillfredsställande framsteg. Della kriterium finns i nu gällande vuxenulbildningslag beträffande grundvux. Dessutom skall undervis­ningen avslutas om eleven saknar förutsättningar att tillgodogöra sig un­dervisningen, t.ex. för att han egentligen hör hemma i särvux. Undervis­ningen kan alltså upphöra mill under en termin, även när den upphör på grund av stadgandet i första stycket.

/ tredje stycket finns förulsällningarna för ålerinträde i utbildningen, nämligen om särskilda skäl talar för delta. I regel torde särskilda skäl fö­religga om del skäl som föranlett all utbildningen avslutades inte längre föreligger. Beslämmelsen motsvarar den nu gällande ordningen för grundvux.

Styrebens uppgifter

14        §

Frågor om mottagande av en elev till grundläggande vuxenutbildning avgörs av styrelsen för utbildningen. Styrelsen beslutar även om ulbild­ningen för en elev skall upphöra och om alt på nytt bereda en elev ui­bililning.

Styrelsen för ulbildningen beslutar om en elev skall tas emot i ulbild­ningen, dvs. om han uppfyller föreskrivna behörighetskrav, om upphö­rande av och återinträile i grundläggande vuxenutbildning. Hur styrel­sen skall se ut anges i 2 kap. 1 §.

Överklagande

15        §

Styrelsens beslut enligt 14 § får överklagas hos länsrätten av eleven. Länsrättens beslut får inle överklagas.

Paragrafen reglerar rätten till överklagande. Den som inle tagils emot i en kommuns grundläggande vuxenutbildning, ilen som mot sin vilja skilts från utbildningen, liksom den som vägrats återinträde, får klaga på beslutet. Det är endast eleven/sökanden som får klaga.

199

Idag handhas överklagningsärenden av skolöverstyrelsen. Överslyrel-        Prop. 1990/91:85 sens beslut får inle överklagas. Eftersom skolöverstyrelsen skall avveck­las per den 1 juli 1991 och det nya skolverket inte skall syssla med för­valtningsbeslut av detta slag, övertar länsrätten skolöverstyrelsens upp­gifter i detla hänseende. Länsrättens beslut får inle överklagas.

Interkommunal ersättning

16 §

En kommun som i sin grundläggande vuxenutbildning har tagit emot en elev som kommer från en annan kommun, har rätt till ersättning för kostnaderna för elevens utbildning från elevens hemkommun.

Bestämmelsen innehåller reglerna om ersättning mellan kommuner. Den kommun som tar emot en elev från en annan kommun har en ovillkorlig rätt till ersättning från elevens hemkommun. Storleken eller sättet för ersättningens fastställande regleras inle på annal säll än all rät­ten är begränsad till ersättning för de kostnader som den anordnande kommunen har haft. Som framgår av den allmänna motiveringen (av­snitt 3.3.8 och 4.9.1) ger begreppet kostnader inte utrymme för att den anordnande kommunen tar ut vinst för verksamheten. Delta överens­stämmer med den i kommunalrättsliga sammanhang etablerade själv­kostnadsprincipen.

Gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning

Huvudmannens ansvar

17 §

Kommunerna skall erbjuda gymnasial vuxenutbildning. De skall härvid sträva efter all erbjuda utbildning som svarar mot efterfrågan och behov. Landstingskommunerna får anordna gymnasial vuxenutbildning en­dast inom områdena nalurbruk och omvårdnad.

Denna bestämmelse anger del kommunala ansvarel för gymnasial vux­enutbildning och påbyggnadsutbildning. För delta har jag redogjort i av­snitt 4.6.4. All kommunerna skall sträva efter ati anordna gymnasial vuxenutbildning i den omfattning som motiveras av efterfrågan och be­hov innebär också all de skall ge ulbildningen en med hänsyn till resor, lidsplanering, dimensionering och uppbyggnad lämplig form.

Andra stycket innehåller landstingskommunernas rätt all anordna gymnasial vuxenutbildning. Den motsvarar i stort vad som gäller i dag. Landslingen har således inte någon ensamrätt till dessa utbildningar utan kommuner och landstingskommuner får anordna utbildningen på lika villkor.

Idag gäller enligt 3 kap. 5 § vuxenulbildningsförordningen att en kommun som avser att anordna utbildning på något av dessa områden

200

skall samråda med landstingskommunen. Om styrelserna för utbild- Prop. 1990/91:85 ningen inte kan komma överens om vem som skall anordna utbildning­en skall länsskolnämnden avgöra det. Någon statlig myndighet lämpad att slita sådana tvister finns emellertid inte längre. Det ligger också utan­för det område som staten enligt de nya styrpiinciperna skall ingripa på. Det är dock även i fortsättningen lämpligt att kommuner och land­stingskommuner samråder om vem som skall anordna utbildningen.

Den rätt för landstingskommunerna som följer av denna paragraf ger dem ett självständigt anordnaransvar .som skall skiljas från sådana upp­drag som kan lämnas enligt 6 §.

18       §

Varje kommun skall informera om möjligheterna till gymnasial vuxen­utbildning samt verka för att vuxna deltar i sådan utbildning.

I paragrafen anges kommunernas skyldighet att informera och aktivera sina vuxna i förhållande till gymnasial vuxenutbildning och påbyggnads­ulbildning. Någon motsvarande skyldighet för landstingskommuner finns inte. Bakgrunden till bestämmelsen finns närmare angiven i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.2).

Behörighet

19       §

Varje kom-nuninnevånare är behörig all della i gymnasial vuxenutbild­ning om han är bivsatt i landet och i övrigi uppfyller föreskrivna villkor,

1.

från och med andra kalenderhalvåret del år han fyller 20 år, eller

2.

när han slutfört utbildning på ett nationellt program eller likvär­dig utbildning i gymnasieskolan.

Regeringen far föreskriva all också den .som inte är bosatt i landet skall vara behörig att ilella.

Föreskrifter om ytterligare behörighetsvillkor och om urval mellan behöriga sökande meddelas av regeringen.

Bestämmelserna i denna paragraf gäller inle den som är intagen i kriminalvårdsanstalt.

Först från del andra kalenderhalvåret det år han fyller 20 år eller ftån det han gått ut gymnasieskolan får en studerande delta i gymnasial vux­enutbildning. Dessförinnan hör han till gymnasieskolans ansvarsområ­de. Uttrycket "slutfört" innebär alt eleven skall ha avslutat utbildning­en, i regel med avgångsbetyg från gymnasieskolan. Vad som skall anses som likvärdig utbildning får bedömas från fall till fall. Ett exempel är ett individuellt program av samma omfattning som ett nationellt. Etl annal exempel kan vara utländsk gymnasieutbildning. Övriga behörig-helsvillkor föreskrivs av regeringen. Prövningen av behörigheten gör styrelsen för ulbildningen.

Andra stycket motsvarar 4 kap. 3 § vuxenutbildningslagen. Språkligt har beslämmelsen dock justerats något för att överensstämma med mot­svarande bestämmelser, t. ex. för gymnasieskolan.

För innebörden av tredje stycket hänvisas till vad som ovan sagts uniler 10 §.

201

20 §

Prop. 1990/91:85

En kommun eller en landstingskomrhun är skyldig att till sin gymnasia­la vuxenutbildning ta emol en sökande från en annan kommun, om hemkommunen har åtagit sig att svara för kostnaderna för elevens ut­bildning.

Till skillnad från vad som gäller för grundläggande vuxenulbililning har en anordnande kommun skyldighet all ta emot en elev från en annan kommun endast om hemkommunen förklarar sig beredd att ta på sig kostnaderna för utbildningen. Bestämmelsen finns närmare motiverad i avsnilt 4.9.1. Frågan om hur kostnaderna skall beräknas är en förhand­lingsfråga mellan kommunerna. Observera dock alt den anordnande kommunen inte har räll att ta ut någon vinst (se avsnitt 3.3.8). Del står naturligtvis den anordnande kommunen fritt alt la emol en elev från en annan kommun även om hemkommunen inte betalar, I.ex. om del handlar om plats till en utbildning som inte är fullbelagd och som än­då skall anordnas.

Ansökan

21 §

Den som vill delta i gymnasial vuxenutbildning skall ansöka om detta hos styrelsen för utbildningen i sin hemkommun. Om ansökan avser en utbildning som en annan kommun eller en landstingskommun anord­nar eller låter anordna, skall styrelsen skyndsamt sända ansökan vidare till siyrelsen för utbildningen där. Till ansökan skall siyrelsen foga ell yttrande av vilket det framgår om hemkommunen ålar sig att svara för kostnaderna för elevens utbildning, såvida del inle på grund av tidigare överenskommelse är onödigt.

Ansökan om deltagande i gymnasial vuxenutbildning skickas alltid till hemkommunen. Om en annan kommun anordnar eller låter anordna utbildningen (kommunen behöver som nämnts inle .själv alltid anordna den), skall hemkommunens styrelse för utbildningen skicka ansökan vi­dare till den styrelse som har att pröva frågor om mottagande och intag­ning. Med ansökningen skall följa ell yltrande av vilkel skall framgå om hemkommunen är villig att ta |)å sig kostnaden för elevens utbildning. Inte sällan torde ställningstagandet vara enkelt och stå att utläsa av kom­munens skolplan. l'örst sedan ett sådant positivt yttrande inkommit är den anordnande kommunen skyldig alt överlämna ansökningen för prövning till sin inlagningsorganisalion. All en styrelse beslutar att la emol eleven i kommunens gymnasiala vuxenutbildning innebär alt ele­ven får tävla om tillgängliga platser på samma villkor som kommunens egna invånare. Om kommunerna träffat samarbetsavlal är det naturligt­vis i regel onödigt med något yttrande.

202

Styrebens uppgifter

Prop. 1990/91:85

22 

§

Frågor om mottagande av en elev till gymnasial vuxenutbildning och om intagning till sådan utbildning avgörs av styrelsen för ulbildningen.

Intagningsorganisationen får vara gemensam för flera kommuner samt för gymnasial vuxenutbildning och gymnasieskolan.

I paragrafen anges all styrelsen för ulbildningen ansvarar för frågor om mottagning och intagning i ulbildningen. Med mottagning avses ell så­dant beslut om alt låta eleven konkurrera på lika villkor med kommun­innevånarna som anges i 20 §, eller över huvud taget ett beslui om alt sökanden är eller inte är behörig. Med intagning avses beslut om vem som får delta grundat på urval. Styrelsen är en sådan styrelse som före­ skrivs i 2 kap. 1 §.

I andra stycket sägs au intagningen får organiseras gemensaml för fle­ra kommuner liksom för gymnasial vuxenutbildning och för gymnasie­skolan. Hur intagningsorganisationen i övrigi skall se ut framgår inle. Del ankommer på den eller de berörda styrelserna alt sörja för den or­ganisationen.

Överklagande

23 

§

Styrelsens beslut om mottagande får överklagas hos länsrätten av eleven. Länsrättens beslut får inle överklagas. Beslut om intagning får inte överklagas.

Vad som menas med mottagande framgår av specialmotiveringen till föregående paragraf. Ett beslut av hemkommunen att inte betala för en viss utbildning är inte etl beslut om mottagande och följaktligen inle överklagbart i denna ordning.

203

12 kap. Vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda (särvux)

Prop. 1990/91:85

Allmänna besiämmeber

1

§

Särvux syftar till att ge vuxna som är psykiskt utvecklingsstörda kunska­per och färdigheter motsvarande de som ungdomar kan få i grundsär­skolan och träningsskolan.

Syftet med särvux återfinns i denna paragraf Närmare om innehållet i utbildningen finns beskrivet i avsnitt 4.8.1. Att vissa begåvningshandi-kappade skall jämställas med psykiskt utvecklingsstörda framgår av 1 kap. 8 § skollagen.

2

§

Eleverna skall ha inflytande över hur deras utbildning utformas. Om­fattningen och utformningen av elevernas inflytande skall anpassas efter deras förutsättningar.

Här återfinns den sedvanliga regeln om elevinflytande, anpassad till att de sluderande i särvux ofta inte har samma möjligheter att delta i be­slutsfattande som normalbegåvade.

Huvudmanneris ansvar

3

§

Landstingskommunerna skall erbjuda särvux. De skall härvid sträva ef­ter all erbjuda utbildning som svarar mot behov och efterfrågan.

Fin landstingskommun får överlåta till en kommun som ingår i land­stingskommunen att erbjuda särvux, om kommunen medger del.

Regeln \ första stycket har motsvarande u|)pbyggnad som 11 kap.17 §.

Bestämmelsen i andra stycket motsvarar 1 kap. 3 a § vuxenutbild­ningslagen. Dock krävs inle längre regeringens tillstånd till överlåtelse av ansvarel. Del som överlåts är emellertid numera, i anslutning till de förändrade styrformerna, ansvarel för att "erbjuda" särvux. Kommunen får alltså pga. överlåtelsen etl självständigt ansvar för alt särvux anord­nas och övertar därmed landstingskommunens ansvar. Såväl landstings­kommuner som kommuner kan sedan på grund av beslämmelsen i 9 jj uppdra ål någon annan alt anordna särvux förutsatt alt inte förordnings-bestämmelser lägger hinder i vägen.

4

§

Vad som sägs i delta kapitel om landstingskommun gäller även kom­mun som inte ingår i någon landstingskommun och kommun som fåll ansvarel alt erbjuda särvux överlålet till sig enligt 3 § andra stycket.

204

I fortsättningen av kapitlet gäller samma regler för en kommun som är        Prop. 1990/91:85 huvudman för särvux som för landstingskommuner oberoende av på vilken grund kommunen blivit del.

5§

Varje landstingskommun skall informera om möjligheterna till särvux samt verka för all vuxna psykiskt utvecklingsstörda deltar i sådan utbild­ning.

Kommuner och landstingskommuner har i dag en allmän skyldighet att verka för att vuxna deltar i utbildning. Denna bestämmelse ålägger dem uttryckligen att verka för alt vuxna psykiskt utvecklingsstörda deltar i särvux. Förutsättningen är naturligtvis alltid att de behöver del.

Behörighet

6§

Varje kommuninnevånare är behörig all delta i särvux om han är bosatt i landet och i övrigi uppfyller föreskrivna villkor, när han inle längre har rätt att gå i särskolan.

Regeringen får föreskriva att också den som inle är bosalt i landet skall vara behörig att delta.

Föreskrifter om ytterligare behörighetsvillkor och om urval mellan behöriga sökande meddelas av regeringen.

Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte den som är intagen i kriminalvårdsanstalt.

I första stycket anges vem som är behörig att delta i särvux. I lagen upp­ställs bara det kravet alt den studerande är bosatt i landet, dvs. att han rätteligen skall vara kyrkobokförd här, och alt han saknar rätt att gå i särskolan. Vem som får gå i särskolan framgår för närvarande av 3 kap. skollagen.. I övrigt får bestämmelsen sitt innehåll av föreskrifter av lägre dignitet.

I övrigt torde |)aragrafen inle kräva yllerligare kommentar. Motsva­righeter till andra och fjärde styckena finns i 11 kap. 10 §.

7

§

Vm 

landstingskommun är skyldig all till sin särvux la emol en sökande som kommer från en annan landstingskommun, om hemlandstings-kommunen åtagit sig att svara för kostnaderna för elevens utbildning.

Regeln motsvarar I I kap. 20 §.

Kostnader

8§

Ulbildningen i särvux skall vara avgiftsfri för eleverna.

205

Såviu gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg, skyddskläder och ProD 1990/91 "85 andra därmed jämförliga hjälpmedel som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen beslämma att hjälp­medlen skall anskaffas av eleverna själva på egen bekostnad eller erbju­das mot avgifter som högst motsvarar huvudmannens anskaffningskost­nader.

I övrigt skall hjälpmedel som används i särvux tillhandahållas ulan kostnad för eleverna, om inle något annat följer av föreskrifter som medddelas av regeringen.

Regeln har samma lydelse som för grundläggande vuxenutbildning. En­ligt nuvarande regler är undervisning på en nivå som motsvarar högst grundsärskolans mellanstadium, helt kostnadsfri.

Uppdrag att anordna utbildning

9§

Landstingskommuner får uppdra ål andra att anordna särvux. Regering­en får meddela föreskrifter om vem som får ges ett sådant uppdrag och om villkor för det.

För denna regels innebörd hänvisas till 11 kap. 8 §. Notera också skill­naden mellan att uppdra åt annan att anordna utbildningen enligt den­na paragraf och all överlåta ansvarel för alt erbjuda särvux enligt 3 § andra stycket.

10 §

För sådan särvux som anordnas av någon annan än en kommun eller en landstingskommun gäller inle bestämmelserna i 2 kap. 4-7 §§.

Se specialmotiveringen till 11 kap 9 §.

Ansökan

11§

Den som vill della i särvux skall an.söka om det hos styrelsen för utbild­ningen i sin hemlandslingskommun. Om ansökan avser en utbildning som en kommun eller en annan landstingskommun anordnar eller låter anordna skall styrelsen skyndsamt sända ansökan vidare till siyrelsen för utbildningen där. Till ansökan skall styrelsen foga etl yttrande av vilket det framgår om hemlandstingskommunen åtar sig att svara för kostna­derna för elevens utbildning, såvida det inle på grund av tidigare över­enskommelse är onödigt.

Beslämmelsen motsvarar 11 kap. 21 §. Del är självklart alt den som sak­nar förmåga att själv skriva en ansökan skall kunna få hjälp med del hos hemkommunen.

206

Undervbningens upphörande

Prop. 1990/91:85

12        §

Undervisningen i särvux skall upphöra så snart eleven uppnått sådana kunskaper som ulbildningen avses ge.

Undervisningen för en elev skall också upphöra, om eleven saknar förulsätlningar att tillgodogöra sig utbildningen eller annars inte gör lill­fredsiällande framsteg.

Den för vilken särvux har upphört enligt andra stycket får på nyll beredas sådan utbildning, om särskilda skäl talar för delta.

Bestämmelsen har samma innebörd som motsvarande bestämmelse för grunil läggande vuxenutbildning i I 1 kap. 13 §. Rätten till återinträde är, som framgått av avsnitt 4.9.3, ny för särvux' del.

Styrdsens uppgifter

13        §

Frågor om mottagande av en elev till särvux och om intagning till sådan utbildning prövas av styrelsen för ulbildningen. Styrelsen beslutar även om ulbildningen för en elev skall upphöra och om att på nyll bereda en elev utbildning.

1 paragrafen anges att frågor om mottagning, intagning, avslutande och återinträde avgörs av styrelsen för ulbildningen. Hur denna styrelse or­ganiseras framgår av 2 kap. 1 §. För betydelsen av uttrycken "mottagan­de" etc. hänvisas till specialmotiveringen till 11 kap. 14 § och till den allmänna motiveringen (avsnilt 4.9.2).

Överklagande

14        §

Styrelsens beslut om mottagande, om att ulbildningen för en elev skall upphöra och beslut om alt på nytt bereda en elev utbildning får över­klagas hos länsrälien av eleven. Länsrättens beslut får inle överklagas. Beslut om intagning får inle överklagas.

Regleringen av vilka frågor som får överklagas motsvarar vad som gäl­ler för grundläggande och gymnasial vuxenutbildning.

207

13 kap. Svenskundervisning för invandrare (sfi)

Prop. 1990/91:85

Allmänna bestämmelser

1 §

Sfi syftar till att ge vuxna nyanlända invandrare grundläggande kunska­per och färdigheter i svenska språket samt kunskaper om det svenska samhällel.

Beslämmelsen anger syftet med utbildningen och ansluter till regeln i 1 § andra stycket lagen (1986:159) om grundläggande svenskundervis­ning för invandrare (sfi-lagen). Genom lagen (1990:567) om ändring i sfi-lagen och riksdagens beslut med anledning av prop. 1989/90:102 (UbU27, rskr. 279) upphörde skillnaden mellan grundlägganile svenska för invandrare och påbyggnads-sfi. Kommunen ålades etl ansvar för hela sfi-undervisningen. Det är därför lämpligt att använda begreppet sfi för hela del kommunala ansvaret. När det i paragrafen anges alt syftet är all ge grundläggande kunskaper, i stället för som tidigare allmänna kunska­per, avses ingen ändring i sak.

2§ Eleverna skall ha inflytande över hur deras utbildning uiformas.

Paragrafen innehåller ilen regel om elevinflylande som gäller för sfi. Elevinflytandet har jag behandlat i avsnitt 5.3.

Huvudmannens ansvar

3

§

Varje kommun är skyldig all se till alt sfi erbjuds de personer över 16 år som anges i 6 §.

Undervisningen skall erbjudas så snart som möjligt efter invandra­rens ankomst till Sverige.

Av regeln i första stycket framgår att kommunen har en ab.solul skyldig-hel all anordna umlervisning för dem som anges i 6 §. Denna, och den mot kommunens skyldighet svarande rättigheten för den enskilde, är dock som framgår av 6 § andra stycket tidsbegränsad. Bestämmelsen överensstämmer med vad som nu gäller enligt 1 § sfi-lagen.

Andra stycket överensstämmer med 1 § tredje stycket sfi-lagen.

4

§

Varje kommun skall aktivt verka för alt nå dem i kommunen .som har rätt till sfi och för att motivera dem alt delta i utbildningen.

Skyldigheten att verka för att nå de invandrare som har rätt till utbild­ningen och alt motivera dem alt della motsvaras av liknande regler för ilen övriga vuxenutbildningen. Det är emellertid särskill viktigt att in-

208

formationen om sfi fungerar eftersom rätten till utbildningen är tidsbe-        Prop. 1990/91:85 gränsad.

5§

Kommunen skall samråda med den berörda arbetsgivaren och den loka­la arbetstagarorganisationen i förhållande till vilken arbetsgivaren är bunden av kollektivavtal om en arbetstagares dellagande i undervisning­en och undervisningens förläggning.

Regeln motsvarar med viss språklig justering 7 § i sfi-lagen.

Rätt au delta

6§

Rätt att delta i en kommuns sfi har, med del undantag som följer av 7 §, följande personer:

1. Utländsk medborgare, som antingen är bosatt i kommunen eller som utan att vara bosatt där, regelmässigt vistas i kommunen efter all ha an­sökt om uppehållstillstånd i avsikt all bosätta sig i riket. Beträffande så­dan i kommunen icke bosatt person gäller dessutom att han skall ha väntat på uppehållstillstånd under minsl den tid som regeringen bestäm­mer. Rätlen gäller dock inle under lid den utländske medborgaren vis­tas på en statlig förläggning för asylsökande.

2.Svensk medborgare, som är bosatt i kommunen, men som tidigare har varil bosatt utom landet och som saknar grundläggande kunskaper i svenska språket.

3. Finländsk medborgare,som stadigvarande arbetar i kommunen, men som är bosatt i Finland nära gränsen till Sverige.

Om inte någoi annat följer av tredje stycket gäller rätlen uniler sam­manlagt högst två år. Tiden räknas för dem som avses i första stycket 1 och 2 från det att de bosatte sig i landet eller, om rätlen inträtt tidigare, från den tidpunkten. För dem som avses i första stycket 3 räknas liden från det att de började arbeta i Sverige.

Om någon på grund av särskilda skäl inte kunnat påbörja undervis­ningen under den lid som anges i andra stycket gäller rällen under yl­lerligare ett år.

I beslämmelsen anges vilka som har rätt att della i sfi. Den följer ut­formningen av bestämmelser av motsvarande slag i skollagen och anger rätten just som en rättighet för eleven i stället för som tidigare .som en skyldighet för kommunen. Någon ändring i sak i förhållande till sfi-lagen är inte avsedd. Med uttrycket "bosau i kommunen" avses den som rätteligen skall vara kyrkobokförd i kommunen (jfr. uttrycket "bosatt i landet" i bl.a. 5 kap. 1 §).

7

§

En utländsk medborgare som har svenska, danska eller norska som mo­dersmål eller den som eljest har sådana kunskaper i något av dessa språk att grundläggande svenskundervisning inte kan anses nödvändig, har inle rätt att delta i sfi.

Paragrafen innehåller viss begränsning av gruppen berättigade enligt 6 §. Den motsvarar 5 § sisla stycket sfi-lagen.

209

14   Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 85

Kostnader

Prop. 1990/91:85

8§

Utbildningen i sfi skall vara avgiftsfri för eleverna. De skall utan kost­nad ha tillgång till böcker och andra hjälpmedel som behövs för en tids­enlig utbildning. Huvudmannen får dock besluta all eleverna skall hålla sig med enslaka egna hjälpmedel. 1 verksamheten får ock.så förekomma enstaka inslag som kan medföra en obetydlig kostnad för eleverna.

Beslämmelsen motsvarar vad som gäller för gymnasieskolan enligt 5 kap. 21 §. Den tidigare regeln i 8 S sfi-lagen sade enilasl att ulbildning­en skulle vara avgiftsfri. Här slås fast alt även hjälpmedlen skall vara kostnadsfria. Regeln som är förmånligare för eleverna än i de övriga un­dervisningsformerna för vuxna motiveras av alt del vid beräkningen av statsbidraget till sfi lagils med kostnader för läromedel.

Uppdrag att anordna utbildning

9§

Kommuner får uppdra åt andra all anordna sfi. Regeringen får meddela föreskrifter om vem som får ges ell sådant uppdrag och om villkor för del.

Bestämmelsen överenstämmer med vad som föreskrivs för de övriga un­dervisningsformerna inom vuxenutbildningen. I nu gällande lagstiftning om sfi utpekas vissa anordnare som godtagbara, nämligen en lokalavdel­ning av vissa sludieförbund, cn slalsunilerslödd folkhögskola, cn AMU-myndighet och en statlig högskoleenhet. Dessutom kan regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer, fn. skolöverstyrelsen, medge all även annan får anordna sfi. 1 samtliga fall förutsätts ell uppdrag från en kommun.

Samma bestämmelser gäller nu för sfi som för vuxenutbildningen i övrigi. Del överlåts i stället till regeringen att ange vilka .som kan anför­tros all anordna sfi.

10       §

För .sådan sfi som anordnas av någon annan än en kommun gäller inle beslämmelserna i 2 kap. 4-7 §§.

Beslämmelsen motsvarar 1 1 kap. 7 §.

11 

§

Undervisningen i sfi skall upphöra när en elev har uppnått sådana kun­skaper som ulbildningen avses ge.

Undervisningen för en elev skall också upphöra, om eleven saknar förutsättningar alt tillgodogöra sig undervisningen eller annars inle gör lillfredsiällande framsteg.

Den för vilken sfi har avslutats enligi andra slyckel, eller som frivil­ligt avbrutit utbildningen skall, om han inle ändå har rätt till del, på nytt beredas sådan uibildning, om särskilda skäl talar föi detta.

210

Denna paragraf motsvarar vad som gäller för grundläggande vuxenut- Prop. 1990/91:85 bildning och särvux utom i ett avseende. Eftersom rätten till sfi är tids­begränsad kan den som frivilligt, men med skäl, avbrutit utbildningen ha behov av all få återinträda i den trots att liden gått ut. Beslämmelsen i tredje stycket ger utrymme för detla. Som skäl för ålerinträde kan tän­kas barnafödande eller sjukdom. Har liden inle gått ut kan det i stället bli fråga om en ny ansökan.

Styrelsens uppgifter

12 §

Frågor om mottagande av en elev till sfi avgörs av styrelsen för ulbild-ningen.Slyrelsen beslutar även om utbildningen för en elev skall upphö­ra och om att på nytt bereda en elev utbildning.

Hur styrelsen skall se ut framgår av 2 kap. 1 §. Något beslut om intag­ning, d.v.s. beslut om urval, kan det inle bli fråga om.

Överklagande

13 §

Styrelsens beslut enligt 12 § får överklagas till länsrätt av eleven. Läns­rättens beslut får inle överklagas.

Regeln överensstämmer med 11 kap. 11 §.

211

15 kap. 

Ö

vriga f

ö

reskrifter                                                                 Prop. 1990/91:85

2

§

Regeringen f

å

r meddela f

ö

reskrifter om m

ö

jlighet all l

å

ta enskilda och andra utomst

å

ende svara f

ö

r enstaka inslag i verksamheten inom det of­fentliga skolv

ä

sendet f

ö

r barn och ungdom.

N

ä

r del g

ä

ller utbildning i form av etl individuellt program f

å

r rege­ringen f

ö

reskriva att enskilda och andra utomst

å

ende f

å

r anordna mer av ulbildningen 

ä

n som f

ö

ljer av f

ö

rsta stycket.

F

ö

r s

å

dan utbildning som anordnas med st

ö

d av f

ö

rsta eller andra stycket av annan 

ä

n en Jiommun eller landstingskommun g

ä

ller inte be­sl

ä

mmelserna i 2 kap. 4 - 7 

§§

.

F

ö

rsta stycket har endasl 

ä

ndrats p

å

s

å

 s

ä

tt alt det s

ä

gs all det endasl g

ä

l­ler del offentliga skolv

ä

sendet f

ö

r barn och ungdom. Delta 

ä

r ingen skillnad fr

å

n vad som g

ä

ller i dag men det m

å

ste anges p

å

 grund av att skollagen numera ocks

å

 omfattar vuxenutbildningen. Best

ä

mmelsen 

ä

r kommenterad i prop. 1985/86:10 s.132. Vidare har bemyndigandet f

ö

r regeringen att delegera till den myndighel som regeringen best

ä

mmer tagits borl. Orsaken till detta ar alt den myndighel som regeringen lidi­gare delegerat till 

ä

r skol

ö

verstyrelsen som upph

ö

r den 1 juli 1991.

Besl

ä

mmelsen i andra stycket har inf

ö

rts p

å

 grund av att gymnasie­skolan nu inneh

å

ller 

ä

ven individuella program som kan inneb

ä

ra all eleven fullg

ö

r slora delar av utbildningen utanf

ö

r del offentliga skolv

ä­

sendel. Best

ä

mmelserna som g

ä

ller f

ö

r det offentliga skolv

ä

sendet skall dock g

ä

lla f

ö

r eleven.

Av tredje stycket framg

å

r alt vissa av de best

ä

mmelser som g

ä

ller f

ö

r del offentliga skolv

ä

sendet inte skall g

ä

lla f

ö

r den h

ä

r typen av verksam­het. Del g

ä

ller h

ä

r best

ä

mmelser om vilka som f

å

r anst

ä

llas, krav f

ö

r an­st

ä

llning och fortbildning.

10 

§

Regeringen f

å

r meddela f

ö

reskrifter om sv

å

rt r

ö

relsehindrade elevers ut­bildning i gymnasieskolan med Rh-anpassad utbildning som avses i 5 kap. 7 

§

. I s

å

dana f

ö

reskrifter f

å

r undantag g

ö

ras fr

å

n de allm

ä

nna reg­ler om gymnasieskola som finns i denna lag.

Denna paragraf har i likhet med 2 

§

ä

ndrats s

å

 all bemyndigandet f

ö

r regeringen all delegera till den myndighet som regeringen best

ä

m­mer lagils bort.

212

Ikraflträdande-och övergångsbestämmelser

Prop. 1990/91:85

1. Denna lag träder i krafl den 1 juli 1991 och lillämpas i fråga om så­

dan utbildning som äger rum efter den I juli 1992, om inte någoi annat

föreskrivs nedan.

Genom lagen upphävs vuxenutbildningslagen (1984:1118) och lagen (1986:159) om grundläggande svenskundervisning för invandrare.

F''ör utbildning som äger rum före den 1 juli 1992 gäller äldre be­stämmelser, dock med de undantag som anges nedan under 5-11. Intill den 1 juli 1992 skall också tillämpas bestämmelserna om uppföljnings­ansvar i 3 kap. 18 § i dess äldre lydelse.

Av denna punkt framgår att lagen träder i kraft den 1 juli 1991 men att den skall tillämpas först på utbildning som anordnas efter den I juli 1992. Della innebär all bestämmelser om mottagande och intagning till utbildning som sker efter den 1 juli 1992 skall ske enligt de nya bestäm­melserna.

Av tredje stycket framgår att äldre bestämmelser skall tillämpas på den utbildning som sker före den I juli 1992.

De nya bestämmelser som inle gäller utbildning, exempelvis om nämnden för Rh-anpassad utbildning, skall börja gälla redan från den 1 juli 1991. Genom en uttrycklig föreskrift skall dock nuvarande be­stämmelser om det s.k. uppföljningsansvaret - som i sin hittillsvarande form inte klart utgör utbildning - forlsälla att gälla fram Iill den 1 juli 1992. Då efterföljs det av de individuella  programmen.

2. Sådana ulbildningar i gymnasieskolan som har påbörjats före den

1 juli 1992 men då ännu inle slutförts skall huvudmannen fortsättnings­

vis anordna till dess eleverna har avslutat dem. Huvudmannen får för

sådan fortsatt utbildning anordna samtliga de studievägar som huvud­

mannen hade rätt att anordna uniler läsåret 1991/92. Intagning till års­

kurs 4 av fyraårig teknisk linje får dock inte ske efter läsåret 1992/93.

Som elevomrade för grenar och varianter som börjar i högre årskurs gäller de elevområden som fanns under läsåret 1991/92.

1 fråga om interkommunal ersättning för sådan utbildning som avses i första slyckel tillämpas bestämmelserna i 5 andra och tredje styckena.

Av denna punkt framgår au eleverna skall ha rätt att fullfölja den ut­bildning de har påbörjal före den 1 juli 1992. De förhållanden som gäll­de lä.sårel 1991/92 skall som huvudregel fortsätta att lillämpas för den utbildning som slutförs enligt förevaranile punkt. Ett undanlag är all in­tagning till årskurs 4 av fyraårig teknisk linje inle skall ske efter läsåret 1992/93. Den ersätts av högskoleutbildning. De kommuner som har haft rän att före den 1 juli 1992 anordna gymnasieskola med specialidrott skall fortsätta att anordna sådan kombination till dess eleverna har av­slutat utbildningen.

Av tredje stycket framgår alt i stället för de hittillsvarande reglerna om interkommunal ersätming skall samma regler gälla som under punkt 5 ges för utbildning på linjer som påbörjas efter läsåret 1991/92. Därmed kommer för all utbildning på linjer efter den I juli 1992 all gälla enhelliga regler för ersättningen mellan kommunerna.

3. Fin kommun eller landstingskommun som uniler lä.sårel 1991/92 ha­

de rätt att anordna utbildning på linjer i gymnasieskolan får även efter

den I juli 1992, som alternativ till de nationella programmen, anordna

213

dessa linjer med undanlag för tvåårig ekonomisk och tvåårig teknisk lin-        Prop   1990/91'85 je. Intagning till årskurs 1 får dock inte ske efter läsåret 1994/95.

Har elever tagils emol på linjer med stöd av första stycket, skall ut­bildningen fortsättningsvis anordnas till dess eleverna har avslutat den.

Bestämmelserna om nationella program skall tillämpas beträffande sådan utbildning på linjer som anordnas enligt första stycket.

En kommun eller landstingskommun .som under läsåret 1991/92 ha­de räll alt anordna utbildning på specialkurser i gymnasieskolan får även efter den 1 juli 1992, som alternativ till de nationella programmen, anordna dessa specialkurser. Intagning får dock inte ske efter läsåret 1994/95.

