Regeringens proposition

1993/94:210

Särskilda konkurrensregler för lantbruket

Prop.

1993/94:210

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 7 april 1994

Birgit[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mats[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till nya bestämmelser i konkurrenslagen som

innebär att förbudet i 6 samma lag inte skall vara tillämpligt på viss sam-

verkan i ekonomiska föreningar vars medlemmar är företag som bedriver jordbruk,

skogsbruk eller trädgårdsverksamhet, s.k. primärföreningar. Lagändringarna

föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 4

2 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20) 4

3 Ärendet och dess beredning............... 7

4 Livsmedelspolitiken...................... 9

 4.1 Historik............................. 9

 4.2 Den interna avregleringen............ 9

 4.3 Omställning inför ett EU-medlemskap.. 10

 4.4 GATT-avtalet......................... 11

 4.5 Trädgårdspolitiken................... 12

 4.6 Skogspolitiken....................... 13

5 Den svenska konkurrensrätten............. 13

 5.1 Äldre konkurrenslagstiftning......... 13

 5.2 Särskilda konkurrensregler på jordbruksområdet 14

 5.3 Gällande konkurrenslagstiftning...... 15

 5.3.1Lagens innehåll................. 15

 5.3.2Lagens tillämpning på jordbruksområdet 17

6 Förhållandet mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska föreningar

 18

7 Europeiska Unionen....................... 19

 7.1 EG:s jordbrukspolitik................ 19

 7.1.1Allmänt......................... 19

 7.1.2Reformeringen av CAP............ 20

 7.2 EG:s konkurrensregler................ 21

 7.3 Konkurrensreglernas tillämpning på jordbruks- området 22

8 EES-avtalet.............................. 25

9 Tillämpningen av konkurrensregler på jordbruksområdet i andra länder

 25

 9.1 Danmark.............................. 25

 9.2 Norge................................ 26

 9.3 Finland.............................. 26

 9.4 Tyskland............................. 26

 9.5 USA.................................. 27

10 Lantbrukskooperationen och verksamheten inom jordbruks-, trädgårds-

 och skogsnäringen........................ 28

 10.1Allmänt om lantbrukarnas föreningsrörelse 28

 10.2Mejeriorganisationen................. 29

 10.3Slakteriorganisationen............... 30

 10.4Lantmännenorganisationen............. 31

 10.5Trädgårdsnäringen.................... 32

 10.6Skogsägarföreningarna................ 33

 10.7Övrig lantbrukskooperation........... 33

11 Överväganden och förslag................. 34

 11.1Behovet av särskilda konkurrensregler för lantbruket 34

 11.2Företag som bör omfattas av de föreslagna konkurrensreglerna 36

 11.3Verksamhet som bör omfattas av reglerna 39

 11.4Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 51

12 Kostnader och andra effekter av förslaget 53

 12.1Samhällsekonomin och företagen....... 53

 12.2Domstolarna och Konkurrensverket..... 54

13 Författningskommentar.................... 55

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian Särskilda

 konkurrensregler för lantbruket (Ds 1994:20)61

Bilaga 2 Promemorians lagförslag 63

Bilaga 3 Sammanställning av remissyttranden över

 promemorian Särskilda konkurrensregler för

 lantbruket (Ds 1994:20) 66

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 151

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 154

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 april 1994155

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i konkurrenslagen(1993:20).

2 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurrenslagen (1993:20)

 dels att 6 skall ha följande lydelse

 dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 18 a - 18 c , samt

närmast före 18 a en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6

 Om något annat inte Om något annat inte

följer av beslut enligt följer av beslut enligt 8

8 eller 15 eller av 13 eller 15 eller av 13,

eller 17 , är avtal 17 eller 18 c , är avtal

mellan företag förbjudna mellan företag förbjudna

om de har till syfte om de har till syfte att

att hindra, begränsa hindra, begränsa eller

eller snedvrida snedvrida konkurrensen på

konkurrensen på den den svenska marknaden på

svenska marknaden på ett ett märkbart sätt eller om

märkbart sätt eller om dede ger ett sådant

ger ett sådant resultat. resultat.

 Detta gäller särskilt sådana avtal som innebär att

 1. inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

 2. produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas

eller kontrolleras,

 3. marknader eller inköpskällor delas upp,

 4. olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartner får en konkurrensnackdel, eller

 5. det ställs som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har

något samband med föremålet för avtalet.

 Särskilda bestämmelser för

 jordbruket m.m.

18 a

 Med primär

 lantbruksförening avses i

 denna lag en ekonomisk

 förening vars medlemmar är

 enskilda lantbrukare

 eller andra företag som

 bedriver jordbruk, träd-

 gårdsverksamhet eller

 skogsbruk. Om

 sammanslutningar av

 sådana företag är medlemmar

 i föreningen, anses den

 dock vara primär

 lantbruksförening endast

 under förutsättning att

 sammanslutningarna bara

 utgörs av lokala samman-

 slutningar av företag

 med verksamhet av

 angivet slag.

18 b

 Med jordbruksprodukter

 avses i denna lag sådana

 varor som anges i

 bilagan till lagen

 (1990:615) om avgifter på

 vissa jordbruksprodukter

 m.m.

 Med trädgårdsprodukter

 avses sådana varor som

 anges i den i tulltaxe-

 lagen (1987:1068)

 intagna tulltaxan 6 - 8

 kap.

 Med skogsprodukter

 avses sådana varor som

 anges i den i tulltaxe-

 lagen (1987:1068)

 intagna tulltaxan 44, 47

 och 48 kap.

18 c

 Förbudet i 6 gäller inte

 för sådana avtal inom en

 primär lantbruksförening

 eller dess dotterföretag

 som avser samverkan mel-

 lan föreningens medlemmar

 om

 1. produktion,

 insamling, förädling,

 försäljning eller därmed

 sammanhängande verksamhet

 såsom användandet av

 gemensamma anläggningar,

 lagring, beredning,

 distribution eller

 marknadsföring i fråga om

 jordbruksprodukter, träd-

 gårdsprodukter eller

 skogsprodukter, eller

 2. inköp av varor eller

 tjänster för sådan

 verksamhet som avses

 under 1.

 Första stycket gäller

 dock inte avtal som har

 till syfte eller ger

 till resultat

 1. att en medlems fria

 rörlighet på marknaden för-

 hindras eller försvåras

 a) i fråga om valet av

 avnämare eller leverantör,

 b) i fråga om möjligheten

 att lämna föreningen,

 eller

 c) i annat avseende av

 motsvarande betydelse,

 eller

 2. att försäljningspriser

 direkt eller indirekt

 fastställs på varor som

 produceras hos

 medlemmarna när

 a) försäljningen sker

 direkt mellan medlem och

 tredje man, eller

 b) föreningen svarar för

 försäljningen och

 konkurrensen på marknaden

 hindras, begränsas eller

 snedvrids i väsentlig

 omfattning.

_____________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

3 Ärendet och dess beredning

Den nya konkurrenslagen (1993:20, KL) trädde i kraft den 1 juli 1993 (prop.

1992/93:56, bet. 1992/93:NU17, rskr. 1992/93:144). För avtal som förelåg eller

förfaranden som tillämpades när KL trädde i kraft finns särskilda

övergångsbestämmelser. Konkurrenslagen ersatte den tidigare konkurrenslagen

(1982:729) samt lagen (1991:921) om förbud mot konkurrensbegränsning i fråga om

jordbruksprodukter. Sistnämnda lag antogs i anslutning till riksdagens beslut om

en ny livsmedelspolitik och trädde i kraft samtidigt som denna började tillämpas

den 1 juli 1991.

 En effektiv konkurrens är viktig för samhällsekonomin och är till fördel för

konsumenterna genom att priserna pressas och utbudet av varor och tjänster blir

större och mer varierat. Konkurrensen på många marknader i Sverige är

otillräcklig. Den nya kraftfullare konkurrenslagen är en av regeringens åtgärder

för att få till stånd en effektivare konkurrens.

 Konkurrenslagen är generell och gäller lika för hela näringslivet oavsett

verksamhet och företagsform. Frågan om konkurrenslagens tillämpning på

jordbruksområdet kommenteras i förarbetena till lagen (prop. 1992/93:56 s. 22,

25 och 79, bet. 1992/93:NU17 s. 15 f.). Statsmakterna redovisade en positiv syn

på samverkan mellan jordbrukare och andra råvaruproducenter med hänsyn till de

särskilda förutsättningar som gäller för jordbruksnäringen. Det anfördes att det

är naturligt och oftast nödvändigt för primärproducenternas överlevnad att de

sluter sig samman i s.k. primärföreningar såvitt avser produktion eller för-

säljning av jordbruksprodukter samt utnyttjande av gemensamma anläggningar för

lagring, behandling eller förädling av jordbruksprodukter.

 Statsmakternas bedömning var att sådan samverkan mellan medlemmar i s.k.

primärföreningar i många fall skulle omfattas av förbudet i konkurrenslagen mot

konkurrensbegränsande samarbete men att denna samverkan sammantaget hade så

positiva effekter att den, med vissa begränsningar, borde kunna kvalificera för

undantag enligt lagens bestämmelse om detta.

 Konkurrensverket, som tillämpar konkurrenslagen, har efter en närmare prövning

av förhållandena på berörda marknader i en skrivelse till regeringen den 26

november 1993 redovisat sin bedömning att det praktiskt taget inte finns några

möjligheter att meddela undantag enligt konkurrenslagens bestämmelser - varken

när det gäller gruppundantag som regeringen kan meddela eller individuella

undantag som Konkurrensverket har befogenhet att besluta om - för den samverkan

som bedrivs mellan enskilda jordbrukare och andra råvaruproducenter i s.k.

primärföreningar. Konkurrensverket förordar en särlagstiftning, och lämnar också

förslag till en sådan, där vissa slag av samverkan mellan jordbrukare och andra

råvaruproducenter inom jordbruket undantas från förbudet i 6 KL.

 Konkurrensverkets uppfattning är vidare att de strukturella frågor som rör

jordbruket måste övervägas inom ramen för en jordbrukspolitisk översyn inför ett

medlemskap i Europeiska Unionen (EU) under år 1995. Mot denna bakgrund anser

verket att det vore ytterst olyckligt om jordbruksfrågan under år 1994 skulle

hanteras på ett sätt som inte ligger i linje med de jordbrukspolitiska över-

väganden som måste göras.

 Regeringen bemyndigade den 16 december 1993 chefen för Näringsdepartementet att

tillkalla en arbetsgrupp med uppgift att utreda vilka speciella

konkurrensrättsliga regler som krävs för att enskilda jordbrukare och andra

råvaruproducenters samverkan i föreningar (primärföreningar) inom lantbrukets

område inte onödigtvis skall komma i konflikt med konkurrenslagen.

 Arbetsgruppen överlämnade den 31 januari 1994 departementspromemorian Särskilda

konkurrensregler för lantbruket (Ds 1994:20). Arbetsgruppens sammanfattning av

promemorian och promemorians lagförslag finns i bilagorna 1 och 2.

 Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna och en

sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 3.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 10 mars 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

 Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

Federativ samverkan

I förhandlingarna om ett svenskt medlemskap i EU siktar Sverige på en

fullständig integrering med EG:s gemensamma jordbrukspolitik från tidpunkten för

ett medlemskap. Statsmakternas ambitioner är därvid att uppnå så stora positiva

samhällsekonomiska effekter som möjligt. Detta förutsätter vissa anpassningar

redan före ett EU-medlemskap av de regler som gäller för det svenska jordbruket

och trädgårdsnäringen. Därvid måste hänsyn tas till både behovet av en stark och

konkurrenskraftig jordbruksnäring och till konsumenternas och skattebetalarnas

intressen. Inom ramen för det omställningsarbete som nu pågår är det naturligt

att analysera hur de svenska konkurrensreglerna förhåller sig till EG:s och de

enskilda medlemsländernas konkurrensregler för jordbruket och trädgårdnäringen.

Med hänsyn till den struktur som kännetecknar den svenska jordbruksnäringen

kommer frågan om s.k. federativ samverkan mellan föreningar att stå i centrum

för analysen. Om det visar sig att sådan samverkan inom EU-länderna förekommer i

former som inte är förenliga med svensk konkurrenslagstiftning bör övervägas

vilka förändringar av konkurrensreglerna som krävs. Utgångspunkten bör, med

hänsyn till den svenska samhällsekonomin, givetvis vara att verksamheter inom

jordbruket och trädgårdsnäringen som vid ett medlemskap skulle bli tillåtna inte

skall behöva upphöra före ett EU-medlemskap.

 Frågan om det finns jordbrukspolitiska skäl att redan nu väga in de

förhållanden och de konkurrensregler som råder för lantbruket inom EU vid

utformningen och tillämpningen av den svenska konkurrenslagen bereds för

närvarande inom Jordbruksdepartementet.

4 Livsmedelspolitiken

4.1 Historik

Dagens livsmedelspolitik har sitt ursprung i 1920- och 1930-talens

världsomspännande ekonomiska kris. De flesta industriländer införde under

1930-talet en reglering av priserna på jordbruksprodukter för att skydda

jordbruket mot krisens verkningar i form av starka prisfall och hård

internationell konkurrens av dumpningskaraktär. Den reglering av

jordbrukssektorn som formades på 1930-talet var i stort sett oförändrad fram

till år 1991. Efter 1920- och 1930-talens ekonomiska kris motiverades

regleringarna främst av socialpolitiska skäl och under krigsåren skulle

befolkningens försörjning tryggas. Principerna för jordbrukspolitiken har varit

föremål för riksdagens prövning vid flera tillfällen under efterkrigstiden.

 År 1985 fastställde riksdagen riktlinjer för en samlad livsmedelspolitik.

Huvudmålet för livsmedelspolitiken skulle vara att trygga vårt lands

livsmedelsförsörjning såväl i fredstid som under kriser och krig. Beslutet

innehöll även ett konsument- och inkomstmål som syftade till att ge

konsumenterna tillgång till livsmedel av god kvalitet till rimliga priser samt

att ge jordbrukarna en med jämförbara grupper likvärdig standard.

Livsmedelspolitiken skulle även främja en god regional balans. I 1985 års beslut

tillkom också ett miljö- och naturresursmål enligt vilket jordbruket och

livsmedelsnäringen måste ta hänsyn till kravet på en god miljö och till behovet

av en långsiktig och planerad hushållning med våra naturresurser. Regleringen

bestod fram till år 1991 av två huvudkomponenter: ett gränsskydd och en intern

marknadsreglering. Gränsskyddet upprätthölls i form av rörliga införselavgifter

som syftade till att ge en stabil prisnivå inom landet oberoende av svängningar

i världsmarknadspriserna. Principerna för den interna marknadsregleringen var i

korthet att lantbrukarna, genom avgifter på all produktion, kollektivt

finansierade huvuddelen av kostnaderna för export av de jordbruksprodukter som

inte kunde avsättas inom landet. Sammantaget innebar detta att priserna på

jordbruksprodukter upprätthölls på administrativ väg. Regleringen omfattade alla

viktiga jordbruksprodukter och avsåg förutom primärledet även viss insamling och

förädling. Regleringarna administrerades av sju regleringsföreningar.

4.2 Den interna avregleringen

Riksdagens beslut 1990 om en ny jordbruks- och livsmedelspolitik (prop.

1989/90:146, bet. 1989/90:JoU 25, rskr. 1989/90:327) innebär en successiv

avreglering av jordbruket och en övergång till ett mer marknadsinriktat system.

Beslutet föranleddes bl.a. av att den tidigare livsmedelspolitiken

kännetecknades av dålig måluppfyllelse. Sverige hade en kostsam överproduktion

som måste säljas på världsmarknaden till priser som understeg

produktionskostnaderna. Prisutvecklingen på livsmedel översteg inflationen.

Samtidigt avskärmades konsumenterna och producenterna från varandra. Prisstödet

ledde även till att markvärdena steg och därigenom stimulerade intensiteten i

jordbruksproduktionen med belastningar på miljön som följd.

 En utgångspunkt för livsmedelspolitiken skall enligt beslutet vara att

produktionen i princip skall vara underkastad samma villkor som andra näringar.

Producenterna skall endast ersättas för efterfrågade varor och tjänster. Ett

gränsskydd i form av rörliga avgifter behålls tills vidare i avvaktan på ett

resultat av förhandlingarna om ett nytt GATT-avtal (General Agreements on

Tariffs and Trade), se nedan. De interna marknadsregleringarna avvecklas

successivt. Lagen om prisreglering på jordbrukets område upphörde att gälla den

1 juli 1991 och ersattes med lagen (1990:615) om avgifter på vissa

jordbruksprodukter m.m.

 Övergångsbestämmelser till sistnämnda lag finns i lagen (1990:616) om införande

av lagen (1990:615) om avgifter på vissa jordbruksprodukter m.m.

 Avskaffandet av de interna marknadsregleringarna innebär i huvudsak att den

kollektiva exportfinansieringen av överskott och de sju regleringsföreningarnas

myndighetsuppgifter avvecklas eller har avvecklats. För att underlätta

jordbrukets omställning till en mer marknadsinriktad situation beslutade

riksdagen om vissa övergångsåtgärder.

 Riksdagens beslut innebär bl.a. att ett förenklat system för lönsam-

hetsutjämning utan exportfinansiering inom mjölkprisregleringen skall vara i

kraft till den 1 juli 1995. Riksdagen har i ett senare beslut givit regeringen

möjlighet att besluta om hur avtrappningen skall ske. Vidare infördes ett

temporärt system för stöd till export av kött t.o.m. budgetåret 1993/94 om

sammanlagt 450 miljoner kronor. Ett förenklat system för inlösen av överskott av

spannmål behålls t.o.m. budgetåret 1993/94. Inköpspriset sänks successivt.

Export av eventuella överskott under denna period finansieras över

statsbudgeten.

4.3 Omställning inför ett EU-medlemskap

En särskild kommission, Omställningskommissionen, med uppgift att förbereda en

avstämning av omställningsbesluten i 1990 års livsmedelspolitik har lagt fram

tre betänkanden (SOU 1992:87, 1992:125, 1993:33) med ett antal förslag till

åtgärder. Kommissionen har enligt regeringens direktiv beaktat effekter och

faktorer som inte var kända eller förutsedda vid tidpunkten för det

livsmedelspolitiska beslutet. Utgångspunkter för kommissionens arbete har varit

att omställningen av jordbruket skall fullföljas på ett sådant sätt att Sverige

vid inträdet i EU har en stark och konkurrenskraftig jordbruksnäring och

livsmedelsindustri.

 I prop. 1992/93:100 bil. 10 (bet. 1992/93:JoU 13, rskr. 1992/93:231) anges att

Sverige siktar på en fullständig integrering med EG:s gemensamma

jordbrukspolitik från tidpunkten för medlemskap. Sverige skall vid integrationen

uppnå så stora positiva samhällsekonomiska effekter som möjligt med hänsyn tagen

till både behovet av en stark och konkurrenskraftig jordbuksnäring och till

konsumenternas och skattebetalarnas intressen. Ambitionen bör vara att inga

övergångsåtgärder skall behöva tillämpas sedan Sverige blivit medlem samt att

övriga konkurrensbegränsande åtgärder undanröjs, i båda fallen på basis av

ömsesidighet. Vidare anges att det för att Sverige vid tidpunkten för inträde

skall ha en stark och konkurrenskraftig jordbruksnäring och livsmedelsindustri

krävs att en anpassning av de svenska pris-, stöd- och kostnadsnivåerna

påbörjas redan före ett medlemskap. Det förutsätter anpassningar av 1990 års

livsmedelspolitiska beslut i syfte att få ett jordbruk som har förutsättningar

att överleva och utvecklas med de nya förutsättningar och spelregler som ett

medlemskap innebär. Vidtas inte vissa anpassningsåtgärder före ett medlemskap

riskerar dessutom vissa delar av primärproduktionen, som har förutsättningar att

vara konkurrenskraftiga i EG, att slås ut under perioden fram till ett

medlemskap.

 Mot bakgrund av detta och Omställningskommissionens förslag har regeringen och

riksdagen beslutat om vissa justeringar i 1990 års jordbruks- och

livsmedelspolitiska beslut. För vegetabilieproduktionen har inlösensystemet

förlängts till att omfatta även budgetåret 1994/95 och vissa justeringar har

gjorts av inlösenpriset och referenspriset (som gränsskyddet avvägs mot). Ett

arealbidrag har införts liknande det som finns i EG. Vidare har

prisregleringsavgiften på handelsgödsel samt gränsskyddet för proteinfodermedel

tagits bort.

 För animalieproduktionen har riksdagen, främst mot bakgrund av minskade

fodermedelskostnader på grund av borttagandet av gränsskyddet på

proteinfodermedel, beslutat om vissa sänkningar i djurbidrag och gränsskydd.

 Vidare har riksdagen beslutat dels om en förlängning av det temporära systemet

för köttexport till den 31 december 1994 samt ett tillskott på 100 miljoner

kronor, dels om 150 miljoner kronor för export av förädlade livsmedel som inte

ryms inom systemet för industrins råvarukostnadsutjämning för perioden 1 juli

1993 - 30 december 1994.

 Sammantaget innebär riksdagens olika beslut att delar av EG:s system införs

redan före ett medlemskap i enlighet med Sveriges målsättning att ha en stark

och konkurrenskraftig jordbruksnäring och livsmedelsindustri vid tidpunkten för

EU-medlemskap och ambitionen att inga övergångsåtgärder skall behöva tillämpas.

I praktiken innebär det, i kombination med Sveriges positioner i

medlemskapsförhandlingarna, att det på många områden inom jordbruks- och

livsmedelsproduktionen sker en viss återreglering i samband med anpassningen

till och införlivandet av EG:s gemensamma jordbrukspolitik.

4.4 GATT-avtalet

För jordbruket innebär GATT-avtalet att den totala nivån av det internstöd som

påverkar handeln skall dras ned med 20 procent jämfört med läget 1986-1988.

Sverige berörs inte i så stor omfattning av denna neddragning, eftersom Sverige

genom 1990 års livsmedelspolitiska reform redan uppfyllt förpliktelserna.

 För gränsskyddet på jordbrukets område innebär avtalet att alla former av s.k.

icke tariffära gränsskydd (t.ex. variabla införselavgifter, kvantitativa

importrestriktioner, minimipris etc.) omvandlas till tullar som är bundna i GATT

och kan lösas först vid omförhandling. Detta skall i princip ske genom att

skillnaden mellan inhemskt pris och världsmarknadspris för perioden 1986-1988

omvandlas till tull. Alla tullar skall dras ned med i genomsnitt 36 procent,

dock minst 15 procent för varje enskild tullposition. För Sverige blir

effekterna av avtalet mest påtagliga genom åtagandena beträffande gränsskyddet.

De bundna och successivt sänkta tullarna sätter ett tak för hur mycket våra

priser kan överstiga världsmarknadspriserna. Sverige har lagt neddragningarna så

att vi så långt möjligt anpassar nivåerna till EG:s.

 För exportsubventioner på jordbruksområdet gäller att jämfört med genomsnittet

för basperioden 1986-1990 skall utgifter för exportsubventioner dras ned med 36

procent och volymer som exporteras med subventioner minskas med 21 procent.

Åtagandena gäller produktvis. För vidareförädlade produkter gäller att det

totala sammanlagda värdet av exportsubventionerna skall dras ned med 36 procent

jämfört med genomsnittet 1986-1990. Sverige har genom 1990 års reform i huvudsak

avskaffat exportsubventionerna. GATT-reformen sätter dock gränser för storleken

på subventionerna i de fall Sverige har kvar subventioner, t.ex. på

spannmålssidan.

 Reformperioden är 6 år med början under 1995.

4.5 Trädgårdspolitiken

Historiskt sett har det i Sverige alltid funnits ett starkt samband mellan

jordbrukspolitik och trädgårdspolitik. Genom 1979 års trädgårdspolitiska beslut

fick trädgårdspolitiken en mera självständig roll gentemot jordbrukspolitiken.

 De riktlinjer som lades fast år 1979 (prop. 1978/79:136, bet. 1978/79:JoU29,

bet. 1978/79:SkU47, rskr. 1978/79:399) innebär att de som arbetar inom

trädgårdsnäringen skall ha en ekonomisk och social standard som är likvärdig med

den som erbjuds inom andra näringar. Näringen skall erbjuda trygg sysselsättning

och god arbetsmiljö. Samtidigt skall konsumenterna tillförsäkras produkter av

god kvalitet till rimliga priser.

 De medel som lades fast för att nå målen kom att bestå av gränsskydd i form av

tullar, rationaliseringsbefrämjande insatser i form av finansiellt stöd till

odlingsföretag, rådgivning, forskning, försöksverksamhet och undervisning.

 Inom EG omfattas trädgårdsnäringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, se

avsnitt 7.1 .

 I prop. 1992/93:183 (bet. 1992/93:JoU 20, rskr. 1992/93:330) anges att genom

avvecklingen av prisregleringsavgifterna på handelsgödsel och bekämpningsmedel

kommer den yrkesmässiga trädgårdsnäringen att efter utgången av år 1993 stå i

stort sett utan kollektiva medel för information, marknadsföring och

utvecklingsarbete. Mot bakgrund av dels behovet av anpassningsåtgärder inför ett

svenskt EU-inträde, dels trädgårdsnäringens avsaknad av kollektiva medel efter

utgången av år 1993, anvisades vidare 25 mkr för att stärka näringens

långsiktiga konkurrenskraft.

4.6 Skogspolitiken

I prop. 1992/93:226 (bet. 1992/93:JoU 15, rskr. 1992/93:352) anges att svensk

skogspolitik sedan länge har präglats av att staten mer eller mindre starkt har

ställt krav på en varaktig hushållning med skogarna. Skälen för detta har från

tid till annan varierat. Det kan hävdas att kravet med tiden stärkts och gjorts

tydligare. I 1979 års skogspolitiska beslut slogs det bl.a. fast att vi bör

eftersträva en väl avvägd hushållning med skogarna som gör det möjligt att

kontinuerligt utnyttja det virke som skogarna kan ge. Miljöfrågorna lyftes fram

mer än tidigare men fick inte den tyngd som vi i dag anser vara nödvändigt.

Detta var de viktigaste skälen till en omprövning av 1979 års beslut.

 Mot bakgrund av detta lades det fram nya mål för skogspolitiken. Det innebär

att miljöfrågorna ges en mer framskjuten plats än tidigare. Från och med år

1994 finns det sålunda både ett produktionsmål och ett miljömål för skogsbruket.

Dessa mål är jämställda. Sammanfattningsvis uttrycks detta så att skogen, som

en nationell tillgång, skall skötas så att den uthålligt ger en god avkastning

samtidigt som den biologiska mångfalden behålls. I enlighet med detta har

ändringar gjorts i skogsvårdslagen (1979:429) så att miljöfrågornas växande

betydelse markeras genom en skärpning av de bestämmelser som rör hänsynen till

naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Ändringarna i lagen innebär även

en betydande avreglering och därmed en ökad frihet för skogsägarna. Bland annat

minskas det statliga ekonomiska stödet kraftigt och den översiktliga

skogsinventeringen upphör.

5 Den svenska konkurrensrätten

5.1 Äldre konkurrenslagstiftning

Konkurrenslagen (1982:729), som gällde från den 1 januari 1983 och ersattes av

konkurrenslagen (1993:20), hade till ändamål att främja en från allmän synpunkt

önskvärd konkurrens inom näringslivet genom åtgärder mot skadliga konkurrens-

begränsningar.

 Lagen byggde, liksom dess föregångare konkurrensbegränsningslagen (1953:605), i

huvudsak på den s.k. missbruksprincipen. Detta innebar att lagen medgav

ingripande mot ett företag när det konstaterades att företaget i ett enskilt

fall framkallade en konkurrensbegränsning som hade skadlig verkan. Syftet med

ingripandet var att för framtiden undanröja en sådan skadlig verkan. Begreppet

skadlig verkan innebar att ett ingripande enligt konkurrenslagen förutsatte att

konkurrensbegränsningen var kvalificerad på visst sätt. Uttrycket konkurrensbe-

gränsning i lagen hade en mycket vid innebörd. Det ansågs i princip omfatta

varje förhållande som innebar eller hade till följd att konkurrensen inte var

fullkomligt fri och ohämmad. Formerna för ingripande enligt konkurrenslagen var

förbud att i fortsättningen tillämpa ett visst konkurrensbegränsande förfarande

eller åläggande för framtiden att vidta en viss åtgärd. Förbud eller åläggande

kunde förenas med vite.

 Konkurrenslagen var tillämplig på all typ av näringsverksamhet.

Tillämpningsområdet begränsades emellertid i realiteten genom särregleringar som

uttryckte samhällets syn på hur verksamheten borde bedrivas på vissa områden

(prop. 1981/82:165, s. 185 f.). Lagtekniskt ansågs detta framgå av det i

generalklausulen uppställda kravet för ingripanden att en konkurrensbegränsning

skulle medföra en från allmän synpunkt skadlig verkan. Genom den interna pris-

och marknadsreglering som fram till den 1 juli 1991 gällde på jordbrukets

område, och som förutom primärledet även omfattade viss insamling och förädling,

var motsvarande delar inom jordbrukssektorn undantagna från konkurrenslagens

tillämpningsområde.

5.2 Särskilda konkurrensregler på jordbruksområdet

I samband med omläggningen av livsmedelspolitiken och därmed en successiv

avveckling av den interna marknadsregleringen från och med den 1 juli 1991

infördes lagen (1991:921) om förbud mot konkurrensbegränsning i fråga om

jordbruksprodukter. Lagen upphörde att gälla i samband med att den nu gällande

konkurrenslagen trädde i kraft den 1 juli 1993.

 I propositionen med förslag till lagen (prop. 1990/91:147, bet. 1990/91:NU33,

rskr. 1990/91:366) angavs att omläggningen av livsmedelspolitiken var mycket

genomgripande och på ett avgörande sätt ändrade förutsättningarna för näringen.

Det statliga interna regleringssystemet hade inneburit och i vissa fall

förutsatt en långtgående samverkan i den lantbrukskooperativa föreningsrörelsen.

När det statliga interna regelsystemet upphörde skulle flera av de konkreta

uppgifter som skötts av föreningsrörelsen falla bort. Eftersom gränsskyddet

behölls för vissa jordbruksprodukter ökade betydelsen av väl fungerande hem-

mamarknader.

 För att säkerställa att företag inte i en eller annan form tog över vissa delar

av den interna marknadsregleringen och administrerade den i egen regi borde

enligt propositionen och riksdagsbehandlingen i Jordbruks- och Näringsutskotten

i lag anges vilka spelregler som skall gälla för marknadens aktörer. Det

konstaterades samtidigt att avregleringen på livsmedelsområdet visserligen

innebar att det efter den 1 juli 1991 skulle finnas större utrymme för

ingripanden mot konkurrensbegränsningar på området med stöd av generalklausulen

i 2 konkurrenslagen. De former av samverkan som den föreslagna lagen tog sikte

på bedömdes emellertid vara av den karaktären att de generellt fick anses ha

skadlig verkan och en prövning från fall till fall enligt missbruksprincipen

bedömdes därmed mindre lämplig. Lagen hade därför formen av straffsanktionerade

förbud mot vissa typer av samverkan. Från förbuden gällde vissa undantag.

 Lagen innebar förbud mot sådan samverkan mellan näringsidkare i samma led som

innebär

 - att inköp av varor inom landet eller efterföljande produktion eller

försäljning delas upp i kvoter, i geografiska områden eller i kundkretsar,

 - att produktionen eller utbudet av varor inom landet begränsas på annat sätt,

eller

 - att underskott vid försäljning av jordbruksprodukter på export finansieras

gemensamt.

 Förbuden gällde för näringsidkare som omfattats av den tidigare gällande

jordbruksregleringen, dvs. sådana vars verksamhet avsåg

 1. köp av jordbruksprodukter från jordbrukare eller andra råvaruproducenter,

eller

 2. bearbetning eller förädling i något efterföljande produktionsled av sådana

produkter.

 Det bedömdes inte nödvändigt eller önskvärt att sådan samverkan som förekommer

i verksamheten inom en ekonomisk förening bestående av enbart jordbrukare eller

andra råvaruproducenter skulle omfattas av lagstiftningen. Ett undantag för

sådan samverkan infördes därför i lagen. Undantaget gällde även om föreningen

hade vissa inte längre aktiva jordbrukare som medlemmar.

 Undantag från förbudet gällde också för sådana förfaranden som bara i begränsad

utsträckning kunde påverka konkurrensen på den marknad det var fråga om i varje

särskilt fall. Som tumregel angavs att konkurrensen kunde anses påverkad endast

i begränsad utsträckning, om aktuell samverkan nådde en omfattning som påverkade

mindre än 25 procent av den relevanta marknaden. Dispens från förbudet kunde

också meddelas av Marknadsdomstolen.

 I enlighet med vad riksdagen uttalade i samband med omläggningen av

livsmedelspolitiken skulle samverkan i säljbolag för att hantera säsongs-

variationer och tillfälliga mindre exportkvantiteter inte förhindras

(1989/90:JoU25 s. 97). Sådan samverkan fick emellertid inte strida mot

konkurrenslagstiftningen och konkurrensmyndigheterna förutsattes följa

utvecklingen och ingripa om samarbetet innebar att producenterna på nationell

nivå kollektivt bar förluster vid export.

5.3 Gällande konkurrenslagstiftning

5.3.1Lagens innehåll

En ny konkurrenslag (1993:20) trädde i kraft den 1 juli 1993. De materiella

konkurrensreglerna i lagen har utformats efter förebild från EG:s och

EES-avtalets konkurrensregler. Lagen har till ändamål att undanröja och motverka

hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor,

tjänster och andra nyttigheter. I lagen avses med företag en fysisk eller

juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur.

 Lagen innehåller två principiella förbud. Enligt 6 är avtal mellan företag

förbjudna om de har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen

på den svenska marknaden på ett märkbart sätt eller om de ger ett sådant

resultat. Detta gäller t.ex. sådana avtal som innebär att

 - inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

 - produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas eller

kontrolleras,

 - marknader eller inköpskällor delas upp.

 Förbudet mot samverkan omfattar inte samverkan av mindre betydelse. Detta

markeras genom uttrycket att konkurrensen skall begränsas på ett märkbart sätt.

I propositionen 1992/93:56 anges att samarbete mellan mindre eller medelstora

företag där avtalsprodukterna, eller produkter som av konsumenterna uppfattas

som likvärdiga och som tillverkas eller säljs av avtalsparterna, omfattar en

mindre del av den relevanta marknaden - omkring tio procent - normalt torde

sakna betydelse för konkurrensen. Är det enbart fråga om mycket små företag med

en årsomsättning under tio miljoner kronor torde marknadsandelen kunna vara

något högre än tio procent utan att samarbetet faller under förbudet.

 Konkurrensverket har i sitt allmänna råd (KKVFS 1993:2) om avtal av mindre

betydelse (bagatellavtal) som inte omfattas av 6 konkurrenslagen (1993:20)

närmare utvecklat hur begreppet märkbart sätt bör tolkas.

 Enligt det allmänna rådet påverkas konkurrensen inte på ett märkbart sätt om

avtalsparternas marknadsandel inte överstiger tio procent och årsomsättningen

för var och en av dessa inte överstiger 200 miljoner kr.

 När det gäller samarbete i vilket endast företag med en årsomsättning som inte

överstiger 10 miljoner kr deltar kan marknadsandelen uppgå till 15 procent utan

att konkurrensen anses påverkas på ett märkbart sätt.

 Enligt 7 är avtal eller avtalsvillkor som är förbjudna enligt 6 ogiltiga.

 Konkurrensverket får i det särskilda fallet i enlighet med 8 besluta om

undantag från förbudet i 6 för ett avtal som bidrar till att förbättra

produktionen eller distributionen eller till att främja tekniskt eller

ekonomiskt framåtskridande och som tillförsäkrar konsumenterna en skälig andel

av den vinst som därigenom uppnås. Ytterligare förutsättningar för undantag är

att avtalet bara ålägger de berörda företagen nödvändiga begränsningar och att

avtalet inte ger företagen möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en

väsentlig del av nyttigheterna i fråga. Undantag från förbudet i 6 kan av

regeringen enligt 17 ges för grupper av avtal som uppfyller förutsättningarna

i 8 (gruppundantag).

 Regeringen har hittills i förordningar med förordningsmotiv (Regeringens

förordningsmotiv 1993:1) beslutat om gruppundantag för nio olika kategorier av

avtal. Det gäller

 - ensamåterförsäljaravtal (1993:72),

 - exklusiva inköpsavtal (1993:73),

 - försäljnings- och serviceavtal för motorfordon (1993:74),

 - specialiseringsavtal (1993:75),

 - forsknings- och utvecklingsavtal (1993:76),

 - patentlicensavtal (1993:77),

 - know-how-licensavtal (1993:78),

 - franchiseavtal (1993:79) och

 - kedjor i detaljhandeln (1993:80).

 Bestämmelsen i 8 om undantag är i huvudsak inriktad på samverkan mellan

mindre och medelstora företag som stärker deras konkurrenskraft mot större

företag på marknaden. Normalt får då samarbetet inte omfatta en för stor del av

marknaden. Företag med en dominerande ställning på marknaden torde sällan kunna

uppfylla förutsättningarna för undantag. Ett oeftergivligt krav vid undantag är

att det måste finnas kvar en fungerande konkurrens på marknaden.

 Det andra principiella förbudet framgår av 19 och innebär att missbruk från

ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på den svenska

marknaden är förbjudet. I paragrafen ges exempel på förfaranden som kan innebära

missbruk av en dominerande ställning.

 Konkurrensverket får enligt vad som är närmare föreskrivet förklara att ett

avtal eller förfarande inte omfattas av något av förbuden i lagen

(icke-ingripandebesked).

 Konkurrensverket får ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av

förbuden. Om Konkurrensverket i ett visst fall beslutar att inte meddela ett

sådant åläggande, får Stockholms tingsrätt göra det på talan av ett företag som

berörs av överträdelsen.

 På talan av Konkurrensverket får Stockholms tingsrätt besluta att ett företag

skall betala en särskild avgift (konkurrensskadeavgift), om förbuden eller

särskilda villkor överträtts uppsåtligen eller av oaktsamhet.

Konkurrensskadeavgift skall fastställas till lägst fem tusen kronor och högst

fem miljoner kronor eller till ett högre belopp dock inte överstigande tio

procent av företagets omsättning föregående räkenskapsår.

 Lagen innehåller också bestämmelser om prövning av företagsförvärv.

5.3.2Lagens tillämpning på jordbruksområdet

Konkurrenslagen har en generell räckvidd och gäller oavsett verksamhetsområde

eller företagsform. Samtidigt som lagen trädde i kraft upphävdes därför lagen

(1991:921) om förbud mot konkurrensbegränsning i fråga om jordbruksprodukter.

 Frågan om undantag från förbuden på jordbruksområdet togs upp i propositionen

(prop. 1992/93:56, sid. 25 och 79). Där angavs att det på jordbruksområdet är

naturligt och oftast nödvändigt för deras överlevnad att enskilda, mindre

jordbrukare och andra liknande primärproducenter sluter sig samman i

primärföreningar såvitt avser produktion eller försäljning av

jordbruksprodukter, utnyttjande av gemensamma anläggningar för lagring,

behandling eller förädling av jordbruksprodukter. Sådan samverkan mellan

medlemmarna inom en primärförening bedömdes i många fall vara omfattad av

förbudet i 6 men sammantaget ha sådana positiva effekter att den borde kunna

kvalificera för undantag.

 Samtidigt framhölls att förhållandet mellan den enskilde jordbrukaren eller

råvaruproducenten som leverantör och primärföreningen som köpare inte fick

innehålla faktorer som förhindrar eller försvårar rörlighet för medlemmarna,

exempelvis att sälja sina produkter till andra köpare eller bli medlem i en

annan primärförening. Samarbetet bedömdes heller inte få vara av den karaktären

att det hindrar eller försvårar utomstående förädlingsverksamhet eller försvårar

för jordbrukare eller råvaruproducenter som står utanför samarbetet i en

primärförening.

 Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till ny konkurrenslag erinrade

Näringsutskottet (bet. 1992/93:NU17 s. 16) om att det på jordbruksområdet kan

vara naturligt att enskilda jordbrukare sluter sig samman i s.k.

primärföreningar för att samarbeta i olika frågor. Samtidigt konstaterades att

ett sådant samarbete torde innehålla vissa moment som är konkurrensbegränsande.

Utskottet instämde i regeringens uppfattning att hänsyn borde tas till

jordbruksnäringens speciella natur vid tillämpningen av bestämmelserna om

undantag.

6 Förhållandet mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska föreningar

Samverkan mellan enskilda jordbrukare och andra råvaruproducenter på lantbrukets

område bedrivs mycket ofta i formen av ekonomisk förening.

 Enligt 1 kap. 1 första stycket lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar har

en ekonomisk förening till ändamål att främja medlemmarnas ekonomiska intressen

genom ekonomisk verksamhet i vilken medlemmarna deltar

 1. som konsumenter eller andra förbrukare,

 2. som leverantörer,

 3. med egen arbetsinsats,

 4. genom att begagna föreningens tjänster, eller

 5. på annat liknande sätt.

 Själva företagsformen ekonomisk förening bygger således på viss samverkan.

Sådan samverkan kan i någon mening begränsa konkurrensen mellan föreningens

medlemmar. Konkurrenslagen å andra sidan innehåller förbud mot samverkan som på

ett märkbart sätt begränsar konkurrensen på den aktuella marknaden. Det sagda

medför att dessa två lagar i vissa avseenden kan synas vara oförenliga. Så

skulle också kunna vara fallet när det gäller förhållandet mellan

konkurrenslagen och andra lagar, t.ex. lagarna på immaterialrättens område.

 Frågan om förhållandet mellan konkurrenslagen och andra lagar har behandlats i

förarbetena till konkurrenslagen. Därvid har följande anförts. När riksdagen

efter avvägning mellan olika allmänna intressen beslutat om offentliga

regleringar som medför konkurrenshämmande verkningar kan den situationen

uppkomma att konkurrenslagen inte alls skall tillämpas. Företagen kan då vara

rättsligt förpliktade att handla på visst sätt. Konkurrensbegränsande avtal

eller avtalsvillkor vilka sålunda inte ger uttryck för den fria partsviljan,

utan är en direkt och avsedd effekt av lagstiftning eller en ofrånkomlig följd

av denna, kan således inte angripas med stöd av konkurrenslagen. När det gäller

förhållandet mellan konkurrenslagen och den immaterialrättsliga lagstiftningen

har vidare anförts att konflikter mellan dessa lagar ytterst får lösas med

beaktande av de skilda regleringarnas syften och att det som hittills får vara

en uppgift för rättsutvecklingen att närmare dra upp de gränser som bör gälla i

det här avseendet (prop. 1992/93:56 s. 70 f., jfr också prop. 1981/82:165 s. 177

f.).

 Principer av denna art skulle kunna ges tillämplighet också på förhållandet

mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska föreningar. Som kommer att framgå

föreslår regeringen i detta lagstiftningsärende att konkurrenslagens förbud mot

konkurrensbegränsande samarbete, sådant detta förbud kommer till uttryck i

lagens 6 inte skall vara tillämpligt på viss verksamhet inom ramen för en

primär lantbruksförening. Någon oförenlighet kan således inte uppkomma i denna

del i förhållande till lagen om ekonomiska föreningar.

 Frågan om konkurrenslagens tillämpning på ekonomiska föreningar har belysts i

Näringsdepartementets promemoria Konkurrensrättens tillämpning på ekonomiska

föreningar - några principiella frågeställningar (Ds 1994:42).

7 Europeiska Unionen

7.1 EG:s jordbrukspolitik

7.1.1Allmänt

Tre principer för jordbrukspolitiken inom EG utvecklades i Romfördraget. Denna

skulle bygga på en gemensam marknad och gemensamma priser för jordbruksvaror, en

gemensam finansiering av jordbruksregleringen och en preferens för produkter

producerade inom gemenskapen.

 Ramarna och målen för EG:s gemensamma jordbrukspolitik (CAP) anges i artiklarna

38-43 i Romfördraget från år 1957. Målen, som anges i artikel 39, är:

 - höjd produktivitet i jordbruket

 - skälig levnadsstandard för jordbrukarna

 - stabiliserad marknad

 - trygg livsmedelsförsörjning

 - rimliga livsmedelspriser för konsumenterna

 CAP genomförs med hjälp av reglering av den interna marknaden och priserna, ett

gränsskydd i form av rörliga införselavgifter samt strukturpåverkande åtgärder.

 EG:s jordbrukspolitik och dess förändringar uppvisar flera likheter med den

svenska jordbrukspolitiken fram till det livsmedelspolitiska beslutet år 1991.

 Gemensamma priser innebär att olika s.k. administrativa priser fastställs. De

verkliga priserna kan variera avsevärt både inom och mellan länderna och bestäms

av utbud och efterfrågan inom de ramar de administrativa priserna ger.

