Regeringens proposition

2000/01:93

ILO:s konvention och rekommendation om de värsta formerna av barnarbete m.m.

Prop.

2000/01:93

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner den av Internationella

arbetskonferensen år 1999 antagna konventionen (nr 182) om de värsta formerna av

 barnarbete. I samband härmed informeras riksdagen även om den av konferensen

antagna rekommendationen (nr 190) i samma ämne.

I propositionen lämnar regeringen även en redogörelse för ILO:s konvention (nr

181) och rekommendation (nr 188) om privat arbetsförmedling samt för ILO:s

rekommendation (nr 189) om nya arbetstillfällen i små och medelstora företag i

enlighet med vad som föreskrivs i ILO:s stadga. Regeringen anser att Sverige för

 närvarande inte bör tillträda konventionen nr 181.

I propositionen informeras riksdagen slutligen om en av Internationella

arbetskonferensen antagen deklaration om grundläggande principer och rättigheter

 i arbetslivet.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Ärendet och dess beredning 4

3 Konventionen (nr 181) och rekommendationen (nr 188) om privat

arbetsförmedling 5

3.1 Bakgrund 5

3.2 Konventionens och rekommendationens huvudsakliga innehåll 7

3.3 Regeringens överväganden 9

4 Rekommendationen (nr 189) om nya arbetstillfällen i små och medelstora

företag 13

4.1 Bakgrund 13

4.2 Rekommendationens huvudsakliga innehåll 14

4.3 Regeringens överväganden 15

5 Konventionen (nr 182) och rekommendationen (nr 190) om de värsta

formerna av barnarbete 16

5.1 Bakgrund 16

5.2 Konventionens och rekommendationens huvudsakliga innehåll 18

5.3 Konventionens förhållande till vissa internationella instrument 20

5.4 Godkännande av konventionen 21

6 ILO:s deklaration om grundläggande principer och rättigheter i

arbetslivet 26

Bilaga 1 Convention (No. 181) concerning Private Employment Agencies

28

Bilaga 2 Recommendation (No. 188) concerning Private Employment Agencies

40

Bilaga 3 Recommendation (No. 189) concerning General Conditions to

stimulate Job Creation in Small and Medium-Sized Enterprises 45

Bilaga 4 Convention (No. 182) concerning the Prohibition and Immediate

Action for the Elimination of the Worst Forms of Child Labour 63

Bilaga 5 Recommendation (No. 190) concerning the Prohibition and

Immediate Action for the Elimination of the Worst Forms of Child Labour 71

Bilaga 6 ILO Declaration on Fundamental Principles and Rights at Work

79

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 mars 2001 87

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen godkänner ILO:s konvention (nr 182) om de

värsta formerna av barnarbete.

2

Ärendet och dess beredning

Genom sin anslutning till Nationernas förbund år 1920 inträdde Sverige som

medlem av Internationella arbetsorganisationen (ILO).

ILO:s beslutande församling - Internationella arbetskonferensen - sammanträder i

 regel en gång per år. Arbetskonferensen kan enligt artikel 19 i organisationens

 stadga beträffande förslag, som förts upp på mötets dagordning, besluta

antingen om en internationell konvention, avsedd att ratificeras av

organisationens medlemmar, eller om en rekommendation, avsedd att övervägas vid

lagstiftning eller på annat sätt men utan den bindande karaktär som en

ratificerad konvention har. Om beslutet är av mindre räckvidd eller

huvudsakligen av formell innebörd, t.ex. då det gäller en begäran om utredning,

brukar det ges formen av en resolution. I några få principiellt viktiga frågor

har beslut fattats om en deklaration.

Inom högst arton månader efter att konferensens session avslutats skall varje

medlemsstat förelägga landets lagstiftande församling antagna konventioner och

rekommendationer för lagstiftning eller andra åtgärder. Varje medlemsstat har

vidare skyldighet att underrätta Internationella arbetsbyråns generaldirektör om

 de åtgärder som har vidtagits för att uppfylla denna förpliktelse samt om vilka

 åtgärder som i övrigt har vidtagits.

Internationella arbetskonferensens åttiofemte möte, som hölls i Genève den 3-19

juni 1997, antog dels en akt om ändring i ILO:s stadga, vilken förelades

riksdagen genom proposition 1997/98:185, dels en konvention (nr 181) och en

rekommendation (nr 188) om privat arbetsförmedling. Konventionen antogs med

röstsiffrorna 347 för, 5 emot och 30 nedlagda. Rekommendationen antogs med 314

röster för, 13 emot och 67 nedlagda. Av de svenska ombuden röstade regerings-

och arbetstagarrepresentanterna för såväl konventionen som rekommendationen

medan arbetsgivarrepresentanten röstade för konventionen men lade ned sin röst

beträffande rekommendationen.

Internationella arbetskonferensens åttiosjätte möte, som hölls i Genève den 2-18

 juni 1998, antog en rekommendation (nr 189) om nya arbetstillfällen i små och

medelstora företag. Rekommendationen antogs med 403 röster för, ingen emot och

fyra nedlagda. Av de svenska ombuden röstade såväl regerings- som arbetsgivar-

och arbetstagarrepresentanterna för rekommendationen. Konferensen antog även en

deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet.

Deklarationen antogs med 273 röster för, ingen emot och 43 nedlagda. Samtliga

svenska ombud röstade för deklarationen.

Internationella arbetskonferensens åttiosjunde möte, som hölls i Genève den 1-17

 juni 1999, antog en konvention (nr 182) och en rekommendation (nr 190) om de

värsta formerna av barnarbete. Konventionen antogs med röstsiffrorna 415 för,

ingen emot och ingen nedlagd. Rekommendationen antogs med 382 röster för, ingen

emot och ingen nedlagd.

Texterna på engelska och svenska till de sex instrumenten finns i bilagorna 1-6.

Konventionen nr 181 och rekommendationen nr 188, rekommendationen nr 189 samt

konventionen nr 182 och rekommendationen nr 190 har, enligt bestämmelserna i

ILO-konventionen (nr 144) om samråd på trepartsbasis för att främja

genomförandet av ILO:s normer, remitterats till ILO-kommittén, som i sin tur

inhämtat yttranden från i respektive fråga berörda myndigheter och

organisationer.

Sammanställningar av remissyttrandena finns att tillgå i Näringsdepartementet

(diarienummer N1999/1256/ARM, N1999/1491/ARM respektive N1999/9265/ARM).

3 Konventionen (nr 181) och rekommendationen (nr 188) om privat arbetsförmedling

3.1 Bakgrund

Frågor om arbetsförmedling har stått på Internationella arbetsorganisationens

dagordning alltsedan ILO grundades år 1919. Det finns anledning att i detta

sammanhang erinra om följande av Internationella arbetskonferensen antagna

konventioner och rekommendationer.

Konventionen (nr 88) om den offentliga arbetsförmedlingen, med den tillhörande

rekommendationen nr 83, föreskriver att det skall finnas en offentlig,

avgiftsfri arbetsförmedling. En sådan förmedling skall verka för bästa möjliga

organisation av arbetsmarknaden, full sysselsättning samt utveckling och

tillvaratagande av produktionsresurserna. Samverkan med representanter för

arbetsgivare och arbetstagare skall tryggas genom rådgivande nämnder för

verksamheten och genom att riktlinjer för denna dras upp. Instrumenten antogs år

 1948 och konventionen ratificerades av Sverige år 1949 (prop. 1949:162).

Konventionen (nr 9) om arbetsförmedling för sjömän antogs år 1920 och

ratificerades av Sverige år 1921 (prop. 1921:361). Förutom ett förbud att

bedriva arbetsförmedling för sjömän i förvärvssyfte och att ta betalt av

arbetssökande sjömän innehåller konventionen bestämmelser om hur den offentliga

arbetsförmedlingen skall vara organiserad. Konventionen nr 9 har reviderats

genom den år 1996 antagna konventionen (nr 179) om rekrytering av och

arbetsförmedling för sjömän med tillhörande rekommendation nr 186. Riksdagen

informerades om de båda instrumenten i prop. 1999/2000:119. Regeringen fann

därvid att Sverige för närvarande inte borde ratificera konventionen nr 179 och

uttalade sin avsikt att göra en samlad bedömning av Sveriges förhållande till

ILO:s arbetsförmedlingskonventioner när underlag för ett ställningstagande

skulle föreligga även beträffande den nu aktuella konventionen nr 181.

Konventionen (nr 34) om avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer, med den

tillhörande rekommendationen nr 42, antogs år 1933 och ratificerades av Sverige

år 1936 (prop. 1935:83). För Sverige kom konventionen nr 34 att spela stor roll.

 Arbetsförmedlingslagen (1935:113) utformades med den som grund. Tillämpningen

av konventionsbestämmelserna blev dock inte problemfri och Sverige tog därför

initiativ till en revidering av konventionen. Arbetet härmed slutfördes år 1949,

 då Internationella arbetskonferensen antog konventionen (nr 96) om

avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer. Denna skiljer sig från konventionen nr

34 genom att erbjuda varje medlemsstat som ratificerar konventionen möjlighet

att antingen anta de i del II av konventionen intagna bestämmelserna om ett

successivt avskaffande av avgiftskrävande arbets-förmedlingsbyråer med

vinstsyfte samt reglering av övriga arbetsförmedlingsbyråers verksamhet eller

anta bestämmelserna i del III angående en reglering av den verksamhet som

bedrivs av avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer, däri inbegripna byråer med

vinstsyfte. Konventionen gör (art. 1.2) ett uttryckligt undantag för

arbetsförmedling för sjömän. Konventionen har erhållit 42 ratifikationer.

Sverige ratificerade konventionen år 1950 (prop. 1950:188), varvid anmäldes att

Sverige antog de i del II av konventionen intagna bestämmelserna. För att

möjliggöra en avveckling av det offentliga arbetsförmedlingsmonopolet sade

Sverige år 1992 upp konventionen nr 96 (prop. 1991/92:89). Sedan

uppsägningstiden löpt ut trädde den nya lagen om privat arbetsförmedling och

uthyrning av arbetskraft (prop. 1992/93:218, SFS 1993:440) i kraft den 1 juli

1993.

I samband med Sveriges uppsägning av konventionen erinrade Internationella

arbetsbyrån om möjligheten att ånyo ratificera konventionen med ett accepterande

 av dess del III, som inte föreskriver ett avskaffande men väl en reglering av

avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer. ILO-kommittén fann dock i sitt yttrande

 över betänkandet (SOU 1992:116) Privat förmedling och uthyrning av arbetskraft

att förslaget till ny lagstiftning inte uppfyllde de detaljerade bestämmelserna

i del III om bl.a. myndighetstillsyn och tillstånd.

Under intryck av den utveckling som skett på arbetsmarknaden i medlemsländerna

bort från offentliga arbetsförmedlingsmonopol, och eventuellt också av de

uppsägningar av konventionen som förekommit, beslöt ILO:s styrelse år 1992 att

sätta upp ämnet Privata arbetsförmedlingars roll för arbetsmarknadens funktion

på Internationella arbetskonferensens dagordning år 1994 för s.k. allmän

diskussion. Ett enigt trepartiskt konferensutskott fann att tiden var mogen för

en genomgripande revidering av konventionen nr 96. Utskottet enades även om ett

antal slutsatser som borde ligga till grund för utarbetandet av ett nytt

instrument.

ILO:s styrelse beslöt i april 1995 att i enlighet med konferensresolutionen 1994

 föra upp ämnet revidering av ILO:s konvention nr 96 på dagordningen för 1997

års arbetskonferens. Debatten år 1994 och de av Internationella

arbetskonferensen då antagna slutsatserna utgjorde utgångspunkt för den

underlagsrapport som Internationella arbetsbyrån förelade medlemsländerna inför

diskussionen 1997. I rapporten granskades vad som kännetecknar en väl fungerande

 arbetsmarknad, såväl i industriländer och utvecklingsländer som i länder som

befinner sig i övergång från planekonomier till marknadsekonomier.

Arbetsförmedlingarnas roll och övriga aktörers roll för arbetsmarknadens

funktion diskuterades. Förhållandet mellan offentlig och privat förmedling togs

upp. Exempel gavs på lagstiftning och praxis rörande privat arbetsförmedling i

ett antal länder. I sitt yttrande över rapporten välkomnade regeringen beslutet

om en revidering av konventionen nr 96.

Efter avslutad utskottsbehandling antog 1997 års arbetskonferens konventionen

(nr 181) och rekommendationen (nr 186) om privat arbetsförmedling med de i

avsnitt 2 angivna röstsiffrorna.

3.2 Konventionens och rekommendationens huvudsakliga innehåll

Konventionen består av en inledande preambel, en operativ del samt

slutbestämmelser.

I preambeln erinras om ILO-konventionerna

- nr 96, om avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer,

- nr 88, om offentlig arbetsförmedling,

- nr 29, om tvångs- eller obligatoriskt arbete,

- nr 87, om föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten,

- nr 98, om organistionsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten,

- nr 111, om diskriminering (anställning och yrkesutövning),

- nr 122, om sysselsättningspolitik,

- nr 138, om minimiålder för tillträde till arbete,

- nr 168, om främjande av sysselsättning och skydd vid arbetslöshet,

- nr 97, om migrerande arbetare, och

- nr 143, om migrerande arbetstagare (tilläggsbestämmelser).

Sverige har ratificerat de nämnda konventionerna förutom konventionen nr 97 men,

 som nämnts ovan, sagt upp konventionen nr 96.

Konventionens operativa del omfattar 15 artiklar. Inledningsvis definieras vad

som i konventionen menas med privat arbetsförmedlingsbyrå (art. 1.1). Med

begreppet avses alla sådana av offentliga myndigheter oberoende fysiska eller

juridiska personer som tillhandahåller en eller flera av de former av

arbetsmarknadsservice som uppräknas i artikeln. Konventionen omfattar således

såväl privat arbetsförmedlingsverksamhet som uthyrning av arbetskraft. I artikel

 1.2 preciseras att uttrycket arbetstagare även inkluderar arbetssökande.

