Regeringens proposition

1995/96:126

Förnyad förklaring enligt artikel 46 i Europakonventionen

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 januari 1996

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lena Hjelm-Wallén

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner att regeringen avger förklaring

enligt artikel 46 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna att Sverige utan villkor erkänner

den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som behörig i fråga om

tvister som rör tolkningen och tillämpningen av konventionen.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Ärendet och dess beredning................................. 4

3 Bakgrund................................................... 4

 3.1 Europakonventionen och dess tilläggsprotokoll....... 4

 3.2 Domstolens verksamhet m.m........................... 5

 3.3 Konsekvenser av fällande domar...................... 7

4 Överväganden............................................... 8

Bilaga Domar i mål mot Sverige . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

9

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 25 januari 1996.............................................. 20

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 godkänner att Sverige utan villkor avger sådan förklaring som avses i artikel

46 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna

och de grundläggande friheterna.

2 Ärendet och dess beredning

Enligt artikel 46 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa-konventionen) kan

konventionsstaterna avge förklaring att Europa-domstolens jurisdiktion i frågor

om tolkning och tillämpning av konventionen är tvingande för staten. Den 15 juni

1966 deponerade Sverige hos Europarådets generalsekreterare en förklaring enligt

denna artikel av innebörd att Sverige för en tid av fem år räknat från den 13

maj 1966 och under förutsättning av ömsesidighet erkände att i alla frågor om

tolkning eller tillämpning av konventionen samt av det första och det fjärde

tilläggsprotokollet domstolens jurisdiktion skulle vara tvingande i och för sig

och utan särskild överenskommelse (prop. 1966:33, bet. UU3, rskr. 152). Det

svenska erkännandet av domstolens behörighet har senare förnyats för

ytterligare femårsperioder (prop. 1971:13, 1975/76:120, 1980/81:96, 1985/86:94

och 1990/91:79) och löper således ut den 13 maj 1996. Regeringen måste därför

ånyo ta ställning till frågan om ett förlängt erkännande av domstolens jurisdik-

tion. I fråga om bakgrunden till den ursprungliga svenska förklaringen hänvisas

till vad dåvarande chefen för Justitiedepartementet anförde i proposition

1966:33.

 Sverige har varit underkastat Europadomstolens jurisdiktion sedan år 1966. I

regeringens proposition om inkorporering av Europakonventionen och andra fri-

och rättighetsfrågor (prop. 1993/94:117) föreslog regeringen med utgångspunkt i

Fri- och rättighetskommitténs delbetänkande Inkorpo-rering av Europakonventionen

(SOU 1993:40) att Sverige utan begränsning i tiden och utan förbehåll om

ömsesidighet, bör erkänna Europadomstolens jurisdiktion när det nu gällande

tidsbegränsade erkännandet av domstolens jurisdiktion löper ut. Fri- och

rättighetskommitténs betänkande har remissbehandlats. Någon särskild

remissbehandling av detta ärende har därför inte ansetts behövlig. En

förteckning över de remissinstanser som yttrat sig över kommitténs betänkande

finns i bilaga 3 till propositionen 1993/94:117. En sammanställning av remiss-

yttranden har publicerats och finns tillgänglig i Justitiedepartementet (Ds

1993:90, reviderad upplaga).

3 Bakgrund

3.1 Europakonventionen och dess tilläggsprotokoll

Europakonventionen ratificerades av Sverige den 4 februari 1952(prop. 1951:165,

bet. UU11, rskr. 251:2). Senare har Sverige också ratificerat elva

tilläggsprotokoll till konventionen (prop. 1953:32, 1964:87, 1983/84:31,

1984/85:123, 1985/86:18, 1991/92:165 samt 1994/95:115). Genom de första, fjärde,

sjätte och sjunde tilläggsprotokollen har antalet skyddade rättigheter utökats.

Det andra protokollet reglerar behörigheten för Europadomstolen att avge

rådgivande yttranden till Europarådets ministerkommitté. De tredje och åttonde

protokollen innefattar vissa förändringar i förfarandet inför Europakommissionen

och Europadomstolen. Det femte protokollet gäller sättet att utse ledamöter i

kommissionen och domstolen. Det nionde protokollet ger också en enskild klagande

rätt att hänskjuta ett mål till domstolens prövning. Det tionde rör om-

röstningsreglerna i Europarådets ministerkommitté vid behandling av klagomål

enligt artikel 32 i konventionen. Det elfte protokollet innefattar en

genomgripande reformering av övervakningssystemet enligt konventionen. De två

sistnämnda protokollen har ännu inte trätt i kraft.

 Samtliga stater som ratificerat konventionen har numera avgett förklaringar

enligt artikel 46. Också rätten för enskilda enligt artikel 25 att anföra

klagomål till kommissionen har numera erkänts av samtliga konventionsanslutna

stater. Av Europarådets medlemsstater är det endast Albanien, Andorra, Estland,

Lettland, Makedonien, Moldavien och Ukraina som ännu inte har ratificerat

konventionen.

 Finland, Irland, Island, Nederländerna, Rumänien, Slovenien och Schweiz har

erkänt domstolens behörighet för obegränsad tid. Det schweiziska godkännandet av

den enskilda klagorätten omprövas dock vart tredje år. Övriga stater har erkänt

domstolens behörighet för tidsperioder varierande mellan två och fem år. Danmark

och Norge har liksom Sverige erkänt domstolens behörighet under en femårsperiod

åt gången.

 Konventionen och protokollen nr 1-8 till denna har införlivats med svensk rätt

genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (prop. 1993/94:117, bet.

1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246). Lagen trädde i kraft den 1 januari 1995. Också

protokoll nr 9 har med verkan från den 1 augusti 1995 införlivats med svensk

rätt (prop. 1994/95:115, bet. 1994/95:UU12, rskr. 1994/95:214). I samband med

färdigställandet av regeringens proposition om inkorporering av Europa-

konventionen och andra fri- och rättighetsfrågor (prop. 1993/94:117) utarbetades

en ny översättning av konventionen och dess tilläggsprotokoll. Den nya

översättningen har intagits som bilaga 2 till Konstitutionsutskottets

betänkande, 1994/95:KU5.

