/1/ Lagen omtryckt 1989: 713

/2/ Senaste lydelse 1985: 398. Ändringen innebär att andra stycket

upphävs.

/3/ Senaste lydelse 1988:822.

/4/ Lydelse enligt prop. 1990/91: 58, SoU13, JuU34, rskr. 329.

/5/ Senaste lydelse 1985: 398.

Regeringens proposition

1991/92:2

om lag om särskild personutredning i brottmål, m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits

upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 13 juni 1991.

På regeringens vägnar

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Laila Freivalds

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om särskild personutredning

i brottmål, m.m. Syftet med lagen är att åstadkomma ett mer flexibelt

förfarande för att inhämta personutredning i brottmål.

Enligt den föreslagna lagen skall rätten i brottmål inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten, om det för att avgöra

påföljdsfrågan

eller annars behövs särskild utredning om den misstänktes personliga

förhållanden eller om vilka åtgärder som kan antas bidra till

att han avhåller sig från fortsatt brottslighet. Rätten får besluta

att inhämta yttrande så snart allmänt åtal har väckts eller

tidigare, om den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars

finns sannolika skäl att anta att han har begått den.

Frivårdsmyndigheten

skall enligt förslaget ombesörja den utredning som behövs för

yttrandet och får därvid förordna en särskild personutredare

att bistå med sådan utredning. Vidare får rätten i likhet med

vad som nu gäller förordna en läkare att avge läkarintyg beträffande

den misstänkte.

En misstänkt är skyldig att för personutredning inställa sig

hos frivårdsmyndigheten. Om den misstänkte inte inställer sig,

får polismyndigheten lämna handräckning.

Som nu får frivårdsmyndigheten förordna en förtroendeman för

den misstänkte om han samtycker till det.

Lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1992.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om särskild personutredning i brottmål, m. m.

Härigenom föreskrivs följande.

1 § När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan

eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga

förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att

han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten.

Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning

som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller om rätten

inhämtar utredningen på annat sätt.

2 § Beslut att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall

meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal inte

har väckts, får beslut meddelas endast under förutsättning

att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns

sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet.

3 § Frivårdsmyndigheten skall ombesörja den utredning som behövs

för yttrandet. Om det behövs för yttrandet, får frivårdsmyndigheten

förordna en särskild personutredare att bistå med utredning.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för utredning på tid och plats som frivårdsmyndigheten bestämmer.

Om den misstänkte uteblir, får polismyndigheten lämna handräckning

för inställelsen.

4 § Visar det sig under utredningen att den misstänkte behöver

personligt stöd eller annan hjälp, får frivårdsmyndigheten förordna

en förtroendeman för honom, om han samtycker till det. Om den

misstänkte begär det, skall förtroendemannen entledigas.

Ett uppdrag som förtroendeman upphör när

1. förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. åtalet läggs ned,

3. dom meddelas varigenom den misstänkte frikänns eller förklaras

fri från påföljd eller påföljd efterges,

4. dom meddelas varigenom den misstänkte döms till böter eller

villkorlig dom, eller

5. verkställbar dom rörande annan påföljd föreligger mot

den misstänkte.

5 § Om det behövs för yttrandet och om inte särskilda skäl

talar mot det, får frivårdsmyndigheten eller den som

frivårdsmyndigheten

utsett att bistå med personutredningen ta del av anteckningar och

andra handlingar från förundersökningen samt vara närvarande

vid förhör som hålls med den misstänkte.

6 § En socialnämnd skall på begäran av rätten, åklagaren

eller frivårdsmyndigheten lämna upplysningar om den misstänkte

och föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att

främja hans anpassning i samhället.

7 § Rätten får, när det finns skäl till det, förordna en

läkare att avge läkarintyg om en misstänkt, under förutsättning

som anges i 2 § andra meningen. Om rätten särskilt anger det

i förordnandet, skall intyget omfatta de medicinska förutsättningarna

för att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård

utan särskild utskrivningsprövning.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om avfattningen av läkarintyget. Endast en läkare

som får avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning

får förordnas att avge ett sådant intyg som avses i första stycket

andra meningen.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för läkarundersökning på tid och plats som läkaren bestämmer.

Om den misstänkte inte inställer sig får polismyndigheten lämna

handräckning för att han skall komma till undersökningen.

8 § Från en verksamhet där sekretess gäller enligt 7 kap. 1

 § eller 4 § första och tredje styckena sekretesslagen (1980:100)

skall det utan hinder av sekretessen lämnas ut sådana uppgifter

om en misstänkt som behövs för ett läkarintyg enligt 7 §.

9 § I ett ärende om nåd får justitiedepartementet och högsta

domstolen inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten, upplysningar

från en socialnämnd enligt 6 § eller förordna om läkarintyg enligt 7

§.

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

meddelar

föreskrifter om ersättning för uppdrag som särskild personutredare

enligt 3 §, förtroendeman enligt 4 § och undersökningsläkare

enligt 7 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992, då lagen (1964: 542)

om personundersökning i brottmål upphör att gälla. I fråga

om förordnande om personundersökning och läkarundersökning

som har meddelats före ikraftträdandet skall bestämmelserna

i den gamla lagen fortfarande tillämpas.

2 Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 22 § sekretesslagen (1980: 100)1

skall ha följande lydelse.

7 kap.

22 §

/kolumn1/Sekretess gäller hos domstol i brottmål samt i annat mål

eller ärende, i fråga om vilket be stämmelserna om förundersökning

i brottmål är tillämpliga, för uppgift om enskilds hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden som framkommer vid

personundersökning,

rättspsykiatrisk undersökning eller annan sådan utredning, om

det av särskild anledning kan antas att den som uppgiften rör

eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Motsvarande

sekretess gäller i annan myndighets verksamhet för att gå domstol

till handa med utredning som nu har nämnts.

/kolumn2/ Sekretess gäller hos domstol i brottmål samt i annat

mål eller ärende, i fråga om vilket bestämmelserna om förundersökning

i brottmål är tillämpliga, för uppgift om enskilds hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden som framkommer vid särskild

personutredning, rättspsykiatrisk undersökning eller annan sådan

utredning, om det av särskild anledning kan antas att den som

uppgiften

rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs.

Motsvarande sekretess gäller i annan myndighets verksamhet för

att gå domstol till handa med utredning som nu har nämnts.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst

femtio år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 9 och 12 §§ lagen (1964: 167) med

särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

9 §2

Den som är under arton år får inte dömas till fängelse eller

skyddstillsyn, om inte den som har vårdnaden om honom har blivit

hörd i målet, där så lämpligen kunnat ske.

Innan någon som är under tjugoett år döms till påföljd som

avses i första stycket skall den som har utfört personundersökning

i målet höras, om det finns skäl till det.

Rätten får överlämna åt socialnämnden att föranstalta

om vård inom socialtjänsten endast om det i målet finns ett yttrande

av nämnden med det innehåll som avses i 3 §. Ett sådant yttrande

krävs också, om det inte finns särskilda skäl, för att rätten

skall få döma den som är under tjugoett år till fängelse i

mer än tre månader.

Vårdnadshavare som hörs enligt första stycket har rätt till

ersättning och förskott enligt vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av staten.

12 §3

Mål mot den som ej fyllt tjugoett år skall alltid behandlas

skyndsamt.

Väcks allmänt åtal mot den som inte fyllt arton år för ett

brott, för vilket är föreskrivet fängelse i mer än ett år,

skall de tidsfrister iakttas som är föreskrivna för åtgärder

i mål vari den tilltalade är häktad. I stället för den tid

om en vecka, som i 45 kap. 14 § rättegångsbalken är föreskriven

för hållande av huvudförhandling, skall gälla en tid om två veckor.

/kolumn1/Inhämtar rätten yttrande från socialnämnden enligt

9 § tredje stycket, skall nämnden yttra sig inom sådan tid att

rätten kan hålla huvudförhandling enligt reglerna i andra stycket.

Om ärendets beskaffenhet föranleder det, får dock yttrandet med

rättens medgivande avges senare.

/kolumn2/ Inhämtar rätten yttrande från socialnämnden enligt

9 § andra stycket, skall nämnden yttra sig inom sådan tid att

rätten kan hålla huvudförhandling enligt reglerna i andra stycket.

Om ärendets beskaffenhet föranleder det, får dock yttrandet med

rättens medgivande avges senare.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991: 000) om rättspsykiatrisk undersökning

Härigenom föreskrivs att 4 § i lagen (1991: 000) om rättspsykiatrisk

undersökning

4 §4

/kolumn1/ Rätten får överlämna någon till rättspsykiatrisk

vård utan särskild utskrivningsprövning under förutsättning

att det i målet har gjorts en rättspsykiatrisk undersökning eller

har inhämtats ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1964:542) om

personundersökning

i brottmål, som omfattar de medicinska förutsättningarna för

att döma till sådan påföljd.

/kolumn2/ Rätten får överlämna någon till rättspsykiatrisk

vård utan särskild utskrivningsprövning under förutsättning

att det i målet har gjorts en rättspsykiatrisk undersökning eller

har inhämtats ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1991: 000) om

särskild personutredning i brottmål, m. m., som omfattar de

medicinska förutsättningarna för att döma till sådan påföljd.

Om den misstänkte vårdas enligt lagen (1991: 000) om psykiatrisk

tvångsvård eller lagen (1991:000) om rättspsykiatrisk vård, behöver

rätten dock endast inhämta utlåtande om de medicinska

förutsättningarna

från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 13 juni 1991

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden
[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Proposition om lag om särskild personutredning i brottmål, m. m.

1 Inledning

Inom justitiedepartementet upprättades år 1990 promemorian (Ds

1990:88) Ny lag om personutredning i brottmål. Promemorian innehåller

förslag till en ny lag om personutredning i brottmål som skall

ersätta lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål (LPU).

En sammanfattning av promemorian samt promemorians lagförslag bör

fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1 och 2.

Departementspromemorian har remissbehandlats. Till protokollet i

detta

ärende bör fogas en förteckning över remissinstanserna, bilaga

3. En sammanställning av remissyttrandena har gjorts inom

justitiedepartementet

och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 84--1909).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 23 maj 1991 att inhämta lagrådets yttrande

över lagförslag, som upprättats inom justitiedepartementet.

De förslag som remitterats till lagrådet bör fogas till protokollet

i detta ärende, bilaga 4. Lagrådet har lämnat förslagen utan

erinran. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i detta

ärende, bilaga 5. I förhållande till lagrådsremissen har mitt

förslag utvidgats med vissa följdändringar och i förslagen

i övrigt vidtagits vissa redaktionella justeringar.

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna utgångspunkter

Nuvarande ordning m. m.

Den misstänktes personliga förhållanden kan i många fall vara

av avgörande betydelse för domstolens ställningstagande i

påföljdsfrågan.

Enligt 46 kap. 9 § rättegångsbalken skall domstolen, när det

är fråga om att ådöma annan påföljd än böter, se till

att det finns utredning om de straff som den tilltalade tidigare

dömts till och om hans levnadsomständigheter och andra personliga

förhållanden som kan antas vara av betydelse. För att tillgodose

behovet av utredning i den delen har domstolen bl. a. möjlighet

att förordna om personundersökning av den misstänkte.