Konventionen har i artikel 2 getts ett vidsträckt tillämpningsområde. Den äger

tillämpning på alla privata arbetsförmedlingsbyråer och på alla kategorier av

arbetstagare och alla branscher. Endast rekrytering av och arbetsförmedling för

sjömän undantas (art. 2.1-2). I artikeln preciseras att ett syfte med

konventionen är att inom ramen för dess bestämmelser tillåta privata

arbetsförmedlingsbyråers verksamhet samt skydda de arbetstagare som anlitar

deras tjänster. En medlemsstat kan dock efter samråd med de mest representativa

arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna förbjuda en eller annan form av

arbetsförmedlingsverksamhet (art 2.4.a). Det är även möjligt att under vissa

omständigheter undanta arbetstagare inom en viss bransch helt eller delvis från

konventionens tillämpning, förutsatt att dessa arbetstagare har garanterats

tillräckligt skydd på annat sätt (art. 2.4.b). Varje sådant förbud eller

undantag skall redovisas i de rapporter som ratificerande stat har att lämna om

konventionens tillämpning.

I artikel 3 anges att privata arbetsförmedlingsbyråers rättsliga ställning skall

 fastställas enligt nationell lag och praxis. Villkoren för deras verksamhet

skall fastställas i enlighet med ett licens- eller certifieringssystem förutom i

 de fall då de regleras eller beslutas på annat sätt genom lämplig nationell

lagstiftning och praxis.

Enligt artikel 4 skall säkerställas att rätten till föreningsfrihet och den

kollektiva förhandlingsrätten inte kränks för de arbetstagare som förmedlas av

privata arbetsförmedlingsbyråer.

Artikel 5 förpliktar varje medlemsstat att säkerställa att de privata

arbetsförmedlingsbyråerna behandlar arbetstagarna utan att diskriminera på grund

 av ras, hudfärg, kön, religion, politisk åskådning, nationell härkomst, socialt

 ursprung eller någon annan grund som faller under nationell lagstiftning, såsom

 ålder eller funktionshinder. Denna bestämmelse skall dock inte hindra privata

arbetsförmedlingsbyråer att tillhandahålla specialtjänster eller riktade program

 i syfte att underlätta arbetssökandet för de mest utsatta arbetstagarna.

Artikel 6 handlar om de privata arbetsförmedlingsbyråernas behandling av

arbetstagarnas personuppgifter. Den skall ske så att datasekretessen skyddas och

 med respekt för arbetstagarnas privatliv. Den skall begränsas till

omständigheter som gäller yrkeskunskap och yrkeserfarenhet samt andra uppgifter

av direkt betydelse för ärendet.

Artikel 7 förbjuder privata arbetsförmedlingsbyråer att direkt eller indirekt ta

 ut avgifter eller kostnader hos arbetstagarna. Om det ligger i arbetstagarnas

intresse kan dock behörig myndighet godkänna undantag från avgiftsförbudet i

fråga om vissa kategorier arbetstagare samt särskilda slag av tjänster. Sådana

undantag skall redovisas och förklaras i de rapporter som ratificerande stat har

 att lämna om konventionens tillämpning.

Enligt artikel 8 skall varje medlemsstat efter samråd med de mest representativa

 arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna vidta åtgärder för att erbjuda

migrerande arbetstagare, som rekryteras eller förmedlas inom dess territorium av

 privata arbetsförmedlingsbyråer, tillräckligt skydd och för att förhindra att

de utnyttjas otillbörligt. Vid behov skall åtgärder vidtas i samarbete med andra

 medlemsstater. Åtgärderna skall innefatta sådan lagstiftning som möjliggör

straffpåföljder, inbegripet förbud mot sådana privata arbetsförmedlingsbyråer

som ägnar sig åt bedrägligt handlande eller otillbörligt utnyttjande.

När arbetstagare rekryteras i ett land för att arbeta i ett annat land skall de

berörda medlemsstaterna överväga att ingå bilaterala avtal för att förhindra

otillbörligt utnyttjande och bedräglig verksamhet i samband med rekrytering,

förmedling och anställning.

Enligt artikel 9 skall medlemsstaterna vidta åtgärder för att säkerställa att

privata arbetsförmedlingsbyråer inte använder eller förmedlar barnarbete.

Enligt artikel 10 skall behörig myndighet säkerställa att det finns lämpliga

mekanismer och förfaringssätt för undersökning av klagomål över privata

arbetsförmedlingsbyråers verksamhet.

Artikel 11 förpliktar medlemsstaterna att vidta erforderliga åtgärder för att

arbetstagare anställda av sådana arbetsförmedlingsbyråer som avses i artikel

1.1.b, dvs. uthyrningsföretag, garanteras tillräckligt skydd i fråga om i

artikeln uppräknade rättigheter, dvs. i fråga om föreningsfrihet, kollektiv

förhandlingsrätt, minimilön, arbetstid och andra arbetsvillkor, lagstadgade

sociala förmåner, tillgång till utbildning, arbetsmiljö, arbetsskadeersättning,

lönegaranti samt skydd vid havandeskap och barnsbörd och föräldraförmåner.

Enligt artikel 12 skall medlemsstaterna, i enlighet med nationell lag och

praxis, fastställa ansvarsfördelningen mellan sådana arbetsförmedlingsbyråer som

 avses i artikel 1.1.b, dvs. uthyrningsföretag, och deras uppdragsgivare i de

frågor som anges i artikeln. Förteckningen motsvarar med smärre undantag den i

artikel 11.

Artikel 13 handlar om samarbete mellan den offentliga arbetsförmedlingen och

privata arbetsförmedlingsbyråer. Varje medlemsstat skall utforma, fastställa och

 med jämna mellanrum se över villkoren för att främja sådant samarbete. En

grundläggande princip skall vara att de offentliga myndigheterna har den

slutliga bestämmanderätten att utforma arbetsmarknadspolitiken samt att använda

eller kontrollera användningen av de offentliga medel som reserverats för att

genomföra denna politik. Privata arbetsförmedlingsbyråer skall, vid tidpunkter

som beslutas av den behöriga myndigheten, förse myndigheten med den information

som den begär och som den behöver beträffande de privata arbetsförmedlingarnas

uppbyggnad och verksamhet samt för statistiska ändamål. Myndigheten skall

sammanställa denna information och med jämna mellanrum göra den allmänt

tillgänglig.

Enligt artikel 14 skall bestämmelserna i konventionen tillämpas genom nationell

lagstiftning eller på annat sätt som stämmer överens med nationell praxis, såsom

 domstolsbeslut, skiljedom eller kollektivavtal. Tillsynen över genomförandet

ankommer på den myndighet som svarar för tillsynen över arbetarskyddet eller

någon annan behörig myndighet. Lämpliga åtgärder inklusive straff, om det bedöms

 lämpligt, skall införas för de fall konventionen överträds. Dessa påföljder

skall tillämpas effektivt.

I artikel 15 fastslås att konventionen inte påverkar för arbetstagarna mer

gynnsamma bestämmelser i andra ILO-konventioner.

Konventionens slutbestämmelser utgörs av artiklarna 16-24.

Den nya arbetsförmedlingskonventionen nr 181 reviderar konventionerna (nr 34 och

 nr 96) om avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer.

Konventionen träder i kraft tolv månader efter den dag då ratifikationer från

två medlemsstater har registrerats.

Rekommendationen innehåller närmare bestämmelser om skydd av arbetstagare samt

om samarbetet mellan den offentliga arbetsförmedlingen och privata

arbetsförmedlingsbyråer.

3.3 Regeringens överväganden

Regeringens bedömning: Sverige bör för närvarande inte tillträda konventionen

(nr 181) om privat arbetsförmedling

ILO-kommittén: Konventionen (nr 181) och rekommendationen (nr 188) om privat

arbetsförmedling har remitterats till ILO-kommittén, som i sin tur har inhämtat

yttranden från Riksåklagaren, Arbetsmarknadsstyrelsen, Arbetslivsinstitutet,

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Arbetsgivarverket, Svenska

Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Landsorganisationen i Sverige (LO),

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO) och Svenska Personaluthyrnings- och

Rekryteringsförbundet (SPUR).

ILO-kommittén anser det angeläget att Sverige ratificerar den nya konventionen,

framför allt mot bakgrund av Sveriges traditioner på området och starka

engagemang i arbetet med att förhandla fram konventionen.

Ett antal remissinstanser har emellertid pekat på att det enligt deras bedömning

 föreligger ratifikationshinder beträffande vissa artiklar. Ett tillträde till

konventionen torde därför enligt ILO-kommittén kräva en fördjupad analys i den

fortsatta beredningen av ärendet i Regeringskansliet för att i så fall undanröja

 sådana hinder.

Remissinstanserna: Arbetsmarknadsstyrelsen finner att konventionen på flera

punkter ställer krav som inte motsvaras i svensk lagstiftning. Detta gäller

bl.a. licensiering (art. 3) och tillsyn av verksamheten (art. 12 och 13) samt

instans för klagomål (art. 10). Arbetslivsinstitutet anser att nu gällande

svensk rätt inte uppfyller konventionens bestämmelser beträffande diskriminering

 (art. 5). SAF finner hinder för en ratifikation i konventionens artiklar 3, 10,

 11, 12 och 13 men anser samtidigt inte någon ytterligare reglering nödvändig i

Sverige. Arbetsgivarverket konstaterar att författningsreglering saknas i

Sverige i några frågor som omfattas av konventionen och föreslår att dessa

införlivas i svensk rätt i lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och

uthyrning av arbetskraft. LO och TCO gör den gemensamma bedömningen att Sverige

uppfyller de krav konventionen ställer och anser att Sverige skall ratificera

konventionen nr 181. Bemanningsförbundet SPUR beskriver sin roll som frivillig

branschorganisation och arbetet med en frivillig branschauktorisation.

Skälen för regeringens bedömning: Konventionen (nr 181) om privat

arbetsförmedling innebär en anpassning till dagens verklighet, varigenom erkänns

 den roll som privat arbetsförmedlingsverksamhet - häri inräknat

personaluthyrningsverksamhet - har på dagens arbetsmarknad.

Konventionen förutser ett samarbete mellan privata arbetsförmedlingsbyråer och

den offentliga arbetsförmedlingen till gagn för såväl effektiviteten som för de

arbetssökande. Den understryker det inflytande som de representativa

arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna bör ha i de frågor som täcks av

konventionen. Den beaktar arbetstagarnas och de arbetssökandes intressen genom

att föreskriva att byråerna i sin verksamhet skall följa etiska regler.

Medlemsstat som ratificerar konventionen skall bestämma de villkor som skall

gälla för privat arbetsförmedlingsverksamhet inom ramen för ett system med

auktorisation eller tillståndsbevis om inte nationell lagstiftning eller praxis

erbjuder annan reglering (art. 3). Ett uttryckligt förbud återfinns från

tidigare konventioner, nämligen förbudet att direkt eller indirekt ta ut

avgifter eller kostnader hos arbetstagarna (art. 7).

Regeringen välkomnar den nya konventionen (nr 181) om privat arbetsförmedling

som innebär en modernisering av ILO:s regelverk som svarar mot förhållandena på

dagens arbetsmarknad. Konventionen har i dag ratificerats av tio medlemsländer,

bl.a. Finland, Italien, Nederländerna och Spanien. Den trädde i kraft den 10 maj

 år 2000.

Regeringen noterar den omfattande diskussion som ägde rum i det aktuella

konferensutskottet om konventionens tillämpningsområde. Att uthyrningsföretagen

kommit att omfattas av den nya konventionen innebär att bemanningsföretagen nu

har accepterats som berättigade aktörer på arbetsmarknaden, dock under

förutsättning att de motsvarar de krav som ställs på lagliga arbetsförmedlingar.

Internationella arbetsbyråns förslag, som låg i linje med 1994 års slutsatser,

innebar även att privata arbetsförmedlingar som arbetar i vinstsyfte skulle

tillåtas i motsats till vad som hittills gällt enligt konventionen nr 96. Detta

blev också resultatet av 1997 års konferens.

I övrigt innebär konventionen att medlemsländerna getts en stor frihet att

utforma skyddet för arbetssökande och arbetstagare som förmedlas eller hyrs ut,

på lämpligt sätt i enlighet med nationell lag eller praxis.

I svensk lagstiftning finns bestämmelser som berör konventionens krav i lagen

(1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft,

personuppgiftslagen (1998:204), lagen (1994:459) om arbetsförmedlingsregister),

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL), arbetsmiljölagen

(1977:1160, AML), arbetstidslagen (1982:673), semesterlagen (1977:480), lagen

(1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132)

 om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder,

lagen (1991:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell

läggning, jämställdhetslagen (1991:433), lagen (1991:1047) om sjuklön, lagen

(1962:381) om allmän försäkring, lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring,

lönegarantilagen (1992:497) och föräldraledighetslagen (1995:584).

AMS har ifrågasatt om inte artikel 3 kan innebära ett ratifikationshinder

eftersom det i Sverige saknas licens- eller certifieringssystem. Artikel 3.1

innebär dock endast att de privata arbetsförmedlingarnas ställning skall

regleras i den nationella rättsordningen efter sedvanligt samråd med

arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. En sådan reglering finns bl.a. i

arbetsförmedlingslagen (1993:440).

Artikel 3.2 bör enligt utskottsrapporten 1997 (Provisional Record 16) inte

tolkas så att ett obligatoriskt licens- eller certifieringssystem behöver

införas. Syftet med bestämmelsen var att komma åt verksamheter i länder där det

inte finns tillfredsställande rättslig eller facklig kontroll över verksamheten.

 I länder där verksamheten fungerar väl och där de privata arbetsförmedlingarna

är tillräckligt reglerade, t.ex. genom "company law", bolagsrätten, skulle det

inte finnas krav att införa ny lagstiftning enbart för de privata

arbetsförmedlingarna.

Regeringen noterar i detta sammanhang att SPUR som i dag arbetar med en

frivillig branschauktorisation i och för sig inte invänder emot något slags

licensieringssystem eller auktorisationssystem för bemanningsföretag, eftersom

det kan underlätta för företag som arbetar enligt det etablerade regelverket och

 förhindra osund näringsverksamhet. SPUR motsätter sig dock införandet av

strikta och rigida licens-, registrerings- eller certifieringsprocedurer som

skulle medföra en betungande börda på en bra företagsverksamhet och kanske

medföra hinder för etableringar och expansioner. SPUR arbetar med strikta men

öppna medlemsregler, etiska regler och information/utbildning som syftar till en

 god "bemanningsföretagarsed". Ett fristående etiskt råd övervakar och kan vidta

 åtgärder i sista instans. SPUR:s ändamål har fastställts i Stadgar och Etiska

regler 1999-03-18.