3.2 Domstolens verksamhet m.m.

Domstolen hade vid utgången av år 1995 avgjort 527 mål. Flertalet domar har

meddelats under perioden efter år 1980. Fram till dess hade endast ett åttiotal

mål prövats av domstolen. Av de mål som domstolen avgjort rör 31 Sverige. I 21

av dessa mål har fastställts att Sverige har brutit mot konventionen. 10 av de

fällande domarna rör avsaknaden av möjlighet till domstolsprövning av

förvaltningsbeslut, i ett fall kombinerat med ägande-rättskränkning. Fyra mål

rör frågor i anslutning till omhändertagande av barn enligt lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga eller motsvarande tidigare gällande

lagstiftning. Några mål rör kravet på opartisk domstolsprövning och rätten till

muntlig förhandling inför domstol. De övriga fällande domarna rör andra

rättsområden. De 21 fällande domarna kan jämföras med antalet fällande domar i

några andra länder, t.ex. Italien (85), Storbritannien (37), Belgien (35),

Österrike (35), Frankrike (34) Nederländerna (23), Danmark (2) och Norge (1).

 En redovisning av de domar som meddelats i mål mot Sverige finns i bilagan.

 För närvarande är endast ett mål mot Sverige anhängigt i domstolen. Detta rör

frågan om fackliga stridsåtgärder vidtagna mot en oorganiserad arbetsgivare för

att förmå denne att träffa kollektivavtal kan anses utgöra en kränkning av

arbetsgivarens rätt till skydd för sin negativa föreningsfrihet och om staten,

genom att i lagstiftning eller på annat vis ha underlåtit att skydda

arbetsgivaren mot stridsåtgärderna, kan ådra sig ansvar för konventionsbrott.

 Antalet mål som prövats av domstolen har alltså ökat avsevärt under de senaste

åren. År 1982 hänsköts 10 mål till domstolens prövning. År 1995 hänsköts 113 mål

på begäran av en stat eller av kommissionen. Protokoll nr 9, som också ger den

enskilde klaganden en rätt att hänskjuta mål till domstolens prövning, har

hittintills tillämpats endast i ett fåtal fall. I 31 fall har domstolen med

tillämpning av detta protokoll avslagit den enskildes begäran om att få målet

prövat.

 Eftersom de mål som prövas av domstolen först måste granskas av kommissionen

kan det vara av intresse att se målutvecklingen hos denna för att kunna bedöma

domstolens framtida arbetsbörda. Antalet registrerade klagomål hos kommissionen

har ökat från några 100 per år i början av 1980-talet till ca 3 500 vid utgången

av 1995. Härtill kommer det stora antalet klagomål som inte registrerats - 10

200 vid utgången av år 1995. Den ökande måltillströmningen sammanhänger med att

konventionssystemet blivit mer känt i flera stater, men också med utvidgningen

av antalet medlemsstater i Europarådet. Måltillströmningen har gett upphov till

stora balanser hos kommissionen och det kan ta 4-5 år innan ett klagomål

slutligt prövats av konventionsorganen. Genom protokoll nr 11 till konventionen

har ett försök gjorts att åstadkomma en mer rationell målhantering (se prop.

1994/95:115). Enligt detta protokoll skall den nuvarande kommissionen och

domstolen avskaffas och ersättas av en ny domstol med heltidsarbetande

ledamöter. Reformen träder i kraft ett år efter det att samtliga

konventionsstater ratificerat protokoll nr 11 vilket kan beräknas ha skett under

år 1996 eller 1997.

 År 1995 registrerades 165 klagomål mot Sverige hos kommissionen. Flertalet av

de klagomål som har riktats mot Sverige har dock prövats av kommissionen utan

att något brott mot konventionen konstaterats. Åtskilliga har också avvisats av

kommissionen av formella skäl. I några fall har staten och den klagande träffat

förlikning i saken. De klagomål mot Sverige som för närvarande är under

handläggning vid kommissionen gäller frågor av skiftande art. Alltjämt

förekommer mål om omhändertagande av barn. En påtaglig ökning av antalet

utlänningsmål har kunnat konstateras på senare år. Vidare handläggs för

närvarande mål om rättsprövning, skyddet för privatlivet och

sjukvårdssekretessen, brottsskadeersättning, Justitiekanslerns tillsyn över

domstolarna, samernas jakt-

och fiskerätt samt ifrågasatt tillämpning av medverkansreglerna i brotts-balken

på skattebedrägeri.

3.3 Konsekvenser av fällande domar

Genom den tolkning som domstolen har gett vissa av konventionens bestämmelser

har det visat sig att svensk rätt och svensk rättstillämpning inte i alla delar

stått i överensstämmelse med Sveriges åtaganden enligt konventionen. Domstolens

avgöranden har därför lett till ett antal lagstiftningsåtgärder på olika

områden.

 Som en följd av domen i målet Sporrong-Lönnroth (dom 1982-09-23, Ser. A No 52)

har bl.a. införts en bestämmelse i 3 kap. 6 § expropriationslagen (1972:719) som

innebär att ett expropriationstillstånd förfaller, om saken inte har fullföljts

genom ansökan om stämning till domstol inom ett år från det att tillståndet

beviljades (prop. 1987/88:69, bet. 1987/88:KU38, rskr. 1987/88:189).

 Domstolens domar i målen Skoogström och McGoff (dom 1984-10-02 resp. 1984-10-

26, Ser. A No 83) har föranlett ändringar av de svenska häktnings- och

anhållandereglerna i 24 kap. rättegångsbalken (prop. 1986/87:112,

bet.1987/88:JuU7, rskr.1987/88:30). Ändringarna innebär bl.a. att häktnings-

förhandling alltid måste hållas inom 96 timmar efter det att den misstänkte

berövats friheten, vilket har medfört att domstolarna ibland måste hålla

häktningsförhandling på lördagar och söndagar samt andra helgdagar. Dessa

regler har senare reviderats, dock utan att huvud-regeln ändrats (SFS

1995:1310).