Av denna punkt framgår alt om en kommun eller landstingskommun tidigare har haft rätt att anordna utbildning på linjer eller specialkurser i gymnasieskolan skall den kommunen eller landstingskommunen även efter den 1 juli 1992 under en övergångstid ha rätt att anordna utbild­ning på linjer i stället för all anordna utbildning på nationella program. Detta gäller dock inle tvåårig ekonomisk och tvåårig teknisk linje. Övergångstiden tar slut med läsåret 1994/95. Därefter får intagning på årskurs 1 på en linje eller specialkurs inle ske.

Om en elev har tagits emot på en sådan linje eller specialkurs som anordnas efter den 1 juli 1992 skall eleverna ha rätt att fullfölja sin ut­bildning på den linjen eller specialkursen.

För de linjer som anordnas efter den 1 juli 1992 skall de bestämmel­ser som gäller nationellt fastställda program också gälla.

4. Före läsåret 1993/94 får utbildning på nationella program över hu­vud taget inte anordnas i andra kommuner än de som vid ikraftträdan­det hade rätt att anordna gymnasieskola enligt äldre bestämmelser.

Punkten innebär att någon nyetablering av gymnasieskolor för ut­bildning på nationella program inte blir tillåten före läsåret 1993/94. Till dess kan alltså utbildning på nationella program anordnas bara på de orter som vid ikraftträdandet hade gymnasieskola i detta begrepps äldre bemärkelse.

5. För utbildning som äger rum under tiden den 1 juli 1991 - 30 juni 1992 gäller i stället för bestämmelserna i 5 kap. 15 - 20 §§ i deras äldre lydelse och i 6 kap. vuxenulbildningslagen (1984:1118) följande.

En kommun som i sin gymnasieskola eller sin grundvux eller kom­vux har tagit in en elev frän en annan kommun har rätt till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från elevens hemkommun.

En landstingskommun som i sin gymnasieskola eller komvux har la­gil in en elev har rätt till ersättning för sina kostnader för elevens ut­bildning. Ersättningen skall betalas av elevens hemkommun.

tn landstingskommun som i sin särvux har lagil in en elev har rätt till ersättning för sina kostnader för elevens utbildning från en kommun som ingår i en annan landstingskommun eller som inte ingår i någon landstingskommun. Ersättningen skall i sådant fall betalas av elevens hemlandstingskommun eller, om eleven kommer från en kommun som inle ingår i någon landstingskommun, av denna. Motsvarande rätt till­kommer en kommun som inte ingår i någon landstingskommun.

Denna punkt gäller den ersättning som kommunerna skall betala för elever som inte går i den egna kommunen under tiden den 1 juli 1991 -den 30 juni 1992. Begreppet "ersättning för sina kostnader" har behand-

214

lats utförligt i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.3.8. Det sakliga re-        Prop. 1990/91:85 sultatel av bestämmelserna är i  huvudsak detsamma som följer av de regler som generellt börjar gälla från den 1 juli 1992.

6. För utbildning som äger rum under tiden den 1 juli 1991 - den 30 ju­

ni 1992 gäller i stället för bestämmelserna i 5 kap. 9 § andra och tredje

styckena och 10 § i deras äldre lydelse följande.

Beslut om mottagande skall fattas av styrelsen för ulbildningen i den kommun där mottagande har sökts. Styrelsens beslut får av sökanden överklagas till länsrätt.

Denna bestämmelse beror på att skolöverstyrelsen och länsskolnämn­derna upphör den 1 juli 1991. Huvudregeln om alt äldre bestämmelser skall gälla för utbildning under läsartet 1991/92 är inle möjlig att till-lämpa när del gäller här behandlade ftågor.

7. Bestämmelserna i 2 kap. I § vuxenutbildningslagen (1984:1118) skall

inte lillämpas.

Skolöverstyrelsen och länsskolnämnden skall enligt denna bestämmelse utöva lillsyn över vuxenutbildningen. Då dessa myndigheter upphör den 1 juli 1991 kan bestämmelsen inte tillämpas.

8. Beslut som enligt 3 kap. 7 §, 4 kap. 5 §, 4 a kap. 6 S vuxenulbild­

ningslagen (1984:1118) och 10 § laen (1986:159) om grundläggande

svenskundervisning för invandrare far överklagas till skolöverstyrelsen,

skall i stället överklagas till länsrätt. Länsrättens heslut får inle överkla­

gas.

Skolöverstyrelsens up|)gift som överinstans övertas efter den 1 juli 1991 av länsrätt. Liksom tidigare för överstyrefsens beslut, gäller full-följdförbud i förhållande till länsrättens beslut.

9. Sådan utbildning vid siatens skola för vuxna i Norrköping .som be­

drivs enbart som korrespondensundervisning skall forisältningsvis an­

ordnas till och med den .30 juni 1995.

Annan utbildning vid statens skola för vuxna än som avses i första stycket, till vilken intagning skett före den 1 juli 1991, men som då inie slutförts, skall fortsatt anordnas till dess eleverna har avslutat den, dock längst till och med den 30 juni 1992.

Avvecklingen av siatens skolor för vuxna har utvecklats i avsniil 4.8. Korrespondensundervisningen vid skolan i Norrköping får fortsätta över läsåret 1994/95. Elever som inlagils till annan utbildning före den 1 juli 1991 får fullfölja den, dock inte efter den 30 juni 1992. Detla innebär all intagning inle får ske till annan utbildning än korrespondensunder­visning efter den 30 juni 1991. Någon begränsning av rätlen att anordna intagning till korrespondensundervisning föreskrivs inte. Någon under­visning får dock inle bedrivas efter den 30 juni 1995.

10.       Utöver den undervisning som anges i 4 a kap. I § får i särvux anord­

nas undervisning för dem av de psykiskl utvecklingsstörda som behöver

undervisning motsvarande träningsskolans.

Som angivits i avsnitt 4.8.1 skall särvux utvidgcis till att omfatta även viss utbildning på träning.sskolenivå från den 1 juli 1991. Den utbild­ning som anordnas på den nivån före den 1 juli 1992 följer alliså de reg-

215

ler som g

ä

ller f

ö

r s

ä

rvux enligt 

ä

ldre best

ä

mmelser, dvs. enligi vuxenut-    Prop. 1990/91:85

bildningslagen, med de 

ä

ndringar som framg

å

r av 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmel­serna. S

å

ledes skall denna undervisning f

ö

lja de f

ö

r eleverna n

å

got gene­r

ö

sare kostnadsreglerna etc.

11. lin invandrare som beh

ö

ver grundl

ä

ggande svenskundervisning,

men som inte enligt best

ä

mmelsen i 5 

§

 andra stycket lagen (1986:159)

om grundl

ä

ggande svenskundervisning f

ö

r invandrare, har r

ä

ll till s

å

dan

utbildning, skall ist

ä

llet ha r

ä

tt till motsvarande utbildning i komvux.

Kommunerna 

ä

r skyldiga all vid behov anordna s

å

dan utbildning.

Som n

ä

rmare utvecklats i avsnitt 4.5 skall svenskundervisning f

ö

r "

ä

ldre invandrare" som saknar r

ä

ll till sfi redan fr. o. m. den 1 juli 1991 an­ordnas inom nuvarande komvux. Utbildningen kommer d

å

all f

ö

lja komvux' regler om kostnader m.m. Kommunernas skyldigheter alt an­ordna ulbildningen f

ö

ljer dock vad som f

ö

r n

ä

rvarande g

ä

ller f

ö

r grund­vux. Del 

ä

r endasl den som p

å

 grund av tv

å

-

å

rsregeln i 5 

§

andra slyckel i sfi-lagen saknar r

ä

ll till sfi som blir ber

ä

ttigad Iill den uibildning som avses i ilenna punkt.

12. lin kommun som vid ikrafttr

ä

dandet med skol

ö

versiyelsens medgi­

vande bedriver utbildning p

å

 v

å

rdlinjen f

å

r efter den 1 juli 1992 anord­

na utbildning p

å

 ett nationellt program som avser omv

å

rdnad utan

medgivande fr

å

n landsiingkommunen.

216

8.2.   Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om       Prop. 1990/91:85 socialavgifter

Ändringen i 2 kap. 1 § innebär inte att arbetsgivaravgiftens totala be­lopp ändras. Vad som ändras är däremot att arbetsmarknadsavgiften sänks med totalt 0,12 procent och att vuxenulbildningsavgiften höjs med motsvarande belopp. Samtidigt ändras benämningen på vuxenulbild­ningsavgiften till utbildningsavgefi.

Av övergångsbestämmelsen till paragrafen framgår att höjning­en/sänkningen av beloppen skall ske successivt under tre år med 0,04 procent för varje år. Första förändringen sker den 1 juli 1992, den andra den 1 juli 1993 och den iredje den 1 juli 1994.

8.3  Förslag till lag om uppdragsutbildning i vissa fall 

i§

Med uppdragsutbildning avses i denna lag utbildning som innebär alt kommuner och landstingskommuner mot särskild ersättning från annan än enskild, för dennes räkning anordnar utbildning för personer som uppdragsgivaren utser. Uppdragsutbildning får bedrivas på de villkor som anges i denna lag.

I paragrafen anges vilken uppdragsutbildning som regleras i denna lag. Som framgår av följande paragrafer ger lagen täckning för uppdragsut­bildning i anslutning till det offeniliga skolväsendet, till kommunal hög­skoleutbildning och till verksamheien vid folkhögskolor som kan få statsbidrag. Uppdragsutbildning är en ulbildningsform för sig, skild från I.ex. vuxenutbildning och gymnasiet. Det är finansieringen och del sär­skilda sättet all utse deltagarna som kännetecknar uppdragsutbildning.

1 prop. 1984/85:195 s. 5 uttalade föredragande stalsråd:"Beställare av uppdragsutbildning förutsälis vara förelag och organisationer, slatliga myndigheter saml kommuner och landstingskommuner. Syftet är inte all andra enskilda organ eller enskilda personer skall kunna köpa ut­bildning". Samma principer skall alltjämt gälla. Detta har i paragrafen uttryckts med begreppet "annan än enskild". I budgetpropositionen, prop. 1990/91:100 (bil 10 p. B 8), har förutsatts au kriminalvården skall komma att ge uppdrag till kommunerna alt anordna vuxenutbildning, särskilt på den grundläggande nivån. Ock.så försvaret kan komma all be­höva köpa vuxenutbildning av kommunerna.

2

§

Kommuner och landstingskommuner får bedriva uppdragsutbildning som i fråga om art och nivå motsvarar den verksamhet kommunen eller landstingskommunen får bedriva inom del offentliga skolväsendel. Upp­dragsutbildningen får dock inle motsvara ett hell nationellt program i gymnasieskolan.

Här beskrivs den verksamhet som får bedrivas i anslutning till det of­fentliga skolväsendel. Som framgår av sisla meningen får inte uppdrags-

217

] 5   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 85

utbildning som motsvarar något hell nationellt program på gymnasiet Prop. 1990/91:85 ges. Ingenting hindrar däremot all enslaka kurser motsvaras av element på ett program. Någon annan begränsning i området för uppdragsutbild­ning inom det offentliga skolväsendel görs inle. Det innebär bl.a all det teoretiskt skulle gå att anordna hela grundskolan som uppdragsutbild­ning. Intresset härför lorde emellertid vara mycket begränsat och det saknas därför skäl att uttryckligen undanta den. Hela vuxenutbildningen kan anordnas som uppdragsutbildning. Vem som är huvudman för re­spektive utbildning framgår av skollagen.

3

§

1 anslutning till kommunal högskoleutbildning inom vårdområdet får bedrivas uppdragsutbildning som i fråga om art och nivå har anknyt­ning till huvudmannens högskoleutbildning inom detta område, dock inte uppdragsutbildning som motsvarar någon hel allmän utbildnings­linje.

I fråga om uppdragsutbildning i anslutning till högskolan i övrigt finns särskilda bestämmelser.

Paragrafens/ö«/a stycke överensstämmer med 4 § lagen (1985:903) om uppdragsutbildning i anslutning till det kommunala skolväsendet m.m. I anslutning till vad som föreslås gälla enligt föregående paragraf har dock tillagts att utbildningen inle får motsvara någon hel allmän ut­bildningslinje.

Andra stycket innehåller en upplysning om all del för högskolan i övrigi finns andra regler om uppdragsulbildning. Sådana finns för när­varande i förordningen (1985:1037) om uppdragsutbildning i anslutning till statlig och kommunal högskoleutbildning.

4

§

Deltagare i sådan uppdragsutbildning som motsvarar utbildning inom del offentliga skolväsendet eller i kommunal högskoleutbildning inom vårdområdet får ges betyg eller annat kompetensbevis enligt bestämmel­serna för sådan utbildning uniler de förutsättningar som anges i före­skrifter som meddelas av regeringen.

Även i andra frågor som rör förhållandet till det offentliga skolväsen­del eller högskoleutbildning meddelas föreskrifter av regeringen.

Om utbildningen motsvarar utbildning som förekommer i det offentliga skolväsendet eller i kommunal högskoleutbildning, får betyg eller kom-petensbevis utfärdas enligt samma regler som för den utbildningen. Re­geringen föreskriver uniler vilka förutsättningar detta får ske och med­delar även i övrigt föreskrifter om förhållandet mellan uppdragsutbild­ning i dessa skolformer och de reguljära skolformerna.

5§

Kommuner och landstingskommuner som är huvudmän för folkhög­skolor som kan få statsbidrag, får bedriva uppdragsulbildning vid sidan av den verksamhei som kan berältiga till statsbidrag.

Paragrafen motsvarar 6 § i 1985 års lag. I den paragrafen stadgades att kommuner och landstingskommuner såsom huvudmän för slalsunder-

218

st

ö

dda folkh

ö

gskolor fick bedriva uppdragsutbildning vid sidan av den        Prop. 1990/91:85 stalsundcrsl

ö

dda verksamheien.

Jag kommer i annat sammanhang alt f

ö

resl

å

 riksdagen all ett folk­bildningens samarbetsorgan, etl folkbildningsr

å

d, f

å

r ta hand om statsbi­dragen till folkh

ö

gskolor och studief

ö

rbund. Statsmakierna avses st

ä

lla vissa minimikrav f

ö

r utbetalningen, varefter folkbildningsr

å

det f

å

r handha f

ö

rdelningen och eventuellt uppsl

ä

lla yllerligare villkor. Kom­munala och landslingskommunala folkh

ö

gskolor som uppfyller de mi­nimikrav som statsmakterna uppst

ä

ller f

ö

r statsbidrag b

ö

r f

å

 bedriva uppdragsutbildning. Om folkbildningsr

å

det uppst

ä

ller ytterligare villkor f

ö

r statsbidrag eller om folkh

ö

gskolan av n

å

got annal sk

ä

l rent faktiskt inte f

å

r statsbidrag trots att de fyller statsmakternas krav, hindrar del in­le att de bedriver uppdragsutbildning enligt denna paragraf

N

å

gon r

ä

tt all s

ä

tta betyg eller utf

ä

rda kompetensbevis har inte till-lagts folkh

ö

gskolorna i uppdragsutbildningen. Delta motsvarar den nu­varande ordningen.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 juli 1991 d

å

 lagen (1985:903) om upp­dragsulbildning i anslutning till del kommunala skolv

ä

sendet m.m. skall upph

ö

ra att g

ä

lla.

Lagen saknar 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser. Del inneb

ä

r bl.a att uppdragsut­bildning f

å

r bedrivas i anslutning till de undervisningsformer som hu­vudmannen vid varje tillf

ä

lle f

å

r bedriva. Vad som f

å

r bedrivas inom del offentliga skolv

ä

sendet framg

å

r av 1 kap. skollagen och 

ö

verg

å

ngsbe­st

ä

mmelserna till den. Det inneb

ä

r I.ex alt reglerna inle tr

ä

ffar sfi f

ö

rr

ä

n efter den 1 juli 1992.

219

9  Hemställan

Prop. 1990/91:85

Med hänvisning till vad jag har anfört hemställer jag alt regeringen före­slår riksdagen all

dels anta förslagen till

1.

lag om ändring i skollagen (1985:1100),

2.

lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter,

3.

lagom uppdragsutbildning i vissa fall och

4.

lag om kommunernas skyldighet att svara för vissa elevresor,

dels godkänna vad jag anfört om

5.

avveckling av nuvarande specialkurser (avsnitt 3.6),

6.

arbetsplatsförlagd utbildning (avsnitt 3.7.3),

7.

timplanerna i komvux (avsnitt 4.7),

8.

avveckling av statens skolor för vuxna (avsnilt 4.10),

9.

inrättandet av ett resurscenler för distansundervisning (avsnitt 4.10),

10.

uppföljning och utvärdering (avsnitt 5.5)

Jag hemställer vidare att regeringen bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag har anfön om samverkan mellan olika utbildningsanord­nare m.m. (avsnitt 5.1.1), om jämställdhet mellan kvinnor och män (av­snitt 5.2.3) om riktlinjer för det föreslående läroplans- och kursplanear­betet (avsnitt 5.4), om urval vid intagningen i gymnasieskolan (avsnitt 5.6.2), om behörighet och betygsfrågor (avsnitt 5.6), om utbildning av lärare m.m. (avsniil 5.7), om riksrekryterande utbildningar (avsnitt 5.9.1 och 5.9.2) samt om kommunernas skadeståndsansvar vid arbetsplatsför­lagd utbildning (avsnilt 5.9.4).

220

10  Anslagsfrågor för budgetåret 1991/92

P-op. i990/9i:85

ÅTTONDE HUVUDTITELN B,  Det offentliga skolväsendet

I prop. 1990/91:100 bil. 10 s. 89 och 95 har regeringen föreslagit riksda­gen att, i avvaktan på särskild proposition i ämnet, för budgetåret 1991/92 till Bidrag till driften av särvux beräkna etl förslagsanslag på 22 387 000 kr., till Bidrag till undervisning av invandrare i svenska språ­ket ett förslagsanslag på 277 316 000 kr. och till statens skolor för vuxna ett förslagsanslag på 31 096 000 kr. Jag anhåller att nu få ta upp dessa frågor.

B 10.   Bidrag till driften av särvux

1989/90       Utgift

*

1990/91        Anslag

22 387 000*

1991/92       Förslag

38 563 000

*lngick som en del av anslaget C 

I. 

Bidrag till kommunal utbildning för vuxna.

Från anslaget betalas kostnader för statsbidrag till vuxenutbildning för psykiskt utvecklingsstörda, särvux. De grundläggande bestämmel­serna finns i skollagen (1985:1100) och i vuxenulbildningslagen (1984:1118). Bestämmelser om statsbidrag finns i förordning om vuxen­utbildning för psykiskt ulvecklingsslörda, särvux (1988:816).

Skolöverstyrelsen

1.

Pris- och löneomräkning (ej specificerat för särvux eftersom del nu ingår i anslaget C 1. Bidrag till kommunal uibildning för vuxna).

2.

SÖ delar Särvux-kommitléns uppfattning om att särvux bör utviil-ga.s till att också omfatta undervisning på iräningsskolenivå. För den verksamheten föreslås fr.o.m. budgclårel 1991/92 en successiv utökning med ca 33 000 undervisningslimmar (12,8 milj.kr. per år uniler tre år till tolalt 100 000 undervisningslimmar, totalt 39,2 milj.kr).

Föredragandens överväganden

Beräkningar

För budgetåret 1991/92 har jag beräknat medel lör särvux uiifrån dess nuvarande andel av anslagel C 1. Biilrag till kommunal utbildning för vuxna. Jag har beräknat pris- och löneomräkning med 5,25%.

Jag har vidare beräknat medel för den utvidgning av särvux med un­dervisning j)å   iräningsskolenivå  som jag  nyss   har   föreslagit.  Särvux-

kommittén har föreslagit en utökning av särvux med 100 000 undervis- Prop. 1990/91:85 ningsiimmar för all möjliggöra utvidgningen. Kostnaden beräknas till 30 milj. kr. Kommittén har föreslagit att anslagel skall utökas uniler en treårsperiod för alt en kvalilelsmässig utbyggnad skall kunna ske. Detta är också min uppfattning. I överensstämmelse med kommitténs förslag föreslår jag därför att 13 milj.kr. tillförs anslaget. I enlighet med kom­mitténs förslag förordar jag härutöver en utökning av nuvarande särvux. Totalt beräknar jag en höjning av anslagel med 15 milj. kr.

Nytt siaibidragsysiem

I avvaktan på särskolekommitiéns förslag beträffande huvudmannaska-|)ct för särskolan och särvux har jag inle föreslagit att särvux skall ingå i sektorsbidraget för det offentliga skolväsendet.

Tills vidare skall således statsbidraget till särvux beräknas och utbeta­las i särskild ordning. Della skall ske genom ett schabloniserat statsbi­drag som lämnas till landstingskommunerna och till de kommuner som inte ingår i någon landstingskommun. 1 de fall en landstingskommun har överlåtit på en kommun att anordna särvux får ersättningsfrågan lö­sas genom avtal.

Statsbidragsgruppen har föreslagit att statsbidraget bör utgöras av ett krontal per utvecklingsstörd vuxen i åldern 21-64 år i resp. kommun. Gruppen anser alt beloppet bör fastställas av regeringen på grundval av kostnaderna under ett basår som räknas upp på samma säll som föreslås gälla för skolväsendel i övrigt.

SÖ har vid resurstilldelningen inför innevarande läsår även tagit hänsyn till variabeln andel av befolkningen i åldern 18-64 år. Anled­ningen till detla är att kriterierna för statistiken för utvecklingsstörda har förändrats. Statistiken omfattar numera endasl dem som erhåller särskilda omsorger, vilkel inte hell speglar det faktiska behovet av sär­vux. Jag anser i likhet med SÖ att befolkningsvariabeln även forlsätt­ningsvis bör vägas in vid fördelningen av statsbidraget. Jag föreslår där­för att denna får samma viklningsom för vuxenutbildningen i seklorsbi­draget, dvs. 0,3. Delta motsvarar ungefär vad SÖ tillämpat vid fördel­ningen under innevarande år. Jag har för avsikt att återkomma till rege­ringen med förslag om all ge SÖ i uppdrag alt utforma ell schablonise­rat statsbidrag för särvux uiifrån de kriterier jag här har redovisat.

Statsbidragssystemet föreslås träda i krafl den 1 juli 1991. Utbetalning av statsbidraget Iill särvux bör ske på samma sätt som seklorsbidraget för det offentliga skolväsendet.

Hemställan

Jag hemställer all regeringen föreslår riksdagen

1.

att godkänna vad jag föreslagit om ell schabloniserat statsbi­dragssystem för särvux,

2.

all till Bidrag för driften av särvux för budgelårel 1991/92 an­visa etl förslagsanslag |)å 38 563 000 kr.

222

Bil.   Bidrag till undervisning av invandrare i

Prop. 1990/91:85

svenska språket

1989/90

Utgift

278 966 000*

1990/91

Anslag

281 435 000*

1991/92

Förslag

290 000 000

* Anslaget Undervisning för invandrare i svenska språket m.m.

Från anslaget betalas kostnader för statsbidrag till svenskundervis­ning för invandrare (sfi), en utbildning som syftar till att ge vuxna nyan­lända invandrare grundläggande kunskaper i svenska språket och om del svenska samhället. Bestämmelser om sfi finns i lagen (1986:159) om grundläggande svenskundervisning för invandrare. Statsbidrag från detta anslag lämnas till kommunerna enligt bestämmelserna i förordningen (1986:207) om grundläggande svenskundervisning för invandrare. Från anslaget utgår statsbidrag endast för sådana invandrare för vilka kom­munen inle erhåller statsbidrag enligt förordningen (1990:927) om stat­lig ersättning för flyktingmottagande m.m.

Skolöverstyrelsen

1.

Pris- och löneomräkning 20 146 000 kr.

2.

SÖ utgår från ett deltagarantal av övriga invandrare, dvs. icke-flykiingar, på 11 000. Detta motsvarar 638 000 undervisningstimmar.

3.

Undervisningsvolymen för sfi för s.k. lidigare invandrare bör vara oförändrad. SÖ beräknar den till 53 600 undervisningstimmar.

4.

Löne- och prisomräkningen innebär en uppräkning av statsbidra­get för sfi till 415 kr. per undervisningslimme. Dessutom bör 2,55 milj. kr., som nu används för fortbildning som SÖ svarar för, i stället fördelas i form av statsbidrag Iill kommunerna, vilkel skulle innebära en yllerli­gare ökning med 4 kr per undervisningstimme.

5.

SÖ beräknar medel för ytterligare 7 500 undervisningstimmar till kommuner som har färre deltagare än sex och som inte kan samordna sin undervisning med annan kommun eller med grundvux. Kostnader­na för detta beräknas till 2,8 milj. kr.

6.

SÖ bör bemyndigas all belasta anslagel med kostnader för stödåt­gärder för kursdeltagare med funktionshinder. Kostnaderna för delta be­räknas till 4 milj. kr.

7.

SÖ beräknar kostnader för pedagogiskt utvecklingsarbete och viss kompetensgivande utbildning till 3 milj. kr.

8.

SÖ bör bemyndigas att belasta anslaget med kostnaden för utbetal­ning av statsbidrag till kommunerna.

Föredragandens överväganden

Efter den 1 januari 1991 beräknas statsbidraget för sfi i ft)rm av ett visst krontalsbelopp per deltagare. För budgetåret 1991/92 beräknar jag en höjning av della belopp till 24 024 kr., vilkel är en ökning med 2 024 kr.

223

Detla inneb

ä

r, i enlighet med S

Ö

s f

ö

rslag, en l

ö

ne- och prisomr

ä

kning        Prop. 1990/91:85 med 9,2 %. Liksom S

Ö

utg

å

r jag fr

å

n alt antalet deltagare under budget­

å

ret 1991/92 kommer att uppg

å

 till ca 11 000.

Jag ber

ä

knar vidare medel f

ö

r all kommunerna 

ö

verg

å

ngsvis skall f

å 

ett extra statsbidrag med 8 518 kr. per deltagare f

ö

r vissa studerande som p

å

b

ö

rjat utbildningen under 1990 och forts

ä

tter den efter den I juli 1991. En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r alt statsbidraget skall ulg

å

 b

ö

r vara alt kom­munerna f

å

ll statsbidrag f

ö

r deltagaren enligt 

ä

ldre besi

ä

mmelser och att han eller hon deltagit i undervisningen under minst 500 limmar.

Som jag tidigare har redovisat under avsnitt 4.5 skall kommunerna fr

å

n och med budgel

å

rel 1991/92 vara skyldiga att erbjuda grundl

ä

ggan­de undervisning i svenska som andraspr

å

k inom ramen f

ö

r komvux. Jag ber

ä

knar d

ä

rf

ö

r inga medel f

ö

r svenskundervisning f

ö

r s.k. lidigare in­vandrare under detta anslag.

Betr

ä

ffande S

Ö

s f

ö

rslag om att s

ä

rskilda statsbidrag skall utg

å

 dels till kommuner med f

å

 deltagare, dels f

ö

r kursdeltagare med funktionshin­der vill jag anf

ö

ra f

ö

ljande.

Enligt lidigare beslut av riksdagen (prop. 1983/84:199, s. 40, UbU 1984/85:6, rskr. 77) skall statsbidraget till kommunerna f

ö

r grund­l

ä

ggande svenskundervisning f

ö

r invandrare vara schabloniserat och ul­g

å

 f

ö

r kostnader f

ö

r administrativa uppgifter, som t.ex. inft)rmation, re­krytering och samr

å

d med studieanordnare och parter p

å

arbetsmarkna­den, samt f

ö

r utgifter f

ö

r l

ä

rarl

ö

ner, l

ä

romedel, lokaler, tolkar/fackm

ä

n, ft)rlbildning, l

ö

nebikoslnader och sociala avgifter.

Riksdagen har bl.a. uttalat all med h

ä

nsyn till att f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r att anordna utbildningen varierar mellan kommunerna i landet g

å

r det inte att vid ett schabloniserat statsbidrag till fullo garantera kommu­nerna full kostnadsl

ä

ckning f

ö

r sfi. Filt schablonbidrag m

å

sle alltid ulg

å 

fr

å

n vissa genomsnittskostnader. (UbU 1984/85:6, s. 19, rskr. 77.)

Enligt g

ä

llande best

ä

mmelser 

ä

r kommunerna skyldiga all anordna undervisning f

ö

r alla nyanl

ä

nda invandrare, allts

å

ä

ven f

ö

r dem som har funktionshinder. I den tidigare l

ä

roplanen f

ö

r grundl

ä

ggande svenskun­dervisning f

ö

r invandrare, lik.som i den nya sfi-l

ä

roplan som regeringen nyligen fastsi

ä

lll, betonas au f

ö

r handikappade deltagare skall undervis­ningen p

å

 alla s

ä

tl anpassas f

ö

r alt underl

ä

tta studierna. Kommunerna har allts

å

 redan nu skyldighet alt lillgodose handikappade invandrares behov av undervisning och statsbidraget 

ä

r ber

ä

knat med lanke p

å

 all kommunerna skall fullg

ö

ra sina skyldigheter.

Inom komvux, d

ä

r statsbidraget bara 

ä

r avsett att t

ä

cka en del av kommunernas kostnader f

ö

r undervisningen, har tidigare ett s

ä

rskill statsbidrag utg

å

tt f

ö

r vissa handikapp

å

tg

ä

rder. Delta statsbidrag skall, i enlighet med riksdagens beslut med anledning av ansvarsproposilionen, fr.o.m. den 1 juli 1991 f

ö

ras till del nya seklorsbidraget f

ö

r det kommu­nala offentliga skolv

ä

sendet. Della har bl.a. skett med motiveringen alt styrningen av verksamheten inte b

ö

r ske med hj

ä

lp av statsbidrag ulan genom att regering och riksdag fastst

ä

ller nationella m

å

l som sedan f

ö

ljs upp och utv

ä

rderas.

224

Mot denna bakgrund avstyrker jag SÖs förslag om att minska Prop. 1990/91:85 schabloniseringen av stalsbidragel för sfi genom alt införa ett nytt spe­cialdestinerat bidrag för särskilda åtgärder för handikappade. Detta skul­le snarare kunna bidra till att minska kommunernas känsla av ansvar för handikappade elever och dessutom medföra ökade kostnader för ad­ministration. Däremot anser jag att det är mycket angelägel att det nya skolverkel forisätter det arbele som SÖ påbörjat och beaktar handikap­pade studerandes behov i sitt utvecklingsarbete och i utvärderingen av hur väl olika kommuner uppfyller de nationella målen.

Som jag har redovisat i årets budgetproposition, har jag beräknat 5,55 milj, kr. under anslaget B 6. Fortbildning m.m. för kompetensgi­vande utbildning för sfi-lärare m.m. (prop. 1990/91:100, bil. 10, s. 69). Medel för fortbildning av sfi-lärare bör i fortsättningen inte ulgå från anslagel Bidrag till undervisning av invandrare i svenska språket.

Jag kan inle biträda SÖs förslag om att kostnader för utbetalning av statsbidrag till kommunerna bör betalas från detta anslag. Dessa kostna­der bör i stället betalas från anslaget B 

I. 

Statens skolverk.

'1'otalt beräknar jag under detla anslag etl medelsbehov av 290 000 000 kr.

Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att till Bidrag till undervbning av invandrare i svenska språket för budgelårel 1991/92 anvisa ett förslag.sanslag på 290 000 000 kr.

B 14.   Statens skolor för vuxna

1989/90       Utgift

30 700 000*

1990/91        Anslag

31096 000

1991/92       Förslag

25 757 000

* Nuvarande an.slag iill .sialen.s skolor för vuxna C 2. Ulbildning.sko.stnader octi C 3. undervisning.smaierial m.m.

Från anslaget betalas utbildningskostnader och kostnader för under­visningsmaterial m.m. för siatens skolor för vuxna i Norrköping och Härnösand. De grund lägganile beslämmelserna finns i vuxenulbild­ningslagen (1984:1118) och vuxenutbildningsförordningen (1985:228). Medlen fördelas mellan skolorna av skolöverstyrelsen.

Skolöverstyrelsen

1.    Pris- och löneomräkning 4 548 000 kr.

2.     SÖ beräknar inkomsterna från de studerandes avgifter för studie­

material till 1 841 000 kr.

225

3. S

Ö

 har p

å

 uppdrag av regeringen gjort en utv

ä

rdering av verksam-   Prop. 1990/91:85

heten vid SSV och l

ä

mnat f

ö

rslag till v

ä

sentliga f

ö

r

ä

ndringar. Anslagel har d

ä

rf

ö

r endasl pris- och l

ö

neomr

ä

knats.

F

ö

redragandens 

ö

verv

ä

ganden

Jag har nyss f

ö

reslagit att statens skolor f

ö

r vuxna avvecklas fr

å

n den 1 juli 1991. Verksamheien vid skolorna skall upph

ö

ra senast den 1 juli 1992. Jag har d

ä

rf

ö

r ber

ä

knat medel f

ö

r en betydligt mindre omfattning I)

å

 verksamheien vid skolorna. Jag har r

ä

knat med dels en v

ä

sentligt minskad inkomst f

ö

r undervisningsmaterial, dels medel f

ö

r bist

å

ndsrela-lerad verksamhet vid siatens skola f

ö

r vuxna i H

ä

rn

ö

sand med totalt 761 000 kr. Medlen har pris- och l

ö

neomr

ä

knats. Jag ber

ä

knar samman­lagt 25 757 000 kr. f

ö

r Statens skolor f

ö

r vuxna.

Hemställan

Jag hemst

ä

ller att regeringen f

ö

resl

å

r riksdagen

att till Statens skolor f

ö

r vuxna f

ö

r budget

å

ret 1991/92 anvisa ett f

ö

rslagsanslag i)

å

25 757 000 kr.

11 Beslut

Regeringen ansluter sig till f

ö

redragandens 

ö

verv

ä

ganden och beslutar att genom proposition f

ö

rel

ä

gga riksdagen vad f

ö

redraganden har anf

ö

rt f

ö

r de 

å

tg

ä

rder och de 

ä

ndam

å

l som f

ö

redraganden hemst

ä

llt om.