I anslutning till artikel 5 ifrågasätter bl.a. Arbetslivsinstitutet om Sverige

fullt ut uppfyller konventionens krav på garantier att privata

arbetsförmedlingar behandlar arbetstagare utan diskriminering på grund av t.ex.

ras och kön, eftersom de svenska diskrimineringslagarna gäller enbart

förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare/arbetssökande. Brottsbalkens

bestämmelse om olaga diskriminering (16 kap. 9 §) torde i och för sig kunna

tillämpas på privata arbetsförmedlingar. Bestämmelsen omfattar dock endast

diskrimineringsgrunderna ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung,

trosbekännelse och homosexuell läggning. Härutöver finns inte någon lagregel som

 förbjuder privata arbetsförmedlare och andra mellanmän att diskriminera (dvs.

fall som omfattas av artikel 1.1 a). Arbetslivsinstitutet menar att det finns

skäl att överväga en utvidgning av diskrimineringslagarnas tillämpningsområde

till att omfatta privata arbetsförmedlare. ILO-kommittén finner inte detta vara

en lösning som motsvarar artikelns krav beträffande samtliga

diskrimineringsgrunder och påpekar samtidigt att Sverige har ratificerat

konventionen (nr 111) om diskriminering (anställning och yrkesutövning) som i

sin artikel 1.1 a upptar samma sju diskrimineringsgrunder.

Flera remissinstanser påpekar i anslutning till artikel 10 att någon i lag

föreskriven instans som tillsammans med parterna på arbetsmarknaden har till

uppgift att undersöka klagomål, otillbörligt utnyttjande och bedrägligt

handlande i samband med privata arbetsförmedlingars/uthyrningsföretags

verksamhet inte finns i Sverige. ILO-kommittén konstaterar att när det gäller

bedrägerier finns tillräckligt skydd i brottsbalkens allmänna bestämmelser men i

 övrigt finns ingen reglering.

Flera remissinstanser påpekar i anslutning till artikel 11 att för samtliga

uppräknade rättigheter - med ett undantag - finns författningsreglering.

Undantaget är kravet på minimilön, som i Sverige inte regleras via lag utan via

överenskommelser mellan parterna på arbetsmarknaden. ILO-kommittén erinrar om

att enligt konventionens artikel 14 kan den tillämpas bl.a. genom

kollektivavtal. SAF hävdar dock att för att Sverige skall kunna uppfylla

konventionens krav i artikel 11 krävs ett ingripande från statsmakternas sida i

så måtto att skydd för minimilöner lagfästs, något som skulle strida mot en

grundlägande princip på svensk arbetsmarknad.

Artikel 13 handlar om samarbete mellan offentlig och privat arbetsförmedling.

Av utskottsrapporten framgår att syftet med bestämmelsen inte skulle vara att

tvinga fram samarbete eller kräva att medlemsstaterna lagstiftar om samarbete.

Medlemsstaterna skall skapa, fastställa och regelbundet se över förutsättningar

för samarbete men kan inte åläggas att se till att det kommer till stånd.

AMS har i sitt remissvar informerat om pågående arbete inom AMV. Den rapport som

 aviseras föreligger numera: Arbetsförmedlingens förhållande till

bemanningsföretag; Rapport från arbetsgruppen Privab; Arbetsmarknadsstyrelsen

1999-02-09.

Artikel 13.3 och 4 förutsätter en instans som har till uppgift att utöva tillsyn

 över de privata arbetsförmedlingarna/uthyrningsföretagen. Eftersom det saknas

en "behörig myndighet" i Sverige torde det ankomma på medlemsstaten själv,

således regeringen, att se till att information inhämtas och sprids.

I arbetsmarknadsutskottets betänkande1999/2000:AU1 har utskottet uttalat att

verksamheten i uthyrningsföretag väcker en rad frågor. Riksdagen har (rskr.

1999/2000:84) bifallit utskottets hemställan om en förutsättningslös översyn av

verksamheten där de anställdas situation och de problem som kan vara förknippade

 med en anställning i ett personaluthyrningsföretag skall stå i fokus.

Regeringen har fört en dialog med berörda parter på arbetsmarknaden angående

formen för och inriktningen av en sådan översyn.

Som ett led i genomförandet av Europeiska unionens stadga om arbetstagares

grundläggande sociala rättigheter presenterade EU-kommissionen år 1990 tre olika

 förslag till direktiv om atypiskt arbete. De branschöverskridande

organisationerna på europanivå, Samarbetsorganisationen för europeiska

arbetsgivarföreningar och industriförbund (UNICE), Europeiskt centrum för

offentliga affärsverk och företag (CEEP) och Europeiska fackliga

samorganisationen (EFS), meddelade att de avsåg att inleda förhandlingar på

området. Förhandlingarna har på två områden lett till att avtal träffats, om

deltidsarbete och visstidsarbete. Avtalen har överlämnats till kommissionen med

begäran att de skulle genomföras genom ett rådsbeslut i enlighet med avtalet om

socialpolitik. Ministerrådet har antagit båda avtalen som direktiv1.

Organisationerna på europanivå har härefter inlett förhandlingar vad gäller

personaluthyrningsföretag. Dessa förhandlingar är ännu inte slutförda.

Mot bakgrund av pågående översyn och det pågående förhandlingsarbetet på

europanivå avser regeringen att återkomma till frågan om tillträde till

konventionen nr 181.

4 Rekommendationen (nr 189) om nya arbetstillfällen i små och medelstora företag

4.1 Bakgrund

Internationella arbetskonferensen har vid ett flertal tillfällen behandlat

frågor som särskilt rör små och medelstora företag. År 1975 antog konferensen en

 resolution om dessa företags betydelse för den ekonomiska utvecklingen och som

skapare av nya arbetstillfällen, med tyngdpunkt på förhållandena i

utvecklingsländer. En mer utförlig diskussion ägde rum under arbetskonferensen

1986, då en resolution om främjande av små och medelstora företag antogs. 1990

års konferens antog en resolution om främjande av egenföretagande. Små och

medelstora företags betydelse för skapandet av sysselsättning har även stått på

dagordningen för av ILO anordnade regionala konferenser, framför allt i Afrika.

Vid FN:s sociala toppmöte i Köpenhamn 1995 enades världens ledare om att främja

målet full sysselsättning som högsta prioritet för den globala ekonomiska och

sociala politiken. I mötets rapport "anmodas ILO, som på grund av sitt mandat,

sin trepartsstruktur och sakkunskap har en särskild roll att spela inom området

för sysselsättning och social utveckling, att bidra till genomförandet av

handlingsprogrammet". I programmet anförs som ett mål att avlägsna de hinder som

 små och medelstora företag möter och lindra bestämmelser som avskräcker privata

 initiativ.

ILO:s biståndsprogram Start Your Business och Improve Your Business, vars

ursprung varit SAF:s material "Se om ditt företag", omfattar bl. a. utbildning i

 att kostnadsberäkna och prissätta produkter samt att öka företagens

försäljningsvolym och lönsamhet etc. Programmet används i mer än sextio länder

och har översatts till ca 30 språk. Enligt en utvärdering gjord av Sida år 1993

tenderar företag som deltagit i programmet att ha högre tillväxttakt än andra

jämförbara småföretag inom industrisektorn. Sida har varit den största

bidragsgivaren till programmet sedan år 1980.

Genom att sätta upp ämnet Sysselsättning i små och medelstora företag på

Internationella arbetskonferensens dagordning har ILO velat bidra till

diskussionen och sprida kunskap om och förståelse för småföretagens villkor.

I den av Internationella arbetsbyrån utarbetade bakgrundsrapporten konstaterades

 att små och medelstora företag svarar för ca 80 procent av de nya jobben runt

om i världen idag. Under konferensdiskussionen framkom att en rekommendation i

ämnet skulle kunna ge värdefull vägledning för många länder i deras strävanden

att skapa en företagsvänlig miljö och en väl fungerande arbetsmarknad och att en

 rekommendation även skulle ha betydelse som referens för ILO i samband med de

s.k. multidisciplinära teamens rådgivningsverksamhet och annat tekniskt

biståndssamarbete inom ramen för ILO:s fältverksamhet.

4.2 Rekommendationens huvudsakliga innehåll

I rekommendationen konstateras sammanfattningsvis att små och medelstora företag

 är av stor betydelse för alla länders ekonomier. Varje medlemsstat bör stötta

de små och medelstora företagen för att därmed främja nya arbetstillfällen.

Samtidigt bör vederbörlig hänsyn tas till arbetstagares rätt till trygga och

utvecklande arbeten. Dokumentet innehåller förutom en inledning rekommendationer

 i sex avsnitt om definitioner, politiska och juridiska ramar, utveckling av

företagskultur, utveckling av infrastruktur, arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationernas roll samt internationellt samarbete.

Rekommendationen låter medlemsstaterna definiera små och medelstora företag

efter de kriterier som anses lämpliga med hänsyn till nationella förhållanden.

För att skapa en gynnsam miljö för tillväxt och utveckling av små och medelstora

 företag bör medlemsstaterna anta en lämplig skatte-, penning- och

arbetsmarknadspolitik samt en icke diskriminerande arbetsmarknadslagstiftning.

De bör skapa och stärka en företagskultur som gynnar bl.a. initiativ,

företagsetablering, miljömedvetenhet och goda relationer på arbetsmarknaden.

Medlemsstaterna bör fästa uppmärksamhet vid att de små och medelstora företagen

och deras anställda har tillgång till olika stödtjänster såsom hjälp med att

grunda och starta företag samt finansierings-, kredit- och skuldrådgivning,

arbetsmiljöutbildning etc. Rekommendationen räknar upp åtgärder som arbetsgivar-

 och arbetstagarorganisationerna bör överväga för att stödja små och medelstora

företag. Internationellt samarbete bör främjas genom insamling och utbyte av

information och genom att skapa kontakter mellan nationella och internationella

organ.

4.3 Regeringens överväganden

Regeringens bedömning: Rekommendationen (nr 189) om nya arbetstillfällen i små

och medelstora företag föranleder ingen åtgärd.

ILO-kommittén: Rekommendationen (nr 189) om främjande av små och medelstora

företag har remitterats till ILO-kommittén som i sin tur har inhämtat yttranden

från Arbetsmarknadsstyrelsen, Arbetslivsinstitutet, Statistiska centralbyrån

(SCB), Närings- och teknikutvecklingsverket, SAF, Arbetsgivarverket, Svenska

kommunförbundet, Landstingsförbundet, LO, TCO, SACO, Företagarnas

riksorganisation, Industriförbundet och Forum för småföretagsforskning.

ILO-kommittén noterar att den föreliggande texten tagits fram i en konstruktiv

dialog mellan de tre grupperna i konferensens utskott. Rekommendationen äger

tillämpning på små och medelstora företag. I åtskilliga inlägg betonades dock

behovet av ett stabilt ekonomiskt klimat och en god infrastruktur för alla

företag oavsett storlek samt att det är väsentligt med samma regelsystem för små

 och stora företag. Under inga förhållanden bör sämre anställningsvillkor och

sämre socialt skydd för de anställda i små och medelstora företag accepteras.

Med hänvisning till i inledningen uppräknade relevanta konventioner och

rekommendationer erinrar kommittén om att ILO:s regelverk äger generell

tillämpning.

Remissinstanserna: Rekommendationen har bemötts överlag positivt av

remissinstanserna. I anslutning till rekommendationens definitionsavsnitt

konstaterar SCB att varje land ges relativt stor frihet att definiera begreppen

små och medelstora företag med avseende på nationella sociala och ekonomiska

förhållanden. Dock bör medlemsländerna se till att man inte avlägsnar sig från

allmänt accepterade definitioner för datainsamling och analysändamål.

Arbetslivsinstitutet påpekar i detta sammanhang att man inte får glömma att

redan definitionen av små och medelstora företag som en enda kategori får

analytiska konsekvenser. Alla företag har gemensamma problem och åtaganden, men

småföretagen har sina specifika problem medan de medelstora har andra. I vissa

branscher och under vissa perioder har utvecklingstrenderna i de två delarna

varit klart avvikande. Småföretagen kopplas ofta samman med

nyföretagarproblematiken medan de medelstora företagen åtminstone i Sverige ofta

 har stora omställnings- och förnyelseproblem. Arbetslivsinstitutet poängterar

vidare att sambandet mellan arbetsrätt och tillväxt inte är klarlagt i den

vetenskapliga debatten. Dessa faktorer är nödvändiga att studera i detalj för

att avgöra den roll de spelar för innovationsverksamheten, arbetsmarknadens

utseende och företagandets villkor. SACO och Industriförbundet hävdar att

statliga interventioner som direkta bidrag eller förmånliga lån till enskilda

företag är direkt skadliga för ekonomin då de ofta snedvrider konkurrensen. LO

menar att samhället bör öka stimulansen till små och medelstora företag att

samverka med universitet, högskolor och andra forskningsinstitutioner. LO

påpekar även att samhället bör verka för att företag skall kunna arbeta på lika

villkor och att diskriminering inte skall förekomma i företagens kontakter med

banker, myndigheter etc.

Skälen för regeringens bedömning: Rekommendationen nr 189 är mycket allmänt

hållen för att kunna användas i samtliga ILO:s medlemsländer, vilka till sin

samhällsuppbyggnad och utvecklingsnivå är mycket olika. Den innehåller

målsättningar som i huvuddrag alla är värda att understödjas och som redan i

stor utsträckning beaktas i svensk lagstiftning och praxis. Regeringen anser

inte att den föreliggande rekommendationen ställer ytterligare krav på svensk

lagstiftning. Rekommendationen ger anvisningar för utformningen av en

småföretagspolitik, vilka kan användas som referenspunkt i det fortsatta arbetet

 med att förbättra villkoren för små och medelstora företag.