 Domstolens domar rörande avsaknaden av möjlighet till domstolsprövning av

vissa förvaltningsbeslut som ansetts röra den enskildes civila rättigheter (se

t.ex. målen Pudas och Bodén (dom 1987-10-27 i båda fallen, Ser. A No 125) har

lett till att ett nytt prövningsförfarande (rättsprövning) har införts. Enligt

lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (prop. 1987/88:69,

bet.1987/88:KU38, rskr. 1987/88:189) skall Regeringsrätten, på ansökan av

enskild pröva om ett avgörande som träffats av regeringen eller av en

förvaltningsmyndighet som sista instans strider mot någon rättsregel. Efter den

1 januari 1995 skall prövningen av en förvaltningsmyndighets beslut göras av

kammarrätt (SFS 1994:1759). Förfarandet gäller sådana förvaltningsärenden som

rör myndighetsutövning mot enskilda. Också andra lagstiftningsåtgärder har måst

vidtagas. För närvarande övervägs bl.a. konsekvenserna av dom-stolens dom i

målet[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1993-11-25, Ser. A No 279-A) som gäller sammansättningen av

domstol i tryckfrihetsmål. Frågan har behandlats i Domarutredningens betänkande

SOU 1994:99, Domaren i Sverige inför framtiden.

 Den rättspraxis som utvecklas av domstolen får allt större betydelse för

konventionsstaternas interna lagstiftning. I de stater - de flesta - där

konventionen utgör en del av den nationella rätten påverkar konventionen och

domstolens praxis den nationella rättstillämpningen direkt. I Sverige kan -

särskilt i Högsta domstolens praxis - iakttas att konventionsorganens avgöranden

i ökad utsträckning tas i beaktande vid tolkningen av svenska rättsregler. I

lagstiftningsarbetet är det numera inte ovanligt att utförliga resonemang förs

om konventionsförenligheten av sådana lagförslag som berör den enskildes

konventionsskyddade rättigheter. Utveckligen av praxis i Strasbourg måste

således fortlöpande följas av regeringen, av domstolarna och av rättstillämpande

myndigheter. Detta har blivit särskilt viktigt sedan konventionen inkorporerats

med svensk rätt.

4 Överväganden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Riksdagen godkänner att regeringen avger |

| förklaring enligt artikel 46 i Europakonventionen att Sverige |

| utan villkor erkänner Europadomstolens jurisdiktion i fråga om |

| tvister om tolkningen och tillämpningen av Europakonventionen. |

--------------------------------------------------------------------

 Fri- och rättighetskommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har riktat någon invändning mot

förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Sverige har nu under snart 30 år varit

underkastat Europadomstolens jurisdiktion. Samtliga konventionsanslutna stater

har numera också godtagit denna jurisdiktion. Erkännande av domstolens

jurisdiktion enligt artikel 46 och av den enskilda klagorätten enligt artikel 25

har för de stater som på senare år blivit medlemmar av Europarådet kommit att

bli en förutsättning för medlemsskap. I regeringens proposition om

inkorporering av Europakonventionen och andra fri- och rättighetsfrågor (prop.

1993/94:117) föreslog regeringen att Sverige utan begränsning i tiden och utan

förbehåll om ömsesidighet bör erkänna Europadomstolens jurisdiktion när det nu

gällande tidsbegränsade erkännandet av domstolens jurisdiktion löper ut. Genom

att godkänna protokoll nr 11 till konventionen har riksdagen också godtagit att

Sverige utan tidsbegränsning eller andra villkor underkastar sig den nya Europa-

domstolens jurisdiktion såvitt gäller tolkningen och tillämpningen av Europakon-

ventionen. Enligt regeringens uppfattning bör en ny förklaring enligt artikel 46

kunna avges utan begränsning i tiden. Erkännandet behöver inte längre förknippas

med ömsesidighetsvillkor. Det skall avse domstolens behörighet enligt såväl

konventionen som det första, det fjärde, och det sjunde tilläggsprotokollet.

Domar i mål mot Sverige*

Svenska Lokmannaförbundet (dom 1976-02-06,

Ser. A No 20

Målet rörde främst i vad mån en rätt för fackförening att sluta kollektivavtal

kunde härledas ur artikel 11 i konventionen (skyddet för före- ningsfriheten).

Statens avtalsverk hade vägrat sluta kollektivavtal med Svenska

Lokmannaförbundet. Lokmannaförbundet ansåg att förbundets rättigheter enligt

artikel 11 därigenom blivit kränkta och att avtalsverkets handlingssätt också

varit diskriminerande mot förbundet eftersom Avtalsverket slutit kollektivavtal

med flera andra stora fackföreningskollektiv och oberoende förbund. Domstolen,

som konstaterade att Lokmannaförbundet på olika sätt kunde agera i förhållande

till den svenska regeringen och att förbundet hade rätt att förhandla med

Avtalsverket, fann, liksom kommissionen, att någon kränkning av konventionen

inte förevarit.
[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1976-02-06,

Ser. A No 21)

Målet rörde fackliga rättigheter. Klagandena var anslutna till SACO respektive

SR. Dessa förbund hade deltagit i en konflikt på arbetsmarknaden som innefattat

såväl strejk som lockout. Sedan konflikten avblåsts träffades kollektivavtal,

vilket bl.a. innefattade rätt till retroaktiva lönepåslag, dock inte för

medlemmar i förbund som varit uttagna i konflikten. Klagandena, som inte

personligen varit uttagna i konflikt, klagade över att de inte erhållit de

retroaktiva tilläggen och gjorde gällande att detta innefattade brott mot

artikel 11 (skyddet för föreningsfriheten) och att de utsatts för en dis-

kriminerande behandling i strid med artikel 14. Domstolen, som konstaterade att

konventionen inte ger någon rätt till retroaktiv löneersättning, fann att

klagandena inte på något vis förvägrats rätten att som medlemmar av en

fackförening främja sina intressen och således att något konventionsbrott inte

ägt rum.