LPU infördes i samband med brottsbalkens (BrB) ikraftträdande

år 1965. Lagen innehåller två särskilda personutredningsinstitut:

personundersökning och läkarundersökning enligt 7 § LPU (s.

k. § 7-intyg). Enligt lagen kan domstolen även inhämta upplysningar

från bl.a. socialnämnd.

Vid sidan av dessa personutredningsformer kan domstolen bl.a. inhämta

följande utredningar om den tilltalades person.

1) Yttrande från frivårdsmyndigheten under pågående övervakning

(25 § frivårdsförordningen).

2) Yttrande från socialnämnd angående underårig (3 § lagen 1964:

167 med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare).

3) Yttrande från länsstyrelse eller styrelse för hem för vård

av missbrukare (31 kap. 2 § brottsbalken).

4) Rättspsykiatrisk undersökning enligt lagen (1966: 301) om

rättspsykiatrisk undersökning.

När det gäller den som är dömd tidigare har domstolen även

möjlighet att inhämta kriminalvårdens akt.

Även i de fall då domstolen inte i övrigt inhämtar någon särskild

personutredning finns regelmässigt personbevis och

kriminalregisterutdrag

tillgängliga när målet avgörs.

I förundersökningsprotokollet finns vidare på personbladet vissa

anteckningar om den misstänkte. Dessa är emellertid mycket

kortfattade.

I de fall då villkorlig dom skulle kunna komma i fråga skall den

misstänkte beredas tillfälle att lämna vissa kompletterande

upplysningar på en blankett (21 a § förundersökningskungörelsen

1947: 948).

Vid huvudförhandlingen finns möjlighet för rätten, åklagaren

och försvararen att ställa frågor till den tilltalade och på

det sättet få en bild av dennes personliga förhållanden. Den

formen av utredning kommer i allmänhet mest till användning för

att komplettera övrig personutredning.

Vissa ändringar gjordes i LPU i samband med 1973 års

kriminalvårdsreform.

Dessa innebar framför allt att tyngdpunkten i förfarandet vid

personundersökning försköts från domstolen till

frivårdsmyndigheterna.

Domstolen fick vända sig till frivårdsmyndigheten för att få

en personundersökning. Frivårdsmyndigheterna förstärktes med

vissa tjänster för att kunna svara för utbildning och handledning

av personundersökare samt svara för administration av

undersökningsverksamheten.

Avsikten var bl.a. att personundersökningarna härigenom, förutom

att utgöra underlag för påföljdsvalet, skulle kunna utgöra

ett bättre underlag för kriminalvårdens åtgärder. Frivårdsmyndigheten

skulle också vid behov svara för hjälp och stöd åt den misstänkte

under utredningstiden och fick därför bl.a. möjlighet att förordna

en förtroendeman för honom (prop. 1973:173, JuU 41, rskr.374).

År 1979 genomfördes den förändringen i LPU att kravet på

personundersökning

som förutsättning för att döma till villkorlig dom avskaffades

(prop. 1978/79: 76, JuU 38, rskr. 408). Bakgrunden var att

rättspraxis

hade utvecklats i den riktningen att tidigare ostraffade personer

regelmässigt dömdes till villkorlig dom vid vissa typer av brott

och att det därför i åtskilliga fall där personundersökning

var obligatorisk inte rådde någon tvekan om påföljden. Enligt

vad som uttalades i propositionen skulle domstolarnas behov av

information

ofta kunna tillgodoses genom de registerutdrag som finns tillgängliga

i målet jämte den tilltalades egna uppgifter under förhandlingen.

Samtidigt underströks att uppmjukningen av kravet på

personundersökning

tog sikte endast på sådana brottstyper, där enligt rådande praxis

tidigare ostraffade tilltalade regelmässigt får villkorlig dom,

bl.a. egendomsbrott av inte alltför svår beskaffenhet,

försäkringskassebedrägeri

och vållande till annans död genom trafikolycka. Vid andra typer

av brott borde enligt propositionen domstolen som regel inte döma

till villkorlig dom utan att en personundersökning genomförts.

Personundersökningsförfarandet har enligt nuvarande lagstiftning till

syfte

-- att tjäna som underlag för domstolens påföljdsval,

-- att tjäna som underlag för kriminalvårdens åtgärder

under straffverkställigheten,

-- att vid behov bereda den misstänkte möjlighet att få hjälp

och stöd fram till dess att dom meddelas.

Det är rätten som beslutar om vilken personutredning som skall

utgöra underlag för de beslut som skall fattas i ett brottmål.

Det är således rättens behov av personutredning som i det nuvarande

systemet avgör när en personundersökning tas in. Enligt nu gällande

regler är personundersökning dessutom obligatorisk vid skyddstillsyn

och fängelse i sex månader eller mer samt vid överlämnande

till särskild vård (2 § LPU). I dessa fall kan rätten underlåta

att ta in personundersökning bara om motsvarande utredning ändå

finns tillgänglig för rätten.

Personundersökningsförfarandet har alltså dessutom syftet att

tjäna som underlag för kriminalvårdens åtgärder samt att bereda

den misstänkte möjligheter till hjälp och stöd fram till dess

dom meddelas. Eftersom en dom på skyddstillsyn verkställs omedelbart

fyller personundersökningen en viktig funktion som underlag till

den behandlingsplan som bör upprättas så snart som möjligt.

När det gäller fängelse är förhållandena något annorlunda.

Med de nuvarande reglerna för personundersökning är det naturligt

att många fängelsedomar inte föregås av en sådan undersökning

eftersom den endast behöver utföras i mål där fängelse i

sex månader eller mer kan komma i fråga. Av det totala antalet

fängelsedomar är nämligen 70 %

 på mindre än sex månader. Det kan dessutom gå relativt lång

tid mellan det att personundersökning utförs och

straffverkställigheten börjar.

RRV-rapporten

Riksrevisionsverket (RRV) har genomfört en förvaltningsrevision

av personundersökningsinstitutet. Syftet med granskningen var främst

att analysera målen för verksamheten, kartlägga hur institutet

fungerar i praktiken och bedöma om kostnaderna för verksamheten

är rimliga i förhållande till resultaten. RRVs arbete överlämnades

till regeringen år 1984 (dnr. 84-

1909). I revisionsrapporten finns förslag till sådana begränsade

förändringar som enligt RRV kunde åstadkommas inom ramen för

det nuvarande personundersökningsinstitutet. RRV framhöll emellertid

att det för att tillgodose de krav som enligt RRVs bedömning bör

ställas på ett effektivt personutredningssystem krävs en mer

genomgripande förändring, som innebär att det nuvarande institutet

ersätts med ett mer flexibelt utredningsförfarande. RRV lämnade

i revisionsrapporten en skiss till ett sådant förfarande. En

sammanfattning av revisionsrapporten finns fogad som bilaga till

departementspromemorian.

Nya regler för påföljdsbestämning

Den 1 januari 1989 infördes två nya kapitel, 29 och 30 kap., i

BrB med regler om påföljdsbestämning (prop 1987/88:120, JuU 45,

rskr. 404). Den nya lagstiftningen innehåller allmänna regler om

vad domstolarna skall ta hänsyn till vid påföljdsbestämningen.

En av avsikterna med de nya reglerna var att främja tydligare

motiveringar

för domstolarnas ställingstaganden i påföljdsfrågan. Domstolarna

skall vid sin bedömning skilja mellan faktorer som hänför sig

till brottslighetens straffvärde och andra faktorer som kan vara

av betydelse för påföljdsbestämningen som t.ex. gärningsmannens

personliga förhållanden. Den nya regleringen har inte minskat

utrymmet för att ta hänsyn till gärningsmannens personliga

förhållanden.

Enligt 30 kap. 4 § BrB skall rätten fästa särskilt avseende

vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än

fängelse. Sådana omständigheter är till övervägande del

av det slaget att de är hänförliga till den tilltalades personliga

förhållanden.

De nya reglerna för påföljdsbestämning torde alltså inte ha

minskat domstolarnas behov av att ha tillgång till särskild

personutredning

i brottmålen. Reglernas utformning gör emellertid att utredningarna

i många fall torde kunna begränsas i förhållande till den omfattning

som en normal personundersökning i dag har. Samtidigt har

utvecklingen av påföljdssystemet medfört att det i andra fall

finns ett ökat behov av grundliga personutredningar.

Ökat behov av personutredning genom nya varianter av skyddstillsyn

Under senare år har skyddstillsynspåföljden utvecklats väsentligt

genom en vidgad och utförligare reglering av möjligheterna att

förena påföljden med olika föreskrifter. Syftet bakom denna

utveckling har varit att öka domstolarnas möjlighet att döma

till skyddstillsyn i stället för fängelse.

År 1988 infördes kontraktsvården som ny sanktion för brott (prop.

1986/87:106, JuU32, rskr. 279). Kontraktsvården är lagtekniskt

konstruerad som en kvalificerad föreskrift vid dom på skyddstillsyn.

Om den planerade behandlingen är av avgörande betydelse för

att döma till skyddstillsyn, skall domstolen i domen meddela en

föreskrift om den behandlingsplan som den dömde har åtagit sig

att följa (BrB 28 kap. 6 a § andra stycket). Frivårdsmyndigheten

har det övergripande ansvaret för den utredning som skall göras

för att domstolen skall kunna ta ställning till en konkret

behandlingsplan.

I förhållande till den som skall ansvara för den tänkta behandlingen

har frivårdsmyndigheten i detta liksom i andra sammanhang i första

hand en förmedlande roll. Frivårdsmyndigheten har också ett stort

inflytande över om förutsättningarna för kontraktsvård skall

tas upp i samband med personundersökning eller yttrande till

domstolen.

Det förekommer att åklagare, försvarare eller domstol väcker

frågan om kontraktsvård, men det normala är att frivårdsmyndigheten

själv under personutredningen -- personundersökning eller yttrande

till domstolen -- initierar en sådan utredning.

I januari 1990 startades försöksverksamhet på fem platser med

samhällstjänst som sanktion för brott (prop. 1989/90: 7, JuU10,

rskr. 55, SFS 1989:928). Samhällstjänsten är också den lagtekniskt

konstruerad som en föreskrift inom ramen för en dom på skyddstillsyn.

Frivårdsmyndigheten administrerar samhällstjänsten. Det betyder

att frivården tar fram lämpliga arbetsplatser, utreder den

tilltalades

lämplighet att utföra samhällstjänst samt upprättar arbetsplan

och kontrollerar att planen fullföljs. Frågan om samhällstjänst

kan komma i fråga bör enligt vad jag uttalade i propositionen i

största möjliga utsträckning aktualiseras under

personutredningsskedet.

Jag påpekade vidare att det är viktigt att den som utför

personutredningen

i målet i de fall det kan vara aktuellt överväger möjligheterna

till samhällstjänst (prop. 1989/90: 7 s. 30 ). I likhet med vad

som gäller för kontraktsvården har således frivårdsmyndigheten

ett stort inflytande över förslag till samhällstjänst i det

enskilda fallet.

Om systemet med föreskrifter vid dom på skyddstillsyn utvidgas

ytterligare, kommer domstolarnas behov av personutredningar, och

därmed

också speciella insatser från frivårdsmyndigheten, att öka i

motsvarande grad. Skall domstolarna ersätta fängelse med

skyddstillsyn,

krävs ofta en kvalificerad personutredning och en beskrivning av

vad en föreskrift kan innebära i det enskilda fallet.