Regeringen har i skrivelse 1999/2000:148 lämnat en redogörelse för det år 1998

inledda regelförenklingsarbetet med särskild inriktning på små företag samt för

mål som regeringen satt upp för det fortsatta arbetet.

5 Konventionen (nr 182) och rekommendationen (nr 190) om de värsta formerna av

barnarbete

5.1 Bakgrund

ILO:s styrelse fattade i mars 1996 beslutet att föra upp ämnet barnarbete på

Internationella arbetskonferensens dagordning i syfte att år 1998 hålla en

första diskussion och år 1999 anta instrument i ämnet.

I den underlagsrapport som Internationella arbetsbyrån utarbetat inför

förstaårsbehandlingen konstateras att barnarbete förekommer runt om i hela

världen, men framför allt i Afrika, Asien och Latinamerika. Uppgifter som tagits

 fram av ILO:s analys- och statistikavdelning pekar på att det finns åtminstone

250 miljoner barnarbetare i åldern 5-14 år, varav hälften arbetar hela

arbetsdagar. Av dessa barn kommer ca 70 procent i kontakt med farligt arbete.

Omkring 61 procent av barnarbetarna, eller 153 miljoner, återfinns i Asien, 32

procent eller 80 miljoner i Afrika och 7 procent eller 17 miljoner i

Latinamerika. Barnarbete förekommer även i många industriländer och Italien,

Portugal, Storbritannien och USA nämns som exempel. Med oro konstateras att

barnarbete förekommer alltmer i många östeuropeiska och asiatiska länder som

nyligen övergått till marknadsekonomi.

I rapporten beskrivs hur barn utnyttjas i skuldslaveri, prostitution,

framställning av pornografi, drogtillverkning och droghandel, gruvarbete, tegel-

 och glasbruk och djuphavsfiske. De flesta av de arbetande barnen återfinns dock

 i jordbruksarbete och i småföretag, vilka ofta är familjeföretag, i

gatuförsäljning och i tjänst i arbetsgivarens hushåll. Barn påverkas mer än

vuxna av usla och skadliga arbetsförhållanden. Som ett exempel kan nämnas att 90

 procent av de arbetande barnen på landsbygden i u-länder är sysselsatta i

jordbruksverksamhet och att fler av dem dör till följd av förgiftning än av

traditionella barnsjukdomar. Användningen av barnarbetskraft är ett hot mot

dessa barns fysiska och psykiska hälsa. Missbruket av barnarbetskraft kränker

också barnens människovärde och rättigheter.

ILO antog redan 1919 en konvention (nr 5) om barnarbete (minimiålder för

industriellt arbete) och har därefter antagit ett tiotal konventioner som rör

sysselsättning av barn eller unga personer. Den senaste konventionen (nr 138) om

 minimiålder antogs år 1973 men ratificerades av Sverige först 1990 (prop.

1989/90:60). Ratificeringen möjliggjordes genom vissa ändringar i

arbetsmiljölagen och i Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter om minderåriga.

Konventionen nr 138 reviderar och ersätter flera av de tidigare konventionerna.

Den har numera ratificerats av 105 av ILO:s 175 medlemsstater, varav ett

femtiotal de fyra senaste åren.

Väl så viktiga i ILO:s övervakning av länder där barn utnyttjas i slavarbete

eller livegenskap är konventionerna (nr 29 och 105) om tvångsarbete med 156

respektive 153 ratifikationer. ILO:s expertkommitté som granskar

medlemsstaternas tillämpning av ratificerade konventioner har vid ett flertal

tillfällen påtalat att barnarbetets karaktär ofta är sådan att det kan anses som

 tvångsarbete.

ILO:s arbete på fältet för att bekämpa barnarbete sker i dag främst inom ramen

för det s.k. IPEC-projektet (the International Programme for the Elimination of

Child Labour). Projektet inleddes i början av 1990-talet med bidrag från framför

 allt Tyskland, som fortfarande är den stora bidragsgivaren. Sedan dess har

ytterligare ett tjugotal bidragsgivare tillkommit, bland dem sedan 1999 även

Sverige med 15 miljoner kr. Projektet är nu verksamt i ett fyrtiotal länder, med

 vilka ILO/IPEC slutit formella avtal. Genom avtalen har länderna förbundit sig

att iverksätta ett nationellt handlingsprogram för avskaffande av barnarbete.

Projektet bedrivs bl.a. i samarbete med arbetsmarknadens parter och lokala

frivilligorganisationer (NGO). Ytterligare ett trettiotal länder har begärt

bistånd från ILO genom IPEC.

ILO har ett nära samarbete med UNICEF, FN:s barnfond, i ett flertal av länderna.

 I oktober 1996 tecknade ILO och UNICEF ett avtal (letter of intent) om

samarbete.

Efter avslutad utskottsbehandling antog Internationella arbetskonferensen år

1999 en konvention (nr 182) och en rekommendation (nr 190) om förbud mot och

omedelbara åtgärder för avskaffandet av de värsta formerna av barnarbete.

Konventionen antogs som nämnts med röstsiffrorna 415 för, ingen emot och ingen

nedlagd. Rekommendationen antogs med 382 röster för, ingen emot och ingen

nedlagd.

5.2 Konventionens och rekommendationens huvudsakliga innehåll

Konventionen hänvisar inledningsvis bl.a. till ILO:s konventioner (nr 138) om

minimiålder, vilken den nya konventionen nr 182 kompletterar, och (nr 29) om

tvångsarbete, till FN:s konvention om barnets rättigheter och till ILO:s

deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet, antagen

1998 (se avsnitt 6).

Konventionens operativa del omfattar åtta artiklar. Varje ratificerande

medlemsstat åläggs att vidta omedelbara och effektiva åtgärder för att

säkerställa ett förbud mot och avskaffandet av de värsta formerna av barnarbete

(art. 1). Med "barn" avses alla personer under 18 år (art. 2).

I artikel 3 definieras vad som avses med "de värsta formerna av barnarbete".

Begreppet täcker alla former av slaveri och liknande förhållanden (art. 3 a).

Som exempel nämns bl.a. försäljning av barn, skuldslaveri och tvångsarbete samt

tvångsrekrytering av barn till väpnade konflikter. Begreppet omfattar också

utnyttjande, förmedling eller erbjudande av barn för eller i prostitution,

produktion av pornografiska framställningar eller pornografiska framträdanden

(art. 3 b). Begreppet omfattar likaså användning, förmedling eller erbjudande av

 barn till olagliga handlingar som drogtillverkning och narkotikahandel (art. 3

c). Till de värsta formerna av barnarbete hör även arbete som genom sin karaktär

 eller på grund av de omständigheter under vilka det utförs kan vara skadligt

för barns hälsa, säkerhet eller moral (art. 3 d).

Artikel 4 ålägger medlemsstaterna att i sin nationella rättsordning fastställa

de skadliga arbeten, som avses i art. 3 d, samt att kartlägga deras förekomst.

Förteckningen över skadliga arbeten skall regelbundet ses över och vid behov

revideras. Fastställandet av sådant skadligt arbete som avses i art. 3 d har

sålunda överlämnats till nationell beslutanderätt, dock så att en medlemsstat är

 skyldig att samråda med berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer samt

 beakta relevanta internationella normer. Särskilt skall punkterna 3 och 4 i

rekommendationen nr 190 beaktas. Myndigheterna åläggs att även i övrigt

samarbeta med arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna i olika skeden av

utarbetande och översyn av förteckningen över skadliga arbeten.

Enligt artikel 5 skall varje medlemsstat inrätta eller ange lämpliga mekanismer

för övervakningen av genomförandet av konventionens bestämmelser.

Artikel 6 ålägger medlemsstaterna att utforma och genomföra handlingsprogram för

 att med prioritet avskaffa de värsta formerna av barnarbete. De berörda

myndigheterna förutsätts härvid samråda med arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna och även beakta andra berörda gruppers mening.

Artikel 7 ålägger medlemsstaterna att vidta alla nödvändiga åtgärder för att

säkerställa ett effektivt genomförande av de bestämmelser som ger verkan åt

konventionen, inklusive bestämmelser om och tillämpning av straffrättsliga

påföjder eller, om så är lämpligt, andra sanktioner (art. 7.1). De skall vidta

åtgärder för att (art. 7.2)

a) förhindra att barn används i de värsta formerna av barnarbete,

b) tillhandahålla direkt hjälp för att avlägsna barn från de värsta formerna av

barnarbete samt för deras rehabilitering och sociala integration,

c) garantera tillgång till gratis grundutbildning och, då det är möjligt och

ändamålsenligt, yrkesutbildning för alla barn som avlägsnas från de värsta

formerna av barnarbete,

d) identifiera och uppsöka särskilt utsatta barn, och

e) beakta flickors särskilda problem.

Varje medlemsstat skall utse en behörig myndighet med ansvar för genomförandet

av konventionens bestämmelser (art. 7.3).

Enligt artikel 8 skall medlemsstaterna bistå varandra i genomförandet av

konventionens bestämmelser genom internationellt samarbete och bistånd, inkl.

stöd till den sociala och ekonomiska utvecklingen, program för

fattigdomsbekämpning och allmän utbildning.

Slutbestämmelserna är de gängse förekommande i ILO-konventioner. Konventionen

träder sålunda i kraft tolv månader efter det att två medlemsstater har

ratificerat den, och därefter för varje annan medlemsstat 12 månader efter dess

ratifikation

Rekommendationen innehåller närmare anvisningar för utformningen och

genomförandet av de handlingsprogram som avses i artikel 6. Bl.a. anges att även

 de utsatta barnen, deras familjer och andra berörda grupper engagerade för

konventionens syften bör höras (punkt 2).

I konventionen (art. 4) hänvisas särskilt till rekommendationen punkterna 3 och

4. Vid fastställandet och kartläggningen av sådant skadligt arbete som avses i

konventionens artikel 3 d bör en medlemsstat bl.a. beakta

a) arbete som utsätter barn för risk för fysiska, psykologiska eller sexuella

övergrepp,

b) arbete under jord, under vatten, på farlig höjd eller i trånga utrymmen,

c) arbete som utförs med farliga maskiner, utrustning eller redskap eller som

innebär hantering eller transport av tungt gods,

d) arbete som utsätter barn för farliga ämnen, agenser, processer, temperaturer,

 ljudnivåer eller vibrationer som kan vara skadliga för deras hälsa,

e) arbete under särskilt svåra förhållanden såsom arbete under lång tid,

nattarbete eller arbete där barn på ett oskäligt sätt stängs in i arbetsgivarens

 lokaler.

I punkten 5 i rekommendationen påtalas behovet av statistik och av att hålla den

 aktuell. Enligt punkt 12 bör medlemsstaterna tillse att de värsta former av

barnarbete, som särskilt nämns i punkten, utgör brott. Punkten 15 anger en rad

tänkbara åtgärder för att eliminera de värsta formerna av barnarbete. I punkt 15

 d nämns t.ex. möjliggörande av åtal mot medborgare som har brutit mot de

nationella bestämmelserna om förbud mot de värsta formerna av barnarbete, även

när brottet begåtts i ett annat land.

Punkterna 11 och 16 rör olika former av nationellt deltagande i internationella

ansträngningar och internationellt samarbete: punkten 11 internationellt

rättsligt samarbete och punkten 16 internationellt biståndssamarbete.

5.3 Konventionens förhållande till vissa internationella instrument

Europeiska unionens råd antog 1994 direktivet 94/33/EG om skydd av minderåriga i

 arbetslivet. Syftet med direktivet är att skydda barn och ungdomar i

arbetslivet genom åtgärder som främjar deras säkerhet och hälsa. Direktivet

uppställer både vissa åldersgränser för arbetet och särskilda krav på arbetets

karaktär. Arbetet får inte ha en skadlig inverkan på ungdomars säkerhet, hälsa

eller deras fysiska, mentala, moraliska och sociala utveckling eller äventyra

deras utbildning eller tillgodogörande av undervisningen. Som en anpassning till

 bl.a. EG-direktivet skedde 1996 en omarbetning av Arbetarskyddsstyrelsens

minderårigföreskrifter (AFS 1996:1). Bestämmelserna i konventionen och i

direktivet står inte i strid med varandra.

Det mest heltäckande dokumentet som reglerar användningen av minderåriga för

arbete är ILO:s konvention (nr 138) om minimiålder för tillträde till arbete med

 tillhörande rekommendation, nr 146. Konventionens mål är att stegvis avskaffa

barnarbete. Konventionen nr 138 räknas bland ILO:s centrala

rättighetskonventioner (Core ILO Conventions) vilka åberopats av FN:s sociala

toppmöte i Köpenhamn 1995 och till vilka hänvisas i ILO:s deklaration om

grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet, antagen av

Internationella arbetskonferensen 1998 (se avsnitt 6). Som nämnts ovan

ratificerade Sverige konventionen 1990 och en utförlig redogörelse för dess

innehåll och bestämmelsernas motsvarighet i svensk lagstiftning finns bl.a. i

prop. 1989/90:60. Konventionen (nr 182) om förbud mot och avskaffande av de

värsta formerna av barnarbete stöder de mål om avskaffande av barnarbete som

uppställs i konventionen nr 138.

FN:s konvention om barnets rättigheter som antogs 1989 och trädde i kraft 1990

har i dag ratificerats av 191 stater i världen. Endast USA och Somalia står

utanför. Den är därmed det instrument om mänskliga rättighter som vunnit störst

anslutning någonsin. 96 procent av världens barn lever i länder som ratificerat

konventionen och som därmed åtagit sig att respektera de rättigheter som den

föreskriver. Sverige ratificerade konventionen 1990 (prop. 1989/90:107).

Det finns anledning att i detta sammanhang särskilt erinra om artiklarna om

barnets rätt till utbildning (art. 28), barnets rätt till skydd mot ekonomiskt

utnyttjande och mot att utföra arbete som kan vara riskfyllt eller hindra

barnets utbildning eller äventyra barnets hälsa eller fysiska, psykiska,

andliga, moraliska eller sociala utveckling (art. 32.1), konventionsstaternas

skyldighet att fastställa en minimiålder för tillträde till arbete, bestämmelser

 om lämplig reglering av arbetstid och arbetsvillkor samt tillräckliga påföljder

 för att säkerställa ett effektivt genomförande (art. 32.2) samt barnets rätt

till skydd mot alla former av sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp (art.