 De gemensamma marknadsregleringarna omfattar en stor del av de

jordbruksprodukter som produceras inom EG. Det är betydligt fler produkter som

omfattas av marknadsingripanden i EG än i Sverige. I huvudsak finns fyra olika

former av marknadsingripanden:

 - prisstöd genom interventionsköp i kombination med exportstöd ochgränsskydd

 - enbart gränsskydd

 - produktstöd

 - stöd i förhållande till areal eller antal djur

 Prisstöd genom interventionsköp eller exportstöd tillämpas för närmare tre

fjärdedelar av EG:s jordbruksproduktion, bl.a. för mejeriprodukter, nästan all

spannmål och allt nötkött och vissa typer av frukt och grönsaker.

 Under 1980-talet uppstod stora överskott som ledde till att lagren av vissa

jordbruksprodukter växte. Det innebar att även kostnaderna för att exportera

överskotten ökade. Detta var några av de faktorer som ledde till behovet av den

reformerade jordbrukspolitiken som började genomföras den 1 januari 1993. En

annan orsak till reformen var det förväntade GATT-avtalet som innehåller krav på

reduceringar av internstöd, gränsskydd och exportsubventioner.

 Produktstöd i form av pristillägg eller arealbidrag betalas främst för

produktion av produkter för vilka EG har låga tullar. Djurbidrag eller

arealbidrag förekommer främst i så kallade missgynnade områden. Dessa stöd har

ökat i omfattning i och med reformen av CAP.

7.1.2Reformeringen av CAP

I maj 1992 beslutade EU:s jordbruksministrar om en reformering av CAP.

Huvudinriktningen av den nya politiken är att minska prisstödet till jordbruket

och att öka de s.k. direktstöden. Omläggningen av jordbrukspolitiken kommer att

ske under perioden 1993 - 1995 och syftar till att minska problemen med

överproduktion, låga inkomster till jordbrukarna, stigande kostnader för

jordbrukspolitiken och jordbrukets negativa inverkan på miljön.

 Reformen innebär att priserna sänks, produktionskvoterna minskar och att nya

produktionsbegränsningar införs. Jordbrukarna kompenseras genom arealbidrag och

djurbidrag. Ett villkor för arealbidrag är att de lägger en viss del av sin

åkermark i träda. De kan även få stöd för vissa miljövårdande åtgärder,

skogsplantering av jordbruksmark samt vid förtidspensionering. EG:s pris- och

marknadsreglering och exportbidrag finns dock kvar. Reformen innebär i princip

endast att priser och därmed exportbidrag sänks och att den enskilda

jordbrukaren i stället ersätts genom direktstöd.

 Den gemensamma jordbrukspolitiken innefattar även struktur- och

regionalpolitiska åtgärder. Inom ramen för strukturdelen finns ett antal

stödprogram som främst syftar till att utveckla jordbruket och landsbygden.

Vissa stödprogram är inriktade på områden med sämre produktionsförutsättningar,

s.k. missgynnade områden (t.ex. bergsjordbruk). Andra strukturstöd är mer

generella och omfattar alla gemenskapens produktionsområden (t.ex.

investeringsstöd). För de gemensamma strukturstöden anger EG normalt ramvillkor

och maximala stödbelopp medan medlemsländerna svarar för den mer detaljerade

utformningen. Villkoren för och nivåerna på stöden varierar beroende på

medlemsländernas ambitioner och möjligheter till medfinansiering från EG. Vissa

strukturpolitiska åtgärder är obligatoriska medan andra är frivilliga. De

senaste åren har strukturpolitiken kommit att spela en allt större roll inom EG.

7.2 EG:s konkurrensregler

En effektiv konkurrenspolitik spelar en nyckelroll i den process som pågår inom

EU för att uppnå ekonomisk integration. Genom en sådan politik kan man uppnå

optimal resursfördelning och bästa möjliga miljö för uppfinningar och tekniska

framsteg på marknaden. Konkurrenspolitiken skall säkerställa att det inte reses

nya protektionistiska hinder, oavsett om detta sker till följd av

konkurrensbegränsningar eller genom åtgärder som vidtas av medlemsstaterna för

att gynna det egna landets företag.

 Genomförandet av den inre marknaden år 1992 med fri rörlighet för personer,

varor, tjänster och kapital har ökat betydelsen av konkurrenspolitiken. De

förväntade fördelarna med den inre marknaden, t.ex. ökad produktivitet, lägre

priser och större sysselsättningsförmåga, kräver att det finns en fungerande

konkurrens inom EU. Målet att skapa en integrerad marknad spelar en lika viktig

roll som konkurrensen traditionellt spelar i en marknadsekonomi, som kort kan

sägas bestå i att säkerställa en effektiv resursfördelning i samhällsekonomin,

ge konsumenterna de produkter de efterfrågar till låga priser och att tvinga

företagen till effektivisering och rationalisering och samtidigt stimulera dessa

till att ta fram nya produkter och produktmetoder.

 Genom Romfördraget har skapats ett system som syftar till att förhindra att

konkurrensen inom den gemensamma marknaden hindras, begränsas eller snedvrids.

Konkurrensreglerna finns i fördragets artiklar 85 - 94.

 De grundläggande konkurrensreglerna för företagen finns i artiklarna 85 och 86.

Reglerna har direkt tillämplighet och direkt effekt i medlemsstaterna samt

skapar rättigheter och skyldigheter för enskilda rättssubjekt som kan åberopas

vid nationella domstolar.

 Artikel 85.1 förbjuder avtal, beslut av företagssammanslutningar och samordnade

förfaranden (avtalskriteriet) som hindrar, begränsar eller snedvrider

konkurrensen inom den gemensamma marknaden (konkurrensbegränsningskriteriet) och

som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (samhandelskriteriet). Sådana

avtal m.m. som är förbjudna är enligt artikel 85.2 ogiltiga. Undantag från

förbudet kan medges under de förutsättningar som finns angivna i artikel 85.3.

 Artikel 86 förbjuder ett eller flera företags missbruk av en dominerande

ställning på den gemensamma marknaden eller en väsentlig del av denna. Också

beträffande tillämpligheten av artikel 86 krävs att samhandeln påverkas.

 Undantag från förbudet i artikel 85.1 kan ges i enskilda fall av

EG-kommissionen efter att företagen har anmält avtalet dit. Kommissionen har

också bemyndigats av EU-rådet att utfärda förordningar om undantag för vissa

typer av avtal, s.k. gruppundantag. Avtal som uppfyller villkoren i sådana

gruppundantagsförordningar behöver inte anmälas utan anses generellt undantagna

från förbudet i artikel 85.1. EG-kommissionen har hittills utfärdat nio sådana

gruppundantag. Dessa gäller för specialiceringsavtal, avtal om forskning och

utveckling, ensamåterförsäljaravtal, exklusiva inköpsavtal, försäljnings- och

serviceavtal för motorfordon, franchiseavtal, patentlicensavtal,

know-how-licensavtal och vissa avtal inom försäkringssektorn.

 Till EG:s konkurrensregler hör också regler om kontroll av företagsförvärv.

Dessa regler kommer till uttryck i den s.k. fusionskontrollförordningen,

förordning (EEG) nr 4064/89.

 Tillämpningsregler till artiklarna 85 och 86 finns i särskilda förordningar. De

grundläggande tillämpningsreglerna finns i förordningen (EEG) nr 17/62.

7.3 Konkurrensreglernas tillämpning på jordbruksområdet

Artikel 42 i Romfördraget föreskriver att konkurrensreglerna är tillämpliga på

produktion och handel med jordbruksprodukter endast i den utsträckning rådet

bestämmer.

 Rådet har antagit förordning (EEG) nr 26/62 som lägger fast hur

konkurrensreglerna skall tillämpas på jordbruksområdet. Reglerna i förordningen

har följande lydelse (enligt sin svenska översättning i SOU 1964:33).

Artikel 1

Från och med ikraftträdandet av denna förordning skola, med förbehåll för

bestämmelserna i artikel 2, fördragets artiklar 85-90 liksom tillämp-

ningsbestämmelser till dessa artiklar äga tillämpning på överenskommelser,

beslut och förfaranden som åsyftas i fördragets artiklar 85, punkt 1, samt 86,

och som beröra produktionen av eller handeln med de i fördragets bilaga II

uppräknade produkterna.

Artikel 2

1. Fördragets artikel 85, punkt 1, skall icke vara tillämplig på överens-

kommelser, beslut och förfaranden som åsyftas i föregående artikel då de utgöra

en integrerande del av en nationell marknads-organisation eller äro erforderliga

för genomförandet av den i fördragets artikel 39 angivna målsättningen.

Ifrågavarande bestämmelse skall i synnerhet icke tillämpas på överenskommelser,

beslut och förfaranden av jordbrukare, jordbruksorganisationer eller samman-

slutningar av sådana organisationer i samma medlemsstat, i den mån dessa, utan

att innebära förpliktelse att tillämpa ett fastställt pris, beröra produktionen

eller försäljningen av jordbruksprodukter eller användande av gemensamma

anläggningar för lagerhållning, behandling eller förädling av

jordbruksprodukter, såvida icke kommissionen konstaterar att konkurrensen på så

sätt elimineras eller att målsättningen i fördragets artikel 39 äventyras.

2. Efter samråd med medlemsstaterna och hörande av berörda företag eller

företagssammanslutningar såväl som övriga fysiska eller juridiska personer,

vilkas hörande synes erforderligt, skall kommissionen, med förbehåll för

domstolens prövning, äga uteslutande behörighet att genom beslut, som skall

offentliggöras, avgiva förklaring beträffande vilka överenskommelser, beslut och

förfaranden de i punkt 1 angivna villkoren äro uppfyllda.

3. Kommissionen skall avgiva denna förklaring antingen ex officio, på begäran av

behörig myndighet i en medlemsstat eller på begäran av berört företag eller

företagssammanslutning.

4. Offentliggörandet skall avse de berörda parterna och huvuddragen av beslutet;

vid offentliggörandet skall hänsyn tagas till företagens legitima intresse av

att deras affärshemligheter icke yppas.

 Förordningens artikel 2.1 föreskriver således två situationer där undantag från

förbudet i artikel 85.1 medges för produktion och handel med jordbruksprodukter.

Från artikel 86 görs inget undantag.

 Den i förordningen åberopade bilaga II innehåller en uppräkning av vad som

avses med jordbruksprodukter, i praktiken nästan alla livsmedel oavsett

förädlingsgrad. EG-kommissionen och EG-domstolen har emellertid hållit sig

strikt till de produkter som räknas upp i bilagan. Detta innebär att något

undantag för de produkter som inte finns uppräknade ej kan bli aktuellt.

 Den första situationen där undantag från förbudet i artikel 85.1 medges gäller

avtal etc. som utgör en integrerad del av en nationell marknadsorganisation. En

nationell marknadsorganisation kan beskrivas som ett organ, statligt eller

privat, som står under statlig kontroll och som har hand om genomförandet av

jordbruksregleringen för visst produktslag inom en stat. EG-domstolen har

definierat beståndet av en nationell marknadsorganisation som "en full

uppsättning rättsliga medel som placerar regleringen av marknaden för

produkterna i fråga under kontroll av det offentliga i avsikt att säkerställa,

genom en ökning av produktiviteten och en optimal resursallokering, särskilt

beträffande arbetskraften, en godtagbar levnadsstandard för producenterna, en

stabilisering av marknader, en säkrad tillgång och rimliga konsumentpriser".

Eftersom EG har en gemensam jordbrukspolitik måste vidare de nationella

marknadsorganisationer som finns stå i överensstämmelse med målen för

jordbrukspolitiken i Romfördragets artikel 39, se ovan. Marknadsorganisationerna

måste också stå i överensstämmelse med EG-rätten i övrigt, dvs. främst de

allmänna reglerna om fri rörelse för varor och kapital.

 För de flesta jordbruksprodukter finns numera antaget rådsförordningar om

bildandet av gemensamma marknadsorganisationer inom EG. Förordningarna har

ersatt de nationella marknadsorganisationerna för dessa produkter. Bestämmelsen

om undantag för beslut som är en integrerad del av en nationell

marknadsorganisation har därför en begränsad praktisk betydelse i dag. Det

första undantaget i förordningen är till följd av detta begränsat till de

återstående produktgrupper där det ännu inte finns fastlagt en gemensam

marknadsorganisation.

 Det andra undantaget gäller avtal etc. som anses nödvändiga för uppnåendet av

målen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Målen anges i Romfördragets artikel

39. Samtliga uppräknade mål måste uppfyllas för att undantaget skall vara

tillämpligt. Eftersom en marknadsorganisation på gemenskapsnivå är utformad så

att den skall innehålla vad som är nödvändigt för att uppnå målen i artikel 39,

är det i enlighet med EG-kommissionens praxis högst osannolikt att avtal som

innehåller ytterligare bestämmelser i syfte att uppnå dessa mål anses såsom

nödvändiga för detta.

 Å andra sidan faller sådana avtal helt utanför Romfördragets konkurrensregler

som är en direkt följd av den reglering som den gemensamma

marknadsorganisationen vilar på. Detta gäller oavsett om sådana avtal är

nödvändiga för att uppnå målen i artikel 39. Av särskilt intresse är de

producentorganisationer som spelar en betydande roll i flera av de gemensamma

marknadsorganisationerna. I de förordningar som reglerar

marknadsorganisationerna för skilda produktgrupper är det angett vilken typ av

avtal som får träffas inom ramen för en sådan producentorganisation. Även

beträffande vissa typer av avtal mellan en producentorganisation och köparna på

marknaden förekommer det att dessa finns angivna som en del av regleringen för

vissa produkter. Avtal som direkt följer och inte går längre än vad som anges i

en förordning om upprättandet av en gemensam marknadsorganisation, faller

utanför tillämpningen av Romfördragets konkurrensregler även om avtalet

snedvrider konkurrensen på marknaden.

 I förordning (EEG) nr 26/62 anges vidare att bestämmelsen om undantag i artikel

2.1 i synnerhet gäller för avtal etc. mellan jordbrukare,

jordbrukarorganisationer eller sammanslutningar av sådana organisationer som

tillhör samma medlemsstat. Detta gäller sådana avtal i den mån de berör

produktionen eller försäljningen av jordbruksprodukter eller användandet av

gemensamma anläggningar för lagerhållning, behandling eller förädling av

jordbruksprodukter. Avtalen får dock inte innehålla någon förpliktelse att

tillämpa ett fastställt pris och avtalet får heller inte medföra att

konkurrensen elimineras eller att något av de jordbrukspolitiska målen

äventyras.

 Den här delen av undantaget tillför väldigt litet vad avser undantagets

substantiella innehåll. Däremot innebär den att bevisbördan går över till

EG-kommissionen beträffande frågan om sådana avtal som anges i förordningen

mellan jordbrukare, jordbrukarorganisationer eller sammanslutningar av sådana

organisationer som tillhör samma medlemsstat är undantagna enligt förordningen.

Resultatet av detta är att artikel 85.1 inte gäller för dessa avtal om inte

EG-kommissionen särskilt beslutar att artikel 2 i förordning (EEG) nr 26/62

inte är tillämpbar.

8 EES-avtalet

EES-avtalet undertecknades den 2 maj 1992. Avtalet slöts mellan EU och dess 12

medlemsstater, på den ena sidan, och numera sex EFTA-stater, på den andra.

Avtalet trädde i kraft den 1 januari 1994.

 Genom EES-avtalet skapas en gemensam rättsordning som skall gälla inom hela

EES-området. Till innehållet omfattar EES-avtalet i princip samtliga EG:s regler

på områdena för de s.k. fyra friheterna, dvs. fri rörlighet för varor, personer,

tjänster och kapital. Vidare omfattas vissa s.k. gemensamma och övergripande

bestämmelser, däribland konkurrensreglerna.

 EES-avtalet innebär inte att EFTA-länderna ansluts till EG:s jordbrukspolitik.

Rena jordbruksprodukter omfattas därför inte av avtalet.

 EES-avtalet med dess generella bestämmelser kommer däremot att omfatta sådana

förädlade jordbruksprodukter som anges i EES-avtalets protokoll 3, samt ha viss

effekt på frågor med anknytning till jordbruket.

 Protokoll 3 till EES-avtalet innehåller ett nytt gemensamt system för råvaru-

kostnadsutjämning för förädlade jordbruksprodukter som ännu inte trätt i kraft

och en uppräkning av varor för vilka tull och avgifter kommer att reduceras

eller försvinna från den 1 januari 1994.

9 Tillämpningen av konkurrensregler på jordbruksområdet i andra länder

I andra länders rättsordningar är det relativt vanligt att jordbruket har fått

någon form av specialreglering i förhållandet till den nationella konkur-

renslagstiftningen. Här nedan beskrivs kort tillämpningen av konkurrensregler på

jordbruksområdet i Danmark, Norge, Finland, Tyskland och USA.

9.1 Danmark

Den danska konkurrenslagen, Konkurrenceloven, bygger, i likhet med äldre svensk

konkurrenslagstiftning, på den s.k. missbruksprincipen och på att skapa

transparens på marknaden beträffande konkurrensbegränsningar.

Konkurrensbegränsningar som medför skadlig verkan på konkurrensen och därmed

effektiviteten i produktion och handeln med varor och tjänster eller som medför

begränsningar i näringsfriheten kan angripas av den danska

konkurrensmyndigheten.

 Något särskilt undantag för konkurrensbegränsande förfaranden etc. inom

jordbrukssektorn finns inte i Danmark.

 Den danska konkurrenslagen ses för närvarande över med sikte på att införa

förbudslagstiftning enligt EG-modell.

9.2 Norge

I Norge trädde en ny konkurrenslag, konkurranseloven, i kraft den 1 januari

1994. Den norska lagen bygger på en kombination av förbuds- och

missbruksprinciperna. Lagen innehåller förbud mot horisontell prissamverkan,

anbudssamverkan, marknadsdelning och bruttoprissättning. Konkurrensmyndigheten

har möjlighet att gripa in mot andra skadliga konkurrensbegränsningar. Lagen

innehåller vidare regler om förvärvskontroll.

 Undantag från förbuden mot prissamverkan, marknadsdelning och

bruttoprissättning gäller för förfaranden som rör försäljning eller distribution

av norska jordbruks-, skogsbruks- och fiskeriprodukter från producenter eller

producentorganisationer (kooperativa föreningar) på dessa områden. Undantaget

gäller således endast i producentledet, men omfattar likväl senare led i

produktionskedjan i de fall då en integration har skett framåt i

förädlingsledet. Undantaget gäller fram till förstahandsomsättningen till tredje

man sker, dvs. det upphör att gälla då produkterna säljs vidare till någon

utanför kooperativet.

9.3 Finland

Nuvarande finska konkurrenslag, lagen om konkurrensbegränsningar, trädde i kraft

den 1 september 1992. Lagen innehåller såväl förbud som en missbruksbestämmelse.

Lagen förbjuder pris- och anbudssamverkan, marknadsdelning, missbruk av en

dominerande ställning samt bruttoprissättning. Möjlighet ges även att gripa in

mot övriga konkurrensbegränsningar med skadlig verkan.

 Den finska konkurrenslagens tillämplighet på jordbruksområdet är kopplad till

jordbruksregleringen. I samband med en revision av de lagar som utgör

jordbruksregleringen klargjordes hur konkurrenslagen skulle tillämpas på

jordbruksområdet genom en förändring i den finska konkurrenslagen som trädde i

kraft den 1 januari 1994. Enligt den nya lydelsen tillämpas konkurrenslagen inte

på avtal, beslut eller med dessa jämställbara förfaranden som

lantbruksproducenter eller deras sammanslutningar har träffat eller vidtagit och

som gäller primärproduktion av lantbruksprodukter, då förfarandena främjar

uppnåendet av de mål som nämns i 1 lagen om marknadssystemet för

lantbruksprodukter. Lagen är dock tillämplig på sådana nämnda förfaranden som i

betydande utsträckning förhindrar en sund och fungerande konkurrens på marknaden

för lantbruksprodukter eller leder till missbruk av dominerande ställning på

marknaden.

9.4 Tyskland

Den centrala lagstiftningen i den tyska konkurrensrätten utgörs av Gezetz gegen

Wettbewerbsbeschränkungen, GWB. Lagen innehåller i 1 ett förbud mot i princip

alla horisontella avtal och samordnade förfaranden om de inte uttryckligen

tillåts i lagen. I första hand träffar emellertid det generella förbudet pris-

och marknadsdelningskarteller. Vidare förbjuds i 15 vertikala avtal som

begränsar den ena partens möjligheter att bestämma priser eller andra

affärsvillkor gentemot tredje man, exempelvis bruttoprissättning. Under vissa

förutsättningar kan exklusivavtal förbjudas enligt 18 . Lagen ger också

möjlighet att ingripa enligt 22 mot visst uppträdande av ett

marknadsdominerande företag. Om ett sådant uppträdande anses otillbörligt kan

det i efterhand förbjudas av konkurrensmyndigheten. Lagen innehåller även regler

om förvärvskontroll.

 Från det generella förbudet mot horisontella avtal och förfaranden samt

förbudet mot vertikala avtal finns i lagen undantag av generell karaktär för

vissa företag eller branscher, bl.a. för jordbrukskooperativ.

 Bland annat gäller undantag från 1 för överenskommelser och beslut mellan

jordbruksproducenter, producentorganisationer och sammanslutningar av sådana

organisationer, i den utsträckning de gäller, utan att priset fastställs,

produktionen eller handeln med jordbruksprodukter eller användandet av

gemensamma anläggningar för lagring eller förädling av jordbruksprodukter.

Sådana överenskommelser och beslut skall anmälas till konkurrensmyndigheten och

de får inte sätta konkurrensen ur spel.

 Ett motsvarande undantag från 1 gäller också för sammanslutningar av

skogsföretag.

 Undantag medges vidare under vissa förutsättningar beträffande jordbruksområdet

i förhållande till 15 och 18 .

 Konkurrensmyndigheten har möjlighet att ingripa mot ett missbruk av

marknadsmakt som har uppstått till följd av de undantag som ges i lagen för

jordbruket.

9.5 USA

Amerikansk konkurrensrätt består väsentligen av endast sju paragrafer i tre

olika lagar samt en omfattande rättspraxis. De tre lagarna är Sherman Act,

Clayton Act och Federal Trade Commission Act.

 Sherman Act innehåller 1 ett till sin ordalydelse mycket vittgående förbud

mot konkurrensbegränsningar: "Every contract, combination in the form of trust

or otherwise, or conspiracy, in restraint of trade or commerce among the several

states, or with foreign nations, is hereby declared to be illegal. (....)" I

lagens andra paragraf kriminaliseras monopolisering eller försök att

monopolisera.

 I Clayton Act finns i paragraferna 2, 3, 7 och 8 bestämmelser som förbjuder

fyra typer av konkurrensbegränsningar, nämligen; prisdiskriminering, exklusiva

återförsäljaravtal eller kopplingsförbehåll, förvärv av företag så att

konkurrensen minskar samt s.k. gemensamma styrelser.

 Federal Trade Commission Act förbjuder i paragraf 5 alla "unfair methods of

competition in or affecting commerce (...)".

 Från konkurrensreglerna har i viss utsträckning gjorts undantag för

jordbrukskooperationer genom antagandet av Capper-Volstead Act.

 Capper-Volstead Act kan sammanfattas enligt följande:

 * Personer sysselsatta inom produktionen av jordbruksprodukter tillåts sluta

sig samman i organisationer och däri gemensamt tillverka och förädla, hantera

och lagra samt marknadsföra sina produkter både inrikes och utrikes. En

förutsättning är dock att organisationen drivs för dess medlemmars gemensamma

och ömsesidiga nytta. Ingen medlem i organisationen får ha mer än en röst och

organisationen får inte till medlemmarna dela ut mer än 8 procent av

medlemskapitalet per år.

 * Lagen undantar från konkurrensreglernas tillämpning uttryckligen följande

förfaranden;

 - gemensam hantering, förädling och marknadsföring av jordbruksprodukter inom

kooperativen,

 - för kooperativen gemensamma marknadsföringsorgan. Dock godtas inte gemensamma

säljorgan. Respektive kooperativ måste självt agera och förhandla för sina

medlemmar då det gäller försäljning av sina medlemmars produktion.

 * Lagen ger myndigheterna möjlighet att ingripa mot att ett kooperativ

otillbörligt utnyttjar sin monopolställning, t.ex. genom begränsningar av

utbudet och "otillbörligt" höjda priser. Däremot är det tillåtet för ett

kooperativ att genom egen växt och samgående med andra kooperativ uppnå en

monopolställning.

 Copper-Volstead Act kan synas ge ett ganska vidsträckt undantag för

jordbrukskooperativ verksamhet. Av anvisningarna till lagen framgår emellertid

att det inte är fråga om något generellt undantag från konkurrenslagstiftningen.

Generellt undantag medges endast för förfaranden som tar sikte på bildandet

eller själva existensen av ett kooperativ.

10 Lantbrukskooperationen och verksamheten inom jordbruks-, trädgårds- och

skogsnäringen

10.1Allmänt om lantbrukarnas föreningsrörelse

Lantbrukskooperationen utgör en betydande företagsgrupp i Sverige inom främst

livsmedels- och skogsområdet. Kooperationen består av 15 branschvisa

riksorganisationer med dotterbolag. Bland riksorganisationerna kan bl.a. nämnas

Slakteriförbundet, Svenska Mejeriernas Riksförbund, Svenska Lantmännens

Riksförbund, Kronägg, Skogsägarnas Riksförbund, Sveriges Föreningsbank och

Svensk Husdjurskötsel. Riksorganisationerna ägs av ekonomiska föreningar i

vilka producenterna i sin tur är medlemmar. Dessa föreningar där

primärproducenterna av jordbruksprodukter etc. är medlemmar benämns vanligtvis

som "primärföreningar". Även dessa primärföreningar kan ha dotterbolag enskilt,

tillsammans med andra regionala föreningar eller tillsammans med

riksorganisationen. Föreningarna vidareförädlar och marknadsför lantbrukarnas

produkter samt tillhandahåller olika insatsvaror. Varje medlem har en röst på

kretsmötena där ombud till föreningarnas stämmor utses. Stämmorna lägger fast

riktlinjer för verksamheten, utser styrelse och revisorer, beviljar

ansvarsfrihet m.m. Utöver industri- och affärsverksamhet har föreningarna till

uppgift att bevaka medlemmarnas branschintressen och svara för rådgivning,

information till medlemmar och opinionsbildning utåt.

 Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) är en intresse- och serviceorganisation för

enskilda jord- och skogsbrukare samt för lantbrukskooperationen. Både de

branschvisa riksorganisationerna och primärföreningarna är medlemmar i den

ekonomiska grenen av LRF. Den fackliga grenen av LRF har de enskilda

lantbrukarna som medlemmar och arbetar för att ta tillvara medlemmarnas

intressen gentemot stat, kommuner, myndigheter, m.fl. En lantbrukare kan således

vara direktansluten medlem i LRF (den fackliga grenen) samt även indirekt via

sin ekonomiska förening. Lantbrukaren är dessutom oftast medlem i flera

ekonomiska föreningar beroende på vad han producerar.

 Här nedan beskrivs översiktligt verksamheten vad avser slakt, mjölkproduktion

samt lantmännenföreningarnas mer varierande verksamhet. Vidare görs en

beskrivning av förhållandena inom trädgårdsnäringen och skogsbruket.

10.2Mejeriorganisationen

Svenska Mejeriernas Riksförening (SMR) är en paraplyorganisation för åtta

producentkooperativa mejeriföreningar. Mjölkproducenterna är medlemmar i någon

av de åtta föreningarna och äger föreningarna genom insatser i proportion till

mjölkleveranserna. Mejeriföreningarna är i sin tur anslutna till SMR.

Mejeriföreningarna och deras dotterbolag har en mycket stark ställning på flera

produktmarknader inom mejeriområdet. SMR:s verksamhet har efter den interna

avregleringen begränsats till att endast omfatta sedvanliga

branschorganisatoriska uppgifter, viss konsultverksamhet samt viss

branschneutral forskning.

 Mejerimarknaden har hitintills varit geografiskt uppdelad mellan föreningarna

på så sätt att varje mjölkleverantör har varit medlem i en viss förening och

kunderna har varit hänvisade till att få leveranser från den mejeriförening inom

vars distributionsområde han tillhör. Den lantbrukskooperativa mejeriindustrin

är i princip ensam om att ta emot den mjölk som lantbrukarna producerar. Några

mindre fristående mejerier står för en knapp procent av den totala invägningen

av mjölk i Sverige. Arla är den största av föreningarna och svarar för ca 64

procent av den totala mjölkinvägningen i Sverige. Inom sitt geografiska upp-

tagningsområde har Arla dock, i likhet med övriga mejeriföreningar, i princip

100 procent av mjölkinvägningen.

 De SMR-anslutna mejerierna svarar i princip för 100 procent av marknaden för

dryckesmjölk, fil, naturell yoghurt, grädde och naturell färskost. Beträffande

fruktyoghurt har mejerierna inom SMR ca 75 procent av marknaden. Av den totala

försäljningen av ost i Sverige svarar försäljningen av hårdost för ca 80

procent. Hårdostmarknaden domineras av ost producerad av mejeriföreningarna. På

matfettsmarknaden står de SMR-anslutna mejerierna för så gott som 100 procent av

smörförsäljningen. På den totala matfettsmarknaden (inklusive rent vegetabiliska

fetter och blandade fetter) har mejeriföreningarna enligt uppgift från SMR 27

procent av marknaden. Importen av mejeriprodukter är totalt sett mycket liten.

Den utgörs till största delen av ost samt andra högförädlade produkter som t.ex.

fruktyoghurt.

 Mejeriföreningarna tillverkar inte alla de produkter de saluför utan olika

föreningar har specialiserat sig på olika produkter som de sedan säljer till

andra föreningar. Detta gäller förutom tillverkning av ost och matfett även

tillverkning av färskost, fruktyoghurt, juice m.m. Dessa produkter tillverkas

av vissa föreningar men finns tillgängliga så att alla mejeriföreningar får ett

mer eller mindre fullständigt sortiment. Detta för med sig att föreningarna kan

hålla ett brett sortiment utan att konkurrera på varandras områden. Vad avser

försäljningen av osten finns dock sedan RiksOst upphört 3-4 företag som säljer

över landet eller stora delar av landet och som konkurrerar.

10.3Slakteriorganisationen

Den lantbrukskooperativa delen av kött- och charkuteriindustrin består av

Slakteriförbundet med dotterbolag samt för närvarande fem regionala

slakteriföreningar. Slakteriföreningarna äger Slakteriförbundet som är dessas

gemensamma riksorganisation och som har till uppgift att bevaka föreningarnas

och deras medlemmars intressen. Slakteriföreningarna och Slakteriförbundet utgör

tillsammans Scangruppen. Scangruppen är omsättningsmässigt en av Sveriges

största livsmedelsgrupper och ledande på marknaden för styckat kött och

förädlade köttprodukter.

 Köttbranschen kan delas upp utifrån produkternas grad av förädling. En

indelning kan således göras i slakt, styckning, charkuteri och andra förädlade

köttprodukter som djupfryst och konserver. Det finns ett starkt beroende mellan

de olika leden, bl.a. avseende råvaruförsäljning och avsättningsmöjligheter.

Scangruppen är den största ägargruppen i slaktledet och svarade år 1993 för 77

procent av slakten i Sverige. Övrig slakt utfördes av ett tjugotal privata

företag. Scangruppen är även störst i styckningsledet och svarade år 1993 för

ca 48 procent av styckningen inom landet.

 Inom charkuteri är Scangruppen inte lika dominerande som inom slakt och

styckning men utgör dock den största företagsgruppen, med en marknadsandel på ca

32 procent. Scangruppens andel är ca 17 procent.

 Scangruppens sammantaget starka ställning på marknaden för förädlade

köttprodukter grundar sig till stor del på att den kan erbjuda ett fullt

sortiment och på att dessa företag tillsammans förfogar över varumärket Scan.

Dessutom har gruppen inflytande över prisbildningen eftersom den på

råvaruområdet är huvudleverantör till hela förädlingsindustrin.

 De regionala slakteriföreningarna bedriver verksamhet inom samtliga led i

förädlingskedjan slakt, styckning och charktillverkning.

 Slakteriföreningarna har sinsemellan hitintills i praktiken tillämpat en

områdesindelning på insamlingssidan, varför leverantörerna av slaktdjur i

praktiken är hänvisade till den förening inom vilkens geografiska område de

bedriver sin verksamhet. Föreningarna har heller inte på egen hand sålt sina

produkter utanför sitt verksamhetsområde. Sådan försäljning har i stället skett

genom Slakteriförbundet som säljer både till andra föreningar och till övriga

kunder. Slakteriförbundet har enligt sina stadgar möjlighet att ålägga

föreningarna att leverera sin produktion, eller delar av den, till förbundet.

Slakteriförbundet har därigenom kunnat hindra en direkt konkurrens mellan

föreningarna genom att "regionala över- och underskott" har kunnat fördelas över

landet. Den stadgemässiga möjligheten att ålägga föreningarna leveranser har

inte utnyttjats på åtskilliga år enligt Slakteriförbundet. Också privata

stycknings- och köttförädlingsföretag har tidigare varit hänvisade till att köpa

sin råvara av den förening i vars område företaget befinner sig alternativt av

Slakteriförbundet.

10.4Lantmännenorganisationen

Tretton regionala lantmännenföreningar samt potatisodlarnas ekonomiska förening

Solanum samverkar i Svenska Lantmännens Riksförbund (SLR).

Lantmännenföreningarna arbetar med insatsvaror till jordbruket samt handel,

distribution och förädling av vegetabilier. Lantmännenföreningarna äger SLR.

Nära 81.000 lantbrukare är medlemmar i någon av lantmännenföreningarna. I vissa

delar av landet, särskilt i Skåne och Halland, är lantmännenföreningarna

organisatoriskt så uppbyggda att lantbrukarna ofta är anslutna till en s.k.

lokalförening vilken i sin tur är ansluten till den regionala

lantmännenföreningen.

 SLR bedriver en omfattande verksamhet genom dotterbolag och intressebolag.

Vissa av dessa företag har mycket höga marknadsandelar på sin marknad. Genom

dessa dotterbolag samverkar de enskilda föreningarna om dels inköp, dels

förädling och försäljning på marknaden. Tillsammans med lantmännenföreningarna

täcker SLR hela kedjan från växtförädling till det färdigbakade brödet, samt

tillhandahåller utsäde, gödsel, maskiner, torkning och lagring m.m. för sina

medlemmar. Lantmännenföreningarna svarar för ca 75 procent av all spannmålshan-

tering i Sverige. Även marknaderna för förädlade spannmålsprodukter kännetecknas

av en stark ägarkoncentration. De dominerande företagen inom kvarnbranschen

ingår i SLR:s företagskoncern. På marknaderna för t.ex. bagerimjöl och

hushållsmjöl svarar dessa tillsammans för ca 45 resp. 60 procent av marknaden.

Även inom bageribranschen har SLR en stark position genom AB Skogaholms bröd.

 De regionala lantmännenföreningarna köper, förädlar och säljer vidare det

lantbrukarna odlar t.ex. spannmål, oljeväxter och potatis. Föreningarna säljer

även insatsvaror som foder, utsäde, gödsel, växtskyddsmedel, maskiner m.m. till

lantbrukarna. Denna verksamhet bedrivs dels av de enskilda föreningarna, dels av

bolag som ägs gemensamt av ett antal föreningar.

 De 13 regionala föreningarna har delat in Sverige i områden. Den enskilde

lantbrukaren har därigenom i princip varit hänvisad till att bli medlem i den

förening i vars område hans verksamhet är belägen.

10.5Trädgårdsnäringen

Trädgårdskooperativ är som samverkansform tämligen ny i Sverige. Flertalet

ekonomiska föreningar är bildade senare än 1960. Bildandet underlättades av

staten och dagligvarukedjorna var pådrivande. Medlemskapet i de ekonomiska

föreningarna skall ge samordnings- och stordriftsfördelar genom möjlighet till

specialisering och förbättrad information samt minskat risktagande. Samarbetet

inom de trädgårdsekonomiska föreningarna består i huvudsak av

försäljningsarbete. I varierande utsträckning består samverkan också i

insamling, sortering, kvalitetskontroll, lagring och för enskilda produktslag

förädling, såsom torkning av lök, konsumentförpackning och liknande. Avsikten

med samverkan har varit att göra det möjligt för producerande familjeföretag

att uppnå stordrift i försäljningen. Som skäl för samverkan kan vidare anföras

att trädgårdsföretagen på marknaden möter mycket starka förhandlingsparter i

form av detaljhandelsblocken, vilka dessutom strävar efter ett samlat utbud och

därigenom få leverantörer.

 Det finns ca 20 trädgårdsekonomiska föreningar. Föreningarna är delvis

specialiserade på olika produkter eller produktionsformer. Endast ett fåtal

föreningar torde ha en dominerande ställning på respektive marknad, även om de

vid en snäv marknadsdefinition kan ha stora marknadsandelar på enskilda

produktmarknader.

 Leveranserna av trädgårdsprodukter till den svenska frys- och konservindustrin

sker från enskilda odlare vars kontrakt förhandlas fram av ideella föreningar.

Föreningarna är ofta jämnåriga med industrin och de äldsta därmed från 50-talet.

I dag är odlarna sammanslutna i nio föreningar varav en ekonomisk och resten

ideella. Dessa föreningar arbetar med de grönsaker som konkurrenskraftigt kan

produceras inom föreningens geografiska arbetsområde. Odlings- eller

leveranskontrakt förhandlas fram av föreningen, men kontrakten skrivs mellan den

enskilde odlaren och köparen. Huvuddelen av odlingen är belägen i Skåne.

 Av trädgårdsnäringens totala produktion om ca 2 800 mkr svarar de ekonomiska

föreningarna för ca en tredjedel. Störst marknadsandelar har de

trädgårdsekonomiska föreningarna på växthusprodukter. Drygt 70 procent av

gurkproduktionen och ca 65 procent av tomatproduktionen i svenska växthus gick

genom dessa föreningar. För frilandsprodukter (dvs. det som odlas utanför

växthus) rör det sig om marknadsandelar på mellan 20 och 50 procent avseende

olika produkter. Marknadsandelarna är beräknade gemensamt för flera olika

odlarföreningar.

 Importen har stor betydelse både för blommor och färska grönsaker (50 procent

importeras) och frukt (95 procent importeras). Den inhemska produktionens

betydelse varierar dock över året.

10.6Skogsägarföreningarna

Den svenska skogsmarksarealen på 23,5 miljoner ha ägs till 50 procent av privata

skogsägare, till 26 procent av det allmänna (dvs. bl.a. stat, kommun och kyrka)

och till resterande del av skogsbolagen.

 De många enskilda skogsägarna började under 1920- och 1930-talet att bilda

skogsägareföreningar. Det finns i dag åtta skogsägareföreningar som är anslutna

till Skogsägarnas Riksförbund. Dessa är Norrbottens läns skogsägare, Skogsägarna

Västerbotten-Örnsköldsvik, Norrskog, Mellanskog, Mälarskog, Värmlands

Skogsägare, Skaraborgs Skogsägare och Södra Skogsägarna. Skogsägarrörelsen har

totalt 87 000 medlemmar. Skogsägarrörelsens andel av skogsarealen motsvarar ca

23 procent av den totala svenska skogsarealen och knappt hälften av

privatskogsbrukets areal.

 Skogsägareföreningarna driver bl.a. handel med virke och erbjuder

avverkningshjälp och annan service åt medlemmarna. Vissa föreningar driver egna

industrier som förbrukar virke. Tillsammans har skogsägareföreningarna 20

sågverk som tillsammans producerar ca 1 miljon m3 sågat virke. De flesta

föreningar säljer dock huvuddelen av sitt sågtimmer vidare till andra sågverk.

Den största av föreningarna Södra Skogsägarna intar en särställning genom att ha

egna massabruk.

 Skogsägareföreningarnas handel med virke sker i stor utsträckning som en

förmedlingsverksamhet mellan säljaren (skogsägaren) och köparen. Detta sker mot

provision, som betalas av köparen.

 På köparsidan när det gäller sågvirke finns köpsågverken. Dessa karaktäriseras

av att de saknar egna skogar och därför måste köpa sitt sågtimmer på någon

marknad. Köpsågverken, som vanligen är mindre eller medelstora företag, är den i

särklass största sågverkskategorien i Sverige. Köpsågverken svarar för drygt 70

procent av trävaruproduktionen. Av resterande del står industrisågarna, ägda av

de stora skogsbolagen för ca 17 procent, sågverk ägda av Domän AB för ca 5

procent och sågverk ägda av skogsägareföreningarna för ca 8 procent.

 Köpsågverken är i mycket stor utsträckning organiserade i sågverksföreningar. I

sina köp av timmer på marknaden konkurrerar köpsågverken inbördes och med andra

sågverk, och i vissa avseenden med massaindustrien.

10.7Övrig lantbrukskooperation

Bland de lantbrukskooperativa föreningarna i övriga branscher kan nämnas bl.a.

Svenska ägghandelsförbundet som svarar för ca 40 procent av den totala

uppsamlingen och paketeringen av ägg.

 De största företagen eller företagsgrupperna inom den uppsamlande handeln med

matpotatis utgörs av SOLANUM och Sveriges Potatishandlares Riksförbund (SPOR)

med tillsammans ca 40 procents marknadsandel. Dess medlemmar är till största del

medlemmar i lokala potatisodlarföreningar som i sin tur är medlemmar i SPOR.

Köparsidan av matpotatis är koncentrerad till två stora enheter, KF-Dagab och

ICA.

 Både matpotatis som distribueras av partihandeln och matpotatis avsedd för

vidareförädling odlas i hög grad på kontrakt. Lantbrukskooperationen och dess

dotterbolag har små marknadsandelar vad gäller förädlad potatis.

 Även de lantbrukare som odlar industripotatis och därmed är anslutna till de

ekonomiska föreningarna för industripotatis, Sveriges Bränneriintressenter är

anslutna till SPOR. För industripotatis närmar sig de lantbrukskooperativa

företagens marknadsandelar sannolikt 100 procent som en följd av de regleringar

som varit verksamma på detta område.

 Även inom övriga vegetabiliebranscher finns riksförbund med regionala

föreningar. Några exempel är Frö- och oljeväxtodlarna, Sveriges betodlares

centralförening och Grönsaksodlarnas riksförbund.

11 Överväganden och förslag

11.1Behovet av särskilda konkurrensregler för lantbruket

Regeringens förslag: Särskilda konkurrensregler

införs som i allt väsentligt medger samverkan

mellan jordbruksföretag och andra råvaruproducenter

inom ekonomiska föreningar på lantbrukets område

(s.k. primärföreningar).

 Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har

inget att invända mot arbetsgruppens bedömning. Det är bl.a. Marknadsdomstolen,

Stockholms Tingsrätt, Konsumentverket, Statens jordbruksverk, Skogsstyrelsen,

Statskontoret, Länsstyrelserna i Västerbotten, Norrbotten, Östergötland, Uppsala

och Jämtland, Sveriges Industriförbund, Kooperativa institutet, Köttbranschen,

KF, TCO, Svenska lantarbetarförbundet och Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms Universitet.

 Vissa remissinstanser har invändningar mot att särskilda konkurrensregler

införs för samverkan inom primärföreningar på lantbrukets område. Riks-

revisionsverket anser att det är angeläget att få till stånd en intern konkur-

rens mellan primärföreningarna i praktiken och anger som en metod att inte

införa de föreslagna undantagen till 6 KL. Grossistförbundet anser att om

förslaget realiseras så kan företag som inte är lantbrukskooperativa, t.ex. i

förädlingsledet, komma att missgynnas i förhållande till de som är lantbrukskoo-

perativa. Grossistförbundet menar att gruppundantag eller individuella undantag

bör meddelas inom ramen för nuvarande konkurrenslag, även om sådana undantag

blir mer begränsade än vad som från lantbrukskooperationen bedömts önskvärt.

 Företagarnas Riksorganisation anser i likhet med bl.a. Konkurrensverket att de

särskilda konkurrensreglerna bör ges formen av en tidsbegränsad särlagstiftning

i avvaktan på ett svenskt medlemskap i EU.

 LRF anför att arbetsgruppen inte har analyserat och än mindre löst den av LRF

påtalade konflikten mellan konkurrenslagen och föreningslagen. LRF anser att det

är diskriminerande att statsmakterna lägger sig i föreningsinterna frågor i en

ekonomisk förening när samma frågor eller företeelser i ett aktiebolag inte blir

föremål för statsmakternas ingripanden. Kooperativa instituet anser att det bör

göras en föreningsrättslig genomgång och bedömning av de avtalssituationer som

åberopas i promemorian. Även Företagarnas Riksorganisation anser att sambandet

mellan lagen om ekonomiska föreningar och konkurrenslagen bör genomgå en

översyn.

 Skälen för regeringens förslag: Statsmakterna har en i grunden positiv syn på

att jordbrukare och andra råvaruproducenter sluter sig samman i ekonomiska

föreningar (primärföreningar) för att få avsättning för sina produkter. Denna

samverkan har övervägande positiva effekter på grund av de marknadsförhållanden

som råder inom jordbruket och det mervärde som den valda samverkansformen

normalt för med sig för produktionen. Denna uppfattning har tidigare redovisats

bl.a. i förarbetena till konkurrenslagen.