Sporrong-Lönnroth (dom 1982-09-23, Ser. A No 52

och dom 1984-12- 18, Ser. A No 88)

Målet gällde två fastigheter i Stockholm som under lång tid, 25 respektive 12

år, varit belagda med expropriationstillstånd och därtill knutna byggnadsförbud.

Fastighetsägarna saknade enligt svensk lag möjlighet att få

* Hänvisningarna avser publikationen Publications of the European Court of Human

Rights, Series A: Judgments and Decisions, Carl Heymanns Verlag KG, Köln.

tid för tillstånden bestämd eller att få någon slags ekonomisk ersättning.

Domstolen fann att dessa omständigheter i förening innebar en kränkning av

artikel 1 i första tilläggsprotokollet (skyddet för äganderätten). Domstolen

fann också att artikel 6 i konventionen kränkts därigenom att fastighetsägarna

enligt svensk rätt saknade möjlighet att få tvisten mellan dem och Stockholms

stad prövad i domstol. Fastighetsägarna tillerkändes skadestånd av svenska

staten med 800 000 respektive 200 000 kr jämte ersättning för

rättegångskostnader.

Skoogström (dom 1984-10-02, Ser. A No 83)

Målet rörde samma fråga som målet McGoff, se nedan. I domen avskrev domstolen

målet från vidare handläggning sedan regeringen och klaganden träffat

förlikning. Enligt förlikningen åtog sig regeringen att vidta lagstift-

ningsåtgärder i syfte att bringa rättegångsbalkens regler i överens-stämmelse

med artikel 5 (3) i konventionen. Klaganden tillerkändes ersättning för

rättegångskostnader.

McGoff (dom 1984-10-26, Ser. A No 83)

Målet gällde hur länge en person får hållas frihetsberövad innan frihets-berö-

vandet skall prövas av en domstol. McGoff var häktad i sin frånvaro, greps och

placerades i häkte och förvarades där under 15 dagar innan häktningsfrågan

prövades vid en förhandling i tingsrätten där McGoff var närvarande. Domstolen

fann att denna tidsperiod överskred vad som avses med uttrycket promptly i

artikel 5 (3) i konventionen. I bestämmelsen anges att var och en som berövats

sin frihet har rätt att bli ställd inför domstol promptly . Domstolen fann

således att denna artikel blivit kränkt. McGoff tillerkändes ersättning för

rättegångskostnader.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1987-03-26, Ser. A No 116)

Målet gällde tillämpningen av bestämmelserna i personalkontrollkungörelsen

(1969:446).[REDACTED_EFTERNAMN] anställdes som vikarierande museitekniker vid marinmuseet i

Karlskrona, som ligger i anslutning till örlogsbasen inom militärt skyddsområde.

Efter en kort tid blev[REDACTED_EFTERNAMN] uppsagd. Han informerades om att skälet härtill

var resultatet av den personkontroll som utförts beträffande honom. Han

informerades dock inte närmare om vad som legat till grund för resultatet av

personalkontrollen.[REDACTED_EFTERNAMN] gjorde gällande att personalkontrollen inneburit

brott bl.a. mot artiklarna 8 (rätten till skydd för privatlivet) och 10 (rätten

till yttrande-och åsiktsfrihet) samt mot artikel 13 (rätten till ett effektivt

rättsmedel för att påtala konventionsbrott). Europadomstolen fann enhälligt att

någon kränkning inte förevarit av artiklarna 8 och 10. Domstolens majoritet fann

inte heller att artikel 13 blivit kränkt eftersom[REDACTED_EFTERNAMN] hade vissa möjligheter

att anföra klagomål hos Rikspolisstyrelsen och kammarrätten, då det gällde att

få information om utfallet av personalkontrollen, samt hos Justitie-ombudsmannen

och Justitiekanslern.

Pudas (dom 1987-10-27, Ser. A No 125)

Målet gällde om det krav på domstolsprövning av tvister om civila rättigheter

och skyldigheter som föreskrivs i konventionens artikel 6 (1) gäller vid

prövning av en fråga om indragning av trafiktillstånd enligt yrkestrafiklagen

(1979:559). Pudas, som bedrev taxirörelse i Norrbotten, fick sitt

trafiktillstånd indraget. Svensk rätt medgav inte att en sådan fråga kunde bli

prövad av domstol. Domstolen fann att artikeln var tillämplig och att avsaknaden

av domstolsprövning innefattade en kränkning av nämnda artikel. Pudas

tillerkändes ideellt skadestånd med 20 000 kr samt ersättning för

rättegångskostnader.

Bodén (dom 1987-10-27, Ser. A No 125)

Liksom i fallet Sporrong-Lönnroth gällde målet expropriationstillstånd och

möjligheten att få en tvist om ett sådant tillstånd prövad av domstol. Eftersom

någon sådan möjlighet inte fanns enligt svensk rätt fann domstolen att artikel 6

(1) blivit kränkt. Bodén tillerkändes ersättning för rättegångskostnader.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1988-03-24, Ser A No 130)

Målet gällde omhändertagande och fosterhemsplacering av makarna Olssons tre barn

enligt lagen om vård av unga och huruvida de åtgärder som vidtagits av svenska

myndigheter innefattade en kränkning av artikel 8 i konventionen (skyddet för

familjefriden). Domstolen fann att beslutet att omhänderta barnen var berättigat

men att placeringen av barnen i olika fosterhem långt ifrån det ursprungliga

föräldrahemmet och långt ifrån varandra innebar en kränkning av artikel 8.

Föräldrarna tillerkändes skadestånd med 200 000 kr jämte ersättning för

rättegångskostnader.

Ekbatani (dom 1988-05-26, Ser. A No 134)

Målet gällde om de svenska reglerna för rättegång i hovrätt uppfyllde

kriterierna i artikel 6 i konventionen, som bl.a. ger var och en åtalad person

rätt att få sin sak prövad av domstol vid en fair and public hearing . Ekbatani

dömdes vid en tingsrätt för olaga hot till dagsböter efter sedvanlig

huvudförhandling. Den hovrätt till vilken Ekbatani överklagat domen avgjorde

målet utan huvudförhandling i enlighet med reglerna i den svenska

rättegångsbalken och fastställde därvid tingsrättens dom. Domstolen fann att

artikel 6 kränkts eftersom Ekbatani förvägrats

muntlig förhandling i hovrätten. Ekbatani tillerkändes ersättning för

rättegångskostnader.