34). Den allmänna åldersgränsen är 18 år också i FN:s barnkonvention. I fråga om

 vapentjänst är åldersgränsen dock 15 år.

Två arbetsgrupper under FN:s kommission för mänskliga rättigheter har utarbetat

förslag till två tilläggsprotokoll till konventionen. Det ena rör en höjning av

minimiåldern till 18 år för rekrytering till och deltagande i väpnade

konflikter. Det andra rör handel med barn, barnpornografi och barnprostitution.

De båda tilläggsprotokollen antogs formellt av MR-kommissionen i Genève den 26

april 2000, av Ekonomiska och sociala rådet (ECOSOC) i New York den 10 maj 2000

och av FN:s generalförsamling den 25 maj 2000. Sverige har undertecknat båda

protokollen. Frågan om Sveriges tillträde till protokollen bereds för närvarande

 i Regeringskansliet.

I december 2000 öppnades FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad

brottslighet och dess tilläggsprotokoll om förebyggande, bekämpande och

bestraffande av handel med människor, särskilt kvinnor och barn, för

undertecknande. Med handel med människor avses enligt protokollet rekrytering,

transport, överföring, hysande eller mottagande av personer när det sker genom

användning av vissa angivna medel och i ett exploateringssyfte. De angivna

medlen omfattar olika former av tvång, bortförande, bedrägeri, vilseledande,

missbruk av makt eller av någons sårbara situation eller givande eller

mottagande av betalningar eller förmåner för att erhålla samtycke från en person

 som har kontroll över någon annan person. Med exploatering skall förstås,

åtminstone, "the exploitation of the prostitution of others or other forms of

sexual exploitation, forced labour or services, slavery or practices similar to

slavery, servitude or the removal of organs". Det slås fast att ett offers

samtycke till den åsyftade exploateringen saknar relevans när något av de

angivna medlen har använts. Vidare slås fast att när det gäller barn behöver

inget sådant medel ha använts för att människohandel skall anses föreligga.

Slutligen slås fast att med barn avses varje person under 18 år.

Sverige har undertecknat konventionen och det nämnda tilläggsprotokollet. Frågan

 om ratifikation bereds inom Regeringskansliet.

5.4 Godkännande av konventionen

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner ILO:s konvention (nr 182) om förbud mot

 och omedelbara åtgärder för avskaffandet av de värsta formerna av barnarbete.

ILO-kommittén: Ärendet har remitterats till ILO-kommittén som i sin tur inhämtat

 yttranden från Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet,

Sida, Svenska UNICEF-kommittén, Socialstyrelsen, Barnombudsmannen, Statens

skolverk, Ungdomsstyrelsen, Arbetsmarknadsstyrelsen, Arbetarskyddsstyrelsen,

SAF, Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, LO, TCO, SACO, Rädda barnen,

Riksförbundet Barnens rätt i samhället och ECPAT Sverige.

ILO-kommittén förordar att Sverige ratificerar konventionen.

Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser som berör frågan om

Sverige bör ratificera konventionen tillstyrker en svensk ratifikation eller kan

 inom sitt ansvarsområde inte finna något hinder för en sådan.

Rikspolisstyrelsen pekar emellertid på att helt frivillig medverkan av personer

som har fyllt 15 men inte 18 år i en handling av sexuell innebörd som är ett led

 i framställning av pornografisk bild eller annars utgör en posering inte

omfattas av bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 7 § andra stycket

brottsbalken. Rikspolisstyrelsen anför att detta möjligen kan anses strida mot

konventionen.

Skälen för regeringens förslag: Artikel 1 i konventionen nr 182 ålägger varje

medlemsstat som ratificerar konventionen att vidta åtgärder för ett skyndsamt

förbud mot och avskaffande av de värsta formerna av barnarbete, varmed avses

sådant arbete som definieras i artikel 3. Med barn avses enligt artikel 2

personer under 18 år.

Förbudet mot sådana former av barnarbete som anges i artikel 3 a

Artikel 3 a omfattar alla former av slaveri och med slaveri jämförbara bruk och

sedvänjor, såsom försäljning av och handel med barn, skuldslaveri, livegenskap

och tvångsarbete, inklusive tvångsrekrytering av barn för utnyttjande i väpnade

konflikter. Förbudet kan anses ha sin motsvarighet i följande svenska lagregler.

Bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter finns i regeringsformen (RF).

 I 2 kap. 8 § RF stadgas att "varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad

mot frihetsberövande". Av förarbetena till regeringsformen framgår att denna

bestämmelse skall anses entydigt förbjuda förhållanden som liknar slaveri eller

tvångsarbete, även om bestämmelsen inte uttryckligen formulerats som ett sådant

förbud.

1864 års strafflag innehöll ett kategoriskt förbud mot slavarbete, bestämmelser

som kvarstod tills den nuvarande brottsbalken (BrB) trädde i kraft 1965. Utöver

bestämmelserna i 3 kap. BrB om brott mot liv och hälsa kan nämnas främst

bestämmelserna i 4 kap. BrB som innehåller bestämmelser om brottet människorov

som gäller den som "bemäktigar sig och för bort eller spärrar in ett barn eller

någon annan med uppsåt att skada honom eller henne till liv eller hälsa eller

att tvinga honom eller henne till tjänst eller att öva utpressning" (1 §) och om

 brottet försättande i nödläge som gäller den som, utan att begå något av

brotten människorov eller olaga frihetsberövande, "genom olaga tvång eller

vilseledande, föranleder att någon kommer i krigs- eller arbetstjänst eller

annat sådant tvångstillstånd eller förmår någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där han eller hon kan befaras bli utsatt för förföljelse

eller utnyttjad för tillfälliga sexuella förbindelser eller på annat sätt råka i

 nödläge" (3 §). Vidare straffbeläggs i 4 § i samma kapitel brottet olaga tvång,

 varmed avses bl.a. att genom misshandel eller annars med våld eller genom hot

om brottslig gärning tvinga annan att göra, tåla eller underlåta något.

Lagen om totalförsvarsplikt (1994:1809) trädde i kraft den 1 juli 1995, varvid

bl.a. den tidigare värnpliktslagen (1941:967) upphörde att gälla. Enligt 1 kap.

2 § gäller totalförsvarsplikt för varje svensk medborgare från början av det

kalenderår när han eller hon fyller sexton år till slutet av det kalenderår när

han eller hon fyller sjuttio år. Totalförsvarsplikten gäller också under

motsvarande tid för var och en som utan att vara svensk medborgare är bosatt i

Sverige. Enligt 3 § 2 är en totalförsvarspliktig skyldig att att tjänstgöra inom

 totalförsvaret i den omfattning som hans eller hennes kroppskrafter och

hälsotillstånd tillåter. Sådan tjänstgöring fullgörs som värnplikt, civilplikt

eller allmän tjänsteplikt (4 §). Skyldigheten att fullgöra värnplikt omfattar

endast män som är svenska medborgare och gäller från början av det kalenderår

när den totalförsvarspliktige fyller nitton år till slutet av det kalenderår när

 han fyller fyrtiosju år (5 §). Arbete, som inom ramen för den allmänna

tjänsteplikten anvisas den som är totalförsvarspliktig, får inte utan att den

som tjänstgör samtycker till det vara förenat med bruk av vapen mot annan (6

kap. 2 §).

Förbudet mot sådana former av barnarbete som anges i artikel 3 b

Artikel 3 b omfattar utnyttjande förmedling eller erbjudande av barn för eller i

 prostitution, produktion av pornografiska framställningar eller pornografiska

framträdanden. Förbudet kan anses ha sin motsvarighet i de svenska regler som

behandlas nedan.

I vissa fall kan brottsbalkens bestämmelser om t.ex. människorov (4 kap. 1 §)

eller försättande i nödläge (4 kap. 3 §) bli tillämpliga.

Det finns dock också straffbestämmelser som täcker handlingar som avses i

konventionens artikel 3 b, även om något tvång inte har förekommit. De finns

främst i 6 kap. 4 § och 7-10 §§ och 16 kap. 10 a § brottsbalken.

Enligt 6 kap. 4 § brottsbalken kan den som har sexuellt umgänge med barn under

15 år dömas för sexuellt utnyttjande av underårig. Enligt 6 kap. 7 § första

stycket är det också i annat fall straffbart att sexuellt beröra barn under 15

år eller förmå barnet att företa eller medverka i någon handling med sexuell

innebörd.

Enligt 6 kap. 7 § andra stycket är det vidare straffbart att genom tvång,

förledande eller annan otillbörlig påverkan förmå någon som har fyllt 15 men

inte 18 år att företa eller medverka i handling med sexuell innebörd om

handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en

posering i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild. En

medverkan som i alla avseenden är frivillig faller dock utanför bestämmelsens

tillämpningsområde. Om t.ex. betalning utlovats torde dock normalt kravet på att

 någon förmåtts medverka vara uppfyllt. Enligt 16 kap. 10 a § brottsbalken är i

princip all befattning med barnpornografi kriminaliserad. Bestämmelsen träffar

sålunda bl.a. framställning av barnpornografiska bilder. I bestämmelsen avses

med barn en person vars pubertetsutveckling inte är fullbordad eller som, när

det framgår av bilden och omständigheterna kring den, är under 18 år.

Främjande och otillbörligt ekonomiskt utnyttjande av annans prostitution är

straffbart som koppleri eller grovt koppleri (6 kap. 8 och 9 §§ brottsbalken).

Den som genom att utlova eller ge ersättning skaffar eller söker skaffa sig

tillfälligt sexuellt umgänge med någon som är under 18 år kan dömas för

förförelse av ungdom (6 kap. 10 § brottsbalken).

Utöver bestämmelserna i brottsbalken finns det annan lagstiftning, som kan vara

tillämplig när underåriga har sexuellt umgänge mot ersättning eller utför

sexuell posering.

Enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) får en minderårig inte anlitas till eller

utföra arbete på sätt som medför risk för skadlig inverkan för den minderåriges

hälsa eller utveckling (5 kap. 3 § första stycket). Med minderårig avses den som

 inte har fyllt 18 år (5 kap. 1 §). Anlitande av minderårig för posering på

sexklubb strider alltså mot nämnda lag. Detsamma gäller om barn under 18 år

utnyttjas som fotomodeller för pornografiskt material eller anlitas på

massageinstitut eller poseringsateljéer. Arbetsmiljöverket har möjlighet att

ingripa med föreläggande eller förbud i fall då en minderårig har

arbetsuppgifter av sådant slag som avses i 5 kap. 3 § (7 kap. 7 §). Den som

bryter mot ett sådant föreläggande eller förbud kan dömas till böter eller

fängelse i högst ett år (8 kap. 1 §).

Med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) kan

 samhället ingripa med tvångsåtgärder bl.a. om den unge utsätter sin hälsa eller

 utveckling för en påtaglig risk att skadas genom socialt nedbrytande beteende,

såsom då den unge uppträder på sexklubb eller befinner sig i prostitution (3 §).

 Enligt LVU kan vård beredas även för den som fyllt 18 men inte 20 år, om en

sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt

är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att en behövlig vård inte

kan ges med den unges samtycke (1 § andra stycket).

Även polisen kan ingripa då unga personer exempelvis poserar på sexklubb eller

förekommer i gatuprostitution. Polis kan med stöd av polislagen (1984:387)

omhänderta en person som kan antas vara under 18 år om han eller hon anträffas

under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för

 hans eller hennes hälsa och utveckling (12 §).

Förbudet mot sådana former av barnarbete som anges i artikel 3 c

Artikel 3 c omfattar utnyttjande, förmedling eller erbjudande av barn till

olagliga handlingar som drogtillverkning och narkotikahandel.

Narkotikastrafflagen (1968:64) torde täcka handlingar som avses i denna artikel

och som har anknytning till illegal framställning och försäljning av narkotika.

Förbudet mot sådana former av barnarbete som anges i artikel 3 d

Artikel 3 d omfattar sådant arbete som genom sin karaktär eller på grund av

omständigheter under vilka det utförs kan vara skadligt för barns hälsa,

säkerhet eller moral.

Bestämmelser motsvarande förbudet i artikel 3 d finns framför allt i

arbetsmiljölagen (1977:1160) 5 kap. Minderåriga och i Arbetarskyddsstyrelsens

föreskrifter om minderåriga (AFS 1996:1), vilka innehåller särskilda regler till

 skydd för den som inte fyllt 18 år. AFS 1996:1 innehåller i två bilagor dels en

 förteckning över vissa riskfyllda arbetsuppgifter som är förbjudna med vissa

undantag, dels en förteckning över vissa arbetsuppgifter som är helt förbjudna.

Detta regelverk, men också barnarbetet i Sverige i historiskt perspektiv,

belyses i en promemoria, upprättad inom Arbetarskyddsstyrelsen (nu

Arbetsmiljöverket), om Barn och arbete i arbetsmiljölagstiftningen.

Arbetsmiljölagen är inte tillämplig på fartygsarbete. För arbete som utförs

ombord på fartyg gäller sjömanslagen (1973:282), fartygssäkerhetslagen (1988:49)

 och lagen (1998:958) om vilotid för sjömän. Särskilda bestämmelser om

minimiålder finns i sjömanslagen 45 §, fartygssäkerhetslagen 6 kap. 10 a § och 7

 kap 3 § samt i 5 § lagen om vilotid för sjömän.

Det kan tilläggas att enligt 9 kap. 1 § föräldrabalken (FB) får den som är under

 18 år inte själv ingå avtal. Undantagsvis får det dock förekomma med stöd av

lag. I 6 kap. 12 § stadgas att barn får ingå avtal om anställning eller annat

arbete, men endast om vårdnadshavaren samtycker till avtalet. Barnet får själv

säga upp avtalet och, om barnet fyllt 16 år, utan nytt samtycke avtala om annat

arbete av liknande art. Barnet eller vårdnadshavaren får säga upp avtalet med

omedelbar verkan, om det behövs med hänsyn till barnets hälsa, utveckling eller

skolgång. Har vårdnadshavaren sagt upp avtalet av detta skäl får barnet inte

därefter träffa ett nytt avtal utan vårdnadshavarens samtycke.