Särskilt om personutredning i rattfyllerimål

Den påföljdspraxis som tillämpats när det gäller rattfylleri

har förändrats under de senaste tjugo åren. År 1965 dömdes endast 1 %

 till annan påföljd än fängelse för rattfylleri. Därefter

har en förskjutning skett mot fler icke frihetsberövande påföljder

främst skyddstillsyn i förening med föreskrift om behandling.

År 1988 bestämdes påföljden till skyddstillsyn för 18 %

 av dem som dömdes för rattfylleri (1159 av totalt 6478). I ökad

utsträckning har domstolarna således tagit hänsyn till den

tilltalades personliga förhållanden.

Frågan om påföljd för rattfylleri behandlades av statsmakterna

senast i samband med de ändringar i trafiknykterhetslagstiftningen

som trädde i kraft den 1 juli 1990 (prop. 1989/90: 2, JuU2, rskr.

106, SFS 1990: 149). Dessa innebar bl. a. att det grövre

trafiknykterhetsbrottet,

dvs. motsvarande det tidigare rattfylleriet, betecknas grovt

rattfylleri,

medan den mindre grova formen, som svarar mot det som förut vanligen

kallades rattonykterhet, benämns rattfylleri.

Justitieutskottet uttalade i lagstiftningsärendet bl.a. att det

är angeläget att ta tillvara de möjligheter som finns att söka

motverka fortsatt brottslighet -- och därmed ett trafikfarligt

beteende

-- genom behandling och andra former av stöd- och hjälpåtgärder.

Utskottet underströk vidare att man vid flera tillfällen uttalat

att det var angeläget att vid sidan av traditionell behandling även

försöka ta tillvara de pedagogiska och andra effekter som

utbildningsprogram

av olika slag kan ge. Utskottet framhöll att någon särskild

lagstiftning

inte krävdes för att öppna möjligheter att förena skyddstillsyn

med föreskrifter om deltagande i sådan utbildning och att det inom

kriminalvården redan fanns utvecklade kurser och erfarenheter från

området. Enligt utskottets mening borde verksamheten av det här

slaget kunna ges en väsentligt bredare tillämpning och i det arbetet

hade nykterhetsrörelsen, motororganisationerna och andra folkrörelser

en viktig uppgift både när det gäller att utveckla kursmaterial

och genom att aktivt delta i genomförandet av verksamheten

(1989/90:JuU2

s. 24 och 26).

Personutredningen i rattfyllerimålen har en stor betydelse när

det gäller förutsättningarna för domstolen att döma till

skyddstillsyn med föreskrift om behandling eller utbildning. Behovet

av och möjligheterna till att förena en skyddstillsynsdom med

särskilda förskrifter kan prövas i samband med personutredningen

och då förankras hos den tilltalade och berörda vårdgivare samt

andra som skall svara för vård och behandling eller utbildning

i exempelvis s.k. rattfälleprogram. Domstolen får genom

personutredningen

information om vad skyddstillsynen kommer att innebära i det enskilda

fallet.

I den mån domstolarna väljer att döma till skyddstillsyn för

grovt rattfylleri har de också behov av personutredning som redovisar

möjligheterna till behandling mot alkoholproblem och utbildning

i alkoholfrågor m. m. i det enskilda fallet.

2.2 När skall särskild personutredning inhämtas?

Mitt förslag: Nuvarande regler om personundersökning ersätts

med en föreskrift om att domstolen skall inhämta yttrande från

frivårdsmyndigheten, om det i ett brottmål behövs en särskild

utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om

åtgärder som kan antas bidra till att den misstänkte avhåller

sig från fortsatt brottslighet. Något yttrande behöver dock inte

inhämtas, om domstolen redan har tillräcklig utredning eller inhämtar

sådan på annat sätt. Det obligatoriska kravet på personundersökning

vid vissa påföljder avskaffas.

Promemorians förslag överensstämmer i sak med mitt förslag.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna har

tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran i denna del. Några

remissinstanser

anser att domstolen skall vara skyldig att inhämta yttrande från

frivårdsmyndigheten för att kunna döma till skyddstillsyn.

Skälen för mitt förslag: Den kriminalpolitiska utvecklingen

efter BrBs ikraftträdande har medfört ganska omfattande ändringar

i påföljdssystemet. De tidsobestämda påföljderna ungdomsfängelse

och internering har avskaffats samtidigt som strävandena generellt

sett har gått i riktning mot minskad användning av fängelsestraffet.

Denna utveckling har även påverkat inställningen till personutredning

i brottmål. Slopandet år 1979 av kravet på personundersökning

vid villkorlig dom är ett exempel på detta (jfr prop. 1978/79:

76). I promemorian görs bedömningen att personundersökning också

ofta framstår som överflödig i fall då det står klart att ett

längre fängelsestraff måste ådömas oavsett de personliga

förhållandena

liksom när det gäller utlänningar utan anknytning till Sverige.

I andra fall torde personutredningen kunna göras betydligt enklare

än vad som är normalt inom ramen för det nuvarande

personundersökningsinstitutet.

Å andra sidan har påföljden skyddstillsyn utvecklats till att

omfatta kontraktsvård, samhällstjänst samt olika andra former

av föreskrifter om behandling m.m. Denna utveckling har ökat

domstolarnas

behov av personutredning. När det gäller kontraktsvård och

samhällstjänst

krävs ofta en omfattande personutredning innan domstolen kan döma

till sådan påföljd.

Enligt 46 kap. 9 § rättegångsbalken skall -- om brottet är sådant

att annan påföljd än böter synes kunna ifrågakomma eller om

det finns särskild anledning till det -- utredning förebringas

rörande straff som tidigare ådömts den tilltalade samt angående

hans levnadsomständigheter och de förhållanden som kan antas

vara av betydelse. I promemorian redogörs för vissa typfall vid

vilka domstolen i allmänhet vid påföljdsbestämningen bör

vara betjänt av någon form av kvalificerad och aktuell

personutredning.

Dessa är:

a) vid vissa typer av förstagångsbrott när skyddstillsyn kan

komma i fråga, vare sig alternativet är villkorlig dom eller

fängelse;

b) vid återfall, när den tidigare påföljden är skyddstillsyn

eller villkorlig dom;

c) vid återfall, när den tidigare påföljden är fängelse

men det nya brottet och omständigheterna i övrigt är sådana

att skyddstillsyn eller villkorlig dom kan övervägas;

d) när omständigheterna tyder på att överlämnande till särskild

vård bör övervägas;

e) när fängelse är den normala påföljden men där det finns

skäl att anta att den tilltalades personliga förhållanden med

styrka talar för att annan påföljd väljs;

f) i vissa fall när det visserligen står klart att fängelse skall

ådömas men en närmare utredning rörande den tilltalades personliga

förhållanden kan få betydelse för straffets längd (jfr 29

kap. 5 § BrB).

De remissinstanser som berört denna fråga har instämt i att det

behövs en kvalificerad personutredning i de uppräknade fallen.

För egen del anser jag att de uppräknade typfallen i stort täcker

de fall då domstolen normalt kan tänkas ha behov av en kvalificerad

personutredning. I fall när det står klart att domstolen skall

döma till ett längre fängelsestraff torde det enligt min mening

normalt inte krävas någon särskild personutredning, om det inte

finns anledning att anta att det föreligger sådana omständigheter

som avses i 29 kap. 5 § BrB som kan ha betydelse för

fängelsestraffets

längd.

I promemorian görs bedömningen att ett system där domstolarna

själva i betydande utsträckning svarar för personutredningen

är förenad med nackdelar från både praktiska och principiella

synpunkter. Med en sådan ordning skulle det enligt promemorian

otvivelaktigt

föreligga avsevärd risk för att domstolarnas underlag blir

bristfälligt.

Det kan exempelvis inte komma i fråga att enbart hålla sig till

uppgifter som den misstänkte lämnar vid huvudförhandlingen.

Mot en sådan ordning talar dels behovet av att i viss utsträckning

kontrollera uppgifterna, dels svårigheterna att vid en i princip

offentlig rättegång skapa goda förutsättningar för ett tillräckligt

ingående uppgiftslämnande i ofta djupt personliga hänseenden.

Därtill kommer den utveckling som skett av påföljden skyddstillsyn

som jag redogjort för tidigare.

Den kompetens som finns inom frivården när det gäller

verkställigheten

av skyddstillsynsdomar och eventuella föreskrifter som förenas

med domen kan domstolen inte tillgodogöra sig om inte

frivårdsmyndigheten

får tillfälle att yttra sig. Bl.a. detta talar enligt promemorian

med styrka för att frivården bör få ett större ansvar för

personutredningen än vad som gäller i dag, då de flesta

personundersökningarna

utförs av utredare utanför frivårdsorganisationen. En stor majoritet

av remissinstanserna delar denna uppfattning.

Även jag anser att frivården bör få ett vidgat ansvar för

personutredningen i brottmål. Som påpekas i promemorian skulle

domstolarna

knappast kunna åläggas någon mera detaljerad och långtgående

utredningsplikt utom huvudförhandlingen. Det ligger i domstolarnas

och parternas intresse att personutredningen är koncentrerad och

vederhäftig. Lika fall skall naturligtvis även när det gäller

personutredning behandlas lika. Detta förutsätter att den utförs

av kvalificerad personal med erfarenhet bl.a. av domstolarnas praxis

och behov av utredning. Det sagda innebär, som påpekas i promemorian,

att man även i framtiden behöver yrkesmässigt utförda

personutredningar

av det slag som personundersökningar och yttrande från en

frivårdsmyndighet

utgör.

Om den misstänkte står under övervakning eller om övervakningen

nyligen har upphört, inhämtar domstolarna i dag tämligen regelmässigt

yttranden från frivårdsmyndigheten (se 25 § frivårdsförordningen

1983: 250) i stället för att förordna om en personundersökning.

Den misstänkte är då känd hos myndigheten och yttrandet innehåller

en kort redogörelse för den misstänktes aktuella förhållanden

och ofta ett påföljdsförslag. Enligt promemorian svarar dessa

yttranden till innehåll och omfattning i de flesta fall väl mot

domstolarnas behov av särskild personutredning i de fall då

läkarundersökning

eller särskilda yttranden inte är föreskrivet eller annars påkallat.

Ingen remissinstans har haft någon annan uppfattning. Yttrandena

bygger i allmänhet på att en personundersökning har utförts

i samband med den tidigare lagföringen. Yttrandet blir därför

en påbyggnad till den tidigare personutredningen som regelmässigt

finns tillgänglig för domstolen och frivårdsmyndigheten.

I promemorian föreslås att personundersökningsinstitutet i sin

nuvarande form ersätts med ett system där frivårdsmyndigheterna

får till uppgift att avge yttranden inte bara beträffande sina

aktuella klienter utan även beträffande andra. En stor majoritet

av remissinstanserna har ställt sig bakom förslaget. Även jag

är av den uppfattningen att yttranden från frivårdsmyndigheten

väl kan fylla domstolarnas behov av underlag för sina beslut i

påföljdsfrågor. Ett yttrande i ett fall där tidigare personutredning

inte finns måste naturligtvis vara mer allsidigt till sitt innehåll

än de nuvarande yttrandena enligt 25 § frivårdsförordningen.

Ett system med yttranden från frivårdsmyndigheterna bör emellertid

enligt min mening, inte minst tack vare frivårdsmyndighetens höga

kompetens, kunna bli mindre formbundet än det nuvarande

personundersökningsinstitutet.