Langborger (dom 1989-06-22, Ser. A No 155)

Målet gällde om bostadsdomstolen genom sin sammansättning med intresseledamöter

kunde anses som en opartisk domstol i den mening som avses i artikel 6 i

konventionen i en tvist mellan en hyresgäst som inte var ansluten till

Hyresgästernas Riksförbund och en hyresvärd som var ansluten till Sveriges

Fastighetsägarförbund. Tvisten gällde giltigheten av en s.k. förhandlingsklausul

ingången mellan Hyresgästernas Riksförbund och Sveriges Fastighetsägarförbund.

Vid prövningen av målet bestod bostadsdomstolen av två juristdomare och två

intresseledamöter utsedda på förslag av de nämnda intresseorganisationerna.

Europadomstolen fann att det inte fanns anledning att hysa något tvivel om

intresseledamöternas personliga opartiskhet. Men de hade enligt domstolen nära

förbindelse med de organisationer som nominerat dem och som båda hade ett

intresse av att förhandlingsklausulen ej förklarades ogiltig. Europadomstolen

ansåg därför att klaganden hade rimlig anledning att misstänka att intresse-

ledamöterna hade ett gemensamt intresse som stred mot hans eget i rättegången

och att den intressebalans som normalt ligger i bostads-domstolens

sammansättning därför kunde rubbas. Europadomstolen fann således att artikel 6 i

konventionen hade kränkts. Langborger tillerkändes ersättning för rät-

tegångskostnader.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1989-06-22, Ser. A No 156)

Målet rörde s.k. flyttningsförbud utfärdat enligt 28 § socialtjänstlagen

(1980:620) sedan ett omhändertagandebeslut blivit hävt. Klagomål an- fördes av

barnets mor och barnet självt i första hand enligt artiklarna 6 och 8 i

konventionen. När målet prövades hade flyttningsförbudet varit i kraft under sex

år från det omhändertagandet hävts. Även om det ursprungliga flyttningsförbudet

varit motiverat, kunde, enligt Europa-domstolen, det långvariga förbudet i

kombination med umgänges-rättsbegränsningar inte anses acceptabelt.

Begränsningarna var f.ö. inte heller lagligen grundade. I dessa hänseenden fann

domstolen att artikel 8 kränkts. Klagandena saknade möjlighet att få prövning i

domstol av de beslutade begränsningarna i umgängesrätten. Denna brist fann

Europa-domstolen utgöra en kränkning av artikel 6. Klagandena tillerkändes

skadestånd med 300 000 kr jämte ersättning för rättegång kostnader.

Tre Traktörer (dom 1989-07-07, Ser. A No 159)

Målet gällde indragning av utskänkningstillstånd enligt lagen (1977:293) om

handel med drycker. Klaganden, ett aktiebolag som drev en restaurangrörelse i

Helsingborg, fick sitt utskänkningstillstånd indraget. Klaganden gjorde gällande

att beslutet kränkt bolagsmännens äganderätt och således artikel 1 i första

tilläggsprotokollet samt att en kränkning också förelegat av artikel 6 därigenom

att klaganden saknade laglig möjlighet att få återkallelsebeslutet prövat av

domstol. Europadomstolen fann att en kränkning av artikel 6 förevarit i

sistnämnda hänseende men fann att någon annan kränkning av konventionen inte

förekommit. Klaganden tillerkändes ersättning för rättegångskostnader.

Allan[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1989-10-25, Ser. A No 163)

Målet gällde huruvida ett långvarigt byggnadsförbud utfärdat med stöd av

byggnadslagen (1947:385) innefattade en kränkning av klagandens äganderättsskydd

enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet. Målet gällde också om beslut att

inte ge byggnadslov innefattade en prövning av klagandens civila rättigheter så

att klaganden hade en rätt enligt konventionen att få beslutet om förlängning av

byggnadsförbuden prövade av domstol. Europadomstolen fann att någon kränkning av

artikel 1 i första tilläggsprotokollet inte förevarit men att avsaknaden av

möjlighet till domstolsprövning av besluten om förlängning av byggnadsförbudet

utgjorde en kränkning av artikel 6 i konventionen. Klaganden tillerkändes

ersättning för rättegångskostnader.
[REDACTED_EFTERNAMN] och Sturesson (dom 1990-02-21, Ser. A No 171-A)

Målet gällde prövning av förvärvstillstånd enligt jordförvärvslagen (1979:230).

Klagandena hade av lantbruksnämnden och regeringen fått avslag på sin ansökan om

förvärvstillstånd beträffande en jord-bruksfastighet som de inköpt för 240 000

kr. Priset ansågs överstiga marknadsvärdet. I enlighet med bestämmelserna i

jordförvärvslagen utbjöds fastigheten till försäljning på offentlig auktion

varvid lant-bruksnämnden förvärvade den för 172 000 kr enligt åsatt marknads-

värdering. Klagandena gjorde gällande bl.a. brott mot artikel 1 i första

tilläggsprotokollet därigenom att klagandenas rätt till skydd för deras egendom

blivit kränkt genom lantbruksnämndens och regeringens beslut. De påstod också

att artikel 6 blivit kränkt eftersom de saknade möjlighet att få tvisten om

deras rätt till fastigheten prövad av svensk domstol. Europadomstolen biföll

klagomålen i sistnämnda hänseende men fann i övrigt att någon kränkning av

konventionen inte hade förekommit. Klagandena tillerkändes ersättning för

rättegångskostnader.

Mats[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1990-06-28, Ser. A No 180-A)

Målet gällde främst om ett beslut om ändring av en fastställd byggnadsplan

innefattade en prövning av en tvist om klagandens civila rättigheter på ett sätt

som medförde att klaganden skulle ha rätt enligt artikel 6 att få tvisten prövad

av svensk domstol. Europadomstolen fann att detta var fallet och att avsaknaden

av rätt till domstolsprövning enligt de vid denna tid gällande svenska reglerna,

innefattade en kränkning av artikel 6. Klaganden tillerkändes skadestånd med 10

000 kr jämte ersättning för rättegångskostnader.