Sammanfattande bedömning

Den nya ILO-konventionen (nr 182) om de värsta formerna av barnarbete

kompletterar konventionen (nr 138) om minimiålder för tillträde till arbete.

Konventionen tar en utgångspunkt i FN:s konvention om barnets rättigheter och

kan uppfattas som en precisering av dess artikel 32.1 - på samma sätt som

konventionen nr 138 är en precisering av bestämmelserna i FN-konventionens

artikel 32.2. FN:s barnkonvention har fått en egen komplettering genom ovan

nämnda tilläggsprotokoll. Regeringen finner det viktigt att dessa instrument ses

 i ett sammanhang. Konventionen nr 182 trädde i kraft den 19 november år 2000

och har därmed kommit att räknas till och följas upp som en av ILO:s centrala

rättighetskonventioner (fundamental ILO Conventions) som åberopas i den i

avsnitt 6 behandlade deklarationen om grundläggande principer och rättigheter i

arbetslivet.

Regeringen finner det angeläget att Sverige snarast ratificerar 1999 års

konvention om de värsta formerna av barnarbete.

Rikspolisstyrelsen har anfört att bestämmelsen i 6 kap. 7 § andra stycket

brottsbalken möjligen kan anses strida mot konventionen såvitt avser "helt

frivillig medverkan" av barn som har fyllt 15 men inte 18 år i en handling av

sexuell innebörd, om handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild

eller utgör posering i annat fall. Konventionens art. 3 b omfattar dock, såvitt

nu är i fråga, utnyttjande, förmedling eller erbjudande av barn för eller i

produktion av pornografiska framställningar eller pornografiska framträdanden.

Enligt regeringens bedömning innebär gällande svensk lagstiftning (främst 6 kap.

 7 § andra stycket och 16 kap. 10 a § brottsbalken samt arbetsmiljölagens

bestämmelser) förbud mot sådant utnyttjande, förmedling eller erbjudande av barn

 i pornografiska sammanhang som avses i konventionens art. 3 b också då barnen

är över 15 år.

Det kan dock i sammanhanget nämnas att 1998 års parlamentariskt sammansatta

sexualbrottskommitté i betänkandet SOU 2001:14 Sexualbrotten; Ett ökat skydd för

 den sexuella integriteten och angränsande frågor har föreslagit en ytterligare

förstärkning av det straffrättsliga skyddet för ungdomar mot att användas i

sexuell posering.

Såvitt angår de i artikel 5 föreskrivna mekanismerna finner regeringen att

sådana finns i Arbetarskyddsstyrelsen, Sjöfartsverket m.fl. myndigheter. Även

ILO-kommittén kan anses vara en sådan mekanism.

Barnombudsmannen (BO) skall enligt lagen (1993:335) om Barnombudsman bevaka

frågor som angår barns och ungdomars rättigheter och intressen. Ombudsmannen

skall särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar stämmer överens

med Sveriges åtaganden enligt FN:s konvention om barnets rättigheter. BO kan

vara en sådan myndighet som förutses i konventionens artikel 7.3.

I konventionens artikel 8 åläggs medlemsstaterna att biträda varandra i

genomförandet av konventionen genom intensifierat internationellt samarbete och

tekniskt bistånd. I rekommendationen, punkterna 11 och 16, preciseras att sådant

 samarbete bör gälla såväl rättsligt samarbete som informationsutbyte och stöd

för social och ekonomisk utveckling, program för fattigdomsbekämpning och allmän

 utbildning. Som remissvaren visar har Sverige aktiviteter av sådant slag.

Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att Sverige utan lagändringar kan

leva upp till de krav som anges i konventionen och därför kan och bör ratificera

 den nu.

6 ILO:s deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet

Internationella arbetskonferensen antog - efter intensiva förhandlingar i det

för ämnet upprättade utskottet - i juni 1998 en deklaration om grundläggande

principer och rättigheter i arbetslivet samt riktlinjer för dess uppföljning.

Det viktigaste elementet i deklarationen är punkten 2 som fastslår att alla

ILO:s medlemsländer genom sitt medlemskap i ILO och sin anslutning till ILO:s

stadga (the Constitution) har en förpliktelse att respektera, främja och

genomföra de grundläggande rättigheter som är tema för ILO:s grundläggande

rättighetskonventioner (core labour standards). Dessa rättigheter omfattar

- föreningsfrihet och organisationsrätt och erkännande av rätten till kollektiva

 förhandlingar,

- avskaffande av alla former av tvångsarbete,

- avskaffande av barnarbete, och

- avskaffande av diskriminering i arbetslivet.

De konventioner som åsyftas i punkten 1.b) - till vilka även hänvisades i

slutdokumentet från FN:s sociala toppmöte i Köpenhamn 1995 - är

- nr 87, om föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten,

- nr 98, om organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten,

- nr 29, om tvångs- eller obligatoriskt arbete,

- nr 105, om avskaffande av tvångsarbete,

- nr 138, om minimiålder för arbete,

- nr 100, om lika lön (mellan män och kvinnor), och

- nr 111, om diskriminering (anställning och yrkesutövning).

I och med ikraftträdandet av konventionen (nr 182) om de värsta formerna av

barnarbete har även denna kommit att räknas till de åsyftade konventionerna.

De länder som ratificerat respektive konvention har därmed åtagit sig att

respektera inte bara de grundläggande principerna omfattade av konventionerna

utan konventionerna till sitt fulla innehåll. Sverige har ratificerat de sju

förstnämnda konventionerna. Godkännande av konventionen nr 182 föreslås i denna

proposition.

Bilagan till deklarationen, som är en integrerad och viktig del av

deklarationen, innehåller riktlinjer för dess uppföljning. Detaljbesluten lämnas

 till ILO:s styrelse (Governing Body).

I punkten I. 2. betonas att syftet är att främja tillämpningen av de åberopade

grundläggande rättigheterna. Det är inte fråga om ett nytt övervakningsmaskineri

 utan snarare ett utvidgat utnyttjande av existerande möjligheter att

införskaffa information genom s.k. artikel 19-rapporter (ILO:s stadga). Det

tekniska biståndets betydelse poängteras.

Uppföljningen kommer att ske dels i en Annual review, dels i en Global report.

ILO:s styrelse har fattat följande beslut beträffande den konkreta

uppföljningen:

- Annual review: En årlig redogörelse utarbetas av en rådgivande expertgrupp med

 stöd av Internationella arbetsbyrån (the Office) på grundval av information

(artikel 19-rapporter) som begärs in från samtliga medlemsländer som inte

ratificerat ifrågavarande konventioner. Redogörelsen diskuteras i ILO:s

styrelse, vid vårmötena, med början i mars år 2000. Annual review - och

styrelsens diskussion - rör samtliga aktuella rättigheter.

- Global report: Även Global report skall utarbetas årligen men avse endast ett

av de fyra rättighetsområdena. Rapporten föreläggs Internationella

arbetskonferensen, i juni varje år, som en del av generaldirektörens rapport. En

 uppföljning sker därefter på styrelsens novembermöte. Underlaget till denna

rapport är dels den information som inhämtas genom artikel 19-rapporter för

Annual review, dels information genom s.k. artikel 22-rapporter om tillämpningen

 av ratificerade konventioner, dels annan information som Internationella

arbetsbyrån har till sitt förfogande. Den första rapporten, år 2000, rörde

föreningsfriheten och den kollektiva organisations- och förhandlingsrätten, den

andra rapporten, år 2001, kommer att behandla avskaffande av tvångsarbete, den

tredje rapporten, år 2002, avskaffande av barnarbete och den fjärde rapporten,

år 2003, avskaffande av diskriminering, varefter fortsättning följer år 2004-07

i samma turordning.

Convention (No. 181) concerning Private Employment Agencies

The General Conference of the International Labour Organization,

Having been convened at Geneva by the Governing Body of the International Labour

 Office, and having met in its Eighty-fifth Session on 3 June 1997, and

Noting the provisions of the Fee-Charging Employment Agencies Convention

(Revised), 1949, and

Being aware of the importance of flexibility in the functioning of labour

markets, and

Recalling that the International Labour Conference at its 81st Session, 1994,

held the view that the ILO should proceed to revise the Fee-Charging Employment

Agencies Convention (Revised), 1949, and

Considering the very different environment in which private employment agencies

operate, when compared to the conditions prevailing when the above-mentioned

Convention was adopted, and

Recognizing the role which private employment agencies may play in a

well-functioning labour market, and

Recalling the need to protect workers against abuses, and

Recognizing the need to guarantee the right to freedom of association and to

promote collective bargaining and social dialogue as necessary components of a

well-functioning industrial relations system, and

Noting the provisions of the Employment Service Convention, 1948, and

Recalling the provisions of the Forced Labour Convention, 1930, the Freedom of

Association and the Protection of the Right to Organise Convention, 1948, the

Right to Organise and Collective Bargaining Convention, 1949, the Discrimination

 (Employment and Occupation) Convention, 1958, the Employment Policy Convention,

 1964, the Minimum Age Convention, 1973, the Employment Promotion and Protection

 against Unemployment Convention, 1988, and the provisions relating to

recruitment and placement in the Migration for Employment Convention (Revised),

1949, and the Migrant Workers (Supplementary Provisions) Convention, 1975, and

Having decided upon the adoption of certain proposals with regard to the

revision of the Fee-Charging Employment Agencies Convention (Revised), 1949,

which is the fourth item on the agenda of the session, and

Having determined that these proposals shall take the form of an international

Convention;

adopts, this nineteenth day of June of the year one thousand nine hundred and

ninety-seven, the following Convention, which may be cited as the Private

Employment Agencies Convention, 1997:

Article 1

1. For the purpose of this Convention the term "private employment agency" means

 any natural or legal person, independent of the public authorities, which

provides one or more of the following labour market services:

(a) services for matching offers of and applications for employment, without the

 private employment agency becoming a party to the employment relationships

which may arise therefrom;

(b) services consisting of employing workers with a view to making them

available to a third party, who may be a natural or legal person (referred to

below as a "user enterprise") which assigns their tasks and supervises the

execution of these tasks;

(c) other services relating to jobseeking, determined by the competent authority

 after consulting the most representative employers and workers organizations,

such as the provision of information, that do not set out to match specific

offers of and applications for employment.

2. For the purpose of this Convention, the term "workers" includes jobseekers.

3. For the purpose of this Convention, the term "processing of personal data of

workers" means the collection, storage, combination, communication or any other

use of information related to an identified or identifiable worker.

Article 2

1. This Convention applies to all private employment agencies.

2. This Convention applies to all categories of workers and all branches of

economic activity. It does not apply to the recruitment and placement of

seafarers.

3. One purpose of this Convention is to allow the operation of private

employment agencies as well as the protection of the workers using their

services, within the framework of its provisions.

4. After consulting the most representative organizations of employers and

workers concerned, a Member may:

(a) prohibit, under specific circumstances, private employment agencies from

operating in respect of certain categories of workers or branches of economic

activity in the provision of one or more of the services referred to in Article

1, paragraph 1;

(b) exclude, under specific circumstances, workers in certain branches of

economic activity, or parts thereof, from the scope of the Convention or from

certain of its provisions, provided that adequate protection is otherwise

assured for the workers concerned.

5. A Member which ratifies this Convention shall specify, in its reports under

article 22 of the Constitution of the International Labour Organization, any

prohibition or exclusion of which it avails itself under paragraph 4 above, and

give the reasons therefor.

Article 3

1. The legal status of private employment agencies shall be determined in

accordance with national law and practice, and after consulting the most

representative organizations of employers and workers.

2. A Member shall determine the conditions governing the operation of private

employment agencies in accordance with a system of licensing or certification,

except where they are otherwise regulated or determined by appropriate national

law and practice.

Article 4

Measures shall be taken to ensure that the workers recruited by private

employment agencies providing the services referred to in Article 1 are not

denied the right to freedom of association and the right to bargain

collectively.

Article 5

1. In order to promote equality of opportunity and treatment in access to

employment and to particular occupations, a Member shall ensure that private

employment agencies treat workers without discrimination on the basis of race,

colour, sex, religion, political opinion, national extraction, social origin, or

 any other form of discrimination covered by national law and practice, such as

age or disability.

2. Paragraph 1 of this Article shall not be implemented in such a way as to

prevent private employment agencies from providing special services or targeted

programmes designed to assist the most disadvantaged workers in their jobseeking

 activities.

Article 6

The processing of personal data of workers by private employment agencies shall

be:

(a) done in a manner that protects this data and ensures respect for workers''''

privacy in accordance with national law and practice;

(b) limited to matters related to the qualifications and professional experience

 of the workers concerned and any other directly relevant information.

Article 7

1. Private employment agencies shall not charge directly or indirectly, in whole

 or in part, any fees or costs to workers.

2. In the interest of the workers concerned, and after consulting the most

representative organizations of employers and workers, the competent authority

may authorize exceptions to the provisions of paragraph 1 above in respect of

certain categories of workers, as well as specified types of services provided

by private employment agencies.

3. A Member which has authorized exceptions under paragraph 2 above shall, in

its reports under article 22 of the Constitution of the International Labour

Organization, provide information on such exceptions and give the reasons

therefor.

Article 8

1. A Member shall, after consulting the most representative organizations of

employers and workers, adopt all necessary and appropriate measures, both within

 its jurisdiction and, where appropriate, in collaboration with other Members,

to provide adequate protection for and prevent abuses of migrant workers

recruited or placed in its territory by private employment agencies. These shall

 include laws or regulations which provide for penalties, including prohibition

of those private employment agencies which engage in fraudulent practices and

abuses.

2. Where workers are recruited in one country for work in another, the Members

concerned shall consider concluding bilateral agreements to prevent abuses and

fraudulent practices in recruitment, placement and employment.

Article 9

A Member shall take measures to ensure that child labour is not used or supplied

 by private employment agencies.

Article 10

The competent authority shall ensure that adequate machinery and procedures,

involving as appropriate the most representative employers'''' and workers''''

organizations, exist for the investigation of complaints, alleged abuses and

fraudulent practices concerning the activities of private employment agencies.