Därmed kan personutredningens innehåll och omfattning anpassas

ytterligare till behovet i det enskilda fallet.

Obligatoriska regler om yttrande?

Enligt 2 § LPU får ingen dömas till fängelse i sex månader

eller mer eller till skyddstillsyn eller överlämnas till särskild

vård utan att personundersökning har ägt rum. En personundersökning

krävs dock inte, om någon annan motsvarande utredning finns

tillgänglig för rätten.

Jag har tidigare med utgångspunkt från promemorieförslaget angett

sex typfall då det i allmänhet är motiverat att inhämta särskild

personutredning. En annan fråga är emellertid i vilka fall det

bör vara i princip obligatoriskt att inhämta yttrande från

frivårdsmyndigheten.

Beträffande överlämnande till särskild vård anges i samtliga

fall i lag vilka yttranden eller läkarundersökningar som krävs

för att överlämnande skall få ske. Sådan personutredning är

i allmänhet tillräcklig för att man skall kunna bedöma påföljdsfrågan

och detta även om annan påföljd trots allt skulle komma i fråga.

I likhet med vad som föreslås i promemorian och som tillstyrkts

eller lämnats utan erinran av en bred majoritet av remissinstanserna

anser jag därför att det nuvarande obligatoriet för sådana

fall kan tas bort.

Som skäl för att välja skyddstillsyn som påföljd skall rätten

beakta om det finns anledning att anta att den påföljden kan bidra

till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet

(30 kap. 9 § första stycket BrB). Skyddstillsyn anses vara utesluten

endast om det helt saknas anledning att anta att påföljden kan

bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet

(prop. 1987/88: 120 s. 105). Rätten behöver vid skyddstillsynsdomar

regelmässigt en utredning om den misstänktes personliga förhållanden.

Det är, såsom framhålls i promemorian, i allmänhet inte tillräckligt

att domstolen endast lägger anteckningar i

förundersökningsprotokollet

och eventuella registerutdrag samt uppgifter av den misstänkte vid

huvudförhandlingen till grund för sin bedömning. I promemorian

framhålls dessutom att frivårdsmyndigheten genom att ge en

beskrivning

av vad en övervakning eller särskilda föreskrifter kan komma

att innebära i det enskilda fallet kan ge domstolen ytterligare

grund för sitt ställningstagande i påföljdsfrågan. Som jag

påpekat tidigare förutsätter de nya varianterna av skyddstillsyn

-- kontraktsvård och samhällstjänst -- att domstolen har en

kvalificerad

utredning om förutsättningarna för verkställigheten av en

sådan skyddstillsyn. Enligt förslaget i promemorian avskaffas

visserligen

den obligatoriska skyldigheten att företa personundersökning vid

dom till skyddstillsyn. Samtidigt uttalas emellertid att principen

bör vara att yttrande från frivårdsmyndigheten inhämtas i dessa

fall. De flesta remissinstanserna har instämt i promemorians förslag

men några remissinstanser anser att det bör vara formellt

obligatoriskt

med yttrande innan någon döms till skyddstillsyn.

För egen del anser jag att övervägande skäl talar för att

det inte heller vid skyddstillsyn bör vara formellt obligatoriskt

att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Jag vill dock i

sammanhanget stryka under att en domstol enligt mitt förslag alltid

skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten då det behövs

en särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden

eller om åtgärder som kan antas bidra till att den misstänkte

avhåller sig från fortsatt brottslighet. Enda undantaget härifrån

gäller fall där domstolen på annat sätt fått tillgång till

eller inhämtar en sådan utredning. Skillnaden mot nuvarande ordning

är således i praktiken inte särskilt stor i det här avseendet.

Om det nuvarande formella obligatoriet avskaffas bör emellertid

domstolarna kunna handlägga vissa mål där valet av påföljd

framstår som uppenbart, på ett enklare och smidigare sätt.

I detta sammanhang finns det anledning att särskilt ta upp frågan

om personutredning vid trafiknykterhetsbrott.

Ett av de brott där det nuvarande kravet på personundersökning

för att få döma till skyddstillsyn torde ha påverkat påföljdspraxis

är de grova trafiknykterhetsbrotten. Särskilt vid vissa domstolar

har det vid den typen av brott varit sällsynt att det förordnats

om personundersökning. I praktiken har detta inneburit att domstolen

redan på formella grunder varit förhindrad att döma till

skyddstillsyn.

De vidgade möjligheter att döma till en inte frihetsberövande

påföljd vid grovt rattfylleri, som är ett resultat av den

lagstiftning som trädde i kraft den 1 juli 1990, har ökat behovet

av personutredning i denna typ av mål. Såsom påpekades i

propositionen och utskottsbetänkandet

(prop. 1989/90:2, JuU2) torde utrymmet för villkorlig dom i dessa

fall vara begränsat till följd av att en stor majoritet av de

dömda har kroniska alkoholproblem. Även om sådana problem inte

automatiskt kan tas till intäkt för att det föreligger risk

för fortsatt rattfylleribrottslighet, är detta naturligtvis ofta

förhållandet. Den påföljd som då kommer i fråga som alternativ

till fängelse är skyddstillsyn (prop. 1989/90: 2 s. 41).

Även om mitt förslag innebär att det kommer att vara möjligt

att döma till skyddstillsyn vid grovt rattfylleri utan något yttrande

från frivårdsmyndigheten, vill jag stryka under att ett sådant

yttrande självfallet normalt bör inhämtas när det inte står

klart att annan påföljd än fängelse är utesluten. Samtidigt

är det naturligtvis viktigt att yttrandet i så fall begränsas

till sådana frågor som är av särskild betydelse för domstolens

påföljdsval. En stor del av det slag av upplysningar som i dag

normalt finns i en personundersökning torde härvid vara av mindre

betydelse. Vad som är av särskild betydelse är framför allt

uppgifter om den misstänktes alkoholberoende samt om

förutsättningarna för att förena en skyddstillsynsdom med eventuella

föreskrifter om vård och behandling eller utbildning exempelvis i

form av s.k. rattfälleprogram. Här, liksom i andra fall, är det

naturligtvis angeläget att domstolarna och frivårdsmyndigheterna

generellt diskuterar

hur yttrandena bör utformas och vilken typ av uppgifter som bör

ligga till grund för dessa i syfte att undvika onödigt merarbete

och uppnå en koncentration på sådana förhållanden som är av

direkt betydelse för domstolarnas beslutsfattande.

Jag vill i sammanhanget också på nytt framhålla att det finns starka

skäl att anta att de flesta som döms för grovt rattfylleri har

sådana betydande alkoholproblem att risken för återfall är påtaglig.

Detta bekräftas också av att så stor andel av de grova

rattfyllerierna

-- trots ett högt mörkertal -- utgör återfall. Insikten om

alkoholproblemens betydelse för de grova rattfyllerierna har också

varit en utgångspunkt för de nya reglerna om körkortstillstånd,

som trafiksäkerhetsverket har beslutat och som skall gälla från

och med den 1 juni 1991, för den som har dömts för brott mot

4 § eller 4 a § trafikbrottslagen (1951: 649) och därvid haft

en alkoholkoncentration i blodet som uppgått till minst 1,5 promille

(prop. 1988/89:134 s. 24, TSVFS 1990: 70). Den dömde skall för

att få körkortstillstånd ge in ett utlåtande till

körkortsmyndigheten,

utfärdat av läkare med specialistkompetens, som styrker att kravet

på ett nyktert levnadssätt enligt 7 § andra stycket körkortslagen

(1977: 477) är uppfyllt. Utlåtandet skall belysa den dömdes alkohol-

och drogvanor och grundas på en tids observation, resultaten av

laboratorieundersökningar med avseende på missbruk samt psykologisk

testning, om detta bedöms lämpligt.

Inte minst mot bakgrund av dessa regler bör den misstänkte redan

vid den personutredning som görs i brottmålet ha ett betydande

intresse av att hans alkoholproblem utreds och att han får hjälp

och stöd med att komma till rätta med dessa. Både utländska

och svenska erfarenheter talar för att inte minst s.k.

rattfälleprogram

kan utgöra ett viktigt led i ett sådant arbete.

Jag återgår nu till frågan om särskild personutredning skall

vara obligatorisk i vissa fall.

Det finns många fall då det står klart att påföljden måste

bestämmas till ett fängelsestraff av betydande längd oavsett

den tilltalades personliga förhållanden. För domstolens avgörande

av påföljdsfrågan är det då endast i undantagsfall -- främst

när det föreligger vissa av det slags omständigheter som avses

i 29 kap. 5 § BrB -- som det kan krävas någon särskild

personutredning.

Från den utgångspunkt jag tidigare redovisat -- att personutredningen

inom ramen för den av mig föreslagna lagstiftningen i princip

bör begränsas till vad som behövs för domstolens avgörande

av påföljdsfrågan -- anser jag det naturligt att även det nu

gällande kravet på personundersökning för dom på fängelse

sex månader eller mer bör avskaffas. Också i detta avseende har

jag stöd av remissinstanserna för min uppfattning.

Jag vill emellertid i sammanhanget erinra om att det i promemorian

framhålls att domstolens och kriminalvårdens behov av personutredning

i stor utsträckning sammanfaller när det gäller skyddstillsyn,

medan förhållandena är annorlunda när det gäller kriminalvård

i anstalt. Med det nuvarande systemet får kriminalvården viss

information

genom personundersökningar som kan användas vid anstaltsplaceringen.

Vid en genomgång i november 1989 av dem som tagits in i

kriminalvårdsanstalt

första gången -- och tidigare inte dömts till skyddstillsyn --

visade det sig att det endast beträffande en tredjedel hade utförts

personundersökning. Således saknar kriminalvården i dag i de flesta

fall personutredning som underlag för beslutet om anstaltsplacering.

Detta är en följd av att det är obligatoriskt för domstolen

att ta in en personundersökning först om det är fråga om att

döma till fängelse i sex månader eller mer.

Att personundersökning saknas vid så många fängelsedomar har

uppenbarligen inte medfört några svårare olägenheter för

kriminalvården.

Att kravet på särskild personundersökning avskaffas för domar

på fängelse i sex månader eller mer bör inte heller förorsaka

några nämnvärda problem. Har den dömde varit häktad före

domen, har kriminalvården möjlighet att under häktningstiden

göra den utredning som behövs för anstaltsplaceringen. Beträffande

en fängelsedömd som inte varit häktad förflyter det ofta en

tid mellan domen och straffverkställigheten som bör lämna

tillräckligt

utrymme för att inhämta de uppgifter som behövs för beslut

om anstaltsplacering. Mot denna bakgrund anser jag, i likhet med vad

som anförts i promemorian, att kriminalvården själv bör ta

in den utredning som behövs för anstaltsplaceringen och/eller

åtgärder under verkställigheten av ett fängelsestraff och att

den utredning som domstolen får från frivårdsmyndigheten skall

vara inriktad på uppgifter som behövs för att avgöra påföljdsfrågan.

Min slutsats är således, liksom den som redovisats i promemorian,

att det inte bör finnas några fall då domstolen obligatoriskt

skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Det är i stället

domstolens behov av sådan utredning för att besluta i påföljdsfrågan

m.m. som avgör om det skall genomföras någon utredning.