226

Innehållsförteckning

Propositionen Växa med kunskaper - om gymnasieskolan och

vuxenutbildningen

3

Propositionens huvudsakliga innehåll

3

Propositionens lagförslag

6

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den M februari

1991

40

1

Inledning

40

2

Några principella utgångspunkter

42

2.1

Ulbildningen i ell välfärdssamhälle

42

2.2

Kunskapssamhällets utmaningar

43

2.3

Livslångt lärande

44

2.4

Ansvar och infiytande

45

2.5

Samverkan

46

3        Gymnasieskolan

47

3.1

Gymnasieskolan under 1980-talel

47

3.2

Gymnasieskolan i framtiden

49

3.3

Allmänna motiveringar

54

3.3.1

Gymnasieskolans grunddrag

54

3.3.2

Kommunernas skyldigheter när del gäller nationella program

55

3.3.3

landstingskommunerna och gymnasieskolan     59

3.3.4

Elevernas räll att bli mottagna på de natio­nella programmen i olika gymnasieskolor

60

3.3.5

Kommunernas skyldigheter när det gäller individuella program

64

3.3.6

Elevernas rätt att fullfölja sin utbildning

66

3.3.7

Intagningen av elever

69

3.3.8

Interkommunal ersättning

70

3.3.9

De svåri rörelsehindrade ungdomarnas rätt

till utbildning

73

3.4

De nationella programmen

74

3.5

Individuella program

89

3.6

Nuvarande specialkurser

93

3.7

Timplanerna för de nalionclla [)rogrammen

94

3.7.1

Timplanernas konslruklion och funktion

94

3.7.2

Timplanernas innehåll

98

3.7.3

Arbetsplatsförlagd utbildning

102

3.8

Reformens genomförande

103

3.9

Kostnader och finansiering

107

4        Den kompetensinriktade vuxenutbildningen

114

4.1

Fin kort historik

1 14

4.2

Den kompetensinriktade vuxenutbildningen

Prop. 1990/91:85

227

i framtiden

115        Prop. 1990/91:85

4.3

Del offentliga skolväsendet för vuxna

117

4.4

Grundläggande vuxenutbildning

118

4.4.1

Mål och inriktning

118

4.4.2

Kommunernas skyldigheter och elevernas rättigheter

119

4.5

Grundläggande svenskundervisning för lidigare invandrare

120

4.6

Gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsulbild­ning

122

4.6.1

Mål och inriktning för gymnasial vuxen­utbildning

122

4.6.2

Mål och inriktning för påbyggnadsulbild­ning

123

4.6.3

Teknikerulbildning

124

4.6.4

Kommunernas skyldigheter och elevernas rättigheter

126

4.7

Timplaner för komvux

127

4.8

Vuxenutbildning för psykiskl ulvecklingsslörda

128

4.8.1

Utvidgning av särvux

128

4.8.2

Kommunernas skyldigheter och elevernas rättigheter

130

4.9     Vissa gemensamma frågor

132

4.9.1

Kommunernas skyldighet alt la emot elever från andra kommuner. Inler­kommunala ersättningar

132

4.9.2

Ansökan, mottagande och intagning till vuxenutbildning

134

4.9.3

Upphörande av och återinträde i utbildning

136

4.9.4

Avgifter och kostnader för läromedel

137

4.10   Distansundervisning

138

Gemensamma frågor

143

5.1     Samverkan mm.

143

5.1.1

Samverkan

143

5.1.2

Cjränsdragning,sfrågor

145

5.1.3

Sambanden med högskolan

147

5.2     Kommunernas ansvar för information, vägledning

och rekrytering

148

5.2.1

Gymnasieskolan

148

5.2.2

Skyldighet att främja vuxenutbildning

151

5.2.3

Jämställdhet mellan kvinnor och män

154

5.3

Sluderandeinfiytande

154

5.4

Förestående läroplans-och kursplanearbele

157

5.5

Uppföljning och utvärdering

163

5.6

Behörighels-och betygsfrågor

164

5.6.1

Behörighet

164

5.6.2

Urval till gymnasieskolan

164

5.6.3

Beiygsdokument från gymnasieskolan

165

228

5.6.4     Betygsdokument fr

å

n vuxenutbildningen 166       Prop. 1990/91:85

5.7

Utbildning av l

ä

rare m.m.                                   167

5.8

Uppdragsutbildning                                            170

5.9

Vissa 

ö

vriga fr

å

gor                                            170

5.9.1

Riksrekryterande gymnasieutbildning        170

5.9.2

Riksrekryterande vuxenutbildningar          171

5.9.3

Vissa personalkonsekvenser                     172

5.9.4

Kommunerna och skadest

å

ndsansvaret vid arbetsplatsf

ö

rlagd utbildning 173

5.9.5

Elevernas resor mellan bostaden och skolan     176

5.10    Vissa f

ö

ljd

ä

ndringar i andra lagar                       176

6

Ikrafttr

ä

dande-och 

ö

verg

å

ngsfr

å

gor                             177

7

Uppr

ä

ttade lagf

ö

rslag                                                  179

8

Specialmotiveringar                                                    179

8.1

F

ö

rslag till 

ä

ndring i skollagen                             179

8.2

F

ö

rslag till lagom 

ä

ndring i lagen (1981:691)

om socialavgifter                                               217

8.3      F

ö

rslag till lag om uppdragsutbildning i vissa fall  217

9

Hemst

ä

llan                                                                 220

10

Anslagsfr

å

gor f

ö

r budget

å

ret 1991/92                           221

11

Beslut

226

Bilaga 1-7 se separat bilagedel

Norstedts Tfycken, Slockholm 1991

229

Regeringens proposition 1990/91:85

Växa med kunskaper om gymnasieskolan och vuxenutbildningen

Bilagedel

»

-4 

»

.

»

.4

Riksdagen 1990/91. I saml Nr 85. Bilagedel

Sammanfattning av remissförslagen om

Prop. 1990/91:85

gymnasieskolan

"s'

1 Skolöverstyrelsens (SÖs) förslag till studievägsstruktur för yrkesutbildningen

SÖs förslag innebär att de nuvarande ca 130 ingångarna i den yrkesför­beredande delen av gymnasieskolan ersätts med 18 linjer grupperade i sju block:

1.

Industriell produktion

2.

Teknisk service och installation

3.

Bygg- och anläggningsproduktion

4.

Manuell produktion

5.

Merkantil och administrativ service

6.

Omvårdnad

7.

Naturbruk

18 linjer med successiv differentiering till ca 90 utgångar.

1.        Industriell produktion

5 linjer: Industriteknisk, Processteknisk, Textil- och beklädnadsleknisk. Träteknisk, Grafisk. 22 utgångar.

2.        Teknisk service och installation

3 linjer: El-teleteknisk, Fordonsteknisk, Energiteknisk. 20 utgångar.

3.        Bygg- och anläggningsproduktion

3 linjer: Bygg- och anläggningsteknisk. Måleriteknisk, Byggnadsplåt och ventilation. 13 utgångar.

4.        Manuell produktion

3 linjer: Hantverksteknisk, Livsmedelsleknisk; Frisör. 5 utgångar + in­dividuell uppläggning (många små yrkesområden).

5.        Merkantil och administrativ service

2 linjer: Handels, Restaurang. 6 utgångar.

6.        Omvårdnad

1 linje: Omvårdnad. 6 utgångar.

7. Naturbruk

Prop. 1990/91:85

1 linje: Naturbruk. 10 utgångar.

Bilaga 1

Allmänna ämnen

För försöksverksamheten med treåriga yrkesinriktade studievägar finns en timplan med de allmänna ämnena svenska, samhällskunskap, engels­ka, idrott och tillvalsämne. SÖ föreslår att de allmänna ämnena utökas med matematik och datakunskap. Plats för dessa ökningar kan skapas genom en minskning av den arbetsplatsförlagda ulbildningen i årskurs 3.

2 SÖs förslag till studievägsstruktur och timplaner för studieförberedande utbildning

sö föreslår att det skall finnas två treåriga studieförberedande studievä­gar i gymnasieskolan, nämligen humanistisk-samhällsvetenskaplig-ekonomisk linje (HSE-linjen) och naturvetenskaplig-teknisk linje (NT-linjen)

HSE-linjen delas i årskurs 2 i en ekonomisk, en humanistisk och en samhällsvetenskaplig gren. NT- linjen delas i årskurs 3 i en naturveten­skaplig och en teknisk gren (figur 1).

Sö föreslår alt timplanerna byggs upp med basämnen, som alla ele­ver på de studieförberedande linjerna läser med samma lektionsvolym och kursplan, karaktärsämnen samt ämnen som eleverna väljer som in­dividuella val (figur 2).

3 Två nya treåriga linjer i gymnasieskolan (SOU 1989:10)

Utredningens förslag i korthet:

*

en ny treårig social linje ersätter tvåårig social linje och tvåårig kon­sumtionslinje

*

en treårig estetbk linje ersätter den tvååriga musiklinjen och försöks­verksamheten med estetisk- praktisk linje samt påbyggnadsutbildningar­na i musik och slöjd.

Den nya treåriga sociala linjen förbereder för verksamhet inom sam­hällsservice och vänder sig till elever som

-

vill "arbeta med människor"

-

vill skaffa sig grund för vidare studier inom kostområdet

-

vill skaffa sig ytterligare kunskaper och erfarenheter innan de gör sitt slutliga yrkesval eller

- vill förvissa sig om sin studieförmåga innan de definitivt bestämmer sig för högre studier (figur 3-4).

Den treåriga estetbka linjen omfattar grenarna: Bild, Dans, Musik, Slöjd,textil, Slöjd,trä och metall samt Teater. Linjen är studieförberedan­de. yrkesutbildningen sker i högskolan. Ungefär hälften av antalet veckolimmar kan samläsas mellan grenarna eller med den nya sociala linjen. Inför årskurs 3 kan eleverna välja att fullfölja ulbildningen inom linjen, att övergå till alternativ utbildning vid t.ex. folkhögskola eller kanske gå till en yrkesutbildning (figur 5-6).

Prop. 1990/91:85 Bilaga I

4 Gymnasieskolans lilla ram

Utredarens förslag är att, där så är möjligt, minska antalet specialkurser genom att integrera sådana i treåriga yrkeslinjer och även få en mer ra­tionell fördelning av ansvaret för resterande specialkurser på olika ut­bildningsanordnare (figur 7).

Figur 1. De studief

ö

rberedande studie­v

ä

garnas linjestruktur

AK 1

AK 2

AK 3

HSE

N T

H

S

E

N T

H

S

E

N

T

Prop. 1990/91:85 Bilaga I

Figur  2.   Timplaner  i grafisk utformning

Linjeblock HSE

Linjeblock Ht

AK 1

Genensanffla bas

ä

mnen

(3) (3) (4) (4)

Svenska Engelska Sprik 2 Historia

Matematik (5/6)

(2)

Idrott

21/22

Karakt

ä

rs

ä

mnen

Datakunskap (3) Naturkunskap (3)

Datakunskap (3) Fysik (3) Kemi'      (3)

Individuellt val

AK 2

6/7

-3/4-

34/35

H

33/34 S

E

NT

Svenska       (3) Engelska      (3) Spr

å

k 2       (3) Samh

ä

llskunskap (5) Idrott        (2)

16

Naturkunskap (3) Historia    (2)

Psykologi (3) natemat.(3)

Foretags-ekon. (6) N

ä

ten.(3)

Matematik

(5)

15

Fysik

(3,5)

Kemi

(3,5)

Biologi

(3)

30 H

31 E

34

AK 3

Svenska (3)

10

Engelska (3) alt spr

å

k 2 f

ö

r T

Religion, etik, livs

å

sk

å

dning (2)

Idrott  (2)

N-f

ö

rdjupn

(4)

Teknik (4)

Spr

å

k 2

Kemi

Biologi

Specialarbete (2) Sprik 2     (3)

Samh

ä

llskunskap (2) HS-f

ö

rdjupn    (6)

Filosofi (3) Nateaatik(3)

-------- 111

F

ö

ret ek. Ek spec.

(4+4) Matea.(3)

Matematik (2) Fysik (2) Specialarb.  (2)

Matemat.(2) 4 Fysik  (2)

(3) (2) (2)

Teknik (4+4)

32

30

32

Figur 3. Treårig social linje - strukturskiss

Prop. 1990/91:85 Bilaga I

ÅKl

Karaktärsämnen med arbetslivsstudier

14 veckotimmar

Tillval

3-4 veckotimmar

Basämnen

16 veckotimmar

AK 2

Social gren

Karaktärsämnen 10 vtr med arbetslivsstudier

Kost- och näringsin-riktad gren

Karaktärsämnen 10 vtr med arbetslivsstudier

Tillval

3 veckotimmar

Basänuien

21 veckotimmar

AK 3

Teoretisk variant

31 veckotimmar

Svenska

Engelska

Matematik el. alt. ämne

Naturkunskap

Religionskunskap

Psykologi

Kulturkunskap

Idrott

Specialarbete

Tillval

Yrkesinriktade varianter

Prop. 1990/91:85 Bilaga 1

Figur 4. Treåirig social linje, förslag till timplan

Ämne

Årskurs 1

Årskurs 2

Årskurs 3 teoretisk variant

Antal vecko­timmar

Totalt antal lekt.

Antal vecko­timmar

Totalt antal lekt.

Antal vecko­timmar

Totalt antal lekt.

BASÄMNEN

Svenska

4

128

3

96

3

96

Engelska

3

96

3

96

3

96

Historia

4

128

Samhällskunskap

2

64

3

96

Religionskunskap

2

64

Psykologi

3

96

Matematik

3

96

3

96

53)

1603)

Naturkunskap

3

96

5

160

Ord/textbehandling

2

64

Idrott

2

64

2

64

2

64

KARAKTÄRSÄMNEN

Barn- och ungdomskunskap

Mat- och boendekultur

Socialkunskap

14

448

IQl)

3201)

Estetiska ämnen

Kulturkunskap

2

64

Kostkunskap

Näringsfysiologi

102)

3202)

Specialarbete

3

96

TILLVAL4)

3-4

96-128

3

96

3

96

Summa

33/34

1056/ 1088

34

. 1088

31

992

1)

gäller gren SO

2)

gäller gren KN

3)

altemativämne; i årskurs 3 utgör matematik, ekosofi eller fördjupning i näringskunskap för skolan valbara alternativämnen

4)     tillvalsämnen är B- eller C-språk, estetiska ämnen eller lokala tillval

Figur 5. Treårig estetisk linje
[REDACTED_EFTERNAMN]

BUd

Dans

Musik

Slöjd, textil

Slöjd, trä och metall

Teater

Prop. 1990/91:85 Bilaga 1

AKl

Grenspecifika karaktärsämnen

med arbetslivsstudier

14 veckotimmar

Tillval

3-4 veckotimmar

Basämnen

16 veckotimmar

Å

K 2

Grenspecifika karaktSrsämner

med arbetslivsstudier

12 veckotimmar

TUlval

3-5 veckotimmar

Basämnen

18 veckotimmar

»

K   3

Social linje

Teoretisk

variant

Estetisk linje

28-30 vtr

Svenska

Engelska

Religionskunskap

Idrott

Grenspecifika

estetiska ämnen

Tillval

Alternativa

estetiska

utbildningar

Prop. 1990/91:85 Bilaga 1

Figur 6. Treårig estetisk linje, förslag till timplan

Ämne

Årskurs 1

Årskurs 2

Årskurs 3

Antal vecko­timmar

Totalt antal lekt.

Antal vecko­timmar

Totalt antal lekt.

Antal vecko­timmar

Totalt antal lekt.

BASÄMNEN

Svenska

4

128

3

96

3

96

Engelska

3

96

3

96

3

96

Historia

4

128

Samhällskunskap

2

64

3

96

Religionskunskap

2

64

Matematik

3

96

3

96

Ord- och textbehandling

2

64

Idrott

2

64

2

64

2

64

KARAKTÄRSÄMNEN

Grenspecifika estetiska ämnen:

14

448

12

448

12

320

Bild (foto, film, video)

Dans

Musik

Slöjd eller

Teater

Specialarbete

3

96

TILLVALl)

3-4

96-128

3-5

96-160

3-5

96-180

Summa

33/34

1056/ 1088

33/35

1056/ 1120

28/30

896/960

1) tillvalsämne är B- eller C-språk, estetiska ämnen (ej karaktärsämnen) el­ler i årskurs 1+2 naturkunskap (3-5 vtr), i årskurs 3 matematik (5 vtr) el­ler lokala tillval

Nuvarande ordning

Nya plane­ringsförut­sättningar

Förslag till fördelning

FIGUR 7. AVVECKLING AV GYMNASIESKOLANS LILLA RAM

Gymnasieskolans lilla ram - totalt ca 460 studievägar

319 studievägar med drygt 30 000 årselevplatser

organiserade 1988/89

Därav      144 reguljära påbyggnadsutbildningar

108 regionala påbyggnadsutbildningar

61 specialkurser med särskilda inträdeskrav

6 lokala, längre påbyggnadsutbildningar,                    |

LA-kurser

De yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan reformeras

Behovet av att ha direkta påbyggnader till linjesystemet

minskar

En klarare ansvarsfördelning mellan gymnasieskolan,                   |

komvux och högskolan möjliggörs 

1                                   1

J

Gymnasieskolans

1 

Komvux

Högskolan

nya linjesystem

40-45 % av års-

50-55 % av års-

Högst 10 % av

elevplatserna

elevplatserna

årselevplatserna

överförs

överförs

överförs

Ca 70 reguljära

Ca 50 reguljära

Ett 30-tal studie-

påbyggnadsut-

påbyggnadsut-

vägar ersätts av

bildningar, 60

bildningar, 40

högskoleutbild-

regionala på-

regionala på-

ning

byggnadsut-

byggnadsut-

bildningar och 20

bildningar och 40

specialkurser er-

specialkurser er-

sätts av utbild-

sätts av utbild-

ning på linjer

ning inom komvux

RA-kurser och

2/3 av kurserna

Utbildningen av-

längre LA-kurser

tillhör landstings-

ser:

avvecklas

området

Ingenjörer Tekniker

Kurser för in-

Komvux har redan

Optiker

vandrarungdom

kursverksamhet

Tandvårds-

kvarstår

inom berörda om­råden

Statsbidragssys­temet ses över

personal m.m.

Prop. 1990/91:85 Bilaga 1

11

Sammanställning av remissyttranden över

Piop. 1990/91:85

skolöverstyrelsens redovisning av två

''agä 

regeringsuppdrag om gymnasieskolan, en diskussionspromemoria om yrkesutbildningen i ett mer långsiktigt perspektiv, betänkandet (SOU 1989:10) om två nya treåriga linjer i gymnasieskolan samt en översyn av gymnasieskolans lilla ram.

Remissinstanserna

Remissyttranden har kommit in från universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), skolöverstyrelsen (SÖ), statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), statens arbetsgivarverk (SAV), socialstyrelsen, arbetsmarknads­styrelsen (AMS), länsskolnämnderna i Stockholms. Uppsala, Söderman­lands, Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmar, Gotlands, Ble­kinge, Kristianstads, Malmöhus. Hallands. Göteborgs och Bohus. Älvs­borgs, Skaraborgs, Värmlands. Örebro, Västmanlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands och Västerbottens län. centrala studiestödsnämnden (CSN). statens invandrarverk (SIV), statens kultur­råd, länsstyrelserna i Stockholms, Östergötlands, Kalmar, Kristianstads, Malmöhus, Göteborgs och Bohus. Örebro, Västmanlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands och Norrbottens län, Alingsås, Arboga, Arvidsjaur, Avesta, Bergs, Bodens, Bollnäs, Borlänge, Borås, Botkyrka, Danderyds, Eksjö, Enköpings, Fagersta, Falköpings, Faluns, Filipstads, Finspångs, Forshaga, Gislaveds, Gotlands, Gällivare, Gävle, Göteborgs, Götene, Hagfors, Hallsbergs, Halmstads, Haninge, Haparan­da. Hedemora. Helsingborgs, Hudiksvalls, Håbo, Hällefors, Härjedalens, Härnösands. Härryda. Hässleholms, Höörs, Jokkmokks, Jönköpings, Ka­lix. Karlshamns. Karlskoga. Karlskrona, Karlstads, Katrineholms. Kiru­na. Klippans. Kramfors, Kristianstads. Kristinehamns. Kungsbacka. Kungsörs, Kungälvs. Köpings, Landskrona, Laxå, Leksands, Lerums. Li­dingö. Lindesbergs. Linköpings,[REDACTED_EFTERNAMN], Ljusdals. Ludvika, Luleå. 1 unds. Lycksele, Malmö. Malungs, Marks, Markaryds.[REDACTED_EFTERNAMN], Motala. Mölndals. Mönsterås, >Jacka, Norrköpings. Norrtälje, Nybro, Nykö­pings, Nynäshamns. NässjöN-Olofströms. Osby. Oskarshamns. Oxelö­sunds. Pajala. Partille. Piteå. Ragunda, Rättviks. Sala. Salems, Sandvi­kens, Sigtuna, Simrishamns, Skellefteå, Skövde, Sollentuna. Solna. Sor-sele. Sotenäs. Stenungsunds. Stockholms. Strängnäs. Sundbybergs. Sundsvalls, Surahammars, Söderhamns. Söderköpings, Södertälje, Tida­holms, Tierps, Timrå, Tingsryds, Torsby, Torsås, Tranås, Trollhättans, Tyresö, Täby, Uddevalla, Umeå, Upplands-Bro. Upplands Väsby, Uppsa­la, Vadstena, Valdemarsviks, Vallentuna, Vansbro, Vara, Varbergs, Vet­landa, Vilhelmina, Vimmerby, Vingåkers, Vårgårda, Västerviks, Västerås, Växjö, Ydre, Ystads, Åmåls, Ange, Åre, Åsele, Åtvidabergs,

12

Älvdalens. Ängelholms, Ödeshögs. Örebro. Örnsköldsviks. Östersunds,

Prop   1990/91"85

Österåkers, Östhammars och Överkalix kommuner, utbildningsnämn-

Bilaea 2

derna vid Stockholms. Uppsala. Sörmlands. Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs. Kalmar. Blekinge. Kristianstads, Malmöhus. Hallands. Älvsborgs. Skaraborgs, Värmlands, Örebro. Västmanlands. Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens läns landstingskommuner samt Bohuslandstinget. Göteborgs och Bohus läns vårdskoleförbund. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbun­det. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF). Landsorganisationen i Sveri­ge (LO). Sveriges Akademikers centralorganisationen (SACO), Tjänste­männens Centralorganisation (TCO), Sveriges skolledarförbund. Lärar­nas Riksförbund (LR), Svenska facklärarförbundet (SFL), Sveriges lärar­förbund (SL). Riksförbundet Hem och Skola (RHS), Elevorganisationen i Sverige, Riksförbundet för kommunal och statlig vuxenutbildning (R-VUX), Skola-Arbete-Utredningen (U 1988:11), Småföretagens Riksorga­nisation. Lantbrukarnas Riksförbund (LRF), Konstnärliga och Litterära Yrkesutövares Samarbetsnämnd (KLYS), Sveriges Riksidrottsförbund (RF). Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning.

UHÄ har bifogat yttranden från 31 högskoleenheter och 6 vårdhög­skolor. LO har bifogat yttranden från 11 branschorganisationer. SACO har bifogat yttranden från 8 branschorganisationer. RF har bifogat ytt­rande från Svenska Skidförbundet.

Dessutom har yttianden kommit in från 169 sammanslutningar, 84 föreningar och förbund samt 38 enskilda.

Disposition av remissammanställningen

I

.-Xllmänna synpunkter

I I

Framtidens krav på gymnasieskolan

1.2

Översynen i ston

1.3

Strukturen

1.3.1

Utbildningens längd

1.3.2

Linjestrukturen

1.4

Gymnasieskolans arbetsformer

1.5

Lärarfortbildning

1 6      Arbetsplatsförlagd utbildning (APU)

17      Överlevnadsfrågor

1.8      Samläsning - samverkan

I       Bransch- eller "resurs"skolor

1.10     Lärlingsutbildning

2.1-2.7 Yrkesutbildningen

.V 1-3.6 De teoretiska linjerna

4.1-4.4 Mittblocket

5.1-5.4 Lilla ramen

6.1-6.8 Allmänt

7.1-7.7 Övrigt

13

1 Allmänna synpunkter

Prop. i990/9i:85

Bilaga 2 Remissinstanserna  instämmer överlag  med  utbildningsdepartementets

och SÖs bedömningar att det i framtidens gymnasieskola krävs betydan­de flexibilitet vad gäller struktur och organisation.

Nästan samtliga remissinstanser är positiva till utredarnas förslag om bredare linjer.

De flesta anser också att en treårig gymnasieutbildning skall erbjudas alla ungdomar och att eleverna oavsett ulbildningsväg bör kunna erhålla allmän behörighet för vidare studier.

1.1 Framtidens krav på gymnasieskolan

Flera instanser pekar på att arbetsmarknaden och samhället kommer att genomgå stora förändringar vad gäller både organisation och arbetsupp­gifternas innehåll samt att den tekniska utvecklingen kommer att acce­lerera.

Många finner det svårt att närmare överblicka hur framtidens arbets­marknad kommer att se ut, men att det är angeläget att den kommande gymnasieskolan får en utformning som ger tillräcklig flexibilitet för att anpassas till den arbetsmarknad som väntar dagens ungdom.

Bl.a. TCO, SFL och SL anser att tidigare klara gränser mellan olika yrkeskategorier alltmer flyter samman och att skarpa gränser mellan ut­bildningen för den tjänste- resp. den varuproducerande sektorn därför inte längre är önskvärda vid gymnasieutbildningens framtida organisa­tion.

Länsstyrelsen i Örebro län konstaterar att den framtida arbetsmarkna-   . den till betydande del väntas bli forsknings- och kunskapsintensiv och kräva arbetskraft med hög kompetens.

SACO påpekar att den pågående strukturomvandlingen i arbetslivet innebär att kraven på längre och bredare utbildningar kommer att öka. Gymnasieutbildning håller därför på att bli en nödvändighet på arbets­marknaden, även om den som utbildningsform är frivillig.

Nyttan av gymnasieutbildning hävdar också TCO när man konstaterar att brist på utbildning, framför allt brist på goda grundkunskaper, mer än tidigare innebär risk för skiktning och polarisering i arbetslivet.

Trollhättans kommun an.ser att en gymnasial utbildning har blivit ett allmänt kvalifikationskrav på arbetsmarknaden

SAF betonar betydelsen av goda kunskaper i allmänhet och kunska­per inom det tekniska området i synnerhet. SAF tillägger att det behövs professionella specialister på dessa områden.

Flera remissinstanser bl.a. AMS, länsskolnämnden i Malmöhus län, Höörs och Umeå kommuner samt SACO hävdar att den framtida gymna­sieskolan skall ge ungdomen förmåga att se helheter, lösa problem, sam­arbeta och ge sig i kast med nya arbetsuppgifter sådant som kommer att värderas allt högre i framtidens samhälle.

LO hävdar att en utgångspunkt för gymnasieskolans utbildningsinne­håll måste vara att förbereda för en annan arbetsorganisation än dagens.

14

Nya kunskaper behövs som t.ex. förmåga.att kommunicera, analysera

Prop   1990/91'85

och sammanställa datainformation.

Bilaga 2

Många remissinstanser, däribland statskontoret, länsskolnämnderna i Jämtlands och Västernorrlands län, länsstyreben i Stockholms län, Katrine­holms, Sundbybergs och Trollhättans kommuner, Stockholnis läns lands­ting, SACO, TCO samt RHS anser att hänsyn måste tas till den fortgåen­de internationaliseringen. Oavsett om Sverige söker närmare anknyt­ning till EG-länderna eller ej, påverkar utvecklingen svenskt arbetsliv, svensk kultur och svensk utveckling.

1.2 Översynen i stort

Ett antal remissinstanser riktar kritik mot hur översynen har genom­förts.

Flera remissinstanser påpekar att det saknas en genomarbetad bakgrunds- och framtidsanalys samt analys av svensk gymnasial utbild­ning i ett internationellt perspektiv.

Högskolan i EskibtunalVästerås, Svenska kommunförbundet, TCO och LR efterlyser de politiska målen för den nya gymnasieskolan.

TCO finner det anmärkningsvärt att det inte framlagts ett fullständigt och politiskt sammanhållet reformförslag till remissbehandling utan en­dast fyra sinsemellan disparata delförslag. Ett nytt och heltäckande för­slag måste utarbetas och remissbehandlas innan riksdagsbehandling kan ske.

Länsskolnämnden i Gotlands län saknar en redovisning av erfarenheter och slutsatser från försöksperioden "Gymnasieskola i utveckling".

SACO efterlyser analys av de samhälleliga och vetenskapliga förutsätt­ningarna för en gymnasiereform.

Kungliga Vetenskapsakademien år mycket kritisk till förslagen och me­nar att det inte någonstans framgår att grundskolans timplaner revide­rats, sedan gymnasieskolan infördes. Vetenskapsakademien tillägger också att bristerna i hakgrundsanalysen är minst lika uppenbara i fråga om den vetenskapliga utvecklingen och att de är så grava att SÖs förslag inte kan läggas till grund för något beslut utan en genomgripande över­syn och komplettering.

Statskontoret och Södertälje kommim saknar en analys av skolans plats i samhällel och kopplingen mellan skolan och arbetsmarknaden. Lika­så är det svårt att se någon koppling bakåt till grundskolans högstadium.

Flera remissinstanser bl.a. Katrineholms, Kungsbacka, Partille, Sunds­valls och Vallentuna kommuner samt Kalmar läns landsting anser att ma­terialet ger ett splittrat intryck, vilket gör att det är svårt att överblicka helheten och därmed också de. lokala konsekvenserna av förändringar­na.

Kopparbergs läns landsting konstaterar att översynen av den gymnasiala utbildningen har skett genom olika utredare utan större samverkan. Detta har medfört att någon gemensam syn på det frivilliga skolsystemet

15

och dess framtida organisation inte kommer att ske förrän ett samlat

Prop   1990/91'85

förslag föreligger om de olika utredningsförslagen.

Bilaea 2

Länsskolnämnden i Gävleborgs län anser att utredningsförslagen inte är samordnade och att förslagen i en del fall står i strid med varandra.

Danderyds kommun konstaterar att för de yrkesinriktade utbildningar­na endast finns en diskussionspromemoria och en skiss över studievägs­strukturen. Man finner det omöjligt att utifrån ett teoretiskt resonemang kunna ta ställning i detalj till så omfattande och genomgripande förslag som dessa.

Några remissinstanser är helt avvisande till förslagen och vill ha en ny remissomgång.

Kungälvs och Uppsala kommuner utgår ifrån att ett nytt, mer genom­tänkt och bearbetat förslag läggs fram.

SACO fordrar en noggrann överarbetning och komplettering av fram­för allt förslagen om förändringar i timplanen, innan de kan ligga till grund för beslut.

Ett 20-tal remissinstanser anser att det fortfarande går en mycket tydlig gräns mellan de studieförberedande och de yrkesförberedande linjerna.

Sveriges Förenade Studentkårer framhåller det olämpliga i att göra en uppdelning av gymnasieskolans linjer i studieförberedande resp. yrkes­förberedande.

Uppdelningen snarare markerar än suddar ut de skillnader som försla­get säger sig önska minska. Länsskolnämnden i Stockholms län delar den uppfattningen och menar att orsaken är att E- och T- linjernas yrkesför­beredande karaktär kraftigt nedtonats.

SFL och SL hävdar att flera av förslagen som nu presenteras leder till en stramare uppdelning i "studieförberedande" resp. "yrkesförberedan­de" utbildningar och innebär därmed en återgång till tidigare synsätt med en klart segregerad gymnasieskola som följd.

Länsskolnämnden i Södermanlands län anser att det finns stor risk att det gamla systemet permanentas genom att de enskilda utredningarna gjorts inom områden som är praktiskt taget identiska med de gamla skolformerna.

Svenska kommunförbundet fastslår att studievägsstrukturen i grunden utgår från den gamla indelningen i yrke.sskola, gymnasium resp. fack­skola. Olika strukturer föreslås, men målen prioriteras olika.

Länsskolnämnden i Västernorrlands län konstaterar att den klara grän­sen mellan studieförberedande och yrkesförberedande studievägar samt existensen av ett "mittblock" utan klar inriktning bidrar till att konser­vera klyftan mellan två kulturer.

Också Nacka kommun konstaterar att trots sin målsättning hamnar SÖ i ett förslag till gymnasieskola som innehåller dels ett "treårigt teore­tiskt gymnasium" dels en "treårig yrkesskola" och dels en "treårig so­cial/estetisk normalskola".

R-VUX anser att en förändring i gymnasieskolans organisation kräver en motsvarande översyn av komvux organisation, vilket inte har beak­tats. R-VUX förutsätter att en sådan översyn snarast görs i samordnande syfte.

16

1.3 Strukturen

Prop. 1990/91:85

Det stora flertalet remissinstanser har endast få invändningar mot den

tjnaga i

föreslagna strukturen för en ny gymnasieskola.

Ett antal remissinstanser föreslår en gymnasieorganisation som mer tydligt, men ingalunda enhetligt, avviker från förslagens.

Oftast gäller del linjestrukturen, i några fall utbildningens längd.

i.3.1  Utbildningens längd

Gislaveds, Härnösands, Linköpings, Sundbybergs kommuner och TCO an­ser att gymnasiets samtliga utbildningsvägar skall kunna göras fyraåriga, om den enskilde eleven behöver förlängd utbildningstid.

Markarycb kommun vill ha kvar alternativet med tvåårig utbildning, både på yrkesförberedande och på social linje, för elever som inte är mogna för att gå tre år och för skoltrötta elever.

Statskontoret är tveksam till att utöka samtliga yrkesförberedande lin­jer med ett år.

Länsskolnämnden i Uppsala län framhåller att en treårig studiegång för alla inte är en självklarhet. Åtskilliga elever skulle föredra en kortare utbildning som de senare kan komplettera inom gymnasieskolan, i ar­betslivet eller inom komvux.

Länsskolnämnden i Malmöhus lån vill att skolan skall erbjuda eleverna möjlighet både till förlängd studiegång och till etappavgångar.

Flera remissinstanser föreslår både etappavgångar och förlängd studie­tid. Bl.a. Uppsala kommun konstaterar att det skall vara en rättighet och inte en skyldighet för eleven att studera tre år. Kommunen föreslår en form av etapputbildning oberoende om utbildningen är teoretiskt inrik­tad eller yrkesinriktad.

Vårgårda kommun föreslår att det skall finnas möjlighet till kortare yr­kesutbildning vid sidan av den nya linjestrukturen exempelvis inom den kommunala vuxenutbildningens område.

SAF anser att yrkesutbildningen måste kunna avslutas efter antingen fyra, fem eller sex terminer. Det beror på de skilda behoven inom olika yrkesområden, en del elevers önskan att snabbt komma ut i förvärvsar­bete samt kommunernas ekonomi.

Länsskolnämnden i Kronobergs lån anser att på vissa yrkeslinjer är en ettårig utbildning i skolan tillräcklig varefter näringslivet helt bör ta över den fortsatta yrkesutbildningen.

Syndikalisterna kräver att de tvååriga linjerna med allmänt innehåll får finnas kvar. med möjligheter till studier för ett kompletterande tredje år. De kräver också att beslut ej tas angående de tvååriga yrkesutbildan­de linjernas borttagande, förrän konsekvenserna av delta - ur ett utslagnings- och snedrekryteringsperspektiv - till fullo utretts.

17

2   Riksdagen 1990/91. I saml Nr 85. Bilagedel

1.3.2  Linjestrukturen

Prop   1990/91:85

Majoriteten av remissinstanserna har inget att invända mot den föreslag-

Bilaga 2

na linjestrukturen.

Några anser dock att det vore värt att pröva ett kursformat linjesystem. Ett system likt komvux.

Länsskolnämnden i Uppsala län, Västerviks kommun, SFL, SL, Elevorga- nisationen i Sverige och DA KS - Föreningen för en demokratberande och aktiverande skola - föreslår att gymnasiet delas in i fyra eller fem breda sektorer.

Länsskolnämnden i Älvsborgs län och LO anser att yrkeslinjerna skall ha fem breda ingångar.

Länsskolnämnderna i Kristianstads, Göteborgs och Bohus, Hallands och Västernorrlands län samt SAF anser att ett modul- eller kursformat sys­tem är att föredra.

Länsskolnämnden i Jönköpings län framhåller att det på den teoretiska utbildningen endast behövs två linjer.

Tyresö kommun avstyrker utredningens förslag och förordar att det nu­varande linjesystemet bibehålls på de studieförberedande linjerna. Moti­veringen är att det annars blir svårt att upprätthålla kunskapsnivån på såväl HSE-linjen som NT-linjen.