Skärby m.fl. (dom 1990-06-28, Ser. A No 180-B)

Målet gällde främst om ett beslut om avslag på byggnadslov med hänvisning till

rådande byggnadsförbud för det område inom vilket klagandenas fastighet var

belägen, innefattade en prövning av en tvist om klagandenas civila rättigheter

på ett sätt som medförde att klagandena skulle ha rätt enligt artikel 6 att få

tvisten prövad av svensk domstol. Europadomstolen fann att detta var fallet och

att avsaknaden av rätt till domstolsprövning enligt de vid denna tid gällande

svenska reglerna innefattade en kränkning av artikel 6. Klagandena tillerkändes

skadestånd med 30 000 kr jämte ersättning för rättegångskostnader.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1990-08-31, Ser. A No 181-B)

Målet rörde omhändertagande av barn. I domen avskrev domstolen målet från vidare

handläggning sedan regeringen och klagandena träffat förlikning. Genom

förlikningen tillerkändes klagandena ersättning med 225 000 kr jämte ersättning

för rättegångskostnader.

Darby (dom 1990-10-23, Ser. A No 187)

Målet gällde rätt till nedsättning av församlingsskatt enligt lagen (1951:611)

om viss lindring i skattskyldigheten för den som inte tillhör svenska kyrkan

(dissenterskattelagen). Som förutsättning för skattelindring enligt

dissenterskattelagen gällde vid denna tid bl.a. att den skattskyldige var

mantalsskriven i Sverige för inkomståret i fråga. Klaganden, som var finsk

medborgare, var bosatt på Åland men arbetade i Sverige. Han var inte

mantalsskriven i Sverige men ansågs ändå, med hänsyn till den tid som han

faktiskt varit bosatt i Sverige, vara skattskyldig i Sverige. Eftersom han inte

var mantalsskriven i riket ansåg dock skattedomstolarna att klaganden inte kunde

få nedsättning av församlingsskatt enligt bestämmelserna i dissenterskattelagen.

Klaganden gjorde bl.a. gällande att denna rättstillämpning innefattade brott mot

hans rätt till religionsfrihet enligt artikel 9 och att rättstillämpningen var

diskriminerande mot honom såvitt gällde såväl hans rätt till skydd för

religionsfriheten som äganderätten. Europadomstolen, som inte gick in på en

prövning av religionsfrihetsfrågan, fann att en kränkning av artikel 14

förekommit därigenom att klaganden utsatts för en diskriminerande

rättstillämpning vad gällde beskattningen. Klaganden tillerkändes skadestånd med

8 000 kr jämte ersättning för rättegångskostnader.

Fredin (dom 1991-02-18, Ser. A No 192)

Målet gällde huruvida beslut enligt naturvårdslagen (1964:822) om av-veckling av

en grustäkt på klagandenas fastighet stått i strid med klagandenas rättigheter

enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet samt om tvisten om grustäkten rört

klagandenas civila rättigheter så att rätt till domstolsprövning förelegat

enligt artikel 6 i konventionen. Domstolen konstaterade att indragningen av

klagandenas tillstånd till grustäkt på fastigheten inte var att anse som

egendomsberövande i konventionens mening utan som en åtgärd med syfte att

reglera användningen av fastigheten. Domstolen konstaterade att åtgärden hade

stöd i lag och hade ett legitimt syfte, naturskyddet, samt att återkallelsen av

tillståndet inte kunde anses stå i disproportion till syftet. Någon kränkning av

artikel 1 i första tilläggsprotokollet ansågs därför inte ha förevarit. Däremot

ansåg domstolen att beslutet rört klagandenas civila rättigheter och att de

därför borde haft möjlighet att få tvisten om indragningen av tillståndet prövad

av domstol. Artikel 6 ansågs därför kränkt. Klagandena tillerkändes skadestånd

med 10 000 kr samt ersättning för rättegångskostnader.

Cruz-Varas (dom 1991-03-20, Ser. A No 202)

Målet gällde huruvida verkställigheten av ett avvisningsbeslut enligt

utlänningslagen (1989:529) stått i strid med artiklarna 3 och 8 i konven- tionen

samt om regeringens underlåtenhet att följa kommissionens rekommendation om

inhibition av verkställigheten av avvisningsbeslutet stått i strid med artikel

25 i konventionen. Klaganden, som var medborgare i Chile, avvisades till Chile

sedan han nekats uppehållstillstånd. Han påstod sig tidigare ha blivit torterad

i Chile och hyste allvarlig fruktan för att detta skulle upprepas om han

tvingades återvända. Domstolen fann att verkställigheten av avvisningen inte

stått i strid med artiklarna 3 och 8 i konventionen. Inte heller innefattade

regeringens underlåtenhet att efter-komma kommissionens rekommendationer om

inhibition av verkställig-heten brott mot artikel 25. Någon kränkning av

konventionen ansågs således inte ha förekommit.

Helmers (dom 1991-10-29. Ser. A No 212-A)

Målet rörde ifrågasatt skyldighet att hålla muntlig förhandling i hovrätt för

att tillgodose kravet i artikel 6 i konventionen på rättvis rättegång.