 När nu gällande konkurrenslag antogs bedömde således regeringen och riksdagen

att samverkan i primärföreningar - vad avser produktion eller försäljning av

jordbruksprodukter, utnyttjande av gemensamma anläggningar för lagring,

behandling eller förädling av jordbruksprodukter - är naturlig och oftast

nödvändig för de enskilda jordbrukarnas överlevnad. Sådan samverkan ansågs i

många fall vara omfattad av förbudet i 6 KL men sammantaget ha sådana positiva

effekter att den borde kunna kvalificera för undantag. Samtidigt framhölls vissa

inslag som ett samarbete inte fick innehålla för att kvalificera för undantag.

 Konkurrensverket har, som tidigare redovisats, i sin skrivelse till regeringen

den 26 november 1993 efter en närmare prövning av förhållandena på berörda

marknader redovisat sin bedömning att det praktiskt taget inte finns några

möjligheter att bevilja undantag med stöd av KL för det samarbete som bedrivs

mellan enskilda jordbrukare och andra råvaruproducenter i s.k. primärföreningar.

 Regeringen finner mot denna bakgrund att lagstiftningsåtgärder är nödvändiga

för att undanta vissa former av sådan samverkan.

 För att ge genomslagskraft åt statsmakternas intentioner när konkurrenslagen

antogs bör det ges lagbestämmelser som innebär att förbudet i 6 KL mot konkur-

rensbegränsande samarbete i allt väsentligt inte skall tillämpas beträffande

samverkan mellan jordbruksföretag eller andra råvaruproducenter på lantbrukets

område inom en ekonomisk förening (s.k. primärförening). Ytterligare skäl för

att förbudet i 6 KL inte bör vara tillämpligt fullt ut på detta område är att

konkurrensreglerna vad avser samverkan mellan lantbruksföretag i en primärföre-

ning inte bör försvåra en successiv anpassning av förhållandena inom lantbruket

inför ett EU-medlemskap.

 Den inskränkning i tillämpningen av förbudet i 6 konkurrenslagen som föreslås

i detta lagstiftningsärende är således som framgår av avsnitt 6 inte föranlett

av sådana rättsliga aspekter rörande konflikter mellan konkurrenslagen och

lagen om ekonomiska föreningar som berörts där. I stället är det, som framgår i

det följande, de särskilda förutsättningar som gäller för just jordbruksnäringen

som ligger till grund för behovet av lagstiftning. Därvid syftar de särskilda

konkurrensreglerna för lantbruket till att i allt väsentligt möjliggöra den

verksamhet som förekommer i lantbrukets primärföreningar med hänsyn till den

övervägande nytta som denna verksamhet för med sig från allmän synpunkt.

 LRF:s synpunkt att det föreligger en diskriminering genom att samma frågor

eller företeelser inte skulle bli föremål för ingripande om de bedrevs i ett

aktiebolag i stället för en ekonomisk förening måste bygga på en missuppfattning

om lagens räckvidd. Konkurrenslagen är neutral mellan skilda associationsformer

så till vida att ett konkurrensbegränsande samarbete bedöms, inte utifrån den

ram som valts för samarbetet utan i förhållande till effekterna på marknaden med

hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Om fristående producenter

tillsammans äger ett aktiebolag och säljer sina produkter genom detta bolag kan

denna samverkan självfallet bli föremål för prövning enligt konkurrenslagen.

11.2Företag som bör omfattas av de föreslagna konkurrensreglerna

Regeringens förslag: De särskilda

konkurrensreglerna skall gälla för samverkan inom

en primär lantbruksförening mellan företag som

bedriver jordbruk, skogsbruk eller trädgårdsverk-

samhet eller lokala sammanslutningar av sådana

företag.

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inget att

invända mot promemorians förslag vad avser vilka företag som skall omfattas av

de särskilda konkurrensreglerna. Det är bl.a. Sveriges Industriförbund,

Köpmannaförbundet, Sveriges Livsmedelsindustriförbund, Marknadsdomstolen,

Juridiska fakulteten vid Stockholms Universitet, Jordbruksverket samt

Länsstyrelserna i Norrbotten, Västerbotten, Uppsala och Östergötland.

 Ett antal instanser anser att samverkan om skogsprodukter inte bör omfattas av

särskilda konkurrensregler. Det är Kommerskollegium, samt de privata

köpsågverken inom SÅGAB, Nedre Norrlands Sågverksförening, Centrala

Sågverksföreningen, Värmlands Sågverksförening och SÅBI. Som skäl anför

Kommerskollegium att skogsbruk inte borde omfattas för att förslaget bättre

skall motsvara EES-avtalets täckning. Konkurrensverket framhåller att det av

departementspromemorian inte framgår vilka överväganden som gjorts med anledning

av EES-avtalet. Köpsågverken anför att arbetsgruppen inte har redovisat någon

bedömning av om de faktiska konkurrensförhållandena inom skogsnäringen motiverar

det föreslagna undantaget. Köpsågverken menar att det saknas beaktansvärda skäl

att inkludera skogsnäringen bl.a. beroende på att skogsnäringen till skillnad

från jordbruket inte är - och inte har varit - någon reglerad bransch. Den

förädlingsverksamhet som flera skogsägareföreningar bedriver i form av sågverk

har inte uppkommit på grund av marknadens bristande funktion. Skälen har i

stället varit rent kommersiella, anförs det vidare.

 Vissa remissinstanser som representerar skogsindustrin - MoDo, Munksjö AB och

Stora - anför att om skogsägareföreningarna skall omfattas av särskilda

konkurrensregler så är det nödvändigt att skogsbolagen tillåts samverka för

anskaffande av virke.

 Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor anser i likhet med Köpmannaförbundet

att samverkan mellan s.k. lokalföreningar inte bör omfattas.

 Ett stort antal remissinstanser tar upp frågan om federativt samarbete. De

lantbrukskooperativa företagen anser i det gemensamt avgivna yttrandet av LRF

att s.k. federativ samverkan mellan primärföreningarna måste tillåtas.

Motsvarande synpunkter förs fram av Sveriges lantbruksuniversitet och

Kooperativa Instituet.

 Övriga remissinstanser som berört frågan om federativ samverkan menar i

enlighet med arbetsgruppens förslag att sådan samverkan även fortsättningsvis

skall omfattas av 6 KL:s tillämpningsområde. Det är Konkurrensverket,

Riksrevisionsverket, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Konsumentberedningen, TCO,

Agrifack inom SACO, Köpmannaförbundet, Sveriges Industriförbund, Handelns

samarbetsorgan i jordbruksfrågor, Sveriges Livsmedelsindustriförbund, Svenska

Lantägg och Svenska Nestlé.

 Skälen för regeringens förslag: Särskilda förhållanden råder inom lantbruket,

dvs. jordbruk, skogsbruk och trädgårdsnäring. Företagen är generellt sett små.

Produktionen är biologiskt betingad och utbudets storlek är åtminstone i viss

utsträckning beroende av väderförhållanden m.m. Lantbruket kännetecknas också

av stora, fasta investeringar och stor geografisk bundenhet och av att

verksamheten är spridd över stora områden. Produkternas egenskaper, exempelvis

färskhetsaspekter, förutsätter vidare i många fall snabbhet i distributionen och

regelbundenhet i avsättningen. Verksamheten skiljer sig på avgörande punkter

från annan mer traditionell produktion. Det finns således naturliga förklaringar

till att mindre, enskilda lantbrukare har slutit sig samman i ekonomiska

föreningar för att få avsättning för sina produkter. Detta har ofta varit

nödvändigt för att långsiktigt kunna planera verksamheten och få en någorlunda

jämn och förutsebar ersättning vid försäljningen. I de fall som lantbrukarna

startat egen förädlingsverksamhet (vertikal integration) på grund av att

marknaden uppvisat brister i sin funktion eller av andra skäl torde det vidare

av ovan nämnda skäl ofta ha varit direkt nödvändigt att man slutit sig samman.

 Dessa förhållanden som motiverar en samverkan i primärföreningar kan sägas

gälla framför allt på jordbrukets område. Förhållandena är emellertid snarlika

inom trädgårdsnäringen. Vad avser trädgårdsnäringen skall också beaktas att

denna inom EU är en del av jordbruket. Starka skäl talar därför för att vi även

i Sverige behandlar dessa näringar lika vad avser konkurrensreglerna.

 Internationellt sett är det relativt vanligt att man i viss utsträckning gör

undantag från konkurrensreglernas tillämpning just för jordbruket. Inom EU

gäller särskilda konkurrensregler på jordbruksområdet i enlighet med förordning

(EEG) nr 26/62. Också dessa skäl talar för att låta ett undantag från

tillämpningen av 6 KL omfatta företag med verksamhet inom jordbruket och

trädgårdsnäringen.

 Även i fråga om skogsbruket är det fråga om en biologisk produktion med en stor

geografisk bundenhet och spridning, låt vara att förhållandena skiljer sig från

dem som gäller för jordbruket. De enskilda medlemmarna i föreningarna på

skogsbrukets område är ofta mindre skogsägare. De kan också vara jordbrukare

som är medlemmar i en eller flera föreningar på jordbrukets område. Enligt

regeringens mening är det motiverat att samma konkurrensregler gäller för dessa

föreningar som för lantbruket i övrigt.

 De företag som bör omfattas av de särskilda konkurrensreglerna är således de

ekonomiska föreningar vars medlemmar är företag som bedriver jordbruk,

trädgårdsverksamhet eller skogsbruk. De omständigheter som utmärker dessa

marknader medför att samverkan mellan dessa små företag generellt sett är så

positiv, att det bör säkerställas att just dessa företags samverkan i allt

väsentligt kan fortsätta. Dessa ekonomiska föreningar som sedan länge vanligen

benämns "primärföreningar", utmärks av att medlemmarna är verksamma i den

biologiska, primära produktionen på sin egen eller arrenderade jordbruks- eller

skogsfastighet eller motsvarande.

 Reglerna bör även omfatta de fåtal fall av samverkan där en primärförening

bland sina medlemmar har sådana sammanslutningar av jordbrukare, trädgårdsodlare

eller skogsägare som har en klart lokal förankring geografiskt (s.k.

lokalföreningar). Samverkan inom en primärförening som bland sina medlemmar

räknar sådana lokalföreningar bör således också omfattas av de särskilda konkur-

rensbestämmelserna. Det är därvid inte fråga om att tillåta samverkan på

ytterligare nivå. I stället är meningen att tillåta samverkan på samma nivå som

inom andra föreningar i samma bransch där varje jordbrukare har ett direkt med-

lemskap i primärföreningen. Samverkan inom en primärförening mellan lokalföre-

ningar måste således skiljas från den samverkan som sker mellan primärföre-

ningar, vanligtvis inom en riksorganisation - s.k. federativ samverkan.

 Det sätt att via lokalföreningar organisera verksamheten i en primärförening

som avses är det som främst förekommer i Lantmännenföreningarna i vissa delar av

landet. De enskilda jordbrukarna är där ofta anslutna till en inköpsförening på

orten för gemensamma inköp av de förnödenheter som jordbrukaren behöver.

Inköpsföreningen eller den lokala lantmännenföreningen är sedan ansluten till

den regionala lantmännenföreningen. För att de nu föreslagna reglerna skall

omfatta föreningssamverkan där de enskilda jordbrukarna är indirekt anslutna

genom sin lokalförening krävs det sålunda att lokalföreningen har en klart lokal

anknytning till en viss ort eller liknande. Vägledande är därvid den geografiska

omfattningen hos lokalföreningarna på lantmannaområdet.

 Federativ samverkan skall som nämnts inte omfattas av de nya reglerna. Med

sådan samverkan avses samverkan mellan primärföreningar. Vanligt är att sådan

federativ samverkan sker genom en ekonomisk förening i en riksorganisation.

Frågan om det finns jordbrukspolitiska skäl att redan nu väga in de förhållanden

och de konkurrensregler som råder för lantbruket inom EU vid utformningen och

tillämpningen av den svenska konkurrenslagen avseende federativ samverkan bereds

för närvarande inom Jordbruksdepartementet.

11.3Verksamhet som bör omfattas av reglerna

Regeringens förslag: I konkurrenslagen föreskrivs

att förbudet i 6 inte skall gälla för sådana avtal

mellan angivna företag som avser samverkan om

produktion, insamling, förädling, försäljning eller

därmed sammanhängande verksamhet i fråga om

jordbruks-, skogs- eller trädgårdsprodukter eller

inköp av varor eller tjänster för sådan verksamhet.

 Undantag från detta görs i huvudsak enligt

följande.

 Förbudet i 6 KL skall även i fortsättningen vara

tillämpligt på avtal etc. som förhindrar eller

försvårar medlemmarnas fria rörlighet på marknaden.

 Förbudet i 6 KL skall vidare även fortsättningsvis

vara tillämpligt på avtal som innebär att försälj-

ningspriser direkt eller indirekt fastställs på

varor som produceras hos medlemmarna när försälj-

ningen sker direkt mellan en medlem och tredje

man eller när föreningen svarar för försäljningen. I

den senare situationen krävs dock dessutom att

konkurrensen hindras, begränsas eller snedvrids i

väsentlig omfattning för att förbudet i 6 KL skall

vara tillämpligt.

 Från förbudet i 19 KL görs inget undantag.

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag, utom

vad avser bestämmelserna om prissamverkan. Arbetsgruppens förslag bygger i den

delen på att endast viss prissamverkan som är nödvändig för föreningssamverkan i

övrigt eller nödvändig för att uppnå rationaliseringseffekter eller andra

vinster faller utanför tillämpningen av 6 .

 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller lämnar

utan invändning arbetsgruppens förslag eller huvudinriktningen i förslaget.

 Av de instanser som valt att kommentera utformningen av reglerna ser flertalet

positivt på att göra begränsningar i det uttryckliga fritagandet från förbudets

tillämpningsområde i de avseenden som föreslagits. Vad avser utformningen av den

begränsning som görs för prissamarbete anser emellertid ett stort antal av

remissinstanserna att förslaget inte är tillräckligt enkelt och tydligt och att

det kan medföra tillämpningsproblem. De remissinstanser som kan sägas företräda

de lantbrukskooperativa intressena, LRF och Sveriges Lantbruksuniversitet, är

negativa till de begränsningar som föreslås.

 Bland annat Köpmannaförbundet, Sveriges Industriförbund, Köttbranschen, TCO,

Agrifack och Köpsågverken tillstyrker de begränsningar som görs för

konkurrensbegränsningar som hindrar den fria rörligheten på marknaden.

Köttbranschen anför att den fria rörligheten i vart fall för den privata

styckningsindustrin är nödvändig för att en reell konkurrensneutralitet skall

kunna upprätthållas och pekar på försök att hindra utträde ur en

slakteriförening som har förekommit genom att neka tillgång till nödvändigt

avelsmaterial. Agrifack anser att möjligheten att fritt leverera sina produkter

måste ses positivt ur lantbrukarföretagets ekonomiska perspektiv. Svenska

Lantägg påtalar vikten av att de stadgar och avtal som förekommer bör syfta till

att reglera affärsförhållandena på ett adekvat sätt och ej till att låsa

parterna prohibitivt. Konsumentberedningen anför att regler om inskränkningar i

återbetalning av medlemsinsats vid utträde, byte av förening eller till annan

köpare är oacceptabla.

 LRF menar att frågan om en medlems rörlighet även måste ses ur ett

föreningsrättsligt perspektiv då konkurrensfrågan bedöms. Medlemmarnas frihet

ställs mot föreningens behov av viss stabilitet i medlemsunderlag, råvarufångst

och eget kapital. LRF framhåller bl.a. vidare att det i många fall är rationellt

med en långtgående integration mellan råvaruproduktion och förädling, vilket

visas av de långtgående kontraktsbindningar som finns, inte minst utomlands,

inom t.ex. fjäderfä- och fläskproduktionen. Sveriges Lantbruksuniversitet anför

liknande synpunkter som LRF och framhåller bl.a. att förslaget är en

diskriminering av producentkooperativa företag och att det begränsar

effektiviteten inom de lantbrukskooperativa företagen till en sådan grad att

svensk produktion och svensk lantbrukskooperation hotas. Kooperativa institutet

anser att det fortsatta förbudet mot avtal som hindrar den fria rörligheten bör

ersättas med en ytterligare effektbestämmelse, nämligen att avtalet medför att

skälig del av vinsten kommer konsumenterna till del.

 Bland de remissinstanser som berör utformningen av begränsningen vad avser

prissamverkan, utöver bestämmelsens tydlighet, anser Sveriges Industriförbund

att bestämmelsen kan ge för stort utrymme för prissamverkan. Köpsågverken anför

att om skogsägareföreningarna tillåts motivera prissamverkan i massaveds- och

timmerhandeln med sågverkssamverkan, kan dessa föreningar lätt driva upp

priserna på timmer till en nivå som gör det svårt för köpsågverken att få

lönsamhet i sin verksamhet, samtidigt som skogsägareföreningarna kan låta

intäkterna från den gemensamma rundvirkeshandeln subventionera det egna

sågverket. Köpsågverken menar bl.a. vidare att prissamverkan sällan är en

nödvändig följd av styrkeförhållandena på sågtimmermarknaden, samt att det

normalt finns andra sätt att organisera handeln inom skogsnäringen än genom att

låta skogsägareföreningarna fastställa försäljningspriser.

 LRF anser att förslaget bygger på att den ekonomiska föreningen totalt sett,

inklusive sättandet av försäljningspriser till tredje man, ses som en

horisontell kartell mellan medlemmarna och inte som en ekonomisk enhet. Vidare

anförs beträffande skogsägareföreningarnas rätt att fastställa sina

försäljningspriser att om en sådan rätt inte finns får detta helt orimliga

konsekvenser för föreningarnas konkurrenskraft. LRF framhåller vidare vad avser

de s.k. förhandlingsorganisationerna inom jordbruket -

potatisodlarorganisationen, betodlarorganisationen, frö- och oljeväxtod-

larorganisationen och konservväxtodlarorganisationen - att dessa helt faller

utanför det föreslagna undantaget. Samverkan inom de berörda organisationerna

är, anför LRF, nödvändig för att odlarna som är mycket små aktörer på marknaden

skall kunna hävda sig mot sina i många fall mycket stora köpare.

 SLU uttalar att det i promemorian inte anförs några bärande argument för att

särskilja föreningar vars uppgift är att prisförhandla från andra producent-

kooperativa företag. Förhandlingskooperation förekommer därför att den har en

rationaliserande roll. SLU framhåller bl.a. vidare att förslaget medför att det

privata skogsbrukets ställning i Sverige blir lidande. Så länge det saknas

mekanismer för att kunna handla virke på en marknadsplats kan en någorlunda fri

marknad uppnås endast genom att jämbördiga förhandlingsorganisationer skapas på

virkesmarknaden. Skogsägarna bör via sina föreningar ges möjligheter att

organisera sina prisförhandlingar så att de på ett rimligt sätt balanserar

köparparternas förhandlingsstyrka.

 Vissa remissinstanser anser att de inskränkningar som görs från

tillämpningsområdet för förbudet i 6 KL är alltför långtgående. Riksrevi-

sionsverket anser att en övre marknadsandelsgräns om 25 procent bör gälla för

att att en primärförening skall omfattas av de särskilda konkurrensreglerna.

Även TCO och Konsumentberedning anser att det bör finnas en marknadsandelsgräns.

Konsumentberedningen menar att det främst är när primärföreningarna blir alltför

stora eller samverkar med andra föreningar och får en alltför stor del av

marknaden som oönskade effekter uppstår. Handelns samarbetsorgan i jordbruks-

frågor, vars svar även SSLF ställer sig bakom, anser att samma förutsättningar

bör gälla för primärföreningar inom jordbruket som för kedjor i detaljhandeln.

 Flera remissinstanser understryker vikten av att förbudet mot missbruk av

dominerande ställning i 19 KL upprätthålls. Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms Universitet framhåller att jordbrukskooperationens starka ställning i

Sverige medför att dess olika föreningar i stor utsträckning har en dominerande

ställning och att föreningarnas individuella agerande därför kan prövas enligt

19 konkurrenslagen. Det bör, anför fakultetsnämnden, understrykas

angelägenheten av att dominansen inte får utnyttjas till åtgärder som direkt

eller indirekt försvårar för konkurrens för fristående företag, t.ex. i form av

bindningar som försvårar dessas tillgång till inköps- och försäljningskanaler,

användning av kopplingsförbehåll, användning av diskriminerande villkor, hot om

bojkott m.m. Köttbranschen anger som en förutsättning för att godta rättigheten

för enskilda producenter att organisera sig i föreningar att dessa i sig

bedriver en konkurrensneutral verksamhet. Därvid syftar Köttbranschen på de

privata styckningsföretagens möjligheter att få tillgång till råvara från

slakteriföreningarna som genom strukturförändringar blivit mycket stora och

marknadsdominerande inom sina respektive områden. Köttbranschen pekar på vikten

av att den s.k. Samfod-överenskommelsen som tillförsäkrat de privata

styckningsföretagen en konkurrensneutral tillgång till råvara från

Slakteriorganisationen översätts till nuvarande förhållanden.

 Skälen för regeringens förslag: En bestämmelse bör föras in i konkurrenslagen

om att förbudet i 6 inte skall tillämpas i vissa närmare angivna fall.

Bestämmelsen bör ha som grund att det är principiellt tillåtet för företag som

bedriver jordbruk, skogsbruk eller trädgårdsverksamhet, eller lokala samman-

slutningar av sådana företag, att bedriva verksamhet i en ekonomisk förening

(primärförening).

 Förbudet i 6 KL bör inte tillämpas på sådan verksamhet som bedrivs inom ramen

för en primärförening av det här aktuella slaget och som hänger samman med och

framstår som ett normalt utflöde av sådana omständigheter som gör det naturligt

eller nödvändigt att företag sluter sig samman på lantbruksområdet. Det kan röra

sig om insamling av medlemmarnas produkter och distribution och vidareförsälj-

ning av dessa, liksom skilda former av vidareförädling och produktutveckling

samt användande av gemensamma anläggningar för dessa ändamål. Det kan också röra

sig om samverkan för inköp av insatsvaror för medlemmarnas produktion såsom

utsäde, foder, gödsel och maskiner, men även av andra varor och tjänster som

används i verksamheten. Förbudet i 6 KL torde därigenom för merparten av de

företag som berörs av förslaget få en högst begränsad betydelse för dessas

möjligheter att samarbeta genom en primärförening.

 Det bör redan här framhållas att för all samverkan i alla näringar gäller

förbudet i 6 KL endast sådan samverkan som hindrar, begränsar eller snedvrider

konkurrensen på ett märkbart sätt. Alla avtal som träffas inom en ekonomisk

förening på lantbrukets område är självfallet inte konkurrensbegränsande i den

mening som avses i 6 . Med den valda tekniken anges att förbudet i 6 , med

vissa begränsningar, inte skall gälla beträffande sådan verksamhet som normalt

bedrivs inom dessa föreningar. Därmed är inte sagt att denna samverkan i alla

delar har varit förbjuden tidigare. För sådan samverkan som inte har träffats av

förbudet innebär bestämmelsen endast att detta anges uttryckligen i lagen.

 De särskilda konkurrensreglerna för lantbrukets primärföreningar avses gälla

endast i förhållande till förbudet i 6 . Från tillämpningen av förbudet mot

missbruk av dominerande ställning i 19 görs inget undantag. Det är av stor

vikt från konkurrenssynpunkt att avtal eller förfaranden som utgör ett missbruk

av marknadsmakt från en förening med dominerande ställning alltjämt är

förbjudna. Självfallet är det angeläget att de beteenden som påpekas av

juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet kan hindras på ett

effektivt sätt. Som Köttbranschen påtalar är råvarutillgången av central

betydelse för den privata styckningsindustrins konkurrensmöjligheter. De

principer som ligger bakom Samfod-överenskommelsen torde kunna stå i

överensstämmelse med vad som ligger till grund för bedömningen enligt 19 KL.

Också avtal eller förfaranden som rör medlemmarnas handlingsfrihet, exempelvis

utbudsbegränsningar, och som har effekter gentemot tredje man kan utgöra ett

sådant dominansmissbruk.

 Att de särskilda konkurrensreglerna endast gäller i förhållande till 6 KL

överensstämmer med den ordning som råder inom EU. Artikel 86 om missbruk av

dominerande ställning i Romfördraget är fullt ut tillämpbar också på

jordbruksområdet enligt förordning (EEG) nr 26/62.

Avtal som fortsatt faller under tillämpningsområdet för 6 KL

I propositionen till KL (prop. 1992/93:56 s. 79) berörs att förhållandet mellan

den enskilde jordbrukaren eller råvaruproducenten som leverantör och

primärföreningen som köpare för att kvalificera för undantag inte får innehålla

faktorer som förhindrar eller försvårar rörlighet för medlemmarna, att

exempelvis sälja sina produkter till andra köpare eller att bli medlem i en

annan primärförening. Samarbetet får inte heller vara av den karaktären att det

hindrar eller försvårar från föreningsrörelsen utomstående förädlingsverksamhet

eller försvårar för jordbrukare eller råvaruproducenter som står utanför

samarbetet i en primärförening. Innehåller samarbetet faktorer av berört slag är

risken stor att konkurrensen på marknaden helt sätts ur spel. Sådana inslag

torde heller inte vara nödvändiga för att uppnå de positiva verkningarna av

samarbetet, anförs det vidare.

 Skälen för att från tillämpningen av förbudet mot konkurrensbegränsande-

samarbete undanta samverkan i primärföreningar på lantbrukets område grundar sig

på förhållandena på marknaden som gör det naturligt att gå samman, liksom på de

positiva verkningar som denna samverkan normalt har. Vissa typer av konkurrens-

begränsande avtal är emellertid varken nödvändiga eller positiva sedda ur

konsumenternas eller samhällsekonomins synvinkel.

Avtal som förhindrar eller försvårar medlemmens rörlighet

Stadgebestämmelser och andra klausuler som hindrar rörligheten har sedan länge

varit föremål för uppmärksamhet och ingripande från de konkurrensvårdande

myndigheterna. Med hänsyn till de jordbrukskooperativa föreningarnas

marknadsdominans har Konkurrensverkets föregångare Näringsfrihetsombudsmannen

(NO) alltsedan slutet av 1960-talet arbetat för att avskaffa eller att mjuka upp

konkurrensbegränsande bestämmelser i föreningarnas stadgar, i första hand sådana

bestämmelser som på olika sätt binder medlemmarna till föreningarna.

 Inom föreningarna på slakteri- och mejeriområdet fanns tidigare en stad-

gebestämmelse som innebar att medlemsinsatsen inte återbetalades om en medlem

avgick ur föreningen och fortsatte sin verksamhet inom föreningens område. Denna

bestämmelse reviderades efter överläggningar med NO i slakteriföreningarnas

stadgar så att insatsen återbetalas efter en viss tidsrymd (Pris vissa av avtalen kanske inte påverkar konkurrensen alls

medan andra gör det men inte på ett märkbart sätt. Det är endast i de fall ett

avtal i och för sig förvanskar konkurrensen på ett märkbart sätt - och således

faller under förbudet i 6 - som de särskilda bestämmelserna får någon

självständig betydelse.

 Med avtal jämställs enligt 3 tredje stycket KL både beslut av en

sammanslutning av företag och samordnade förfaranden av företag. Medlemmarna i

en lantbrukskooperativ förening är företag i konkurrenslagens mening. Detta

innebär att det använda uttryckssättet avtal inom en primär lantbruksförening

träffar överenskommelser mellan föreningen och en eller flera av dess medlemmar,

överenskommelser mellan medlemmarna inbördes i den mån dessa kan sägas vara

träffade inom föreningen samt föreningens stadgebestämmelser och andra beslut

som föreningen fattar. Allt detta ryms inom begreppet avtal som avser samverkan.

Att föreningen formellt är en juridisk person förändrar således inte det

förhållandet att föreningens beslut konkurrensrättsligt utgör en samverkan

medlemmarna emellan.

 En särskild fråga är den verksamhet som föreningen kan bedriva i dotterföretag.

I 1 kap. 4 första meningen lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar

föreskrivs att om en ekonomisk förening äger så många aktier eller andelar i en

svensk eller utländsk juridisk person att den har mer än hälften av rösterna för

samtliga aktier eller andelar, så är den ekonomiska föreningen moderförening och

den andra juridiska personen dotterföretag.

 Av detta följer att även andra än moderföreningen och dess medlemmar kan äga

del i dotterföretaget och medverka i den verksamhet som bedrivs där. Således kan

t.ex. en primär lantbruksförening vara delägare i en annan sådan förenings

dotterföretag.

 Av betydelse för bedömningen i detta hänseende av verksamhet som bedrivs i ett

dotterföretag är därför att 18 c avser samverkan endast mellan föreningens

medlemmar. Detta innebär att förbudet i 6 inte gäller för verksamhet som

bedrivs i ett dotterföretag om denna verksamhet endast utgör en samverkan mellan

moderföreningens medlemmar. Om även andra än moderföreningen och dess medlemmar

verkar genom dotterföretaget torde samverkan mellan alla medverkande vara

ofrånkomlig i vissa avseenden. Detta medför att 6 är tillämplig beträffande

sådan samverkan.

 Begreppet primär lantbruksförening har den innebörd som framgår av 18 a .

Jordbruks-, trädgårds- och skogsprodukter definieras i 18 b .

 Avsikten med paragrafens första stycke är att fånga in den verksamhet som

primärföreningar på lantbrukets område normalt sett bedriver. Vissa typer av

samverkan bör dock inte generellt vara undantagna från tillämpningsområdet för 6

 . De inslag i en förenings verksamhet som således även i fortsättningen i

princip skall omfattas av 6 anges i paragrafens andra stycke.

Andra stycket

I paragrafens andra stycke anges två huvudtyper av avtal etc. som inte generellt

undantas från förbudet i 6 KL. Det är frågan om dels avtal som begränsar

föreningsmedlemmarnas fria rörlighet på marknaden dels avtal som innebär att

medlemmarna gemensamt fastställer försäljningspriser på de varor som produceras

hos medlemmarna. Innebörden av dessa bestämmelser har behandlats mer utförligt i

avsnitt 11.3.

 Den valda formuleringen "har till syfte eller ger till resultat" har hämtats

från 6 , vilket är naturligt eftersom bestämmelsen innebär att avtal av dessa

slag i princip inte skall omfattas av paragrafens första stycke utan skall

prövas mot just 6 KL.

 I andra stycket första punkten regleras frågor som gäller föreningsmedlemmens

fria rörlighet på marknaden.

 Rörligheten på marknaden tar enligt bestämmelsens ordalydelse sikte i första

hand på medlemmens möjligheter att välja avnämare eller leverantör och

möjligheten att lämna föreningen. Det rör sig här om inskränkningar som är

centrala för medlemmens rörlighet. Det kan emellertid finnas behov av att

ingripa också mot andra förhållanden av sådan vikt, vilka begränsar medlemmarnas

rörlighet på marknaden. I sista ledet av första punkten anges därför att

paragrafens första stycke inte heller gäller för avtal som begränsar medlemmens

rörlighet i något annat avseende av motsvarande betydelse för rörligheten som de

uttryckligt angivna fallen val av avnämare eller leverantör osv. Som anförts i

avsnitt 11.3 kan det härvid exempelvis vara fråga om skilda former av

produktions- eller utbudsbegränsningar som åläggs en eller flera medlemmar.

 Inte varje begränsning av medlemmens rörlighet på marknaden är förbjuden till

följd av bestämmelsen. Bestämmelsen innebär inget annat än att 6 är tillämplig

på det avtal etc. som inskränker medlemmens rörlighet i angivna avseenden. För

att avtalet skall vara förbjudet krävs enligt 6 att avtalet har till syfte

eller ger till resultat att konkurrensen på den svenska marknaden förvanskas på

ett märkbart sätt.

 I andra stycket andra punkten behandlas frågor om fastställande av

försäljningspriser.

 Därvid föreskrivs inledningsvis som en utgångspunkt att paragrafens första

stycke inte gäller avtal som innebär att försäljningspriser direkt eller

indirekt fastställs på varor som produceras hos medlemmarna.

 I uttryckssättet "direkt eller indirekt", vilket hämtats från 6 andra stycket

första punkten KL, ligger att inte endast uttryckliga avtal etc. om att tillämpa

ett visst pris omfattas utan också andra överenskommelser som får samma resultat

(jfr prop. 1992/93:56 s. 73-74).

 Av uttrycket "som produceras hos medlemmarna" följer att stadgandet inte

träffar försäljning av produkter som vidareförädlats av de råvaror som kommer

från medlemmarna. Till följd härav faller till en början försäljning av

produkter som framställts genom t.ex. en förenings mejeri- eller

slakteriverksamhet utanför tillämpningsområdet. Så är också fallet när

föreningen bedriver annan processindustri, t.ex. konservindustri, där

medlemmarnas produktion utgör råvara. Också annan hantering av råvaran kan

medföra att stadgandet inte skall äga tillämpning. Det kan därvid vara frågan om

lagring, sortering, packetering osv. Inte varje form av bearbetning av

medlemmarnas varor kan emellertid anses medföra att de inte längre är att

betrakta som producerade hos medlemmarna. Det är dock inte möjligt att i dessa

fall generellt ange när en produkt inte längre kan anses producerad hos

medlemmen utan detta får avgöras i varje enskilt fall varvid hänsyn också får

tas till bl.a. produktslag och förädlingsvärde. Den närmare gränsdragningen i

detta avseende får således ankomma på rättstillämpningen.

 Föreskriften om att paragrafens första stycke inte gäller avtal om fastställan-

de av försäljningspriser modifieras och inskränks vidare genom bestämmelserna i

punkterna a och b. I dessa anges närmare när avtal om fastställande av försälj-

ningspriser faller under tillämpningsområdet för 6 KL.

 Av punkt a följer att 6 KL är tillämplig enligt dess lydelse på sådana avtal

inom en primär lantbruksförening som avser fastställande av försäljningspriser

på varor som produceras hos medlemmarna när försäljningen av varorna sker direkt

från medlemmen till tredje man. Det kan i dessa fall vara fråga om försäljning

av råvara till förädlingsindustri som är fristående från föreningen eller om

försäljning till grossist- eller detaljhandel eller direkt till slutanvändare.

 I punkt b behandlas det fallet att föreningen svarar för försäljningen, dvs.

föreningen sluter i eget namn avtal med utomstående köpare avseende de varor som

medlemmarna producerat. Också i dessa fall är 6 tillämplig. En väsentlig

skillnad i förhållande till andra stycket punkt 1 och punkt 2 a är emellertid

det tilläggskrav för tillämpning av 6 som uppställs genom angivandet av att

konkurrensen skall hindras, begränsas eller snedvridas i väsentlig omfattning.

Detta stadgande ersätter märkbarhetskriteriet i 6 och innebär att konkurrensen

måste påverkas i högre grad än på ett märkbart sätt för att avtalet skall vara

förbjudet. Av central betydelse vid bedömningen av om konkurrensen förvanskas på

angivet sätt är föreningens marknadsandel på den relevanta marknaden. Dessa

frågor har behandlats i avsnitt 11.3. Som där anförts kan konkurrensen i

allmänhet inte anses bli förvanskad i väsentlig omfattning genom här avsedd

prissamverkan om föreningens marknadsandel på den relevanta marknaden är högst

25 procent. Om samverkan tar sikte på att balansera köparmakten hos stora köpare

med stark eller dominerande ställning torde föreningen kunna ha större

marknadsandel än 25 procent utan att konkurrensen förvanskas i väsentlig

omfattning om prissam-verkan medverkar till att uppnå marknadsbalans.

Sammanfattning av promemorian Särskilda konkurrensregler för lantbruket (Ds

1994:20)

Den nya konkurrenslagen (1993:20) trädde i kraft den 1 juli 1993. Vad avser

konkurrenslagens tillämpning på jordbruksområdet redovisade statsmakterna vid

antagandet av lagen en positiv syn på samverkan mellan jordbrukare och andra

råvaruproducenter. Bedömningen var att sådan samverkan i s.k. primärföreningar i

många fall torde omfattas av förbudet i konkurrenslagen mot

konkurrensbegränsande samarbete men att denna samverkan sammmantaget hade så

positiva effekter att den i allt väsentligt borde kunna kvalificera för undantag

enligt lagens bestämmelser om detta.

 Konkurrensverket har efter en närmare prövning av förhållandena på berörda

marknader i en skrivelse till regeringen redovisat sin bedömning att det

praktiskt taget inte föreligger några möjligheter att meddela undantag enligt

konkurrenslagens bestämmelser för den samverkan som bedrivs mellan enskilda

jordbrukare och andra råvaruproducenter i primärföreningarna.

 För att ge genomslagskraft åt statsmakternas intentioner när konkurrenslagen

antogs bör det mot denna bakgrund i lagform göras ett undantag från förbudet i 6

 KL för samverkan mellan jordbruksföretag eller andra liknande

råvaruproducenter på lantbrukets område inom en ekonomisk förening.

 I promemorian föreslås att det i konkurrenslagen införs särskilda bestämmelser

som från förbudet i 6 KL i allt väsentligt undantar den samverkan som bedrivs

inom de ekonomiska föreningar vars medlemmar är företag som bedriver jordbruk,

trädgårdsverksamhet eller skogsbruk, eller är i förhållande till föreningen

lokala sammanslutningar av sådana företag. Sådana ekonomiska föreningar brukar

benämnas primärföreningar.

 Förslaget i promemorian omfattar däremot inte - i enlighet med arbetsgruppens

uppdrag - sådan s.k. federativ samverkan som är vanligt förekommande på lant-

brukets område och som avser samverkan mellan primärföreningar.

 Enligt förslaget skall 6 KL inte gälla för samverkan inom lantbrukets

primärföreningar i fråga om avtal som avser produktion, insamling, förädling,

försäljning eller därmed sammanhängande verksamhet i fråga om jordbruks-, skogs-

eller trädgårdsprodukter eller inköp av varor eller tjänster för sådan verk-

samhet.

 I undantaget görs vissa begränsningar, i huvudsak enligt följande.

Förbudet i 6 KL skall för det första fortsatt vara tillämpligt på avtal som

har till syfte eller ger till resultat att medlemmarnas fria rörlighet på

marknaden förhindras eller försvåras i vissa avseenden.

 Vidare skall förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete i KL kunna tillämpas

på viss form av prissamverkan i försäljningen som är att betrakta som särskilt

negativ. Förbudet skall fortsatt gälla för avtal som innebär att försäljnings-

priser direkt eller indirekt fastställs på varor som produceras om inte detta

fastställande av försäljningspriser är en nödvändig följd av föreningens

verksamhet i övrigt, utom vad avser samverkan om försäljning, eller samverkan i

föreningen bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen eller

till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande och fastställandet av

försäljningspriser är nödvändiga för att uppnå ett sådant resultat.

 Från förbudet i 19 KL mot missbruk av dominerande ställning görs enligt

förslaget ej något undantag.

 En konsekvens av förslaget är att det tydliggörs att konkurrenslagen inte tar

sikte på att hindra lantbrukets primärföreningars existens eller möjlighet att

bedriva verksamhet. Förslaget innebär att dessa föreningar i allt väsentligt kan

fortsätta att bedriva verksamhet som tidigare.

PROMEMORIANS LAGFÖRSLAG

Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurrenslagen (1993:20)

dels att 6 skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 18 a och 18 b , samt

närmast före 18 a en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6

 Om något annat inte följer av beslut enligt 8

eller 15 eller av 13 eller 17 , är avtal mellan

företag förbjudna om de har till syfte att hindra,

begränsa eller snedvrida konkurrensen på den

svenska marknaden på ett märkbart sätt eller om de

ger ett sådant resultat.

 Om något annat inte

följer av beslut enligt 8 eller 15 eller av 13,

17 eller 18 b , är avtal mellan företag förbjudna om

de har till syfte att hindra, begränsa eller

snedvrida konkurrensen på den svenska marknaden på

ett märkbart sätt eller om de ger ett sådant

resultat.

 Detta gäller särskilt sådana avtal som innebär att

 1. inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

 2. produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas

eller kontrolleras,

 3. marknader eller inköpskällor delas upp,

 4. olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartner får en konkurrensnackdel, eller

 5. det ställs som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har

något samband med föremålet för avtalet.

Särskilda bestämmelser för jordbruket m.m.

18 a

 Med primärförening avses

i denna lag en sådan ekonomisk förening

 1. vars medlemmar är

företag som bedriver jordbruk, skogsbruk eller

trädgårdsverksamhet, eller är i förhållande till

föreningen lokala sammanslutningar av sådana före-

tag, och

 2. som inte har annan

förening av detta slag som medlem än sådan lokal

sammanslutning.

 Med jordbruksprodukter

avses sådana varor som anges i bilagan till lagen

(1990:615) om avgifter på vissa jordbruksprodukter

m.m.

 Med trädgårdsprodukter

avses sådana varor som anges i bilagan till

tulltaxelagen (1987:1068), andra avdelningen

kapitel 6 - 8.

 Med skogsprodukter

avses sådana varor som anges i bilagan till

tulltaxelagen (1987:1068), nionde avdelningen

kapitel 44 och tionde avdelningen kapitel 47 och

48.

18 b

 Förbudet i 6 gäller inte

för avtal inom en primärförening som avser samverkan

om

 1. produktion,

insamling, förädling eller försäljning eller därmed

sammanhängande verksamhet såsom användandet av

gemensamma anläggningar, lagring, beredning,

distribution eller marknadsföring i fråga om

jordbruks-, skogs- eller trädgårdsprodukter, eller

 2. inköp av varor eller

tjänster för sådan verksamhet.

 Första stycket gäller

dock inte avtal som har till syfte eller ger till

resultat

 1. att en medlems fria

rörlighet på marknaden förhindras eller försvåras i

fråga om valet av avnämare eller leverantör eller

möjligheten att lämna föreningen eller i annat

avseende av motsvarande betydelse för medlemmens

rörlighet, eller

 2. att försäljningspriser

direkt eller indirekt fastställs på varor som

produceras, om inte

 a) detta fastställande

av försäljningspriser är en nödvändig följd av

föreningens verksamhet i övrigt, utom vad avser

samverkan om försäljning, eller

 b) samverkan i

föreningen bidrar till att förbättra produktionen

eller distributionen eller till att främja

tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande, och

fastställandet av försäljningspriser är nödvändigt för

att uppnå ett sådant resultat.

_____________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

Sammanställning av remissyttranden över Näringsdepartementets promemoria (Ds

1994:20) Särskilda konkurrensregler för lantbruket

Remissinstanserna

Efter remiss har svar inkommit från Svea Hovrätt, Marknadsdomstolen, Stockholm

tingsrätt, Konkurrensverket, Konsumentverket, Statens jordbruksverk,

Skogsstyrelsen, Statens livsmedelsverk, Kommerskollegium, Statskontoret,

Riksrevisionsverket, Konsumentberedningen, Livsmedelsekonomiska

samarbetsnämnden, Länsstyrelserna i Malmöhus, Jämtlands, Västerbottens,

Norrbottens, Östergötlands, Värmlands och Uppsala län, Juridiska fakulteten vid

Lunds Universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet,

Sveriges Lantbruksuniversitet, Svenska Kommunförbundet, Grossistförbundet

Svensk Handel, Sveriges Köpmannaförbund, Företagarnas Riksorganisation, Sveriges

Industriförbund, Sveriges Livsmedelsindustriförbund (SLIM), Handelns

samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Köttbranschens Riksförbund, Sveriges

Livsmedelshandlareförbund (SSLF) som ansluter sig till Handelns samarbetsorgan i

jordbruksfrågors yttrande, Kooperativa förbundet, Kooperativa institutet och

Svenska åkeriförbundet.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) har avgivit gemensamt svar för den samlade

lantbrukskooperationen bestående av Arla, Sveriges Frö- och Oljeväxtodlare

(SFO), Grönsaksodlarnas Riksförbund (GRF), Kronägg, Lantbrukarnas Riksförbund

(LRF), Norrbottens läns Skogsägareförening, Mälarskog, Norrskog, Skanek,

Skaraborgs Skogsägare, Skogsägareföreningen Mellanskog, Skogsägarnas

Riksförbund, Skogsägarna Västerbotten (Örnsköldsvik), Skånska Lantmännen,

Slakteriförbundet SCAN, Svenska Lantmännens Riksförbund (SLR), Svenska

Mejeriernas Riksförening (SMR), Svensk Husdjursskötsel (SHS), Sveriges

Potatisodlares Riksförbund (SPOR), Sveriges Betodlares Centralförening, Sveriges

Stärkelseproducenter, Södra Skogsägarna, Trädgårdsnäringens Riksförbund (TRF)

och Värmlands Skogsägare. Arla har också avgett ett yttrande på egen hand.

Vidare har yttranden inkommit från Svenska Nestlé AB och Svenska Lantägg AB,

Nedre Norrlands Sågverksförening som avgivit gemensamt yttrande för SÅGAB -

Sågverken i övre Norrland AB (Umeå), Nedre Norrlands Sågverksförening

(Östersund), Centrala Sågverksföreningen (Falun) Värmlands Sågverksförening

(Karlstad) och SÅBI, (Jönköping), Mo och Domsjö AB, Stora Kopparbergs Bergslags

AB , Munksjö AB, Korsnäs AB, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO),

medlemsförbundet Agrifack (SACO), Svenska lantarbetareförbundet, Skogs- och

lantarbetsgivareförbundet.