1.4 Gymnasieskolans arbetsformer

Av de remissinstanser som yttrat sig om gymnasieskolans arbetsformer saknar några förslag om vad de ser.som angelägna förändringar av gym­nasieskolans ämnesmål. arbetsorganisation och arbetssätt.

Flera länsskolnämnder bl.a. i Uppsala, Blekinge, Krbtianstads, Malmö­hus, Örebro, Västernorrlands och Västerbottens län anser att det är nöd­vändigt att i en modern gymnasieskola också se över och modernisera arbetsformerna.

Botkyrka, Haninge, Hedemora, Gävle, Götene, Sundsvatb, Vallentuna, Västerviks och Östhammars kommuner. Svenska kommunförbundet, SACO och SAF är några bland de remissinstanser som konstaterar att SÖs förslag har en teknisk karaktär och menar att gymnasieskolans in­nehåll och arbetssätt borde ges .samma prioritet som den strukturella förnyelsen.

Upplands Väsby och Österåkers kommimer konstaterar att det organisa­toriska greppet gör att en mycket viktig kritisk granskning och debatt uteblir om gymnasieskolans framtida mål, arbetsinnehåll, arbetssätt och arbetsformer.

TCO framhåller att gymnasieskolans arbetsformer måste anpassas till det nya kunskapsintensiva arbetslivet, och att arbetsformerna moderni­seras men med beaktande av vad som sker i form av organisationsför­ändringar i arbetslivet.

18

1.5 Lärarfortbildning

Prop. 1990/91:85

Ett stort antal remissinstanser påpekar att en grundläggande förutsätt-

tJiiaga l

ning för en reformering av gymnasieskolan är att lärarkompetensen för­stärks med en omfattande fortbildning.

Statskontoret anser att en förändring av lärarutbildningens inriktning och uppläggning är nödvändig för att de av statsmakterna fastslagna nya inriktningarna av den gymnasiala utbildningen skall kunna slå igenom fullt ut. Statskontoret understryker även behovet av att fortbildningen av lärare prioriteras i detta sammanhang. Det går inte endast att genom tillskott av nya lärare fullfölja den nya inriktningen. Det tar alltför lång tid innan förändringarna får genomslag.

SÖ anser att det är angeläget att godkända kursplaner kan föreligga för alla tre årskurserna innan utbildning på de nya linjerna startar. Likaså bör viss lärarfortbildning anordnas före införandet av de nya utbild­ningarna.

Många remissinstanser bl.a. UHÄ och SAF konstaterar att lärare och SYO-konsulenter kommer att ställas inför nya och mera krävande upp­gifter.

Flera remissinstanser anser att det bör inrättas speciallärartjänster på gymnasieskolan.

1.6 Arbetsplatsförlagd utbildning (APU)

Många remissinstanser uttalar farhågor om svårigheten att få bra arbets­platsförlagd utbildning. Bl.a. konstaterar länsskolnämnden i Söderman­lands län att det inom vissa sektorer av näringslivet kan vara svårt att hitta erforderligt antal utbildningsplatser.

Länsskolnämnden i Västerbottens län framhåller att arbetsplatsförlagd utbildningar problematisk särskilt i glesbygd.

Flera instanser t.ex. Lidingö. Oxelösunds och Vallentuna kommuner an­ser att utredningstorslaget inte tar ställning till hur kommuner med ett enskligt och svagt utvecklat näringsliv skall klara behovet av den arbets­platsförlagda utbildningen.

Länsskolnämnden i Jämtlands län och SAF samt flera andra instanser l)åpekar att det är angeläget att andelen arbetsplatsförlagd utbildning får variera inorh vissa ramar beroende på lokala förutsättningar.

Enligt några kommuner, bl.a. Linköpings kommun, har företrädare för arbetslivet framfört oro för att APU tillsammans med grundskolans prao. gymnasieskolans praktik samt studiebesök skapar en ansträngd si­tuation för många företag.

Flera remissinstanser däribland .AMS och Stockholms kommun pekar på att finansieringsfrågan för den arbetsplatsförlagda utbildningen inte är löst. vilket medför att det är svårt att engagera små företag. Vidare pe­kar AMS på svårigheterna med att få bra kvalitet på den arbetsplatsför­lagda utbildningen om företagen ser det som en uppoffring att ta emot elever. Risken blir att den arbetsplatsförlagda delen av utbildningen får en låg status och kvalitet.

19

Länsskolnämnden i Västmanlands län m.fl.. däribland Solna och Stock-

Prop   1990/91'85

liolms kommuner framhåller att ansvaret för gymnasieutbildningen vad

Bilaea 2

gäller APU bör delas mellan skolan och företagen.

Stockholms kommun konstaterar att för att APU skall fungera fordras att såväl privata som offentliga arbetsgivare känner ansvar för gymnasie­skolans yrkesutbildningar. Försöksverksamheten har visat att så inte all­tid är fallet.

Länsskolnämnden i Västmanlands län, Borlänge och Solna kommuner anser att ett oeftergivligt krav från skolans sida måste vara att företagen avsätter utbildade handledare och att företagens produktions- och leve­ranskrav inte negativt påverkar elevernas arbetsplatsförlagda utbildning.

Bl.a. Mölndab, Sala, Trollhättans, Växjö och Örebro kommuner påpe­kar att det krävs ett omfattande informationsarbete för att arbetslivets medverkan skall fungera. Översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY)-försöken har visat att medan arbetslivets organisationer varit väl insatta i krav och förväntningar, så har de enskilda arbetsplatserna inte fått mycket information.

Göteborgs, Ystads och Österåkers kommuner ser svårigheter med att passa in skolans utbildningsmoment i företagens produktion.

Flera instanser påpekar att det är svårt att få företag att utbilda elever på företagens dyra och moderna utrustning.

Från bl.a. Kalix och Marks kommuner framhålls att företag som har modern utrustning, är tvingade att använda den fullt ut för att få för­räntning på sina investeringar. Det kan leda till att den företagsförlagda undervisningen inte får önskad kvalitet. Företagens möjligheter att er­bjuda arbetsplatsförlagd utbildning kan också skifta från år till annat.

Höörs kommun påpekar att vissa branscher redan deklarerat att det in­te kommer att finnas utrymme för utbildning på arbetsplatserna.

Etfuckets Centrala Yrkesnämnd konstaterar att på de orter man bedri­ver ÖGY-försök har kommunerna inte lyckats ge kvalificerad arbets­platsförlagd utbildning och föreslär att utbildningen för elektriker görs om så att eleverna får miljöpraktik under de två första åren.

1.7 Överlevnadsfrågor

Ftt 60-tal remissinstanser kommenterar överlevnads- och miljöfrågorna.

7'CO konstaterar att miljökunskapen är lika viktig för alla gymnasie­elever både i deras egenskap som människor och samhällsvarelser som i deras framtida yrkesroller.

Flera instanser bl.a. Falköpings och Örebro kommuner, LO, RHS, Li­dingö rniljögrupp. Svenska Naturskyddsföreningen och Fältbiologerna i Sollentuna hävdar att kraftfulla insatser för miljön är nödvändiga för vår överlevnad och förordar att miljöfrågorna integreras i undervisningen.

Länsskolnämnden i Gotlands län och Kungliga Vetenskapsakademien anser att gymnasieförslaget nästan helt bortser från de allvarliga ekolo­giska och miljömässiga faktorer som dagens ungdom har att ta ställning till under sin kommande yrkesverksamma tid.

20

Miljökunskap bör bli ett obligatoriskt ämne på alla linjer föreslår bl.a.

Prop   1990/9185

Statens Naturvårdsverk,  Ungdomens Miljöriksdag och  Naturskyddsföre-

Bilaga 2

ningen i Gävleborgs län.

Miljödelegationen Västra Skåne konstaterar att miljön fortfarande före­faller vara oupptäckt i skolvälden - trots att hela omvärlden, inklusive industrin, nu prioriterar miljömedvetenhet och kunskaper.

1.8 Samläsning - samverkan

Ett 30-tal remissinstanser föreslår samläsning, samverkan med kommu­nala vuxenutbildningen (komvux) och AMU. TCO, SAF, RHS och Skola-Arbete-Utredningen förordar detta samarbete för att bättre utnyttja lokaler, material och resurser.

En del remissinstanser t.ex. länsskolnämnderna i Kristianstads, Göte­borgs och Bohus län samt Glesbygtbdelegationen förordar samverkan med samtliga utbildningsformer såsom AMU. komvux. folkhögskolor och studieförbund.

Länsskolnämnden i Kalmar län, Härryda och[REDACTED_EFTERNAMN] kommuner samt Blekinge läns landsting förordar en regional samordning vad gäller i förs­ta hand yrkesutbildningarna.

Förslag att i den framtida gymnasieskolan blanda gymnasieelever och vuxenstuderande i samma utbildning kommer från bl.a. Osby, Torsås, Ange och Östhammars kommuner.

Flera remissinstanser, däribland Kungälvs, Nyköpings och Pajala kom­muner, är av den åsikten att samläsning över både årskurserna och äm­nesgränserna ger bättre helhetssyn på kunskaper och är ett effektivt re­sursutnyttjande.

1.9 Bransch- eller "resurs"-skolor

Flera av remissinstanserna anser att det system med bransch- eller "re-surs"-skolor som utbildningsdepartementet skissat är intressant och bor­de vidareutvecklas.

Svenska hemslöjdsföreningarnas riksförbund finner det resonemang som förts om "resurs"-skolor intressant, inte minst mot bakgrund att ge ut­bildning i udda och hotade hantverk.

1.10 Lärlingsutbildning

Ett antal remissinstanser bl.a. Borlänge, Ludvika,[REDACTED_EFTERNAMN], Nacka, Sala och Sollentuna kommuner, Svenska kommunförbundet, TCO och LR önskar behålla möjligheten med gymnasial lärlingsutbildning som ett komple­ment till de reguljära studievägarna. Denna utbildningsform är nödvän­dig för att tillgodose små yrkesområden.

21

2 Yrkesutbildningen

Prop. i990/9i:85

Bilaga 2 

2.1 Linjestrukturen

Flertalet av remissinstanserna anser att den föreslagna linjestrukturen väl svarar mot yrkeslivets förändringar.

Några remissinstanser vill ha bredare linjer. Ett fåtal förordar annan linjestruktur.

Statskontoret anser att den föreslagna linjestrukturen är alltför speciali­serad och blir därigenom också rigid i förhållande till en arbetsmarknad som snabbt behöver anpassas till förändringar.

Bland dem som anser att yrkesutbildningens linjer skall vara bredare är LO. som anser att SÖs förslag på den yrkesinriktade utbildningens struktur inte möter elevernas och samhällets behov. LO hävdar vidare att det som SÖ har ski.ssat om förändringar i samhälle och arbetsliv en­dast föga återspeglas i förslagen till ny struktur för den yrkesinriktade utbildningen. Den framtida linjestrukturen bör enligt LO bestå av fem breda ingångar.

Länsskolnämnden i Älvsborgs län anser också att en modell med fem ingångar vore värd att pröva.

Ett antal remissinstanser bl.a. länsskolnämnderna i Uppsala, Kristian­stads, Älvsborgs, Västernorrlands och Norrbottens län, Jokkmokks, Ma­lungs, Osby, Skellefteå, Strängnäs, Tingsryds, Upplands Väsby och Vans-bro kommuner samt Sveriges Socialdemokratbkä Ungdomsförbund (SSU) förordar färre och bredare ingångar.

Bl.a. Arvidsjaurs och Härjedalens kommuner vill ha färre och bredare ingångar. De anser att SÖs föreslagna linjestruktur inte tillgodoser de små skolornas behov.

Länsskolnämnden i Kristianstads län an.ser att linjesystemet bör avveck­las successivt med hänsyn till de kommunala bindningar investerings-mässigt m.m.. som finns till linjerna och osäkerheten i bedömningar av framtidens krav på gymnasieskolan.

Länsskolnämnden i Vusternorrlands län hävdar att de flesta ingångarna i princip är samma studievägar som finns i nuvarande linjesystem vilket medför att eleverna måste göra sitt yrkesval redan i grundskolan. Nämn­den anser att antalet ingångar bör minska ytterligare redan på kort sikt.

Göteborgs kommun hävdar att bredare ingångar medför att eleverna har större möjligheter att göra ett säkrare och mer målmedvetet studie-och yrkesval.

Uppsala kommun förordar att ingångarna görs färre och bredare. En sådan minskning, anser kommunen, kan bl.a. ge större möjligheter till byten mellan linjer samt bättre tillfredsställa arbetsmarknadens behov av rörlig arbetskraft.

Några remissinstanser, bl.a. sociabtyreben, länsskolnämnderna i Skara­borgs och Värmlands län, Borlänge, Botkyrka, Halmstads, Karlstads, Mal­mö och[REDACTED_EFTERNAMN] kommuner anser att den föreslagna linjestrukturen på kort

22

sikt är acceptabel, men att målet för en reformering av gymnasieskolan

Prop   1990/91'85

bör vara att i ännu högre grad bredda ingångarna.

Bilaga 2

Länsskolnämnden i Kronobergs län konstaterar att den föreslagna linje­strukturen som princip för organisationen av gymnasieskolan sannolikt är en lösning på kort sikt. Linjestruktur som organisation har en tröghet och länsskolnämnden anser därför att på längre sikt är det önskvärt med en mer kursrelaterad utbildning.

SAFs Allmänna Arbetsgivarförbund framhåller också att framtidens yr­kesutbildning inte kan byggas upp kring ett stelbent linjesystem som hindrar flexibilitet, utan utbildningssystemet måste utvecklas så att det snabbare än i dag kan förändra innehåll och inriktning på yrkesutbild­ningen.

Några få remissinstanser uttalar farhågor om att ingångarna blir för breda.

Bl.a. SAF tar bestämt avstånd från varje form av blockindelning. En blockindelning, enligt SAF. blir alltid konstlad och blocken blir för sto­ra för att kunna representera naturliga samband."Breda ingångar" kan vara motiverade inom några branscher (verkstad, bygg och process) me­dan "smala ingångar" är motiverade i andra anser SAF.

Härnösands kommun konstaterar att det ställs krav på skolan, framför allt från de mindre företagen, att ungdomar som kommer ut i näringsli­vet skall ha relativt omfattande specifika yrkeskunskaper så att de med mycket kort introduktionsperiod kan ingå i produktionsgrupperna.

Lerums kommun anser att ett första gemensamt år inte behöver gälla alla linjer och att en klar yrkesprofil skall finnas redan i årskurs ett.

Plåtslageriernas Riksförbund menar att hänsyn också måste tas till de yrkesområden som är så speciella att ett gemensamt första år ej ger nå­gon inlärning i karaktärsämnet.

Bergaskolan i Eslöv påpekar att motivationen hos eleverna kan försvin­na om det blir en alltför bred och allmänt hållen ingång i gymnasiesko­lan.

2.2 Bredd/specialisering

Nästan samtliga remissinstanser anser att de föreslagna utbildningsvä­garna med avseende på bredd/specialisering väl svarar upp mot förvänta­de krav på bredare baskunskaper.

Några remissinstanser är av annan uppfattning.

Landstingsförbundet anser att grundläggande utbildning skall ge en så­dan kompetens att en person efter normal inskolning på arbetsplatsen skall kunna utföra arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvården.

Länsstyreben i Kalmar län ställer sig tveksam till om svenskt näringsliv verkligen är i behov av yrkesutbildade generalister. Länsstyrelsen kon­staterar vidare att det kommer att behövas yrkesarbetare med special­kunskaper och med en djupare utbildning än i dag.

Småföretagens Riksorganisation hävdar att gymnasieskolan skall ge en grundläggande yrkeskunskap och inte utbilda generalister. Generalistut-

23

bildning leder till uttunning av yrkesinnehållet och kan vara förödande

Prop   1990/91'85

för vissa branscher.

Bilaga 2

Bl.a. länsskolnämnden i Kristianstads län, Varbergs och Sundsvalb kom­muner konstaterar att det stora antalet "utgångar" tyder på att arbets­marknadens parter kanske haft för stort inflytande över förslaget. Kravet på bred generaliserbar yrkeskunskap rimmar illa med flera av de smala "specialistutgångarna".

Några bl.a. Skövde kommun, SAF och LO anser att vad beträffar bredd/specialisering inom yrkesämnet bör detta bedömas från bransch till bransch. För rent hantverksmässiga utbildningar kan specialisering och färdighetsträning inte nog understrykas.

Olofströms kommun menar att förslaget är ologiskt uppbyggt, genom att linjer i högre årskurser grendelas dels i yrkesområden, dels till ren­odlade yrkesbefattningar.

Bl.a. Lycksele kommun påpekar att skolan måste vara uppmärksam på att inte yrkesområdet blir så smalt att eleverna får svårt att välja arbete.

2.3 Grenar och varianter

Majoriteten av remissinstanserna anser att man måste begränsa antalet skisserade grenar och varianter på yrkeslinjerna.

Flera remissinstanser bl.a. länsskolnämnderna i Stockholms, Jönköpings och Norrbottens län. Botkyrka, Kungälvs och Österåkers kommuner, SACO samt Sveriges skolledarförbund konstaterar att få skolor och regio­ner i landet kan erbjuda mer än enstaka grenar eller varianter i högre årskurser. Elevunderlaget räcker inte.

Andra t.ex. länsskolnämnderna t Södermanlands och Jämtlands län, Kungsbacka, Olofströms, Pajala, Ystads och Ange kommuner anser att det stora antalet utgångar inte svarar mot de generella kunskaper som kom­mer att behövas i framtiden. Man bör också sträva efter att den treåriga utbildningen kan fullföljas på hemorten.

Gällivare kommun anser att antalet utgångar skall begränsas. Graden av specialisering minskar visserligen, men bredare utgångar möjliggör bibehållandet av yrkesutbildning i glesbygd.

Bl.a. Göteborgs kommun anser att antalet utgångar bör begrän.sas ytter­ligare så att realistiska valalternativ kan erbjudas.

Hudiksvalb och Malungs kommuner föreslår att antalet utgångar be­gränsas ytterligare, men att möjlighet bör finnas att i viss mån, och inom rimliga kostnadsramar, anpassa modulernas innehåll till lokala förutsättningar och behov.

Stockholms kommun fastslår att ett fåtal utgångar ger en ökad bredd på utbildningen och ger ett bättre resursutnyttjande i och med att klas­serna blir välfyllda.

Gotlands kommun anser att ytterligare reduktion av antalet linjer inte bör ske. Skillnaderna mellan linjernas innehåll är så betydande att etl eventuellt sammanförande skulle minska yrkesinriktningen.

24

Några   bl.a. länsskolnämnden i Blekinge län, Stockholms, Uppsala, Jön-

Prop. 1990/9185

köpings, Kalmar, Kristianstads, Hallands, Älvsborgs, Skaraborgs,  Värm-

Bilaga 2

lands, Örebro, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens läns landsting och Bohuslandstinget samt TCO anser att omvårdnadslinjens utgångar hör begrän.sas.

TCO konstaterar att i förslaget är linjerna många och smala på den va­ruproducerande sidan men få och breda på den tjänsteproducerande.

2.4 Rekryteringsmönster

De flesta remissinstanserna anser att de föreslagna studievägarna inte kommer att påverka rekryteringsmönstret vad gäller könsfördelning och fördelning utifrån social bakgrund.

Länsskolnämnden i Värmlands län, länsstyreben i Västmanlands län. Fi­lipstads och Västerås kommuner anser att det är främst förändringar på arbetsmarknaden som ger positiva resultat på könsfördelningen.

Länsskolnämnden i Kronobergs län menar att de värderingar som styr valen av studievägar påverkas i första hand av faktorer utan inflytande från skolvärlden.

Länsskolnämnden i Norrbottens län anser att utbildningsvägarna knap­past är tillräckligt breda för att det skall bli radikala förändringar av rekryteringsmönstret.

Upplands Väsby kommun fastslår att breda ingångar kan rekrytera både flickor och pojkar, men att det viktigaste är attityder, arbetssätt och ar-hetsformer och inte studieorganisatoriska lösningar.

Bl.a. Klippans, Ljusdab, Marks och Vetlanda kommuner samt Krono­bergs läns landsting anser att könsfördelningen kan påverkas positivt ge­nom de föreslagna linjestrukturerna med bredare utbildningsvägar och med flera teoretiska ämnen.

När det gäller rekrytering utifrån social bakgrund hoppas t.ex. läns­skolnämnderna t Malmöhus, Ätvsborgs och Västmanlands län samt Mal­mö, Sigtuna och Umeå kommuner att den kan påverkas fördelaktigt ge­nom att yrkesutbildningen fått högre status.

2.5 Yrkesutbildningens tillgänglighet

När det gäller tillgängligheten av yrkesutbildning vid minskat elevun­derlag - särskilt på mindre orter, har flertalet remissinstanser synpunk­ter på förslaget.

Flera remissinstanser bl.a. socialstyrelsen, länsskolnämnden i Norrbot­tens län. Bodens, Filipsiads, Hässleholms, Kalix, Kristinehamns, Lindes­bergs. Ljusdals, .Vfalmö. Piteå, Skövde och Sundbybergs kommuner samt LO och LR framhåller att det är bra att eleverna kan stanna kvar på hemorten under första utbildningsåret, men tillgängligheten på vissa grenar och varianter blir. enligt förslaget, knappast bättre än nu under det andra och tredje året.

25

Några t.ex. länsskolnämnden i Västerbottens län och Växjö kommun  fö-

Prop   1990/91 85

reslår  att  små  gymnasiekommuner  bör  ges  frihet  inom   ramen   för

Bilaga 2

klass/'linje, anordna de grenar och varianter som de utifrån lokala för­hållanden kan genomföra.

Bl.a. länsskolnämnderna i Hallands och Göteborgs och Bohus län samt Varbergs och Asele kommuner anser att färre ingångar hör öka tillgäng­ligheten av utbildningen om detta kombineras med en så sammanhållen årskurs två som möjligt.

En del remissinstanser t.ex. länsskolnämnderna i Jönköpings, Krono­bergs och Jämtlands län, Trollhättans och Valdemarsviks kommuner före­språkar breda ingångar och samläsningsmöjligheter mellan årskurserna.

Småföretagens Riksorganisation föreslår att om den egna gymnasiesko­lan saknar utbildning för någon yrkesinriktning skall eleven kunna få denna utbildning på hemorten under förutsättning att arbetslivet på or­ten kan erbjuda den praktiska delen av yrkesutbildningen. Den teoretis­ka utbildningen kan eleven få via distansundervisning, på ett "resurs­center" eller hos AMU.

SAF hävdar att gymnasieskolor med gemensamma utbildningsinstitu­tioner ger större flexibilitet och tillgänglighet, speciellt i kombination med lokalt arbetsplatsförlagda utbildningsdelar och med branschskolor.

SAF m.fl. påpekar att det kan vara förrädiskt att tro att breda ingångar är lösningen på tillgängligheten. Utlovade grenar och varianter kanske inte kan komma till stånd på grund av för få elever.

Ett antal remissinstanser hävdar att antalet utgångar på yrkeslinjerna måste begränsas.

Några t.ex. länsskolnämnderna i Värmlands och Kopparbergs län, Bor­länge, Eksjö, Kristianstads, Kungsbacka, Kungsörs, Köpings, Ludvik, Lu­leå. Lycksele, Pajala och Umeå kommuner samt Hallands, Västmanlands, Västernorrlands, Västerbottens och Norrbottens läns landsiing hävdar att förslaget fortfarande har för många linjer och varianter för att gynna mindre orter.

Länsskolnämnden i Blekinge län tillägger att breda utgångar ur gymna­sieskolan underlättar för de små gymnasieskolorna att behålla sina ele­ver, ger ett bättre studieklimat och ger eleverna större valmöjligheter på arbetsmarknaden.

Länsskolnämnden i Västernorrlands län konstaterar att en struktur med mänga utgångar är en klar nackdel för organisationen redan på medel­stora orter.

Örebro läns landsting påpekar att antalet utgångar bör begränsas i för­hållande till förslagen eftersom tillgängligheten till yrkesutbildningen på mindre orter annars kan äventyras.

Halmstads kommun fastslår att om utgångarna hålls vid rimligt antal, samarbetet med näringslivet fungerar och - när behov uppstår - möjlig­het ges att utvidga den skolförlagda utbildningen, bör inte konsekven­serna bli alltför svåra.

Några remissinstanser förordar en regional samplanering av yrkesut­bildningen.

26

Länsskolnämnderna i Uppsala och Skaraborgs län, Fagersta, Götene, Ha-

Prop   1990/9V85

ninge,  Härryda, Jönköpings,  Marks,  Söderhamns,  Uddevalla,   Vansbro,

Bilaga 2

Västerås och Ange kommuner, Jönköpings och Kronobergs läns landsting, Sveriges skolledarförbund, SFL samt SL betonar att konsekvenserna av förslagen bör bli positiva om man bedriver en förutsättnings- och presti­gelös. lokal och regional utbildningsplanering framför allt när det gäller årskurs två och tre.

Länsskolnämnden i Västmanlands län anser att länsskolnämnderna bör få i uppdrag att fördela utbudet av utbildningar i länet, så att så många utbildningar som möjligt blir tillgängliga för eleverna.

Bl.a. Marks och Vansbro kommuner tillägger att länsskolnämnderna aktivt måste medverka vid planering av studievägar så att inte kommu­ner konkurrerar med varandra om samma utbildning vid vikande elev­underlag.

Bl.a. Södertälje kommun och Svenska kommunförbundet hävdar att det kommer att bli svårt att kunna tillgodose årskurs ett-elevernas öns­kemål av grenar i årskurs två och tre resp. varianter i årskurs tre. Ge­nom konkurrens om platserna till högre årskurs kan den egna kommu­nens elever slås ut av sökande från andra kommuner.

Länsskolnämnderna i Stockholms och Malmöhus län m.fl. påpekar alt en linje med bred ingång och flera utgångar riskerar att på en ort med litet elevunderlag bli en linje med bred ingång och en eller ingen ut­gång.

Kopparbergs läns landsting slår fast att minskat elevunderlag under al­la omständigheter kommer att påverka organisationen hur den än kon­strueras. Nackdelarna finns i ett alltför förgrenat utgångssystem.

2.6 Ökat utrymme för allmänna ämnen

Förslaget att öka utrymmet för allmänna ämnen på bekostnad av arbets­platsförlagd utbildning i årskurs tre har av flertalet remissinstanser mot­tagits positivt.

Även avvikande synpunkter har framförts bl.a. av länsskolnämnderna i Uppsala och Jämttands län, Borlänge, Haninge, Klippans, Köpings, Sand­vikens och Södertälje kommuner, Krbtianstads läns landsting, Sveriges skolledarförbund samt Fredrika Bremerskolan i Haninge. Dessa anser att allmänna ämnen inte utan vidare bör ges större utrymme på karaktärs­ämnets bekostnad. Det kan medföra vissa problem med motivationen för elever med svårigheter och för skoltrötta elever.

Bl.a. länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län, Karlshamns kom­mun. SAF och Småföretagens Riksorganisation avstyrker en generell utökning av allmänna ämnen på bekostnad av utrymmet för karaktärs­ämnet - arbetsplatsförlagd utbildning inkluderad.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län samt Skövde kommun framhåller att det är tveksamt att belasta svaga elever med mer allmänna ämnen och föreslår utökad studiekurs för dem som så önskar.

27

Botkyrka kommun påpekar att arbetsplatsförlagd utbildning är viktig,

Prop   1990/91'85

dels för att tillvarata den teknik och det kunnande som företagen har.

Bilaga 2

dels för den motivation som arbetsplatsförlagd utbildning ger eleverna -inte minst de skoltrötta.

Gotlands och Uddevalla kommuner an.ser att det skall vara 60% ar­betsplatsförlagd utbildning i årskurs tre. De allmänna ämnena bedöms vara lättare att komplettera än yrkesämnena.

Hällefors kommun är tveksam till förslaget eftersom den arbetsplats­förlagda utbildningen ofta ger linjen dess karaktär. Med mer tid för all­männa ämnen riskeras också en utslagning av elever med föga intresse för teoretiska studier.

Några t.ex. Gävle och Halmstads kommuner tillstyrker 50% arbets­platsförlagd utbildning under förutsättning att den frigjorda tiden ut­nyttjas till undervisning i yrkesämnen på skolan.

Hedemora och Trollhättans kommuner m.fl. fastslår att det redan i dag ställs stora krav på kunnande i karaktärsämnena och anser därför att en timplaneminskning ej är tillrådlig.

Ett fåtal bl.a. Köpings och Örnsköldsviks kommuner tillstyrker 50% arbetsplatsförlagd utbildning om 10% av tiden anslås till bufferttid för speciella insatser för elevernas individuella behov i ämnen eller i s.k. nollmoduler i yrkesämnena.

Mölndals kommun anser att den tid som friläggs genom att den ar­betsplatsförlagda utbildningen skärs ner till 50% bör användas till för­djupningsstudier enligt den modell som SÖ beskriver för H- och S-grenen.

Bl.a. Ljusdab, Lycksele och Upplands-Bro kommuner framför farhå­gor om utrymmet för allmänna ämnen ökar i årskurs tre att eleverna avbryter sin utbildning i gymnasieskolan och tar anställning hos arbets­givare, som både betalar lön och svarar för kompletterande yrkesutbild­ning.

Kungsbacka kommun och Tekoindustrins Yrkesnämnd anser att beho­vet av allmänna ämnen är olika på olika linjer och att det därför borde finnas större flexibilitet beträffande utrymmet för dessa.

Några bl.a. Hässleholms kommun anser att det inte finns något behov av ökat utrymme för allmänna ämnen.

Motala, Piteå och Tranås kommuner m.fl. finner att en minskning av arbetsplatsförlagd utbildning innebär, vid mindre gymnasieskolor, en alltför dyrbar utbildning i allmänna ämnen p.g.a. att undervisningsgrup­perna blir för små. Dessutom innebär förslaget att det uppstår ett ökat lokalbehov.

Bl.a. Sigtuna kommun och Landstingsförbundet vill att man avvaktar utvärderingen av ÖGY-försöken innan någon förändring görs.

2.7 Genomförandet

De flesta remissinstanserna anser att en reformering bör ske under förs­ta hälften av 1990-talet.

En del remissinstanser föreslår en mycket snabb reformering.

28

Statskontoret anser att en reformering av de yrkesförberedande linjer-

Prop   1990/91:85

na är mycket angelägen varför en omfattande utvärdering av försöks-

Bilaga 2

verksamheten inte bör avvaktas. Nödvändiga justeringar kan göras sena­re.

Ange kommim. Småföretagens Riksorganisation och Energibranschens Uibildningsråd AB anser att reformen snabbt bör införas på alla yrkes­tekniska utbildningar.

Länsskolnämnderna i Kalmar och Västmanlands län. Upplands Väsby och Örnsköldsviks kommuner föreslår att så snart tillräckligt underlag finns för att fastställa hur en ulbildningsväg skall vara utformad, bör den införas i hela landet samtidigt.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län framhåller att det vore önskvärt att reformeringen sker samtidigt för alla linjer 1993/94 eller 1994/95.

Bl.a. Jönköpings, Malmöhus och Norrbottens läns landsting anser att det är angeläget med snabbt genomförande av reformen. Det är olyckligt med gamla och nya utbildningar sida vid sida då det medför påfrest­ningar för verksamheten hävdar landstingen.

Många bl.a. länsskolnämnderna t Stockholms, Blekinge, Krbtianstads, .Älvsborgs, Skaraborgs och Värmlands län, Kungsbacka, Landskrona, Stockholms, Tranås och Västerås kommuner förordar ett successivt ge­nomförande under första hälften av 1990-talet.

Några t.ex. länsskolnämnden i Blekinge län föreslår en successiv refor­mering under resten av 1900-talet.

Majoriteten av remissinstanserna bl.a nästan samtliga länsskolnämn­der, Hagfors, Klippans och Vetlanda kommuner, Stockholms och Krbtian­stads läns landsiing, SAF, LR, Svenska Föreningen för Studie- och Yrkes­vägledning samt Bergaskolan i Eslöv anser att man bör avvakta utvärde­ringen av ÖGY-försöket för att skapa underlag för förbättringar.

Flera bl.a. länsskolnämnderna i Jönköpings, Värmlands och Kalmar län, Varbergs kommun samt Kristianstads läns landsting föreslår att ÖGY-försöken utviilgas ytterligare.

Svenska kommunförbundet anser att en viktig förutsättning för en framgångsrik reformering är att ett principbeslut som innehåller alla strategiska förutsättningar kommer relativt snabbt, men att huvudmän­nen och skolväsendet sedan får tid på sig att förbereda och informera eleverna.

Bl.a. länsskolnämnden i Gotlands län, Jönköpings och Upplands-Bro kommuner konstaterar att reformeringstakten är beroende av den kom­munala ekonomin, en väl genomtänkt fortbildning av lärare och att ar­betslivet helhjärtat ställer upp på reformen. Länsskolnämnden i Got­lands län tillägger att reformeringen bör kunna ske stegvis där den in­ledda verksamheten med försök inom olika utbildningsvägar successivt övergår i kontinuerlig form, och andra tillkommer efter hand.

Flera t.ex. länsskolnämnderna i Uppsala och Jönköpings län, Avesta, Borås, Gotlands, Katrineholms, Kungsörs, Lindesbergs, Lycksele, .Nykö­pings, Sigtuna, Södertälje, Timrå och Östersunds kommuner anser att re­formeringen kan ske i så snabb takt som samhällsekonomin tillåter.

29

3 De teoretiska linjerna

Prop. i990/9i:85

Bilaga 2 

3.1 Gemensamma ämnen - karaktärsämnen

flera remissinstan.ser har synpunkter på vilka ämnen som bör tillkom­ma i eller utgå ur gruppen gernensamma ämnen och gruppen karaktärs­ämnen.

De flesta t.ex. UHÄ, tio länsskolnämnder, länsstyrelsen i Malmöhus län. eu stort antal kommuner, SAF, SACO, TCO, Elevorganbationen i Sverige och Skola-Arbete-utredningen anser att datakunskapen skall utgå ur gruppen karaktärsämnen. Datakunskap kan integreras i andra äm­nen.

Några bl.a. länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län, Gävle, Ha­ninge,[REDACTED_EFTERNAMN], Motala, Simrishamns, Uppsala och Tranås kommuner före­slår en eventuellt två veckotimmar datakunskap i årskurs etl.

Ett fåtal bl.a. Hässleholms, Nynäshamns och Umeå kommuner anser att datakunskap bör vara ett tillvalsämne.

Många t.ex. flera länsskolnämnder, ett antal kommuner. Svenska kom­munförbundet, SAF, TCO, Småföretagens Riksorganbaiion, Sveriges Verk­stadsförening, LänsTeknikCentrum LTC, T4-skolornas rektorskonveni och Ingenjörsvetenskapsakademien IVA hävdar att ämnet teknik skall vara karaktärsämne på T-grenen.

Några bl.a. länsskolnämnden i Västerbottens län, Eksjö, Göteborgs, Le­rums, Stenungsunds, Täby, Umeå och Österåkers kommimer föreslår att företagsekonomi blir karaktärsämne på HSE-linjen.

Flera bl.a. Katrineholms och Norrköpings kommuner. Riksförbundet för Hembygdsvård, Svenska Hbtorbka Föreningen, Svenska Humanistiska Förbundet, Historiska institutionen vid Göteborgs universitet, Kungl. Vu-lerheis Hbtorie och Antikvitets Akademien och Föreningen Norden m.fl. anser att historieämnet har behandlats för snävt i timplaneförslaget och vill att samtliga linjer tilldelas fler timmar, särskill HSE- linjen.