Klaganden, som sökt men inte fått anställning som universitetslärare, hade väckt

enskilt åtal för förtal mot en medlem av den nämnd som haft att avge yttrande i

tillsättningsärendet och mot nämndens föredragande. Såväl tingsrätt som hovrätt

ogillade åtalet. Klaganden gjorde gällande bl.a. att en kränkning av artikel 6

förevarit eftersom hovrätten inte hållit muntlig förhandling innan målet

avgjordes. Domstolen fann, med hänsyn till omständigheterna i målet och dess

betydelse för klagandens rykte som yrkesman och för hans karriär, att hovrätten

borde ha hållit förhandling i målet för att tillgodose kravet på rättvis

rättegång. En kränkning av artikel 6 ansågs därför ha ägt rum. Klaganden

tillerkändes skadestånd med 25 000 kr.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1991-10-29, Ser. A No 212-B)

Målet rörde ifrågasatt skyldighet att hålla muntlig förhandling i hovrätt för

att tillgodose kravet i artikel 6 i konventionen på rättvis rättegång. Klaganden

hade dömts för förseelse mot vägtrafikkungörelsen (1972:603) för att ha kört

traktor på motortrafikled. Domen fastställdes av hovrätten utan att muntlig

förhandling hållits. Klaganden gjorde gällande att hovrättens underlåtenhet att

hålla förhandling inneburit en kränkning av artikel 6. Domstolen fann, bl.a. med

hänsyn till att målet inte gav upphov till några frågor som inte kunde avgöras

på handlingarna och överträdelsens ringa karaktär, att avsaknaden av muntlig

förhandling i hovrätten inte medfört brott mot artikel 6.

Fejde (dom 1991-10-29, Ser. A No 212-C)

Målet rörde ifrågasatt skyldighet att hålla muntlig förhandling i hovrätt för

att tillgodose kravet i artikel 6 i konventionen på rättvis rättegång. Klaganden

hade ådömts ett bötesstraff för brott mot vapenlagen (1973:1176) för det han

innehaft ett gevär utan föreskriven licens. Domen fastställdes av hovrätten utan

att muntlig förhandling hållits. Klaganden gjorde gällande att hovrättens

underlåtenhet att hålla förhandling inneburit en kränkning av artikel 6.

Domstolen fann, bl.a. med hänsyn till att målet inte gav upphov till några

frågor som inte kunde avgöras på handlingarna och överträdelsens ringa karaktär,

att avsaknaden av muntlig förhandling i hovrätten inte medfört brott mot artikel

6.

M och R[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1992-02-25, Ser. A No 226-A)

Målet gällde omhändertagande av barn för samhällsvård, främst huruvida av

socialnämnden beslutade begränsningar av vårdnadshavarens rätt till umgänge med

en omhändertagen son, stått i överenskommelse med artikel 8 i konventionen

(skyddet för privat- och familjelivet). Under tid då sonen varit placerad i

fosterhem hade socialnämnden förbjudit allt umgänge samt också telefon- och

brevkontakter mellan vårdnadshavaren och sonen. Nämndens beslut hade fastställts

av länsrätt och kammarrätt. Klagandena gjorde gällande att

umgängesrestriktionerna stod i strid med artikel 8 i konventionen. Medan

kommissionen fann att restriktionerna, såvitt avsåg brev och telefonkontakter,

ej var lagligen grundade och därför i strid med konventionen, riktade domstolen

ingen kritik mot rättsenligheten av de beslutade åtgärderna. Domstolen fann

däremot att - även om åtgärderna haft det legitima syftet att skydda barnets

intresse - åtgärderna inte kunde anses nödvändiga för detta syfte. Av detta skäl

fann domstolen att artikel 8 blivit kränkt. Vårdnadshavaren och sonen

tillerkändes skadestånd med 50 000 kr vardera samt ersättning för

rättegångskostnader.

Rieme (dom 1992-04-22, Ser. A No 226-B)

Målet gällde s.k. flyttningsförbud utfärdat enligt 28 § socialtjänstlagen

(1980:620) sedan ett beslut om omhändertagande av barn för sam- hällsvård hävts.

Det rörde också klagandens möjligheter till umgänge med barnet under tiden för

flyttningsförbudet. Klagandens barn hade år 1977 vid knappt ett års ålder

omhändertagits för samhällsvård och placerats i fosterhem. Omhändertagandet

hävdes år 1984. Samtidigt förbjöds klaganden att flytta barnet från

fosterhemmet. Någon reglering av um-gängesrätten ägde emellertid inte rum.

Flyttningsförbudet hävdes år 1989. Klaganden gjorde gällande att de vidtagna

åtgärderna hindrat hans åter-förening med barnet. Europadomstolen, som inte fann

anledning att kritisera berörda myndigheter, bedömde åtgärderna som nödvändiga i

barnets intresse. Klaganden vann alltså inte gehör för påståendet om att en

kränkning av konventionen ägt rum.
[REDACTED_EFTERNAMN] II (dom 1992-11-27, Ser. A No 250)

Målet gällde främst s.k. flyttningsförbud utfärdat enligt 28 § socialtjänstlagen

(1980:620) sedan ett beslut om omhändertagande av barn för samhällsvård hävts.

Klagandenas barn hade varit omhändertagna för samhällsvård och placerade i olika

fosterhem sedan år 1980. Omhänder-tagandebesluten och dessas genomförande har

prövats av Europa-domstolen i en tidigare dom (Olsson mot Sverige, dom den 24

mars 1988, Ser. A Vol. 130). Efter flera rättegångar hävdes omhändertagandet år

1987. Kort därefter förbjöds föräldrarna att flytta barnen från respektive

fosterhem. Likaså begränsades föräldrarnas rätt till umgänge med barnen, utan

att denna åtgärd var lagligen grundad och utan möjlighet för föräldrarna att få

umgängesrätt fastställd av domstol. Klagandena gjorde gällande att de svenska

myndigheternas handläggning innefattade ett flertal konventionsbrott, främst mot

artikel 8. Europadomstolen bedömde de vidtagna åtgärderna som nödvändiga i

barnens intresse. Domstolen fann emellertid att den bristande lagligheten av

umgängesbegränsningarna och avsaknaden av möjlighet till domstolsprövning

innebar brott mot artiklarna 8 resp. 6, vilket regeringen också vidgått. Övriga

klagomål ogillades. Klagandena tillerkändes skadestånd med 50 000 kr jämte

ersättning för rättegångskostnader.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1993-11-25, Ser. A No 279-A)

Målet gällde huruvida en enskild part erhållit en opartisk rättegång i ett

tryckfrihetsmål. Klaganden hade väckt enskilt åtal avseende förtal mot

författaren till en bok utgiven av Tidens Bokförlag AB samt skadeståndstalan mot

förlaget. Klagandens talan grundade sig på vissa uttalanden som gjorts i boken

om klagandens politiska uppfattning. Inför rättegången försökte klaganden jäva

vissa medlemmar av juryn på den grunden att medlemmar av det socialdemokratiska

arbetarpartiet (SAP) inte borde ingå i juryn. Klaganden ansåg att dessas

opartiskhet kunde ifrågasättas eftersom såväl bokens författare som förlaget var

starkt knutet till den socialdemokratiska rörelsen. Jävsinvändingen ogillades.