Article 11

A Member shall, in accordance with national law and practice, take the necessary

 measures to ensure adequate protection for the workers employed by private

employment agencies as described in Article 1, paragraph 1(b) above, in relation

 to:

(a) freedom of association;

(b) collective bargaining;

(c) minimum wages;

(d) working time and other working conditions;

(e) statutory social security benefits;

(f) access to training;

(g) occupational safety and health;

(h) compensation in case of occupational accidents or diseases;

(i) compensation in case of insolvency and protection of workers'''' claims;

(j) maternity protection and benefits, and parental protection and benefits.

Article 12

A Member shall determine and allocate, in accordance with national law and

practice, the respective responsibilities of private employment agencies

providing the services referred to in paragraph 1(b) of Article 1 and of user

enterprises in relation to:

(a) collective bargaining;

(b) minimum wages;

(c) working time and other working conditions;

(d) statutory social security benefits;

(e) access to training;

(f) protection in the field of occupational safety and health;

(g) compensation in case of occupational accidents or diseases;

(h) compensation in case of insolvency and protection of workers'''' claims;

(i) maternity protection and benefits, and parental protection and benefits.

Article 13

1. A Member shall, in accordance with national law and practice and after

consulting the most representative organizations of employers and workers,

formulate, establish and periodically review conditions to promote cooperation

between the public employment service and private employment agencies.

2. The conditions referred to in paragraph 1 above shall be based on the

principle that the public authorities retain final authority for:

(a) formulating labour market policy;

(b) utilizing or controlling the use of public funds earmarked for the

implementation of that policy.

3. Private employment agencies shall, at intervals to be determined by the

competent authority, provide to that authority the information required by it,

with due regard to the confidential nature of such information:

(a) to allow the competent authority to be aware of the structure and activities

 of private employment agencies in accordance with national conditions and

practices;

(b) for statistical purposes.

4. The competent authority shall compile and, at regular intervals, make this

information publicly available.

Article 14

1. The provisions of this Convention shall be applied by means of laws or

regulations or by any other means consistent with national practice, such as

court decisions, arbitration awards or collective agreements.

2. Supervision of the implementation of provisions to give effect to this

Convention shall be ensured by the labour inspection service or other competent

public authorities.

3. Adequate remedies, including penalties where appropriate, shall be provided

for and effectively applied in case of violations of this Convention.

Article 15

This Convention does not affect more favourable provisions applicable under

other international labour Conventions to workers recruited, placed or employed

by private employment agencies.

Article 16

This Convention revises the Fee-Charging Employment Agencies Convention

(Revised), 1949, and the Fee-Charging Employment Agencies Convention, 1933.

Article 17

The formal ratifications of this Convention shall be communicated to the

Director-General of the International Labour Office for registration.

Article 18

1. This Convention shall be binding only upon those Members of the International

 Labour Organization whose ratifications have been registered with the

Director-General of the International Labour Office.

2. It shall come into force 12 months after the date on which the ratifications

of two Members have been registered with the Director-General.

3. Thereafter, this Convention shall come into force for any Member 12 months

after the date on which its ratification has been registered.

Article 19

1. A Member which has ratified this Convention may denounce it after the

expiration of ten years from the date on which the Convention first comes into

force, by an act communicated to the Director-General of the International

Labour Office for registration. Such denunciation shall not take effect until

one year after the date on which it is registered.

2. Each Member which has ratified this Convention and which does not, within the

 year following the expiration of the period of ten years mentioned in the

preceding paragraph, exercise the right of denunciation provided for in this

Article will be bound for another period of ten years and, thereafter, may

denounce this Convention at the expiration of each period of ten years under the

 terms provided for in this Article.

Article 20

1. The Director-General of the International Labour Office shall notify all

Members of the International Labour Organization of the registration of all

ratifications and acts of denunciation communicated by the Members of the

Organization.

2. When notifying the Members of the Organization of the registration of the

second ratification, the Director-General shall draw the attention of the

Members of the Organization to the date upon which the Convention shall come

into force.

Article 21

The Director-General of the International Labour Office shall communicate to the

 Secretary-General of the United Nations, for registration in accordance with

article 102 of the Charter of the United Nations, full particulars of all

ratifications and acts of denunciation registered by the Director-General in

accordance with the provisions of the preceding Articles.

Article 22

At such times as it may consider necessary, the Governing Body of the

International Labour Office shall present to the General Conference a report on

the working of this Convention and shall examine the desirability of placing on

the agenda of the Conference the question of its revision in whole or in part.

Article 23

1. Should the Conference adopt a new Convention revising this Convention in

whole or in part, then, unless the new Convention otherwise provides -

(a) the ratification by a Member of the new revising Convention shall ipso jure

involve the immediate denunciation of this Convention, notwithstanding the

provisions of Article 19 above, if and when the new revising Convention shall

have come into force;

(b) as from the date when the new revising Convention comes into force, this

Convention shall cease to be open to ratification by the Members.

2. This Convention shall in any case remain in force in its actual form and

content for those Members which have ratified it but have not ratified the

revising Convention.

Article 24

The English and French versions of the text of this Convention are equally

authoritative.

ILO:s konvention (nr 181) om

privat arbetsförmedling

Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens,

som har sammankallats till Genève av styrelsen för Internationella arbetsbyrån

och samlats där den 3 juni 1997 till sitt åttiofemte möte,

uppmärksammar bestämmelserna i 1949 års konvention om avgiftskrävande

arbetsförmedlingsbyråer (reviderad),

är medveten om betydelsen av flexibilitet när det gäller arbetsmarknadens

funktion,

erinrar om att Internationella arbetskonferensen under sitt åttioförsta möte

1994 ansåg att Internationella arbetsorganisationen skulle påbörja en revidering

 av 1949 års konvention om avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer (reviderad),

anser att de helt annorlunda omständigheter som privata arbetsförmedlingar

arbetar under jämfört med de förhållanden som rådde när den ovannämnda

konventionen antogs,

erkänner den roll som privata arbetsförmedlingar kan ha på en väl fungerande

arbetsmarknad,

erinrar om behovet av att skydda arbetstagarna mot otillbörligt utnyttjande,

erkänner behovet av att säkerställa rätten till föreningsfrihet och att främja

kollektiva förhandlingar och en social dialog som nödvändiga element i ett väl

fungerande samarbete mellan parterna på arbetsmarknaden,

uppmärksammar bestämmelserna i 1948 års konvention om den offentliga

arbetsförmedlingen,

erinrar om bestämmelserna i 1930 års konvention om tvångs- eller obligatoriskt

arbete, 1948 års konvention om föreningsfrihet och skydd för

organisationsrätten, 1949 års konvention om organisationsrätten och den

kollektiva förhandlingsrätten, 1958 års konvention om diskriminering i fråga om

anställning och yrkesutövning, 1964 års konvention om sysselsättningspolitik,

1973 års konvention om minimiålder för tillträde till arbete, 1988 års

konvention om främjande av sysselsättning och skydd vid arbetslöshet samt om

bestämmelserna som gäller rekrytering och arbetsförmedling i 1949 års konvention

 om migrerande arbetare (reviderad) och 1975 års konvention om migrerande

arbetstagare (tilläggsbestämmelser),

har beslutat att anta vissa förslag om revidering av 1949 års konvention om

avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer (reviderad), en fråga som utgör den

fjärde punkten på mötets dagordning,

har fastställt att dessa förslag skall ta formen av en internationell

konvention, och

antar denna dag, den 19 juni 1997 följande konvention, som kan kallas 1997 års

konvention om privat arbetsförmedling.

Artikel 1

1. Med "privat arbetsförmedling" avses i denna konvention varje av offentlig

myndighet oavhängig fysisk eller juridisk person som tillhandahåller en eller

flera av följande arbetsmarknadstjänster:

a) tjänster för sammankoppling av utbud och efterfrågan av arbetstillfällen utan

 att den privata arbetsförmedlingen för den skull blir part i det

arbetsförhållande som kan uppstå härigenom,

b) tjänster som består i att anställa arbetstagare i syfte att göra dem

tillgängliga för tredje part, som kan vara en fysisk eller juridisk person

(nedan kallad uppdragsgivare) som anger de arbetsuppgifter som skall utföras och

 övervakar att de blir utförda,

c) andra tjänster som gäller sökande efter arbete och som fastställts av behörig

 myndighet efter samråd med de mest representativa arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna, som till exempel att tillhandahålla information

utan att för den skull syfta till att sammanföra utbud och efterfrågan av

särskilda arbetstillfällen.

2. Med "arbetstagare" avses i denna konvention även arbetssökande.

3. Med "behandling av arbetstagarnas personuppgifter" avses i denna konvention

inhämtning, lagring, samkörning, spridning eller varje annan användning av

information som gäller en identifierad eller identifierbar arbetstagare.

Artikel 2

1. Denna konvention gäller alla privata arbetsförmedlingar.

2. Denna konvention gäller alla kategorier av arbetstagare och alla ekonomiska

verksamhetsområden. Den är inte tillämplig på rekrytering och förmedling av

sjömän.

3. Ett syfte med denna konvention är såväl att tillåta privata

arbetsförmedlingar att bedriva verksamhet som att skydda de arbetstagare som

använder sig av deras tjänster, inom ramen för konventionens bestämmelser.

4. En medlemsstat kan, efter samråd med de mest representativa arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna,

a) förbjuda privata arbetsförmedlingar att, under vissa omständigheter, bedriva

verksamhet beträffande vissa kategorier av arbetstagare eller ekonomiska

verksamhetsområden när det gäller att tillhandahålla en eller flera av de

tjänster som omnämnts i artikel 1.1,

b) under vissa omständigheter utesluta arbetstagare inom vissa grenar av

ekonomisk verksamhet, eller delar av dessa, från konventionens verksamhetsområde

 eller från vissa av dess bestämmelser, förutsatt att tillräckligt skydd

tillförsäkras de berörda arbetstagarna på annat sätt.

5. En medlemsstat som ratificerar denna konvention skall i sina rapporter i

enlighet med artikel 22 i Internationella arbetsorganisationens stadga redovisa

varje förbud eller uteslutning som den åberopar enligt artikel 4 ovan och ange

orsaken därtill.

Artikel 3

1. De privata arbetsförmedlingarnas rättsliga ställning skall fastställas i

enlighet med nationell lag och praxis och efter samråd med de mest

representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna.

2. En medlemsstat skall fastställa villkoren för de privata

arbetsförmedlingarnas verksamhet i enlighet med ett licens- eller

certifieringssystem, förutom i de fall då de regleras eller beslutas på annat

sätt genom tillämplig nationell lag och praxis.

Artikel 4

Åtgärder skall vidtas för att säkerställa att de arbetstagare som rekryteras

genom privata arbetsförmedlingar som tillhandhåller de tjänster som avses i

artikel 1 inte förvägras rätten till föreningsfrihet och rätten till kollektiva

förhandlingar.

Artikel 5

1. För att främja att lika möjligheter och lika behandling ges vad gäller

tillgång till arbetstillfällen och till särskilda yrken skall en medlemsstat

säkerställa att privata arbetsförmedlingar behandlar arbetstagare utan

diskriminering på grund av ras, hudfärg, kön, religion, politisk åskådning,

nationell tillhörighet, socialt ursprung, eller varje annan form av

diskriminering som täcks av nationell lag och praxis, såsom ålder eller

funktionshinder.

2. Punkt 1 i denna artikel skall inte tillämpas så att den hindrar privata

arbetsförmedlingar att tillhandahålla särskilda tjänster eller målinriktade

program som är avsedda att hjälpa de mest missgynnade arbetstagarna i deras

sökande efter arbete.

Artikel 6

De privata arbetsförmedlingarnas behandling av arbetstagarnas personuppgifter

skall

a) ske på sådant sätt att dessa uppgifter skyddas och att respekten för

arbetstagarnas privatliv säkerställs, i enlighet med nationell lag och praxis,

b) begränsas till ärenden som gäller de berörda arbetstagarnas kvalifikationer

och yrkeserfarenhet och till alla övriga upplysningar som har direkt betydelse

för ärendet.

Artikel 7

1. Privata arbetsförmedlingar skall varken direkt eller indirekt, helt eller

delvis, ta ut några avgifter eller andra kostnader hos arbetstagarna.

2. När det är av betydelse för de berörda arbetstagarna, och efter samråd med de

 mest representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna, kan

vederbörlig myndighet tillåta undantag från bestämmelserna i punkt 1 ovan med

avseende på vissa kategorier av arbetstagare och särskilda slag av tjänster som

erbjuds av privata arbetsförmedlingar.

3. En medlemsstat som har medgivit undantag enligt punkt 2 ovan skall i sina

rapporter i enlighet med artikel 22 i Internationella arbetsorganisationens

stadga upplysa om sådana undantag och ange orsaken därtill.

Artikel 8

1. En medlemsstat skall, efter samråd med de mest representativa arbetsgivar-

och arbetstagarorganisationerna, vidta alla nödvändiga och lämpliga åtgärder,

såväl inom sin jurisdiktion som, när det är lämpligt, i samarbete med andra

medlemsstater, för att tillhandahålla lämpligt skydd för och förhindra

otillbörligt utnyttjande av migrerande arbetstagare som rekryteras eller

förmedlas inom dess territorium av privata arbetsförmedlingar. Dessa åtgärder

skall omfatta lagar och bestämmelser som föreskriver straffpåföljd, inbegripet

förbud mot privata arbetsförmedlingar som ägnar sig åt bedrägligt handlande

eller otillbörligt utnyttjande.

2. När arbetstagare rekryteras i ett land för att arbeta i ett annat land skall

de berörda medlemsstaterna överväga att ingå bilaterala avtal för att förhindra

otillbörligt utnyttjande och bedräglig verksamhet i samband med rekrytering,

förmedling och anställning.

Artikel 9

En medlemsstat skall vidta åtgärder för att säkerställa att barnarbete varken

används eller förmedlas av privata arbetsförmedlingar.