Länsskolnämnden i Värmlands län, Arboga, Borlänge, Forshaga, Höörs, Kalix, Karblads, Klippans,[REDACTED_EFTERNAMN], Nässjö och Stenungsunds kommuner. Bildlärarnas Riksförening, Bild och Ord Akademin, Riksföreningen Konst och Skola, Föreningen Svenska Masskommunikationsforskare och Svensk Form m.fl. föreslår alt de estetiska ämnena skall ingå i gruppen gemen­samma ämnen.

3.2 Balansen humaniora - naturvetenskap

Endast ett fåtal remissinstanser har synpunkter på balansen mellan hu­maniora/samhällsvetenskap och naturvetenskap/teknik.

Flertalet remissinstanser bl.a. länsskolnämnderna i Stockholms, Skara­borgs och Värmlands län, Hagfors, Kungsörs, Köpings,[REDACTED_EFTERNAMN], Ludvika, .Nvköpings, Nynäshamns, Skövde, Stockholnis, Södertälje, Täby och Udde-

30

valla kommuner saml T4-skolornas rektorskonvent anser att det skall vara

Prop   1990/9r85

mer teknik på NT- linjen.

Bilaga 2

Några t.ex. Hudiksvalb, Katrineholms, Lindesbergs och Ljusdab kom­muner, SAF och Sveriges skolledarförbund vill ha mer naturveten­skap/teknik på HSE-linjen.

Det bör vara mer humaniora/samhällsvetenskap på HSE-linjen anser bl.a. länsskolnämnden i Södermanlands län,[REDACTED_EFTERNAMN], Lycksele, Stenung­sunds, Strängnäs och Tranås kommuner, LR och- Skola-Arbete­utredningen.

Det behövs mer humaniora/samhällsvetenskap på NT-linjen anser bl.a. länsskolnämnderna i Uppsala. Hallands och Göteborgs och Bohus län, Arboga, Hagfors, Malmö och Tyresö kommuner.

3.3 Ämnesfördjupning

De flesta remissinstanser är positiva till principen om fördjupningsäm­nen i årskurs tre på E-, H- och S-grenen.

Länsskolnämnden i Norrbottens län, Piteå, Sigtuna och Ange kommu­ner m.fl. betonar att med tvärvetenskapliga studier kan en bätlre hel­hetssyn främjas.

Några bl.a. länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län och Uddevalla kommun föreslår att specialarbetet läggs ut i fördjupningsämnet.

SAF anser all möjlighet till fördjupning bör finnas i alla ämnen.

En del bl.a. Bodens, Eksjö, Filipstads, Hagfors, Hudiksvalls, Jönkö­pings, Kristinehamns, Lycksele och Tierps kommuner påpekar att på mindre gymnasieorter finns risken att utbudet av fördjupningsämnen blir begränsat.

Några t.ex. Ämåls kommun och LR anser att fördjupningsämnena bör utgå och ersättas av de ämnen som redan finns på linjen - historia, sam­hällskunskap, religion och filosofi..

3.4 Teknik som tillvalsämne

De flesta remissinstanser anser att det finns fler näck- än fördelar med att erbjuda teknik endast på tid för tillval i årskurs ett och två.

Bl.a. länsskolnämnderna t Göteborgs och Bohus, Skaraborgs, Koppar­bergs och Västerbottens län, Eksjö, Härnösands, Jönköpings, Kristianstads, Kristinehamns, Kungsbacka, Lindesbergs, Lycksele, Nynäshamns, Tyresö och Västerås kommuner anser att fördelen med att teknik finns som till­valsämne är att elever som går på HSE- eller N-linjen har tillgång till ämnet.

Ludvika, Södertälje, Uddevalla och Örebro kommuner, SAF och T4-

skolornas rektorskonvent hävdar att förslaget är oacceptabelt, och bör

omprövas.

,

Några t.ex. statskontoret, länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län, Göteborgs, Helsingborgs, Ljusdab och Olofströms kommuner, SFL, SL och Småföretagens Riksorganisation påpekar att det kan finnas en risk att

31

det blir en manlig och en kvinnlig indelning på linjerna och att det blir

Prop   1990/9r85

pojkarna som väljer teknik som tillvalsämne.

Bilaga 2

Bl.a. länsskolnämnderna i Skaraborgs, Värmlands, Kopparbergs och Gävleborgs län, Avesta, Eksjö, Hallsbergs, Haninge, Härnösands, Klippans, Kungsörs, Lerums, Lindesbergs och Nyköpings kommuner samt Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning anser att den föreslagna T-linjen inte kommer att ge tillräcklig teknisk kompetens och kunnande. Remissinstanserna anser också att elever som i årskurs tre väljer teknisk gren kommer alt ha olika förkunskaper i ämnet teknik vilket kan skapa problem.

Flera bl.a. Fagersta, Göteborgs, Hudiksvalb, Katrineholms, Marks, Mo­ra, Nynäshamns, Pajala, Partille, Tyresö och Upplands-Bro kommuner an­ser att det är olyckligt att den tekniska utbildningen skall organiseras inom det fria tillvalets ram. Vidare anser man att problem kan uppslå om grupperna i teknik blir så små att tillvalet ej kan erbjudas saml på­pekar också att förslaget innebär att det kan bli svårt att behålla hög lä­rarkompetens.

3.5 NT-linjens utbildningsprofil

Många bl.a. UHÄ, de flesta länsskolnämnder, ett stort antal kommuner, SAF, SACO, TCO, Sveriges skolledarförbund, SFL, SL, Skola-Arbete-uiredningen. Småföretagens Riksorganbaiion, Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning, Kommunala yrkesnämnden (KYN), Sveriges Verkstadsförening, T4-skolornas rektorskonveni. Biologilärarnas förening och SAFs .-Mlmänna .Arbetsgivarförbund anser att den tekniska grenen på NT-linjen inte ger tillräcklig teknisk utbildningsprofil.

Länsskolnämnderna i Blekinge och Gävleborgs län, Avesta, Bodens, Götene, Klippans, Kristinehamns, Ljusdals och Pajala kommuner samt LR m.fl. konstaterar alt om eleven väljer all teknik som bjuds är den teknis­ka utbildningsprofilen tillfredsställande.

Ett fåtal bl.a. länsskolnämnderna i Blekinge och Hallands län, Hagfors och Motala kommuner anser att linjen är studieförberedande och inle behöver någon teknisk utbildningsprofil.

3.6 Grendelning

Majoriteten t.ex. flertalet länsskolnämnder, ett stort antal kommuner. Svenska kommunförbundet, SAF, Sveriges skolledarförbund, RHS, Skola-Arbete-utredningen, Sveriges Verkstadsförening, T4-skolornas rektorskon­vent och Sveriges Socialdemokratbkä Kvinnoförbund (SSKF) anser att grendelning av de teoretiska linjerna skall ske i årskurs två.

Länsskolnämnderna i Stockholms, Kalmar, Malmöhus, Hallands, Göte­borgs och Bohus län, Avesta, Karlskrona, Klippans, Kristinehamns, Kungs­backa, Leksands, Motala, Nybro, Pajala, Piteå, Rättviks, Trollhättans, Var­bergs och Ange kommuner samt LR delar SÖs förslag och anser att NT-linjen skall grendelas i årskurs tre.

32

Halmstads kommun m.fl. vill ha en samrnanhållen HS- och NT-linje i

Prop   1990/91:85

tre årskurser.

Bilaga 2

4 Förslag om två nya treåriga linjer i gymnasieskolan (SOU 1989:10)

4.1 Den sociala linjens profilering

Flera remissinstanser avstyrker förslaget om en treårig social linje då de finner att den inle är tillräckligt profilerad.

Bl.a. statskontoret, RRV, AMS, flertalet länsskolnämnder, länsstyrelser­na t Malmöhus, Göteborgs och Bohus samt Väsiernorrlands län, eu stort antal kommuner, flertalet lancbiing, Göteborgs och Bohus läns vårdskole­förbund. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, SAF, LO, SACO. TCO, LR, Elevorganisationen i Sverige, Skola-Arbete-utredningen, Småföretagens Riksorganbaiion, KYN, SSU och Kooperativa Förbundet IKF) anser alt den treåriga sociala linjen inte behövs i den utformning som föreslås.

UHÄ, SÖ, tio länsskolnämnder, länsstyrelserna i Stockholms, Koppar­bergs och Jämtlands län, eu stort antal kommuner, sex landsting, Sveriges skolledarförbund, SL, SFL, Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesväg­ledning samt Vilhelmina Socialdemokratbkä Kvinnoklubb, Sveriges Före­nade Studentkårer och SSKF m.tl. är positiva till den föreslagna treåriga sociala linjen.

4.2 Den sociala linjens inriktning mot fortsatt studie-eiler yrkesverksamhet

Rl.a. länsskolnämnderna i Uppsala, Blekinge, Skaraborgs, Västerbottens och Norrbottens län, etl 30-tal kommuner, Kristianstads läns landsting, SFL och SL anser att den föreslagna sociala linjen har en tillräckligt tyd­lig inriktning mot fortsatt studie- eller yrkesverksamhet.

Några t.ex. länsskolnämnderna i Kronobergs, Örebro, Kopparbergs och Gävleborgs län. Bodens, Gällivare, Kalix, Kungsbacka, Malmö, Täby och Vilhelmina kommuner menar att yrkesprofilen är för svag.

Andra t.ex. statskontoret, länsskolnämnderna i Stockholms, Malmöhus, Hallands, Göteborgs och Bohus samt Värmlands län, Filipstads, Gotlands, Hudiksvalb, Härnösands, Lindesbergs, Ludvika, Motala, Mölndals, Tierps, Torsby. Upptands-Bro och Västerås kommuner, Kopparbergs läns lands­ting, SAF och Småföretageris Riksorganisation hävdar att den föreslagna sociala linjen inte har en tillräckligt tydlig inriktning mol vare sig fort­satt studie- eller yrkesverksamhet.

33

3   Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 85. Bilagedel

4.3 Den estetiska linjen som bas för vidareutbildning

Prop. 1990/91:85

på det estetiska området

Bilaga 2

En absolut majoritet av remissinstanserna anser att den föreslagna este­tiska linjen kommer att fungera bra som förberedelse för fortsatt utbild­ning på det estetiska området.

4.4 Yrkesverksamhet direkt efter estetisk linje

Majoriteten av remissinstanserna anser att möjligheterna till en yrkes­verksamhet direkt efter den estetiska linjen är små.

5 Lilla ramen

5.1 Tillgänglighet

Flertalet remissinstanser anser att den föreslagna fördelningen av kurser på olika skolformer kommer att ge en tillgänglighet till utbildning som kommer att vara oförändrad eller bätlre.

UHÄ tillstyrker principiellt förslaget, men tillägger att någon själv­klar gräns till uppdelning av studievägarna inte finns.

Några bl.a. länsskolnämnderna i Hallands, Göteborgs och Bohus, Värmlands och Västmanlands län, Höörs, Kalix och Sotenäs kommuner påpekar att om komvux får slörre rekryteringsunderlag och kan starta fler kurser blir tillgängligheten av utbildning större.

Några t.ex. länsskolnämnderna i Uppsala, Göteborgs och Bohus. Got­lands, Malmöhus och Västerbottens län, Gislaveds, Göteborgs, Härnö­sands, Jönköpings, Kungsörs, Köpings, .Motala och Södertälje kommuner. SAF och LR konstaterar att tillgängligheten minskar för de kurser som överförs till högskolan.

Länsskolnämnden i Uppsala län framhåller vidare att intresset från högskolans sida alt anordna motsvarande utbildningar kommer att vara myckel varierande. Till följd av rådande besluts- och planeringssystem är det ej heller sannolikt att det kommer att anordnas motsvarande kur­ser inom komvux.

Skövde kommun påpekar att komvux i mindre kommuner har svå­righeter att regelbundet genomföra kurser med de kompetenskrav som flera påbyggnadsutbildningar har.

.Vdssjö kommun anser att komvux inle kan få tillräckligt elevunder­lag för att klara denna typ av utbildning.

34

5.2 Regionalt marknadsanpassade kurser (RA-kurser)

Prop. 1990/91:85

De flesta remissinstanserna anser att systemet med RA-kurser bör av-

&

vecklas.

Småföretagens Riksorganisation anser att RA-kurser kan avvecklas om någon eller några moduler lämnas fria för lokal och regional anpass­ning.

T.ex. länsskolnämnden i Uppsala län, ett 20-tal kommuner, SAF, SFL, SL, Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning, Sveriges Verk­stadsförening och SSKF menar att om behov uppstår måste möjligheten att anordna lokala och regionala kurser finnas kvar.

Bl.a. länsskolnämnderna i Älvsborgs, Jämtlands och Norrbottens län, Kungsörs, Köpings och Motala kommuner, Skaraborgs läns landsting samt LR avstyrker förslaget om att avveckla RA- kurserna.

Oxelösunds kommun påpekar all om man avvecklar RA-kurser finns risk för att industrin bygger upp egna industriskolor.

Jönköpings kommun anser att RA-kurser bör finnas men att utbild­ningen bör ligga inom AMUs ansvarsområde.

5.3 Komvux mål och organisation

De flesta remissinstanser hävdar att det inte behöver ändras på målskriv­ningen och de organisatoriska formerna för komvux. om denna skol­form får ansvaret för gymnasial utbildning utöver .sammanhängande lin­jer.

Däremot anser bl.a. länsskolnämnderna i Uppsala och Gotlands län, Kronobergs läns landsting samt Gotlancb, Krbtianstads, Ljusdab, Ludvika, Malmö,[REDACTED_EFTERNAMN], Söderhamns, Vansbro och Amåb kommuner att målskriv­ningen för komvux måste ändras.

LRF anser att målet att ge kompetensgivande yrkesutbildning inte är tillräckligt starkt och entydigt fastslaget för komvux.

Några bl.a. Bodens, Höörs, Kalix, Nynäshamns. Södertälje och Ange kommuner, Stockholms, Skaraborgs, Värmlands och Kopparbergs läns landsting anser att om komvux och gymnasieskolan integreras måste del ske omfattande organisatoriska förändringar inom komvux.

Ett flertal t.ex. länsskolnämnderna i Södermanlands, Älvsborgs, Skara­borgs, Kopparbergs, Gävleborgs och Västernorrlands län. flera kommuner, Kristianstad läns landsting, SAF, SFL, SL och Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning anser att både målskrivningen och de orga­nisatoriska formerna måste ändras om komvux skall kunna möta de krav som kommer att ställas på den i samband med en gymnasiereform enligt de föreslagna riktlinjerna.

35

5.4 Resursfördelning mellan gymnasieskolan, komvux

prop. 1990/91:85

och högskolan

Bilaga 2

Majoriteten av remissinstanserna biträder de föreslagna riktlinjerna för fördelning av resurser mellan gymnasieskolan, komvux och högskolan.

Några bl.a. länsskolnämnderna i Kalmar, Västernorrlands och Jämt­lands län. Botkyrka, Haninge, Ludvika, Täby, Uppsala, Varbergs och Öre­bro kommuner samt Norrbottens läns landsting anser att en översyn bör göras av riktlinjerna för fördelning av resurser till huvudmännen. De anser att komvux kommer att behöva mer resurser än vad som föresla­gits.

Överkalix kommun hävdar att för att ge gymnasial utbildning i gles­bygd hög status och kompetens måste framlida komvux resurser priori­teras och än mer riktas till små kommuner och framför alll till kommu­ner som ej är gymnasieort.

Härnösands och Kramfors kommuner, LR och Småföretagens Riksor­ganisation anser att gymnasiet även i fortsättningen skall kunna erbjuda påbyggnadsutbildningar inom ett visst område t.ex. en ettårig tekniker­utbildning som bygger på T- grenen.

LR avvisar den föreslagna uppdelningen och resursfördelningen.

Tidaholms och Amåb kommuner ifrågasätter om så mycket som 10% av lilla ramens årskursplatser skall överföras till högskolan.

6 Allmänt

6.1 Utbildningar som kan betraktas som personalutbildning

Ett litet antal remissinstanser har berört frågan om vilka utgångar på linjer resp. kurser mom lilla ramen som är så specialinrikiade att de i praktiken fungerar som personalutbildning.

Länsskolnämnderna i Jönköpings och Skaraborgs län menar att inom lilla ramen borde arbetsgivaren svara för följande utbildningar: Arbets-ledarkurser inom skog. Markbyggnadskurser inom trädgård, Tandlekni-kerkurser PU, Trav och galoppkurs för yrkesverksamma.

Jönköpings och Kalix kommuner samt Norrbottens läns landsting kon­staterar att när det gäller yrkesutbildning är gränsen mellan det offentli­gas ansvar och arbetsgivarens svår att dra.

Halmstads kommun anser att de kriterier som SÖ använder för att definiera intern personalulbildning skall följas.

Höörs kommun anser att de flesta utbildningar inom områdena admi­nistration, ekonomi, datorkunskap och olika slags teknik samt turism kan betraktas som personalutbildning.

Kristianstads och Vansbro kommuner menar all inom linjerna är det vissa delar av vårdutbildningen som kan anses som personalutbildning.

36

Kristianstads kommun finner att även delar av frisöruibildningen och

Prop   1990/91'85

kurser som Florislfortbildning 1.2.3 och 4, Bankservice, Franska för nä-

Bilaga 2

ringslivet. Tyska för näringslivet och Reparation av elektroniska tidmä­tare är så specialinriktade att näringslivet skall ansvara för utbildningen.

Ludvika kommun anser att flera grenar inom blocket Bygg- och an­läggningsproduktion t.ex. Rostskydd och Isolering samt vissa utgångar inom Träleknisk och Grafisk linje närmar sig området personalutbild­ning.

Bl.a. Tranås och Västerås kommuner samt SAF anser att ingen utbild­ning inom lilla ramen kan betraktas som personalutbildning.

6.2 Ekonomiska konsekvenser

Flertalet remissinstanser hävdar att gymnasieförslaget kommer att få be­tydande ekonomiska konsekvenser för både stat och kommun.

Flera länsskolnämnder, kommuner, föreningar och förbund anser att för de teoretiska linjerna blir kostnadsökningarna förmodligen margi­nella, men för yrkeslinjerna kommer del att bli betydande kommunala kostnader bl.a. behövs det fler lokaler och en uppdatering av utrust­ningen.

Några t.ex. länsskolnämnden i Västerbottens län, länsstyreben i Öster­götlands län, Fagersta, Härnösands, Leksands, Luleå, Pajala, Rättviks och Vansbro kommuner framhåller att för små kommuner i glesbygd kom­mer förslagen att innebära ökade driftkostnader och kräver att dessa kompenseras i det nya statsbidraget.

6.3 Olika linjers tillvalsutrymme

En majoritet av remissinstanserna ställer sig positiva till att utrymmet för tillval är olika för olika linjer.

Några förordar samma antal timmar för tillval på samtliga gymnasie­linjer för att bättre kunna utnyttja samläsningsmöjligheterna.

Länsskolnämnden i Skuruborgs län. Köpings och Tranås kommuner saml LR konstaterar att det vore önskvärt med lika stort utrymme för alla linjer, men förstår att det är svårt att åstadkomma samtidigt med tydliga linjeprofileringar.

6.4 Ambitionsnivån för tillval

De flesta remissinstanserna finner ambitionsnivån  för tillval för hög, och att utfallet blir sämre på mindre orter.

Flera bl.a. länsskolnämnderna t Stockholms, Uppsala, Södermanlands, Jönköpings, Gotlands och Gävleborgs län. ett antal kommuner t.ex. Hag­fors, Göteborg, Karlstad, Mark, Pajala och Trollhättan samt LR, SFL. SL och Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning anser att utrym

37

met för tillval begränsas av elevunderlag, lokaler, lärarkompetens och

Prop   1990/91'85

resurser.

Bilaga 2

Några bl.a. Karlstads, Tranås och Amåb kommuner samt Sveriges skolledarförbund menar att även tjänstefördelning och schemaläggning sätter gränser för elevernas valmöjligheter.

Gotlands kommun hävdar att ambitionsnivån är för hög också för medelstora skolor. Del blir problem att ordna grupper i andra tillval än de prioriterade.

Kungsbacka kommun anser att om NT- och yrkeslinjerna hade mer tillvalsutrymme skulle även små orter klara ett bra utbud av tillvalsäm­nen.

Skövde och Stockholms kommuner menar att ambitionsnivån blir låg även i stora kommuner och att utfallet blir olika.

Några t.ex. länsskolnämnderna i Västerbottens och Norrbottens län, Hagfors, Härnösands, Ljusdab, Ludvika, Luleå och Pajala kommuner an­ser att små gymnasieorier måste garanteras resurser så att tillvalet inte blir alltför begränsat.

Eksjö kommun föreslår att en liten skolenhet på en mindre gymna­sieort får möjlighet till lokal profilering. Elever inom en viss region, som vill ha tillvalet som den skolan erbjuder, kan söka till skolan.

Tierps och Upplands-Bro kommuner uttrycker farhågor att närbelägna större gymnasier kan konkurrera om elevunderlaget med ett bredare sortiment av tillvalsmöjligheter.

Ange kommun anser att det bör vara förbjudet för en elev att söka ul­bildningsväg utanför sitt eget elevområde endast för tillvalet.

Västerås kommun menar att förslaget att elever på teoretisk linje skall kunna ha yrkestekniska moduler som tillval verkar vara en ren skriv­bordsprodukt.

6.5 Lokala tillvalsämnen

Remissinstanserna tycker att det finns både för- och nackdelar med att skolstyrelserna fastställer lokala ämnen för tillval.

Flera bl.a. länsskolnämnderna i Jönköpings, Hallands, Göteborgs och Bohus, Skaraborgs, Värmlands, Jämtlands och Norrbottens län, eu antal kommuner t.ex. Hallsberg, Halmstad, Lindesberg, Mark, Skövde, Stock­holm och Vetlanda samt Västerbottens läns landsting och LR anser att fördelar med lokala tillval är att skolan kan profilera sig.

Pajala kommun, SFL och SL m.fl. finner det positivt att kommuner­na kan ta tillvara ortens personella och lokalmässiga tillgångar.

Bl.a. länsskolnämnden i Norrbottens län, Höörs, Ludvika, Pajala, Pi­teå och Täby kommuner samt Stockholms läns landsting anser all del är en fördel att beslut fattas så nära verksamheten som möjligt.

Karlstads, Katrineholms, Kungsörs och Nynäshamns kommuner m.fl. framhåller att det är stimulerande för elever att ha tillgång till ett lokall tillval.

38

Bl.a. Småföretagens Riksorganisation anser att det skall lämnas några

Prop. 1990/91:85

fria moduler i läroplanen så att ulbildningen kan anpassas till det lokala

Bilaga 2

näringslivet.

Tranås kommun anser att det är positivt att skolstyrelsen lokalt kan fastställa tillval för elever med specialintressen såsom idrott eller musik.

Statskontoret,, länsskolnämnderna i Jönköpings, Hallands, Göteborgs och Bohus, Värmlands och Gävleborgs län, flera kommuner t.ex. Gotland, Karbtad, Kungsör, Nynäshamn, Upplands Väsby och Vansbro saml Väs­terbottens läns landsting och Sveriges skolledarförbund påpekar att pro­blem kan uppstå för elever som läser ett lokalt ämne och som byter sko­la/hemkommun under utbildningstiden.

Bl.a. länsskolnämnderna i Blekinge och Skaraborgs län saml Tierps kommun hävdar att gymnasieskolans ämnen skall fastställas centralt.

Några bl.a. Skövde och Söderhamns kommuner saml SSKF pekar på risken med att lokala tillvalsämnen kan bli ostrukturerade och sakna substans vilket kan försvåra undervisningen.

Bl.a. Västerås kommun, SFL och SL menar att de lokala tillvalen kan ha olika innehåll men likartad rubrik.

Länsskolnämnderna i Västerbottens och Norrbottens län påpekar att avnämarna har svårt all bedöma värdet av det lokala lillvalsämnet.

Några bl.a. Eksjö, Hudiksvalb, Jönköpings, Klippans och Varbergs kommuner anser all de lokala tillvalen kan vara resurskrävande.

T.ex. Pajala kommun är rädd för att det lokala ämnet kan få karaktä­ren av etl "andra klassens" ämne.

Bl.a. Amåb kommun och LR framhåller faran med att de lokala äm­nena kan bli för specialiserade på bekostnad av allmänbildande ämnen.

6.6 Tid för lektioner - tid för övrig verksamhet

En absolut majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget om tid för lektioner och tid för övrig verksamhet.

Bl.a. Halbbergs och Vansbro kommuner, SACO och LR anser att koncentrationsläsning och prov skall räknas som undervisningstid i äm­net.

Gotlancb kommun tycker alt det är bra med netiotid totalt sell, men alt man måste tillåla mindre variationer för varje ämne.

Kalix kommun tillstyrker förslaget, men anser att skoldagens längd bör ses över för att anpassas till ändringen.

Bl.a. Södertälje kommun menar all minsta antal lektioner per vecka måste fastställas.

Skellefteå kommun, SFL, SL och Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning m.fl. avstyrker förslaget om uppdelning av tiden för oli­ka verksamheter inom gymnasieskolans ram. Aktiviteter som brukar be­tecknas som schemabrylande är egentligen en del av undervisningen.

Länsskolnämnden i Krbtianstads län hävdar att med friare arbetssätt i skolan, i vilket allt skolarbete ingår i en helhet, behövs inte detaljregle­ringar.

39

Västerbottens läns landsting påpekar all varje skola är ansvarig för all

Prop   1990/91 "85

uppsatta mål uppnås. Därför bör största möjliga frihet ges för alt klara

Bilaga 2

detta utan detaljreglering.

Några bl.a. Hagfors, Lerums och Pajala kommuner anser att förslaget är svårt att genomföra. Samordnade timplaner minskar möjligheterna.

Katrineholms kommun avstyrker förslaget då det speglar en kunskaps­syn som ej finns i läroplanen. Man kan ej skilja på olika slags kunskap i skolan. Del är en självklarhet att man skall minska leklionsborlfallet. Problemet bör avhjälpas genom färre obligatoriska skrivningar.

6.7 Fördelningen 160 resp. 18 skoldagar

Förslaget att tid motsvarande 160 dagar används för leklionsundervis-ning och minsl 18 dagar för övriga ulbildningsakiiviteter tillstyrks av de flesta remissinstanserna.

Bl.a. Filipstads kommun och Svenska kommunförbundet anser att för­slaget med 18 dagar icke schemabundna aktiviteter är en bra konstruk­tion som eventuellt kan byggas ut.

Småföretagens Riksorganisation menar att del är bra för lärare och elever att veta hur många timmar man har till sitt förfogande. Kommer resurserna att reduceras är det "övrig" tid som skall minskas.

Länsskolnämnden i Skaraborgs län anser att man kan förlänga skol­året om 18 dagar inte räcker till övrig verksamhet.

Några bl.a. Gotlands och Motala kommuner anser att de 18 dagarna måste planeras noga samt påpekar att olika klasser har olika många skrivtillfällen,

Sveriges skolledarförbund menar att det är onödigt med fördelning 160 resp. 18 skoldagar. Det väsentliga är att minsta lektionsantalet för ett ämne fastställs.

Många bl.a. länsskolnämnden i Stockholms län. Botkyrka, Falköpings, Hallsbergs, Kramfors, Olofströms och Sigtuna kommuner anser alt det be­hövs mer än 18 dagar till övrig verksamhet.

T.ex. Lerums och Pajala kommuner an.ser att den föreslagna regle­ringen av undervisningstiden kommer att skapa ytterligare låsningar av schemat.

6.8 Praktik utanför lektionsramen

Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget om att förlägga praktik till tid utanför lektionsramen.

Härnösands och Lycksele kommuner anser att den ämnesanknutna praktiken mycket väl kan förläggas till tid utanför lektionsramen. För­slaget förutsäller dock att lärarresurs erhålls för uppföljningen.

Några bl.a. Amåb kommun och LR anser alt praktiken till viss del bör förläggas till lov, lärarnas studiedagar och ferier.

Etl antal t.ex. Katrineholms, Stockholms och Tranås kommuner, SFL, SL och Svenska Föreningen för Studie- och Yrkesvägledning menar att

40

ämnesanknuten praktik är en integrerad del i undervisningen och inte

Prop   1990/91'85

bör förläggas till tid utanför lektionsramen.

Bilaea 2

Länsskolnämnden i Kristianstads län är emot detaljreglering av skolar­betet.

7 Övrigt

7.1 Resurskrävande reformering

De flesta remissinstanser påpekar att en gymnasiereform kommer att va­ra resurskrävande vad gäller lokaler, utrustning och lärarfortbildning.

7.2 Barnomsorgsutbildning

Många remissinstanser saknar en studieväg för ungdomar som vill arbe­ta inom barnomsorgen eller fritidssektorn.

7.3 Handikappade elever

Ett antal remissinstanser saknar en diskussion i de olika utredningarna om handikappade - fysiska såväl som psykiska - elevers rätt och möjlig­het till en gymnasieutbildning.

7.4 Invandrarelever

Några remissinstanser anser att det måste göras mer för elever med an­nat hemspråk än svenska. Dessa elever behöver ibland mycket stöd, hjälp och vägledning under sin gymnasietid

7.5 Studie- och yrkesvägledning

Flera remissinstanser anser att det behövs ökade syoinsatser av både lä­rare och speciell syopersonal.

7.6 Betyg

Ett antal remissinstanser anser att en samlad översyn av betygsfrågan bör göras i samband med gymnasiereformen.

41

7.7 Jämställdhet

Prop. 1990/91:85

Remissinstanserna har berört jämställdheten ur olika aspekter:

öiiaga

-

utbudet vad gäller del individuella tillvalet i små resp. stora gymnasie­skolor

-

flickors val av gymnasielinjer

-

mångfalden av varuproducerande. mansdominerade yrkeslinjer ~ rekryteringen till högskolan och studenternas sociala bakgrund.

42

Sammanfattning av skola-arbete-utredningens

Prop. i990/9i:85

förslag

Bilaga 3

Det kommunala uppföljningsansvaret har utretts av Skola-Arbele-utredningen (SOU 1989:113).

Huvudförslaget innebär en lagfäst rätt för ungdomar till gymnasial utbildning och ett särskill ansvar för kommunerna att främja gymnasial utbildning för ungdomar under 20 år. En lagbestämmelse om denna rätt bör enligt utredningen föras in i 3 kap. skollagen och ersätta den nuva­rande bestämmelsen i 5 kap. 7 § lagen enligt vilken den som uppfyller föreskrivna behörighetsvillkor har rätt all i mån av plats få utbildning i gymnasieskolan.

Ett tillägg föreslås också till den nuvarande bestämmelsen om upp­följningsansvaret i 3 kap 18 § skollagen varigenom en tydligare priorite­ring av utbildning inom uppföljningen bör göras. Dessutom föreslås all kommunernas skolplaner skall innehålla riktlinjer om uppföljningsan­svarets mål och verksamhet.

Därutöver innehåller utredningen sammanfattningsvis följande för­slag:

-

Läroplanerna för gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbild­ningen bör omfatta mål och föreskriva verksamhet i form av kursplan för individuella utbildningsplaner för gymnasial utbildning.

-

Elevernas förstahandsval till gymnasiet bör beaktas i större utsträck­ning.

-

Prioriteringen av l6-17-åringar vid intagningen bör upphöra. Dess­utom bör vårintagningen till vårdlinjen slopas.

-

Bättre möjligheter bör erbjudas asylsökande L6-19-åringar att få prak­tik på arbetsplatser i samhälls- och arbetslivsorienterande syfte. De indi­viduella utbildningsplanerna bör gälla även invandrar-flyktingungdomar och anpassas till dessas särskilda behov.

-

Ett antal lokala projekt bör startas för handikappade inom ramen för individuella utbildningsplaner. Detta bör ske i nära samarbete mellan skolan, socialtjänsten och arbetsförmedlingen.

-

Det nuvarande statsbidraget för uppföljningen bör schabloniseras och samordnas med driftbidragen för gymnasieskolan och komvux. Resurser bör därvid enligt förslaget beräknas särskilt för individuella utbildnings­planer. Inom resursramen föreslås att särskilda medel avsätts för kom­munernas informations- och uppföljningsansvar.

-

Slulligen betonas betydelsen av kompetent personal för uppföljningen och behovet av samordning av insatserna inom uppföljningen. Ingen förändring av sysselsättningsansvarel mellan skol- och arbetsmarknads­myndigheterna föreslås.

43

Sammanställning av remissyttranden över betänkandet (SOU 1989:113) Ungdomars kompetens. Vägar in i framtidens kunskapssamhälle och rapporten (SOU 1989:114) Livlina för livslångt lärande.

Prop. 1990/91:85 Bilaga 4

1 Remissinstanserna

över nämnda betänkande har efter remiss yttranden avgivils av social­styrelsen, skolöverstyrelsen (SÖ), arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), AMU-styrelsen, statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), statistiska cen­tralbyrån (SCB), statens arbetsgivarverk (SAV), länsskolnämnderna och länsarbetsnämnderna i Jönköpings, Blekinge, Malmöhus, Älvsborgs, Värmlands, Gävleborgs och Jämtlands län, utbildningsenheten vid läns­styrelsen i Norrbottens län. Länsarbetsnämnden i Norrbottens län, cenr trala studiestödsnämnden (CSN), statens invandrarverk, särskolekom­mittén (U 1989:08). barn- och ungdomsdelegationen (JU 1983:01), kom-munaliseringskommittén (C 1988:03), högskolan för lärarutbildning i Malmö, Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, Tjänstemän­nens centralorganisation (TCO). Sveriges Akademikers centralorganisa­tion (SACO), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska arbetsgivare­föreningen (SAF), Småföretagarnas riksorganisation. Riksförbundet Hem och Skola (RHS), De synskadades riksförbund. Svenska förening­en för studie- och yrkesvägledning, Stockholms, Botkyrka, Södertälje, Östhammars, Jönköpings, Nässjö, Oskarhamns, Karlskrona, Malmö, Hässleholms, Göteborgs, Härryda, Forshaga, Hällefors,[REDACTED_EFTERNAMN], Sandvi­kens. Timrå, Sundsvalls, Bergs, Lycksele, Arvidsjaurs och Arjeplogs kommuner samt personalen på Ungdomscenlrum Zinkensdamm.

2 Sammanfattning

Flertalet remissinstanser ställer sig bakom huvuddragen i utredningens förslag.

Remissvaren följer i stort sell de i remisshandlingen upptagna fråge­ställningarna.

1.

Beträffande läroplansbundna individuella utbildningsplaner ställer sig flertalet positiva till dessa. Reservanterna uttalar farhågor för att ut­bildningsplanerna medför en sådan knytning till gymnasieskolan att uppföljningens .särart försvinner, med följd att också eleverna försvin­ner.

2.

Möjligheterna att tillgodose ungdomarnas förstahandsval till gym­nasieskolan tas emot positivt, men flera remissinstanser påpekar att det kan bli praktiska svårigheter att mer än marginellt öka intaget till förs­tahandsvalen. Många kommuner tar i dag in de flesta eleverna på teore­tiska linjer på förstahandsvalet, medan möjligheterna till intag av alla

44

förstahandssökande till vissa yrkesutbildningar är begränsade. Dessa ut-

Prop. 1990/91:85

bildningar är i första hand frisörlinjen, bygg- och anläggningsteknisk

Bilaga 4

linje samt specialkursen reklam och dekoration. Av i första hand eko­nomiska och arbelsmarknadsmässiga skäl är remissinstanserna tveksam­ma till en utökning av dessa utbildningsvägar.