2.3. Ordningen för att inhämta personutredning

Mitt förslag: Domstolen får inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten

så snart allmänt åtal är väckt mot den misstänkte. I de

fall då allmänt åtal ännu inte är väckt, liksom när det

gäller enskilt åtal, bibehålls det nuvarande kravet på att yttrande

får inhämtas endast om den misstänkte har erkänt gärningen

eller om det annars finns sannolika skäl för misstanke att han

har begått brottet.

 I normalfallet bör personalen vid frivårdsmyndigheten genomföra

utredningen och svara för yttrandet till domstolen. Myndigheten

får emellertid förordna en särskild personutredare för att

bistå med den utredning som behövs för yttrandet.

 Den misstänkte är skyldig att inställa sig hos frivårdsmyndigheten

för utredning. Myndigheten får begära polishandräckning för

att kunna utföra utredningen.

Promemorians förslag överensstämmer i stort med mitt förslag.

Något förslag om att frivårdsmyndigheten skall kunna begära

polishämtning av den misstänkte för att kunna genomföra utredningen

fanns dock inte i promemorian.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har i stort tillstyrkt

eller lämnat förslaget utan erinran när det gäller den föreslagna

ordningen för att inhämta yttrande. Flera remissinstanser har

förordat att den misstänkte skall kunna hämtas genom polisens

försorg för utredning hos frivårdsmyndigheten. Statens

rättspsykiatriska

klinik i Stockholm anser att det bör införas en regel som gör

det möjligt att införskaffa socialutredning som underlag för

 § 7-undersökning.

Skälen för mitt förslag: Enligt LPU får domstolen förordna

om personundersökning endast om den misstänkte har erkänt gärningen

eller annars sannolika skäl föreligger att han har begått den.

Beträffande yttranden från frivårdsmyndigheten finns i dag inga

motsvarande villkor.

Enligt promemorian får det från integritetssynpunkt anses rimligt

att varje beslut om att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten

skall kräva tillräckligt hög grad av misstanke mot den som skall

bli föremål för personutredningen. Någon särbehandling i detta

hänseende av dem som redan är föremål för kriminalvård bör

enligt promemorian inte ske.

En ordning, som för ett förordnande om personutredning kräver

att den misstänkte har erkänt gärningen eller att det annars

finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet,

innebär naturligtvis att den misstänkte inte utan goda grunder

blir föremål för det intrång i hans personliga integritet som

en sådan utredning medför. Ibland medför emellertid en sådan

regel att det måste hållas en särskild förhandling på grund

av personundersökningsfrågan. Detta är naturligtvis negativt

från effektivitets- och kostnadssynpunkt och har nackdelar också

för den misstänkte.

Ett åtal föregås av en åklagarprövning huruvida tillräckliga

skäl för åtal föreligger. Kravet är härvid att åklagaren,

med utgångspunkt från den föreliggande utredningen, skall kunna

räkna med en fällande dom. Mot denna bakgrund hävdas i promemorian

att en särskild prövning från domstolens sida i frågan om sannolika

skäl föreligger normalt inte är motiverad i de fall då allmänt

åtal är väckt. I promemorian framhålls att en regel som inte

kräver någon prövning i dessa fall förenklar domstolarnas hantering

av frågan. Den olägenhet från integritetssynpunkt som en sådan

ordning kan innebära för de misstänkta som förnekar brott

uppvägs enligt promemorian av att domstolen inte behöver göra

en från olika synpunkter olämplig förhandsbedömning av skuldfrågan.

Enligt promemorian kan det dock finnas vissa situationer då domstolen

inte bör inhämta yttrande trots att åtal har väckts och

påföljdsfrågan

är sådan att det i och för sig finns behov av ett yttrande. Det

kan vara därför att brottet verkar vara preskriberat eller att

det annars finns särskilda skäl att anta att åtalet kan komma att

ogillas.

De remissinstanser som har behandlat frågan om förutsättningarna

för att inhämta ett yttrande från frivårdsmyndigheten har ställt

sig bakom promemorians förslag.

Också för egen del anser jag att övervägande skäl talar för

att domstolen skall kunna inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten

så snart allmänt åtal är väckt mot den misstänkte. Detta

torde inte heller i praktiken innebära någon större skillnad

i förhållande till vad som nu tillämpas. I de fall då allmänt

åtal ännu inte är väckt liksom när det gäller enskilt åtal

bör, i likhet med vad som föreslås i promemorian, de nuvarande

kraven på erkännande eller sannolika skäl gälla. Jag kan också

instämma i att det finns vissa undantagsfall när domstolen, trots

att allmänt åtal har väckts, inte bör begära något yttrande.

En annan fråga som tas upp i promemorian är om domstolen i beslutet

om att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten också bör

ange i vilket syfte yttrandet begärs. I den nuvarande ordningen

skall domstolen vid behov ange "vilken behandlingsform

personundersökningen

företrädesvis bör avse" (1 § förordningen 1964:567 om

personundersökning

i brottmål). Det är dock sällan som domstolen i beslutet om

personundersökning

anger att undersökningen skall inriktas på någon speciell påföljd.

Enligt promemorian är det vanligare att frivårdsmyndigheten,

åklagaren,

försvararen eller domstolen under hand tar upp frågan om vilken

inriktning undersökningen bör ha.

Det är förmodligen sällan som domstolen redan vid beslutet om

att inhämta ett yttrande har tillräcklig grund för att styra

in personutredningen på förutsättningarna för någon viss typ

av åtgärd. Allmänt sett gäller naturligtvis att yttrande normalt

kommer att inriktas på om det finns särskilda skäl för att

döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn. När så är fallet

finns det inte anledning att särskilt ange detta i beslutet. När

det gäller sådana skäl som kan föreligga för att välja

ett fängelsestraff, dvs. brottslighetens straffvärde och art samt

om den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott, är dessa

av ett sådant slag att det regelmässigt saknas anledning för

frivårdsmyndigheten att yttra sig i den delen. Har emellertid

åklagaren

eller den tilltalade väckt frågan om exempelvis kontraktsvård

eller andra särskilda föreskrifter inom ramen för en skyddstillsyn,

bör domstolen enligt min mening i beslutet om att inhämta yttrande

upplysa om detta. Samma sak bör gälla om det exempelvis finns

anledning att anta att det föreligger personliga förhållanden

av det slag som avses i 29 kap. 5 § BrB eller yttrandet begärs

enbart för att utgöra underlag för beslut i en viss fråga.

Detta kan exempelvis gälla beslut om utvisning förutsatt att

personutredningen

i en sådan fråga inte bättre inhämtas genom invandrarverket.

Personutredningen och yttrandet

Som underlag för sitt yttrande enligt den nya ordningen bör enligt

promemorian frivårdsmyndigheten ta in den utredning som bedöms

nödvändig i det särskilda fallet. Utgångspunkten skall vara

domstolens behov av underlag för sin påföljdsbestämning. I

sitt yttrande skall frivårdsmyndigheten lämna en sammanfattning

av utredningen.

Den föreslagna ordningen innebär att det nuvarande formaliserade

personundersökningssystemet måste ersättas av ett mer flexibelt

utredningsförfarande. Utredningarna bör vara betydligt mer anpassade

till förhållandena i det enskilda fallet än vad

personundersökningarna

är i dag. Det kan enligt promemorian ibland kanske vara tillräckligt

att frivårdsmyndigheten konstaterar att det inte behövs någon

ytterligare utredning eftersom det i det enskilda fallet står klart

att det inte finns någon risk för fortsatt brottslighet, medan

det andra gånger kanske behövs en förhållandevis omfattande

utredning och planering av behandlingsinsatser t.ex. när det gäller

kontraktsvård. I likhet med de flesta av remissinstanserna delar

jag denna uppfattning.

I normalfallet bör enligt promemorian personalen vid

frivårdsmyndigheten

genomföra utredningen och svara för yttrandet till domstolen.

Några remissinstanser har uttryckt farhågor för att detta i grunden

kommer att förändra frivårdsarbetet och att det blir ett

utredningsarbete

i stället för som nu ett behandlingsarbete. Vidare har det vid

remissbehandlingen framhållits att det kan bli svårt för en mindre

frivårdsmyndighet att klara variationer i mängden yttranden som

domstolarna kommer att begära. För egen del ser jag det inte så.

Som jag senare skall återkomma till bör självfallet

frivårdsorganisationen

tillföras resurser som motsvarar behovet på grund av att nya

uppgifter

läggs på den. Även med sådana nya uppgifter kommer dock

behandlingsarbetet

att utgöra det klart dominerande inslaget i verksamheten. Med de

kunskaper och den erfarenhet som finns inom frivården bör också

förutsättningarna för ett ändamålsenligt och effektivt

utredningsarbete

förbättras väsentligt. Hur resurserna bäst utnyttjas är

en fråga som torde lösas bäst på den lokala nivån. Det kan

dessutom naturligtvis i vissa fall bli nödvändigt att anlita en

särskilt förordnad personutredare. Detta gäller särskilt inom

frivårdsmyndigheter vars versamhetsområde omfattar geografiskt så

stora områden att det är svårt för den fast anställda personalen

hos myndigheten att utan alltför stora insatser genomföra

utredningen.

Som framgår av vad jag nyss har anfört skall utgångspunkten för

utredningen vara domstolens behov av underlag för

påföljdsbestämningen.

Detta innebär att utredningen bör koncentreras på sådana

omständigheter

rörande den misstänkte som i allmänhet tillmäts betydelse

vid denna prövning. Tyngdpunkten bör ligga på den misstänktes

aktuella situation. Det är från effektivitetssynpunkt viktigt att

-- såsom också sker i flertalet fall i dag -- alla möjligheter

tas till vara att utnyttja redan existerande utredning, t.ex.

kriminalvårdens

och socialtjänstens akter. Jag utgår ifrån att vissa uppgifter

som den misstänkte själv lämnar bör kontrolleras på något

sätt, i vart fall om de skall läggas till grund för yttrandet

till domstolen. I det nu gällande systemet med personundersökningar

är det snarast regel att under utredningen höra en eller flera

referenspersoner. Behovet av att kontrollera uppgifter genom

referenser

eller på annat sätt bör avgöras från fall till fall. Min bedömning

är att frivårdsmyndigheterna bör kunna avgöra vilka uppgifter

som här behöver kontrolleras.

Vid sidan om en bedömning av hur grovt brottet är -- vilken inte

ankommer på frivårdsmyndigheten -- och eventuell tidigare

kriminalitet

torde enligt promemorian domstolen vid valet av påföljd i de flesta

fall framför allt fästa avseende vid risken för fortsatt brottslighet

samt behovet av och de praktiska förutsättningarna för sådana

åtgärder som kan vidtas inom ramen för en dom på skyddstillsyn.

En kortfattad redogörelse för sådana omständigheter som kan

ha betydelse i detta avseende bör därför enligt promemorian

lämnas i yttrandet.

Jag anser, i likhet med remissinstanserna, att yttranden som mer

direkt

än dagens personundersökningar tar sikte på möjliga åtgärder

för att minska risken för återfall i brott bättre fyller domstolarnas

behov av personutredning än nuvarande ordning. Beträffande sådana

brott där fängelse är normalstraffet och endast starka personliga

skäl eller sådana särskilda skäl som avses i 30 kap. 9 § andra

stycket BrB kan medföra att en icke frihetsberövande påföljd

väljs är det, som påpekas i promemorian, viktigt att en noggrann

redogörelse lämnas för de speciella omständigheter som

erfarenhetsmässigt

tillmäts betydelse av domstolarna. I vissa typer av mål är det

nödvändigt att tämligen utförligt redogöra för en misstänkts

missbruksproblem och de åtgärder som har vidtagits eller som planeras

för att komma till rätta med problemen.