Då målet slutligen avgjordes hade fem av de nio jurymedlemmarna olika anknytning

till SAP. Juryn fann ej de ifrågavarande uttalandena i boken brottsliga och

klagandens talan lämnades därför utan bifall. Klaganden gjorde gällande att han

på grund av juryns sammansättning inte fått en opartisk domstols-prövning på

sätt anges i artikel 6. Europadomstolen fann, liksom kommissionen, med

hänvisning till de särskilda omständigheterna i målet, att artikel 6 blivit

kränkt eftersom Stockholms tingsrätt, i den samman-sättning den hade vid

avgörandet av tryckfrihetsmålet, inte kunde anses som en oberoende och opartisk

domstol. Domstolen konstaterade att det fanns en koppling mellan svarandena i

tryckfrihetsmålet och fem av jurymedlemmarna som kunde ge upphov till frågor om

dessas oberoende och opartiskhet. Härtill kom avsaknaden av möjlighet till

överklagande av den frikännande domen. Klagandens yrkande om skadestånd

ogillades medan ersättning för rättegångskostnader utdömdes.
[REDACTED_EFTERNAMN] (dom 1993-11-25, Ser. A No 279-B)

Målet gällde avsaknad av domstolsprövning av beslut om koncession för

miljöfarlig verksamhet. Ett företag som bedrev avfallshantering hade erhållit

Koncessionsnämndens för miljöskydd tillstånd att på vissa villkor fortsätta att

hantera bl.a. hushållsavfall på ett avfallsupplag som gränsade till klagandenas

fastighet. Klagandena hade motsatt sig det begärda tillståndet då de ansåg att

det fanns risk att deras dricksvatten skulle förorenas som en följd av

hanteringen. Regeringen fastställde Kon-cessionsnämndens beslut. Klagandena

gjorde gällande att Koncessions-nämndens prövning av ärendet innefattade en

prövning av deras civila rättigheter men att de saknat möjlighet till

domstolsprövning av tillstånds-beslutet, vilket stred mot artikel 6. Domstolen

fann, liksom kommissionen, att artikel 6 var tillämplig på tvisten och att

artikeln blivit kränkt eftersom klagandena saknat möjlighet till

domstolsprövning av beslutet. Klagandena tillerkändes ideellt skadestånd med 30

000 kronor vardera samt ersättning för rättegångskostnader.

Fredin II (dom 1994-02-23, Ser. A No 283-A)

Målet gällde rätt till muntlig förhandling inför Regeringsrätten i mål om

rättsprövning. Klaganden är ägare till viss mark på vilken finns en grustäkt.

Han har tidigare haft tillstånd att utvinna grus från täkten men fick detta

tillstånd återkallat. Omständigheterna härikring har tidigare prövats av

Europadomstolen (Fredin mot Sverige, dom den 18 februari 1991, Ser. A No 192).

Hos länsstyrelsen begärde han därefter en för-längning av grustäktstillståndet

för att avveckla och återställa grustäkten i enlighet med en av länsstyrelsen

fastställd plan. Hans framställning avslogs och beslutet fastställdes av

regeringen. Klaganden begärde rättsprövning av regeringens beslut hos

Regeringsrätten och begärde därvid att regeringsrätten skulle hålla muntlig

förhandling i målet. Regeringsrätten avslog klagandens begäran om förhandling

och konstaterade i sak att regeringens beslut inte stred mot någon bestämmelse i

naturvårdslagen eller mot någon annan rättsregel. Två ledamöter var skiljaktiga

bl.a. i frågan om muntlig förhandling bort hållas. Klaganden gjorde gällande att

Regeringsrättens beslut att vägra honom muntlig förhandling i målet stred mot

artikel 6 i konventionen. Europadomstolen konstaterade att regeringsrätten

agerat som första och enda instans i målet, att dess jurisdiktion inte var

begränsad till rättsfrågor utan också kunde röra de faktiska omständigheterna

och att klagandens talan i detta fall gav upphov till såväl rättsfrågor som

faktiska frågor, vilket illustrerats av minoritetens mening i regeringsrätten.

Domstolen fann att artikel 6, i vart fall under sådana omständigheter,

garanterar en rätt till en muntlig förhandling och att Regeringsrättens vägran

att hålla en sådan förhandling utgjort en kränkning av artikel 6. Klaganden

tillerkändes ett ideellt skadestånd med 15 000 kronor samt ersättning för

rättegångskostnader.

Ravnsborg (dom 1994-03-23, Ser. A No 283-B)

Målet gällde frågan om artikel 6 i konventionen varit tillämplig när det gällde

utdömande av böter för rättegångsförseelse och, i så fall, om avsaknaden av

muntlig förhandling utgjort en kränkning av artikeln. Klaganden hade vid

sammanlagt tre tillfällen dömts av tingsrätt respektive hovrätt för

rättegångsförseelse till böter efter att ha uttalat sig otillbörligt i skrift.

Utdömandet av böter hade inte i något fall föregåtts av muntlig förhandling.

Klaganden gjorde gällande att domstolarna avgjort brottsanklagelser mot honom i

strid mot artikel 6. Europadomstolen, som beaktade förseelsens rubricering

enligt inhemsk lag, förseelsens natur samt straffets art och svårighetsgrad, kom

till slutsatsen att artikel 6 inte varit tillämplig på förfarandena. Någon

kränkning av konventionen hade därför inte ägt rum.

UTRIKESDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 januari 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Hjelm-Wallén

Regeringen beslutar proposition 1995/96:126 Förnyad förklaring enligt artikel

46 i Europakonventionen.