Innehållsförteckning

till BILAGA 3

SAMMANSTÄLLNING AV REMISSYTTRANDEN ÖVER

NÄRINGSDEPARTEMENTETS PROMEMORIA (Ds 1994:20)

SÄRSKILDA KONKURRENSREGLER FÖR LANTBRUKET

1.Allmänna synpunkter

1.1 Förslaget

1.2 Sammanfattning av remissvaren

2.Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

3.Den svenska konkurrensrätten

4.Förhållandet mellan konkurrenslagen

 och lagen om ekonomiska föreningar

5.Europeiska Unionen och tillämpningen

 av konkurrensregler på jordbruksområdet

5.1 EG:s konkurrensreglers tillämpning på jordbruksområdet

6.Lantbrukakooperationen och verksamheten inom

 jordbruks-, och trädgårds- och skogsnäringen

6.1 Slakteriorganisationen

6.2 Skogsnäringen

7.Behovet av särskilda konkurrensregler för lantbruket

7.1 Förslaget

7.2.1Behovet av särskilda regler för lantbruket

7.2.2Invändningar mot den valda lagstiftningstekniken

8.Företag som bör omfattas av de föreslagna

 konkurrensregkerna

8.1 Förslaget

8.2 Remissvaren

8.2.1Definition av primärföreningar

8.2.2Vidden av undantaget

8.2.3Lokala föreningar medlemskap i regionala föreningar

8.2.4Federativ samverkan

9.Verksamhet som bör omfattas av undantag

9.1 Förslaget

9.2 Remissvaren

10Begränsningar i undantaget

10.1Förslaget

10.2Remissvaren

10.2.1Allmänt

10.2.2Avtal som förhindrar eller försvårar medlemmens rörlighet

10.2.3Avtal som avser fastställande av försäljningspriser

10.2.4Prissamverkan inom skogsnäringen

10.2.5Icke-ingripandebesked och undantag enligt 8 KL

11Missbruk av en dominerande ställning

11.1Förslaget

11.2Remissvaren

12Kostnader och andra effekter av förslaget

13Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

13.1Förslaget

13.2Remissvaren

1. Allmänna synpunkter

1.1 Förslaget

Arbetsgruppen föreslår nya bestämmelser i konkurrenslagen som innebär att för-

budet i 6 samma lag inte blir tillämpligt på viss samverkan i en ekonomisk

förening vars medlemmar är företag som bedriver jordbruk, skogsbruk eller

trädgårdsverksamhet, eller är i förhållande till föreningen lokala sammanslut-

ningar av sådana företag, och som inte har annan förening av detta slag som

medlem än sådan lokal sammanslutning. Dessa föreningar benämns på detta område

ofta primärföreningar.

1.2 Sammanfattning av remissvaren

Svea Hovrätt har granskat lagförslaget ur språklig och lagteknisk synpunkt. Hov-

rätten har i huvudsak inget att erinra mot förslaget.

Marknadsdomstolen har ingen erinran mot att undantagsregler av det slag som

föreslås i promemorian förs in i konkurrenslagen (KL).

Stockholms tingsrätt - som utgår ifrån att lagförslaget, såsom arbetsgruppen an-

tagit, inte påverkar resursbehovet hos tingsrätten - instämmer i allt väsentligt

i arbetsgruppens bedömningar och har ej någon invändning i sak mot de föreslagna

ändringarna i konkurrenslagen.

Konkurrensverket förordar en tidsbegränsad särlagstiftning framför en ändring av

konkurrenslagen. Tidsbegränsningen skall ses mot bakgrund av de strukturella

frågor som rör jordbruket vilka måste övervägas inom ramen för en översyn av

jordbrukspolitiken inför ett medlemskap i EU och behovet av att ge jordbrukets

primärföreningar klarare spelregler under denna tid.

Konsumentverket har inga invändningar mot arbetsgruppens förslag men vill dock

framhålla vikten av att reglerna fortfarande gör det möjligt att ingripa om

primärföreningarna uppträder på marknaden på ett sådant sätt, t ex genom att

utnyttja en dominerande ställning, att det leder till negativa effekter för

konsumenterna.

Jordbruksverket och Statskontoret har ingen erinran mot förslaget.

Skogsstyrelsen tillstyrker förslaget.

Riksrevisionsverket (RRV) anser att primärföreningarna skall få verka i enlighet

med sin särart. Detta är emellertid inte skälig anledning att tillåta primärför-

eningarna i kraft av sitt funktionssätt eliminera konkurrensen på marknaden.

Nödvändiga förändringar i primärföreningarnas anläggnings- och medlemsstruktur

förhindras eller försenas om de inte konkurrerar med varandra. RRV avstyrker att

de föreslagna undantagen till 6 KL införs.

Livsmedelsverket har inga synpunkter på förslaget.

Kommerskollegium delar Konkurrensverkets uppfattning att man inte bör göra

undantag för en viss näringsgren genom att ändra i den generella konkurrensla-

gen.

Konsumentberedningen (KoB) instämmer i huvudsak med arbetsgruppens bedömningar

och förslag. Jordbrukare och andra råvaruproducenter bör ha möjlighet att

samverka i s.k. primärföreningar. Samverkan i primärföreningar behöver i sig

inte vara något problem. Det är när föreningarna i sina stadgar etc har regler

som är konkurrensbegränsande eller blir för stora alternativt samverkar med and-

ra föreningar och får en alltför stor del av marknaden som oönskade effekter

uppstår. Ett undantag måste därför åtföljas av snäva ramar för primärföreningar-

nas agerande och innebära högt ställda krav på föreningarnas uppträdande på

marknaden.

Livsmedelsekonomiska samarbetsnämnden (LES) tillstyrker den föreslagna

lagändringen. LES saknar dock i den remitterade promemorian konkreta exempel på

vad som kan anses tillåtet eller inte i konkurrenshänseende. Sådana exempel hade

varit värdefulla med hänsyn till önskvärdheten av under rådande förhållanden

tydligare lagstiftning.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att en särlagstiftning är att föredra framför

lagförslaget där två nya paragrafen tillfogas i konkurrenslagen.

Länsstyrelsen i Värmlands län tillstyrker de föreslagna ändringarna/tilläggen i

konkurrenslagen.

Länsstyrelsen i Jämtlands län tillstyrker förslaget. Det är av stor betydelse

för lantbruksproduktionen i länet att lantbrukskooperationen kan fortsätta att

verka. Det är på samma sätt viktigt för skogsbruket att skogsägarföreningarnas

verksamhet kan fortsätta.

Länsstyrelsen i Västerbottens län finner att förslagen är bra och har inget att

tillägga.

Länsstyrelsen i Norrbottens län tillstyrker förslaget. Länsstyrelsen anser att

föreslagna ändringar och tillägg i konkurrenslagen sannolikt löser de problem

som annars kunnat uppstå för de enskilda medlemmarna i primärföreningarna.

Särskilt ett län som Norrbotten med dess stora avstånd och med många små

producenter är behovet av samverkan vad gäller transporter och vidareförädling

nödvändig.

Enligt Länsstyrelsen i Östergötlands läns mening är det angeläget att den sam-

verkan som f n sker i lantbrukets primärföreningar i allt väsentligt möjliggörs

även i fortsättningen. Det är samtidigt viktigt att inte konkurrensreglerna

onödigtvis sätts ur spel . Länsstyrelsen kan därför tillstyrka att undan-

tagsregler införs i konkurrenslagen för olika former av samverkan genom pri-

märföreningar.

Länsstyrelsen i Uppsala län instämmer i arbetsgruppens förslag eftersom det är

en anpassning till regelsystemet inom EG/EU.

Juridiska fakulteten vid Lunds Universitet anser det principiellt viktigt och

önskvärt att alla näringar såvitt möjligt skall vara underkastade samma konkur-

rensregler. Promemorian föreslår särskilda lagregler for lantbruket, tyvärr utan

att närmare motivera Konkurrensverkets och Arbetsgruppens uppfattning att lant-

brukets speciella behov inte kan tillgodoses inom ramen för de nuvarande bestäm-

melserna i konkurrenslagen, exempelvis reglerna om individuella undantag och

gruppundantag. Fakultetsstyrelsen har dock inget att invända mot utformningen av

de föreslagna lagändringarna.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet hyser principiellt starka

betänkligheter mot denna typ av lagstiftning. Det är en styrka att konkur-

renslagen, bortsett från kollektivavtalsområdet, saknar undantag för särskilda

branscher eller liknande.

Det måste dock medges att med föreningslagens utformning föreligger särskilda

konkurrensrättsliga problem för jordbrukets primärföreningar som kan kräva en

speciell lagreglering. Nämnden vill därför inte motsätta sig lagändringen.

Enligt nämndens mening bör det emellertid uttryckligen understrykas i det

fortsatta lagstiftningsarbetet att det här är en fråga om en ren

undantagslösning. Nämnden ser en klar risk för att också olika andra branscher

kan komma att framställa propåer om mer eller mindre vittgående legalundantag

från konkurrenslagen, särskilt sedan Konkurrensverket avslutat sin nu pågående

prövning av olika anmälningar om undantag.

Nämnden tillstyrker utifrån den nu nämnda utgångspunkten att legalundantaget

preciseras och snävas in efter de linjer som föreslagits.

Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) anser att särskilda konkurrensregler för

lantbrukskooperativa företag (inkl. skogsägarkooperationen) är väl motiverade

och nödvändiga för att denna näring även fortsättningsvis skall kunna utvecklas

på ett för samhället fördelaktigt sätt. Undantagsregler har dock föreslagits för

federativ samverkan, för avtal som begränsar medlemmarnas fria rörlighet på

marknaden samt för prissamverkan. Dessa regler finner Sveriges lantbruksuni-

versitet vara alltför restriktiva och otillräckligt underbyggda. Önskvärt vore

vidare att konkurrenslagen tog i beaktande att producentkooperativa företag

(inkl. lantbrukskooperativa) kan vara organiserade i andra associationsformer än

ekonomisk förening, samt explicit gav tillstånd även till den myckenhet av

producentkooperation, som förekommer utanför lantbruket.

Svenska Kommunförbundet har i och för sig ingen anledning att ta ställning till

hur ett särskilt undantag för lantbruket i konkurrenslagen skall utformas, men

konstaterar att behovet av att redan nu göra lagändringar i 1993 års

konkurrenslag beror på att tillräcklig hänsyn inte tagits till konflikten mellan

konkurrenslagen och föreningslagen när den nya konkurrenslagen skrevs.

Grossistförbundet Svensk Handel avstyrker förslaget i dess nuvarande utformning

och vill i stället föreslå att undantag beviljas inom ramen för nuvarande

konkurrenslag. Detta även om undantagen blir mer begränsade än vad som från

lantbrukskooperationens sida bedömts som önskvärt. Det synes rationellt att

undantag beviljas genom av regeringen utfärdat gruppundantag.

Sveriges Köpmannaförbunds grundläggande inställning är att en fri konkurrens på

lika villkor främjar effektiviteten i näringslivet och driver utvecklingen fram-

åt. Mot bakgrund av detta anser Förbundet att det är viktigt att det i så stor

utsträckning som möjligt ges likartade konkurrensförutsättningar för företagen.

Därför bör även lantbrukets företag i så stor utsträckning som möjligt behandlas

som övriga företag på marknaden.

De särskilda regler som nu föreslås för lantbruket grundar sig emellertid på den

särställning som statsmakterna sedan lång tid givit lantbruket och dess olika

samarbetsformer. Samverkan inom primärföreningar sker dessutom ofta mellan små

företag, vilket torde medföra en rationellare verksamhet hos dessa. Det är också

en tradition hos svenska företag att organisera sig i olika samarbetsformer. Mot

bakgrund av detta invänder Köpmannaförbundet inte mot att samverkan kring den

grundläggande verksamheten i lantbrukets primärföreningar ges ett undantag i

konkurrenslagen.

Företagarnas Riksorganisation (FR) avstyrker förslaget. FR delar arbetsgruppens

uppfattning att konkurrenslagen inte får förhindra jordbrukets s k primär-

föreningars möjlighet att bedriva verksamhet. FR anser emellertid att ett ut-

tryckligt undantag i konkurrenslagen för en viss företagsform är olämpligt. Ett

undantag för primärföreningarna bör istället ges genom en tidsbegränsad särlag-

stiftning i avvaktan på ett eventuellt svenskt medlemskap i den Europeiska

Unionen (EU). FR anser vidare att sambandet mellan lagen om ekonomiska

föreningar och konkurrenslagen bör genomgå en översyn.

Industriförbundet invänder inte mot att den grundläggande verksamheten i primär-

föreningarna ges ett undantag. Att låta förbudet i 6 KL slå igenom helt skulle

uppenbarligen i många fall få orimliga och även samhällsekonomiskt skadliga

konsekvenser.

Förbundet vill dock starkt understryka vikten av att undantaget inte tillåts

skapa konkurrenssnedvridande förskjutningar av styrkeförhållandena på berörda

marknader. Förekomsten av verksamhet som skyddas av det särskilda undantaget

borde med andra ord skapa en presumtion för att också motsvarande samverkan

mellan primärföreningens kunder eller leverantörer skall ges dispens vid en

prövning enligt 8 KL. Detta bör klart framgå av motiven. Alternativt kan de

särskilda bestämmelserna kompletteras.

Sveriges Livsmedelsindustriförbund (SLIM) har inga invändningar mot att ett

undantag görs från förbudet i 6 KL för samverkan mellan jordbruksföretag eller

andra liknande råvaruproducenter på lantbrukets område inom en primärförening. I

övrigt instämmer Livsmedelsindustriförbundet i de synpunkter som framförts i

Industriförbundets svar.

Handelns Samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges livsmedelshandlares-

förbund (SSLF) stödjer förslaget om särskilda konkurrensregler för samverkan i

primärföreningar i så motto att det bör vara möjligt för jordbruksföretag och

andra råvaruproducenter att samverka i s.k. primärföreningar när det gäller

samordning betr. produktion, insamling, inköp, lagring och försäljning.

Samarbetsorganet anser emellertid att en sådan samverkan bör möjliggöras genom

en lagändring så att det blir möjligt att medge gruppundantag. Alternativt bör

den föreslagna lagen tidsbegränsas. Enligt Samarbetsorganets uppfattning bör i

huvudsak samma förutsättningar gälla för primärföreningar inom jordbruket som

för kedjor i detaljhandeln.

Utan att ta ställning i detaljer tillstyrker Kooperativa institutet att

kooperativ samverkan i primärföreningar inom jordbruks- m.fl. näringar undantas

från förbudet i 6 KL. Förslaget sammanfaller i sak med vad som gäller i EU och

USA och som enligt Kooperativa institutets mening redan tolkningsvis kan anses

gälla enligt nuvarande konkurrenslag. Kooperativa institutet reser dock

principiella invändningar mot förslaget samt avvisar uppfattningen att skäl

saknas för reglering av även federativ samverkan.

Enligt Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) m.fl framstår det som klart det förelig-

gande förslaget från arbetsgruppen inte avhjälper konkurrenslagens brister

såvitt avser de lantbrukskooperativa företagen. Förslaget kommer inte heller att

öka förutsättningarna för att skapa en konkurrenskraftig svensk livsmedelspro-

duktion. I själva verket innebär förslaget ett medvetet steg mot en styrning

från konkurrensverket för att försvaga de lantbrukskooperativa företagen. Att

detta också blir till förfång för landets ekonomi är tydligen av underordnat

intresse. Förslaget är direkt riktat mot den ekonomiska föreningen som

företagsform. Därmed strider det mot den syn på producentkooperation som

näringsutskottet och riksdagen givit uttryck för. Förslaget kan inte läggas till

grund för lagstiftning.

Köttbranschens Riksförbund anser att de jordbrukskooperativa företagen har

självfallet ett berättigande och naturligtvis måste det föreligga en rätt för

enskilda producenter att organisera sig i ekonomiska föreningar. Det är vidare

så att dessa föreningar med samma klara rätt som övriga företag, skall ha

möjlighet att styra sin verksamhet rationellt och effektivt. Den ändring av 18

a, som föreslås kan Riksförbundet därför tillstyrka. Köttbranschen redovisar

dock närmare vissa problemställningar i anslutning till 18 b.

Svenska Lantägg AB tillstyrker förslaget. Samarbete i primärföreningar är väl

motiverat som samarbetsform mellan jordbruksföretag. Däremot kan samarbete

mellan primärföreningar i dominerande federationer, koncerner eller intressebo-

lag orsaka ur konkurrenssynpunkt skadliga konsekvenser. Samverkan mellan olika

företag i fråga om ledning kan också orsaka liknande konsekvenser.

Svenska Nestlé AB har inget att invända mot att lantbrukare medges rätt att

samverka i sina primärföreningar när det gäller den grundläggande verksamheten.

Förutom EU har åtskilliga andra länder även särregler för lantbruksnäringen i

förhållande till gällande konkurrenslagstiftning. Även om enligt EES-avtalet

rena jordbruksprodukter inte omfattas innefattar avtalet emellertid sådana

förädlade jordbruksprodukter som anges i EES-avtalets protokoll 3 m.m.

Kooperativa Förbundet (KF): Det nu framlagda förslaget till ändringar i konkur-

renslagen visar på en sådan konkret brist som KF tidigare påtalat i sitt remiss-

yttrande över förslaget till ny konkurrenslag. Mot den bakgrunden har KF inget

att invända mot att lagstiftaren nu rättar till denna ofullkomlighet i konkur-

renslagen på det lantbrukskooperativa området.

Nedre Norrlands Sågverksförening m.fl. föreslår att förslaget till ändring av KL

endast skall omfatta jordbruket och trädgårdsnäringen, men inte skogsnäringen.

Då råvarukostnaden står för den ojämförligt största kostnadsposten för sågverken

är det av avgörande betydelse för hela sågverksindustrins utveckling att alla

kategorier av sågverk får möjlighet att konkurrera om råvaran på lika villkor.

För den händelse regeringen ändå väljer att inkludera skogsnäringen i lagför-

slaget, vill Sågverksföreningarna framhålla att med tanke på att det rör sig om

en dispenslagstiftning som sätter KLs generella förbud åt sidan och ger fritt

spelrum för vissa aktiviteter i näringslivet, är det av största vikt att

undantagen utformas och tillämpas mycket restriktivt. De begränsningar som

föreslås i undantaget är därför av stor betydelse. Detta gäller avtal som

förhindrar eller försvårar medlemmars fria rörlighet på marknaden, liksom avtal

som innebär att försäljningspriser direkt eller indirekt fastställs i primär-

föreningen på varor som produceras av denna eller av dess medlemmar.

Mo och Domsjö AB (MoDo) godtar förslaget under en, mycket viktig, förutsätt-

ning. Lagstiftaren måste uttryckligen anvisa Konkurrenserket en rätt och

skyldighet att vid tillämpning av konkurrens lagen beakta effekterna av den nu

föreslagna lagstiftningen. Konkurrensverket måste således ges en rätt att

tillåta samverkan också bland köpare av olika kategorier så länge detta kan

anses gagna en effektiv handel med skogsråvara som i slutledet gynnar

konsumenterna av skogsindustrins förädlade produkter.

Stora Kopparbergs Bergslags AB (STORA) konstaterar att särlagstiftningen kommer

att omfatta skogsägareföreningar men inte exempelvis sågverksföreningar.

Konsekvensen av förslaget kan bli att helt olika spelregler kommer att gälla för

marknadens parter beroende av företagsform. Förslaget går betydligt längre än

som är nödvändigt för primärföreningarnas existens och möjlighet att bedriva

verksamhet. Såvitt Stora kan bedöma överensstämmer förslaget ej heller med

motsvarande regler inom EU på jordbruksområde respektive skogsbruksområdet.

Några skäl för ett så pass långtgående förslag har ej redovisats av arbets-

gruppen.

Om skogsägareföreningarna kommer att omfattas av en kommande särlagstiftning är

det av största vikt att lagstiftarna klargör att även samverkan mellan

skogsbolagen för anskaffande av virke, liksom samverkan inom sågverksföre-

ningarna, kan fortsätta och därmed erbjuda en nödvändig funktion och stabilitet

på virkesmarknaden.

Från Munksjö ABs sida ser man med mycket stor oro på en situation, där primär-

föreningarna via särbehandling ges en ännu mer dominerande roll. Skulle

exempelvis Sydved AB inte kunna fortsatta att vara en motvikt till Skogsägarför-

eningarna, blir dessa helt dominerande på virkesmarknaden. Det är därför av

största betydelse att alla berörda parter och konstellationer kan fortsätta att

verka som tidigare och på så lika villkor som möjligt, även ur konkurrensrätts-

lig synpunkt.

Om skogsägarföreningarna, som det föreslås i promemorian, tillåts verka som

tidigare förutsätter Munksjö att motsvarande regler skall gälla för Sydved AB

även i framtiden. Konkurrensverket måste således ge rätt att tillåta motsvarande

samverkan för övriga köparkategorier för att bibehålla en fungerande virkesmar-

knad och en sund konkurrens mellan parterna.

Korsnäs AB delar i allt väsentligt den uppfattning som Stora redovisat i sitt

remissvar. Korsnäs förutsätter att om lantbrukskooperationens skogsägar-

föreningar erhåller ett lagstadgat skydd, även sammanslutningar som utgör deras

motparter och som bildats till följd av skogsägarföreningarnas ställning på

marknaden erhåller ett motsvarande skydd.

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) delar i huvudsak promemorians

bedömningar och kan i väsentliga delar ställa sig bakom dess förslag. Att den

inhemska konkurrensen fungerar är särskilt viktigt på livsmedelsmarknaden,

eftersom de svenska producenterna skyddas mot pris tryckande import genom ett

gränsskydd. TCO vill peka på att riktade gränsskyddssänkningar sannolikt är det

effektivaste medlet att motverka konkurrensbrister på enskilda marknader på

livsmedelsområdet.

Agrifack anser att nyttoaspekten i lantbrukets primärföreningars verksamhet nu

får lagstadgat skydd i form av undantag för samverkan mellan råvaruproducent och

ekonomisk förening. Genom den översyn och korrigering av Konkurrenslagen Statens

Konkurrensverk initierade har lagen nu erhållit en mer marknadsanpassad form.

Svenska Lantarbetareförbundet har inget att erinra mot det förslag till ändrade

regler för konkurrensen inom lantbruket som föreslås av arbetsgruppen.

Skogs- och lantarbetsgivareförbundet anser att förslaget är välkommet, men i två

avseenden inte tillfredsställande. Medlemmar i ekonomiska föreningar måste ha

rätt att få kontinuerlig prisinformation från föreningen för sina produkter.

Förslaget innehåller så många oklarheter att berörda parter redan i kommenta-

rerna rekommenderas att begära tolkning via Konkurrensverket. Så bör inte en ny

lag vara utformad!

2 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

Svea Hovrätt: Orden "på ett märkbart sätt" synes av misstag ha utelämnats vid

återgivandet av 6 på s 4 i promemorian. Uttrycket skall infogas efter "på den

svenska marknaden". Trädgårdsprodukter har felaktigt kommit att stavas med två

"s".

Länsstyrelsen i Jämtlands län: I 6 första stycket, näst sista raden, såväl

under rubrik "Nuvarande lydelse" som "Föreslagen lydelse", har orden "på ett

märkbart sätt" fallit bort.

3 Den svenska konkurrensrätten

Konsumentberedningen (KoB) är en kommitté under jordbruksdepartementet och

tillsattes 1991 för att tillvarata konsumentintresset inom ramen för den nya

livsmedelspolitiken. Detta innebär bl.a. att KoB skall följa och utvärdera

reformen ur ett brett konsumentperspektiv. En väl fungerande konkurrens är det

viktigaste medlet att hålla tillbaka prisutvecklingen. Detta gäller inte minst

inom livsmedelssektorn, som från att ha varit en genomreglerad sektor nu skall

anpassa sig till den fria marknadens villkor.

En skärpt konkurrenslagstiftning genom lagen (1991:921) om förbud mot konkur-

rensbegränsning i fråga om jordbruksprodukter och den nya konkurrenslagen

(l993:20) spelar härvidlag en avgörande roll. Den tillsyn som Konkurrensverket

utövar har också en mycket stor betydelse.

Svenska Kommunförbundet vill i detta sammanhang på nytt väcka frågan om att

finna former för att ta hänsyn till den kommunala verksamhetens särart vid

tillämpningen av konkurrenslagen. Vi har tidigare berört frågan i vårt

remissyttrande 1991-11-08 över betänkandet "Konkurrens för ökad välfärd" och

därefter i vårt yttrande 1992-03-27 över betänkandet "Konkurrensen inom den

kommunala sektorn".

Från principiella utgångspunkter är det viktigt att slå fast att kommunal

självstyrelse inte kan ses som något "särintresse". Den kommunala

självstyrelsen tillvaratar allmänna intressen på det lokala planet och är

grundlagsfäst. Den kommunala självstyrelsen har ett allmänt högre

konstitutionellt intresse än konkurrensregleringen som är ett medel och inte ett

mål i sig. Detta bör givetvis återverka också på konkurrenslagstiftningen när

det gäller kommunal verksamhet.

Efter tillkomsten av 1982 års konkurrenslag och nu gällande konkurrenslag har

konfliktpunkterna mellan kommunallag och konkurrenslag ökat. I praktiken

innebär detta att konkurrensverket kan gå in och göra uttalanden i fråga om

kommunernas inre organisation eller lägga synpunkter på verksamhet som primärt

bör avgöras efter lokala kommunalpolitiska bedömningar. Från rättsvetenskapligt

håll har man också pekat på den inbyggda konflikten mellan konkurrenslag och

kommunallag.

Ett grundläggande problem är när kommunerna skall betraktas som företagare i

konkurrenslagens mening. En rimlig utgångspunkt borde vara att detta skulle

avse de fall då kommunerna driver näringsverksamhet i kommunallagens mening -

t.ex. kommunala trafikföretag, energiverk - och ej i andra fall. Lagarna borde

stämma överens för att undvika konflikter och tillämpningsproblem. Enligt vår

mening borde konkurrenslagen kunna tillämpas på kommunal verksamhet endast när

kommunerna driver näringsverksamhet inom de ramar som kommunallagen anger.

Ett annat problem är att kommunalrättsligt tillåten bidragsgivning till

föreningslivet - t.ex. på kultur- och fritidssektorn - numera tas upp av

konkurrensverket från konkurrensrättslig synpunkt, trots att bidragsgivningen är

helt legitim från kommunalrättslig synpunkt. Därigenom ger sig konkurrensverket

in på kommunalpolitiska bedömningar i konkreta fall.

Det är värt att notera att en motsvarande bidragsgivning från statens sida i

form av stöd till idrottsorganisationer eller kulturlivet - t.ex. de statliga

teatrarna - inte tagits upp till prövning av Konkurrensverket. Principiellt

sett är det ingen skillnad om staten subventionerar priserna på de statliga

teatrarna och när en kommun gör det i fråga om sin stadsteater.

Mot den bakgrunden anser vi att konkurrenslagen också bör ses över i fråga om

förhållandena till kommunallagen. Det är viktigt att finna former så att hänsyn

kan tas till den kommunala sektorns särart vid tillämpningen av konkurrenslagen.

Skogs- och lantarbetsgivareförbundet: Att konkurrenslagen antagits i sin

nuvarande utformning väcker annars farhågor inför framtiden. De flesta torde ha

uppfattningen att de som har att ansvara för lagstiftningen måste ha förmåga och

vilja att lyssna på synpunkter från berörda parter och att tränga in i kon-

sekvenserna av de förslag som läggs. Den utformning konkurrenslagen fått visar

att det brustit i detta avseende. Man kan få intrycket att Romfördraget gett all

inspiration och att lämnade kommentarer och synpunkter inte beaktats alls.

Uppenbart är också att den nuvarande konkurrenslagen vittnar om en oroväckande

brist på kunskap om kooperationen och dess betydelse.

4 Förhållandet mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska föreningar

Svenska Kommunförbundet har i och för sig ingen anledning att ta ställning till

hur ett särskilt undantag för lantbruket i konkurrenslagen skall utformas, men

konstaterar att behovet av att redan nu göra lagändringar i 1993 års

konkurrenslag beror på att tillräcklig hänsyn inte tagits till konflikten mellan

konkurrenslagen och föreningslagen när den nya konkurrenslagen skrevs.

Om lagändringar skall göras bör emellertid beaktas att åtskilliga ekonomiska

föreningar är verksamma utanför lantbrukskooperationen där det också kan finnas

behov av undantagsbestämmelser. Det förekommer att kommunal verksamhet bedrivs

i form av ekonomiska föreningar i ett tjugutal fall. Vidare förekommer i stor

utsträckning att kommunerna på kommunalrättslig grund ger bidrag till t.ex.

föräldrakooperativ och annan kooperativ verksamhet som oftast drivs i form av

ekonomiska föreningar.

Förbundet anser därför att förhållandet mellan konkurrenslagen och lagen om

ekonomiska föreningar nu bör ses över från mer allmänna synpunkter. En given

utgångspunkt bör därvid vara att konkurrenslagen måste utformas med hänsyn till

de speciella förutsättningar som lagen om ekonomiska föreningar ger kooperativ

verksamhet. Det vore absurt om lagstiftaren medvetet skulle acceptera

lagkonflikter mellan två centrala lagsystem. Konkurrenslagen befinner sig inte

i ett rättsligt vakuum utan måste utformas med hänsyn till annan lagstiftning.

SLU: Genom förslagets krav på hur medlemsrelationen ska vara uppbyggd kommer de

producentkooperativa företagen inte att kunna fungera på ett sådant sätt som

lagen om ekonomiska föreningar garanterar dem. När begreppet medlemskap

förnekas, kan producentkooperativt företagande reellt omöjliggöres. Utredningen

avslöjar brist på kunskap om förutsättningarna för livsmedelsproduktion och

kooperativt företagande.

Kooperativa institutet: Enligt vår mening kännetecknas arbetsgruppens/regering-

ens diskussion vidare av vissa terminologiska felaktigheter. I promemorian sägs,

att företagsformen ekonomisk förening "konstitueras således av viss samverkan.

Sådan samverkan kan i någon mening begränsa konkurrensen mellan föreningens

medlemmar". Begränsning av medlemmarnas rörlighet är därför en naturlig och

nödvändig följd av kooperativ samverkan, dock ej att likställa med "orörlighet".

Även områdesindelningen är en principiellt viktig grund i kooperativt samarbete.

Härefter övergår promemorian till att diskutera oförenligheten mellan konkur-

renslagen, som bygger på motsatt utgångspunkt, och lagen om ekonomiska

föreningar. Regeringen/arbetsgruppen anför bl a, att "Företagen kan vara rätts-

ligt förpliktade att handla på visst sätt. Konkurrensbegränsande

avtal eller avtalsvillkor vilka sålunda inte ger uttryck för den fria parts-

viljan, utan är en direkt följd av denna, kan således inte angripas med stöd av

konkurrenslagen".

Enligt vår mening, kan lagen om ekonomiska föreningar och de grundläggande

principerna bakom denna i sig anses som en sådan bakomliggande reglering som

förpliktigar en ekonomisk förening eller en grupp av ekonomiska föreningar att

handla på visst sätt. Den ekonomiska föreningens själva syfte år ju samverkan

eller - i föreningsrättslig mening - "konkurrensbegränsning", vilken ej behöver

vara liktydig med konkurrensbegränsning i konkurrenslagens mening. Stadgarna

reglerar medlemmarnas rättigheter och skyldigheter inom det område förening-

en/föreningarna är verksamma. Det kan därför hävdas att samverkan i en pri-

märförening är en intern marknad vars uppträdande på den "externa marknaden" i

konkurrenslagens mening skall bedömas som ett enhetligt och samlat agerande. Mot

denna bakgrund "kan den situationen uppkomma att konkurrenslagen inte alls skall

tillämpas" gälla även i nu aktuellt hänseende.

Det framstår därför enligt vår mening som klart otillfredsställande, att

undantaget från förbudet i 6:e paragrafen konkurrenslagen i härvarande

sammanhang och till följd av konkurrenslagens grundläggande utgångspunkter samt

negativa syn på samverkan överhuvud, inte endast framstår som principiellt

tvivelaktigt, utan dessutom "inte föranletts av sådana rättsliga aspekter

rörande konflikter mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska

föreningar---."

KF: KF vill kraftigt betona att KF:s principiella kritik mot konkurrenslagens

konstruktion kvarstår. KF begär därför en samlad översyn av lagen med särskild

inriktning på att lösa den konflikt som föreligger mellan konkurrenslagen å ena

sidan och samverkansformer mellan ekonomiska föreningar å andra sidan.

Företagarnas Riksorganisation (FR): Sambanden mellan lagen om ekonomiska

föreningar och konkurrenslagen bör genomgå en översyn. Ett i konkurrenslagen ut-

tryckligt undantag för en viss verksamhet innebär att lagen förlorar i konformi-

tet. Dessutom kan undantaget ifrågasättas av andra verksamheter som bedrivs

genom liknande samverkan.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) m.fl.: En grundläggande brist i arbetsgruppens

förslag är att detta inte grundas på någon rättslig analys av konflikten mellan

konkurrenslagen och föreningslagen.

Genom att den ekonomiska föreningen betraktas som en kartell kommer i teknisk

mening all samverkan som har konkurrensaspekter att i princip vara förbjuden.

Ett stort antal samverkansprojekt på federationsnivå inom lantbruskooperationen

riskerar att behöva avvecklas eller ändras till förfång för bönderna, för svensk

export och i slutänden även för konsumenterna.

Föreningarnas möjlighet att agera på marknaden i enlighet med sina syften

beskärs av förslaget. Den av LRF påtalade konflikten mellan konkurrenslagen och

föreningslagen har arbetsgruppen inte analyserat och än mindre löst.

Den ekonomiska föreningen som företagsform måste respekteras konkurrensrättsligt

och därmed ges samma möjligheter att agera på marknaden som andra företags-

former. Det kan inte ligga i samhällets intresse att direkt motverka en

företagsform på marknaden när intresset snarare bör vara att stimulera mångfald.

Den grundsyn som präglar arbetsgruppens förslag kan inte accepteras. Förslaget

uppfyller inte lantbrukskooperationens krav på att den ekonomiska föreningen

respekteras som företagsform. Det är diskriminerande att statsmakterna lägger

sig i företagsinterna frågor i en ekonomisk förening när samma frågor eller

företeelser i ett aktiebolag inte blir föremål för statsmakternas ingripanden.

LRF erinrar om att det finns tusentals ekonomiska föreningar utanför lantbruks-

kooperationen som inte omfattas av de föreslagna undantagsbestämmelserna. Hur

beaktas de föreningsrättsliga aspekterna i dessa fall vid konkurrensverkets

prövning? Experter i arbetsgruppen utreder f n förhållandet mellan konkur-

renslagen och föreningslagen men deras resultat har inte tillåtits påverka för-

slaget. Remissinstanserna har således ej tillgång till denna analys. LRF finner

detta anmärkningsvärt.

Utgångspunkten måste vara att konkurrenslagen skall respektera företagsformen

ekonomisk förening sådan den kommer till uttryck i föreningslagen. Detta innebär

att de specifika förutsättningarna för företagsformen måste beaktas. Ar-

betsgruppens förslag grundas dock på en kartellfixering i synen på företaget

ekonomisk förening som det av andra skäl bedömts nödvändigt att ge undantag.

Tvingande regler i föreningslagen, som t ex deltagandekravet och öppen-

hetsprincipen, beaktas ej vid denna kartellklassificering. Det krävs undantag

för sådant som föreningslagen förutsätter. Härigenom förnekas företagsformen

ekonomisk förening. Detta är inte likställighet/likaberättigande av företagsfor-

men gentemot andra företagsformer. Det är diskriminering.

En utgångspunkt för undantagsregler i konkurrenslagen på lantbruksområdet måste

vidare vara den verklighet i form av differentierade föreningslösningar/-

samverkan som på grund av marknadsmässiga och branschspecifika förutsättningar

finns inom lantbrukskooperationen.

Skogs- och lantarbetsgivareförbundet: Föreningsrörelsen Lantbrukets ekonomiska

föreningsrörelse har gamla anor i Sverige. De första föreningarna började sin

verksamhet vid mitten av 1800 talet och strax efter sekelskiftet fanns flertalet

av de riksorganisationer etablerade, som fortfarande fungerar som sammanhållande

enheter för dagens primärföreningar. Verksamheten är följaktligen väl beprövad.

Den har varit till stor nytta, inte bara för utvecklingen inom lantbruket, utan

också för folkhushållningen. Det senare kanske allra mest påtagligt under andra

världskriget. För dagens företagare inom lantbruk, trädgårdsnäring och skog har

den ekonomiska föreningsrörelsen fortfarande stor betydelse.

I ändringsförslagets punkt 6 anges grunden för en ekonomisk förening. Redovis-

ningen är dock ofullständig och något missvisande genom att det kanske vikti-

gaste kriteriet för den enskilde medlemmen utelämnats, nämligen: "lika pris för

lika prestation".

Få yrken kräver kunskaper inom så många områden som lantbruket. Bland de många

ansvarsområdena har flertalet utövare valt att ägna sig åt produktion och

verksamhet inom det egna företaget och att lita på tryggheten i att den ekono-

miska föreningen hela tiden presenterar bästa möjliga avräkningspris - utan

ständiga förhandlingar. Detta är det kanske viktigaste skälet till att han

väljer att vara föreningsmedlem. Som sådan väljer han representanter till

fullmäktige och styrelse och kan härigenom påverka företagets inriktning och

policy.

En ekonomisk förening i mellansverige har följande tänkvärda devis som riktpunkt

"Örebro lantmän ska alltid vara medlemmarnas bästa affärspartner". Det ger vad

man brukar kalla medlemsnytta och kan uppfyllas, inte i första hand genom höga

konsumentpriser, utan genom rationell hantering och minimering av mellanledets

andel. Det senare f.ö. också en väsentlig del i den kooperativa modellen.

De rekommendationer till nya system för föreningarnas affärsverksamhet som fram-

förs i kommentarerna på sid 64 får väl anses ligga något vid sidan om uppdraget

för lagrådsremissen. Det finns de facto olika system, som passar in i olika

situationer, men mycket stora negativa effekter kommer att uppstå, om myndig-

hetsingripanden ska sabotera ett väl etablerat system. Man kan bara hoppas, att

det inte är drömmen om Sörgården som hägrar - den modellen duger inte idag!

Svenska Lantarbetareförbundet: Både konsument- och lantbrukskooperationen spelar

en viktig roll om svaga konsument- och producent intressen. Det är därför

viktigt att samhället inte förhindrar kooperativ samverkan.

5 Europeiska Unionen och tillämpningen av

konkurrensregler på jordbruksområdet i andra länder

5.1 EG:s konkurrensreglers tillämpning på jordbruksområdet

RRV: En målsättning med jordbrukspolitiken är att Sverige, vid ett inträde i EU,

skall ha en stark och konkurrenskraftig jordbruksnäring och livsmedelsindustri.

En utgångspunkt för RRV är att företagens effektivitet i första hand främjas

genom konkurrens. RRV konstaterar att de lantbrukskooperativa primärföreningarna

på många områden och sammantaget på den svenska marknaden har en dominernade

ställning och att de inte konkurrerar inbördes. Många av föreningarna har under

lång tid också verkat utan nämnvärd yttre konkurrens på den svenska marknaden.

Det kan ifrågasättas om de är tillräckligt effektiva för att klara konkurrensen

efter ett inträde i EU.

RRV har till uppgift att verka för att de regler samhället uppställer effektivt

bidrager till sina syften. RRV utgår från kravet på att livsmedelsindustrin

skall vara stark och konkurrenskraftig vid EU-inträdet. Intern konkurrens mellan

primärföreningarna ger enligt RRVs mening bäst resultat för konsumenterna och

för de svenska bönderna.

Från ett samhällsekonomiskt perspektiv är det frågan om att Sverige vid

EU-inträdet bör ha kvar de jordbruk som av naturens förutsättningar eller av

annat skäl är särskilt effektiva samt ha kvar de anläggningar som är anpassade

till dessa effektiva jordbruks behov.

RRV vill påminna om att EUs regler (EEG nr 26/62) om undantag för avtal mellan

jordbrukare ingår utgår från att sådana avtal "heller inte får medföra att

konkurrensen elimineras eller att något av de jordbrukspolitiska målen äventy-

ra". Bland de sistnämnda målen ingår också kravet på rimliga livsmedelspriser

för konsumenterna.

SLIM: Den gemensamma konkurrenspolitiken gäller även för aktörerna på jord-

brukets område i EU. Den gemensamma jordbruksprisregleringen är dock en kon-

kurrensbegränsande åtgärd för en hel näringsgren. För att uppnå målen för den

gemensamma jordbrukspolitiken fastställer nämligen EU-kommissionen gemensamma

institutionella baspriser på jordbrukets område, gränsskydd, vissa produk-

tionskvoter och exportstöd. Dessa regleringsåtgärder utgör i första hand

restriktioner för jordbrukets omfattning i EU.

Marknadspriserna i EU på jordbrukets område skapas av konkurrensen mellan de

olika aktörerna på de olika marknaderna. EU kan ingripa med intervention endast

om marknadspriserna underskrider fastställda minimipriser. I övrigt råder fri

prisbildning mellan aktörerna på marknaden som den gemensamma konkurrenspo-

litiken förutsätter.

LRF: Klausulen i EU-förordningen 26/62 att samverkan inte får innebära för-

pliktelse att tillämpa ett fastställt pris avser inte förbud t ex mot att en

"primärförening" sätter "gemensamma försäljningspriser" på produkter som

föreningen förädlat efter köp från medlemmarna. Men även andra fall i en

"primärförenings" prissättning mot marknaden omfattas av undantaget. Vad

förbudet tar sikte på framgår av en rättsutredning som några ledande tyska

konkurrensrättsspecialister (Gleiss, Lutz, Hirsch m fl) redan 1970-10-27 gjorde

för danska lantbruksorganisationer. Där sägs bl a:

"auch im Rahmen der Ausnahmsvorschrift ist die Preisfestlegung verboten, die die

Teilnahmer an der Vereinbarung bzw die durch die Beschlüsse gebundenen Wett-

bewerber daran hindert, ihre Preise selbst festzulegen."

Slutsatsen är att EU-rätten på jordbruks- och trädgårdsområdet avviker från den

inställning till prissättning mot marknaden i en ekonomisk förening, som ligger

till grund för arbetsgruppens förslag.

LRF vill understryka hur EU-kommissionen hanterar hithörande frågor. Tillämp-

ningen av 26/62 sköts av DG VI enligt jordbrukspolitiska grunder. Endast om DG

VI överlämnar ärendet till DG IV sker en konkurrensrättslig bedömning. EU-för-

ordning 26/62 innehåller procedurregler för att garantera att de jord-

brukspolitiska intressena tillgodoses.

LRF har inte, trots förfrågningar utomlands, kunnat finna några andra EU-länder

där den nationella konkurrenslagen innebär att primärföreningars fastställande

av sina försäljningspriser är förbjudet som grundprincip.

Mot angiven bakgrund är arbetsgruppens förslag i denna del inte jordbrukspoli-

tiskt/skogsbrukspolitiskt motiverat. Tvärtom hämmas härigenom det svenska

lantbrukets konkurrensläge visavi Europa i övrigt.

Vad gäller EU (EG) sägs att det inte går att bedöma om förslaget medför onödiga

begränsningar i förhållande till EG:s konkurrensregler för företagen. Denna

fråga måste, sägs det, bli föremål för vidare överväganden. Vem skall göra detta

och när? Situationen är ju den att statsmakterna redan nu måste se till att

primärföreningarna inte hindras i sin verksamhet. En rent jordbrukspolitisk

bedömning måste här leda till att sådana misstag inte tillåts ske.

Sveriges Lantbruksuniversitet: De föreslagna lagparagraferna avviker på centrala

punkter från motsvarande bestämmelser i utlandet, inklusive EU-länderna och de

främsta konkurrentländerna. Förvisso kan regelverket ändras vid ett svenskt

EU-inträde, men eftersom det krävs tid för näringslivets anpassning, är förut-

seende och framförhållning nödvändigt.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet Utomlands är det inte

ovanligt att viktiga branscher - sannolikt delvis som resultat av

lobbyverksamhet - lyckats uppnå mer eller mindre vittgående undantag från

den generella konkurrenslagstiftningens förbudsregler. Tyskland är ett tydligt

exempel på detta. Bland i sådant sammanhang aktuella branscher märks, förutom

agrarnäringarna, ofta transporter av olika slag samt bank- och

försäkringsverksamhet.

6 Lantbrukskooperationen och verksamheten inom jordbruks-, trädgårds- och

skogsnäringen

6.1 Slakteriorganisationen

Köttbranschens Riksförbund: Förbundet har under lång tid varit i nära kontakt

med de frågor som berör konkurrensfrågorna på jordbrukets område. Under årens

lopp har både medlemsföretag inom Riksförbundet liksom Riksförbundet självt haft

anledning hävda behovet av konkurrensneutralitet inom köttsektorn, som ett

oeftergivligt krav för att inte de utanför jordbrukskooperationen stående före-

tagen skulle få svårigheter i sin verksamhet. Mot denna bakgrund har vi med

stort intresse tagit del av den föreslagna lagstiftningen. Våra kommentarer an-

sluter sig i sin helhet till erfarenheter från slakt och köttförädling.