I likhet med flera remissinstanser vill jag betona att ett väl

fungerande

personutredningsförfarande förutsätter att det finns väl utvecklade

och regelbundna kontakter mellan framför allt domstolar och

frivårdsmyndigheter

såväl när det gäller inriktningen av enskilda yttranden, vilken

även bör diskuteras med den misstänkte och hans försvarare,

som när det gäller uppläggningen av och underlaget för yttrandena

i olika typer av situationer. Ett av de främsta syftena med mitt

förslag är att skapa förutsättningar för ett mer flexibelt

och till domstolens behov avpassat personutredningsförfarande. För

att detta syfte skall kunna uppnås är det nödvändigt att berörda

myndigheter gemensamt och i samråd verkar för att tillgängliga

resurser utnyttjas på ett så ändamålsenligt och effektivt sätt

som möjligt.

Statens rättspsykiatriska klinik i Stockholm anser i sitt remissvar

att det nya förfarandet kan komma att försvåra § 7-undersökningarna

och göra de rättspsykiatriska undersökningarna mer tidskrävande

och att det därför bör finnas bestämmelser som gör det möjligt

att införskaffa socialutredning som underlag för § 7-undersökningar.

Socialstyrelsen har i sitt remissvar påpekat att läkare, när

de i dag utfärdar § 7-intyg, normalt har tillgång till en

personundersökning.

Styrelsen förmodar att kvalitén på personutredningarna, i

jämförelse med nuläget, kommer att höjas när de i det föreslagna

systemet kommer att utföras av frivårdsmyndigheten.

Min bedömning är att även i fortsättningen ett beslut om att inhämta

 § 7-intyg normalt kommer att föregås av ett yttrande från

frivårdsmyndigheten.

Domstolen torde i regel inte ha underlag för ett beslut om § 7-intyg

förrän det finns någon annan social utredning tillgänglig i

brottmålet som pekar på behovet av ett sådant intyg. Jag vill i

detta sammanhang även peka på bestämmelsen i 8 § som innebär

att de uppgifter om den misstänkte som finns hos hälso- och

sjukvården

och socialtjänsten och som behövs för ett § 7-intyg skall lämnas

ut till undersökningsläkaren. I den mån dessa uppgifter inte

redan finns tillgängliga för läkaren kan denne alltså själv

införskaffa dem. Jag anser därför att det nya förfarandet

inte behöver innebära att läkaren vid utfärdandet av ett §

7-intyg har ett sämre underlag än tidigare. I sammanhanget vill

jag emellertid peka på den kvalificerade form av § 7-intyg som

enligt

vad riksdagen nyligen beslutat skall kunna ligga till grund för

överlämnande till psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd

(rättspsykiatrisk vård) i vissa fall (prop. 1990/91:58, JuU34,

SoU13, rskr. 329). Ordningen med sådana kvalificerade § 7-intyg,

som i princip skall utfärdas av rättspsykiatriker, införs den

1 januari 1992. I dessa fall är det naturligtvis särskilt angeläget

att undersökningsläkaren har tillgång till tillräcklig social

utredning om den misstänkte för att kunna ta ställning till

om de medicinska förutsättningarna för rättspsykiatrisk vård

är uppfyllda. Det får ankomma på socialstyrelsen som

tillsynsmyndighet

att här noga följa tillämpningen och ta de initiativ som kan

visa sig behövas för att säkerställa att undersökningsläkaren

får tillgång till det underlag som behövs.

Det kan ibland vara svårt att få fram en personutredning på grund

av att den misstänkte inte svarar på kallelser eller helt låter

bli att komma till avtalade samtal. När det gäller § 7-intyg

har läkaren möjlighet att få handräckning från polismyndigheten

för att få den misstänkte till en undersökning. I promemorian

diskuteras, utan att något förslag läggs fram, om inte också

frivårdsmyndigheten bör ha sådan möjlighet.

Frivårdsmyndigheten kan i dag använda sig av handräckning från

polismyndigheten för att få kontakt med den som har en pågående

övervakning (38 kap. 12 § BrB). I praktiken används denna möjlighet

i liten utsträckning beroende på att polisen sällan prioriterar

denna typ av uppgifter och att det ofta rör sig om personer som

saknar fast bostad och arbete och som därför ofta kräver inte

obetydliga insatser för att polisen skall få tag i dem. Som skäl

för att inte lägga fram något förslag om möjlighet för

frivårdsmyndigheten att begära polishandräckning anförs i promemorian

att den misstänkte i de flesta fall har ett eget intresse av att

inställa sig hos frivårdsmyndigheten för personutredning eftersom

det kan vara fråga om att ersätta fängelse med en annan påföljd.

Vid remissbehandlingen har flera remissinstanser, bl.a.

kriminalvårdsstyrelsen,

Malmö tingsrätt och Föreningen Sveriges åklagare, framhållit

att det enligt deras mening bör vara möjligt för frivårdsmyndigheten

att besluta om polishämtning för att kunna genomföra

personutredningen.

Det finns regler som både under förundersökningen i ett brottmål

och i samband med huvudförhandlingen medger rätt för berörd

myndighet att med tvångsmedel verkställa olika åtgärder mot

den misstänkte. De personliga förhållandena har stor betydelse

för bl.a. domstolens val av påföljd. Att utredningen i denna

del genomförs snabbt och effektivt är också en förutsättning

för att prövningen i domstol inte skall fördröjas i onödan.

Om, såsom förutsätts i promemorian, den misstänkte i eget intresse

inställer sig till utredningen behövs självfallet inte någon

polishandräckning. Att genomgående enbart förlita sig på att

den misstänkte uppfattar personutredningen som något för honom

meningsfullt är enligt min mening orealistiskt. Jag anser därför

att frivårdsmyndigheten bör få möjlighet att begära polishandräckning

för att kunna genomföra personutredningen.

2.4 Kurativa åtgärder

Mitt förslag: En förtroendeman skall även i fortsättningen

kunna förordnas för att ge en misstänkt i brottmål hjälp

och stöd under personutredningen.

 Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller

lämnat

förslaget utan erinran i denna del.

Skälen för mitt förslag: Det finns inget skäl att göra några

ändringar i de åligganden som frivårdsmyndigheterna har när

det gäller att lämna den misstänkte stöd och hjälp under

utredningsskedet. Möjligheten att förordna förtroendeman bör

därför finnas kvar. Förordnande av en förtroendeman kan vara

ett bra sätt att få en snabb start på en lekmannaövervakning.

Frågan om lekmannaövervakare behandlas närmare i promemorian

(Ds 1991: 10) Frivårdens arbetsformer och resurser som nu

remissbehandlas.

Min avsikt är att förslagen i den promemorian skall behandlas

i samband med 1992 års budgetproposition. Med en aktivare insats

från frivårdspersonalen under personutredningen bör enligt min

mening även förutsättningarna att få fram fler lekmannaövervakare

kunna öka.

3 Genomförande

Som framgår av vad jag tidigare anfört är avsikten med de föreslagna

ändringarna inte att begränsa domstolarnas möjligheter att

införskaffa

särskild personutredning i brottmål. Förslagen syftar i stället

till att åstadkomma ett mera nyanserat och flexibelt

utredningsförfarande.

Självfallet bör man undvika att utföra mer omfattande utredningar

än som behövs i det enskilda fallet.

För att frivården skall klara av de nya arbetsuppgifterna skall

medel som i dag används för personundersökningar föras över

till kriminalvården. Flera remissinstanser har ifrågasatt om dessa

resurser räcker för att klara de krav som domstolarna kommer att

ställa när det gäller kvalitén på utredningarna. Min

bedömning är att de medel som i dag avsätts för personundersökningar

kan användas på ett effektivare sätt i det av mig föreslagna

systemet. Det är naturligtvis svårt att i detalj förutse hur

domstolarna kommer att tillämpa de nya reglerna. Min bedömning

är att det totalt inte kommer att bli fler utredningar men att

utredningarnas

omfattning kommer att variera mer än i det nuvarande systemet.

Avsikten

är att domstolar, åklagare och frivårdsmyndigheter tillsammans

skall komma fram till hur yttrandena och den för dessa nödvändiga

utredningen skall utformas.

För att utnyttja resurserna inom frivården på bästa sätt bör,

som jag tidigare påpekat, de lokala myndigheterna ha ett avgörande

inflytande över hur de nya resurserna skall användas. Jag avser

att återkomma till denna fråga i samband med 1992 års

budgetproposition.

Den nya lagstiftningen bör träda i kraft den 1 juli 1992, dvs.

vid ingången till budgetåret 1992/93. Jag förutsätter att

kriminalvårdsstyrelsen

och domstolsverket, inom ramen för vad som åligger dem beträffande

utvärdering m.m. av verksamheten på sina områden, kommer att följa

upp tillämpningen av den nya lagstiftningen.

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu anfört har inom justitiedepartementet

upprättats förslag till

1. lag om särskild personutredning i brottmål, m.m.,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100),

3. lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare,

4. lag om ändring i lagen (1991: 000) om rättspsykiatrisk under

sökning.

5 Specialmotivering

5.1 Förslaget till lag om särskild personutredning i brottmål, m. m.

Övergången till ett nytt eller åtminstone i väsentliga delar

ändrat system sker genom att LPU ersätts av en ny lag. Av rubriken

framgår att lagen innehåller bestämmelser om vissa former av

personutredning

i brottmål. I lagen har också bestämmelserna om § 7-intyg inarbetats

i enlighet med det förslag som har lagts fram i propositionen om

psykiatrisk tvångsvård, m.m. (prop. 1990/91: 58).

1 §

När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller

annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga

förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att

han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten.

Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning

som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller om rätten

inhämtar utredningen på annat sätt.

I paragrafen slås fast under vilka omständigheter rätten skall

inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Om domstolen beslutar

att inhämta ett yttrande, är frivårdsmyndigheten skyldig att

lämna ett sådant.

I avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen har angetts några typfall

då en domstol i allmänhet vid påföljdsbestämningen bör vara

betjänt av någon form av personutredning. I avsnitt 2.3 i den

allmänna

motiveringen behandlas frågan om ordningen för att inhämta

personutredning,

bl.a. frågan om när yttrande skall inhämtas från frivårdsmyndigheten.

Beträffande dom på skyddstillsyn är avsikten att domstolen normalt

bör inhämta ett yttrande. Endast i undantagsfall bör skyddstillsyn

ådömas utan att frivårdsmyndigheten har fått tillfälle att

yttra sig. Även om rätten har tillgång till utredning från någon

annan myndighet kan det finnas anledning att inhämta yttrande från

frivårdsmyndigheten i frågan om åtgärder som kan antas bidra

till att den misstänkte avhåller sig från fortsatt brottslighet.

Den tillgängliga utredningen bör då bifogas med begäran om yttrande.