3.

Remissinstanserna är med några undantag positivt inställda till att ungdomar ges en lagfäst rätt till gymnasieutbildning och att hemkom­munerna åläggs en motsvarande lagfäst skyldighet att främja gymnasie­utbildning för ungdomar under 20 år. Några remissinstanser anser det vara onödigt att lagstifta om detla, då kommunerna klarar denna del än­då. Dagens prioritering av 16- och 17-åringar bör då också tas bort.

4.

De flesta remissinstanserna anser alt uppföljningsansvaret skall fö­ras in i kommunernas skolplaner. Reservanterna hävdar i första hand att innehållet i skolplanerna skall få beslulas av kommunerna själva.

5.

Den föreslagna samordnade årliga resultatuppföljningen med upp­gifter om hemkommunens 16-19-åringar i och utanför gymnasieskolan tillstyrks av en övervägande majoritet av remissinstanserna. Dock påpe­kas att uppgiftslämnandets omfattning inte får bli för stort för kommu­nerna.

6.

De flesta remissinstanserna tror att resultatuppföljningen utgående från hemkommunen och inte gymnasiekommunen kan vara positiv, men en klarare gränsdragning mellan hem- och gymnasiekommun ef­terfrågas.

7.

Remissinstanserna ställer sig i två läger beträffande förslaget om en oförändrad ansvarsfördelning mellan skol- och arbetsmarknadsmyndig­heterna med individuella utbildningsplaner till 20-års åldern och över­gång vid 18-årsåldern från skolans till arbetsförmedlingens ansvarsområ­de. Den ena linjen förespråkar att oförändrad ansvarsfördelning bibe­hålls, med hänvisning till bl.a. myndighetsålder och rätten att få fritt välja mellan skola och arbete. Den andra linjens förespråkare förordar att skolmyndigheten skall få behålla ansvaret ända upp till 20-årsåldern, av kontinuitets- m.fl. skäl. En stor enighet råder dock om del viktiga i ett samarbete mellan båda myndigheterna.

8.

Förslaget om ett schabloniserat statsbidrag tillstyrks av de remiss­instanser som kommenterat frågan.

9.

Flera remissinstanser påpekar också att invandrar- och flykting­ungdomarnas situation är alltför ytligt behandlad.

10.

Utredningens förslag beträffande psykiskt och fysiskt handikappa­de elever tillstyrks överlag av remissinstanserna och flera betonar att dessa elever måste ges speciell uppmärksamhet.

11.

Flickornas speciella situation inom uppföljning och gymnasie­skola tas upp av flera remissinstan.ser. Dessa efterlyser åtgärder för att stödja de berörda flickorna.

12.    Behovel av utökad syo för att kunna genomföra de individuella

utbildningsplanerna framförs av några remissinstanser. Flera remissin­

stanser påpekar också att ökade syoresurser är av vikl för att ge eleverna

en god grund för sina förstahandsval och därmed minska avhoppen från

gymnasieskolan.

45

13.

Förslagens kostnadsneutralitet ifrågasätts av flera remissinstanser,

Prop   1990/91'85 samtidigt som avsaknaden av ordentliga kostnadsberäkningar påpekas.             Bilaea 4

14.

Ett flertal remissinstanser anser att enskilda kommuner inte själ­va ska träffa överenskommelse med en arbetsgivare om lönebidrag för ungdomsplats. I stället bör detta ske genom centrala avtal gällande för hela landet.

15.      Remissinstanserna är mycket positiva till rapporten (SOU

1989:114) Livlina för livslångt lärande. Flera remissinstanser påpekar att

rapporten är etl bra underlag för fortbildning inom hela skolväsendet

och även utanför skolan, alltså inte enbart för uppföljningsverksamhe­

ten.

3 Läroplansbundna individuella utbildningsplaner

De flesta remissinstanserna stödjer utredningens förslag, innefattande bl.a. att de individuella utbildningsplanerna inte skall vara en studieväg och inte heller vara ett sökalternativ. Flera remissinstanser, framför allt kommuner, betonar i detta sammanhang vikten av att ta tillvara de posi­tiva erfarenheterna av DELT A-försöket.

SÖ och SACO poängterar att möjligheter att fullfölja påbörjade stu­dier skall finnas, såväl inom gymnasieskolan som inom andra skolfor­mer. Flera kommuner, främst mindre, poängterar att de individuella ut­bildningsplanerna måste få genomföras med hjälp av både gymnasiesko­lan och andra skolformer. Timrå kommun noterar att en förutsättning är att åldersgränsen för vuxenutbildning ändras, så att yngre elever skall kunna delta i undervisningen.

AMU erbjuder sig att med sina erfarenheter av individuella utbild­ningsplaner bistå kommunerna genom att i samverkan med gymnasie­skolan ställa upp med utbildningsresurser.

Länsarbetsnämnden i Norrbottens län och Bergs kommun förespråkar att de individuella utbildningsplanerna utarbetas i samverkan med ar­betsförmedlingen och AMI.

Statskontoret efterlyser klara regler för vilka som skall erbjudas indi­viduella utbildningsplaner, samt anser att inom utbildningsplanerna in­te skall finnas möjligheter till både teori och arbele.

CSN betonar att för vissa ungdomar krävs särskilda individuellt ut­formade åtgärder och att det kan krävas ett extra år innan eleven är mo­tiverad för en treårig gymnasieutbildning. CSN ser uppföljningsverk­samheten som samhällets bästa instrument att rekrytera den allt mindre grupp ungdomar som inte går vidare till eller avbryter sina gymnasiestu­dier. Därför betonas starkt vikten av satsningar på uppföljningsverksam­heten.

Statens invandrarverk menar att de individuella planerna förbättrar möjligheterna all ta hänsyn till elevernas varierande behov av stöd i språk och andra ämnen, och tillägger att för att leda till verklig valfrihet fordras att bra läromedel finns på många språk och lätt svenska.

46

Barn- och ungdomsdelegationen poängterar att kommunerna bör ha

Prop   1990/91 85

stor frihet att utforma organisation och verksamhet inom ramen för det

Bilaga 4

uppföljningsansvar som åvilar dem.

Högskolan för lärarutbildning i Malmö instämmer i huvudsak med ut­redningens förslag om läroplansbundna individuella utbildningsplaner som ett sätt att utveckla gymnasieskolan, men ställer sig tveksam till des­sa som ett alternativ för flertalet uppföljningsungdomar.

Länsarbetsnämnden i Jämtlands län anser alt i arbetet med individuel­la utbildningsplaner bör även hänsyn tas till förändringar i den framtida arbetsmarknaden.

Länsskolnämnden i Gävleborgs län anser att kravet på individuella planer av mer formaliserad karaktär är för många elever orealistiskt och inbjuder till skenverksamhet. Nämnden ifrågasätter utredningens förslag att eleverna vid varje tidpunkt skall kunna övergå till reguljär studieväg och är tveksam till utbildningsplanernas bindning till den formella gymnasiekompetensen och föreslår all kommunerna själva skall få välja den organisation som bäst passar dem.

Länsarbetsnämnden i Värmlands län framhåller att för uppföljnings­eleverna - som ofta är skoltrötta och inte färdiga att la långsikliga beslut om sin framtid - är det inle konstruktivt att införa ett skolliknande sys­tem. Även länsskolnämnden i Älvsborgs län betonar riskerna för att den treåriga studiegången i realiteten kan bli fyraårig, medan Forshaga kom­mun påpekar riskerna för att de treåriga utbildningarna och gymnasiein-riktade utbildningsplaner kan medföra en "utslagning från uppföljning­en".

Länsskolnämnden i Blekinge län framhåller all individuella utbild­ningsplaner inte är tillräckliga åtgärder för de berörda ungdomsgrupper­na, ulan en större flexibilitet med ett större utbud av alternativ är erfor­derliga. För vissa elever anser nämnden det nödvändigt med en "prepa­randkurs" innan det är meningsfullt att påbörja en gymnasielinje.

RHS anser att individuella utbildningsplaner också skall kunna an­vändas för "smala" utbildningsvägar och därvid utgöra ett fullgott alter­nativ motsvarande gymnasieskolans övriga studievägar.

Svenska föreningen för studie- och yrkesvägledning anser all ungdoms­uppföljningen bör vara ett sökalternativ.

Många kommuner betonar vikten av flexibilitet, individanpassning och okonventionella grepp vid upprättande och genomförande av ut­bildningsplanet na.

Forshaga kommun betonar att uppföljningsverksamheten inte får bli en gymnasielinje eller parallellsystem till gymnasieskolan.

Timrå kommun är tveksam till möjligheten att nå alla ungdomar, trots möjligheten till individuella utbildningsplaner.

Flera remissinstanser, framför allt kommuner, anser att elever vid in­träde på gymnasielinje eller individuell utbildningsplan skall få tillgodo­räkna sig kunskaper från arbetslivet.

Hässleholms kommun anser att det tydligare måste framgå vad de in­dividuella utbildningsplanerna får innehålla saml kritiserar styrningen mot gymnasieutbildning.

47

4 Möjligheterna att tillgodose elevernas

Prop. 1990/91:85

förstahandsval

Bilaga 4

Huvudparten av remissinstanserna instämmer i förslaget om att öka ungdomarnas möjligheter att få sitt förstahandsval tillgodosett. Även slo­pande av nuvarande prioritering av 16-17-åringar tillstyrks, liksom bort­tagande av nuvarande start- och delningsial.

Flera remissinstanser påtalar att del är knappast möjligt att tillgodose samtliga förstahandsval. Stockholms kommun anser att den inte, med nu­varande samordnad intagning till gymnasieskolan i Storstockholm, kan öka intagningen på förstahandsvalet. Inte heller Göteborgs kommun an­ser sig kunna öka intagningen på förstahandsval.

Länsskolnämnden i Malmöhus län bedömer möjligheterna som små att genom lokala åtgärder tillgodose förstahandsvalen.

Sundsvalls kommun påpekar all hinder som lokaler, utrustning och pengar försvårar möjligheterna att tillgodose elevernas förstahandsval.

Örebro kommun menar att ändringar av intagningsreglerna kan öka möjligheten att ta in elever på deras förstahandsval.

Nässjö kommun anser att en ökad möjlighet till LA-kurser kan öka möjligheten att tillgodose förstahandsvalen, liksom om läriingsplatser får inrättas trots att gymnasieutbildning inom berört område finns på orten. Även andra kommuner förespråkar större lokal frihet i form av t.ex. lärlingsutbildning och inbyggd utbildning.

AMS, länsskolnämnden i Gävleborgs län och länsarbetsnämnderna i Värmlands, Jönköpings och Malmöhus län samt Södertälje och Lycksele kommuner anser att både ungdomarnas förstahandsval och arbetsmark­naden måsle beaktas för att inte utbilda till arbetslöshet.

Länsarbetsnämnden i Jämtlands lån är tveksam till att elevernas öns­kemål skall få styra inriktningen och dimensioneringen av utbildnings­vägarna.

Länsarbetsnämnden i Älvsborgs län anser att utökningen av antalet platser på de attraktiva yrkesinriktade linjerna bör vara marginella, och all avgörande för utökningarna skall vara ungdomars förutsättningar att klara studierna. Även arbetsmarknadsaspekter bör beaktas vid utökning­ar.

Oskarshamns kommun anser inte att argumenten för att styra elever­nas val utifrån arbelsmarknadsskäl är hållbara. 1 stället är målet med all utbildning att ge en livslång grund för framtida lärande och anpassning till förändringar i samhället och på arbetsmarknaden.

Hässleholms kommun anser att många av uppföljningens elever är så skoltrötta att även intagning på förstahandsval inte medför någon större förändring av uppföljningsverksamheten. En minskning av antalet ele­ver inom uppföljningen till hälften är därför helt orealistisk.

Länsarbetsnämnden i Jönköpings län och Malmö kommun motsätter sig borttagandet av vårintagningen till vårdlinjen.

Landstingsförbundet förordar att det även fortsättningsvis skall finnas möjligheter till flera intagningar till vårdutbildningen, dock inte styrt till nuvarande terminslid, utan mer flexibelt.

48

5 Lagfäst rätt till gymnasieutbildning

Prop. i990/9i:85

Rila?a 4 Remissinstanserna är överlag positiva till att både ungdomarnas räll till

utbildning och hemkommunernas skyldighet att främja de egna ungdo­marnas gymnasieutbildning lagfästs. Flertalet remissinstanser tillstyrker också borttagande av nuvarande prioritering av 16-17-åringar vid intag­ning till gymnasieskolan.

Statskontoret, utbildningsenheten vid länsstyrelsen i Norrbottens län, länsskolnämnden i Älvsborgs län, SACO, Småföretagens riksorganisation och Hässleholnis kommun betonar att valfriheten för eleven mellan stu­dier och arbete måste få finnas kvar.

Statskontoret saknar en belysning av vad ansvaret innebär för de kommuner som saknar gymnasieskola.

CSN anser att det inför ett lagfästande av kommunernas utbildnings­ansvar är nödvändigl att ta ställning till var ansvaret för inackorderings­tillägg och elevresor skall ligga och till vem stalsbidragel skall utbetalas.

Länsskolnämnden t Gävleborgs län ställer sig tveksam till att ge ele­verna en lagstadgad rätt till gymnasieutbildning, då delta kan uppfattas som en rätt till förstahandsvalet. Även Lycksele kommun betonar all rät­ten till gymnasieutbildning inte får kopplas till förstahandsvalet.

Länsarbetsnämnden i Värmlands län avvisar förslaget om lagstadgad räll till gymnasieutbildning, som förutsätter individuella läroplansbund­na utbildningsplatser, med motiveringen att risken är påtaglig att man tvingas till nödlösningar för att uppfylla lagens krav.

Länsarbeisnäninden i Malmöhus län anser alt äldresökande - över 20 år - i fortsättningen bör ges större möjligheter att antas till gymnasiesko­lan.

Svenska kommunförbundet liksom Örebro kommun anser inte att en reglering av ungdomars rätt till gymnasial utbildning fyller någon egent­lig funktion.

Flera remissinstanser, framför allt kommuner, påpekar att med gym­nasial utbildning måste likställas alla former av utbildning som ger mot­svarande kompetens, t.éx. kommunala vuxenutbildningen och folkhög­skolor.

Arjeplogs kommun betonar att rätten till utbildning är särskilt viktig för dem som på grund av omognad och sociala problem inte kunnat tillgodogöra sig utbildningen i grundskolan. Därför bör varje individ, oberorende av ålder, kunna kräva rätt till den utbildning han är mogen att tillgodogöra sig.

6 Uppföljningsansvaret och skolplanen

Huvuddelen av remissinstanserna stödjer förslaget om att uppföljnings­ansvaret förs in i skolplanen.

Svenska kommunförbundet avvisar centrala rekommendationer om innehållet i skolplanen, då denna skall vara kommunernas målstyr­ningsinstrument.

4   Rik.sdagen 1990/91. 1 saml. Nr 85. Bilagedd

49

Rättelse: Bilaga 5 och 6 har bytts ut mot ny text.

Karbkrona kommun avstyrker att uppföljningsansvaret förs in i skol-

Prop. 1990/9185

planen.

Bilaga 4

Hässleholms kommun är tveksam till att föra in uppföljningsansvaret i skolplanen på grund av att nuvarande flexibilitet och individualisering kan gå om intet i samband med detta närmande till gymnasieskolans mål och verksamhetsformer.

Timrå kommun anser att uppföljningsansvaret även skall skrivas in i skollagen.

o

7 Ärlig samordnad resultatuppföljning av hemkommunens 16-19-åringar för både ungdomar i och utanför gymnasieskolan samordnas

De flesta remissinstanser tillstyrker att gymnasieskolans och uppfölj­ningsansvarets informationssystem integreras.

Statskontoret finner att förslagen är vagt preciserade och anser att hu­vudansvaret för resultatuppföljningen primärt är en kommunal angelä­genhet.

SCB påpekar att relativt omfattande utvecklingsinsatser krävs för att ta fram de föreslagna uppgifterna. De föreslår också att en elevdalabas för elever i gymnasieskolan upprättas för detta ändamål och att SCB i samråd med SÖ och CSN får regeringens uppdrag alt utforma detaljerna i ett sådant system.

Siatens invandrarverk påpekar att en årlig redovisning bör knytas till långsiktig resultatuppföljning och forskning.

Länsskolnämnden i Värmlands län understryker vikten av att etl fram­tida informationssystem också redovisar vilka ekonomiska resurser kommunerna använder till olika verksamheter.

Svenska kommunförbundet betonar att den information kommunerna skall lämna samordnas med den information kommunerna själva behö­ver och att samordning sker mellan de myndigheter som önskar infor­mation från kommunerna.

Många kommuner påpekar att uppgiftslämnandet är betungande för kommunen och ser därför gärna att informationen förenklas och sam­ordnas.

Stockholms kommun .ser det som mycket viktigt att ett framtida infor­mationssystem utnyttjar befintliga datasystem och möjligheterna till samköming av dessa.

Lidköpings kommun anser att en redovisning av sysselsättningen för ungdomar upp till 18 år utanför gymnasieskolan är tillräcklig och att en utökning skulle medföra alltför stora missvisande faktorer.

Ett antal remissinstanser påpekar att för ungdomar över 18 år måste av sekretesskäl särskild hänsyn tas till vilka uppgifter som skall inhäm­tas.

50

8 Resultatuppföljning som utgår från

Prop. i990/9i:85

hemkommunen och inte från

Bilaga 4

gymnasiekommunen

Resultatuppföljning enligt utredningens förslag tillstyrks av huvudpar­ten av remissinstanserna.

Länsskolnämnden i Gävleborgs län avstyrker att resultatuppföljningen via lagstiftning knyts till hemkommunen samtidigt som åtgärdsansvaret skall kunna delegeras. Olikheter i lokala förhållanden och ungdomars olika behov talar för att regleringen bör ske via interkommunala över­enskommelser.

Karbkrona kommun påpekar att utredningens förslag inle tydligt nog anger hemkommunens resp. gymnasiekommunens ansvarsområde och ålgärdsskyldighet. Ett antal remissinstanser, företrädesvis kommuner, för också liknande resonemang, där en större klarhet beträffande ansvars­områden och ålgärdsskyldigheier efterfrågas.

Lidköpings kommun befarar att vissa svårigheter med uppföljningen kan uppslå för kommuner utan egen gymnasieskola.

9 Ansvarsfördelningen mellan skol- och arbetsmarknadsmyndigheterna

Beträffande ansvarsfördelningen går remissinstansernas meningar isär. En huvudgrupp tillstyrker utredningens förslag om att nuvarande för­hållande - där arbetsförmedlingen övertar huvudansvaret från 18 års ål­der - bibehålls. En annan huvudgrupp pläderar för att skolans ansvars­område skall utsträckas, i vissa fall upp till 20 år.

Behovet av samverkan mellan skola och arbetsmarknadsmyndigheter och en utveckling av nuvarande samarbete anses angeläget.

SÖ, högskolan för lärarutbildning i Malmö, länsskolnämnden t Malmö­hus län och Svenska föreningen för studie- och yrkesvägledning anser att alla ungdomar under 20 år som inte slutfört gymnasieutbildning skall ligga under skolmyndighetens ansvarsområde. Detta motiveras bl.a. med att arbete med att motivera ungdomar för studier inom uppföljningsan­svaret riskerar att avbrytas om ansvarel övertas av arbetsmarknadsmyn­digheterna.

Statens invandrarverk, Barn- och ungdomsdelegationen och Göteborgs,[REDACTED_EFTERNAMN] och Malmö kommuner påpekar att gränsen mellan de olika myn­digheternas ansvar bör vara flexibel.

Länsarbetsnämnden i Värmlands län anser det logiskt att ansvaret för elever som inte fortsätter till gymnasieskolan efter grundskolan överförs till länsarbetsnämnden.

Länsskolnämnden i Blekinge /ä>Kbetonar att tesen att ungdomar inte skall ha något arbete före 19-20-årsåläern inte får drivas för långt. Läns­arbetsnämnden i Norrbottens län utgår från att skyldigheten att erbjuda gymnasieutbildning upp till 20 år också innefattar möjligheten till ar­betsmarknadsutbildning.

RHS anser att någon skall ha det uttalade samordningsansvaret för

Prop   1990/91'85

ungdomar upp till 20 år och ser det som naturligt att ansvaret läggs på

Bilaga 4

skolan, då det primärt är ungdomars utbildning som avses.

Oskarshamns och Botkyrka kommuner anser att kommunen bör ha hela sysselsättningsansvaret för ungdomar under 20 år.

Timrå kommim ser nackdelar, som t.ex. sämre förutsättningar att få tillsvidareanställningar, om uppföljningen håller kvar plalsanskaff-ningen efter 18 år.

Högskolan för lärarutbildning i Malmö anser att samverkan och sa­marbete mellan myndigheterna vad gäller ungdomsinsatser bör lagfästas för alt den nationella likvärdigheten skall garanteras.

Ett flertal remissinstanser betonar att samverkan mellan skola och arbetsförmedling resp. skola, arbetsförmedling och socialtjänst måste ut­vecklas.

Flertalet remissinstanser vill inle ha någon central reglering av hur samverkan skall ske.

Länsskolnämnden i Gävleborgs län anser att särskilda arrangemang för överlämnande av huvudansvaret från skolan till arbetsförmedlingen hör anordnas.

Några kommuner påpekar att samarbetet mellan skola och arbetsför­medling inte alltid är utan komplikationer då de olika målsättningarna inte alltid går att förena.

10 Schablonisering av statsbidraget

Förslaget om ett schabloniserat statsbidragssystem samordnat med drifts­bidragen för gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen tillstyrks av flertalet av de remissinstanser som kommenterat frågan.

Flera kommuner invänder mot förslaget att en enskild kommun skall träffa överenskommelse med en arbetsgivare om lönebidraget för en ungdomsplats och föreslår i stället att centrala rekommendationer utar­betas.

Flera remissinstanser påpekar att utformningen av statsbidraget bör göras så att unga med behov av särskilt stöd inle åsidosätts. Högskolan för lärarutbildning t Malmö, länsskolnämnden i Malmöhus län. Svenska föreningen för studie- och yrkesvägledning och Härryda, Hässleholms, Gö­teborgs och Södertälje kommuner föreslår att statsbidraget till ungdoms­uppföljningen utgår selekterat från övriga skolslatsbidrag.

Småföretagens riksorganisation anser att en schablonisering av det ti­digare detaljstyrda statsbidraget kommer att underlätta möjligheterna att skapa flexibla lösningar för varje individ.

Ett antal remissinstanser ifrågasätter om kostnadsberäkningarna hål­ler. Några remissinstanser, företrädesvis kommuner, föreslår att ytterliga­re resurser tillskjuts för att utredningens förslag skall kunna genomfö­ras.

52

Stockholms kommun anför att hänsyn måste tas till den koncentra-

Prop   1990/91"85

tion av ungdomar med särskilda behov som finns i Stockholm och del

Bilaga 4

därav följande resursbehovet.

Lycksele kommun hävdar behovet av viklning av statsbidraget för att även för små inlandskommuner ge förutsättningar för en nationellt lik­värdig utbildning. Även Malmö och Botkyrka kommuner förordar en viklning av statsbidragen utifrån förekomsten av ungdomar med psyko-sociala problem, med invandrar- eller flyktingbakgrund och med intel­lektuella och fysiska handikapp.

Örebro kommun anser att kommuner som kan presentera etl seriöst arbete med utsatta grupper - t.ex. invandrare, flickor med behov av ext­ra stöd och ungdomar med psyko/sociala problem - skall kunna få sär­skilt stöd i form av extra statsbidrag.

11 Invandrar- och flyktingungdomars situation

Utredningens förslag till stöd för rubricerade stöds av de flesta remissin­stanserna.

Ett antal remissinstanser anser all invandrarungdomars speciella pro­blemalik inle behandlats i tillräcklig omfattning.

SÖ betonar att det är viktigt att dessa ungdomar sysselsätts inom skolväsende och arbetsmarknad. Situationen för dessa ungdomar bör särskilt utredas.

Statskontoret är tveksam tiil särskilda åtgärder för dessa ungdomar och anser att eventuellt temporärt arbetstillstånd skall omfatta samtliga asylsökande.

Statens invandrarverk föreslår att en snabbutredning görs som klargör om ungdomar under 20 år kan undantas från regleringar beträffande ar­betstillstånd.

12 Ungdomar med psykiska och fysiska handikapp

Flertalet remissinstanser stödjer utredningsförslagen för rubricerade.

Sociabtyreben anser att uppföljningsansvaret bör omfatta alla hem­kommunens ungdomar, oavsett eventuella handikapp.

SÖ poängterar att de handikappades situation inom uppföljningsan­svarei måste uppmärksammas.

Särskolekommittén meddelar att de avser att i viss utsträckning bear­beta de aktuella frågeställningarna i sitt slutbetänkande.

Synskadades Riksförbund anser utredningens förslag som otillräckliga och påpekar också avsaknaden av förslag om samverkan för landstingets habilitering med skola och arbetsförmedling. Förbundet förespråkar lag­stiftning om räll till habilitering och rehabilitering.

Länsskolnämnden i Malmöhus län och Svenska föreningen för studie-och yrkesvägledning påpekar att antalet fysiskt handikappade ökal inom

53

uppföljningen, att dessa har större behov av stöd och vägledning och att

Prop   1990/91'85

dessa också kräver större personalresurser än övriga.

Bilaga 4

13 Flickornas situation

Flera remissinstanser tar upp flickornas speciella situation både i gym­nasieskolan och inom uppföljningsverksamheten.

SÖ betonar att särskilt stöd bör ges åt flickor som väljer otradltio-nelll.

AMS anser att flickornas situation bör vara ett ämne för gemensam fortbildning för olika personalkategorier.

Länsskolnämnden t Jönköpings län och Barn- och ungdomsdelegatio­nen påpekar att de saknar förslag om särskilda stödåtgärder för flickor med svårigheter att hävda sina intressen och rättigheter.

Länsarbetsnämnden i Gävleborgs län och Svenska föreningen för studie- och yrkesvägledning betonar flickornas begränsade valmöjligheter till gymnasieskolan.

Länsarbetsnämnden i Norrbottens län poängterar att flickor som av­brutit sin utbildning eller inte fått sitt förstahandsval tillgodosett löper de största riskerna att misslyckas.

54

Sammanfattning av och remissyttranden över

Prop. i990/9i:85

särvux-kommitténs betänkande "Vidgad

Bilaga 5

vuxenutbildning för utvecklingsstörda" (SOU 

1990:11)

1 Inledning

Betänkandet (SOU 1990:11) Vidgad vuxenutbildning för utvecklings­störda avgivet av särvux-kommittén (U 1988:15) har remissbehandlats under våren 1990.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av socialstyrel­sen, statens handikappråd, centrala studiestödsnämnden (CSN), skol­överstyrelsen (SÖ), statens institut för läromedel (SIL), arbetsmarknads­styrelsen (AMS), riksrevisionsverket (RRV), länsskolnämnderna i Göte­borgs och Bohus län, Kristianstads län och Jämtlands län, Landstings­förbundet, Svenska Kommunförbundet, Göteborgs stad genom Utbild­ningsnämnden, landstingskommunerna i Kristianstads län, Kalmar län och Jämtlands län, SACO genom medlemsförbunden Lärarnas Riksför­bund (LR) och Sveriges Psykologförbund, TCO-S, Handikappförbun­dens centralkommitté genom Rikförbundet för Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna (FUB), Rörelseskolornas intresseorganisation (RIO), Folkbildningsförbundet och Riksförbundet för kommunal och statlig vuxenutbildning (R-VUX).

Dessutom har yttranden inkommit från Riksföreningen Autism, Stu­dieförbundet Vuxenskolan, Åsbackaskolan i Gnesta och Omsorgsnämn­den (Västra omsorgsområdet) i Stockholms läns landsting.

2 Allmänna synpunkter på betänkandet

Nästan alla remissinstanser tillstyrker i stort förslagen i utredningen. Några uttrycker sig positivt om det mesta i betänkandet. Endast kom­mitténs finansieringsförslag har mött kritik från flera remissinstanser.

FUB skriver "Det är med stor tillfredsställelse, som vi har tagit del av särvux-kommitténs betänkande och vi hoppas och förlitar oss på att det kommer att genomföras".

R-VUX anser att kommittén "övertygande visat hur viktigt det av kompensatoriska skäl är med ökade utbildningsinsatser för utvecklings­störda".

3 Kommitténs utgångspunkter

l betänkandet utgår kommittén från att tillgång till vuxenutbildning för alla människor är en viktig jämlikhetsfråga. Utvecklingsstörda har lik­som andra möjlighet att tillgodogöra sig utbildning om den anpassas ef-

55

ter deras speciella behov och förutsättningar.  Utvecklingsstörda skali

Prop   I990/9r85

därför oavsett grad av funktionsnedsättning ges möjligheter till utveck-

Bilaga 5

ling genom vuxenutbildning.

De remissinstanser som berört denna fråga delar kommitténs upp­fattning.

Landstingsförbundet anser att det är helt i linje med målen för vux­enutbildningen att ge vuxna utvecklingsstörda rätt till utbildning i sam­hällets regi på principiellt lika villkor som gäller för andra vuxna.

Socialstyrelsen tycker att "dessa utgångspunkter är viktiga och att de gör frågan om vuxenutbildning till en jämlikhetsfråga."

4 Utvecklingsstördas utbildningsbehov

Kommittén har beskrivit utvecklingsstördas utbildningsbehov och anser att utvecklingsstörda behöver skilda former av utbildningsinsatser efter­som variationen inom gruppen är stor. Vuxenutbildningen för utveck­lingsstörda måste också ha en större omfattning än för andra vuxna. De remissinstanser som berört frågan instämmer med kommittén.

5 Nuvarande vuxenutbildning för utvecklingsstörda

Kommittén har kartlagt nuvarande vuxenutbildning för utvecklingsstör­da. Kommittén anser att verksamheten hos de olika vuxenutbildnings-anordnarna bör inriktas mot att tillgodose skilda utbildningsbehov så att de resurser som finns skall komma till maximalt utnyttjande. Kommit­tén föreslår att utvecklingsstördas behov av vuxenutbildning tillgodoses genom olika Inriktningar av verksamheten hos olika vuxenutbildnings­anordnare. Kommittén föreslår alltså att gränsdragningsproblemen mel­lan särvux och grundvux uppmärksammas.

Folkbildningsförbundet instämmer i kommitténs uppfattning och framhåller.att det är viktigt att folkbildningsarbetet hålls skilt från den institutionaliserade utbildningen och habiliteringen.

Studieförbundet Vuxenskolan stödjer förslaget till avgränsning mel­lan särvux och studieförbunden. Förslaget ger studieförbunden möjlig­het att utvecklas inom sina kompetensområden och deltagarna förstår bättre skillnaden mellan olika alternativ som erbjuds.

RIO anser att folkhögskolans resurser borde ha redovisats tydligare. "Det torde vara väl känt att folkhögskolan med sin möjlighet till små undervisningsgrupper, sitt lugnare studietempo och med en social trygg­het via internatsmiljön visat sig vara en mycket lämplig studieform för personer med olika former av funktionsnedsättning." RIO betonar dock vikten av att utvecklingsstörda har tillgång till ett brett upplagt studieut­bud utan onödiga låsningar till vare sig former eller utbildningsanord­nare.

LR anser i motsats till kommittén att de utbildningsinsatser som re­dan görs för utvecklingsstörda är relativt stora i förhållande till mål­gruppens storlek.

56

Utbildningsnämnden i Göteborgs Stad tror att ett utbyggt särvux kan

Prop. 1990/91:85

skapa problem vad gäller gränsdragningen mellan folkbildningen och

Bilaga 5

särvux. Det är därför betydelsefullt att regelsystemet utformas så att de olika verksamheterna kompletterar varandra. Kristianstads läns land­sting betonar behovet av samverkan mellan de organisationer som er­bjuder vuxenutbildning åt utvecklingsstörda och behovet av ett gemen­samt utvecklingsarbete.

Länsskolnämnden i Kristianstads län kommenterar förhållandet mel­lan grundvux och särvux och menar att en preciserad gränsdragning bör finnas av pedagogiska skäl samtidigt som ett samordnat utvecklingsarbe­te vore önskvärt.

6 Vuxenutbildning i ett helhetsperspektiv

Kommittén ser vuxenutbildningen som en av de insatser som kan ingå i den totala habiliteringen av utvecklingsstörda. Vuxenutbildningen är självständig i förhållande till andra insatser inom habiliteringen. Kom­mittén betraktar särvux som en renodlad utbildningsinsats. En pedago­giskt betingad samverkan mellan särvux och omsorgsverksamheten bör ske utifrån en helhetssyn på den enskildes situation.

Remissinstanserna har i stort samma uppfattning som kommittén.

SÖ vill särskilt betona att särvux är en fristående utbildningsorgani­sation och att den verksamhet som bedrivs inom särvux skall styras ut­ifrån en pedagogisk bedömning vad gäller innehåll, omfattning och för­läggning i tid och rum.

LR anser att man inte så klart kan avgränsa utbildningsinsatserna från andra insatser som görs för utvecklingsstörda som kommittén an­ser. Det praktiska övandet av kunskaperna i vardagsmiljön är speciellt väsentligt och bör i stor utsträckning ske i arbetet eller på dagcenter.

7 Vuxenutbildning på träningsskolenivå

Kommittén föreslår att särvux utvidgas till att också omfatta utbildning på träningsskolenivå. Den grundläggande nivån i särvux utvidgas med områdena kommunikation samt verklighetsuppfattning och omvärlds­kunskap från träningsskolans kursplan. Förslaget utgår från en avgräns­ning både mot omsorgsverksamheten och utbildningen inom folkbild­ningen. Utvidningen av särvux föreslås följas upp med ett forsknings­och utvecklingsarbete.

Förslaget har kommenterats av nästan alla remissinstanser. Flertalet tillstyrker kommitténs förslag.

Några remissinstanser vill att särvux skall utvidgas med samtliga mo­ment som finns i träningsskolan. Statens Handikappråd skriver att det är angeläget att träningsskolans hela kursplan lyfts upp till vuxennivä. "De undervisningsområden som kommittén föreslår ska utgå har stor betydelse för vuxna utvecklingsstörda genom att de stimulerar utveck­ling av självkänsla och självförtroende."

57

Svenska Kommunförbundet anser att gränsdragningsproblemen inte

Prop   1990/91*85

bör överdrivas. Det bör vara omsorgshuvudmannens ansvar att åstad-

Bilaga 5

komma en verkningsfull utbildningsplanering och därför bör kurspla­nerna i särvux också kunna innehålla sådant som idag fmns inom de särskilda omsorgerna och folkbildningen. En liknande uppfattning har också framförts av Kristianstads läns landsting och FUB. R-VUX presen­terar en egen modell där träningsskolans samtliga moment ingår.

LR tycker däremot att kommittén inte i tillräcklig utsträckning beak­tat komvux särart i förhållande till de utvecklingsstördas utbildningsbe­hov. LR anser att särvux inte skall omfatta träningsskolans innehåll utan detta bör istället inordnas i den redan omfattande cirkelverksamheten eller utgöra reguljära inslag i omsorgsverksamheten på d-agcenter.