Sedan lång tid tillbaka har producenter av slaktdjur organiserat sig i

ekonomiska föreningar, s.k. slakteriföreningar. Från att från början ha varit

små, lokala sammanslutningar har de under tiden utvecklats till mycket stora

företag. Antalet har dramatiskt minskat, och de stora föreningarnas ekonomiska

makt har i motsvarande grad ökat gentemot både producenter och konsumenter.

Samtidigt finns i det första ledet, slaktledet, konkurrens från privatägda

slakterier. Dessa grundar sin verksamhet på samma uppsamling och förädling som

de kooperativa slakteriföreningarna, och det innebär att de enskilda

producenterna av slaktdjur har en konkret valmöjlighet. Att garantera denna

valfrihet, som i sig utgör överlevnadsvillkoret för en privatägd

slakteriindustri, är därför av grundläggande betydelse för en sund utveckling

inom slakterisektorn.

Till gruppen konsumenter av råvara hör i detta fall även de vidareförädlare,

framför allt privatägda styckningsföretag, men även charkuteriföretag, som

driver sin verksamhet med från primärföreningarna inköpt råvara. Enligt våra

beräkningar får t.ex. de privata styckningsföretagen sin råvara med c:a hälften

från den kooperativa sektorn och hälften från de privata slakteriföretagen. Den

privatägda styckningsindustrin är därför mycket sårbar om råvaruleveranserna

skulle styras bort från dem av olika skäl. Deras möjligheter att utvecklas till

livskraftiga företag kräver regler för konkurrensneutralitet.

6.2 Skogsnäringen

LRF: Arbetsgruppen har uppenbarligen utgått från ett mycket snävt perspektiv.

Någon analys av de praktiska konsekvenserna for enskilda skogsbrukares samver-

kansmöjligheter och/eller konsekvenserna för t ex virkesmarknadens funktion har

inte gjorts.

Vissa brister i bakgrundsmaterialet är av sådant slag att de är oförsvarliga.

Som exempel kan nämnas avsnitt "10.6 Skogsägareföreningarna", som uppenbarligen

är ett försök att presentera aktörerna och relationerna på den svenska

virkesmarknaden. Av någon outgrundlig anledning har arbetsgruppen stannat vid

att, utöver en kort och allmänt hållen beskrivning av skogsägareföreningarna,

mycket summariskt presentera de s k köpsågverken. Här saknas varje beskrivning

av massavedsmarknaden och de stora skogsbolagens roll på virkesmarknaden i

stort. Måhända är det hl a denna grunda "analys" av marknaden som misslett

arbetsgruppen i dess förslag till inskränkningar i föreningarnas rätt att

utforma verksamheten på ett för medlemmarna effektivt sätt.

För skogsägareföreningarna är det särskilt viktigt att föreningarna tillåts

agera inom de ramar som föreningslagen anger. Detta kan bl a belysas av redovis-

ningen på i promemorian om att skogsägareföreningarna andel av den totala skog-

sarealen är ca 23%. De stora skogsbolagen har närmare 40% av den samlade

arealen. Det finns alltså starka aktörer vid sidan av skogsägareföreningarna.

Mo och Domsjö AB (MoDo): Som svensk skogsindustri berörs MoDo i hög grad av

förslagets bestämmelser beträffande skogsägarföreningarna. MoDo beklagar att en

för svensk ekonomi och industri mycket betydelsefull fråga behandlas med en

brådska som varken tillåter en ordentlig faktainsamling eller en

tillfredsställande möjlighet att tolka och analysera förslaget.

I promemorian ges en bild av skogsägarföreningarna. Denna bild är inte komplett.

Det återstår idag åtta regionala skogsägarföreningar som tillsammans täcker hela

Sveriges yta. Fusioneringen mellan olika föreningar torde inte vara avslutad.

Det innebär att de föreningar som blir kvar blir större och mäktigare.

Skogsägarföreningar är å ena sidan producentkooperativa organ med huvuduppgift

att med bästa ekonomiska resultat för sina medlemmar utbjuda och sälja skogsäga-

rens produkt. Samtidigt är skogsägarföreningarna en stor ägare av

skogsindustrier genom hel- eller delägda cellulosaindustrier och sågverk. Skog-

sägarföreningarna utgör en mycket stark affärs- och förhandlingspart över hela

den svenska virkesmarknaden. Föreningarna kan med något undantag beskrivas som

stora och kraftfulla företagskonstellationer.

I promemorian anges att skogsägarrörelsens andel av landets skogsareal motsvarar

23 procent och knappt hälften av privatbrukets areal. Dessa uppgifter är

korrekta men kanske mindre betydelsefulla vid övervägande av en ny konkur-

renslag.

Den här relevanta marknaden, marknaden för industrivirke, utgör all från skog-

sägare utbjuden virkesråvara lämpad för framställning av massa, papper och

sågade trävaror. Skogsbolagen i Sverige äger ca 24 procent av den svenska

skogsarealen (före Domäns partiella privatisering). Det virke som faller från

bolagsskogarna utgör råvarubas för den egna industrin. Sådan råvara är endast i

ringa del föremål för någon handel och kan därför ej hänföras till någon virkes-

marknad.

Den relevanta geografiska marknaden kan bestämmas till ett antal regioner eller

till att avse hela landet.

I två ärenden som är föremål för Konkurrensverkets prövning, Industriskog

respektive Sydved, har visats att skogsägarföreningars marknadsandel är be-

tydande och ofta överstiger 45 %. Andelen varierar beroende på hur den relevanta

geografiska marknaden för industrivirke fastställs.

Skogsägarföreningarna har positivt bidragit till skogsnäringens utveckling i

Sverige. Föreningarna verkar naturligt för att maximera de enskilda skogsägarnas

intressen, bl a genom sa höga virkespriser som möjligt. Genom fusioner och egen

styrka har föreningarna blivit kraftfulla och viktiga aktörer på hela den

svenska virkesmarknaden och prisledare för det privata virkesutbudet.

Stora Kopparbergs Bergslags AB (STORA): Bolaget vill fästa Näringsdepartemen-

tets uppmärksamhet på att skogsägareföreningarna ej är några små lokala

föreningar utan utgörs av åtta betydande regionala ekonomiska föreningar med i

många fall mycket stark marknadsställning. Redan det faktum att dessa föreningar

blir föremål för gynnsammare särlagstiftning, vilken ej kommer andra

intressenter på virkesmarknaden till del, stärker ytterligare föreningarnas

marknadsställning.

Den svenska skogsindustrin är en av Sveriges viktigaste basnäringar och utgör en

hörnsten i svensk ekonomi. Skogsindustrin svarar för ca 20 % av Sveriges totala

exportvärde, vilket motsvarar 60-70 miljarder kronor. Handelsbalansöverskottet

för skogsindustriprodukter uppgår till över 50 miljarder kronor och intar därmed

en särställning när det gäller valutaintäkter för landet.

Skogsindustrin svarar för ca 15 % av de industrisysselsatta och ca 15 % av den

svenska industrins förädlingsvälde.

Av cirka 80 % av Sveriges skogsprodukter exporteras merparten till EU, vilket

gör svensk skogsindustri till världens tredje största exportör av såväl massa

och papper som sågade trävaror. Det starka exportberoendet har medfört att den

svenska skogsindustrin arbetar på en ytterst konkurrensutsatt världsmarknad och

därför alltid måste anpassa sig till marknadens krav. Avsättning liksom

prissättning av svenska skogsindustriprodukter blir därigenom starkt beroende av

internationella konjunkturer, valutarörelser och utländska konkurrenters kost-

nadssituation.

Skogsindustrin blir allt mer internationell med hårdnande konkurrens. Konkur-

renskraften har därigenom blivit allt viktigare för framgången hos varje

skogsindustriföretag. Effektivitet i skogsindustrins samtliga led är en absolut

nödvändighet. Detta har blivit än mer påtagligt under senare tid till följd av

den långvariga lågkonjunkturen som förorsakat svensk skogsindustri stora

förluster. Hela skogsindustrin lider av en global överkapacitet som för lång tid

kommer att pressa priser och lönsamhet.

Den hårdnande konkurrensen har tvingat fram omfattande strukturomvandlingar med

kraftigt ökad produktionskapacitet per bruk, samtidigt som små enheter lagt ned.

Strukturomvandlingen har också sin grund i ökade miljökrav, men även i en

naturlig anpassning till marknadens efterfrågan på nya produkter.

Som exportindustri måste de svenska skogsbolagen hela tiden anpassa sig till de

villkor som gäller på den internationella marknaden. Detta gäller även prissätt-

ningen på råvaror. Skogsbolagens betalningsförmåga bestäms sålunda ytterst av

världsmarknadspriset på deras skogsprodukter, eftersom 80 % av produktionen

exporteras. Trots detta har virkespriserna i Sverige tillhört de högsta i

världen och har snarast utgjort, i ett internationellt perspektiv, ett hot mot

skogsindustrin och dess konkurrenskraft. Och även om prisnivån dämpats något de

senaste åren är den fortfarande hög jämfört med förhållandena hos våra

konkurrenter. Orsaken till de höga virkespriserna är att den svenska

virkesmarknaden, i ett internationellt perspektiv, är utomordentligt fri och

marknadsorienterad med en hög ersättningsnivå till skogsägaren.

Inköpssamverkan mellan skogsbolagen

Sedan nästan 20 år tillbaka samverkar STORA, MoDo och Korsnäs inom Industriskog

AB, som har sin huvudsakliga verksamhet i mellersta Sverige. Motsvarande

samarbete sker även i södra Sverige inom Sydved AB som ägs av STORA, MoDo och

Munksjö.

Målsättningen med samarbetet är att genom Industriskog respektive Sydved sam-

ordna virkesanskaffningens alla led såsom inköp, avverkning, transport och

lagerhållning och att därigenom på ett effektivt och rationellt sätt tillgodose

det samlade köpvirkesbehovet för bolagens industrier i verksamhetsområde.

Genom samarbetet uppnås mycket betydande kostnadsbesparingar och samordnings-

vinster samtidigt som en långsiktig tillgång till råvara, god skogsvård och god

skogshushållning gynnas.

Samarbetet medverkar också till balanserade relationer med andra intressenter på

virkesmarknaden och främjar därigenom en stabil och aktiv virkesmarknad till

gagn för såväl skogsindustrin i stort som den enskilde skogsägaren. En aktiv och

stabil virkesmarknad som säkrar tillförseln av virkesråvara till industrin är

också en grundförutsättning för dess fortbestånd och för att svensk

skogsindustri skall kunna bibehålla sin konkurrenskraft.

Samverkan inom Industriskog respektive Sydved är anmäld till Konkurrensverket

för erhållande av ickeingripandebesked alternativt undantag.

Den svenska virkesråvaran

De skogsarealer som i Sverige bildar basen för handeln med virkesråvara ägs till

50 % av enskilda privata skogsägare som svarar för ca 63 % av avverkningarna av

industrivirke. Staten, kommuner, stift m fl äger ca 26 % av den svenska skogs-

marksarealen och svarar för ca 14 % av avverkningarna av industrivirke. Skogs-

bolagen äger ca 24 % av den svenska skogsmarksarealen. Bolagsskogarna är dock i

ringa del involverade i handeln med virkesråvara då de i huvudsak utgör

råvarubas för egen skogsindustri. Knappt 23 % av av verkningarna av

industrivirke kommer från bolagsskogarna.

De svenska skogsbolagen är ytterst beroende av en väl fungerande virkesmarknad

enär bolagen till stor del är beroende av råvaruleveranser som ej täcks av egna

skogar. För STORA motsvarar detta 70 % av dess virkesbehov.

Skogsägareföreningar

Enligt lämnat förslag till ny särlagstiftning skall de svenska skogsägareföre-

ningarna omfattas av förslaget.

De i Sverige verksamma skogsägareföreningarna har ett nära samarbete och samord-

nar sig dessutom med övriga skogsägareföreningar i Sverige genom Sveriges Skogs-

ägareföreningars Riksförbund, som i sin tur är en del av LRF-organisationen.

Skogsägareföreningarna har tillsammans ca 87.000 medlemmar, vilka äger ca 50 %

av de privata skogsägarnas skogsareal. Idag finns åtta regionala

skogsägareföreningar, som svarar för ca 27 % av de totala avverkningarna av

industrivirke.

Skogsägare föreningar av karaktären Södra Skogsägarna, Mellanskog och Mälarskog

är inte enbart att betrakta som primära ekonomiska föreningar. De är i mycket

hög grad att betrakta som stora och i vissa avseenden marknads- och prisledande

skogsindustriföretag. De har betydande egen och delägd skogsindustri med stor

råvaruförbrukning som skall tillgodoses genom föreningens virkesanskaffning. Den

egna eller närstående skogsindustrins råvaruförsörjning är ett viktigt primärt

mål för föreningens virkesköp.

Skogsägareföreningarna har sålunda två roller. Skogsägareföreningarna är dels i

första ledet ett producentkooperativt organ med huvuduppgift att på bästa ekono-

miska sätt marknadsföra och avyttra skogsägarnas produkter, dels i efterföljande

led en betydande skogsindustriägare genom hel- eller delägarskap i sågverk och

cellulosaindustrier.

Skogsägareföreningarna utgör därmed en mycket stark och betydelsefull affärs-

och förhandlingspart på marknaden medan de i andra situationer är konkurrenter

till övrig skogsindustri.

Bland skogsägareföreningarna intar Södra Skogsägarna en särställning med sina

29.000 medlemmar. Man är därmed landets största skogsägareförening. Södras

totala virkesfångst uppgår till närmare 7 miljoner m3 fub. Södras omsättning

uppgår till mer än 4,5 miljarder kronor. Detta kan jämföras med Sydved som i

princip är verksam inom samma geografiska område som Södra, och som omsätter ca

2,5 miljarder kronor och har en virkesvolym om 6 miljoner m3 fub.

Av det virke som utbjuds av "småskogsbruket" inom Södras verksamhetsområde köper

Södra mer än 35 % medan motsvarande siffra för Sydved är mindre än 20 %.

Fördelningen mellan Södra och Sydved avseende den virkesråvara som utbjuds av

"storskogsbruket" utgör även den ca 35 % respektive 20 %.

Inom Industriskogs verksamhetsområde återfinns skogsägareföreningarna Mellanskog

och Mälarskog. Av det virke som utbjuds av "småskogsbruket" inköper dessa skogs-

ägareföreningar ca 45 % medan Industriskog endast köper ca 25 %. Industriskogs

andel av det virke som utbjuds av storskogsbruket uppgår också till ca 25%.

Av ovanstående följer att skogsägareföreningarna, särskilt Södra, är mycket

starka förhandlingsparter och viktiga konkurrenter på virkesmarknaden. Södra,

men även Mälarskog och Mellanskog, har primärt intresse av att anskaffa vir-

kesråvara för att täcka det egna eller närstående skogsindustriföretagens

virkesbehov.

Erfarenheter visar att Södra är den starka parten inom sitt verksamhetsområde

vad gäller prisbildning på virke. Detta är också naturligt eftersom Södra är det

största företaget i södra Sverige med en skogsägarägd industri. Det primära

målet för Södra är att via goda virkespriser skydda medlemmarnas skogsvärde

genom att säkra avsättningen till egen industri. Härigenom pressas virkespriser-

na upp för alla aktörer inom Södras verksamhetsområde men också i övriga

Sverige.

Den svenska virkesmarknaden präglas av starka parter och konstellationer på

såväl säljar- som köparsidan. Bland dessa aktörer återfinns bl a skogsägareföre-

ningarna, sågverksföreningarna och skogsföretagens inköpsbolag.

Munksjö AB: Bolaget i egenskap av delägare i Sydved AB, berörs i hög grad av de

framtida konkurrensförhållandena i Sydsverige (Sydveds verksamhetsområde).

Munksjö AB driver cellulosatillverkning vid Aspa Bruk i Askeruds kommun. Ca 90 %

av råvaran till Aspa Bruk anskaffas genom Sydved. Sydveds framtida möjlighet att

anskaffa råvara på lika villkor i marknaden, är helt avgörande for Aspa Bruks

verksamhet. Den sydsvenska virkesmarknaden präglas sedan många år av en

förhållande vis god balans och stabilitet mellan industrins inköpsbolag, Sydved

och sågverksindustrins intressebolag samt Skogsägarrörelsen, då framför allt

representerat av Södra skogsägarna, ekonomisk förening. Inom det område Sydved

verkar intar Södra Skogsägarna en särställning genom sin dominerande roll, både

som köpare och säljare av industriråvara. Marknadsandelen torde uppgå till ca 40

% beroende på vilka sortiment, som inräknas. Denna roll förstärks genom den

mycket omfattande industrirörelse bolaget driver inom massa- och sågverks-

industrin. Huvuddelen av den köpta/sålda industriråvaran förädlas inom egen

industri.

Korsnäs AB har från Stora Kopparberg Bergslags AB (Stora) erhållit kopia av

bolagets remissvar till Näringsdepartementet rörande rubricerade

departementspromemoria. Promemorians lagförslag föranleder Korsnäs att även

redovisa sin inställning till den föreslagna lagstiftningen.

Vi delar i allt väsentligt den uppfattning som Stora redovisat i sitt remissvar.

Vissa punkter vill vi dock att Näringsdepartementet begrundar ytterligare under

lagstiftningsarbetet.

Generellt synes lagförslaget framtagits under stor tidspress och utan närmare

studium av de förhållanden som skiljer skogsbruket från producentkooperationens

övriga verksamhet.

Inom vårt verksamhetsområde rådde i slutet av 60-talet och början av 70-talet

kaotiska förhållanden på virkesmarknaden. Råvarubristen var mycket akut.

Virkesimporten växte. Skogsägareföreningarna i området fusionerades till

Mellanskog ocn Mälarskog.

Vid denna tid krävde statsmakterna att virkesmarknadens parter vidtog åtgärder i

marknadsstabiliserande syfte för att undvika ingrepp i form av regleringar. Ur

denna situation utvecklades samarbetet mellan Stora, Korsnäs och Mo och Domsjö

AB (MoDo), vilket resulterade i att Industriskog AB bildades.

Skogsägareföreningarna har genom åren utvecklats till stora företag som via egna

och delägda skogsindustriföretag (t.ex. Södra) utövar ett betydande inflytande i

skogsbruket. Deras roll är i realiteten inte enbart en försäljningsorganisation

för det privata skogsbruket. Föreningarna är inte minst genom sin storlek, många

föreningar har miljardomsättning, en viktig och betydande part i prisbildning

för virkesråvaror.

För att möta denna utveckling har övriga intressenter tvingats utveckla

samverkansformer, typ Sågverkens råvaruföreningar. Industriskog m fl, som

bidragit till att balansera virkesmarknaden och gjort det möjligt att utnyttja

stordriftsfördelar i konstellationer av med Skogsägareföreningarna jämbördig

storlekstyrka. Från allmänhetens synpunkt måste denna utveckling även vara

positiv då den medfört ökad konkurrens.

Skogsägareföreningarnas ställning inom deras geografiska verksamhetsområden får

dock inte innebära att de blir dominerande i något avseende. Så är för

närvarande inte fallet tack vare det inköpssamarbete som sker bl a inom

Industriskog och det samarbete som de fristående sågverken bedriver inom

Centrala Sågverksföreningen. Sammantaget medför dessa konstellationer att en

jämvikt har uppnåtts på virkesmarknaden. I ett historiskt perspektiv kan detta

sägas vara slutresultatet av mer än 100 års aktiv virkeshandel, där initialt

skogsbolagen haft ett dominerande inflytande, vilket dock övergått tiIl att

skogsägareföreningarna uppnått en minst lika hög grad av inflytande över

virkesmarknaden. Under de senaste decennierna har således en stabilisering skett

av virkesmarknaden, vilket gynnat hela skogsnäringen genom att

virkesanskaffningen för respektive konsument av råvara kunnat optimeras vad

gäller avverkning, transport och lagerhållning. Därigenom har den svenska skogs-

näringen kunnat bibehålla sin konkurrenskraft internationellt. Det skulle därför

vara nationalekonomiskt förödande om en väl fungerande del av den inhemska

skogsnäringen slogs sönder på grund av att vissa sammanslutningar tillåts medan

andra ej åtnjuter något skydd.

7 Behovet av särskilda konkurrensregler för lantbruket

7.1 Förslaget

För att få genomslagskraft åt statsmakternas intentioner när konkurrenslagen

antogs bör det i lagform anges att förbudet i 6 KL mot konkurrensbegränsande

samarbete i allt väsentligt inte skall tillämpas beträffande samverkan mellan

jordbruksföretag eller andra råvaruproducenter på lantbrukets område inom en

ekonomisk förening (primärförening).

7.2 Remissvaren

7.2.1. Behovet av särskilda regler för lantbruket

RRV: Verket anser att primärföreningarna skall få verka i enlighet med sin

särart. Detta är emellertid inte skälig anledning att tillåta primärföreningarna

att i kraft av sitt funktionssätt eliminera konkurrensen på marknaden. Nödvän-

diga förändringar i primärföreningarnas anläggnings- och medlemsstruktur

förhindras eller försenas om de inte konkurrerar med varandra. RRV avstyrker att

de föreslagna undantagen till 6 KL införs.

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Länsstyrelsen delar regeringens bedömning att

det behövs särskilda konkurrensregler som i allt väsentligt medger samverkan

mellan jordbruksföretag och andra råvaruproducenter inom ekonomiska föreningar

på jordbrukets område.

Länsstyrelsen i Östergötlands län: Den lagtekniska reglering som föreslås i pro-

memorian är delvis ganska komplicerad med undantagsregler i flera olika led.

Reglerna kan dock i huvudsak antas träffa de relevanta områdena. Länsstyrelsen,

som inte själv kan peka på någon alternativ utformning, tillstyrker därför

förslaget även i dessa delar.

Länsstyrelsen i Värmlands län: Det är viktigt att lagstiftningen det vill säga

konkurrenslagen inte hindrar lantbrukets primärföreningars existens eller

möjlighet att bedriva en rationell verksamhet.

Konsumentberedningens (KoB):I KoB:s perspektiv är det rimligt att ge berörda

jordbrukare m.fl. möjlighet att samarbeta i primärföreningar, men det finns skäl

att erinra om vissa förhållanden.

Samverkan i primärföreningar behöver i sig inte utgöra ett problem. Det är emel-

lertid främst när dessa primärföreningar blir alltför stora eller samverkar med

andra föreningar och får en alltför stor del av marknaden som oönskade effekter

uppstår. Det bör därför övervägas att till undantaget koppla en storleksgräns

enligt motsvarande kriterier som gäller för dominerande ställning. Detta skulle

i praktiken ge en maximal marknadsandel på i storleksordningen 40-45%.

Vid tidpunkten för den livsmedelspolitiska reformen hade jordbrukskooperationen

monopol inom mejeriområdet och var största företagsgrupp och/eller mark-

nadsledare inom praktiskt taget alla andra produktområden.

Utvecklingen under de senaste åren har dessutom inneburit att de jordbrukskoo-

perativa företagen stärkt sin ställning. Detta har skett genom vertikal och

horisontell integration - främst genom företagsköp i Sverige men också

utomlands.

Skärpt konkurrenslagstiftning har lett till viss uppbrytning av branschgemensamt

samarbete på marknaden, men någon verklig konkurrens på marknaden har ännu inte

uppstått. Exemplen där två eller flera föreningar konkurrerar på en lokal

marknad är få.

KoB har tidigare uppmärksammat att prisutvecklingen i senare led, förädlingsin-

dustri och handel, inte varit den förväntade mot bakgrund av den jordbrukspoli-

tiska reformen. Priserna har fortsatt att stiga trots att de borde ha sjunkit.

Utvecklingen tyder på ökade marginaler till följd av ett otillräckligt

konkurrenstryck på marknaden .

Situationen är som framgår av det föregående inte helt tillfredsställande. Det

är därför enligt KoB:s mening av utomordentlig vikt att det fortsättningsvis

riktas stor uppmärksamhet mot samarbete inom och mellan primärföreningar samt

otillbörligt utnyttjande av marknadsdominans.

KoB vill också erinra om möjligheten att sänka gränsskyddet som ett verksamt

medel att skapa tryck på de inhemska livsmedelsproducenterna.

Sveriges lantbruksuniversitet (SLU): SLU anser att särskilda konkurrensregler

för lantbrukskooperativa företag (inkl. skogsägarkooperationen) är väl

motiverade och nödvändiga för att denna näring även fortsättningsvis skall kunna

utvecklas på ett för samhället fördelaktigt sätt.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet: Det måste medges att med

föreningslagens utformning föreligger särskilda konkurrensrättsliga problem för

jordbrukets primärföreningar som kan kräva en speciell lagreglering. Nämnden

vill därför inte motsätta sig lagändringen. Enligt nämndens mening bör det

emellertid uttryckligen understrykas i det fortsatta lagstiftningsarbetet att

det här är en fråga om en ren undantagslösning. Nämnden ser en klar risk för att

också olika andra branscher kan komma att framställa propåer om mer eller mindre

vittgående legalundantag från konkurrenslagen, särskilt sedan Konkurrensverket

avslutat sin nu pågående prövning av olika anmälningar om undantag.

Grossistförbundet Svensk Handel: Den föreslagna lagändringen kommer att skapa

en diskrepans mellan samverkan inom lantbrukskooperationen och den samverkan

inom viss detaljhandel som medges enligt gruppundantaget för frivilligt

kedjesamarbete inom detaljhandeln resp den samverkan inom övrig näringsverk-

samhet som kan beviljas genom ett individuellt undantag. De sistnämnda undan-

tagen är tidsbegränsade medan ändringen i själva konkurrenslagen föreslås gälla

tills vidare.

Eftersom nuvarande formella möjligheter för individuellt undantag eller gruppun-

dantag inte står till buds, är enligt Grossistförbundets Svensk Handels mening

en lämpligare väg att gruppundantag eller individuella undantag meddelas inom

ramen för nuvarande konkurrenslag. Även om sådana undantag blir mer begränsade

än vad som från lantbrukskooperationen bedömts önskvärt.

Köpmannaförbundet: De särskilda regler som nu föreslås för lantbruket grundar

sig på den särställning som statsmakterna sedan lång tid givit lantbruket och

dess olika samarbetsformer. Samverkan inom primärföreningar sker dessutom ofta

mellan små företag, vilket torde medföra en rationellare verksamhet hos dessa.

Det är också en tradition hos svenska företag att organisera sig i olika

samarbetsformer. Mot bakgrund av detta invänder Köpmannaförbundet inte mot att

samverkan kring den grundläggande verksamheten i lantbrukets primärföreningar

ges ett undantag i konkurrenslagen.

Sveriges Livsmedelsindustriförbund: Verket har inga invändningar mot att ett un-

dantag görs från förbudet i 6 KL för samverkan mellan jordbruksföretag eller

andra liknande råvaruproducenter på lantbrukets område inom en primärförening.

Detta innebär att dessa föreningar i allt väsentligt kan fortsätta att bedriva

verksamhet som tidigare.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges livsmedelshandlareförbund

(SSLF): Förslaget till särskilda konkurrensregler för jordbruket grundar sig på

den särställning statsmakterna sedan lång tid tillbaks givit jordbruket och dess

olika samarbetsformer. Enligt vår mening borde jordbruket i ökad omfattning

behandlas på samma sätt som näringslivet i övrigt. Förvisso är konkurrensen

otillräcklig på många marknader och rimligen bör konkurrenslagen vara generell

och lika för hela näringslivet. Genom det förslag som nu remitteras kan dock

konstateras att dessa utgångspunkter inte har förankring i förslaget eftersom

betydande undantag från konkurrenslagens tillämpning föreslås inom ett område

där just konkurrensen är otillräcklig. Det kan vidare också konstateras att

lagen därmed inte blir så generell och lika för hela näringslivet som avsetts.

Handelns Samarbetsorgan i jordbruksfrågor motsätter sig dock inte att särskilda

konkurrensregler i nuvarande läge införs, som medger viss samverkan mellan bl.a.

jordbruksföretag. En viss samverkan i s.k. primärföreningar som innebär samord-

ning av vissa inköp av förnödenheter, samordnad försäljning av obearbetade pro-

dukter, gemensam lagring m.m. kan vara motiverad med hänsyn till företagens

storlek, spridning, produktionens karaktär etc. En samverkan i dessa delar torde

rent av utgöra en fördel med hänsyn till ökad kostnadseffektivitet och därmed

tillföra konsumenten ett mervärde.

Industriförbundet: Förbundet invänder inte mot att den grundläggande verksam-

heten i primärföreningarna ges ett undantag. Att låta förbudet i 6 KL slå

igenom helt skulle uppenbarligen i många fall få orimliga och även samhällseko-

nomiskt skadliga konsekvenser.

Förbundet vill dock starkt understryka vikten av att undantaget inte tillåts

skapa konkurrenssnedvridande förskjutningar av styrkeförhållandena på berörda

marknader. Förekomsten av verksamhet som skyddas av det särskilda undantaget

borde m a o skapa en presumtion för att också motsvarande samverkan mellan pri-

märföreningens kunder eller leverantörer skall ges dispens vid en prövning

enligt 8 KL. Detta bör klart framgå av motiven. Alternativt kan de särskilda

bestämmelserna kompletteras.

Företagarnas Riksorganisation (FR): Med hänsyn till de särskilda förutsättning-

arna som gäller för jordbruksnäringen får det därför i nuläget anses motiverat

att samverkan mellan jordbrukare och andra råvaruproducenter som sker inom ramen

för jordbrukskooperationen även tillåts i framtiden. FR anser emellertid att ett

undantag för primärföreningar inte bör införas i konkurrenslagen utan i en

tidsbegränsad särlagstiftning.

Kooperativa institutet: Institutet tillstyrker, utan att ta ställning i detal-

jer, att kooperativ samverkan i primärföreningar inom jordbruks- m fl näringar

undantas från förbudet i 6 konkurrenslagen.

Svenska Lantägg AB: Företaget tillstyrker förslagen. Samarbete inom primär-

föreningar är väl motiverat som samarbetsform mellan jordbruksföretag.

Svenska Nestlé AB: Bolaget har inget att invända mot att lantbrukare medges rätt

att samverka i sina primärföreningar när det gäller den grundläggande verksamhe-

ten. Förutom EU har åtskilliga andra länder även särregler för lantbruksnäringen

i förhållande till gällande konkurrenslagstiftning. Även om enligt EES-avtalet

rena jordbruksprodukter inte omfattas innefattar avtalet emellertid sådana

förädlade jordbruksprodukter som anges i EES-avtalets protokoll 3 mm.

7.2.2 Invändningar mot den valda lagstiftningstekniken

Konkurrensverket: De aktuella bestämmelserna skall enligt förslaget placeras i

den nu gällande KL. Konkurrensverket har tidigare i en skrivelse till regeringen

(Dnr 1052/93) förordat en särlagstiftning framför en ändring av KL. Starka

sakskäl talar enligt verkets mening emot en placering av de föreslagna

särreglerna i den nya KL, som börjat tillämpas fullt ut den 1 januari 1994.

Verket vill också understryka att KL är generell till sin natur. Den gäller alla

företag varmed förstås "fysiska och juridiska personers ekonomiska och kommer-

siella verksamheter". Det får mot denna bakgrund anses vara olämpligt att i KL

införa bestämmelser som endast avser en särskild företagsform i en viss närings-

gren. Regeringen bör i detta lagstiftningsärende inte bortse från den prejudice-

rande verkan en sådan lagstiftningsteknik har för krav från andra särintressen.

I detta sammanhang förtjänar det att påpekas att det för de speciella

konkurrensregler for jordbruket som infördes år 1991 tillskapades en särskild

lag; lagen (1991 :921) om förbud mot konkurrensbegränsningar i fråga om

jordbruksprodukter, JKL. Vidare bör noteras att de grundläggande konkurrens-

reglerna inom EU, som materiellt tagits över genom KL, inte belastats med

särregler för speciella näringar och företagsformer. Inom EU har man valt att

reglera konkurrensfrågorna rörande jordbruket i en för ändamålet särskild råds-

förordning (EEG) nr 26/62. Det sagda utesluter inte att hänvisning görs i KL

till de särskilda regler som skall gälla på jordbrukets område på liknande sätt

som gjorts i Romfördraget.

Den valda placeringen av de nya lagreglerna ger dessutom enligt verkets mening

upphov till begreppsförvirring. Genomgående används begreppet undantag i de-

partementets promemoria och de föreslagna paragraferna 18 a och b är också

placerade i anslutning till de avsnitt i KL som avser undantag.

Undantagsbegreppet har inom konkurrensrätten en särskild betydelse och till

detta begrepp är knutet särskilda rekvisit och rättsverkningar såsom begräns-

ningar i tiden m.m. Det är av vikt att införandet av de föreslagna särreglerna

på jordbruksområdet inte leder till missförstånd och oklarheter när det gäller

terminologifrågor. Motivtexten bör därför anpassas till lagtexten i detta

avseende. Dessutom bör reglerna placeras på ett sätt som gör att det klart

framgår att de inte innebär ett undantag i konkurrensrättslig mening från

förbudet i 6 KL utan att nämnda paragraf över huvud taget inte är tillämplig på

vissa samverkansformer bedrivna inom jordbrukets primärföreningar, Även detta

talar för att de föreslagna reglerna bör intas i en särskild lag.

Kommerskollegium: Kollegiet anser av flera skäl att en särlagstiftning vore att

föredra. Först och främst är det inte omöjligt att undantag för en verksamhet

följs av motsvarande krav från andra och därmed risk för uppluckring av kon-

kurrenslagen. Detta kan även inverka menligt på internationella

handelsrelationer. Dessutom hör jordbrukets konkurrensförhållanden till de

strukturella frågor som måste övervägas inför ett EU-medlemskap och som bidrar

till att behovet av separat jordbrukslagstiftning måste ses över. En framtida

anpassning låter sig lättare göra om man nu väljer särlagstiftning

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Den föreslagna placeringen av 18 a och 18 b

under gruppundantagen kan enligt Länsstyrelsen uppfattas som om ytterligare ett

gruppundantag införes. Länsstyrelsen anser att de särskilda regler som införes

enligt lagförslaget inte kan betraktas som undantag enligt 8 eller 17 i kon-

kurrenslagen. De har istället karaktären av att konkurrensreglerna inte skall

tillämpas på viss samverkan i en ekonomisk förening

vars medlemmar är företag som bedriver jordbruk, skogsbruk eller

trädgårdsverksamhet i s.k. primärföreningar.

Enligt Länsstyrelsen vore därför en särlagstiftning på berörda områden att före-

dra i stället för att som lagsförslaget anger infoga nya paragrafer i befintlig

konkurrenslagstiftning. Om lagförslaget går igenom innebär detta att den svenska

konkurrenslagstiftningen, med förebild från EG:s konkurrensregler får särregler

som inte innefattas i vare sig EG:s eller EES-avtalets konkurrensregler.

Industriförbundet: Praktiskt sett fungerar förslagets 18 b som ett gruppundan-

tag för primärföreningarna. Vid andra gruppundantag gäller dock enligt 18 KL

att undantaget i visst fall kan återkallas om avtalet ifråga har följder som är

oförenliga med dispensgrunderna i 8. Någon motsvarighet till denna s k ventil

föreslås emellertid inte beträffande lantbruksundantaget. Det betyder att sam-

verkan som sker inom ramen för det undantaget inte kan åtkommas även om den

skulle vara mycket konkurrensskadlig - annat än om förfarandet också utgör

dominansmissbruk. Förbundet menar att det finns skäl som talar för att en sådan

ventilregel införs.

I anslutning härtill uppkommer också en lagteknisk fråga. Enligt Förbundets upp-

fattning bör det övervägas att i själva lagen endast inta en bestämmelse som ger

Regeringen befogenhet att utfärda ett gruppundantag. På så sätt uppnås kongruens

i regelsystemet och man slipper tynga lagen med specialbestämmelser - det kan ju

också uppkomma behov av ytterligare sådana.

Stora Kopparbergs Bergslags AB: Det presenterade förslaget möjliggör ej för

Konkurrensverket att ingripa i form av förbud, åläggande eller uppställande av

villkor även om samverkan skulle leda till uppenbart skadliga effekter.

Företagarnas Riksorganisation (FR): FR anser att ett uttryckligt undantag i

konkurrenslagen för en viss företagsform är olämpligt. Ett undantag för primär-

föreningarna bör istället ges genom en tidsbegränsad särlagstiftning i avvaktan

på ett eventuellt svenskt medlemskap i den Europeiska Unionen (EU).

De stora producentföreningar som förekommer inom jordbruksnäringen är en följd

av den starka reglering som varit inom jordbrukssektorn.

Konkurrenslagen, som är en anpassning till reglerna inom den Europeiska ge-

menskapen (EG), har varit i kraft i drygt ett halvt år. Lagen är generellt

utformad och skall gälla lika för hela näringslivet. För att uppnå lagtillämp-

ning på lika villkor bör undantag från lagen undvikas i så stor utsträckning som

möjligt. Är lagen felaktig bör den ändras generellt, i Sverige och i EG. FR

framförde i sitt remissvar på den utredning som ledde fram till nuvarande

lagstiftning principiella synpunkter i frågan.

För det första bör sambanden mellan lagen om ekonomiska föreningar och kon-

kurrenslagen genomgå en översyn. Ett i konkurrenslagen uttryckligt undantag för

en viss verksamhet innebär att lagen förlorar i konformitet. Dessutom kan undan-

taget ifrågasättas av andra verksamheter som bedrivs genom liknande samverkan.

För det andra finns i det i nuläget en osäkerhet hur en eventuell svensk

EU-anslutning kommer att påverka jordbrukssektorn. En anslutning kommer förmod-

ligen innebära förändringar i olika avseenden som också påverkar jordbrukets

primärföreningar.

Köpmannaförbundet: Den lagtekniska lösningen för undantag bör ske genom att man

utformar ett särskilt gruppundantag för lantbruket i stället för att göra det

tillägg till konkurrenslagens bestämmelser som regeringen föreslagit. Ett grupp-

undantag medger en flexibel lagstiftningsteknik, som successivt kan anpassas

till nya förhållanden på marknaden. Tekniken med gruppundantag innebär också ett

smidigt verktyg för att reglera nya tillkommande områden.

Ett särskilt gruppundantag för lantbruket bör utformas i enlighet med gruppun-

dantaget för kedjor i detaljhandeln, eftersom det finns likheter mellan de två

samverkansformerna. Det gäller framför allt möjligheten att genom samverkan ge

små företag, med begränsade resurser, en rationellare verksamhet och därigenom

bättre konkurrensförutsättningar och möjlighet till överlevnad. I likhet med

kedjeundantaget.bör också ett "lantbruksundantag" tidsbegränsas för att kunna

omprövas då nya förutsättningar är för handen. Man bör i konsekvens med detta

också kunna återkalla ett avtal från gruppundantaget om avtalet har följder som

är oförenliga med gruppundantagets syfte.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges livsmedelshandlareförbund

(SSLF): Samverkan bör göras tillåten genom ett lämpligt utformat gruppundantag.

Härigenom skulle även viss jämlikhet kunna uppnås med det undantag som gäller

för kedjor i detaljhandeln.

Konkurrensverket har för sin del funnit att lagen inte medger att gruppundantag

meddelas. Detta löser man dock lämpligen genom att i konkurrenslagen skriva in

en regel som ger utrymme för ett sådant gruppundantag. Därigenom uppnår man den

rättspolitiskt önskvärda signalen att vi här behandlar en principiellt förbjuden

konkurrensbegränsning som det för närvarande finns anledning att medge undantag

för. En sådan lösning ger dessutom regeringen större handlingsfrihet när det

gäller att anpassa undantaget till förändringar i marknaden, behov av att undan-

röja oklarheter som kan uppstå samt ger en naturligare grund för den tidsbe-

gränsning som bör införas.

Den ordning som nu föreslås av utredningen innebär t.ex. att för kedjor i de-

taljhandeln är undantaget tidsbegränsat till tre år. Därefter ska undantaget

ånyo prövas. För samverkan i primärföreningar skulle regleringen bli obunden i

tiden. Eventuella negativa effekter ur konkurrenssynpunkt blir bl.a. därmed

också svårare att åtgärda. Det som nu sagts och vad som inledningsvis anförts om

de jordbrukspolitiska utgångspunkterna för föreliggande förslag menar vi samman-

fattningsvis utgör ett allvarligt skäl för att det förordade undantaget

tidsbegränsas.

Om det, av för oss okända skäl, inte går att lösa frågan genom att skapa förut-

sättningar för att medge gruppundantag hemställer vi att frågan ändå löses på

ett sådant sätt att undantagen för kedjor i detaljhandeln och samverkan i

primärföreningar får en ur rättvise- och konkurrensrättslig synpunkt jämförbar

lösning. Ett bärande skäl för detta är att åtgärden i båda fallen avser lösa

förhållanden för företag som är små och som var för sig kan förutses få problem

med överlevnaden om de inte får möjlighet att samverka.

Kooperativa institutet: Lagstiftarens negativa inställning till samarbetet som

princip, medför nu att man tvingas till en särlagstiftning till och med för

samverkan mellan medlemmarna i en primärförening. Detta förslag styrker enligt

vår mening uppfattningen att nuvarande konkurrenslag vilar på bristfällig grund.

Arbetsgruppen/regeringen vidgår nu också, att det är "naturligt och oftast

nödvändigt" för producenterna att sluta sig samman för sin överlevnad.

Det är enligt vår mening principiellt otillfredsställande att kooperativa

aktörer ska tvingas till dispensbedömningar via en särlagstiftning. Denna

lagstiftningsmetod torde vara en internationellt sett unik företeelse. Även av

detta skäl förutsätter därför Kooperativa institutet att kooperationens

konkurrensrättsliga ställning blir föremål för fortsatta överväganden och då

inte enbart utifrån jordbrukspolitiska synpunkter (EG-harmonisering m m) utan

även i förhållande till föreningsrättsliga principer, internationellt erkända

kooperativa principer samt lagen om ekonomiska föreningar.

TCO: Det är viktigt att understryka att samverkan i princip är önskvärd, men

att den blir problematisk, när primärföreningarna blir så stora att de kan domi-

nera marknaden och på ett monopolliknande sätt styra utbud och prissättning.

Svenska Lantarbetareförbundet: Både konsument- och lantbrukskooperationen spelar

en viktig roll om svaga konsument- och producent intressen. Det är därför

viktigt att samhället inte förhindrar kooperativ samverkan.

Avsikten med arbetsgruppens översyn av konkurrenslagen är att föreslå juster-

ingar av konkurrenslagen, så att viss samverkan skall kunna ske även fortsätt-

ningsvis mellan producenter i primärledet. Vi är införstådda med den balansgång

mellan olika intressen som genomsyrar problemställningarna. Å ena sidan finns

riksdagens beslut om avreglering av den svenska ekonomin i allmänhet och

jordbruks- och livsmedelssektorn i synnerhet, medan å andra sidan finns lant-

brukskooperationens intressen att bevaka sin monopolliknande ställning inom

ramen för en marknadsanpassad ekonomi. Det är som vi ser det viktigt att

lantbrukskooperationen inte ställs utanför en effektiv konkurrenskontroll,

samtidigt som hänsyn måste tas till nödvändiga förutsättningar för den

föreningsrörelse som är lantbrukskooperationens grundsten och där konkurrensko-

ntrollen måste ske på likvärdiga villkor, oavsett om produktion och förädling

sker via föreningskooperation eller privat ägande och i bolag. Vi vill också un-

derstryka vikten av att skapa förutsättningar för en likvärdig internationell

konkurrens. I ett eventuellt framtida EU-medlemskap bör konkurrensneutraliteten

enligt vår mening finnas inom varje av EU indelad region.

8 Företag som bör omfattas av de föreslagna konkurrensreglerna

8.1 Förslaget

Särskilda konkurrensregler behövs som i allt väsentligt medger samverkan mellan

jordbruksföretag och andra råvaruproducenter inom ekonomiska föreningar på lant-

brukets område (s.k. primärföreningar).

De särskilda konkurrensreglerna skall gälla för företag som bedriver jordbruk,

skogsbruk eller trädgårdsverksamhet, eller lokala sammanslutningar av sådana

företag, som samverkar i en primärförening.

8.2 Remissvaren

8.2.1 Definition av primärföreningar

Svea Hovrätt: De begrepp som definieras i detta lagrum återfinns endast i den

följande paragrafen. Hovrätten föreslår att "i denna lag" ersätts med "i 18 b ".

En annan möjlighet skulle vara att placera definitionerna tillsammans med lagens

övriga definitioner under rubriken "Inledande bestämmelser", förslagsvis mellan

3 och 4 , och i så fall i en ny 3 a . Den föreslagna 18 b skulle då i stället

benämnas 18 a .

Vad som avses med "primärförening" synes tillräckligt tydligt framgå av innehål-

let i punkten 1. Punkten 2 förefaller därför överflödig och är dessutom något

svårbegriplig.

Konkurrensverket: Beträffande definitionen av begreppet primärförening anser

verket att denna definition bör göras snävare. Detta är viktigt eftersom den i

promemorian föreslagna definitionen av en primärförening innebär att den som

medlemmar kan ha, förutom jordbruksföretag, även sammanslutningar av

jordbruksföretag som i förhållande till föreningen är att betrakta som lokala.