Bestämmelsen i första stycket innebär att rätten skall inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten, om det behövs för att avgöra

påföljdsfrågan eller annars. Den misstänktes personliga förhållanden

kan ha betydelse förutom i påföljdsfrågan även när det gäller

t.ex. särskild rättsverkan av brott enligt 36 kap. BrB och utvisning

på grund av brott enligt 4 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529).

2 §

Beslut att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall meddelas

så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal inte har väckts,

får beslut meddelas endast under förutsättning att den misstänkte

har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för

misstanken att han har begått brottet.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) har redogjorts för i

vilket skede domstolen skall begära yttrande från

frivårdsmyndigheten.

Skillnaden mot vad som gäller enligt LPU är att domstolen kan

inhämta yttrande så snart allmänt åtal är väckt mot den

misstänkte. Domstolen bör i sitt beslut ange inom vilken tid

yttrandet

skall lämnas. För att frivårdsmyndigheten skall ha rimlig tid

att genomföra utredningen och lämna ett yttrande bör myndigheten

normalt få minst fyra veckor till sitt förfogande. Är den misstänkte

häktad kan naturligtvis tiden för yttrande behöva sättas väsentligt

kortare.

3 §

Frivårdsmyndigheten skall ombesörja den utredning som behövs

för yttrandet. Om det behövs för yttrandet, får frivårdsmyndigheten

förordna en särskild personutredare att bistå med utredning.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för utredning på tid och plats som frivårdsmyndigheten bestämmer.

Om den misstänkte uteblir, får polismyndigheten lämna handräckning

för inställelsen.

Frågan om innehållet i yttrandet och den bakomliggande utredningen

behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3). Som framgår

av paragrafen får frivårdsmyndigheten förordna en särskild

personutredare

för att hjälpa till med den utredning som behövs för yttrandet.

Det kan vara nödvändigt för frivårdsmyndigheten att i vissa

situationer anlita en extern utredare för att få fram utredningen

inom rimlig tid och till en rimlig kostnad, t.ex. vid en

frivårdsmyndighet

som har ett till ytan stort verksamhetsområde eller för att undvika

dyr övertidsersättning. I vissa fall kan det också vara befogat

att utnyttja speciell sakkunskap hos en extern personutredare. Det

ankommer på frivårdsmyndigheten att se till att den som förordnas

som särskild personutredare har genomgått för ändamålet avsedd

utbildning eller att han ändå har tillräckliga kunskaper.

I andra stycket slås fast att en misstänkt som inte är häktad

är skyldig att inställa sig för utredning på tid och plats

som frivårdsmyndigheten bestämmer. Polismyndigheten får lämna

handräckning för att den misstänkte skall inställa sig hos

frivårdssmyndigheten.

4 §

Visar det sig under utredningen att den misstänkte behöver personligt

stöd eller annan hjälp, får frivårdsmyndigheten förordna en

förtroendeman för honom, om han samtycker till det. Om den misstänkte

begär det, skall förtroendemannen entledigas.

Ett uppdrag som förtroendeman upphör när

1. förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. åtalet läggs ned,

3. dom meddelas varigenom den misstänkte frikänns eller förklaras

fri från påföljd eller påföljd efterges,

4. dom meddelas varigenom den misstänkte döms till böter eller

villkorlig dom, eller

5. verkställbar dom rörande annan påföljd föreligger mot

den misstänkte.

Paragrafen överensstämmer i sak med 4 § andra stycket LPU (se

avsnitt 2.4).

5 §

Om det behövs för yttrandet och om inte särskilda skäl talar

mot det, får frivårdsmyndigheten eller den som frivårdsmyndigheten

utsett att bistå med personutredningen ta del av anteckningar och

andra handlingar från förundersökningen samt vara närvarande

vid förhör som hålls med den misstänkte.

Paragrafen överensstämmer i sak med 5 § LPU.

6 §

En socialnämnd skall på begäran av rätten, åklagaren eller

frivårdsmyndigheten lämna upplysningar om den misstänkte och

föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att främja

hans anpassning i samhället.

Paragrafen överensstämmer i sak med 6 § LPU.

7 §

Rätten får, när det finns skäl till det, förordna en läkare

att avge läkarintyg om en misstänkt, under förutsättning som

anges i 2 § andra meningen. Om rätten särskilt anger det i

förordnandet,

skall intyget omfatta de medicinska förutsättningarna för att

överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård utan

särskild utskrivningsprövning.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om avfattningen av läkarintyget. Endast en läkare

som får avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning

får förordnas att avge ett sådant intyg som avses i första stycket

andra meningen.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för läkarundersökning på tid och plats som läkaren bestämmer.

Om den misstänkte inte inställer sig, får polismyndigheten lämna

handräckning för att han skall komma till undersökningen.

Riksdagen beslutade den 30 maj 1991 nya lagar om den psykiatriska

tvångsvården (prop. 1990/91: 58, JuU34, SoU13, rskr. 329). Bl.a.

beslutade riksdagen om ny lydelse av 7 § LPU, s.k. § 7-intyg.

Paragrafen

överensstämmer i sak med den av riksdagen beslutade ändringen.

I förtydligande syfte har dock i första stycket första meningen

tagits in en hänvisning till

2 § andra meningen så att den formella förutsättningen för att

inhämta

 § 7-intyg är densamma som för särskild personutredning.

Frågan om förordnande av läkare som skall utfärda intyg tas

upp i proposition 1990/91: 120 om den rättspsykiatriska

undersökningsverksamheten,

m. m. (s. 25).

8 §

Från en verksamhet där sekretess gäller enligt 7 kap. 1 § eller

4 § första och tredje styckena sekretesslagen (1980:100) skall

det utan hinder av sekretessen lämnas ut sådana uppgifter om en

misstänkt som behövs för ett läkarintyg enligt 7 §.

Paragrafen överensstämmer i sak med 8 § LPU.

9 §

I ett ärende om nåd får justitiedepartementet och högsta domstolen

inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten, upplysningar från

en socialnämnd enligt 6 § eller förordna om läkarintyg enligt 7 §.

Paragrafen överensstämmer i sak med 9 § LPU med det tillägget

att justitiedepartementet och högsta domstolen i ärenden om nåd

också kan inhämta upplysningar från socialnämnden enligt 6 §.

10 §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om ersättning för uppdrag som särskild personutredare

enligt

3 §, förtroendeman enligt 4 § och undersökningsläkare enligt 7

§.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 10 § LPU. Bestämmelsen har utformats

så att den skall ge ett klart stöd för bl.a. överenskommelser

mellan staten och sjukvårdshuvudmännen om avgivande av § 7-intyg

(se prop. 1991/91: 120 s. 25).

5.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100)

7 kap. 22 §

Ändringen 7 kap. 22 § är föranledd av att LPU ersätts med

lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. Begreppet särskild

personutredning täcker också det som hittills benämnts

personundersökning.

5.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

9 §

Andra stycket i 9 § upphävs eftersom institutet personundersökning

ersätts av yttranden från frivårdsmyndigheten. Om det finns behov

av det, skall naturligtvis rätten höra personer som har utfört

den utredning som legat till grund för frivårdsmyndighetens yttrande.

12 §

Ändringen i tredje stycket är en följd av ändringen i 9 §.

5.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991: 000) om

rättspsykiatrisk

undersökning

4 §

Ändringen är föranledd av att LPU ersätts med lagen om särskild

personutredning i brottmål, m.m. 7 § LPU motsvaras av 7 § i den

nya lagen.

6 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1. lag om särskild personutredning i brottmål, m. m.,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100),

3. lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare,

4. lag om ändring i lagen (1991: 000) om rättspsykiatrisk

undersökning.

7 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag

som föredraganden har lagt fram.

Bilaga 1

SAMMANFATTNING av promemorian (Ds 1990: 88)

Inom justitiedepartementet har utarbetats ett förslag till ny ordning

för personutredning i brottmål. Förslaget innebär i korthet följande.

Det nuvarande personundersökningsinstitutet avskaffas. Domstolarnas

behov av personutredning skall i stället normalt tillgodoses genom

yttranden från frivårdsmyndigheten. Sådant yttrande skall inhämtas

när domstolen behöver en särskild utredning om den misstänktes

personliga förhållanden eller om lämpliga åtgärder som kan

vidtas för att minska riskerna för fortsatt brottslighet. Ett

yttrande -- och den utredning som ligger till grund för yttrandet

-- skall inte göras mer omfattande än som behövs för att domstolen

skall kunna fatta beslut i påföljdsfrågan i det enskilda fallet.

Det nuvarande formella kravet på personundersökning för att någon

skall kunna dömas till fängelse i sex månader eller däröver

eller skyddstillsyn eller överlämnas till särskild vård avskaffas.

Avsikten är att den utredning som skall ligga till grund för

frivårdsmyndighetens

yttrande normalt skall utföras av frivårdspersonalen. En fördel

med att arbetet utförs av frivårdstjänstemännen är att frivården

redan på utredningsstadiet kan planera vilka åtgärder som skall

vidtas under övervakningstiden och att övervakningen därför

kan komma igång snabbare. Om frivårdsmyndigheten i större

utsträckning

än idag ges möjlighet att utreda och planera en kommande övervakning

redan före domen på skyddstillsyn bör innehållet i verkställigheten

av olika varianter av skyddstillsyn dessutom på ett bättre sätt

än vad som sker i dag kunna förmedlas till domstolen. Detta torde

i sin tur kunna bidra till att skyddstillsyn kan komma till ökad

användning på bekostnad av fängelse.

Möjligheten att förordna särskilda personutredare bör dock

finnas kvar. Det kan vara nödvändigt för att i vissa fall få

fram utredningar inom rimlig tid och till en rimlig kostnad, t.ex.

vid en frivårdsmyndighet som har ett till ytan stort

verksamhetsområde.

Om kriminalvården själv disponerar medlen för personutredningar

-- till skillnad från vad som gäller i dag då domstolen beslutar

om ersättningar till personundersökare -- får

personutredningsverksamheten

vägas mot annan verksamhet som frivården skall genomföra. En

sådan avvägning är ett incitament att använda de totala resurserna

på ett mer rationellt sätt än vad som sker i dag. De medel som

i dag disponeras av domstolarna för ersättningar till

personundersökare

bör därför föras över till kriminalvården.

Bilaga 2

Departementspromemorians förslag till Lag om personutredning i

brottmål

1 § När det i ett brottmål för avgörandet av påföljdsfrågan

eller annars behövs särskild utredning om en misstänkts personliga

förhållanden eller om vilka åtgärder som kan vidtas för att

minska risken för fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten.

Yttrande som avses i första stycket behöver dock inte inhämtas,

om den utredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten

eller om rätten inhämtar utredningen på annat sätt.

2 § Beslut att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall

meddelas så snart det lämpligen kan ske. Innan allmänt åtal

har väckts får sådant beslut endast meddelas om den misstänkte

har erkänt gärningen eller det annars föreligger sannolika skäl

för att han har begått den.

3 § Frivårdsmyndigheten skall ombesörja den utredning som behövs

för yttrandet. I yttrandet skall myndigheten redogöra för den

misstänktes personliga förhållanden samt föreslå lämpliga

åtgärder som kan vidtas för att minska risken för fortsatt

brottslighet.

Frivårdsmyndigheten får förordna en särskild personutredare

för att bistå med utredning som behövs för yttrandet.

4 § Om det under utredningen visar sig att den misstänkte behöver

personligt stöd eller annan hjälp, får frivårdsmyndigheten förordna

en förtroendeman för honom, om han samtycker till det. Om den

misstänkte begär det skall förtroendemannen entledigas.