Flera instanser har uttalat sig positivt om kommitténs syn på behovet av ett forsknings- och utvecklingsarbete vid utvidgningen av särvux.

SÖ och SIL har dessutom poängterat behovet av fortbildning av lä­rarna i särvux. SIL pekar också på att läromedelsförsörjningen måste förberedas innan reformen genomförs. Läromedelstillgången är idag synnerligen dålig och produktionstiden lång. SIL föreslår därför ett ny­tillskott om ca två milj. kr. för att inom rimlig tid producera läromedel för yrkessärskolan och särvux.

8 Yrkesinriktad utbildning för vuxna utvecklingsstörda

Kommittén framför i betänkandet att vuxna utvecklingsstördas behov av yrkesinriktad utbildning i första hand bör tillgodoses i form av arbets­marknadsutbildning. Kommittén föreslår att vuxna skall ges möjlighet att erhålla yrkesutbildning inom yrkessärskolan och att kurser anordnas inom komvux för utvecklingsstörda.

En enig remissopinion, med undantag av Stockholms läns landsting (Västra omsorgsområdet), instämmer i kommitténs bedömning vad gäl­ler arbetsmarknadsutbildningen och tillstyrker även att vuxna skall ha möjlighet att delta i yrkessärskolans yrkesutbildning.

AMS påpekar dock att "vuxna utvecklingsstörda skall ha samma rätt som andra vuxna till yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning i de fall villkoren för sådan utbildning är uppfyllda. Det vill säga att personen Ifråga skall vara anmäld som arbetssökande hos arbetsförmedlingen och ha behov av en utbildning för att kunna få och behålla ett arbete och att det skall vara inom ett yrkesområde som bedöms leda till en anställ­ning."

Många har särskilt tagit upp fördelarna med att vuxna får gå i yrkes­särskolan. Socialstyrelsen framhåller att yrkessärskolans kompetens och resurser även bör utnyttjas för vuxna och ser också gynnsamma effekter för yrkessärskolan genom att en utvidgning av antalet linjer därigenom kan ske. Socialstyrelsen anser dessutom att vuxna som behöver yrkes-och verksamhetsträning skall få delta i yrkessärskolan. Några, bl.a. AMS och Landstingsförbundet, har påpekat att vuxna kan behöva gå endast

58

delar av yrkessärskolans linjer vilket skulle vara möjligt om dessa mo-

Prop. 1990/91:85

dullndelades.

Bilaga 5

Stockholms läns landsting (Västra omsorgsområdet) anser däremot att det är olämpligt att undervisa vuxna och ungdomar tillsammans.

SIL efterlyser yrkesutbildning på den kommande arbetsplatsen. "Nu­varande yrkessärskola ger små valmöjligheter. En arbetsplatsanpassad utbildning där yrkeslärare, arbetsanpassare och särvuxlärare skulle kun­na samarbeta är ett bra alternativ."

Flertalet instanser har också uttalat sig positivt om att kurser tillska­pas inom komvux för utvecklingsstörda.

AMS skriver att det är "angeläget att Inom denna skolform också be­reda vuxna utvecklingsstörda utbildning på samma sätt som för andra vuxna med behov av kompelensinriktad utbildning. Komvux utbildning kan i vissa fall vara en arbetsmarknadsutbildning. Men det bör också finnas möjlighet för den enskilde individen att på eget initiativ kunna söka en utbildning inom komvux utan att en arbetsmarknadsmässig be­dömning sker."

SIL, länsskolnämnden I Kristianstads län. Svenska Kommunförbun­det och FUB är positiva till förslaget om kurser i komvux men pekar på problemet att få ihop grupper om minst fem deltagare.

Endast länsskolnämnden I Göteborgs och Bohus län avstyrker försla­get om särskilda kurser inom komvux.

9 Förändringar av nuvarande särvux

Kommittén föreslår att reglerna för återinträde I särvux ändras, att be­gränsningen av studietiden endast skall avse den grundläggande delen av särvux och att fristående kurser kan anordnas på heltid. Kommittén fö­reslår att frågan om studiestöd tas upp vid en översyn av studiestödet för vuxna. Kommittén ger också sin syn på frågan om huvudmannaskap för särvux.

De remissinstanser som yttrat sig instämmer i kommitténs olika för­slag om förändring av nuvarande särvux. Svenska Kommunförbundet anser dock att det "Inte kan uteslutas att gällande timramar inte räcker för utvecklingsstördas behov". Samma tvekan har också R-VUX som an­ser att studietiden är otillräcklig för att garantera möjlighet till återkom­mande repetition.

Flera instanser instämmer i kommitténs kriterier för studiestöd. Andra, bl.a. CSN, avvaktar med synpunkter till dess utredningen om studiestöd vid vuxenstudier lagt fram sina förslag.

Flera remissvar är positiva till ett kommunalt huvudmannaskap. Andra väntar på särskolekommitténs förslag innan de lämnar sina syn­punkter. R-VUX anser att det finns mycket som talar för att hela habili­teringen av utvecklingsstörda har samma huvudman. Riksföreningen Autism ser med oro på kommunaliseringen med tanke på den bristande kompetens som blir följden av att det endast finns en eller ett fåtal per­soner med autism I varje kommun.

59

Landstingsförbundet är tveksam till kommitténs förslag om samråd

Prop. I990/9r85

med omsorgshuvudmannen vid intagning till särvux eftersom vuxenut-

Bilaga 5

bildning är en frivillig skolform. Alla sökande kommer trollgen inte heller att vara kända som omsorgstagare enligt omsorgslagen. R-VUX vill ha en särskild Intagningsnämnd för särvux.

10 Kostnader och finansiering

Kommittén beräknar kostnaden för utvidgningen av särvux och möjlig­heten för vuxna att delta i yrkessärskolan till 41 milj.kr. Samtidigt anser kommittén att nuvarande särvux måste utvidgas. Kommittén föreslår att kostnaden för förslagen belastar anslaget C 1. Bidrag till kommunal ut­bildning för vuxna.

Alla remissinstanser har kommenterat kommitténs förslag om finan­siering och genomförande. 1 storl sett kan två uppfattningar utläsas av remissvaren. Den ena är att förslaget utgående från utredningsdirektiven är logiskt och rimligt om än inte önskvärt. Den andra är kritisk mot förslaget eftersom det innebär att prioriterade grupper ställs mot varand­ra. Dessutom poängteras i dess yttranden att bidraget till komvux redan I dag är för litet.

Den första uppfattningen uttrycks av bl. a. socialstyrelsen. "En önsk­värd utveckling Inom både nuvarande särvux och den utvidgning av verksamheten som föreslås kräver enligt kommittén ett nytillskott av medel. Socialstyrelsen Instämmer i detta konstaterande. Socialstyrelsen har dock inget att Invända mol kommitténs förslag att finansiera en ut­vidgning av särvux genom omdisponering av befintliga medel Inom an­slaget C 1. Bidrag till kommunal utbildning för vuxna om inte ett ny­tillskott av medel kan tillföras verksamheten."

Liknande synpunkter framförs av länsskolnämnderna I Göteborgs och Bohus län och Kristianstads län.

Folkbildningsförbundet utgår från att behovet av ytterligare resurser för särvuxverksamheten tillgodoses genom omfördelningar Inom kom-vuxanslaget. Studieförbundet Vuxenskolan anser det viktigt att utbygg­naden av särvux inte ytterligare urholkar bidragen till studieförbunden.

Bland dem som inte delar kommitténs uppfattning vad avser finan­sieringen finns SÖ. "När det gäller utökningen av särvux kan emellertid SÖ inte tillstyrka kommitténs förslag att denna ökning skall finansleras genom omfördelning av medel Inom C 1-anslaget. Redan nu är tillgäng­liga medel inom detta anslag hårt ansträngda och svårigheter finns att tillgodose de behov som nuvarande uppgifter ställer." Däremot är SÖ beredd att biträda förslaget om att rymma de föreslagna komvuxkurser-na för utvecklingsstörda Inom komvux ramar. Liknande uppfattning har även länsskolnämnden I Jämtlands län, LR, TCO-S och R-VUX.

Utbildningsnämnden I Göteborgs stad är också kritisk mot finansie­ringen och understryker att det är oacceptabelt att låta särvux expandera på bekostnad av komvux. Tvärtom finns till följd av tidigare reducering­ar och lång kö till prioriterade utbildningar behov av ökad timvolym

60

till komvux och grundvux I stället för den minskning som kommitténs

Prop. 1990/91:85

förslag innebär.

Bilaga 5

Statens Handikappråd anser allt förslaget är omöjligt och att dess ge­nomförande strider mol de överenskomna politiska målen för handi­kappområdet. "Kostnaden för den nödvändiga utbyggnaden av särvux kräver givetvis nya resurser. Det kan inte få komma I fråga att ställa ef­tersatta gruppers behov mot varandra." FUB har ungefär samma upp­fattning.

Betydelsen av siatens ansvar för utvidgningen av särvux har tagits upp av några. Endast R-VUX anser det rimligt att delfinansiera utbygg­naden genom samfinansiering med landstingen.

Även andra synpunkter på kommitténs förslag har framkommit. Länsskolnämnden i Jämtlands län tar upp vikten av närhet till utbild­ningen. Målet bör vara att särvux, i synnerhet den grundläggande nivån, kan ges i varje kommun. Även behovet av resurser för skolledning och studie- och yrkesorientering kommer att öka. Landstinget I Kalmar län betonar vikten av all huvudmännen får full täckning för de kostnader ett genomförande kommer att medföra. Landstinget i Kristianstads län menar att den långa försöksperioden innebär att det inte krävs så lång utbyggnadstakt som kommittén föreslår.

RRV anser att de beräkningar av behoven som presenteras är schablonartade och dåligt underbyggda vilket leder till att de resursmäs­siga konsekvenserna inte blir tillräckligt belysta. Liknande kritik har också framförts av Svenska Kommunförbundet som menar att storleken av behovel är vanskligt att bedöma då kommittén inte visat någon prog­nos över hur de vidgade behoven kan komma att utvecklas.

11 Remissinstansernas egna förslag

TCO-S tar upp lärarbehörigheten. Erfarenhet av att undervisa utveck­lingsstörda elever jämte en adekvat speciallärarutbildning måste vara ett krav för lärare inom särvux. Vuxenpedagogik och vuxenmetodik är vik­tiga moment som skall Ingå i lärarnas fortbildning.

FUB vill uppmärksamma behovet av utbildade vuxenlärare även på träningsskolenivå, liksom behovet av lämpliga läromedel.

Riksföreningen Autism finner det angeläget att påpeka den speciella kompetens som krävs för att arbeta med autism även Inom vuxenutbild­ningen.

R-VUX föreslår en lagfäst rätt till utbildning i särvux under vissa för­utsättningar för alla psykiskt utvecklingsstörda över 21 år.

Folkbildningsförbundet och Studieförbundet Vuxenskolan anser att frågor om studier på hel- och halvtid liksom problem med svenska som andraspråk borde penetrerats av kommittén.

Sveriges Psykologförbund påpekar det väsentliga i att de studerande i särvux ges tillgång till den kompetens som elevvårdspersonal besitter.

61

Åsbackaskolan framför att kommittén Inte tillräckligt tagit hänsyn

Prop   1990/9r85

till den teckenspråkliga gruppens förutsättningar att få del I vuxenut-

Bilaga 5

bildningen.

62

Prop. 1990/91:85

Sammanfattning av rapporten (Ds 1990:59)

Bilaga 6

Samverkan mellan gymnasieskolan och vuxenutbildningen samt av inkomna yttranden

1 Utgångspunkter

Statsrådet Göran[REDACTED_EFTERNAMN] tillkallade den 13 oktober 1989 en arbetsgrupp (U 1989:D) för utvidgat samarbete mellan gymnasieskolan och vuxenut­bildningen, samverkansgruppen. Direktiven pekar på betydelsen av att gymnasieskolan, den kommunala vuxenutbildningen, högskolan och ar­betsmarknadsutbildningen ses som samverkande delar inom ett större system för återkommande utbildning.

2 Rapporten

Samverkansgruppen utarbetade rapporten (Ds 1990:59) Samverkan mel­lan gymnasieskolan och vuxenutbildningen, som överlämnades i okto­ber 1990. Rapporten innehåller en kartläggning, analys av hinder för samverkan och en förslagsdel.

Rapporten har sänts ut till samtliga skolstyrelser/skolchefer, läns-AMU, länsskolnämnder och länsarbetsnämnder samt till Svenska Kom­munförbundet. Mottagarna gavs möjlighet att komma in till utbildnings­departementet med synpunkter på rapporten.

Yttranden har inkommit från länsskolnämnderna i Kronobergs, Ble­kinge, Hallands, Göteborgs och Bohus samt Alvsborgs län, från länsar­betsnämnderna i Stockholms, Uppsala, Jönköpings, Hallands och Gäv­leborgs län samt från 13 kommuner, nämligen Botkyrka, Båstad, Glsla-ved, Hallsberg, Halmstad, Härryda, Kristianstad, Linköping,[REDACTED_EFTERNAMN], Ljusnarsberg, Stockholm, Vimmerby och Vännäs.

Yttranden har vidare kommit från Lärarnas Riksförbund (LR) och Riksförbundet för kommunal och statlig vuxenutbildning (R-VUX).

Svenska Kommunförbundet har meddelat alt man avstår från att av­ge yttrande med anledning av den extremt korta remisstiden. Kristian­stads och Vännäs kommuner beklagar att den korta liden inte har med­gett att man inhämtat skolstyrelsens synpunkter.

3 Kartläggning

Samverkansgruppen har genomfört en kartläggning av försöksverksam­het och samverkansprojekt genom

*     enkät till landets samtliga kommuner och läns-AMU,

*

Intervjuer med ett antal I sammanhanget viktiga nyckelpersoner och

*

kommunstudier.

63

Svarsfrekvensen på enkäten var hög (88% av kommunerna och 96%

Prop   1990/91 "85

av läns-AMU). Enkäten visar att många av hindren för samverkan hand-

Bilaga 6

lar om attityder och revirtänkande. Huvudintrycket av enkäten kan sammanfattas på följande sätt.

*

Samverkan förekommer redan I dag i mycket hög grad.

*

Man är genomgående positiv till samverkan.

*

Det finns en stark vilja att utveckla samverkan. Intervjuerna stöder den bild som finns redovisad från enkäten. Kommunstudierna visar att om viljan till samverkan finns, kan man

komma långt. En av avsikterna med kommunstudierna var att visa fram olika modeller. Samverkansgruppen har haft kontakt med ett tjugotal kommuner. I vissa av dem har arbetet med samverkanslösningar kom­mit långt, i andra pågår planering. Samverkan bör anpassas efter lokala behov och förutsättningar. De redovisade modellerna kan sällan direkt översättas till andra kommuner utan tjänar endast som exempel. De oli­ka projekten refereras i exempelsamlingen utan eget ställningstagande från samverkansgruppen.

4 Analys av problemområden och hinder. Övergripande synpunkter

Samverkansgruppen har gjort en analys av ett antal problemområden och hinder för samverkan som kom fram i kartläggningen. De problem­områden som nämns är oklara gränser mellan utbildningsformerna, or­ganisatoriska hinder, intagning, betyg, samplanering, resursutnyttjande, studiefinansiering, samläsning och attityder.

Länsskolnämnderna i Hallands och Älsvsborgs län, länsarbetsnämn­den i Gävleborgs län samt Botkyrka, Båstads, Gislaveds, Halmstads, Här­ryda, Kristianstads, Linköpings, Ljusnarsbergs, Stockholms och Vim­merby kommuner instämmer allmänt eller i flertalet av samverkans­gruppens förslag. R-VUX ställer sig positiv till samverkan enligt många av rapportens förslag.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län konstaterar att många hinder för samverkan undanröjs genom riksdagens beslut med anled­ning av prop. 1990/91:18 om ansvaret för skolan. Nämnden anser alt det är önskvärt från bl.a. samhällsekonomisk synpunkt, att ytterligare an­strängningar görs för att öka samverkan. Vidare anser nämnden att kommunerna inom sin vuxenutbildning (komvux eller uppdragsutbild­ning) bör få anordna utbildningar som motsvarar dagens AMU och att länsarbetsnämnden tillförs medel för att av kommunen köpa dessa ut­bildningar. AMU:s lokaler bör, genom lämplig transaktion, kunna över­föras till kommunerna.

Enligt LR ger rapporten en aktuell och bra översikt. Mot bakgrund av direktiven är det naturligt att gruppen har överbetonat de positiva ef­fekterna av samverkan. Däremot har inte problem, svårigheter och eventuella nackdelar redovisats lika utförligt. Samverkansgruppen har ensidigt redovisat utvecklingen att närma gymnasieskolan och komvux

64

till varandra. Gruppen har inle redovisat den motsatta utvecklingen att

Prop   1990/91

profilera och utveckla komvux som en egen skolform. Det finns alltså

Bilaga 6

enligt LRs uppfattning en uppenbar risk med förslagen att komvux åter­igen kommer att sammanföras med ungdomsskolan och betraktas som en gymnasieutbildning.

Även R-VUX finner att samverkansgruppen ensidigt sell till fördelar­na med samverkan. Det finns risk att de föreslagna förändringarna med­för nackdelar för de vuxenstuderande, t.ex. utarmning av kursutbudet, svårigheter att förena studier på daglid med förvärvsarbete och/eller minskad tillgång till kvällskurser, längre studietid. R-VUX efterlyser en analys av de samlade konsekvenserna.

Kristianstads kommun och R-VUX betonar att skillnaderna mellan vuxna och ungdomar inte gäller bara ålder utan faktorer såsom studie­motiv, studieekonomi, livssituation och förkunskaper. R-VUX framhål­ler att tillgänglighet till utbildning är ett begrepp med många olika aspekter. R-VUX betonar också att kvalitetskraven på studievägledning för vuxna måste ställas mycket högt. Den vuxne satsar sin fritid eller sin arbetstid med inkomstbortfall. Felval leder till studiemisslyckanden som undergräver självförtroendet och ökar studielånen. Felval innebär också kostnader för samhället. Många studielån kan Inte återbetalas, stu­dieavbrott leder till tomma studieplatser.

Länsarbetsnämnden i Gävleborgs län påpekar att rapporien inte re­dovisar några synpunkter angående sociala konsekvenser. De sociala aspekterna borde kanske beaktas. Nämnden framhåller vidare att det är svårt att komma fram till konkreta åtgärder för samarbetslösningar och föreslår en idébank på central nivå.

Härryda och Vimmerby kommuner menar att komvux uppbyggnad, förhållningssätt och metoder från komvux borde tas till vara och ge­nomsyra även gymnasieskolan.

5 Förslag

5.1 Forslag till ny gränsdragning

Samverkansgruppen anser att en klar och tydlig gräns mellan de olika utbildningsanordnarna är en grundläggande förutsättning för samver­kan. För att kunna samverka måste vars och ens roll och uppgifter vara tydligt Identifierade.

Samverkansgruppen slår bl.a. fast att man måste skilja mellan regul­jär komvux och reguljär gymnasieskola å ena sidan och uppdragsutbild­ning å andra sidan. Ur gränsdragningssynpunkt bör således kommunens uppdragsutbildning behandlas som en separat utbildningsform.

Sammantaget föreslår samverkansgruppen följande gränsdragning.

Gymnasieskola:

Utbildning för ungdomar 16-19 år

5   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 85. Bilagedel Rättelse: Bilaga 5, och 6, har b.ytts, ut mot ny text..

65

-

Kompetens för högskolestudier och/eller yrkesverksamhet

Prop   1990/91:85

-

Medborgerlig utbildning

Bilaga 6

-

Personlig utveckling

Målgrupp

* Alla ungdomar 16 - 19 år

Komvux:

Utbildning för vuxna från 20 år eller med slutförd gymnasieutbildning (grundskolenivå från 16 år)

-

Kompetensutbildning motsvarande grundskola och gymnasieskola

-

Förmedla kunskaper i egna yrket eller utbilda för nytt yrke

Målgrupper

*

De som fitt minst av samhällets utbildningsresurser

*

De som vill ut I arbetslivet

* De som vill förändra sin situation I arbetslivet

*

De som vill komplettera sitt yrkeskunnande

*

De som behöver komplettera för fortsatta studier Initieras utifrån den enskilde individeris behov.

Kommunens uppdragsutbildning:

-

Bedrivs I anslutning till det kommunala skolväsendet

-

I fråga om art och nivå anknytning till den verksamhet som förekom­mer i komvux eller i gymnasieskola, dock Inte utbildning som motsva­rar någon fullständig linje vad gäller gymnasieskolan

- Beställaren betalar samtliga kostnader och utser kursdeltagare

Initieras av företag, organbationer eller myndigheter för anställda samt för

samhällets behov av arbetsmarknadsutbildning.

AMU:

AMU-gruppen

- skall anordna arbetsmarknadsutbildning på uppdrag av länsarbets­

nämnderna utifrån målen för arbetsmarknadsutbildning

- far dessutom sälja utbildning till företag och organisationer

Initieras i huvudsak från samhällets behov vad gäller arbetsmarknadsut­bildningen samt av företag, organisationer eller myndigheter för anställ­da.

Högskolan:

- Utbildning som bygger på grundutbildning motsvarande gymnasiesko­lan

66

Prop. 1990/91:85

Högskolans uppdragsutbildning:

Bilaga 6

-

Bedrivs I anslutning till övrig högskoleverksamhet

-

I fråga om art och nivå anknytning till reguljär högskoleutbildning, dock inte utbildning som motsvarar någon allmän linje

-

Beställaren betalar samtliga kostnader och utser kursdeltagare Initieras av företag, organbationer eller myndigheter för anställda samt för samhällets behov av arbetsmarknadsutbildning.

Länsskolnämnden i Hallands län Instämmer I gruppens synsätt om vikten av tydliga gränser och roller som grund för samverkan.

Linköpings kommun framhåller att vilja finns för ett utökat samar­bete där dock varje utbildningsforms specifika mål för resp. målgrupper måste beaktas.

Även länsarbetsnämnden I Stockholms län framhåller vikten av en klar och tydlig gräns mellan utbildningsanordnarna. Redan vid plane­ringen bör rollerna vara klart definierade. Däremot anser Inte länsar­betsnämnden att det behöver vara ett hinder för samverkan att det finns olika studiestödsformer.

Enligt LR kan samverkansgruppens rapport inte ses Isolerat. Kom­munerna kommer bl.a. att ha frihet att själva bestämma sin skolorgani­sation och sin skolledningsorganisation. LR understryker mot den bak­grunden vikten av att det finns en klar och tydlig gränsdragning mellan gymnasieskolan och komvux. Varje utbildningsform skall ha sin tydliga roll, sin egen identitet.

Enligt R-VUX förutsätter samverkan gränsdragning och arbetsfördel­ning. Det bör klart utsägas att det långsiktiga målet inte är samgående. Det är uppenbarligen inte heller samverkansgruppens avsikt. Därför är det nödvändigt att än tydligare definiera de samverkande utbildningsfor­mernas uppdrag, målgrupper och ansvarsområden.

Härryda kommun anser att en tydlig profil på resp. skolform ökar intresset för långtgående samverkan. Direktiven till gruppen har uteslu­tit samgående, men saken vore ändå Intressant I det riktigt långa per­spektivet.

Stockholms kommun framhåller att det är viktigt att klarare definie­ra AMU:s teoretiska Inslag och renodla ulbildningsanordnarnas profiler.

Länsarbetsnämnden i Gävleborgs län anser det angeläget att AMU jämställs med gymnasial utbildning och ger motsvarande behörighet.

5.2 Parallellutbildningar

Utbildningar i gymnasieskolan och i komvux, som anordnas som hel­tidsstudier på dagtid på ungefär lika lång studietid, bör enligt samver­kansgruppen vara utbytbara.

Definitionen av vad som är parallellutbildning eller inte är, enligt Stockholms kommun, oklar. Elever som inle hinner med alla moduler i den nya treåriga yrkesutbildningen skall kunna gå Igenom dessa i komvux. Dessutom måste en utbildning som anordnas inom gymnasie-

67

skolan vid behov kunna anordnas i komvux på deltid och/eller kvälls-

Prop  1990/91:85

t'd

Bilaga 6

5.3 En 20-årsgräns för vuxenutbildning

Samverkansgruppen föreslår att man skall vara 20 år eller ha slutfört gymnasieutbildning för att få påbörja studier vid komvux (grundskole­kurs från 16 år).

Linköpings kommun tillstyrker en ny åldersgräns. Länsskolnämnden I Kronobergs län tillstyrker också förslaget. Det är viktigt att mindre kommuner Inte utan vidare skall kunna bygga upp en gymnasieutbild­ning för ungdomar via sin komvux.

Stockholms kommun påpekar att åldersgränsen bör lyda "under det kalenderår man fyller 20 år". Att 16-årsgränsen bibehålls för grundvux och grundskolestudier är viktig för ungdomar i uppföljningansvaret. Det är viktigt att bestämmelserna om åldersgränser generellt sett utfor­mas så att det finns dispensmöjligheter för dessa ungdomar.

LR accepterar en 20-årsgräns med möjlighet till dispens.

Länsarbetsnämnden i Stockholms län är tveksam till en alltför defi­nitiv 20-årsgräns. Det bör finnas möjlighet till dispens för ungdomar som inte gått den normala vägen genom gymnasiet.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län menar att komvuxstu-dier bör fa påbörjas vid samma ålder oavsett om man slutfört gymnasie­utbildning eller ej. Gränsen bör således vara 19 år.

Länsarbetsnämnden I Hallands län anser att en 20-årsgräns är oför­delaktig för de ungdomar som valt att gå ut I arbete efter avslutad grundskola och sedan önskar återuppta sin skolgång. En samordning med åldersgränsen för arbetsmarknadsutbildning (18 år) förordas. Läns­arbetsnämnden i Gävleborgs län förordar också 18-årsgränsen, i varje fall för deltidsstudier.

Ljusnarsbergs kommun menar att ungdomar som kanske på grund av skoltrötthet avstått från gymnasieutbildning måste kunna skaffa sig en yrkesutbildning i komvux innan de fyllt 20 år. Hallsbergs kommun anser att en höjd åldersgräns bidrar till att gränsen mellan komvux och gymnasieskolan tydliggörs, men får negativa följder för ungdomar under 20 år som vill påbörja studier "på gymnasienivå" men inte Inom ung­domsgymnasiet. Möjligheten att göra undantag behövs. Härryda kom­mun framför en liknande uppfattning.

Botkyrka kommun framhåller fördelen med att elever i gymnasie­skolan (16-19 år) tillåts läsa enstaka ämnen i komvux. Därigenom kan eleverna oftast erbjudas ett större urval av tillvalsämnen än vad gymna­sieskolan ensam klarar.

Länsskolnämnden i Hallands län anser att den nya åldersgränsen är logisk. En elev som påbörjat grundskolekurs Inom komvux vid 16 år måste dock ges möjlighet att fortsätta till etapp 2-4 utan att vänta till fyllda 20 år.

Även[REDACTED_EFTERNAMN] kommun ser risk för onödig väntetid på flera år för sådan övergång. Det kan också i många fall bli omöjligt att utnyttja

68

komvux unika möjlighet att kombinera etapp 1-studier I vissa ämnen

Prop. 1990/91:85

med etapp 2-4 i andra. 20-årsgränsen förefaller medföra flera nackdelar

Bilaga 6

än fördelar.

Båstads kommun menar att förslaget rimmar dåligt med kommunens frihet att utveckla samläsningsmodeller. Samhällets utbildningsresurser och ungdomars möjligheter till utbildning måste tas till vara fullt ut. För små kommuner utan gymnasieskola är det en nödvändighet. Ålders­gränsen blir fiktiv.

5.4      Påbyggnadsutbildning

Samverkansgruppen föreslår att påbyggnadsutbildningarna I gymnasie­skolan överförs till komvux resp. högskolan, såvida de Inte ingår i tredje året i gymnasieskolan.

Länsskolnämnderna I Kronobergs, Hallands och Göteborgs och Bo­hus län samt länsarbetsnämnden i Stockholms län tillstyrker förslaget.

Halmstads kommun anser att påbyggnadsutbildningar där det är möjligt bör inordnas I gymnasieskolans åk 3. De som kräver slutförd gymnasieutbildning bör ej organiseras av gymnasieskolan i framtiden, möjligen med undantag av teknikerutbildningen.

Hallsbergs och Linköpings kommuner anser att påbyggnadsutbild­ningarna inte generellt bör föras över till komvux. Lokaler, utrustning och lärarkompetens finns inom gymnasieskolan. Teknikerutbildningen är starkt knuten till den tekniska linjen. Kommunerna bör själva få av­göra förläggningen. Detta förordar även Kristianstads kommun.

LR har tidigare avvisat förslaget och poängterar nu att, om det ge­nomförs måste motsvarande resurser överföras till komvux.

5.5      Inrättande av skolenhet

Samverkansgruppen föreslår att reglerna för Inrättande av gymnasieen­het resp. vuxenutbildningsenhet slopas helt. Kommunen bör själv ha rätt att avgöra hur skolenhetsorganisationen skall se ut.

Halmstads och Härryda kommuner anser att varje kommun bör få frihet att besluta om sin skolorganisation. Härryda framhåller att SSA-funktlonen blir mycket viktig i en samverkande enhet.

Länsskolnämnden i Kronobergs län tillstyrker, forutsatt att det nya statsbidragssystemet genomförs. Linköpings kommun är positiv, men poängterar att varje ulbildningsform skall ha sin tydliga roll, sin identi­tet.

Länsskolnämnden i Hallands län påminner om att en rektors an­svarsområde inte får göras större än att rektor kan hålla sig förtrogen med det dagliga arbetet i skolan. För komvux och gymnasieskolan gäller skilda läroplaner, skilda målgrupper och olika normer för intagning. För att målen skall uppnås fordras god kännedom om andragoglskt resp. pedagogiskt synsätt och intresse för resp. skolforms speciella vill­kor.

LR menar att förslaget bortser från att huvuddelen av komvux verk­samhet saknar motsvarighet i gymnasieskolan.

69

R-VUX anser att det nu märks en strävan mot gemensamma skolen-

Prop  1990/9r85

heter, även där det i dag finns bärkraftiga enheter för såväl komvux som

Bilaga 6

gymnasieskolan. Samordningslinjen tycks ha betydande dragningskraft på ungdomsskolans företrädare och många lokala skolpolitiker. Men den avvisas bestämt av vuxenutbildarna i landet. Inte därför att den egna organisationen är ett självändamål utan utifrån övertygelsen att en viss profilering gynnar de vuxenstuderande. En effektiv samverkan mellan självständiga enheter bör eftersträvas.

5.6      Gemensam skolledning

Samverkansgruppen föreslår att detaljreglering av skolans ledning i en kommun slopas så att möjligheter finnas att inrätta gemensam ledning för gymnasieskolan och kommunal utbildning för vuxna. I den gemen­samma skolledningen skall självfallet finnas kompetens från båda skol­formerna.

Länsskolnämnden i Kronobergs län har Ingen erinran, förutsatt att det nya statsbidragssystemet genomförs.

Härryda kommun menar att kommunerna behöver full frihet att ar­rangera gemensam ledning.

Linköpings kommun är positiv men poängterar tydliga roller. Halls­bergs kommun menar att förslaget kan gynna möjligheterna till fruktbar samverkan.

Länsarbetsnämnden I Hallands län menar att en gemensam ledning kan innebära att de äldres möjligheter till utbildning minskar. En kvo­tering av vuxenutbildningsplatser kan vara ett sätt att minimera risken att vuxenstuderande kommer i kläm. Kvotering är speciellt viktig i de små kommunerna. Med allt färre ungdomar och allt fler äldre finns det starka arbetsmarknadsskäl för att de vuxna har möjlighet att bredda sin kompetens för att därmed stärka sin ställning på arbetsmarknaden.

LR menar att förslaget bortser från att huvuddelen av komvux verk­samhet saknar motsvarighet i gymnasieskolan.

Enligt R-VUX finns det en motsättning eller åtminstone oklarhet mellan förslaget om varje utbildningsforms tydliga roll och Identitet och förslaget om gemensam skolledning. Ledningsfunktionen är av grund­läggande betydelse för att skapa identitet och självständig profil för varje organisation.

5.7      Lärare anställda i kommunens skolväsende

Samverkansgruppen föreslår att kommunerna uppmärksammar möjlig­heten att efter kommunaliseringen av lärartjänsterna anställa lärare I kommunens skolväsende så att tjänstgöring blir möjlig i både gymnasie­skola, kommunal utbildning för vuxna och uppdragsutbildning.

Linköpings kommun framhåller att möjligheten till flexibilitet ang. lärartjänsterna utnyttjas redan i dag med gott resultat. Förmodligen kan detta utvecklas i framtiden.

Länsskolnämnden I Kronobergs län anför alt det kan innebära sam­ordningsvinster och bidra till ökad förståelse mellan skolformerna.

70

Enligt LR kan gemensamma lärartjänster vara praktiskt i små kom-

Prop. 1990/91'85

muner eller I udda ämnen för att skapa hela tjänster. Att tillämpa prin-

Bilaga 6

cipen över hela komvux blir felaktigt. Lärare som har specialiserat sig på vuxenundervisning är en förutsättning för komvux vuxenprofil och för anpassningen till de prioriterade målgruppernas behov.

5.8      Underlätta för lärare att tjänstgöra i olika utbildningsformer

Samverkansgruppen föreslår att arbetsmarknadens parter uppmärksam­mar frågan om att efter kommunaliseringen av lärartjänsterna underlät­ta för kommunalt anställda lärare att kunna tjänstgöra i AMU eller i högskolan resp. för lärare i AMU eller i högskolan att kunna tjänstgöra Inom kommunens skolväsende.

Länsarbetsnämnden I Stockholms län anser att det ur lärarnas syn­punkt naturligtvis bör vara en trygghet att kunna tjänstgöra i olika skol­former.

5.9      Överföring av resurser

Samverkansgruppen föreslår att kommunen ges rätt att föra resurser av­sedda för gymnasieskolan till kommunal utbildning för vuxna resp. re­surser avsedda för kommunal utbildning för vuxna till gymnasieskolan.

Länsskolnämnden I Kronobergs län tillstyrker.

Enligt LR blir förslaget ointressant om det nya statsbidragssystemet genomförs.

Linköpings kommun framhåller alt resursfördelningen mellan skol­formerna kräver god kunskap och Insikt om de olika skolformernas specifika behov, så att ingen skolform missgynnas.

5.10    Gemensam intagningsnämnd

Samverkansgruppen föreslår att de kommuner som så önskar ges möj­lighet att inrätta en gemensam intagningsnämnd för gymnasieskola och kommunal utbildning för vuxna.

Enligt länsskolnämnden i Kronobergs län ter sig en gemensam intag­ningsnämnd naturlig.

Hallsbergs kommun och LR menar att möjligheten bör finnas. Lin­köpings kommun finner att en gemensam intagningpnämnd är möjlig och rimlig till vissa delar och Härryda kommun menar att gemensam Intagningsnämnd kan användas, om man vid konstruktionen beaktar alt komvux gör många intagningar per år.