Konkurrensverket delar i och för sig uppfattningen att de föreslagna reglerna

även bör omfatta samverkan mellan mindre lokala sammanslutningar av jordbrukare.

Det är dock av vikt att lagtexten ges en sådan utformning att den inte gör

konkurrensbegränsande samverkan möjlig mellan föreningar. Även definitionen av

"lokala sammanslutningar" bör därför förtydligas. Detta kan ske genom att i

specialmotiveringen ange exempel på några typiska lokala sammanslutningar. En

sådan exemplifiering kan på ett bra sätt ge en fingervisning om hur det aktuella

begreppet skall tolkas.

RRV: Utredningens förslag till undantag från 6 KL innebär att kravet på konkur-

rens minskar inom jordbruket område jämfört med den tidigare lagen 1991:921.

Lagens förbud gällde inte vid påverkan av konkurrensen i "begränsad

utsträckning". Om utredningens förslag skall införas måste enligt RRVs mening 18

 justeras så att en övre gräns anges för storleken på primärföreningar som kan

undantas från 6 KL.

Om förslaget till undantag kvarstår utan att en övre gräns för primärföreningens

storlek anges kan i princip en primärförening bildas för hela den svenska mark-

naden på varje därför lämpligt produktområde. Något som skulle omintetgöra den

interna konkurrens som RRV efterlyst i sitt huvudförslag.

RRV anser i konsekvens med en regel angiven i förarbetena till nämnda lag borde

det nu föreslagna undantaget inte gälla primärföreningar som har en

marknadsandel som är större än 25 % av den svenska marknaden.

Handelns Samarbetsorgan i jordbruksfrågor, till vilket Sveriges livsmedelshand-

laresförbund ansluter sig (SSLF): Organisationerna stödjer förslaget om

särskilda konkurrensregler för samverkan i primärföreningar i så motto att det

bör vara möjligt för jordbruksföretag och andra råvaruproducenter att samverka i

s.k. primärföreningar när det gäller samordning betr. produktion, insamling,

inköp, lagring och försäljning.

SLU: På de två ställen där termen "primärförening" förekommer, bör denna utskif-

tas mot "förening", eller ännu hellre - "producentkooperativt företag".

LRF m.fl.: Förbundet vänder sig mot den konstlade uppdelningen i "primärföre-

ningar" och andra föreningar. Härigenom skiktas federationen, uppenbarligen med

syftet att försvåra för medlemmarna att organisera verksamheten på ett optimalt

sätt. Föreningslagen känner icke begreppet primärförening. Förslagets bestämning

av jordbruksprodukter, trädgårdsprodukter och skogsprodukter är dock godtagbar.

TCO: En brist i förslaget är att en regel saknas i den föreslagna 18a eller 18b

om hur stor marknadsandel en primärförening får ha för att omfattas av det nu

föreslagna undantaget. Förslaget, som det är formulerat, öppnar enligt TCOs

mening möjligheten av en primärförening omfattande hela landet och en mycket

stor del av marknaden.

8.2.2 Vidden av undantaget

Marknadsdomstolen: Domstolen noterar att det remitterade förslaget har begrän-

sats till att avse samverkan i ekonomiska föreningar på jordbrukets, trädgårds-

näringens och skogsbrukets områden och att, med den gjorda avgränsningen,

områden där motsvarande samverkan kan förekomma, t.ex. inom fiskerinäringen,

sålunda inte omfattas av den föreslagna undantagsregeln.

Kommerskollegium: Det föreslagna undantaget borde omfatta jordbruk men inte

skogsbruk för att bättre motsvara EES-avtalets täckning.

Konkurrensverket: Enligt promemorian är det påkallat att samma konkurrensregler

skall gälla för föreningarna inom skogsbruket som för jordbruket. Det framgår

inte av departementspromemorian vilka överväganden som gjorts med anledning av

EES-avtalet som trädde i kraft den 1 januari 1994.

SLU: Lagtexten bör generellt beakta att samverkan mellan jordbrukare och andra

råvaruproducenter kan bedrivas i andra associationsformer än ekonomisk förening.

Det finns i dagsläget vissa lantbrukskooperativa företag, som inte omfattas av

den föreslagna lagen. Med de nuvarande formuleringarna finns risk att nä-

ringslivets dynamik hämmas, dvs svårigheter kan uppstå för producentkooperativa

företag, som skulle vilja bedriva verksamhet i annan associationsform än eko-

nomisk förening.

En brist i utredningens förutsättningar är att begreppet producentsamverkan av-

gränsas till ekonomiska föreningar. Det finns producentkooperation i andra asso-

ciationsformer. Redan av detta skälet finns anledning att i lagen innefatta

också producentkooperation, som bedrives i form av bl a aktiebolag och han-

delsbolag.

I en framtid kan det inte uteslutas av vissa producentkooperativa företag skulle

vilja bedriva sin verksamhet såsom framför allt aktiebolag (givet hembudsskyl-

dighet för aktierna och andra paragrafer i bolagsordningen, som garanterar att

företaget förblir kooperativt). Detta är tänkbart i och med att framtidens hårda

konkurrens och starka ekonomiska krav kan göra det svårt för lantbrukskoopera-

tionen att behålla den för konkurrensutsatt producentkooperation mindre lämpade

associationsformen ekonomisk förening. Fram till dess att Sverige får en lag,

som är utformad specifikt för producentkooperativ verksamhet, bör således kon-

kurrenslagstiftningen gälla för all producentkooperation oavsett associations-

form.

Flera av förslagen innebär att konkurrensförutsättningarna för de producent-

kooperativa företagen blir systematiskt försämrade i relation till icke-koopera-

tiva företag och till utländska producenter (oavsett företagsform), dvs det är

en diskriminering av svensk kooperation och de småföretagare som utgör dess med-

lemmar. På grund av lagförslagets krav på svag vertikal samordning inom det

svenska jordbruket och livsmedelssektorn kommer den svenska produktionen att

hamna i ett konkurrensmässigt underläge gentemot importvaror och försämra dess

konkurrenskraft i ett öppet Europa.

SLU anser det vara diskriminerande att producentkooperationen utanför lantbruket

- köpmanna-, taxi-, åkerikooperationer, Praktikertjänst, m.fl. faller utanför

det aktuella lagförslaget och konkurrenslagen. Eftersom lagstiftningen inte om-

fattar producentkooperativa företag utanför lantbruket, kommer dessa att hämmas,

vilket får negativa samhällsekonomiska konsekvenser. Om det lägges hinder för

producentkooperation, kommer småföretagarnas villkor att försämras.Mot denna

bakgrund vore det lämpligt att låta lagen omfatta all producentkooperation.

Om lagstiftningen lägger onödiga hinder för producentkooperationen utanför lant-

bruket, kommer denna företagsform att hämmas. Detta vore samhällsekonomiskt

olyckligt, eftersom sådana företag har visat sig vara mycket effektiva. Det

finns också hållbara teoretiska skäl för att producentkooperativa företag har

ett existensberättigande i skilda branscher, nämligen inom den nyinstitutio-

nalistiska ekonomiska teorin. Genom partiell vertikal integration, som koopera-

tivt företagande alltid innebär, kan man åstadkomma god samordning mellan verk-

samhetsgrenar, som kräver smådrift och som kräver stordrift. Om dessa företag

hämmas, blir det helintegrerade storföretag som tar över motsvarande verksam-

heter, och småföretagarna blir diskriminerade. Småföretagens villkor i Sverige

försämras, när de inte har möjlighet att i gemensam form utföra de verksam-

hetsgrenar, där det finns stordriftsfördelar.

Som jämförelse kan nämnas att tysk producentkooperation utanför lantbruket har

en omsättning, som är runt dubbelt så hög som lantbrukskooperationens, och detta

trots att lantbrukskooperationen har marknadsandelar, som är nästan i svensk

klass. Någon statistik över denna producentkooperations omfattning i Sverige

föreligger inte, men uppskattningsvis är dess relativa styrka något mindre här.

Grossistförbundet Svensk Handel: Förbundet ser med oro på de förslag till

lagändring som nu presenterats. Även helt fristående icke lantbruksanknutna

företag kan av samma skäl som redovisas i förslaget ha ett lika legitimt behov

av att samarbete i former som nu föreslås bli godkända för de lantbruks-

kooperativa företagen. Om förslaget realiseras går det inte att bortse från

riskerna av att icke lantbrukskooperativa företag, t. ex. i förädlingsledet,

kommer att missgynnas i förhållande till de lantbrukskooperativa och att

konkurrensen därmed kommer att snedvridas.

Handelns Samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges Livsmedelshandlareförbund

(SSLF): I skälen till regeringens förslag redovisas en listning av orsaker till

varför samverkan mellan jordbruks-, trädgårds- och skogsbruksföretag uppstått.

Med utgångspunkt i denna listning och med hänvisning till att det in-

ternationellt sett är "relativt vanligt" att liknande samarbeten undantas från

konkurrensregler motiveras även i Sverige ett undantag från gällande

konkurrensregler. De särskilda konkurrensreglerna avser således de ekonomiska

föreningar vars medlemmar är företag som jordbruk, trädgårdsverksamhet eller

skogsbruk, s.k primärföreningar.

Samarbetsorganet har inget att invända mot att t ex jordbruksföretag samverkar

och att sådan samverkan sker i s.k. primärföreningar. Vi vill däremot invända

mot flera av de skäl som ligger till grund för regeringens förslag. Att produk-

tionen är biologiskt betingad och väderberoende borde enligt vår syn inte utgöra

grund för förslag till undantag i konkurrensbestämmelserna. Inte heller det för-

hållandet att förädlingsverksamhet startats i föreningarna p.g.a. uppvisade

brister i marknadens funktion. Det sistnämnda skälet torde huvudsakligen ha

historiskt intresse och de först angivna orsakerna är också applicerbara på

andra verksamheter för vilka undantag överhuvudtaget inte diskuteras.

Skälen till våra synpunkter i denna del är att vi menar att uppmärksamheten i

konkurrensfrågan avskärmas från de verkliga förhållandena. Det är mer den jord-

brukspolitiska utgångspunkten som blir avgörande än det verkliga förhållandet,

nämligen att förslaget avser företag som på grund av sin ringa storlek, låga

förädlingsgrad, geografiska spridning m.m. för sin existens är beroende av

samverkan.

Köpmannaförbundet: Det finns skäl att här påpeka att även annan typ av samverkan

mellan småföretag, än den här aktuella, bör rymmas inom konkurrenslagens ram t

ex den samverkan som förekommer mellan småföretag med monopolliknande ställning

såsom AB Tipstjänst, AB Trav och Galopp, Penninglotteriet m.fl.

Kooperativa institutet: Vi vill med skärpa understryka att vi beklagar den

teknik som nu valts, att definiera vissa näringsgrenar, och inte på

associationsrättsliga grunder. Såvitt är känt för Kooperativa institutet,

förekommer det nu aktuella fallet med samverkande företag/föreningar i

primärföreningar endast i de aktuella branscherna. Frågan kan emellertid

framdeles komma att aktualiseras även i andra branscher, dels beroende på hur

den nu införda definitionen av primärförening kan komma att tillämpas i andra

kooperationer, dels beroende på utvecklingen av den kooperativa sektorn.

KF: Lagförslagets 18a tycks inte helt konsistent. Lagen behandlar jordbruk,

skogsbruk och trädgårdsverksamhet. I paragrafen förklaras däremot vad som avses

med jordbruksprodukter, trädgårdsprodukter och skogsprodukter. Det kan inte

uteslutas att verksamheterna och produkterna kan omfatta skilda företeelser.

LRF m.fl.: Förbundets principiella inställning är att undantaget skall omfatta

alla ekonomiska föreningar och även federationer som kan jämställas med

motsvarande koncernförhållanden. Ett absolut krav är att undantaget från 6

konkurrenslagen skall omfatta samtliga "primärföreningar" inom hela jordbruket,

trädgårdsnäringen och skogsbruket med binäringar (lantbruket). I motiven måste

detta tydligt klargöras.

Arla: Förslagets utgångspunkt är att en ekonomisk förening är en kartell mellan

företag som i vissa särskilt angivna fall skall undantas från tillämpningen av 6

KL. Förslaget respekterar därvid inte den ekonomiska föreningen som

associationsform.

Arla är fullt införstått med att på marknaden, gentemot konsumenter och kon-

kurrenter, skall gälla samma konkurrensvillkor som för övrigt näringsliv som

bedrivs i aktiebolagsform. Arla och dess medlemmar kan dock inte acceptera att

den fullt legitima verksamhet som bedrivs inom ramen för den ekonomiska

föreningen endast får bedrivas "på undantag".

Förslaget har generell betydelse för ekonomiska föreningar och särskilt för de

lantbrukskooperativa företagen. Arla ansluter sig därför till det remissvar som

lämnas av LRF för den samlade lantbrukskooperationens räkning.

Köttbranschens Riksförbund: De jordbrukskooperativa företagen har självfallet

ett berättigande och naturligtvis måste det föreligga en rätt för enskilda

producenter att organisera sig i ekonomiska föreningar. Det är vidare så att

dessa föreningar med samma klara rätt som övriga företag, skall ha möjlighet att

styra sin verksamhet rationellt och effektivt. Den ändring av 18 a, som

föreslås kan vi därför tillstyrka.

En förutsättning för att godta rättigheten för enskilda producenter att

organisera sig i föreningar, är självfallet att dessa föreningar i sig bedriver

en konkurrensneutral verksamhet. Inte minst den strukturförändring som ägt rum

mot mycket stora och marknadsdominerande föreningar, som inom sina respektive

områden oftast har total marknadsdominans klargör detta. Den omfördelande

verksamhet på råvarusidan som Slakteriförbundet tidigare bedrev på råvarusidan

har också försvunnit. Varje förening önskar dessutom öka sin egen

förädlingsgrad, vilket måste innebära att stora risker finns för att

råvaruunderlaget kommer att minska för exempelvis de enskilda styck-

ningsföretagen. Många av de frågetecken som tidigt fanns kring denna utveckling

fick sin lösning 1982 i den s.k. Samfod-uppgörelsen. Vi vill understryka att

Samfod-uppgörelsen av Köttbranschens Riksförbund betraktas som ett av de väsent-

ligaste policydokumenten när det gäller konkurrensneutralitet i verkligheten,

som ett skydd för de många och små styckningsföretagen. Samfod-överenskommelsens

giltighet idag förefaller oss tveksam. Redan det förhållandet att Slakteriför-

bundets roll dramatiskt förändrats, samtidigt som föreningarna vuxit i styrka

och marknadsdominans är ägnat inge oro. Såvitt vi kan förstå finns idag ej

heller någon riktigt bra lösning på frågan om hur en sådan överenskommelse skall

kunna kontrolleras. Vi anser därför att de förändringar som föreslås av departe-

mentet vad gäller 18 förutsätter att Samfod-överenskommelsen "översättes" till

att gälla i den nya situation som inträtt. Det är därför angeläget att

Näringsdepartementet uppdrar åt Konkurrensverket att i samråd med berörda parter

skapa instrument så att andemeningen i Samfod-överenskommelsen kan fullföljas,

även inom ramen för av departementet föreslagen lagstiftning.

Sågverksföreningarna: I sin framställning till regeringen av 1993-11-26 rörande

särlagstiftning för viss versamhet inom jordbrukets primärföreningar presen-

terade Konkurrensverket ett förslag till tidsbegränsad särlag som inte omfattade

skogsnäringen. Konkurrensverket framhöll att det inom skogsnäringen i dag inte

föreligger förhållanden på marknaden motsvarande de som föranleder ett införande

av en särlagstiftning för jordbrukets primärföreningar.

Syftet med att inkludera skogsnäringen i Arbetsgruppens uppdrag framgår inte,

men enligt vår uppfattning finns ingen grund för att tolka detta som att Arbets-

gruppen instruerats att inkludera skogsnäringen i sitt förslag, utan endast att

självständigt pröva Konkurrensverkets bedömning.

Arbetsgruppen skriver att det är påkallat att samma konkurrensregler gäller för

skogsbrukets primärföreningar som för lantbruket i övrigt. Som skäl anges endast

att det även i fråga om skogsbruket rör sig om biologisk produktion, att de

enskilda medlemmarna i föreningarna på skogsbrukets område är mindre skogsägare

och att dessa också kan vara jordbrukare som är medlemmar i en eller flera

föreningar på jordbrukets område.

Arbetsgruppen har således inte redovisat någon bedömning av huruvida de faktiska

konkurrensförhållandena inom skogsnäringen motiverar att denna näring inkluderas

i förslaget till undantag från KLs förbud. Enligt vår uppfattning är så inte

fallet. Skogsnäringen är inte - och har inte varit - någon reglerad bransch. Den

förädlingsverksamhet som flera skogsägareföreningar bedriver i form av sågverk

har inte uppkommit p g a marknadens bristande funktion, som inom jordbruket.

Skälen har i stället varit rent kommersiella. Några beaktansvärda skäl att

inkludera skogsnäringen i förslaget existerar enligt vår uppfattning inte.

Vi föreslår mot bakgrund av ovanstående att förslaget till ändring av KL endast

skall omfatta jordbruket och trädgårdsnäringen, men inte skogsnäringen.

Stora Kopparbergs Bergslags AB: Det kan konstateras att särlagstiftningen kommer

att omfatta skogsägareföreningar men inte exempelvis sågverksföreningar. Ej

heller i detta avseende har några närmare skäl redovisats. Konsekvensen av

förslaget kan bli att helt olika spelregler kommer att gälla för marknadens

parter beroende av företagsform. Förslaget går betydligt längre än som är

nödvändigt för primärföreningarnas existens och möjlighet att bedriva

verksamhet. Såvitt vi kan bedöma överensstämmer förslaget ej heller med mot-

svarande regler inom EU på jordbruksområde respektive skogsbruksområdet. Några

skäl för ett så pass långtgående förslag har ej redovisats av arbetsgruppen.

MoDo: De sakliga skäl som angivits i promemorian för att inkludera skogsbruket,

dvs skogsägarföreningarna, i en särlagstiftning är inte särskilt tunga. Vi har

uppfattat situationen så, att det föreligger en klar politisk vilja att låta

särlagstiftningen omfatta alla de tre angivna produktrelaterade områdena.

Vi vill också uttrycka vår tveksamhet mot att särskilja och särbehandla en före-

tagsform, ekonomisk förening. De aktuella verksamheterna kan mycket väl visa sig

vara lämpade att driva i annan juridisk form. Lagstiftaren riskerar här att

skapa en styrning vid val av företagsform som kan visa sig vara olämplig.

MoDo godtar dock förslaget under en viktig förutsättning att lagstiftaren ut-

tryckligen anvisar Konkurrensverket en rätt och skyldighet att vid tillämpningen

av konkurrenslagen beakta effekterna av den föreslagna lagstiftningen. Konkur-

rensverket måste ges en rätt att tillåta samverkan också bland köpare av olika

kategorier så länge detta kan anses gagna en effektiv handel med skogsråvara,

som i slutledet gynnar konsumenterna av skogsindustrins förädlade produkter.

Munksjö AB: Från Munksjö ABs sida ser vi med mycket stor oro på en situation,

där primärföreningarna via särbehandling ges en ännu mer dominerande roll.

Skulle exempelvis Sydved AB inte kunna fortsatta att vara en motvikt till

Skogsägarföreningarna, blir dessa helt dominerande på virkesmarknaden. Det är

därför av största betydelse att alla berörda parter och konstellationer kan

fortsätta att verka som tidigare och på så lika villkor som möjligt, även ur

konkurrensrättslig synpunkt.

Om skogsägarföreningarna, som det föreslås i promemorian, tillåts verka som

tidigare förutsätter vi att motsvarande regler skall gälla för Sydved AB även i

framtiden. Konkurrensverket måste således ge rätt att tillåta motsvarande sam-

verkan för övriga köparkategorier för att bibehålla en fungerande virkesmarknad

och en sund konkurrens mellan parterna.

Konkurrensverket behandlar för närvarande Industriskogs jämte dess ägares

ansökan om att tillstånd skall medges att bedriva det samarbete som Stora,

Korsnäs och MoDo bedriver inom Industriskog. Med hänsyn till de uttalanden som

förekommer i propositionen till konkurrenslagen har Korsnäs utgått från att

nuvarande skogsägareföreningar även i framtiden kommer att kunna verka på

motsvarande sätt som i dag, vad gäller prissättning av virkesråvara. Om

skogsägareföreningarnas existens garanteras enligt lag uppstår en ny situation

såtillvida att de sammanslutningar som bildats som en motvikt till skogsägare-

föreningarna inte har motsvarande skydd som föreningarna har i lagstiftningen.

Kan inte Industriskog och dess verksamhet accepteras av Konkurrensverket,

innebär det att skogsägareföreningarna totalt kommer att dominera marknaden inom

Korsnäs verksamhetsområde. Det är därför av yttersta vikt att i lagförslaget

även intas bestämmelser om att Konkurrensverket vid prövningen av om avtal

strider mot 6 konkurrenslagen, särskilt skall beakta om avtalet tillkommit för

att motverka det inflytande och den ställning som en primärförening (eller annan

association) enligt 18 a har på den relevanta marknaden. För att ytterligare

belysa bakgrunden till skogsägareföreningarnas och skogsindustriernas olika

sammanslutningar hänvisas bl.a. till tidigare ärenden rörande Industriskog, som

handlagts av Näringsfrihetsombudsmannen Dnr 459/86 och 116/87 samt bilagda kopia

av anmälan till Konkurrensverket.

Den föreslagna lagstiftningen omfattar endast primärföreningar, vilket synes

vara en alltför snäv begränsning. Den borde även omfatta fler associationer än

enbart primärföreningar inom lantbrukskooperationen. Det förefaller orimligt att

omöjliggöra för medlemmarna att bedriva verksamheten i annan associationsform än

ekonomisk förening. En dynamisk utveckling av all affärsverksamhet kräver att

anpassning ibland måste ske, varvid val av associationsform inte bör vara

ddiskriminerande med hänsyn till konkurrenslagens bestämmelser.

Sammanfattningsvis förutsätter Korsnäs att om lantbrukskooperationens

skogsägareföreningar erhåller ett lagstadgat skydd även sammanslutningar som

utgör deras motparter och som bildats till följd av skogsägareföreningarnas

ställning på marknaden även erhåller ett motsvarande skydd. Detta kan utformas

som att avtal, som träffats för att motverka eller som en följd av en

primärförenings ställning på den relevanta marknaden, skall tillåtas om det inte

uppenbart medför en snedvridning av konkurrensen. Det är för skogsföretag av

Korsnäs storlek, med nuvarande internationella konkurrens, nödvändigt att de

samverkansfördelar som Korsnäs uppnått genom sin delaktighet i Industriskog kan

bibehållas.

Svenska Lantarbetareförbundet: Både konsument- och lantbrukskooperationen spelar

en viktig roll för att slå vakt om svaga konsument- och producent intressen. Det

är därför viktigt att samhället inte förhindrar kooperativ samverkan.

Svenska Åkeriförbundet (SÅ): Inom åkerinäringen finns en betydande andel pro-

ducentkooperativa företag, lastbilcentraler, som utgör sammanslutningar av före-

trädesvis mycket små åkerier. I drygt 200 lastbilcentraler samverkar ca 9 000

åkeriföretag. Som regel är lastbilcentralerna ekonomiska föreningar, men

ombildning till aktiebolag har förekommit i en del fall. Oavsett formen fungerar

de som sammanslutningar av fordonsägande små åkerier, i full likhet med en

primärförening på lantbrukets och skogsbrukets område, och uppträder på mark-

naden i konkurrens med andra transportföretag och även med varandra.

SÅ anser, att begreppet primärförening bör innefatta all verksamhet av produ-

centkooperativ karaktär i småföretagsform. Det är således primärföreningen/-

sammanslutningen som skall prövas, inte som nu hela skaran av enskilda samver-

kande. SÅ har inte haft framgång i konkurrensverket för detta synsätt.

SÅ hemställer således, att det föreslagna undantaget på lantbruks- m fl områden

ges en vidare innebörd, så att producentkooperativ småföretagarsamverkan

generellt inordnas i begreppet primärförening.

8.2.3 Lokala föreningars medlemskap i regionala föreningar

MD: Definitionen av begreppet primärförening som ges i den föreslagna lagtextens

18 a synes inte ha fått en utformning som överensstämmer med vad som åsyftas.

Enligt definitionen och lagmotiven kan i primärföreningar ingå lokala

sammanslutningar som också är primärföreningar. Det anges inte närmare vad som

avses med en "lokal sammanslutning", endast att den skall vara lokal i

förhållande till föreningen och att detta innebär att sammanslutningen skall ha

ett mindre verksamhetsområde än föreningens. I förhållande till en riksorganisa-

tion kan då även föreningar med "regional" karaktär bli att anse som lokala

sammanslutningar, och riksorganisationen således som en primärförening enligt

lagens definition. Som exempel på detta kan nämnas Scan Väst i förhållande till

Sveriges Slakteriförbund och Arla i förhållande till Svenska Mejeriernas Riks-

förening. För att det föreslagna undantaget skall bli tydligt och begränsat på

det sätt som avses bör således lagtexten omformuleras.

Industriförbundet: Resonemang kring innebörden av begreppet lokala

sammanslutningar och det framgår att 18 a 1 p i första hand tar sikte på de

regionala Lantmännenföreningarna. Det enda kriterium som anges är emellertid att

sammanslutningen skall ha ett mindre verksamhetsområde än den förening som den

är medlem i. Samtidigt kan en lokal sammanslutning i sig utgöra en

primärförening. Det bör sålunda tydliggöras att bestämmelsen endast avser

sammanslutningar av klart lokal karaktär och inte öppnar för samverkan mellan

större primärföreningar inom ramen för en förening med vidare område än de

själva var och en har.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges Livsmedelshandlareförbund

(SSLF): Vi ställer oss tveksamma till den del i förslaget som anger att även

lokala föreningars medlemskap i regionala föreningar bör omfattas av förslaget.

När det gäller lokala föreningars medlemskap i regionala föreningar menar vi att

undantaget endast bör avse de lokala föreningarna, inte de regionala.

Förekomsten av lokala föreningar torde i sig vara ett tecken på en framgångsrik

verksamhet där företagen uppnått den åsyftade samverkan. En ytterligare sam-

verkan torde öka risken för en icke önskvärd konkurrensbegränsning. Denna typ av

samverkan, då en förening ingår i en annan, påminner om s.k. federativ

samverkan, vilken inte omfattas av förslaget.

Om man ändå stannar för att även denna verksamhet bör omfattas av ett undantag

så blir det än mer angeläget att detta tidsbegränsas och att man väljer den av

oss förordade grupppundantagslösningen.

SLU: Förslagets oklarhet ökar till förvirring, när utredarna söker täcka in

lokalföreningarna i den skånska och halländska lantmannakooperationen med hjälp

av en egen, hemmagjord begreppsbildning: "i förhållande till föreningen lokala

sammanslutningar av sådana företagare". Denna formulering är en avspegling av

historiska och nutida förhållanden, men beaktar inte att det kan finnas

variationsmöjligheter inom den producentkooperativa sektorn.

LRF m.fl.: Undantaget måste omfatta dotterföretag till samtliga "primärförening-

ar" inom hela jordbruket, trädgårdsnäringen och skogsbruket med binäringar

(lantbruket). Även detta måste klargöras i motiven. Det är här fråga om en

organisatorisk lösning inom föreningens ram. Dotterbolag kan t.ex. förädla av

medlemmarna levererade produkter och sälja dessa. Bolagskoncerner räknas ju

också så gott som alltid som ekonomiska enheter. För undantagets giltighet får

det inte spela någon roll hur företaget delat upp verksamhet mellan moder-och

dotterföretag.

Utgående från formuleringarna i förslaget till lagtext tolkar LRF att med en

"primärförening" avses också en förening som till medlemmar har enbart i

förhållande till föreningen lokala sammanslutningar av företag som driver

jordbruk, skogsbruk eller trädgårdsverksamhet. Det behöver alltså inte

dessutom som direktmedlemmar finnas enskilda juridiska eller fysiska personer

som driver jordbruk, skogsbruk eller trädgårdsverksamhet. Ovanstående bör

klargöras i motiven.

8.2.4 Federativ samverkan

MD: I promemorian framhålls att de föreslagna undantagsreglerna skall gälla för

samverkan i primärföreningar men inte för s.k. federativ samverkan mellan

föreningar. Förslaget innebär dock att samverkan mellan primärföreningar kan ske

i en regional primärförening och att denna form av samverkan undantas från

förbudet i 6 . Motivuttalandena om innebörden av federativ samverkan förefaller

ej entydiga på denna punkt. I promemorian framhålls att de föreslagna

undantagsreglerna skall gälla för samverkan i primärföreningar men inte för s.k.

federativ samverkan mellan föreningar. Förslaget innebär dock att samverkan

mellan primärföreningar kan ske i en regional primärförening och att denna form

av federativ samverkan undantas från förbudet i 6 . Motivuttalandena om

innebörden av federativ samverkan förefaller ej entydiga på denna punkt.

Konkurrensverket: I anslutning till vad som anförs rörande s.k. federativ sam-

verkan - ett begrepp som f.ö. inte är entydigt - konstaterar verket att promemo-

rians lagförslag, i likhet med vad Konkurrensverket anfört i ovan nämnda skri-

velse, inte avses omfatta samverkan mellan primärföreningar, oavsett om sådan

samverkan sker mellan två eller flera föreningar och med eller utan medverkan av

riksorganisation. Konkurrensverket vill härvid erinra om att Marknadsdomstolen

med stöd av den gamla konkurrenslagen (1982:729). förbjudit en ytterligare kon-

centration i målet Arla/Gefle (MD:s dnr A 1/91). Att nu möjliggöra långtgående

samverkan, t.ex i form av joint ventures, genom att inte låta den nu gällande

KL, som avses vara kraftfullare än den tidigare, tillämpas på sådan samverkan

vore ytterligt remarkabelt.

Kommerskollegium: Kollegiet finner det svårt att ta ställning till s k federativ

samverkan mellan föreningar. I promemorian klargörs inte tillfredsställande vad

begreppet står för i en europeisk jämförelse eller vilka regler som på detta

område tillämpas i europasamarbetet.anser att det föreslagna undantaget borde

omfatta jordbruk men inte skogsbruk för att bättre motsvara EES-avtalets

täckning.

RRV: Utredningen visar tydligt att de lantbrukskooperativa primärföreningarna i

en mängd avseenden undviker inbördes konkurrens. Primärföreningarna delar upp

produktionen på varuslag och försäljningen på områden. Inom sitt eget område

försäljer föreningarna t.ex. sina samarbetspartners produkter, med flera

förfaranden som eliminerar konkurrensen och står i strid med 6 KL.

RRV utgår från kravet på att livsmedelsindustrin skall vara stark och konkur-

renskraftig vid EU-inträdet. Intern konkurrens mellan primärföreningarna ger

enligt RRV:s mening bäst resultat för konsumenterna och för de svenska bönderna.

RRV anser att primärföreningarna skall få verka i enlighet med sin särart. Detta

är emellertid inte skälig anledning att tillåta primärföreningarna att i kraft

av sitt funktionssätt eliminera konkurrensen på marknaden. Nödvändiga

förändringar i primärföreningarnas anläggnings- och medlemsstruktur förhindras

eller försenas om de inte konkurrerar med varandra.

En mängd av de företeelser som kan hävdas ge rätt till undantag från KLs bestäm-

melser, t ex rationell stordrift eller kostnadsjakt genom samverkan i inve-

steringar ger inte den mer grundläggande effektiviteten som konkurrensen på en

fri marknad kan ge. Då det är önskvärt att stärka livsmedelsindustrin konkur-

rensförmåga inför EU-inträdet återstår att skapa intern konkurrens mellan de på

den svenska marknaden dominerande lantbrukskooperativa primärföreningarna.

Utredningen behandlar inte sk federativ samverkan mellan primärföreningar Frågan

uppges dock beredas inom regeringskansliet. RRV framför som ett huvudförslag och

till underlag för regeringskansliets beredning - att det är angeläget att en

inbördes konkurrens mellan primärföreningar uppstår i praktiken.

Konkurrensverket bör ges i uppdrag att inför nämnda beredning omgående anvisa

metoder för hur en sådan intern konkurrens skall främjas. En metod som RRV kan

tillstyrka är att de föreslagna undantagen till KL inte införs. Därigenom kan

också de svenska företagsformerna behandlas lika i konkurrensrättsligt

hänseende.

Konsumentberedningens (KoB): Arbetsgruppen behandlar inte frågan om federativ

samverkan utan pekar på att den bereds inom Jordbruksdepartementet. Emellertid

kan utläsas att svensk lagstiftning ifråga om federativ samverkan inte bör göras

hårdare än vad som gäller i EG. Detta är enligt KoB alls ingen självklar

ståndpunkt eftersom de jordbrukskooperativa företagen i Sverige har en betydligt

starkare ställning jämfört med i EU-länderna och dessutom successivt stärker sin

ställning. En liten marknad som den svenska innebär dessutom i sig risk för ett

lägre konkurrenstryck. Det kan vidare tilläggas att EG vid sin tillämpning av

jordbruksundantaget varit mycket restriktiv ifråga om federativ samverkan.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Om Sverige blir medlem i EU finns det behov av

särskilda konkurrensregler som medger viss samverkan mellan jordbruksföretag och

andra råvaruproducenter inom primärföreningar. För att vi skall kunna konkurrera

på lika villkor krävs då en anpassning till EG:s regler inom detta område.

Lagstiftaren bör emellertid i detta sammanhang avvakta Jordbruksdepartementets

beredning angående de konkurrensregler som gäller för lantbruket inom EU när det

gäller den federativa samverkan, så att även dessa förhållanden skall kunna

vägas in i det nya lagförslaget. Länsstyrelsen anser det dock klart oförenligt

med den svenska konkurrenslagen om också federativ samverkan kommer att

tillåtas.

Länsstyrelsen i Östergötlands län: De förhållanden och konkurrensregler som

råder i lantbruket inom EU vad avser federativ samverkan har inte vägts in i

förslaget. Länsstyrelsen noterar med tillfredsställelse att denna fråga bereds

inom jordbruksdepartementet.

SLU: Undantaget bör gälla för alla producentkooperativa företag, oavsett om

dessa utgör föreningar av första grad eller av högre grad. Risken för

konkurrensbegränsande effekter kan elimineras genom klausulen om missbruk av

dominerande ställning i 19 konkurrenslagen.

Någon hållbar motivering till att lagförslaget avgränsas till att gälla

primärföreningar, dvs föreningar med enskilda såsom medlemmar, ges ej. Här

framkommer i stället en oklarhet, bestående i att utredningsgruppen inte skiljer

mellan det principiella och det konkreta.

På principiella och teoretiskt hållbara grunder är det ingen skillnad mellan

primär- och sekundärföreningar. Det är helt de samma förklaringar till att

människor sluter sig samman i den ena typen av förening som den andra. Att det

förekommer föreningar på olika nivåer kan förstås med att det i olika typer av

verksamheter förekommer skilda grader av stordriftsfördelar och olika typer av

transaktionskostnader. Slutsatsen är att föreningar på olika nivåer har lika

stort berättigande i en nations näringsliv.

Anledningen till att lagförslaget inte inkluderar sekundärföreningar i undanta-

get är att utredarna blandar samman dessa med riksorganisationer. Detta är för-

ståeligt mot bakgrund av att de stora sekundärföreningarna i Sverige samtidigt

är rikstäckande och allomfattande föreningar. Synsättet är felaktigt- sekun-

därkooperativ och riksorganisationer är olika fenomen. Sekundärkooperativa

företag är normalt sett, dvs principiellt och internationellt, inte rikstäckande

och alltså ej nationella organisationer. En riksorganisation är i regel inte

(internationellt sett) ett kooperativt företag - det blir den först om den

driver ekonomisk verksamhet.

Till följd av den tidigare jordbrukspolitiken har det svenska lantbrukets sekun-

därkooperativa företag samtidigt blivit riksorganisationer, liksom fallet är i

vissa andra länder med starkt skyddande jordbrukspolitik. Principiellt och teo-

retiskt, liksom i länder, där marknadskrafter råder i jordbruket, är emellertid

situationen en annan. Där har sekundärkooperativa företag en viktig funktion att

fylla, t ex i Tyskland och USA:

Flera av de stora tyska lantbrukskooperativa företagen är federationer, dock

inte landstäckande. Exempel är MZO (Molkeriezentrale Oldenburg-OsnabrückOst-

friesland eG), inom vilken 34 primärföreningar med 19000 mjölkbönder är med-

lemmar, Südfleisch Gmbh med 19 föreningar såsom medlemmar, vilka inalles har

41000 lantbrukare i sina medlemskårer, samt Norddeutsche Fleischzentrale AG med

56000 lantbrukare via 108 primärföreningar (den senare har dock nyligen omstruk-

turerats).

I USA är "federated cooperative systems" mycket vanliga, särskilt i lantmanna-

sektorn. Det är bland dessa som de mycket stora företagen finns, t ex CENEX,

Land O''''Lakes, Growmark, Countrymark och Agway, alla med miljarder dollar i

omsättning och med ett par hundra tusen bönder såsom medlemmar i de ingående

primärföreningarna - och alla i hård konkurrens med varandra och med andra.

Med en lagstiftning som den föreslagna skulle företagskonstruktioner av dessa

typer omöjliggöras. Den svenska lantbrukskooperationen skulle få en mindre

handlingsrepertoar än utländsk lantbrukskooperation, som i allt större utsträck-

ning kommer att utgöra dess konkurrenter. Likaså skulle svensk lantbrukskoope-

ration bli handikappad gentemot icke-kooperativ industri, eftersom denna har

möjlighet att organisera på motsvarande sätt, dvs i koncernstrukturer.

Den föreslagna lagen skulle sålunda hämma utvecklingsmöjligheterna för svenskt

lantbruk och svensk livsmedelsindustri. Det är idag inte möjligt att utesluta

att ett antal av de lantbrukskooperativa föreningarna skulle vilja bilda

federationer av skilda slag, vilka markant avviker från dagens riksorganisatio-

ner. Att med denna lagstiftning förhindra en sådan positiv utveckling inom det

svenska näringslivet vore oklokt. I stället får utredningens förslag till effekt

att primärföreningarna får stärkt incitament att fusionera, vilket inte

nödvändigtvis är det mest önskvärda sett ur ett samhälleligt perspektiv.

I dessa år upplever den s k nyinstitutionalistiska ekonomiska teoribildningen en

stark expansion, med bland annat ett flertal Nobelpris i ekonomi på senare tid.

En central lärdom inom denna teorimängd är att sättet att organisera verksam-

heter är avgörande för den ekonomiska utvecklingen. Den föreslagna lagreglerna,

som förelägger att ett bestämt sätt att organisera företagandet, står i stark

motsättning till denna kunskapsmängd - detta gäller även de paragrafer som

kommenteras på de följande sidorna.

Sveriges Köpmannaförbund: Undantaget bör begränsas till att avse samverkan

mellan företag inom de lokala primärföreningarna, som ju oftast består av

småföretag med begränsade resurser. En samverkan mellan primärföreningarna torde

begränsa konkurrensen i onödig omfattning och bör således inte tillåtas.

Detsamma gäller förslaget att låta lokala föreningars medlemskap i regionala

föreningar omfattas av ett undantag.

Industriförbundet: I likhet med förslaget anser Förbundet att samverkan mellan

primärföreningar (federativ samverkan) inte skall omfattas av det särskilda

undantaget.

Sveriges Livsmedelsindustriförbund: Undantaget skall inte omfatta s.k.

federativ samverkan som är vanligt förekommande på lantbrukets område och som

avser samverkan mellan primärföreningarna. Detta innebär att föreningarna i

denna del jämställs med t.ex. aktiebolag när det gäller förbud mot kartellsam-

verkan.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges Lismedelshandlares

förbund (SSLF): De utgångspunkter som redovisas i avsnittet, betr ett medlemskap

i EU och behovet av att därvid bl.a. ha en stark och konkurrenskraftig

jordbruksnäring, anger på ett ensidigt och vinklat sätt förutsättningarna för

vad som ligger i konsumenternas och skattebetalarnas intresse. Därmed anges

också inriktningen på de lagförslag som lämnas i promemorian.

I avsnittet förs också ett resonemang betr. de svenska konkurrensreglerna och

hur dessa förhåller sig till EG:s och olika medlemsländers regler. Det anförs i

avsnittet att "Om det visar sig att sådan samverkan inom EU-länderna förekommer

i former som inte är förenliga med svensk konkurrenslagstiftning bör övervägas

vilka förändringar av konkurrensreglerna som kan erfordras". Enligt promemorian

bör det således övervägas inte om förändringar krävs utan vilka. För övrigt förs

överhuvudtaget inget resonemang betr. konkurrenssituationen för den händelse

Sverige inte skulle bli medlem i EU.

De redovisade utgångspunkterna i avsnittet visar att man väljer att ha ett något

annorlunda synsätt på konkurrensfrågorna när det gäller jordbruket än man haft

när det gäller näringslivet i övrigt. När det gäller övriga näringslivet gäller

konkurrenslagen oavsett om Sverige är EU-medlem eller inte och oavsett hur

konkurrensreglerna ser ut i de länder med vilka vi bedriver omfattande handel.

Sammanfattningsvis kan sägas att genom de utgångspunkter som valts för analysen

av behovet av kompletterande konkurrensbestämmelser för bl.a. jordbruket har man

också valt att upprätthålla den särställning jordbruket genom olika skydd och

stöd haft ända sedan 1920- och 1930-talen.

Kooperativa institutet: Förslaget innebär, att konkurrensrättsligt lagstöd även

fortsättningsvis saknas för kooperativ samverkan mellan företag, samtidigt som

samverkan enligt koncernmodellen principiellt tillåts. Som arbetsgruppen

emellertid också anfört, kan federativ samverkan anses tillåten genom en e

contrario-tillämpning av konkurrenslagen, dvs att den över huvud inte skulle

vara tillämplig i all den utsträckning samarbetet grundas på annat lagstöd (t ex

lagen om ekonomiska föreningar).

Kooperativa institutet uttryckte i sitt remissyttrande över förslaget till ny

konkurrenslag kritik över lagstiftarens osäkra hållning visavi kooperativa

samverkansformer. Å ena sidan hävdar regeringen/arbetsgruppen nu, att "Med-

lemskapet i de ekonomiska föreningarna skall ge samordnings- och

stordriftsfördelar genom möjlighet till specialisering och förbättrad

information samt minskat risktagande". Å andra sidan vilar den nya

konkurrenslagen enligt Kooperativa institutets mening på en motsatt utgångs-

punkt, nämligen att samarbete mellan företag definitionsvis skulle vara

skadligt och ineffektivt för samhällsekonomin och konsumenterna. Kooperativ

samverkan kräver i princip dispens från lagens förbud ("sammantaget hade så

positiva effekter att den, med vissa begränsningar, borde kunna kvalificera för

undantag enligt lagens bestämmelse om detta".

Kooperationen i såväl konsument- som producentkooperativa former uppvisar emel-

lertid många exempel till effektivitetsbefrämjande samarbete. Det är enligt

Kooperativa institutets mening inte långsiktigt styrkt, att extrem konkurrens

skulle leda till lägre transaktionskostnader än samverkan. Frågan om kooperatio-

nens konkurrensrättsliga status måste därför enligt Kooperativa institutets

mening bli föremål för fortsatta övervägande, så att den blir klarlagd. I USA,

till vars syn och regler regeringen/arbetsgruppen hänvisar, gäller bl a att det

är tillåtet för ett kooperativ att genom egen växt och samgående med andra koo-

perativ uppnå en monopolställning, emedan det sedan är "monopolets" uppträdande

som blir föremål för bedömning i det enskilda fallet. Denna syn överensstämmer

enligt Kooperativa institutets erfarenhet även med gällande rätt i EU (uttryckt

i t ex det s k pälsdjursmålet).

Kooperativa institutet måste därför med kraft avvisa uppfattningen, att "i

nuläget saknas skäl att i lagform undanta sådan verksamhet generellt".

Arbetsgruppens motiv - marknadsdominans - är inget skäl enligt vare sig

europeisk eller amerikansk konkurrensrätt att inte lösa problemet. Kooperativa

institutet vill därför också framhålla, att de federativa frågor som nu beredes

inom regeringskansliet inte får inskränkas till jordbrukspolitikens område och

följaktligen uppdraget vidgas och flyttas till förslagsvis civildepartementet

med Kooperativa rådet som samordningsansvarig i kooperativa frågor.

Uppdraget bör därvid också omfatta en föreningsrättslig genomgång och bedömning

av de avtalssituationer som åberopas i promemorian. Flertalet av de där angivna

exemplen är nämligen fullt tillåtliga och naturliga enligt "kooperationsrätten"

(lagen om ekonomiska föreningar med såväl bakomliggande principer som

framförliggande stadgar m fl rättsakter).