Ett uppdrag som förtroendeman upphör när

1. förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. åtalet läggs ned,

3. dom meddelas varigenom den misstänkte frikänns eller förklaras

fri från påföljd eller påföljd efterges,

4. dom meddelas varigenom den misstänkte döms till böter eller

villkorlig dom,

5. verkställbar dom rörande annan påföljd föreligger mot

den misstänkte.

5 § Om det behövs för yttrandet och om inte särskilda skäl

talar mot det, får frivårdsmyndigheten eller den som

frivårdsmyndigheten

utser ta del av anteckningar och andra handlingar från

förundersökningen

samt vara närvarande vid förhör som hålls med den misstänkte.

6 § Socialnämnden skall på begäran av frivårdsmyndigheten,

åklagaren eller rätten lämna upplysningar beträffande den misstänkte

och föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att

främja hans anpassning i samhället.

7 § Rätten får, när det finns skäl till det, förordna en

läkare att avge läkarintyg angående den misstänkte. Om rätten

särskilt anger det i förordnandet, skall intyget omfatta de

medicinska

förutsättningarna för att överlämna den misstänkte till

rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om avfattningen av läkarintyget. Endast en läkare

som får avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning

får förordnas att avge ett sådant intyg som avses i första stycket

andra meningen.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för läkarundersökning på tid och plats som läkaren bestämmer.

Om den misstänkte inte inställer sig får polismyndigheten lämna

handräckning för att han skall komma till undersökningen.

8 § Från en verksamhet där sekretess gäller enligt 7 kap. 1

 § eller 4 § första och tredje styckena sekretesslagen (1980:100)

skall utan hinder av sekretessen lämnas ut sådana uppgifter om

en misstänkt som behövs för ett läkarintyg enligt 7 §.

9 § I ärenden om nåd får justitiedepartementet inhämta yttrande

från frivårdsmyndigheten eller förordna om läkarintyg enligt 7 §.

10 § Den som har anlitats som särskild personutredare enligt 3

 §, den som har förordnats till förtroendeman enligt 4 § och

den som har avgett läkarintyg enligt 7 § har rätt till ersättning

av allmänna medel enligt bestämmelser som fastställs av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Denna lag träder i kraft den , då lagen (1964: 542) om

personundersökning

i brottmål upphör att gälla. I fråga om förordnande om

personundersökning

som har meddelats före ikraftträdandet skall 4 -- 6 och 10 §§

i den gamla lagen fortfarande tillämpas.

Bilaga 3

Förteckning över remissinstanserna

Yttranden över promemorian (Ds 1990: 88) Ny lag om personutredning

i brottmål har kommit in från domstolsverket, riksåklagaren (RÅ),

kriminalvårdsstyrelsen (KVS), brottsförebyggande rådet (BRÅ),

socialstyrelsen, riksrevisionsverket, rikspolisstyrelsen, Göta

hovrätt,

hovrätten för Nedre Norrland, Huddinge, Norrköpings, Malmö,

Göteborgs och Haparanda tingsrätter, kriminalvårdens regionkanslier

i Göteborg, Malmö och Stockholm, frivårdsmyndigheterna i Karlstad,

Landskrona, Luleå och Uppsala Norra distrikt, statens

rättspsykiatriska

klinik i Stockholm, påföljdsutredningen (JU 1990: 02),

chefsjustitieombudsmannen

Claes Eklundh (JO), domstolsutredningen (JU 1989:06), Tjänstemännens

centralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Sveriges

domareförbund, Sveriges advokatsamfund, Föreningen Sveriges

Frivårdstjänstemän,

Svenska fångvårdssällskapet, Föreningen Styresmän och Assistenter

m. fl. vid Kriminalvårdsanstalterna (SAK), Föreningen Sveriges

åklagare samt Nämndemännens riksförbund.

RÅ har överlämnat yttranden från överåklagarna vid

regionåklagarmyndigheterna

i Härnösand, Kalmar, Luleå och Vänersborg samt från

åklagarmyndigheten

i Östersund.

Rikspolisstyrelsen har bifogat yttranden från polismyndigheterna

i Stockholm, Göteborg och Malmö. SACO/SR har översänt yttranden

från medlemsförbunden JUSEK och Sveriges Psykologförbund.

Bilaga 4

Lagrådsremissens lagförslag 1 Förslag till

Lag om särskild personutredning i brottmål, m. m.

Härigenom föreskrivs följande.

1 § När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan

eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga

förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att

han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten.

Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning

som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller om rätten

inhämtar utredningen på annat sätt.

2 § Beslut att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall

meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal inte

har väckts, får beslut meddelas endast under förutsättning

att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns

sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet.

3 § Frivårdsmyndigheten skall ombesörja den utredning som behövs

för yttrandet. Om det behövs för yttrandet, får frivårdsmyndigheten

förordna en särskild personutredare att bistå med utredning.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för utredning på tid och plats som frivårdsmyndigheten bestämmer.

Om den misstänkte inte inställer sig, får polismyndigheten lämna

handräckning för att han skall komma till utredningen.

4 § Visar det sig under utredningen att den misstänkte behöver

personligt stöd eller annan hjälp, får frivårdsmyndigheten förordna

en förtroendeman för honom, om han samtycker till det. Om den

misstänkte begär det, skall förtroendemannen entledigas.

Ett uppdrag som förtroendeman upphör när

1. förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. åtalet läggs ned,

3. dom meddelas varigenom den misstänkte frikänns eller förklaras

fri från påföljd eller påföljd efterges,

4. dom meddelas varigenom den misstänkte döms till böter eller

villkorlig dom eller

5. verkställbar dom rörande annan påföljd föreligger mot

den misstänkte.

5 § Om det behövs för yttrandet och om inte särskilda skäl

talar mot det, får frivårdsmyndigheten eller den som

frivårdsmyndigheten

utsett att bistå med personutredning ta del av anteckningar och andra

handlingar från förundersökningen samt vara närvarande vid

förhör som hålls med den misstänkte.

6 § En socialnämnd skall på begäran av rätten eller

frivårdsmyndigheten

lämna upplysningar om den misstänkte och föreslå de åtgärder

som nämnden anser behövs för att främja hans anpassning i

samhället. Även på begäran av åklagaren skall socialnämnden

lämna sådana upplysningar, om det behövs för att åklagaren

skall kunna fatta beslut om en misstänkt i ett brottmål.

7 § Rätten får, när det finns skäl till det, förordna en

läkare att avge läkarintyg om en misstänkt, under förutsättning

som anges i 2 § andra meningen. Om rätten särskilt anger det

i förordnandet, skall intyget omfatta de medicinska förutsättningarna

för att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård

utan särskild utskrivningsprövning.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om avfattningen av läkarintyget. Endast en läkare

som får avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning

får förordnas att avge ett sådant intyg som avses i första stycket

andra meningen.

En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa

sig för läkarundersökning på tid och plats som läkaren bestämmer.

Om den misstänkte inte inställer sig får polismyndigheten lämna

handräckning för att han skall komma till undersökningen.

8 § Från en verksamhet där sekretess gäller enligt 7 kap. 1

 § eller 4 § första och tredje styckena sekretesslagen (1980:100)

skall det utan hinder av sekretessen lämnas ut sådana uppgifter

om en misstänkt som behövs för ett läkarintyg enligt 7 §.

9 § I ett ärende om nåd får justitiedepartementet och högsta

domstolen inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten, upplysningar

från en socialnämnd enligt 6 § eller förordna om läkarintyg enligt 7

§.

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

meddelar

föreskrifter om ersättning för uppdrag som särskild personutredare

enligt 3 §, förtroendeman enligt 4 § och undersökningsläkare 7

§.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992, då lagen (1964: 542)

om personundersökning i brottmål upphör att gälla. I fråga

om förordnande om personundersökning som har meddelats före

ikraftträdandet skall 4 -- 6 och 10 §§ i den gamla lagen,

fortfarande

tillämpas.

2 Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 22 § sekretesslagen (1980: 100)

skall ha följande lydelse.

7 kap.

22 §

/kolumn1/Sekretess gäller hos domstol i brottmål samt i annat mål

eller ärende, i fråga om vilket bestämmelserna om förundersökning

i brottmål är tillämpliga, för uppgift om enskilds hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden som framkommer vid

personundersökning,

rättspsykiatrisk undersökning eller annan sådan utredning, om

det av särskild anledning kan antas att den som uppgiften rör

eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Motsvarande

sekretess gäller i annan myndighets verksamhet för att gå domstol

till handa med utredning som nu har nämnts.

/kolumn2/ Sekretess gäller hos domstol i brottmål samt i annat

mål eller ärende, i fråga om vilket bestämmelserna om förundersökning

i brottmål är tillämpliga, för uppgift om enskilds hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden som framkommer vid särskild

personutredning, rättspsykiatrisk undersökning eller annan sådan

utredning, om det av särskild anledning kan antas att den som

uppgiften

rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs.

Motsvarande sekretess gäller i annan myndighets verksamhet för

att gå domstol till handa med utredning som nu har nämnts.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretess i högst femtio

år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1964: 167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

9 §5

Den som är under arton år får inte dömas till fängelse eller

skyddstillsyn, om inte den som har vårdnaden om honom har blivit

hörd i målet, där så lämpligen kunnat ske.

Innan någon som är under tjugoett år döms till påföljd som

avses i första stycket skall den som har utfört personundersökning

i målet höras, om det finns skäl till det.

Rätten får överlämna åt socialnämnden att föranstalta

om vård inom socialtjänsten endast om det i målet finns ett yttrande

av nämnden med det innehåll som avses i 3 §. Ett sådant yttrande

krävs också, om det inte finns särskilda skäl, för att rätten

skall få döma den som är under tjugoett år till fängelse i

mer än tre månader.

Vårdnadshavare som hörs enligt första stycket har rätt till

ersättning och förskott enligt vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av staten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Bilaga 5

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-05-28

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard

Berglöf, justitierådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 1991 har

regeringen

på hemställan av statsrådet Laila Freivalds beslutat inhämta

lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om särskild personutredning i brottmål, m.m.

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100),

3. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn
[REDACTED_EFTERNAMN] Horned.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Innehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll..............1

Propositionens lagförslag.........................2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

13 juni 1991......................................7

1 Inledning.......................................7

2 Allmän motivering...............................7

 2.1 Allmänna utgångspunkter......................7

 2.2 När skall särskild personutredning inhämtas?12

 2.3 Ordningen för att inhämta personutredning...18

 2.4 Kurativa åtgärder...........................24

3 Genomförande...................................24

4 Upprättade lagförslag..........................25

5 Specialmotivering..............................25

 5.1 Förslaget till lag om särskild personut-

 redning i brottmål..........................25

 5.2 Förslaget till lag om ändring i sekretess-

 lagen (1980: 100)...........................29

 5.3 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1964:167) med särskilda bestämmelser om

 unga lagöverträdare.........................29

 5.4 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1991:000) om rättspsykiatrisk undersökning.29

6 Hemställan.....................................29

7 Beslut.........................................30

Bilaga 1 Sammanfattningen av promemorian.........31

Bilaga 2 Promemorians lagförslag.................32

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna......34

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag.............35

Bilaga 5 Lagrådets yttrande......................39