Vännäs kommun är tveksam till värdet av en gemensam Intagnings­nämnd med tanke på den kontinuerliga intagningen inom komvux. Stockholms kommun anser det tveksamt om en gemensam Intagnings­nämnd är funktionell för en stad av Stockholms storlek. Det är viktigt att valfriheten att inrätta en sådan nämnd betonas.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län anser att det är viktigt att garantier skapas för att någon eller några ledamöter I en eventuell gemensam nämnd har erfarenhet av kommunal utbildning för vuxna.

71

Länsskolnämnden I Hallands län förordar en självständig Intagnings-

Prop. 1990/9185

nämnd för vuxenutbildningen, vilket Inte hindrar att det delvis kan vara

Bilaga 6

samma ledamöter som I gymnasieskolans intagningsnämnd. Intagningen till komvux sker vid flera tillfällen under året och bygger på individuel­la erfarenheter och kunskaper, inte på betygsgenomsnitt. Ledamöterna i intagningsnämnden för vuxenutbildningen måste ha god kunskap om verksamheten inom komvux och en sådan nämnd måste kunna arbeta smidigt utan tungrodd byråkrati.

5.11 Samläsningsmodeller

1 kartläggningsarbetet har samverkansgruppen speciellt studerat försöks­verksamheten i Ange. Huvudsyftet var att behålla gymnasieskolan och att utveckla komvux. En utvärdering av Ångeförsöket visar att kommu­nen fått en bättre finansiering av sin verksamhet. Samläsningen vuxna/ungdomar har i huvudsak upplevts som positiv av alla parter. Samverkansgruppen föreslår att försöksverksamheten I Ange blir regul­jär.

Kommuner vars gymnasieskolor hotas av nedläggning på grund av vikande elevunderlag där dessutom komvux ofta har rekryteringspro­blem ~ bör ges möjlighet att bedriva någon form av samverkansunder­visning. Här bör erfarenheterna från Ange vara vägledande. Det är dock viktigt att den samverkansundervisning som då etableras måste utvecklas från kommunens egna förutsättningar och naturligtvis beakta både ung­domars och vuxnas utbildningsbehov.

1 kommuner som saknar gymnasieskola ser man ofta samverkan som ett sätt att etablera gymnasieutbildning för ungdomar. När en kommun överväger att etablera gymnasieundervisning bör under alla omständig­heter samverkansmöjligheterna mellan gymnasieskola och komvux vä­gas In.

Samverkansgruppen föreslår sammanfattningsvis alt frihet ges till att utveckla samläsningsmodeller för

*    gymnasiekommuner med ett sådant vikande elevunderlag att kom­

munens gymnasieskola riskerar att läggas ner,

*    kommuner som önskar starta gymnasieskola.

Länsskolnämnden i Blekinge län anser att gränsen mellan komvux

gymnasieskolekurser och gymnasieskolan bör suddas ut. Det skall inte finnas några hinder för en samläsning om det ur resurssynpunkt är för­delaktigt eller nödvändigt. Det bör vara gemensamma (Identiska) kurs­planer för komvux och den nya gymnasieskolan. Timplanen för kom­vux bör vara en minimitimplan för gymnasieskolan. Sedan kan kom­munerna, efter lokala beslut, bygga på med ytterligare timmar och äm­nen om det behövs.

Botkyrka kommun anser att friheten bör gälla alla orter med gymna­sieskola och komvuxverksamhet. Halmstads kommun har samma åsikt. Servicen med antal ämnen som kan erbjudas måste kunna öka om sam­läsning får ske.

72

Länsskolnämnden I Kronobergs län har ingen erinran vid vikande

Prop. 1990/91:85

elevunderlag i gymnasieskolan, men ställer sig tveksam till att samma

Bilaga 6

möjlighet ges till kommuner som önskar starta gymnasieskola. Det kan resultera i slöseri och splittring av resurser inom en region. Samma uppfattning framförs av Hallsberg kommun.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län förutsätter att gemen­samma undervisningsgrupper i gymnasieskolan och komvux endast blir aktuellt då egentligt underlag saknas för båda. Gemensamma undervis­ningsgrupper är sällan till fördel för vuxna. En analys bör göras av den totala samhällsekonomiska bilden. Inkluderande bl.a. längre studietid för vuxna.

Härryda och Vännäs kommuner är positiva till att blanda vuxna och gymnasieelever i samläsande grupper. Härryda menar att detta förslag och det närmast följande är synpunkter på hur kommunen bör arbeta. Förslaget är onödigt och rimmar illa med regeringens skolpropositioner det senaste året. Vännäs pekar på att negativa effekter är bl.a. diskrepan­sen mellan läroplanerna och att undervisningssituationen är svårare för lärarna.

Gislaveds kommun anser, beträffande samläsning mellan gymnasie­skolan och komvux på främst teoretiska linjer, att det 1) är positivt pe­dagogiskt med några äldre elever i gymnasieskolan, 2) är mindre bra att tvinga in ungdomarna i komvux-tlmplanerna. Studiesocialt stöd till vuxna (arbetslösa) så att en längre gymnasietid blir möjlig skulle i många fall samhällsekonomiskt kräva mindre resurser och göra samläs­ning enligt modell 1 möjlig.
[REDACTED_EFTERNAMN] kommun menar att samläsning i stället för parallellkurser I första hand är en resursfråga. Kunskapskraven skall naturligtvis vara lik­värdiga men inte lika för vuxna och ungdomar. Det forefaller lättare att anpassa gymnasieskolan till komvux flexiblare system än tvärtom.

LR framhåller att den gymnasiala delen av komvux utgör mindre än hälften av hela verksamheten. Det är därför bättre att hålla samman he­la komvux utbildning till en helhet än att samordna den gymnasiala de­len med gymnasieskolan. LR anser vidare att fördelarna och nackdelar­na med samläsning mellan ungdomar och vuxna måste vägas mot förde­larna och nackdelarna med en samordning av vuxenutbildning eller gymnasieutbildning två eller flera .kommuner emellan. Det sistnämnda kan enligt LR i många fall vara bättre både pedagogiskt och ekonomiskt.

5.12 Samplanering

Det är samverkansgruppens uppfattning att samplanering av utbild­ningsutbudet måste ske och att det bör ske på kommunnivå.

Samplaneringen bör i första hand ta sikte på kommunens egna ut­bildningar men också ta hänsyn till del totala utbildningsutbudet i kom­munen ur arbetsmarknadssynpunkt. Ur arbetsmarknadssynpunkt är det länsarbetsnämnden som har ett ansvar för att utbildningsutbudet är an­passat till arbetsmarknadens behov. Här bör samråd ske mellan kom­munen och länsarbetsnämnden.

6   Rik.sdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 85. Bilagedel Rättelse: Bilaga 5 och 6 har bytts ut mot ny text.

73

Samplanering bör även i relevanta delar beakta högskoleutbildning-

Prop   1990/91 85

en. Ett speciellt område är därvid den nya Ingenjörsutbildning I högsko-

Bilaga 6

lan som fram till år 1993/94 skall avlösa den tekniska linjens Qärde års­kurs I gymnasieskolan.

Samverkansgruppen föreslår att kommunen skall svara för samplane­ring (med beaktande av högskolan i relevanta delar) så

-

att utbildningarna Inom gymnasieskolan och komvux kompletterar varandera utifrån arbetsmarknadens och kommuninvånarnas behov,

-

att parallellutbildningar inte förekommer,

-

att samråd sker mellan kommunen och länsarbetsnämnden om det totala utbildningsutbudet i kommunen ur arbetsmarknadssynpunkt,

-

att tillgängliga resurser i form av lokaler och utrustning används på ett optimalt och ändamålsenligt sätt.

Kommunen ansvarig, högskolan beaktas

Länsskolnämnden I Göteborgs och Bohus län anser det naturligt och självklart att kommunen får ett eget större planeringsansvar. Utöver samråd med länsarbetsnämnden behövs samråd med länsstyrelsen (vid bifall till prop. 1990/91:18).

Länsarbetsnämnden i Uppsala län är angelägen att det även I fortsätt­ningen sker samplanering på länsnivå så att de arbetsmarknadspolitiska synpunkterna kan beaktas vid planering av utbildningar inom gymnasieskolan och komvux.

Länsarbetsnämnden i Stockholms län menar att det finns goda förut­sättningar att samplaneringen skall fås att fungera I framtiden, eftersom det blivit obligatoriskt att upprätta en skolplan. Det är angeläget att AMU och högskolan tas med i planeringen och att arbetsförmedling­ens/arbetsförmedlingsnämndens synpunkter Inhämtas.

Parallellutbddningar

Länsskolnämnden i Kronobergs län tillstyrker. Länsarbetsnämnden I Gävleborgs län instämmer i princip I att parallella utbildningar måste undvikas, men länsarbetsnämnden bör ha möjlighet att som uppdragsut­bildning köpa vissa platser t.ex. I en planerad komvuxkurs. En sådan modell ger möjlighet till ett större kursutbud inom arbetsmarknadsut­bildningen.

Linköpings kommun har redan i dag Inga parallella utbildningar, ef­tersom studietakten inom vuxenutbildningen är betydligt snabbare än inom gymnasieskolan. För den vuxne är utbildningstakten en ekono­misk fråga på ett helt annat sätt än för gymnasieeleven.

Länsskolnämnden i Hallands län protesterar mot samverkansgrup­pens resonemang om planering för att undvika parallellutbildningar. Slutsatserna är inte relevanta, då komvux har ett ämneskurssystem som tillåter ett individuellt studieprogram, på heltid eller deltid. Gymnasie­skolan ger ännu inte individen dessa valmöjligheter. Om endast en av skolformerna skall genomföra en utbildning, uppstår frågan vem som

74

skall prioriteras vid Intagningen. Normalt finns inga vakanser I första

Prop   1990/91'85

årskursen på gymnasiet och alltså inget utrymme för vuxna elever.

Bilaga 6

Länsarbetsnämnden i Stockholms län anför att möjligheten att kun­na läsa på kvällstid eller I annan kommun Inte får försämras. Det är oerhört viktigt att samplanering av utbildningsutbudet I en kommun in­te ensidigt sker så att komvux med sina målgrupper sätts på undantag.
[REDACTED_EFTERNAMN] kommun ställer frågan om etappsystemet går att genomföra Inom gymnasieskolan eller om det nuvarande systemet med betygsöver­föring från gymnasieskolan till komvux kan utökas. Frågan är om inte gymnasieskolans läroplan måste bygga på ämneskurssynen för att kunna, erbjuda t.ex. behörighetskomplettering i enstaka ämnen. Detta blir en nödvändighet om man, för att undvika parallelläsning, tar bort de sam­manhållna komvuxutbildnlngar som nu i små kommuner utgör enda möjligheten att även läsa enstaka ämnen.

Samråd med länsarbetsnämnden

Länsarbetsnämnden I Jönköpings län Instämmer I att samplanering blir allt nödvändigare. Självfallet måste Intresset vara grundläggande för stu­dievalet. I alltför stor utsträckning har länsarbetsnämnden fått gå In och via arbetsmarknadsutbildning korrigera det som man ser som felak­tiga skolplaneringar. Länsarbetsnämnden måste få komma In i plane­ringen av utbildningsutbudet I länet på ett tidigare stadium och också därvid kunna utöva en faktisk påverkan.

Länsarbetsnämnden i Stockholms län framhåller att man länge har försökt göra en viss samplanering I länet med syfte att förhindra t.ex. pa­rallellutbildning och sökandebrist samt för att diskutera utbildningsbe­hov på längre sikt. Förutsättningar att mer aktivt se över samplanering föreligger vid konstruktionen av det nya statsbidragssystemet för gymna­sieskolan och när bl.a. länsmyndigheter försvinner (regionstyrelsen, länsskolnämnden).

Länsarbetsnämnden I Gävleborgs län poängterar varje år att kursut­budet inom gymnasieskolan måste anpassas efter arbetsmarknadens be­hov. Det är hög tid att också ta ett samlat grepp över planeringen inom komvux. Vikten av samråd Inför etablering av nya kurser understryks.

Lokaler och utrustning

Länsskolnämnden i Kronobergs län tillstyrker samplanering för maxi­malt resursutnyttjande.
[REDACTED_EFTERNAMN] kommun konstaterar att det I den mån man kan utnyttja lo­kaler gemensamt finns stora ekonomiska vinster att hämta. Såväl I den­na fråga som I andra där samverkan blir aktuell är det viktigt att samar­betet sker på jämställda villkor. 1 många kommuner ligger de lokaler som skulle kunna sambrukas så långt från varandra att i varje fall direkt samläsning mellan olika utbildningsformer försvåras.

Länsarbetsnämnden I Uppsala län anser att det är utomordentligt viktigt att samverkan sker när det gäller att t.ex. samutnyttja lokaler och utrustning. Ett effektivt resursutnyttjande av samhällets resurser för ut-

75

bildning medför bl.a. att arbetsmarknadsutbildningen kan hålla en fort-

Prop   1990/91 85

satt hög kvalité till ett så lågt pris som möjligt.

Bilaga 6

5.13    Samplanering skall framgå av skolplanen

Samverkansgruppen föreslår att det skall framgå av den skolplan, som kommunen skall upprätta, hur samplaneringen I kommunen genom­förs.

Länsskolnämnden i Kronobergs län och Linköpings kommun In­stämmer.

5.14    Länsarbetsnämndernas upphandlarkompetens

Samverkansgruppen konstaterar och accepterar att konkurrens för när­varande råder och får råda mellan AMU och uppdragsutbildningen, även om man ur rent principiell ekonomisk synvinkel kan Ifrågasätta detla. 1 nuvarande situation bedöms dock ytterst konkurrensen kunna bidra till att samhällets resurser utnyttjas maximalt. Länsarbetsnämnden kan upphandla utbildning där den är bäst och billigast.

1 kartläggningen kom synpunkter fram på länsarbetsnämndernas be-ställarkompetens. Några länsarbetsnämnder låter mer eller mindre auto­matiskt beställningar gå till AMU utan att ta in flera anbud. Möjlighe­terna att upphandla arbetsmarknadsutbildning från andra utbildnings­anordnare än AMU-gruppen utnyttjas dock I allt större utsträckning. Ca 30 % av det totala utbildningsbehovet upphandlas i dag från andra an­ordnare än AMU. Fortfarande finns emellertid stora regionala skillna­der.

Upphandlingsförordningen gäller inte för länsarbetsnämnderna vid köp av arbetsmarknadsutbildning. De skall dock uppträda affärsmässigt och t.ex. ta in anbud från flera anordnare än AMU-gruppen. Arbets­marknadsstyrelsen (AMS) har redan i dag uppdraget att utveckla länsar­betsnämndernas upphandlarkompetens vid köp av arbetsmarknadsut­bildning. Samverkansgruppen föreslår att AMS Intensifierar arbetet, så alt samhällets resurser utnyttjas maximalt, både ur kvalitetssynpunkt och ur ekonomisk synpunkt.

Länsskolnämnden i Kronobergs län tillstyrker.

Länsarbetsnämnden I Jönköpings län instämmer och länsarbets­nämnden I Stockholms län konstaterar att arbetet är på gång och rela­tivt snabbi bör ge effekter.

Länsarbetsnämnden i Uppsala län anger att 35-40 % av arbetsmark­nadsutbildningen i länet upphandlas utanför AMU-gruppen. Samarbetet fungerar mycket bra. Anbudsförfarande lillämpas.

5.15   "Lokalverket"

Samverkansgruppen presenterar en modell där man skiljer mellan själ­va verksamheten, själva utbildningen, som varje anordnare har ansvar för själv, och lokalerna, som har en egen organisation och som utnyttjas gemensamt.

76

Grundidén är alltså att utbildningsanordnarna, i stället för att var

Prop. 1990/91:85

och en bygger upp egna lokaler och institutioner, gemensamt anord-

Bilaga 6

nar/använder lokaler och utrustning. Man har i detta sammanhang Ibland använt begreppet "banverket" för att på ett lättfattligt sätt förkla­ra denna idé. Ett mer passande uttryck kan vara "lokalverket".

Detta "lokalverk" kan vara allt ifrån en enstaka speciallokal till ett tekniskt center eller t.o.m. ett gemensamt skolhus.

Det är naturligt att de samhällsägda utbildningarna i första hand an­vänder sig av det gemensamma "lokalverket". Men även andra utbild­ningsanordnare bör vara Intresserade, t.ex. studieförbund eller personal­utbildning Inom företag, förvaltningar, myndigheter och organisationer. Varje utbildningsanordnare är självfallet själv ansvarig för den utbild­ning som förläggs till "lokalverket".

Ägande- och organisationsform av "lokalverket" kan variera. Den får anpassas efter de olika förutsättningar som finns lokalt.

Länsarbetsnämnden i Gävleborgs län anser att förslaget om "lokal­verk", där modellen kan varieras efter kommunens storlek, är ett bra och rationellt grepp. Samarbete som gäller lokaler och utrustning I ett "lokalverk" ser Linköpings kommun som självklar ur ekonomisk syn­punkt. Härryda kommun anser att rapporten ger en rad bra tips om "lo­kalverket".

Gislaveds kommun konstaterar att gymnasieskolan, komvux, företag (delvis) och högskolan (delvis) redan utnyttjar samma lokaler, utrust­ning och administration.

Länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län påpekar att samverkan i rapporten avser framför allt lärare, lokaler och utrustning. Nämnden är positiv härtill, men det finns tendenser till att komvux inte alltid får utnyttja lokaler etc. på lika villkor i jämförelse med grundskolan och gymnasieskolan. Ett "lokalverk" kan möjligen vara ett hjälpmedel till förbättring.

Hallsbergs kommun anför att samverkan om lokaler och övriga re­surser är i hög grad önskvärd. Den bör dock inte drivas så långt att de två skolformernas särprägel, t.ex. vad gäller pedagogik och målgrupper, går förlorad.

LR finner det självklart att lokaler och utrustning används optimalt och ändamålsenligt. Det är däremot tveksamt om ett "lokalverk" leder till detta resultat. LR ser en uppenbar risk att arbetsmarknadsutbild­ningen gör anspråk på att i första hand få disponera erforderliga resur­ser, särskilt på dagtid. Följden kan då bli att komvux hänvisas till kvälls-undervisning.

5.16 Genomfranderesurs

Samverkansgruppen föreslår att fyra kommuner, nämligen Göteborg, Järfälla, Karlstad och Storuman, under två år får en genomförandere­surs för att fortsätta med de samverkansprojekt som har påbörjats.

Länsskolnämnden i Kronobergs län har Intet att erinra mot förslaget.

77

LR tillstyrker under förutsättning att dessa pengar Inte tas från kom-

Prop. 1990/91:85

vuxanslaget.

Bilaga 6

78

Former för samverkan i en kursutformad

Prop. 1990/91:85

gymnasial utbildning

bilaga i

1 propositionen Växa med kunskaper - om gymnasieskolan och vuxen­utbildningen utvecklas förslag om en framtida kursutformad utbildning i gymnasieskolan. Komvux har redan I dag ett ämneskurssystem. En kursutformad utbildning även I gymnasieskolan vidgar möjligheterna till samverkan mellan gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbild­ningen. I denna promemoria utvecklas närmare tankar kring en kursba­serad organisation ur samverkanssynpunkt, en modell för hur en kurs­utformad utbildning kan byggas upp för att passa gymnasiesskolans be­hov och hur ett kommunalt kunskapscentrum kan utformas.

Kursutformad organisation ur samverkanssynpunkt

Komvux är I huvudsak uppbyggd som en kursutformad organisation, där deltagarna själva komponerar sina studieprogram genom att välja se­parata kurser, s.k. ämneskurser. Genom att gymnasieskolan till stora de­lar också kan organiseras som ett kursutformat system skapas naturlig­tvis utomordentligt goda förutsättningar för olika samverkanslösningar mellan gymnasieskolan och komvux. Både ungdomar och vuxna kan nu forma sina egna studieprogram efter egna behov och förutsättningar. Verksamheten I den enskilda kommunen, vid den enskilda skolan eller vid det enskilda kunskapscentrumet kan organiseras på ett sådant sätt att det totala utbudet av kurser och program riktar sig till både ungdomar och vuxna. Därigenom blir självfallet också valmöjligheterna större för samtliga. Genom att både ungdomar och vuxna har samma utbud och kan samläsa ökar möjligheterna att studera mindre frekventa ämnen. Utbudet av ämnen blir rikligare men även utbudet av olika kurser som löper över olika lång tid blir större, genom att vissa kurser kan koncen-trationsläsas på kort tid och andra kurser läses över en längre period I långsam takt.

Förutsättningarna för en sådan här samverkan är självfallet att gym­nasieskolan och komvux har gemensamma kursplaner.

Ett system med korta kurser är nödvändigt för att vuxna inte skall tvingas att studera mera och under längre lid än de har behov av. Om­fattande kurser bör därför brytas ner I delkurser. Man skall kunna läsa varje delkurs för sig.

För ungdomar är det naturligt alt kombinera olika kurser till ett program, som i normalfallet sträcker sig över tre år. Vuxna har naturlig­tvis mindre behov av så omfattande program. Om vuxenstuderande öns­kar studera ett fullständigt program motsvarande tre år för ungdomar för att få avgångsbetyg så måste även de studera en kärna av obligatoris­ka ämnen på samma sätt som ungdomar.

I propositionen föreslås att det skall finnas gemensamma timplaner för både gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen. För

79

vuxenutbildningens del blir timplanerna en rekommenderad utgångs-

Prop  1990/91*85

punkt för lokala behovsbaserade timplanebeslut.

Bilaga 7

I det kursutformade system som här beskrivs skall lokala kurser kun­na skapas och utvecklas av lärare och elever, tillsammans med det loka­la näringslivet. En möjlighet härvidlag är att enstaka delkurser eller t.o.m. enstaka moment från olika kurser förs samman till lokala kurser. Dessa lokala kurser kan t.ex. utnyttjas för både ungdomar och vuxna för att stärka det lokala näringslivet.

Såsom nämnts ovan är det en fördel om kurserna kan koncentra­tionsläses i så stor utsträckning som möjligt. För många vuxenstuderan­de är det ofta nödvändigt att en enskild kurs kan genomföras på så kort tid som möjligt. I en samverkansskola kan det finnas både korta kon­centrerade kurser för de ungdomar och vuxna som vill läsa snabbt och kurser över längre tid (med kanske högre timtal) för de ungdomar och vuxna som vill läsa i en långsammare takt.

I en kursutformad organisation med samverkan mellan gymnasiesko­lan och komvux finns mycket goda möjligheter att genomföra Individu­ella kursprogram. Detta är inte minst viktigt för ungdomar som av olika skäl har bristfälliga förkunskaper eller för ungdomar som vill studera på deltid. Det kan också gälla för många flykting- och Invandrarungdo­mar. För dessa grupper som väljer individuella studieprogram och som inte klarar av att läsa samtliga kurser under en treårsperiod blir studier­na Inte någon återvändsgränd. De kan som vuxna återvända till studier­na och fortsätta med de delkurser och kurser som de Inte läst tidigare. Systemet med en kursutformad gymnasieskola passar således väl in i mönstret med återkommande utbildning.

Det är självfallet en fördel om även AMU kan komma att omfatta samma kursplaner som nu kommer att finnas i gymnasieskolan och komvux.

Principiell uppbyggnad av kursutformad utbildning i gymnasieskolan

Här beskrivs principen för en kursutformad gymnasieutbildning med exempel från utbildningsområdet industri-teknik. Den sektorn har valts därför att hälften av de reguljära linjerna av försökslinjerna som i dag finns i gymnasieskolan hänförs hit. Dessutom innehåller utbildningsom­rådet en stor andel av de yrkesinriktade linjerna.

Utbildningsområdet industri-teknik innehåller dels program inrikta­de på

-

Teknisk produktion och service där de Ingående programmen karaktä­riseras av en hög teknikanvändning och dels

-

Bygg och anläggning som kännetecknas av en hel del manuella kun­skaper.

Med hänsyn till omfattningen av programmen för teknisk produk­tion och service sker exemplifieringen därifrån.

80

Innehållet i olika kursutformade program består dels av en kärna ob-

Prop   1990/91:85

ligatoriska kurser som alla elever skall studera och dels kurser som är

Bilaga 7

valbara och som ger utbildningens yrkesinriktning eller karaktär.

1 det följande beskrivs principmodellen för den yrkesinriktade delen av program för Teknisk produktion och service (TPS). Kärnan av obli­gatoriska kurser tas inte med i exemplifieringen eftersom de är desam­ma för alla elever.

Kurserna som skall ge programmen inom TPS deras yrkesinriktning och karaktär hämtas från ett antal kunskapsområden. Det är dels gene­rella kunskapsområden som är gemensamma för flertalet TPS-program och dels kunskapsområden av mera branschkaraktär.

Basutbildning på TPS-program men består av kurser från de fyra ge­nerella kunskapsområdena Industriell produktion, El- och reglersystem, Energi samt Teknik. Innehållet i de tre förstnämnda områdena känns igen från linjer i ÖGY-försöken, t.ex. IN, EL och det Qärde från teknisk linje. Dessa kunskapsområden skall kunna finnas på alla normalstora gymnasieskolor. Varje kunskapsområde, kan Innehålla kurser som är ge­mensamma för många studieprogram, men också kurser av fördjup­ningskaraktär som endast vissa studiealternativ har behov av i sitt pro­gram.

Andra kunskapsområden är av mer branschkaraktär, t.ex. träteknik, grafisk teknik, processteknik där behovet motiverar att de endast finns på ett begränsat antal gymnasieskolor. Normalt skall de elever som väl­jer ett program med sådan inriktning få sin basutbildning från de fyra generella kunskapsområdena ovan.

För vissa områden, t.ex. flygteknik, sjöfart, kan elevunderlaget vara så litet att de bara skall finnas på någon eller några gymnasieorter och då i form av resurs- eller branschskolor. Basutbildning får dessa elever normalt från hemortens gymnasieskola.

81

Exempel 1. Program för operatör till träindustrin. Exemplet visar hur man i en kursutformad gymnasieskola kan bygga upp en utbildning som finns Inom dagens trälekniska linje.

De kurser från de olika kunskapsområdena som ingår i detta pro­gram är streckmarkerade i figuren nedan.

Prop. 1990/91:85 Bilaga 7

Generella kunskapsuinrådcn

Industriell produktion

El- o. reglersyslem

Energi

Teknik

W/

i

B

*

W/,

M

8

Branschspcc. kunskapsområden

Träleknik

82

Valet av program styrs dels av elevens eget önskemål och dels av vil­ka kurser som man från branschorganisationer rekommenderar för den här typen av yrkesbefattning.Med denna uppläggning skall elever nor­mall kunna genomföra en hel del av sin utbildning på hemorten.

Regionens industristruktur avgör om det finns underlag för att kun­na anordna kurser ur kunskapsområdet träteknik eller Inte. Om Inte, får eleven genomföra de träspecifika kurserna i en kommun som har kunskapsområdet träleknik och som har avtal om utbildning med ele­vens hemkommun.

I dagens linjesystem är eleven hänvisad till att genomföra hela utbild­ningen på någon av de 50-tal orter som har träleknisk linje inrättad.

Exempel 2. Program för laboratoriemekaniker. Här visas exempel på hur man i ett kursutformat system kan tillgodose framlida varierande behov, vilket ett strikt linjesystem inte medger utan större organisatoris­ka ingrepp.

Prop. 1990/91:85 Bilaga 7

Industriell produktion

Generella kunskapsuinrådcn

El- o.

Energi

reglersystem

Teknik

W

Wö

B

m

W

M

För den här typen av yrkesbefattningar behövs ofta en kombination av yrkesinriktat och tekniskt- naturvetenskapligt Innehåll i utbildning­en. Utvecklingen mot ökad decentralisering och förändrad arbetsorgani­sation, där såväl planering som tillverkning och service ingår i arbetsla­gets uppgifter, innebär att elevens program bör komponeras av kurser från både de mer yrkesinriktade kunskapsområdena Industriell produk­tion, El- och reglersystem. Energi och det mer teoretiskt inriktade kun­skapsområdet Teknik.

På motsvarande sätt som här beskrivits kan program för olika utbild­ningsområden byggas upp av kurser från generella och specifika kun­skapsområden. Kombinationer av kurser från kunskapsområden Inom olika utbildningsområden eller från vitt skilda kunskapsområden inom ett utbildningsområde kan naturligtvis också förekomma i vissa pro­gram.

T.ex. kommer program som motsvarar den nuvarande försökslinjen Byggnadsplåt- och ventilationsteknik att komponeras av kurser från kunskapsområden både från Teknisk produktlon och service och Bygg-och anläggning.

83

Kunskapscentrum - en kursutformad organisation

Ett kursutformat system för både ungdomar och vuxna som beskrivits ovan kan naturligtvis organiseras på flera olika sätt. Ett sätt är att ta sin utgångspunkt I de lokaler och den utrustning som man disponerar för verksamheten. Det vill säga att man organiserar de olika kurserna I oli­ka institutioner som Ingår I ett kunskapscentrum.

Detla exempel tar sin utgångspunkt i hur man lokatt, ute i de olika kommunerna, kan organisera sin undervisning på gymnasienivå, vare sig det är för ungdomar eller för vuxna, i kunskapscentra. 1 den kart­läggning som samverkansgruppen har låtit göra och som finns redovisad I en rapport framgår att flera kommuner redan har byggt upp eller pla­nerar att bygga upp kunskapscentra.

Förutsättningen är således att den enskilda kommunen har rätt att organisera ett kursutformat system, där dagens linjer och grenar inte finns. Verksamheten organiseras i stället i olika kunskaps- eller ämnes­områden, som förläggs till centra eller Institutioner. De olika kurserna Inom ett ämnesområde förs samman till en institution. Grundidén är att en institution svarar för all utbildning inom sitt område, både teoretisk och yrkesinriktad. De olika kurserna inom t.ex. elteknik förläggs till El-tekniskt centrum eller Elteknlska institutionen, som svarar för både bas­utbildning och specialiserad utbildning. Inom Eltekniskt centrum finns också både rent teoretiska kurser och mer praktiska yrkesinriktade kur­ser. På samma sätt kan t.ex. ett Ekonomicentrum organiseras med all ekonomisk utbildning förlagd till sig, både basutbildning och specialise­rad, teoretisk och praktisk. En poäng i detta sätt att organisera verk­samheten är att en enskild kurs inte identifieras med eller uiformas för ett visst program ulan I stället som tillhörande ett ämnesområde. Varje Institutlon svarar således för hela utbudet inom sill ämnesområde. Flera instilulioner bildar ett kunskapscentrum. På så sätt organiseras samtliga kurser. Därigenom blir en uppdelning I llnjermoch grenar onödig. Del­la system ger också den enskilda kommunen stora förutsättningar att ut­veckla sin gymnasiala utbildning, både för ungdomar och för vuxna, så att den stämmer både med det lokala näringslivets behov och med de sökandes önskemål.

De olika Institutionerna eller delarna Inom ett kunskapscentrum kan t.ex. organiseras som självstyrande enheter för att man skall få så mycket brukarinflytande som möjligt. Lärarna kan arbeta i lag i så slor utsträckning som möjligt. Den snabba tekniska utvecklingen pekar I den riktningen. Genom lärarlag får den enskilde läraren större möjlig­heter att utveckla och förnya sin undervisning.

1 ett kunskapscentrum såsom det beskrivs här förekommer en hög grad av samverkan mellan gymnasieskolan och komvux. I kunskapscen­trumet kan också med fördel även andra utbildningsformer förlägga sin undervisning såsom studieförbund, AMU eller högskolan. Genom sam-

Prop. 1990/91:85 Bilaga 7

84

verkan mellan flera utbildningsformer ökar naturligtvis användnings-

Prop   1990/91"85

området.

Bilaga 7

Samverkansgruppen har i sin rapport redovisat hur ett kunskapscen­trum kan organiseras. Den grundläggande Idén med kunskapscentrum är att olika utbildningsanordnare gemensamt skall använda lokaler och utrustning. I samverkansgruppens rapport finns beskrivet några olika modeller för hur ett kunskapscentrum kan organiseras och även utnytt­jas på etl sätt som beskrivits ovan. Rapporten innehåller även en rad ex­empel på hur kunskapscentra redan byggts upp eller planeras i olika kommuner.

Ägare till ett kunskapscentrum är oftast kommunen men naturligtvis kan även andra huvudmän vara ägare. Det naturliga är dock att det är befintliga lokaler och uutrustning som blir utgångspunkten för etl kun­skapscentrum. Detta är kommunens basresurs. Hit förläggs både gymna­sieskolan, komvux och kommunens uppdragsutbildning.

Utbildningsdepartementet har gjort en sammanställning över hur ut­bildningsresurserna fördelar sig i landet på de olika kommunerna. Av sammanställning framgår vilka kommuner som har gymnasieenhet, vuxenutbildningsenhet, AMU-center, högskoleutbildning i form av den nya ingenjörsutbildningen (80 poäng), tekniskt center samt yrkesteknisk högskola. Sammanställningen visar tydligt att det finns goda förutsätt­ningar att i ett stort antal kommuner inrätta kunskapscentra för flera ulbildningsformer. Så kan man t.ex. konstatera att det i varje län finns minst en ort som kan fungera som regionalt kunskapscentrum.

85

Detta kan tydliggöras genom att här redovisa tre län som exempel.

Prop. 1990/91:85

Bilaga 7

Län Kommun      Gymn Komvux Ing-utbTekn cent AMU YTH

O    Göteborg

13

5

X

X

X

Härryda

X

Kungälv

X

X

Lysekil

X

X

Mölndal

X

X

Partille

X

X

Stenungsundx

X

Strömstad

X

Uddevalla

2

X

X

X

R     Falköping

X

X

X

Lidköping

X

X

X

X

X

Mariestad

X

X

Skara

X

Skövde

2

X

X

X

X

Tibro

X

X

X

X

Tidaholm

X

Vara

X

Y     Härnösand

X

X

X

X

Kramfors

X

X

X

Sollefteå

X

Sundsvall

3

X

X

X

X

Timrå

X

X

X

Ange

X

Örnsköldsvik

2

X

X

X

X

86

Innehållsförteckning

Prop. 1990/91:85

Bilaga 1

Sammanfattning av remissförslagen om gymnasie-

skolan

3

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över skol-

överstyrelsens redovisning av två regeringsupp­

drag om gymnasieskolan, en diskussionspromemoria

om yrkesutbildningen i ett mer långsiktigt perspek­

tiv, betänkandet (SOU 1989:10) om två nya treåriga

linjer i gymnasieskolan samt en översyn av gymnasie­

skolans lilla ram

12

Bilaga 3

Sammanfattning av skola-arbete-utredningens

förslag

43

Bilaga 4

Sammanställning av remissyttranden över

betänkandet (SOU 1989:113) Ungdomars kompetens.

Vägar in i framtidens kunskapssamhälle och

rapporten (SOU 1989:114) Livlina för livslångt

lärande

44

Bilaga 5

Sammanfattning av och remissyttranden över särvux-

kommitténs betänkande "vidgad vuxenutbildning

för utvecklingsstörda" (SOU 1990:11)

55

Bilaga 6

Sammanfattning av rapporien (Ds 1990:59) Sam-

verkan mellan gymnasieskolan och vuxenutbild­

ningen samt av inkomna yttranden

63

Bilaga 7

Former för samverkan i en kursutformad

gymnasial utbildning

79

Norstedts Tryckeri. Stockolm 1991

Omslag Rolf Hernegran. Foto Sven.Eric Sj

ö

str

ö

m                                                                                                        87