LRF m.fl.: Det är en allvarlig brist att arbetsgruppen inte har behandlat

federationsfrågan. Frågor som rör den ekonomiska förening som sådan och

federationsfrågor måste på detta område behandlas i ett sammanhang, se t ex

EU-förordningen 26/62. En federation är en sammanhållen företagsgruppering med

funktioner som inom samarbetsområdet är av samma natur som i en aktiebo-

lagsrättslig koncern. Arbetsgruppen har inte tagit hänsyn till dessa aspekter

och därmed visat en oförmåga att förstå den ekonomiska föreningens arbetssätt.

För lantbrukskooperationen är det nödvändigt att stärka sig inför en kommande

internationell konkurrens. Endast därigenom kan Sverige gå in i EU med en stark

och konkurrenskraftig jordbruksnäring och livsmedelsindustri. Även för

skogsbruket kan internationell konkurrens påkalla samarbete.

Det federativa samarbete som sker inom lantbrukskooperationen syftar till att

uppfylla de mål som finns för den svenska jordbrukspolitiken. Dessa mål gäller

också i allt väsentligt inom EU. Jordbrukspolitiken har inom EU en överordnad

ställning i förhållande till konkurrenspolitiken.

Det är orimligt att kräva att de ekonomiska föreningarna skall behöva rasera

uppbyggda rationella strukturer inför ett medlemskap. Särskilt som dessa skulle

vara tillåtna vid ett EU-medlemskap t ex enligt EU:s regler eller beroende på

att konkurrensen på den relevanta marknaden då ändras.

Det bör understrykas att EU-rätten tillåter konkurrensbegränsande avtal som

anses nödvändiga för att målen med den gemensamma jordbrukspolitiken skall

uppnås. Dessa mål avser höjd produktivitet, skälig levnadsstandard, stabiliserad

marknad, trygg livsmedelsförsörjning och rimliga livsmedelspriser.

Det föreligger i EU-förordningen 26/62 en presumtion för att lantbrukarnas och

deras föreningars samverkan uppfyller jordbrukspolitikens mål. Detta gäller så

länge kommissionen inte fastslagit att konkurrensen utesluts eller

jordbrukspolitikens mål Kommissionen har bevisbördan. Om förpliktelse att

fastställa ett bestämt pris, se nedan.

Sverige måste tillåta sådant federativt samarbete som stärker jordbruket och

livsmedelsindustrin inför EU-medlemskapet. På EU-marknaden agerar mycket stora

företag, såväl aktiebolag som kooperativa företag. Det är med dessa som den

svenska livsmedelsindustrin skall konkurrera.

Det är uppenbart, men måste tydligen ånyo upprepas, att de ur svenskt perspektiv

tämligen stora lantbrukskooperativa företagen, vid en internationell jämförelse

framstår som små. Det största svenska lantbrukskooperativa företaget kommer inte

ens med bland de tio största i sin bransch i Europa. För Sveriges bönder och

svensk livsmedelsindustri är det av yttersta vikt att man på olika sätt kan

rusta sig inför den internationella konkurrens som blir följden av ett EU--

medlemskap men som också kommer om Sverige väljer att stå utanför EU. För

svenska konsumenter, liksom från sysselsättningssynpunkt, är det av vikt att det

finns en konkurrenskraftig svensk livsmedelsindustri baserad på svenska råvaror.

En garanti för detta är en effektiv och konkurrenskraftig svensk producentkoope-

rativ livsmedelsindustri.

LRF utgår ifrån att det inom ramen för konkurrenslagen skapas möjligheter att

tillåta federativ samverkan som idag är tillåten inom EU. Lantbrukskooperativa

företag skall inte onödigtvis behöva upphöra med verksamheter som idag bedrivs

och som vid ett medlemskap är tillåtna.

Lagtekniskt torde detta enklast kunna ske genom att konkurrensverket, om det

finns särskilda skäl, får besluta om undantag från förbudet i 6 KL när det

gäller avtal om samverkan mellan företag och organisationer inom jordbrukets och

trädgårdsnäringens områden.

Denna möjlighet bör också vidgas till att omfatta skogssektorn, som inom flera

delsektorer pressas av konkurrens från stora koncerner.

Svenska Lantägg AB: Samarbete mellan primärföreningar i dominerande federa-

tioner, koncerner eller intressebolag orsakar ur konkurrenssynpunkt skadliga

konsekvenser.

Svenska Nestlé AB: Det bör klargöras tydligt att det man nu avser medge undantag

för endast skall avse samverkan mellan enskilda lantbrukare och klart lokala

föreningar och ej samarbetet mellan de olika primärföreningarna. Det finns ingen

anledning varför andra regler än dem som gäller för industrin i övrigt skulle

gälla den typen av större primärföreningar eller liknande inom lant-

brukskorporationen.

Agrifack: Förbudet mot så kallad federativ samverkan samt möjligheten för

lantbrukare att fritt leverera sin produkter till vem han eller hon vill, måste

ses positivt ur lantbrukarföretagets ekonomiska perspektiv.

TCO: Ett undantag från förbud mot samverkan i primärföreningar får inte leda

till att konkurrensbegränsande samverkan mellan sådana föreningar också under-

lättas. I departementspromemorian görs enligt TCOs mening en rimlig avvägning i

dessa hänseenden.

9 Verksamhet som bör omfattas av undantag

9.1 Förslaget

I konkurrenslagen införs för vissa företag ett undantag från tillämpningen av

förbudet i 6 för avtal som avser samverkan om produktion, insamling, för-

ädling, försäljning eller därmed sammanhängande verksamhet i fråga om jord-

bruks-, skogs- eller trädgårdsprodukter eller inköp av varor eller tjänster för

sådan verksamhet.

9.2 Remissvaren

Företagarnas Riksorganisation: Organisationen delar arbetsgruppens uppfattning

om undantagets begränsningar.

Handelns Samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges livsmedelshandlares-

förbund (SSLF): Föreslaget undantag ger även undantag för vidareförädling av

produkter. Vi ställer oss tveksamma till om det ska omfattas av undantaget.

Samverkan i primärföreningar bör uppmärksammas särskilt vad gäller samverkan

betr vidareförädling av produkter dvs vertikal integration. Samverkan i

primärföreningar kan när det gäller samverkan betr. inköp, lagring, försäljning

etc tillföra mervärden till såväl det enskilda producentföretaget som

avnämarföretagen. Ju mer utbyggd förädlingen är desto närmare kommer man den

punkt då det finns all anledning att upprätthålla konkurrenslagens bestämmelser.

Vi är dock tveksamma till att undantaget även ska omfatta förädling. Primärföre-

ningarnas verksamhet innefattar till stor del vidareförädling och produktion av

färdiga produkter. Föreningarnas storlek och geografiska utbredning innebär att

alla undantag från konkurrensbestämmelserna i sig leder till ökade svårigheter

för andra aktörer att etablera konkurrerande verksamhet. Denna effekt är inte

nödvändigtvis positiv för de företag man med detta undantag avser skydda, näm-

ligen jordbruksföretagen. Det kan i sammanhanget också framföras att den sam-

verkan som f.n. sker i primärföreningarna och som även framgent ska få ske inte

bara har en lagteknisk aspekt utan även en moralisk som i sig kan få återverk-

ningar på hur konkurrensen i verkligheten fungerar.

Vi anser att man i undantaget under alla förhållanden måste sätta gränser för

vilken förädlingsverksamhet som skall vara tillåten. Dessa gränser bör avse både

graden av förädling och de marknadsandelar en förening kan uppnå på sin "rele-

vanta marknad". Även i detta avseende finns det anledning att göra jämförelser

med gruppundantaget för samverkan mellan detaljhandelsföretag, där det satts

gränser både för formerna av samverkan och för vilka marknadsandelar dessa

företag får ha för att undantaget i olika avseenden skall få tillämpas.

Parallellt med att riksdagen tar ställning till den nödvändiga ändringen i

konkurrenslagen (som öppnar möjligheten för gruppundantaget) bör regeringen

således ta fram underlag för sådana avgränsningar. Om undantaget skrivs in

direkt i lagen enligt den av departementet förordade modellen är det fortfarande

nödvändigt att sådana avgränsningar görs, vilket i så fall får ske direkt i

lagen.

LRF: Utgångspunkten är att det här är fråga om marknadstillträde - i olika for-

mer - för medlemmarna 1 föreningarna och att undantag är motiverat för samtliga

verksamheter/samverkansformer i "primärföreningarna" som formaljuridiskt sett

anses konkurrensbegränsande. Den angivna lagtexten i 18 b första stycket, 1

och 2 synes i sak täcka in erforderliga behov, bortsett från vad som nedan anges

om gemensamma försäljningspriser.

Svenska Lantägg AB: Samverkan mellan olika företag i fråga om ledning kan också

orsaka ur konkurrenssynpunkt skadliga konsekvenser. Det finns anledning att upp-

märksamma de stadgar och avtal som förekommer. Dessa bör syfta till att reglera

affärsförhållandena på ett adekvat sätt och ej till att låsa parterna

prohibitivt. Avtal som syftar till att anpassa produktionens storlek till

marknadens behov är motiverade i erfordlig omfattning i en avreglerad marknad.

Nuvarande situation inom äggbranschen kan utgöra exempel på konsekvenser som

uppstår genom politiska ingripanden.

Riksdagen har genom djurskyddslagen fatta beslut som begränsar produktionens

omfattning. Genom införselavgifter och veterinära importrestriktioner begränsas

också möjligheterna för import. Restriktionerna för äggproduktionen leder till

en bristsituation. Regeringen har beslutat föreslå Riksdagen att genomföra

förbud mot den mest effektiva och hygieniska produktionsformen av ägg. Därigenom

påtvingas konsumenterna sämre livsmedel till högre priser som efterfrågas bara i

begränsad omfattning. Det går tvärt emot Riksdagens livsmedelspolitiska beslut

att producenterna endast skall ersättas för efterfrågade varor och tjänster.

I detta läge är det viktigt att producenterna ej är bundna till leveransavtal

som innebär längre varaktighet och högre straffsanktioner än vad som är

motiverat av de konsekvenser som uppkommer för primärföreningarna om producenten

vill sälja sina produkter på annat sätt. Likaså är det angeläget att samverkan,

mellan de olika företag som har intresse- eller ägargemenskap, ej utnyttjas för

riktade åtgärder såväl vid inköp som försäljning.

10 Begränsningar i undantaget

10.1 Förslaget

Vissa begränsningar görs i undantaget, i huvudsak enligt följande.

Förbudet i 6 KL skall fortsatt vara tillämpligt vad avser avtal som förhindrar

eller försvårar medlemmarnas fria rörlighet på marknaden.

Undantag från förbudets tillämplighet görs inte heller för avtal som innebär att

försäljningspriser direkt eller indirekt fastställs på varor som produceras om

inte fastställandet av försäljningspriser är en nödvändig följd av föreningens

verksamhet i övrigt, utom vad avser samverkan om försäljning, eller samverkan i

föreningen bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen eller

till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande, och fastställandet

av försäljningspriser är nödvändigt för att uppnå ett sådant resultat.

Från förbudet i 19 KL görs inget undantag.

10.2 Remissvaren

10.2.1 Allmänt

Sveriges Köpmannaförbund: Det är viktigt att man noga avgränsar den verksamhet

som skall undantas och som underlag presenterar en analys av de konkurrensför-

delar som samverkan i primärföreningar för med sig.

Konsumentberedningen (KoB): Ett undantag från förbud mot samverkan i primär-

föreningar måste åtföljas av snäva ramar för dessas uppträdande på marknaden. De

av arbetsgruppen föreslagna begränsningarna i undantaget är ett uttryck för ett

sådant synsätt. Oklarhet om innebörden av begränsningarna i undantaget råder

emellertid och kan leda till alltför vida tolkningar från föreningarnas sida.

Företagarnas Riksorganisation (FR): FR delar arbetsgruppens uppfattning om un-

dantagets begränsningar.

10.2.2 Avtal som förhindrar eller försvårar medlemmens rörlighet

Länsstyrelsen i Värmlands län: Det bör påpelas att undantagen som föreslås i

6 Konkurrenslagen för lantbrukets primärföreningar inte får innbära att det

hindrar eller försvårar för enskilda medlemmar att uppträda på marknaden.

Konsumentberedningens (KoB): Arbetsgruppen pekar på att regler i föreningarnas

stadgar rörande bl.a. inskränkningar i återbetalning av medlemsinsats vid

utträde, byte av förening eller till annan köpare motverkar konkurrens. Dessa

förhållanden är enligt KoB:s mening oacceptabla.

SLU: Lagförslagets förbud mot åtgärder, som förhindrar eller försvårar medlem-

marnas fria rörlighet på marknaden, begränsar effektiviteten inom de lantbruk-

skooperativa företagen till en sådan grad att svensk produktion och svensk lant-

brukskooperation hotas. Ett krav om att medlemmen dels ska fritt kunna leverera

till (köpa från) vem som helst och när som helst, och dels att han enkelt och

snabbt ska kunna skifta medlemskap, är i strid med kooperativt företagande och

en inskränkning av lagen om ekonomiska föreningar. Det är en diskriminering av

producentkooperativa företag.

Förslaget strider mot etablerad teori om näringslivets organisation, härunder

dess integration (transaktionskostnadsteori och annan nyinstitutionalistisk

teori), i och med att det förskriver att en bestämd integrationsgrad ska gälla,

oavsett omständigheterna. Vidare avviker det från det sätt varpå det svenska

näringslivet, inklusive livsmedelssektorn, f ör närvarande utvecklar sig.

Hur de producentkooperativa företagen ska reglera relationerna mellan medlem-

marna och företaget är i stället något som företagen/medlemmarna bör ordna

själva, alla utifrån sina specifika förutsättningar. Det innebär att det i vissa

fall kan förekomma konkurrens om producenternas leveranser. Ibland kan företagen

tillämpa leveransplikt, varvid konkurrensen i stället kommer att stå om medlem-

skap (icke-medlemskap).

Ett generellt krav om fri rörlighet förekommer inte i de länder, som Sverige

vanligtvis jämföres med och som är/blir de främsta konkurrentländerna, dvs

svensk produktion diskrimineras. I utlandet är det ofta en konkurrens om med-

lemskap. Ett framträdande exempel är den framgångsrika danska svinslaktsektorn.

Där finns överallt leveransplikt - svinuppfödaren förbinder sig att leverera

hela sin produktion till den slakteriförening som han är medlem i. Naturligtvis

kan han utträda ur föreningen och söka inträde i en annan, varför det i alla

fall finns en välfungerande konkurrens. Förhållanden är desamma i mycken annan

utländsk lantbrukskooperation, som verkar i en konkurrensutsatt ekonomi.

I en situation, där de lantbrukskooperativa föreningarna inte har kännedom om

vilka leveranser de får från lantbrukarna, försvåras planeringen av deras verk-

samhet. Detta gäller i all synnerhet som de har kvar en mottagningsplikt, dvs

måste ta emot all den produktion som medlemmarnas önskar leverera. Därmed kan

föreningen inte veta vilka kvantiteter och vilka kvaliteter man får in. Följden

blir att en försämrad effektivitet inträffar i produktion, försäljning och alla

anslutande funktioner. Det blir omöjligt att skapa en kostnadseffektiv samord-

ning, när integrationsgraden mellan lantbrukaren och föreningen måste vara så

låg som möjligt.

Utredningen berör denna fråga: "Det kan inte heller anses ha någon avgörande be-

tydelse för föreningarnas konkurrenskraft på en öppen europeisk marknad att upp-

rätthålla ett generellt undantag för avtal som förhindrar medlemmarnas

rörlighet." Detta påstående är emellertid inte underbyggt, och det är i strid

mot både teoretisk kunskap och empiriska observationer, såväl internationellt

som i Sverige. Hänvisningen till "EG:s tillämpning av konkurrensreglerna på

jordbruksområdet" i den föregående meningen är också felaktig, vilket visas av

observationer av lantbrukskooperationen utanför Sveriges gränser.

Effektivitetsnackdelarna till följd av låg integrationsgrad blir desto

allvarligare efter hand som konkurrenstrycket ökar. När utländska producenter

får mera öppet tillträde till den svenska marknaden, får de svenska

producenterna ett handikapp, eftersom de utländska företagen själva kan

fastlägga en optimal integrationsgrad. Den rättspraxis, som utvecklats i

Sverige, har hittills kunnat fungera, eftersom den svenska marknaden ännu inte

är helt öppen för utlandskonkurrens. Inom en överskådlig framtid är den

emellertid mycket farlig och måste alltså brytas, eftersom den är effektivitets-

sänkande men även eftersom den försämrar ägarkontrollen och kapitalbildningen i

de lantbrukskooperativa företagen. För att få en tillräckligt stark integration

mellan medlem och företag krävs ofta leveransplikt, vissa begränsningar i

utträdesvillkoren samt dessutom ett större eller mindre inslag av leveranskon-

trakt.

Även den teknologiska/ekonomiska utvecklingen medför att nackdelarna med en

påtvingad låg integrationsgrad ökar. I näringslivet i övrigt finns idag en stark

tendens mot ökande integration - t ex i verkstadsindustrin. Livsmedelsindustrin

kännetecknas av samma bakomliggande faktorer. Det blir allt mera av specialp-

roduktion, t ex grödor och köttdjur för specifika förädlingsändamål. Specialmar-

knaderna. dvs köparkategorier med bestämda, avvikande krav ökar i betydelse.

Produktionsteknologierna utvecklas så att kostnadseffektiviteten erhålles i

mycket speciella anläggningar. Allt detta understryker behovet av att olika

produktionsprocesser måste kunna samordnas bäst möjligt till varandra. Med andra

ord; det finns transaktionskostnadsekonomiska fördelar i en stark integration

mellan primärproducenterna och de första förädlingsstegen i produktionskedjan

för livsmedel.

Om den svenska lantbrukskooperationen tvingas till att hålla en låg integra-

tionsgrad medan konkurrenterna i Sverige liksom i utlandet får själva fastställa

sin integrationsgrad, får de svenska kooperativa företagen svårt att hävda sig i

konkurrensen. Det finns nämligen sådana ekonomiska-teknologiska förhållanden i

mycken livsmedelsproduktion att en hög integrationsgrad är starkt effektivitets-

skapande. Den starka integrationen är därmed på väg i vilket fall som helst, och

frågan är bara vem som kommer att vara huvudman för dessa företag. Om lant-

brukarna inte får lov att vara det genom sina kooperativa företag, blir det

andra företag, som står för produktionen, varvid kåren av självständiga bönder

blir hotad.

Ett talande exempel är den amerikanska fjäderfäsektorn. Kooperationen har av

hävden svag ställning, men det finns markanta integrationsfördelar i denna pro-

duktion. Detta har lett till att 80-85% av produktionen idag ligger hos stora

börsnoterade företag. Samma utveckling är på väg i den amerikanska fläsksektorn,

med idag 10-15% av volymen hos storföretag. Även i Europa ses samma tendens i

situationer, där lantbrukskooperation inte har lyckats åstadkomma tillräckligt

hög integrationsgrad, t ex i Belgien, där storföretag står för mellan 33 och

3,5% (beroende på typ av produktion)7. Till och med i Sverige kan motsvarande

utveckling nu skymtas, i och med att ett par enskilt ägda slakterier i

Sydsverige har börjat tillämpa liknande affärsprinciper.

Köpmannaförbundet: För att inte skapa onödiga konkurrensbegränsningar stödjer vi

förslaget i promemorian om att en samverkan inte bör få begränsa en medlems fria

rörlighet på marknaden.

Industriförbundet: Förbundet stöder förslaget att föreningssamverkan inte

skall vara undantagen om den medför bl a att medlemmarnas val av avnämare eller

leverantörer inskränks på ett konkurrensförvanskande sätt.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges Livsmedelshandlares

förbund (SSLF) m.fl.: De redovisade avtalstyperna bör inte omfattas av

undantaget. Enligt vår uppfattning bör man koppla införandet av föreslagen

särlagstiftning till ett krav på att föreningarnas stadgar och avtal

ovillkorligen ändras så att inga begränsningar betr. t.ex. medlemmars rörlighet

finns kvar vid lagens ikraftträdande.

Kooperativa institutet: Det är beklagligt att redan i lag skriva kooperationen

på näsan genom att ge fortsatt tillämpning av förbudet i 6:e paragrafen konkur-

renslagen vad avser avtal som förhindrar eller försvårar medlemmarnas fria rör-

lighet på marknaden (paragraf 18b). Enligt vår uppfattningen hade förbudet inte

utan fortsatta överväganden bort omfatta medlemmarnas rörlighet eftersom denna

ar en grundläggande principfråga.

Enligt institutets mening bör emellertid redan nu rörlighetsfrågan kunna få en

tillfredsställande principiell lösning om den ersätts av en lydelse i samma

lagrum med innebörd att avtalet, förutom uppräknade effekter, även medför att

skälig del av vinsten kommer konsumenterna till del.

LRF: Frågan om medlems rörlighet måste även ses ur ett föreningsrättsligt per-

spektiv då konkurrensfrågan bedöms. Konkurrensen har redan fällt sitt utslag på

marknaden genom att föreningen fått de medlemmar den har. I föreningarna gäller

fritt in- och utträde.

Medlemskapet i en "primärförening" innebär både rättigheter och skyldigheter,

även mot tredje man. Medlemmarnas frihet ställs mot föreningens behov av viss

stabilitet i medlemsunderlag, råvarufångst och i eget kapital. Anläggningarna

och verksamheten i föreningen måste ju betalas. För att effektivt kunna fullgöra

sitt ändamål och främja verksamhetens effektivitet måste föreningen kunna knyta

medlemmarna till sig genom stadgebindningar och/eller avtal. Medlemmarna har

nämligen rätt att i överensstämmelse med likhetsprincipen utnyttja föreningen

enligt dess syfte. Att det i många fall är rationellt, inte minst ur

konsumentsynpunkt, med en långtgående integration mellan råvaruproduktion och

förädling visar de långtgående kontraktsbindningar som finns, inte minst utom-

lands, inom t ex fjäderfä- och fläskproduktionen. Det är orimligt att det

producentkooperativa företaget skall få sämre möjligheter till sådan integration

än andra företagsformer.

Det är uppenbart att krav på att medlemmar skall få agera fritt på marknaden

svårligen kan kombineras med krav på att en förening inte skall få agera fritt

efter marknadsmässiga villkor. Det skall påpekas att på slaktområdet i Danmark,

Tyskland och Holland ofta förekommer treårskontrakt.

LRF vill vidare med skärpa vända sig mot den begränsning i en ekonomisk

förenings handlingsfrihet som ryms i följande citat : "Också skilda erbjudanden,

såsom m m som bygger på trohet till föreningen avseende leveranser eller inköp,

kan snedvrida konkurrensen på ett sätt som det inte generellt bör medges

undantag för." Det är en självklarhet för ett företag att erbjuda trohetspremier

och dylikt. Detta är lätt att exemplifiera från andra branscher, t ex

försäkringsbolag och oljebolag som ger helkundsrabatter.

Det vore förödande om svensk lagstiftning skulle förbjuda sådana affärsmetoder.

Det måste ankomma på medlemmarna att i demokratisk ordning fatta beslut om de

prissättningsregler man vill tillämpa i sin förening.

LRF vänder sig bestämt mot utredningens lättsinniga syn på utbetalning av in-

satsmedel. Föreningarna har inget intresse av att i onödan förlänga

utbetalningstiden eller att utnyttja ett sådant förfarande i konkurrens-

begränsande syfte. Däremot är det absolut nödvändigt att ha ett rimligt skydd

mot ett alltför snabbt utflöde av föreningens egna kapital. Det är nödvändigt

med en spärregel som gör det möjligt att fördela utbetalningen över ett antal

år.

I promemorian heter det bl a: "Ett sådant hinder kan också föreligga om tiden

(för utbetalning av insatser) är längre för den som lämnar föreningen och fort-

sätter sin verksamhet på egen hand eller genom annan förening än den som helt

upphör med sin verksamhet." Ett sådant synsätt är orimligt bl a med utgångspunkt

från föreningslagen. De regler som gäller är tillkomna bl a för att skydda

kvarvarande medlemmars ekonomiska intressen i föreningen. Det kan inte vara

samhällets uppgift att försvåra för kvarvarande medlemmar att samverka. Därför

är det fullt rimligt och i många fall helt nödvändigt att kunna tillämpa olika

återbetalningsregler beroende på av vilken anledning utträde sker. Det kan också

vara värt att uppmärksamma att ett aktiebolag ej behöver betala tillbaka sitt

egna kapital.

För att uppnå stabilitet i föreningens egna kapital och av borgenärshänsyn och

därmed från kreditvärdighetssynpunkt, finns i många föreningar ett behov av en

långsammare insatsåterbetalning än föreningslagens dispositiva regel sex månader

efter medlems avgång. Föreningsrättsligt finns inga begränsningar överhuvudtaget

för en förenings möjligheter att fördröja eller förhindra en insatsåter-

betalning. Att insatsåterbetalning skall ske på rimliga villkor är en allmän

uppfattning inom lantbrukskooperationen.

Den ekonomiska föreningens skyldigheter gentemot kunder, borgenärer och med-

lemmar enligt ovan måste respekteras konkurrensrättsligt. Detta måste klart kom-

ma till uttryck i de nya lagreglerna och/eller motiven.

Köttbranschens Riksförbund: Den fria rörligheten på marknaden för i vart fall

den privata slaktindustrin är avgörande för att en reell konkurrensneutralitet

skall kunna upprätthållas. Med dagens komplexa uppläggning av lantbruksföre-

tagens verksamhet kan problem uppstå. De flesta föreningar ger i dag en möj-

lighet för sina medlemmar att under ett friår pröva andra slaktföretag. Tyvärr

har vi upprepade gånger erfarit att friåret kringgärdas av många svårigheter.

Mycket vanligt är att den medlem som begär friåret, inte kan räkna med att vissa

till produktionen knutna tjänster från föreningen då kan utnyttjas. Vi har under

1980 talets början upplevt försöken att förhindra utträde ur en slakteriför-

ening, genom att hindra uttagande av friår genom att neka tillgång till

avelsmaterial, nödvändigt för en framgångsrik slaktsvinsproduktion. Många andra

hinder kan säkert påräknas i framtiden. Det är mycket viktigt att den

konkurrensvårdande myndigheten noggrant kan följa denna utveckling. I annat fall

kan den fria rörligheten bli kraftigt urholkad. Vår slutsats är att om den fria

rörligheten skall kunna hävdas gentemot en primärförening av dess medlemmar

måste den konkurrensövervakande myndigheten besitta tillräcklig kompetens om de

frågor som kan komma att inskränka rätten till fri rörlighet. Det måste vara

Näringsdepartementets uppgift att se till att detta krav uppfylls.

Svenska Lantägg AB: Samverkan mellan olika företag i fråga om ledning kan också

orsaka ur konkurrenssynpunkt skadliga konsekvenser. Det finns anledning att upp-

märksamma de stadgar och avtal som förekommer. Dessa bör syfta till att reglera

affärsförhållandena på ett adekvat sätt och ej till att låsa parterna pro-

hibitivt. Avtal som syftar till att anpassa produktionens storlek till

marknadens behov är motiverade i erfordlig omfattning i en avreglerad marknad.

Svenska Nestlé AB: Bolaget instämmer givetvis i utredarens förslag innebärande

att det ej finns skäl att från tillämpningen av 6 Konkurrenslagen undantaga

sådana avtal som förhindrar eller försvårar medlemmens fria rörlighet på mark-

naden. Detta innebär att en medlem fritt skall kunna uppsäga sina kontrakt med

sin förening och att välja annan avnämare om han så skulle önska. Ej heller

skall undantag kunna ges från förbudet att diskriminera en medlem om han ej

levererar hela sin produktion till en förening eller att erbjuda honom särskilda

rabatter eller bonus mm som binder upp denne och därmed också snedvrider konkur-

rensen.

Skogs- och lantarbetsgivareförbundet: Närmast som en ordningsfråga vill vi fram-

hålla att parterna har sina positioner beroende på frivilliga och ömsesidiga

kontrakt. Ett medlemsskap innebär i princip att medlemmen levererar sina pro-

dukter och att föreningen tar emot dem. Den som inte är beredd att acceptera

dessa enkla villkor har självfallet full frihet att stå utanför.

Dock kan det finnas anledning att granska utträdesreglerna. I vissa fall kan

dessa försvåra producenternas rörlighet och möjlighet att

byta affärspartner, vilket inte ligger i våra medlemmars intresse. Det måste

finnas en viss förståelse för, att en ekonomisk förening inte ska behöva drabbas

av en alltför snabb dränering av insatskapital, men risken finns å andra sidan

att det i stället blir ägaren av insatspengarna, d.v.s. den utträdande medlemmen

som kommer i en sämre situation. Därför är det bra att frågan uppmärksammas.

NO:s så kallade friår från 1980 har för övrigt så vitt bekant saknat all

praktisk betydelse.

Sågverksföreningarna: När det först gäller avtal som förhindrar eller

försvårar medlemmarnas fria rörlighet på marknaden vill vi framhålla att detta

är en viktig begränsning i undantagets räckvidd. Vi ansluter oss i den här delen

till Arbetsgruppens överväganden, som vi anser är välavvägda.

TCO: Lagen bör inte kunna tillåta stadgebestämmelser och liknande som hindrar en

enskild medlem att agera fritt på marknaden. Leveransplikt eller inköpstvång får

inte förekomma, ej heller bestämmelser som onödigtvis försvårar för medlem att

lämna föreningen.

Svenska Lantarbetareförbundet: Även om det kan ifrågasättas ur föreningsrättslig

synpunkt att göra inskränkningar mot lantbrukskooperationens möjligheter att

själv fatta beslut inom föreningsrättsliga ramar, så anser vi att arbetsgruppens

förslag att underlätta för den enskilde lantbrukaren vid utträde har en positiv

betydelse när det gäller att i en avreglerad marknad skapa incitament för

förnyelse. Vi tror samtidigt att det är av stor betydelse att föreningar åläggs

ett regionalpolitiskt ansvar att ansluta producenter inom en viss region, så att

dessa inte sätts på undantag till exempel i extrem glesbygd eller av andra

orsaker utestängs från en rationell förädlings- eller försäljningsorganisation

när det föreligger önskemål om anslutning.

10.2.3 Avtal som avser fastställande av försäljningspriser

Svea Hovrätt: 18 b är svårtillgänglig. Detta gäller i synnerhet punkten 2 i

andra stycket. I syfte att göra andra stycket något lättare att förstå föreslår

hovrätten att uttrycket "Första stycket gäller dock inte avtal ..." byts ut mot

"Förbudet i 6 gäller dock avtal ...".

Marknadsdomstolen: Bestämmelsen i lagförslagets 18 b andra stycket är

svårtillgänglig bl.a. därför att undantag görs från undantag i flera led. En

viss förbättring vad gäller tydlighet skulle åstadkommas genom att inledningen

till stycket formulerades om på följande sätt: "Förbudet i 6 skall dock,

oavsett vad som sägs i första stycket, gälla avtal som har till syfte eller

resultat".

Även formuleringen i 18 b andra stycket punkt 2 a) väcker frågor. Det är tvek-

samt om en gräns kan dras mellan prissamverkan som är en nödvändig följd av

"föreningens verksamhet i övrigt" och prissamverkan som är en följd av samverkan

om försäljning. De exempel på denna gränsdragning som lämnas på s. 64-65 är

svårförståeliga och ger knappast tillräcklig vägledning. Enligt Mark-

nadsdomstolens mening bör bestämmelsen ytterligare övervägas.

Stockholms tingsrätt: Det centrala stadgandet i ändringsförslaget, 18 b, som

utgör ett nytt undantag från 6 konkurrenslagen, i sitt andra stycke innehåller

ett "undantag från undantaget" samt att nämnda andra stycke,

p. 2 a) och b), i sin tur innefattar undantag i ytterligare ett led. Stadgandet

har härigenom fått en rättstekniskt komplicerad konstruktion och blivit ganska

svårläst ehuru inte ogenomträngligt. Lokutionerna "nödvändig följd" och

"nödvändigt" kan komma att föranleda åtskilliga tillämpningssvårigheter. Som

anförs i promemorian måste emellertid den exakta gränsdragningen i dessa frågor

förmodligen "ske i rättstillämpningen genom bedömning av den konkreta situation

som är föremål för prövning i varje enskilt fall."

Konkurrensverket: När det gäller prissamverkan inom ramen för en förening har

den departementala arbetsgruppen föreslagit att sådan samverkan inte skall

omfattas av förbudet i 6 KL, om samverkan bidrar till att förbättra produktio-

nen eller distributionen eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt

framåtskridande och fastställandet av försäljningspriser är nödvändigt för att

uppnå ett sådant resultat. Förbudet i 6 KL skall alltså inte vara tillämpligt

om föreningens verksamhet har sådana positiva effekter som avses i 8 KL,

första punkten. Enligt verkets mening möjliggör detta prissamverkan i mycket

stor utsträckning eftersom den begränsning som ligger i att dessa förbättringar

skall komma konsumenten till godo (8 andra punkten KL) inte finns med. Det är

enligt verkets mening mycket olyckligt om all vinst företagen gör i dessa fall

stannar hos företagen själva och inte kommer konsumenten till del i form av

t.ex. lägre priser. Det vore av värde att det under det fortsatta

lagstiftningsarbetet klargjordes tydligare hur bestämmelsen skall tillämpas,

t.ex vad galler bevisbördan i klagomålsärenden.

SLU: 18 b 2 st. p. 2 helt bör utgå. Något bärande argument för att

ekonomiska föreningar, vars uppgift är att prisförhandla (förhandlingskoopera-

tion) ska särskiljas från andra producentkooperativa företag anges inte i för-

slaget. För att förklara förekomsten av dylika föreningar är det nämligen exakt

samma teorier som kommer till användning som när man ska förstå förekomsten av

andra kooperativa organisationer. Det är inte heller någon skillnad mellan

förhandlingskooperativa företag och andra producentkooperativa företag vad

gäller deras roll för medlemmarna. Det kooperativa företaget fullgör en uppgift

för medlemmarnas räkning - en bestämd del i den samlade produktionsprocessen,

som den kooperativa organisationen kan ombesörja effektivare än alla de enskilda

medlemmarna skulle kunna göra var för sig.

Om denna del är prisförhandlingar eller råvaruinsamling eller vidareförädling

eller något annat är ovidkommande - alla dessa moment är inneboende delar i en

värdekedja. På samma sätt som annan kooperation förekommer förhandlingskoo-

peration därför att den har en rationaliserande roll. Företagen sänker trans-

aktionskostnaderna för både köpare och säljare, dels genom att antalet förhand-

lingar och kontrakt reduceras och dels genom att osäkerheten minskar, vilket är

till gagn för båda parter i och med att deras planeringsförmåga förbättras. Po-

ängen bakom förhandlingskooperationen är att i marknadssituationer med skev

maktbalans stödja den svage parten och skapa ett jämnare maktförhållande, dvs

samma tankegång som i så mycken annan lagstiftning. I USA är dylika kooperativa

företag (bargaining cooperatives, enligt vedertagen amerikansk terminologi) all-

mänt förekommande och lär inte vara ifrågasatta.

Därmed är sagt att ett generellt förbud mot förhandlingskooperativt företagande

inte kan vara effektivitetsbefrämjande. De idag existerande förhandlingskoopera-

tiva organisationerna verkar överlag på marknader, där de som motparter har

företag av betydande storlekar. Risken är därför stor att villkoren kommer att

fastställas ensidigt av den store parten, och de många småföretagarna blir

lidande.

Det är möjligt för de ifrågavarande producenterna att kringgå förbudet, t ex ge-

nom att de etablerar en produktionsanläggning för viss vidareförädling av pro-

dukterna. Risken är emellertid att detta inte leder till en optimal allokering

av samhällsresurserna.

Lagförslaget bygger förmodligen på att den tidigare, omfattande jordbrukspoliti-

ken i Sverige har drivit fram ett antal rikstäckande, allomfattande för-

handlingskooperativa företag. Utredarna har så kanske inte förstått att det är

skillnad mellan det principiella och det konkreta, dvs det konkreta är alltid

ett specialfall av det principiella. Det är troligen fråga om samma typ av

misstag som när likhetstecken sätts mellan riksorganisationer och

sekundärkooperativa företag.

Slutsatsen av resonemangen ovan ar att det finns ingen anledning att generellt

förbjuda förhandlingskooperation. I den mån skadlig verkan uppkommer av dylika

företags verksamhet, är det möjligt att angripa detta med paragrafen om missbruk

av dominerande ställning i 19 konkurrenslagen.

Köpmannaförbundet: Det är viktigt att man i ett gruppundantag skapar tydliga och

enkla regler. Förbudet mot samverkan om försäljningspriser uppfyller inte detta

krav genom den föreslagna lydelsen, att prissamverkan tillåts om den är en

"nödvändig följd av föreningens verksamhet i övrigt" eller om den behövs för att

förbättra produktionen eller distributionen eller främja tekniskt eller ekono-

miskt framåtskridande. Denna punkt bör preciseras ytterligare.

Industriförbundet: I förslagets 18 b tillåts prissamverkan som är en "nödvändig

följd av föreningens verksamhet i övrigt" eller som behövs för att förbättra

produktion eller distribution eller främja tekniskt/ekonomiskt framåtskridande.

Det är dock svårt att bilda sig en uppfattning om vad detta konkret innebär.

Vilka samverkanssituationer som skall anses gynnsamma för produktion, dis-

tribution etc, men vilka inte täcks av sådan samverkan som följer av verksam-

heten i övrigt är särskilt oklart. Något exempel på förfaranden av detta slag

ges heller inte. Det enda som tydligt sägs om när prissamverkan kan vara

tillåten/otillåten är att då föreningen kan organisera en marknadsplats

(auktion/börs) istället, skall prissamverkan inte anses som en "nödvändig

följd". Det gäller dock att avgöra när ett sådant arrangemang framstår som

realistiskt och rimligt ändamålsenligt, en säkert inte alltid lätt uppgift.

Detta tyder på att i praktiken blir utrymmet för prissamverkan mycket stort, ett

förhållande som det i så fall kan finnas skäl att analysera närmare.

Samtidigt anförs dock att en prissamverkan inte skall få upprätthållas om det

ingår företag som är tillräckligt stora för att kunna sätta egna priser. Detta

synes dock inte omedelbart ha att göra med vad som följer av föreningens

verksamhet. Vidare uppstår frågan hur mindre företag som är medlemmar i samma

förening skall behandlas i sammanhanget och för vilka man uppenbarligen avsett

att tillåta prissamarbete.Sammantaget finner Förbundet att bestämmelsens inne-

börd på denna punkt behöver klargöras ytterligare.

I förslaget berörs inte sådana avtal inom föreningen som avser eller medför

begränsningar av utbudet. Sådana synes, som förslaget är utformat, bli omöjliga

eller mycket svåra att komma åt oavsett effekterna. Förbundet kan inte se att

det här finns anledning att behandla utbudsbegränsningar annorlunda än prissam-

verkan.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och Sveriges Lismedelshandlareförbund

(SSLF): När det gäller prissamverkan i försäljningen anförs att den även

fortsättningsvis bör omfattas av förbudet i 6. Det anförs därvid att "Undantag

från förbudets tillämpning görs sålunda inte beträffande avtal som innebär att

försäljningspriset fastställts på producerade varor, om inte detta fastställande

av försäljningspriset är en nödvändig följd av föreningens verksamhet i övrigt

..". Enligt vår uppfattning ger skrivningarna i denna del utrymme för en vid

tolkning av vad som kan överenskommas betr priser. Med den omfattande integre-

ring och relativt komplicerade struktur som lantbrukskooperationen innebär är

det enligt vår uppfattning viktigt att anvisningarna till lagen är enkla och

entydiga.

Grossistförbundet Svensk Handel: Särskilt anmärkningsvärt är att de lantbruks-

kooperativa företagen föreslås få samarbeta om priser i den utsträckning som

anges i förslaget. Undantagsregler för lantbrukskooperationen bör inte motivera

mer eller mindre generösa undantag från det generella förbudet mot prissam-

verkan. Sådan prissamverkan bör endast få ske i den utsträckning som nuvarande

lagstiftning medger. Som förebild kan tjäna de kriterier för undantag som anges

i 8 Konkurrenslagen.

LRF: De undantag som ges i 18 b andra stycket 2 om gemensamma försäljnings-

priser är oklara och oacceptabla. Sammanfattningsvis avvisas bestämt de begräns-

ningar i rätten att sätta gemensamma försäljningspriser som föreslås i

arbetsgruppens förslag. Punkten måste utgå.

LRF anför att den grundsyn på den ekonomiska föreningen som företagsform som LRF

redovisat och som i annat sammanhang näringsdepartementet delat samt det

förhållandet att ekonomiska föreningar konkurrerar på marknaden med främst

aktiebolag, som aldrig möts av liknande lagstiftning, innebär att LRF inte kan

godta förslagets generella utgångspunkt och effekter. Detta gäller trots un-

dantagen och deras rent praktiska betydelse. Innebörden av förslaget är för

vissa branscher, t ex skogsägareföreningarna och förhandlingsorganisationerna,

se nedan, oacceptabelt.

Förslagets huvudregel innebär att den ekonomiska föreningen totalt sett,

inklusive sättandet av försäljningspriset till tredje man, ses som en

horisontell kartell mellan medlemmarna och inte som en ekonomisk enhet. Denna

kartell anses föreligga även genom flera förädlingsled inom den ekonomiska

föreningen ända tills den processade produkten försäljs på marknaden. Härigenom

underkänns föreningen som företag på marknaden.

LRF saknar en analys i förslaget av när arbetsgruppen anser att den ekonomiska

föreningen konkurrensrättsligt är att se som ett företag och inte som en kartell

. Var upphör kartellen och var börjar föreningen som ett företag? Är det fråga

om två parallella synsätt där lagstiftaren hela tiden väljer det som passar? Är

det fråga om två ekonomiska enheter vid fusion mellan två ekonomiska föreningar?

LRF kan inte underlåta att som jämförelse ställa frågan om det föresvävat lag-

stiftaren att förbjuda en bolagskoncern som STORA att sätta priser på t.ex.

papper.

LRF anser att motiven rörande när prissamverkan anses tillåten är oklara. Teore-

tiska synsätt utan praktisk förankring präglar formuleringarna. Härigenom skapas

utrymme för godtycke och rättsosäkerhet. Vad är undantaget när en förening dels

förädlar varor från medlemmarna och säljer vidare, dels köper sådana varor obe-

arbetade från medlemmar och säljer vidare? Måste här en uppdelning ske av

prissättningen utifrån nödvändighetskriterierna?

Även då det är fråga om enbart obearbetade produkter som säljs av föreningen,

vilket i stor utsträckning gäller på trädgårdsområdet, uppkommer oklarheter med

förslaget. Här sägs att finns det andra sätt att sälja produkterna "som det är

praktiskt möjligt att använda sig av där det inte är nödvändigt att föreningen

fastställer försäljningspriserna" är prissamverkan inte nödvändig. Vad som är

"praktiskt möjligt" kan vara ekonomiskt och konkurrensmässigt omöjligt. Vad

menas? Marknadssituationen kan kräva att föreningen fastställer priserna. Syn-

sättet att medlemmarna i samverkan sätter priserna är i praktiken helt främman-

de. Om föreningen konkurrerar med ett antal bolag måste föreningen få välja

samma försäljningssätt som konkurrenterna. Om så ej får ske uppstår diskrimi-

nering.

Har en förening av speciella skäl valt t ex auktionsvägen är det vidare

fullständigt orimligt att andra föreningar i samma eller liknande situation

skulle vara tvingade genom lagstiftning att övergå till samma teknik. Visar sig

auktionsvägen vara rationellast kommer marknaden att tvinga fram den lösningen.

LRF vill erinra om att på marknaden förhandlar köpare och säljare om priset.

Försäljningsbegreppet omfattar också många faktorer såsom orientering om

marknaden vad avser efterfrågan och utbud, avtal om villkor för leverans, kvali-

tet, tid, plats och transportsätt m m.

Många faktorer inverkar således på prisbildningen. Det är felaktigt och olämp-

ligt att lagstiftaren försöker styra marknadsstrukturen på detta sätt. Förslaget

är ogenomtänkt och visar på en misstro mot marknadens funktionssätt.

I förslaget anges "Om samverkan i en förening på detta sätt bidrar till förbätt-

rad produktion eller distribution eller till att främja tekniskt eller ekono-

miskt framåtskridande och motsvarande resultat inte kan uppnås annat än om varor

säljs till ett och samma pris är försäljningspriser tillåtna." Det torde inte

vara svårt att påvisa att de ekonomiska föreningarna uppfyller sådana uppställda

positiva villkor.

I förslaget anförda exempel ger dock såvitt avser kopplingen fördel - gemensamt

pris - helt otillräcklig vägledning vid bedömningen av undantaget tillämplighet.

Om fördelarna kan nås på annat sätt än genom gemensam prissättning kan denna

vara förbjuden. Inget sägs om marknads- eller konkurrenskrav. Reglerna är så

oklara att de tvingar fram ansökan om icke-ingripandebesked eller anmälan för

undantag, vilket ju undantagsreglerna avsett onödiggöra. Vad nu sagts gäller

även nödvändighetsrekvisitet i 18b andra stycket 2 a. Vidare är immunitets-

reglerna otillräckligt utredda.

Att lönsamheten ökar vid gemensam prissättning anges i förslaget inte vara en

nödvändig följd av den övriga verksamheten. Påståendet strider helt mot den

kooperativa föreningens principer. Föreningarnas syfte är ju att genom medlem-

marnas deltagande främja deras ekonomiska intressen. Den gemensamma satsningen

på leveranserna till föreningen kan inte fullföljas om prissättningen styrs av

"praktiskt möjliga" sätt. Det är marknadskraven på företaget ekonomisk förening

i konkurrens med andra företag som skall avgöra prissättningsfrågan. Förslaget

innebär att företagsformen ekonomisk förening diskrimineras gentemot

aktiebolaget.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) m.fl konstaterar att jordbrukets förhandlingsor-

ganisationer - potatisodlarorganisationen, betodlarorganisationen, frö- och

oljeväxtodlarorganisationen och konservväxtodlarorganisationen - faller helt

utanför det föreslagna undantaget. Detta framgår av arbetsgruppens kommentarer

till frågan om gemensamma försäljningspriser. Nämnda organisationer skall i sin

helhet likställas med primärföreningar och omfattas av undantaget. Med hänsyn

till den inställning konkurrensverket redovisat i sin skrivelse till regeringen

i ärendet 1993-11-26 föreligger en betydande risk för att nämnda organisationer

inte erhåller undantag eller sådant endast i begränsad omfattning med åtföljande

krav på ändring av verksamheten. Detta kan inte godtas. Arbetsgruppen behandlar

över huvud taget inte frågan om förhandlingsorganisationerna, dessa omnämns

endast. Ingen analys finns av de jordbrukspolitiska konsekvenserna och av

följderna för berörda branscher och odlare av arbetsgruppens inställning.

Berörda organisationer består, som framgår av material som överlämnats till

arbetsgruppen, av två led, föreningar och av dem ägd förening. Det är fråga om

en blandning av ekonomiska och ideella föreningar. Föreningarna köper inte in

medlemmarnas produkter för försäljning utan viss eller vissa föreningar inom

branschen har bl a förhandlingsuppgifter gentemot kopparslant.

Samverkan inom nämnda förhandlingsföreningar är nödvändig for att odlarna som är

mycket små aktörer på marknaden skall kunna hävda sig mot sina i många fall myc-

ket stora köpare. I ett fall i intar köparen (Sockerbolaget AB) en

monopolställning på marknaden.

LRF vill starkt understryka det jordbrukspolitiska engagemang som staten gjort i

flera av de berörda branscherna. Vad härmed avses framgår av till arbetsgruppen

överlämnat material.

De nämnda förhandlingsorganisationerna fullgör en jordbrukspolitiskt nödvändig

uppgift för näringens bedrivande och tillvaratagande av odlarnas ekonomiska

intressen samt deras möjligheter att hävda sig på marknaden mot olika köpare.

Verksamheten är rationell och balanserar i samtliga fall starka köpare. Just mot

bakgrund av den jordbrukspolitiska situationen inför ett EU-inträde är det abso-

lut nödvändigt att låta föreningarna fortsätta sin verksamhet i oförändrad form

så att näringens intressen kan tillvaratas under stabila former.

Svenska Nestlé AB: Det är oklart vad som menas med att tillåta sådan prissamver-

kan som är en "nödvändig följd av föreningsverksamhet i övrigt" eller som anses

nödvändig för att förbättra produktion eller distribution eller främja teknisk

eller ekonomisk framåtskridande. Detta bör preciseras.

Skogs- och lantarbetsgivareförbundet: Eftersom det inte framgår vare sig av

förslaget eller kommentarerna, på vad sätt föreningarnas prisinformation för

medlemmarnas produkter skulle vara till skada, framstår motiven för att förbjuda

dem som mycket dunkla. Det måste fastslås, att den nuvarande ordningen ger

stabilitet åt marknaden och skapar en grund för rättvisa mellan producenter. Det

är, som var och en förstår, inte realistiskt att alla småproducenter ska un-

derhandla om priset vid varje försäljningstillfälle - liksom vid forna tiders

marknader eller torghandel.

Det bör påpekas att likaprisidén under senare år kompletterats med en presta-

tionsbetingad prissättning. Utgångspunkt är föreningens prislista men med möj-

lighet för producenterna att också få nytta av de fördelar de kan erbjuda före-

ningen genom exempelvis långsiktiga kontrakt, fulla slaktdjurslass, eller hela

långtradarleveranser av handelsgödsel etc. Extra hög kvalitet ger också underlag

för högre leverantörspris. De medlemmar som ger föreningen bättre kvalitet eller

lägre omkostnader får alltså ersättning för detta. Skulle man inte bli överens

om villkoren, kan producenten välja en annan affärspartner. Så fungerar systemet

idag - till nytta för inblandade parter.

10.2.4 Prissamverkan inom skogsnäringen

SLU: Den föreslagna bestämmelsen 18 b 2 st. p. 2 skulle i hög grad komma att

påverka den svenska skogsnäringen. Genom att skogsägareföreningarna blir försva-

gade och får en reducerad roll för de enskilda skogsägarna är risken stor att

det privata skogsbrukets ställning i Sverige blir lidande. Skogsägareförening-

arna har haft en stor betydelse för framväxten av ett rationellt, intensivt och

konkurrenskraftigt skogsbruk hos de enskilda skogsägarna. Föreningarnas in-

satser, bl a prisförhandlingar, har stor betydelse även för icke anslutna

skogsägare. Därjämte består föreningarnas verksamhet i virkesförmedling,

rådgivning och service vad gäller skogsvård, avverkning mm. Verksamheten har

inneburit att intensiteten och kvaliteten i skötseln av landets privatägda

skogar har ökat till en internationellt sett unik nivå. Vidare har ett samlat

utbud av virkesråvara till skogsindustri och energiproducenter vuxit fram i takt

med att efterfrågan ökat. Till bättre utnyttjande av skogsråvaran har

föreningarna också bidragit genom etablering av egen skogsindustri, främst

sågverk men i vissa områden även massa- och pappersindustri.

Det är av stor vikt för skogsnäringen att en prisbildning baserad på fri konkur-

rens kan byggas upp. Ännu saknas dock mekanismer för att kunna handla virke på

en marknadsplats, t ex i form av en optionsbörs med tillhörande terminsaffärer.

Så länge detta är fallet kan en någorlunda fri marknad uppnås endast genom att

jämbördiga förhandlingsorganisationer skapas på virkesmarknaden. Inte heller

köparsidan är betjänt av att föra individuella prisförhandlingar med c:a 200 000

skogsägare. Detta går inte att förena varken med ett rationellt skogsbruk eller

med en rationell skogsindustriell produktion, vilka båda kräver en lång plane-

ringshorisont. Transaktionskostnaderna blir orimligt höga, helt i enlighet med

vad som ovan sagts generellt om fastställande av försäljningspriser. Skogsägarna

bör med andra ord via sina föreningar ges möjligheter att organisera sina

prisförhandlingar så att de på ett rimligt sätt balanserar köparparternas

styrkeförhållanden.

LRF: Beträffande skogsägareföreningarnas rätt att fastställa sina försäljnings-

priser skulle arbetsgruppens resonemang kunna tolkas så att en skogsägareföre-

ning, som inte har virkesförädling i egen regi, inte skulle ha rätt att

fastställa försäljningspriser. Detta skulle få helt orimliga konsekvenser för

föreningens konkurrenskraft. Arbetsgruppen konstaterar att det for en skogsägare

som endast bedriver skogsbruk i begränsad omfattning kan vara alltför betungande

att själv förhandla om priser och andra villkor med köpare. Det är just detta

som är en av grundidéerna bakom bildandet av skogsägareföreningar, vilkas

medlemmar i genomsnitt har ca 50 ha skogsmark. Det vore fullkomligt absurt om en

förening med flera tusen medlemmar skulle behöva sortera dessa medlemmar efter

storlek och sedan dela in dem, i kategorier - dels en grupp för vilka man kan

fastställa ett gemensamt försäljningspris, dels en annan grupp för vilken detta

inte skulle vara i överensstämmelse med lagen.

Arbetsgruppens resonemang skulle också kunna leda till att en förening i princip

bara får fastställa försäljningspriser för de kvantiteter som förädlas i egen

regi. För övrigt virke skulle inte sådant gemensamt försäljningspris få

förekomma. Detta visar att lagens bestämmelser på den här punkten skulle få helt

orimliga konsekvenser. Föreningarnas huvudkonkurrenter på marknaden har givetvis

inga sådana begränsningar för sin verksamhet. Skogsägareföreningarna skulle

alltså allvarligt diskrimineras jämfört med andra parter på marknaden. Den

mycket oklara skrivningen om när en förening får fastställa försäljningspriser

riskerar därför att försvaga möjligheterna för enskilda Skogsägare att samverka

i skogsägareföreningar.

Ett exempel på detta är det nybildade bolaget ASSI/Domäns roll som stor säljare

av sågtimmer till köpsågverken. Man kommer naturligtvis att utnyttja denna situ-

ation för att få bästa möjliga pris för sin råvara. Om då t ex en skogsägare-

förening skulle vara förhindrad att ta ut bästa möjliga pris uppstår konkurrens

på olika villkor. Att så kan bli fallet framgår för övrigt av följande citat

från promemorian: "Förbudet i 6 torde vidare träffa prissamverkan då försälj-

ningen av medlemmarnas varor sker till ett och samma pris genom föreningen utan

annan grund än att priserna då kan sättas högre än vad som annars skulle vara

fallet." Föreningens ändamål är att nå ett bra virkespris och därigenom ta till-

vara medlemmarnas ekonomiska intressen. Om sådan verksamhet skulle vara förbju-

den eller kräva dispens är det en klar diskriminering av den ekonomiska före-

ningen som företagsform.

Ett undantag från 6 bör gälla fullt ut. Varje inskränkning innebär ett avsteg

från principen att olika företagsformer skall ges möjlighet att arbeta på lika

villkor.

Det måste understrykas att samverkan inom det enskilda skogsbruket har till

syfte att, utöver det självklara målet att få skäligt betalt för den skogliga

råvaran, åstadkomma en rationell virkeshandel vad avser transporter, planering,

skapande av likartade tekniska villkor etc. Det innebär att en ekonomisk före-

ning, liksom varje annan aktör på marknaden, måste ha rätt att träffa överens-

kommelser om försäljningspriser utan några begränsningar.

Skogsägareföreningarna verkar i konkurrens med många aktörer inom landet. På-

verkan kommer också i många fall från företag utanför landets gränser. Det måste

under sådana förhållanden vara rimligt att enskilda skogsägare får möjlighet att

även i fortsättningen samverka på de grunder som regleras i föreningslagen. Det

står också vid varje tidpunkt den enskilde skogsägaren fritt att välja att vara

med eller att ställa sig utanför.

Sågverksföreningarna: När det gäller avtal som innebär att försäljningspriser

direkt eller indirekt fastställs noterar vi att Arbetsgruppen föreslår att

sådant fastställande av försäljningspriser skall tillåtas i två situationer. Vi

vill särskilt inskärpa vikten av att gränserna för dessa situationer - som ju

innebär att konkurrensbegränsningar tillåts preciseras. Vi utvecklar i det

följande skälen till detta och föreslår också en delvis annan utformning av

lagförslaget än Arbetsgruppen.

Den första situationen då fastställande av försäljningspriser föreslås tillåtas

i primärföreningar är när detta är en nödvändig följd av föreningens verksamhet

i övrigt. Detta gäller annan verksamhet än samverkan om försäljning. Arbets-

gruppen nämner att det mest tydliga exemplet på när en prissamverkan är en

nödvändig följd av föreningens övriga verksamhet är när föreningen säljer pro-

dukter från egen förädlingsindustri.

Inom skogsnäringen finns flera skogsägareföreningar som driver såväl en ren tim-

merhandel som en förädlingsverksamhet i form av sågverk. Det faktum att en

skogsägareförening samtidigt driver såväl sågverk som timmerhandel bör dock

enligt vår uppfattning normalt inte leda till att föreningen kan samverka om

priserna i timmerhandeln, även om man gör det i marknadsföringen av sågverks-

produkterna. Detta kan enligt vår uppfattning inte anses vara en "nödvändig

följd" av sågverksverksamheten som uppfyller lagförslagets kriterier.

Vi anser att det är i allra högsta grad angeläget att regeringen i motiven till

sitt lagförslag klargör var gränserna går för vilka verksamheter som kan leda

till att föreningen tillåts fastställa priserna i den rena timmerhandeln. Om

skogsägareföreningarna nämligen tillåts motivera prissamverkan i massaveds- och

timmerhandeln med sågverkssamverkan, kan dessa föreningar enkelt driva upp

priserna på timmer, inklusive värdet av de tillägg som köparna betalar till en

nivå som gör det svårt för köpsågverken att få lönsamhet i sin verksamhet,

samtidigt som skogsägareföreningarna kan låta intäkterna från den gemensamma

rundvirkeshandeln i föreningen subventionera det egna sågverket.

En annan omständighet som enligt förslaget kan motivera fastställande av för-

säljningspriser i primärföreningarna är när dessa samlar medlemmarnas utbud

"gentemot större kunder". Någon precisering av vad som täcks av detta begrepp

görs inte. Även om detta möjligen kan vara en beaktansvärd situation inom jord-

bruket, vill vi framhålla att skogsnäringen skiljer sig från jordbruket på denna

punkt. Inom skogsnäringen finns många köpare bland sågverken som är små och

medelstora företag. Dessa kan visserligen vara större än den enskilde skogsäga-

ren, men de är definitivt inga storföretag som kan diktera villkoren gentemot

säljarna. Prissamverkan är därför enligt vår uppfattning sällan en nödvändig

följd av styrkeförhållandena på sågtimmermarknaden.

Vi föreslår därför, beträffande den föreslagna punkten a) i 18 b , 2 st, 2 p.

lagförslaget,

- att regeringen tydligare motiverar lagförslaget i den här delen, så att det

framgår att skilda verksamheter i en primärförening, vilka inte har något objek-

tivt motiverat samband, inte skall kunna anses utgöra en "nödvändig följd" i

lagförslagets mening. Denna motivering kunde med fördel förses med exempel från

skogsnäringens område, samt

- att regeringen klargör vad som menas med "större företag" i detta sammanhang,

dvs vilka styrkeförhållanden som i sig motiverar att föreningarna tillåts

fastställa försäljningspriser.

Den andra situationen då fastställande av försäljningspriser föreslås tillåtas

är när samverkan i föreningen bidrar till att förbättra produktionen eller

distributionen eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande

och fastställandet av försäljningspriser är nödvändigt för att uppnå ett sådant

resultat.

Som exempel på när fastställande av priser kan vara nödvändigt för att organise-

ra en fungerande marknad nämns i förslaget att det för en skogsägare som endast

bedriver skogsbruk i begränsad omfattning kan vara alltför betungande att kräva

att denne själv skall förhandla om priser och andra villkor med köparsidan.

Vår uppfattning är att många alternativ till säljsamverkan med av skogsägareför-

eningen fastställda priser existerar inom skogsnäringen och att huvudregeln där-

för borde vara att sådan säljsamverkan inte tillåts.

För det första finns det inget som hindrar att skogsägareföreningarna redan i

dag utvecklar ett system där dessa verkar som agenter för medlemmarna. Om detta

sker på ett sätt som innebär att medlemmen betalar provision till föreningen för

dennes arbetsinsats, liksom sker i andra branscher, i stället för att som idag

låta köparna betala olika tillägg på en grundprislista, anser vi att en funge-

rande marknad kan skapas.

För det andra anser vi det vara fullt realistiskt att skogsägareföreningarna på

sikt kan etablera marknadsplatser såsom en hörs eller auktion där medlemmarnas

timmerposter kan bjudas ut.

För det tredje vill vi framhålla den mångfald som finns på köparsidan idag på

sågtimmermarknaden. Enskilda skogsägare i norra Sverige kan inom en tiomilsradie

normalt välja mellan 5-20 olika sågverk som tänkbara köpare. I södra Sverige är

motsvarande siffror 20-50. De enskilda sågverken å sin sida har däremot normalt

bara en skogsägareförening som säljare av sågtimmer att vända sig till inom

samma radie. Om skogsägarna regelmässigt tillåts prissamverka i sina

primärföreningar kommer därför ingen fungerande marknad att kunna upprätthållas.

För det fjärde bör hållas i minnet att skogsägarna alltid kan avvakta med av-

verkningen, om man är missnöjda med de priser som erbjuds, tills man tror mark-

nadsförhållandena blivit gynnsammare. Skogsbruket skiljer sig härvid markant

från jordbruket, där "avverkning" ofta måste ske vid givna tidpunkter i produk-

tionscykeln.

Sammantaget anser vi att det ovan anförda visar att det normalt alltid finns

andra sätt att organisera handeln på inom skogsnäringen, än genom att låta

skogsägareföreningarna fastställa försäljningspriser. Det är därför olämpligt

att i lagförslaget inkludera en möjlighet till sådan samverkan. I de få fall då

sådan prissamverkan i skogsägareföreningarna kan motiveras av rationalitetsskäl

torde enligt vår uppfattning kriterierna i den generella undantagsklausulen i 8

KL vara uppfyllda. De skogsägareföreningar som är i den beskrivna situationen

kan ansöka om ett individuellt undantag och den föreslagna särbestämmelsen är då

överflödig.

En fördel med att hantera frågan inom ramen för ordinarie undantagsbestämmelse

är vidare att de konkurrensvårdande myndigheterna får större möjligheter att

kontrollera att prissamverkan i skogsägareföreningarna endast förekommer då så

verkligen är motiverat.

Vi föreslår därför att punkten b) i 18 b , 2 st, 2 p. lagförslaget utgår, eller

i vart fall inte skall gälla för primärföreningar inom skogsnäringen. I den mån

de nämnda föreningarna kan påvisa att samverkan om försäljningspriser bör

tillåtas p g a att detta leder till en mer rationell handel på marknaden i

fråga, bör detta prövas av Konkurrensverket i varje enskilt fall enligt 8 KL.

Departementspromemorian tar inte upp en del av de särskilda prisbildnings-

mekanismer som förekommer inom skogsnäringen. Vi syftar dels på systemet med s k

köparprovisioner, dvs där skogsägareföreningarna låter sågtimmerköparna betala

en provision till föreningen som läggs ovanpå det pris som föreningen fastställt

i förhållanden till skogsägaren/medlemmen, och dels på bruket av s k virkesår,

där skogsägareföreningarna fastställer ett garantipris gentemot sina medlemmar

vilket gäller hela virkesåret, oavsett variationen i efterfrågan under

tidsperioden. Om skogsägareföreningen lyckas höja virkespriserna under året

gäller denna höjning retroaktivt från virkesårets början. Detta system motverkar

kraftigt ett marknadsanpassat virkesutbud.

Vi har i tidigare skrivelser till Konkurrensverket och till Arbetsgruppen be-

skrivit de ekonomiska konsekvenserna av denna praxis. Vi hänvisar därför till

bilagt material till remissyttrandet (bilaga 2 och 3, kan erhållas från

Näringsdepartementet) för en fylligare beskrivning av dessa förhållanden.

Vi hemställer att regeringen måtte beakta de sålunda beskrivna marknadsförhål-

landena inom skogsnäringen i detta lagstiftningsärende. Det galler dels huruvida

skogsnäringen alls skall inkluderas i lagförslaget och dels hur lagförslaget och

dess motiv skall utformas med särskilt avseende på skogsnäringen.

Stora Kopparbergs Bergslags AB: Endast vad avser samverkan vid fastställande av

försäljningspriser uppställer förslaget vissa förutsättningar för att även sådan

samverkan skall anses tillåten. Den föreslagna ordalydelsen och de motiv och

exempel som redovisas av arbetsgruppen är dock så oklara och i viss mån mot-

stridande att det över huvudtaget ej är möjligt all därur framläsa var gränsen

går för vad som är tillåtet respektive otillåtet. Några begränsningar vad avser

inköpssamverkan innefattande fastställande av gemensamma inköpspriser saknas

helt.

MoDo: Virkesmarknaden karaktäriseras idag av viss stabilitet och balans. I

mellersta och södra Sverige samverkar ett antal skogsindustrier i gemensamma

inköpsbolag. Över hela landet samverkar de s k oberoende köpsågverken. Därtill

kommer ett stort antal olika köpare och säljare i varierande omfattning över

landet.

Skogsindustrins samverkan genom Industriskog och Sydved utgör inom respektive

område viktiga och nödvändiga balanserande faktorer gentemot skogsägarför-

eningarna. Den komplicerade och känsliga virkesmarknaden riskerar att förlora

sin funktionsförmåga om lagstiftaren skapar en icke marknadsbetingad obalans. De

enskilt största hoten mot svensk skogsindustri är att virkeskostnaderna åter når

en nivå som överstiger industrins långsiktiga betalningsförmåga och att den

känsliga virkesförsörjningen äventyras. Dessa frågor är av stort national- och

samhällsekonomiskt intresse.

MoDo godtar förslaget under en, mycket viktig, förutsättning. Lagstiftaren måste

uttryckligen anvisa Konkurrenserket en rätt och skyldighet att vid tillämpning

av konkurrens lagen beakta effekterna av den nu föreslagna lagstiftningen.

Konkurrensverket måste således ges en rätt att tillåta samverkan också bland

köpare av olika kategorier så länge detta kan anses gagna en effektiv handel med

skogsråvara som i slutledet gynnar konsumenterna av skogsindustrins förädlade

produkter.

Stora Kopparbergs Bergslags AB: Sverige har idag en väl fungerande virkesmarknad

där aktörerna gemensamt genom olika former av samverkan skapat förutsättningar

för en stabil avsättningsmöjlighet av svenskt virke som samtidigt säkrar till-

förseln av virkesråvara till skogsindustrin, vilket är en förutsättning för dess

fortbestånd. En väl fungerande virkesmarknad utgör också grunden för god ekonomi

i skogsbruket och medger samtidigt en långsiktig satsning på god skogsskötsel.

Som framgått ovan spelar virkesmarknadens samtliga aktörer, såväl skogsägare-

föreningar som sågverksföreningar och inköpsbolagen en viktigt funktion på

virkesmarknaden. Det är därför av största betydelse att alla berörda parter och

konstellationer kan fortsätta att verka som tidigare och på så lika villkor som

möjligt, även ur konkurrensrättslig synpunkt.

Skulle exempelvis Industriskog och Sydved inte kunna fortsätta att vara en

motvikt till skogsägreföreningarna blir dessa helt dominerande på marknaden.

Dagens situation präglas av balans. Industriskog respektive Sydved och skogsä-

gareföreningarna kan verka samtidigt och därmed upprätthålla en konkurrenssi-

tuation där ingen kan anses vara dominerande eller far utrymme för missbruk av

sin ställning.

Kan aktörerna på den svenska virkesmarknaden ej fortsätta att fylla den funktion

de gör idag är risken mycket stor att vi kommer att återgå till den kaotiska

situation som rådde för ca 20 år sedan och som präglades av en betydande

virkesbrist och kraftigt fluktuerande priser.

Om skogsägareföreningarna kommer att omfattas av en kommande särlagstiftning är

det av största vikt att lagstiftarna klargör att även samverkan mellan

skogsbolagen för anskaffande av virke, liksom samverkan inom sågverksföre-

ningarna, kan fortsätta och därmed erbjuda en nödvändig funktion och stabilitet

på virkesmarknaden.

Vi vill slutligen framhålla att den samverkan som idag sker mellan skogsbolagen

i de gemensamt ägda inköpsbolagen, mellan enskilda skogsägare inom skogsäga-

reföreningarna och mellan de olika köpsågverken inom sågverksföreningarna gynnar

både produktion, distribution och tekniskt och ekonomiskt framåtskridande för

såväl skogsindustrin som skogsbruket och sågverksindustrin.

Munksjö AB: Den sydsvenska virkesmarknaden karaktäriseras av en i dag funge-

rande, balanserad marknad, även om Skogsägarföreningarna har en större dominans

än övriga aktörer. Det är därför av största vikt att konkurrenssituationen vid

inköp av råvara är neutral och i balans mellan marknadens aktörer.

- En särbehandling av s k primärföreningar i enlighet med förslaget skulle ome-

delbart kunna leda till en besvärande obalans i marknaden.

- En sund konkurrens om industriråvaran är absolut avgörande för Skogsindustrins

möjlighet att konkurrera på kort och lång sikt i ett internationellt perspektiv.

- Vedråvaran utgör den, utan jämförelse, största kostnadsposten vid tillverkning

av de flesta skogsprodukter.

10.2.5 Icke-ingripandebesked och undantag enligt 8 KL

Industriförbundet: I förslaget påstås att samverkan som inte kvalificerar för

undantag enligt förslagets 18 b har möjlighet att få dispens med stöd av 8 KL.

Förbundet menar att detta knappast kan vara korrekt. Hela upprinnelsen till

lagstiftningsärendet är ju just att undantag enligt 8 visat sig i stort sett

uteslutet för primärföreningarna. Vidare utgör kriterierna i 18 b 2 st 2p b)

delar av 8 s dispensgrunder. Det är därför svårt att se hur ett förfarande som

inte klarar de färre kraven enligt 18 b sedan skall kunna uppfylla både dessa

och dessutom vad som i övrigt fordras vid en prövningen enligt 8 .

11 Missbruk av en dominerande ställning

11.1 Förslaget

De särskilda konkurrensreglerna för lantbrukets primärföreningar avses gälla

endast i förhållande till förbudet i 6 . Från tillämpningen av förbudet mot

missbruk av en dominerande ställning i 19 görs inget undantag. Avtal eller

förfaranden som utgör ett missbruk av marknadsmakt från en förening med

dominerande ställning är alltjämt förbjudet. Också avtal eller förfaranden som

rör medlemmarnas handlingsfrihet och som har effekter gentemot tredje man kan

utgöra ett sådant dominansmissbruk.

11.2 Remissvaren

Konsumentverket: Verket vill framhålla vikten av att reglerna fortfarande gör

det möjligt att ingripa om primärföreningarna uppträder på marknaden på ett

sådant sätt, t ex genom att utnyttja en dominerande ställning, att det leder

till negativa effekter för konsumenterna.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet: Jordbrukskooperationens

starka ställning i Sverige medför att dess olika föreningar i stor utsträckning

har en dominerande ställning och att föreningarnas individuella agerande därför

kan prövas enligt 19 konkurrenslagen. Innebörden och betydelsen av denna

möjlighet torde med fördel kunna behandlas tydligare i det fortsatta lag-

stiftningsarbetet. Framför allt bör understrykas angelägenheten av att dominan-

sen inte får utnyttjas till åtgärder som direkt eller indirekt försvårar konkur-

rens för fristående företag, t ex i form av bindningar som försvårar dessas

tillgång till inköps- och försäljningskanaler, användning av kopplingsförbehåll,

användning av diskriminerande villkor, hot om bojkott, m.m. Tyvärr ger praxis

från den tidigare konkurrenslagen många exempel på att företagen inom jord-

brukskooperationen inte dragit sig för att tillämpa dessa slags konkurrensmeto-

der.

Det kan nämnas att de ifrågavarande föreningarna i vissa fall har en sådan

position att de också torde vara att bedöma som dominerande företag enligt

konkurrensreglerna i EG/EES.

Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor: Det framförs i skälen till rege-

ringens förslag att de särskilda konkurrensreglerna endast avser förhållandet

till förbudet i 6 . Inget undantag medges för förbudet mot missbruk av

dominerande ställning. Detta bör enligt vår uppfattning särskilt understrykas.

LRF: Hur förhåller sig t ex arbetsgruppens kartellsynsätt till 19 konkur-

renslagen om missbruk av dominerande ställning och diskrimineringsförbudet?

TCO: Någon försvagning av lagreglerna mot missbruk av dominerande ställning bör

enligt TCOs mening inte ske.

12 Kostnader och andra effekter av förslaget

SLU: Efter en analys av utredningsrapporten kan konstateras att om den före-

slagna lagen antages i oförändrat skick, uppstår allvarliga hot mot det svenska

jordbruket, den svenska livsmedelsindustrin och den svenska producentkoopera-

tionen. Om lagförslaget genomföres, kommer dynamiken i den svenska jordbruks-

och livsmedelssektorn att hämmas, eftersom förbud lägges mot många organisa-

tionsformer och många handlingsalternativ, vilka kan vara värdefulla, särskilt i

en framtid.

Problematiken rörande kooperationens roll i konkurrensen är väl utforskad i bl a

Tyskland och USA. I båda dessa länder betraktas kooperativa företag såsom vär-

defulla element i en välfungerande och konkurrensutsatt samhällsekonomi. Det är

uppfattningar, som har såväl en vetenskaplig bas som en allmän förankring inom

näringsliv och förvaltning.

Den svenska konkurrenspolitikens förhållande till producentkooperation avviker

markant från motsvarande rättstillämpning utomlands. Detta återkommer i det

aktuella lagförslaget. Analyserna har svag relevant teoretisk underbyggnad, och

visar brist på kunskap om svensk lantbrukskooperation. Jämförelserna med ut-

ländsk lantbrukskooperation och anslutande konkurrensrättsliga bestämmelser är

otillräckliga. Utredningens resonemang avviker således såväl från etablerad

teori om kooperativt företagande som från allmänt accepterade ståndpunkter i de

länder, som Sverige brukar jämföra sig med.

Inte ens det faktum att de svenska lantbrukskooperativa företagen överlag består

av föreningar, som har öppet medlemskap och mottagningsplikt, är något som den

svenska konkurrenspolitiken beaktar. I andra länder betraktas detta som ett

mycket värdefullt bidrag till en väl fungerande konkurrens, eftersom alla voly-

mer, som överhuvudtaget kan tänkas bli producerade, kommer ut på marknaden och

pressar prisnivåerna.

Mot denna bakgrund är det förståeligt att utredningens konklusioner blir starkt

diskriminerande gentemot det producentkooperativa företagandet i Sverige, speci-

fikt lantbrukskooperationen. Det kan finnas flera skäl till att utredningen har

fått denna slagsida:

- Den tidigare svenska jordbrukspolitiken har givit upphov till en lantbrukskoo-

peration med en mycket dominerande marknadsställning. Även om denna är re-

sultatet av statsmakternas önskemål, är det självfallet tvivelaktigt ur ett kon-

kurrensperspektiv.

- Omställningen inom lantbrukskooperationen i riktning mot marknads- och kon-

kurrensanpassning har ännu inte helt fullföljts, dock att det i dessa år sker

omfattande förändringar.

- Den svenska lagstiftningen om kooperativt företagande, Lagen om ekonomiska

föreningar, är föga anpassad för producentkooperativa företag, som verkar i en

konkurrenspräglad marknadsekonomi. Den är i hög grad baserad på en otidsenlig

ideologi av konsumentkooperativt ursprung, och den är tillkommen under en

period, då svensk lantbrukskooperation p.g.a. ett stark jordbrukspolitiskt skydd

inte hade anledning att agera för en marknadsorienterad kooperationslagstiftning

.

- Utredningsgruppens kunskap om kooperativt företagande synes till stor del

byggd på allmänna observationer av svensk lantbrukskooperation, vilken alltså

utgör ett kraftigt specialfall, eftersom denna dels har präglats av en stark

jordbrukspolitik och dels har organiserat sig i enlighet med den otidsenliga

föreningslagen. En del av de vanföreställningar och schablonbilder rörande

kooperativt företagande, har tyvärr fått fotfäste i utredningsarbetet.

- Möjligtvis kan utredarnas uppfattning om kooperation också vara baserad på

observationer av svensk konsumentkooperation, vilket i så fall vore synnerligen

olyckligt, eftersom dessa båda kooperationsformer på den principiella nivån har

mycket begränsade likheter med varandra. Dessutom upplever svensk konsu-

mentkooperation f n sådana ekonomiska och organisatoriska problem att inga som

helst förebilder kan hämtas därifrån.

Det kan vidare konkluderas att om den svenska lantbrukskooperationen tvingas att

organisera sig enligt lagförslaget, blir dess integrationsgrad mycket lägre än

vad som förekommer bland konkurrenter både utomlands och i Sverige. Att dessa

konkurrerande företag har en hög integrationsgrad är ingen tillfällighet det

innebär att de olika produktionsaktiviteterna kan strömlinjeformas till en

helhet, som är effektivitetsskapande. Svensk lantbrukskooperation skulle alltså

inte få lov att öka sin effektivitet.

Till detta kommer andra negativa effekter. Om integrationsgraden mellan medlem

och företag skulle bli mycket låg, kommer företagen att bli lidande såväl vad

gäller såväl kapitalfunktionen som ledningsfunktionen. Medlemmarna incitament

att förse företagen med egenkapital minskar. Den främsta lösningen på detta

problem är att företagen bygger upp en ännu större mängd kollektivt kapital,

vilket är olyckligt ur flera aspekter. Redan idag har svensk lantbrukskoopera-

tion en betänkligt hög andel kollektivt kapital, vilket är en följd av dels den

tidigare jordbrukspolitiken och dels den förra skattelagstiftningen.

Vidare försämras ägarkontrollen. Medlemmarnas incitament att engagera sig för

att leda och styra företagen minskar, om deras koppling till företagen blir

endast sporadisk och flyktig. Därmed kommer företagen att fungera sämre för

såväl medlemmar som samhället. De kooperativa företagen kommer inte längre att

fungera såsom kooperativa, och de kan inte utnyttja de fördelar, som ligger i

deras företagsform och som lagen om ekonomiska föreningar avser att ge dem.

Båda dessa förhållanden indikerar att producentkooperationen mister sin prägel

och får karaktär av stiftelse, om banden mellan medlemmarna och företaget

försvagas. Detta är omöjligt for ett kooperativt företag och i strid med lagen

om ekonomiska föreningar. Med den förslagna lagparagrafen förlorar således be-

greppet medlemskap sin innebörd. När medlemmarna reduceras till att bli endast

samhandelspartners, har de inget incitament att engagera sig med vare sig kapi-

tal eller styr-/kontrollåtgärder. De rättigheter, som lagen om ekonomiska före-

ningar ger, tas bort av konkurrenslagen, om de föreslagna reglerna antages.

Ett kooperativt företag ska ägas av medlemmarna, styras av medlemmarna och gagna

medlemmarna, vilket allt är omöjligt om medlemmarna ska ha en ren marknads-

relation till sitt kooperativa företag. Erfarenheterna från konsumentkoo-

perationen talar sitt tydliga språk härvidlag; medlemskapet har idag inget

reellt värde. Forskningen är också otvetydig härvidlag: om ett kooperativt före-

tag inte kan arbeta såsom kooperativt, kan det inte överleva.

Sågverksföreningarna: Föreningarna konstaterar att Arbetsgruppen för utredning

om konkurrensregler för verksamhet inom lantbrukets primärföreningar i sitt

förslag till ändring av Konkurrenslagen helt tycks inrikta sig på det skyddsin-

tresse som Arbetsgruppen anser föreligger beträffande lantbrukets primärföre-

ningar. Oavsett vilken inställning man har till detta, förvånar det oss att det

grundläggande konsumentintresset, som bör ligga bakom all konkurrens- och

marknadsrättslig lagstiftning, inte uppmärksammas.

Vi anser att den föreslagna lagändringen, om den genomförs, innebär en väsentlig

förändring av de principer som varit styrande för KLs tillkomst. Genom KL

infördes den s k förbudsprincipen i svensk konkurrensrätt, innebärande generella

förbud mot konkurrensbegränsande företeelser i näringslivet. Dessa förbud gäller

lika för alla företag i alla branscher.

Arbetsgruppens förslag innebär att en bransch ges en särställning i KL. Risken

är uppenbar att detta öppnar möjligheter även för andra branscher att begära en

särskilt förmånlig behandling i lagstiftningen. Om regeringen ändå vill slå in

på denna väg anser vi att det är av stor vikt att de särskilda överväganden som

motiverar detta steg också innefattar en grundlig analys av vad lagändringen in-

nebär för konsumenter och andra avnämare i de berörda branscherna.

Arbetsgruppens redovisning av förslagets effekter för samhällsekonomin är mycket

knapphändig. Vi föreslår därför att förslaget kompletteras med en mer utförlig

analys av dess effekter för samhällsekonomin, i ovan angivna avseenden.

Stora Kopparbergs Bergslags AB: Det kan konstateras att förslaget framlagts

utan några analyser avseende effekterna av sådan särlagstiftning.

13 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

13.1 Förslaget

Ändringarna i konkurrenslagen skall träda i kraft den 1 juli 1994 och gälla både

avtal som kommer till efter ikraftträdandet och sådana som existerar vid ikraft-

trädandet.

13.2 Remissvaren

Marknadsdomstolen: Under rubriken Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser be-

rörs frågor om avtal som enligt förslaget undantas från förbudet i 6 5 KL och

som under en varit förbjudna/ogiltiga. Härvid sägs bl.a. att den situationen

att ett avtal under en tid är förbjudet enligt 6 (och ogiltigt enligt 7 ) och

därefter blir tillåtet och till följd därav åter giltigt också kan inträffa

enligt KL i dess nuvarande lydelse och i de EG-regler i vilka KL tar sin

utgångspunkt. Ogiltigheten så att säga läks genom att avtalet undantas från

förbudet. För att så skall ske torde, enligt Marknadsdomstolens uppfattning,

förutsättas att avtalet har tillämpats av parterna även under den tid det varit

ogiltigt. Har avtalet upphört att tillämpas under ogiltighetstiden torde krävas

att det förnyas eller att ett nytt avtal träffas. Ett avtal som varit förbjudet

torde sålunda inte endast till följd av att det blir tillåtet åter bli giltigt.

De aspekter på ogiltigheten som nu har berörts har särskild aktualitet i det

föreliggande lagstiftningsärendet och synes vara förtjänta av ytterligare över-

väganden.

Konkurrensverket: En placering av de tilltänkta särreglerna i KL ger vid handen

att förslaget i departementets promemoria är tänkt att vara av permanent karak-

tär. Verket har i sin skrivelse till regeringen framfört ståndpunkten att

särreglerna på jordbruksområdet borde vara tidsbegränsade. Tidsbegränsningen

skall ses mot bakgrund av de strukturella frågor som rör jordbruket vilka måste

övervägas inom ramen för en översyn av jordbrukspolitiken inför ett medlemskap i

EU och behovet av att ge jordbrukets primärföreningar klarare spelregler under

denna tid. Den skall också ses mot bakgrund av att behovet av särskild

lagstiftning avseende jordbruket måste ses över vid ett medlemskap i EU.

SLU: De föreslagna lagparagraferna avviker på centrala punkter från motsvarande

bestämmelser i utlandet, inklusive EU-länderna och de främsta konkurrentlän-

derna. Förvisso kan regelverket ändras vid ett svenskt EU-inträde, men eftersom

det krävs tid för näringslivets anpassning, är förutseende och framförhållning

nödvändigt.

Industriförbundet: Som anförts ovan utgör de föreslagna reglerna i praktiken ett

gruppundantag för lantbrukets primärföreningar. I motsats till individuella

dispenser och vanliga gruppundantag gäller det dock utan bestämd giltighetstid.

Några skäl för denna skillnad anförs inte. Förbundet vill för sin del

ifrågasätta om inte också det nu aktuella undantaget borde tidsbegränsas. Med

detta menar Förbundet givetvis inte att undantaget senare skall upphävas, utan

endast att det - som i andra fall - kan vara lämpligt att efter en angiven

period göra en samlad översyn av reglerna mot bakgrund av erfarenhet och

utveckling. Vilka förändringar, i inskränkande eller utvidgande riktning, som

kan vara påkallade får bedömas då.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) m.fl: Man konstaterar att det i arbetsgruppens

förslag har inte införts övergångsregler motsvarande de som finns intagna i

konkurrenslagen. För lantbrukets primärföreningar har det förelegat stor osäker-

het beträffande deras rättsliga ställning efter den 1 juli 1993. Ansvaret härför

åvilar statsmakterna som alltför Sent vidtagit åtgärder i syfte att rätta till

konkurrenslagens brister. Från statsmakternas sida, däribland näringsministern,

har emellertid åtskilliga uttalanden gjorts innebärande att konkurrenslagens

syfte inte varit att förbjuda den verksamhet som idag bedrivs inom lantbrukets

"primärföreningar". Föreningarna har därför haft skäl att utgå från att den

osäkerhet som gällt slutligt skulle undanröjas genom det nu föreliggande

förslaget. LRF måste dock konstatera att statsmakternas utfästelser inte

infriats.

Mot denna bakgrund är det alldeles nödvändigt att de föreningar som inte kommer

att omfattas av de föreslagna ändringarna ges rimliga möjligheter att åtgärda

den verksamhet som bedrivits före den 1 juli 1993 och som existerar den 1 juli

1994. Övergångsbestämmelser måste självklart utformas på ett sådant sätt att be-

rörda föreningar bereds tillfälle att under en period om sex månader från

lagändringarnas ikraftträdande vidta nödvändiga förändringar av verksamheten,

alternativt anmäla förfarandet för undantag hos konkurrensverket. De rättsverk-

ningar som inträder vid överträdelse av konkurrenslagen skall vidare inte kunna

aktualiseras förrän sex månader från konkurrensverkets beslut i ärendet.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurrenslagen (1993:20)

dels att 6 skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 18 a - 18 c , samt

närmast före 18 a en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6

Om något annat inte Om något annat inte följer

följer av beslut enligt av beslut enligt 8 eller

8 eller 15 eller av 13 15 eller av 13, 17

eller 17 , är avtal eller 18 c , är avtal

mellan företag förbjudna mellan företag förbjudna

om de har till syfte om de har till syfte att

att hindra, begränsa hindra, begränsa eller

eller snedvrida snedvrida konkurrensen på

konkurrensen på den den svenska marknaden på

svenska marknaden på ett ett märkbart sätt eller om

märkbart sätt eller om dede ger ett sådant resul-

ger ett sådant resultat. tat.

Detta gäller särskilt sådana avtal som innebär att

1. inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

2. produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas eller

kontrolleras,

3. marknader eller inköpskällor delas upp,

4. olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartner får en konkurrensnackdel, eller

5. det ställs som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har

något samband med föremålet för avtalet.

 Särskilda bestämmelser för

 jordbruket m.m.

 18 a

 Med primär

 lantbruksförening avses i

 denna lag en ekonomisk

 förening

 1. vars medlemmar är

 enskilda lantbrukare

 eller andra företag som

 bedriver jordbruk, träd-

 gårdsverksamhet eller

 skogsbruk eller är lokala

 sammanslutningar av såda-

 na företag, och

 2. som inte har annan

 förening av detta slag

 som medlem än sådan lokal

 sammanslutning.

 18 b

 Med jordbruksprodukter

 avses i denna lag sådana

 varor som anges i

 bilagan till lagen

 (1990:615) om avgifter på

 vissa jordbruksprodukter

 m.m.

 Med trädgårdsprodukter

 avses sådana varor som

 anges i bilagan till

 tulltaxelagen

 (1987:1068), andra

 avdelningen kapitel 6 -

 8.

 Med skogsprodukter avses

 sådana varor som anges i

 bilagan till

 tulltaxelagen

 (1987:1068), nionde

 avdelningen kapitel 44

 och tionde avdelningen

 kapitel 47 och 48.

 18 c

 Förbudet i 6 gäller inte

 för sådana avtal inom en

 primär lantbruksförening

 eller dess dotterföretag

 som avser samverkan mel-

 lan föreningens medlemmar

 om

 1. produktion,

 insamling, förädling,

 försäljning eller därmed

 sammanhängande verksamhet

 såsom användandet av

 gemensamma anläggningar,

 lagring, beredning,

 distribution eller

 marknadsföring i fråga om

 jordbruks-, trädgårds-

 eller skogsprodukter,

 eller

 2. inköp av varor eller

 tjänster för sådan

 verksamhet som avses

 under 1.

 Första stycket gäller dock

 inte avtal som har till

 syfte eller ger till

 resultat

 1. att en medlems fria

 rörlighet på marknaden för-

 hindras eller försvåras

 a) i fråga om valet av

 avnämare eller leverantör,

 b) i fråga om möjligheten

 att lämna föreningen,

 eller

 c) i annat avseende av

 motsvarande betydelse,

 eller

 2. att försäljningspriser

 direkt eller indirekt

 fastställs på varor som

 produceras hos

 medlemmarna när

 a) försäljningen sker

 direkt mellan medlem och

 tredje man, eller

 b) föreningen svarar för

 försäljningen och

 konkurrensen på marknaden

 hindras, begränsas eller

 snedvrids i väsentlig ut-

 sträckning.

_____________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-03-31

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 10 mars 1994 (Näringsdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

konkurrenslagen (1993:20).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av av hovrättsassessorn Jan[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder inte något annat yttrande av Lagrådet: än att 18 a

föreslås få följande lydelse:

"Med primär lantbruksförening avses i denna lag en ekonomisk förening vars

medlemmar är enskilda lantbrukare eller andra företag som bedriver jordbruk,

trädgårdsverksamhet eller skogsbruk. Om sammanslutningar av sådana företag är

medlemmar i föreningen, anses den dock vara primär lantbruksförening endast

under förutsättning att sammanslutningarna bara utgörs av lokala

sammanslutningar av företag med verksamhet av angivet slag."

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 april 1994

Närvarande: statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:210 Särskilda konkurrens-

regler för lantbruket.