Artikel 10

Den behöriga myndigheten skall säkerställa att det finns lämpliga mekanismer och

 förfaringssätt, som, när så är lämpligt, skall inbegripa deltagande av de mest

representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna, för att undersöka

klagomål, påstått otillbörligt utnyttjande och bedrägligt handlande i samband

med privata arbetsförmedlingars verksamhet.

Artikel 11

En medlemsstat skall, i enlighet med nationell lag och praxis, vidta nödvändiga

åtgärder för att säkerställa lämpligt skydd för de arbetstagare som anställs

genom privata arbetsförmedlingar i enlighet med artikel 1.1 b ovan, när det

gäller

a) föreningsfrihet

b) kollektiva förhandlingar

c) minimilöner

d) arbetstid och andra arbetsvillkor

e) lagstadgade sociala förmåner

f) tillgång till utbildning

g) arbetarskydd

h) ersättning vid arbetsskada eller yrkessjukdom

i) ersättning vid insolvens och skydd för arbetstagarnas krav

j) skydd och förmåner vid havandeskap och barnsbörd samt föräldraskydd och

föräldraförmåner.

Artikel 12

En medlemsstat skall, i enlighet med nationell lag och praxis, besluta om och

fördela det ansvar som skall åligga de privata arbetsförmedlingarna som

förmedlar de tjänster som omnämnts i artikel 1.1 b och uppdragsgivarna vad

beträffar

a) kollektiva förhandlingar,

b) minimilöner,

c) arbetstid och andra arbetsvillkor,

d) lagstadgade sociala förmåner,

e) tillgång till utbildning,

f) tillsyn inom området för arbetarskydd,

g) ersättning vid yrkesskada eller yrkessjukdom,

h) ersättning vid insolvens och skydd för arbetstagarnas krav,

i) skydd och förmåner vid havandeskap och barnsbörd samt föräldraskydd och

föräldraförmåner.

Artikel 13

1. En medlemsstat skall, i enlighet med nationell lag och praxis och efter

samråd med de mest representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna,

utforma, upprätta och med jämna mellanrum se över villkoren för att främja

samarbetet mellan den offentliga och den privata arbetsförmedlingen.

2. De villkor som avses i punkt 1 ovan skall grundas på principen att de

offentliga myndigheterna skall behålla den slutgiltiga bestämmanderätten att

a) utforma arbetsmarknadspolitik,

b) använda eller kontrollera de offentliga medel som är öronmärkta för att

genomföra den politiken.

3. Privata arbetsförmedlingar skall, vid tidpunkter som skall beslutas av den

behöriga myndigheten, förse denna myndighet med de upplysningar som begärts, med

 nödvändig hänsyn till sådana upplysningars konfidentiella karaktär,

a) för att låta den behöriga myndigheten få kännedom om privata

arbetsförmedlingars uppbyggnad och verksamhet i enlighet med nationella villkor

och nationell praxis,

b) för statistiska ändamål.

4. Den behöriga myndigheten skall samla dessa upplysningar och, med jämna

mellanrum, göra dem allmänt tillgängliga.

Artikel 14

1. Bestämmelserna i denna konvention skall tillämpas genom lagar och

bestämmelser eller på varje annat sätt som överensstämmer med nationell praxis,

såsom domstolsbeslut, skiljedom eller kollektivavtal.

2. Övervakning av att bestämmelser genomförs för att ge verkan åt denna

konvention ankommer på den för tillsynen över arbetarskyddet ansvariga

myndigheten eller annan behörig myndighet.

3. Lämpliga åtgärder, inbegripet sanktioner när så är lämpligt, skall

föreskrivas och vederbörligen tillämpas i fall av överträdelse av denna

konvention.

Artikel 15

Denna konvention påverkar inte mer gynnsamma bestämmelser i andra

ILO-konventioner som är tillämpliga på arbetstagare som rekryteras, förmedlas

eller anställs av privata arbetsförmedlingar.

Artikel 16

Denna konvention reviderar 1949 års konvention om avgiftskrävande

arbetsförmedlingsbyråer och 1933 års konvention om avgiftskrävande

arbetsförmedlingsbyråer.

Artikel 17

Ratifikationsdokument avseende denna konvention skall sändas till

Internationella arbetsbyråns generaldirektör för registrering.

Artikel 18

1. Denna konvention skall vara bindande endast för de medlemmar av

Internationella arbetsorganisationen vilkas ratifikationer har re-gistrerats hos

 Internationella arbetsbyråns generaldirektör.

2. Den träder i kraft tolv månader efter den dag då ratifikationer från två

medlemsstater har registrerats hos generaldirektören.

3. Därefter träder konventionen i kraft för varje annan medlemsstat tolv månader

 efter den dag då dess ratifikation har registrerats.

Artikel 19

1. En medlemsstat som har ratificerat denna konvention kan säga upp den, sedan

tio år har förflutit från den dag då konventionen först träder i kraft, genom en

 skrivelse som sänds till Internationella arbetsbyråns generaldirektör för

registrering. Sådan uppsägning får inte verkan förrän ett år efter den dag då

den har registrerats.

2. Varje medlemsstat som har ratificerat denna konvention och som inte, inom det

 år som följer på utgången av den i föregående punkt nämnda tioårsperioden, gör

bruk av sin uppsägningsrätt enligt denna artikel, kommer att vara bunden för en

ny tioårsperiod och kan därefter säga upp konventionen vid utgången av varje

tioårsperiod på de villkor som föreskrivs i denna artikel.

Artikel 20

1. Internationella arbetsbyråns generaldirektör skall underrätta samtliga

medlemmar av Internationella arbetsorganisationen om registreringen av alla

ratifikationer och uppsägningar som har tagits emot från organisationens

medlemmar.

2. När generaldirektören underrättar organisationens medlemmar om registreringen

 av den andra ratifikationen i ordningen, skall han fästa medlemsstaternas

uppmärksamhet på den dag då konventionen kommer att träda i kraft.

Artikel 21

Internationella arbetsbyråns generaldirektör skall, för registrering enligt

artikel 102 i Förenta nationernas stadga, lämna Förenta nationernas

generalsekreterare fullständiga upplysningar om samtliga ratifikationer och

uppsägningar som har registrerats hos generaldirektören enligt bestämmelserna i

föregående artiklar.

Artikel 22

När Internationella arbetsbyråns styrelse finner det nödvändigt, skall den lämna

 Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens en redogörelse för

denna konventions tillämpning och överväga om det finns anledning att föra upp

frågan om revidering av konventionen, helt eller delvis, på konferensens

dagordning.

Artikel 23

1. Om konferensen antar en ny konvention, varigenom denna konvention helt eller

delvis revideras, och den nya konventionen inte föreskriver annat, skall

a) en medlemsstats ratifikation av den nya reviderade konventionen anses i sig

innebära omedelbar uppsägning av denna konvention, utan hinder av bestämmelserna

 i artikel 19 ovan, om och när den nya reviderade konventionen har trätt i

kraft,

b) från och med den dag då den nya reviderade konventionen träder i kraft, denna

 konvention upphöra att vara öppen för ratifikation av medlemsstaterna.

2. Denna konvention skall likväl förbli gällande till form och innehåll för de

medlemsstater som har ratificerat den men inte har ratificerat den nya

reviderade konventionen.

Artikel 24

De engelska och franska versionerna av denna konventionstext har lika giltighet.

Recommendation (No. 188) concerning Private Employment Agencies

The General Conference of the International Labour Organization,

Having been convened at Geneva by the Governing Body of the International Labour

 Office, and having met in its Eighty-fifth Session on 3 June 1997, and

Having decided upon the adoption of certain proposals with regard to the

revision of the Fee-Charging Employment Agencies Convention (Revised), 1949,

which is the fourth item on the agenda of the session, and

Having determined that these proposals shall take the form of a Recommendation

supplementing the Private Employment Agencies Convention, 1997;

adopts, this nineteenth day of June of the year one thousand nine hundred and

ninety-seven, the following Recommendation, which may be cited as the Private

Employment Agencies Recommendation, 1997:

 I. GENERAL PROVISIONS

1. The provisions of this Recommendation supplement those of the Private

Employment Agencies Convention, 1997, (referred to as "the Convention") and

should be applied in conjunction with them.

2. (1) Tripartite bodies or organizations of employers and workers should be

involved as far as possible in the formulation and implementation of provisions

to give effect to the Convention

(2) Where appropriate, national laws and regulations applicable to private

employment agencies should be supplemented by technical standards, guidelines,

codes of ethics, self-regulatory mechanisms or other means consistent with

national practice.

3. Members should, as may be appropriate and practicable, exchange information

and experiences on the contributions of private employment agencies to the

functioning of the labour market and communicate this to the International

Labour Office.

 II. PROTECTION OF WORKERS

4. Members should adopt all necessary and appropriate measures to prevent and to

 eliminate unethical practices by private employment agencies. These measures

may include laws or regulations which provide for penalties, including

prohibition of private employment agencies engaging in unethical practices.

5. Workers employed by private employment agencies as defined in Article 1.1(b)

of the Convention should, where appropriate, have a written contract of

employment specifying their terms and conditions of employment. As a minimum

requirement, these workers should be informed of their conditions of employment

before the effective beginning of their assignment.

6. Private employment agencies should not make workers available to a user

enterprise to replace workers of that enterprise who are on strike.

7. The competent authority should combat unfair advertising practices and

misleading advertisements, including advertisements for non-existent jobs.

8. Private employment agencies should:

(a) not knowingly recruit, place or employ workers for jobs involving

unacceptable hazards or risks or where they may be subjected to abuse or

discriminatory treatment of any kind;

(b) inform migrant workers, as far as possible in their own language or in a

language with which they are familiar, of the nature of the position offered and

 the applicable terms and conditions of employment.

9. Private employment agencies should be prohibited, or by other means

prevented, from drawing up and publishing vacancy notices or offers of

employment in ways that directly or indirectly result in discrimination on

grounds such as race, colour, sex, age, religion, political opinion, national

extraction, social origin, ethnic origin, disability, marital or family status,

sexual orientation or membership of a workers'''' organization.

10. Private employment agencies should be encouraged to promote equality in

employment through affirmative action programmes.

11. Private employment agencies should be prohibited from recording, in files or

 registers, personal data which are not required for judging the aptitude of

applicants for jobs for which they are being or could be considered.

12. (1) Private employment agencies should store the personal data of a worker

only for so long as it is justified by the specific purposes for which they have

 been collected, or so long as the worker wishes to remain on a list of

potential job candidates.

(2) Measures should be taken to ensure that workers have access to all their

personal data as processed by automated or electronic systems, or kept in a

manual file. These measures should include the right of workers to obtain and

examine a copy of any such data and the right to demand that incorrect or

incomplete data be deleted or corrected.

(3) Unless directly relevant to the requirements of a particular occupation and

with the express permission of the worker concerned, private employment agencies

 should not require, maintain or use information on the medical status of a

worker, or use such information to determine the suitability of a worker for

employment.

13. Private employment agencies and the competent authority should take measures

 to promote the utilization of proper, fair and efficient selection methods.

14. Private employment agencies should have properly qualified and trained

staff.

15. Having due regard to the rights and duties laid down in national law

concerning termination of contracts of employment, private employment agencies

providing the services referred to in paragraph 1(b) of Article 1 of the

Convention should not:

(a) prevent the user enterprise from hiring an employee of the agency assigned

to it;

(b) restrict the occupational mobility of an employee;

(c) impose penalties on an employee accepting employment in another enterprise.

 III. RELATIONSHIP BETWEEN THE PUBLIC EMPLOYMENT SERVICE AND PRIVATE EMPLOYMENT

AGENCIES

16. Cooperation between the public employment service and private employment

agencies in relation to the implementation of a national policy on organizing

the labour market should be encouraged; for this purpose, bodies may be

established that include representatives of the public employment service and

private employment agencies, as well as of the most representative organizations

 of employers and workers.

17. Measures to promote cooperation between the public employment service and

private employment agencies could include:

(a) pooling of information and use of common terminology so as to improve

transparency of labour market functioning;

(b) exchanging vacancy notices;

(c) launching of joint projects, for example in training;

(d) concluding agreements between the public employment service and private

employment agencies regarding the execution of certain activities, such as

projects for the integration of the long-term unemployed;

(e) training of staff;

(f) consulting regularly with a view to improving professional practices.

ILO:s rekommendation (nr 188) om privat arbetsförmedling

Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens,

som har sammankallats till Genève av styrelsen för Internationella arbetsbyrån

och samlats där den 3 juni 1997 till sitt åttiofemte möte,

har beslutat att anta vissa förslag angående revidering av 1949 års konvention

om avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer (reviderad), en fråga som utgör den

fjärde punkten på mötets dagordning,

har fastställt att dessa förslag skall ta formen av en rekommendation som

kompletterar 1997 års konvention om privat arbetsförmedling, och

antar denna dag, den 19 juni 1997, följande rekommendation, som kan kallas 1997

års rekommendation om privat arbetsförmedling.

 I. ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

1. Bestämmelserna i denna rekommendation utgör ett tillägg till bestämmelserna i

 1997 års konvention om privat arbetsförmedling (nedan kallad "konventionen")

och bör tillämpas tillsammans med dem.

2. 1) Trepartsorgan eller arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer bör så

långt möjligt medverka i utarbetandet och genomförandet av bestämmelserna för

att ge verkan åt konventionen.

2) När så är möjligt bör nationella lagar och bestämmelser som är tillämpliga på

 privata arbetsförmedlingar kompletteras med tekniska standarder, riktlinjer,

etiska regler, självreglerande mekanismer eller annat som är förenligt med

nationell praxis.

3. Medlemsstater bör, i den mån det är möjligt och praktiskt, utbyta information

 och erfarenheter om de privata arbetsförmedlingarnas bidrag till hur

arbetsmarknaden fungerar och meddela detta till Internationella arbetsbyrån.

 II. SKYDD AV ARBETSTAGARNA

4. Medlemsstater bör vidta alla nödvändiga och lämpliga åtgärder för att

förhindra och i förekommande fall undanröja att privata arbetsfömedlingar

använder sig av oetiska metoder. Dessa åtgärder kan omfatta lagar eller

bestämmelser som föreskriver straffpåföljd, inbegripet förbud för privata

arbetsförmedlingar som använder sig av oetiska metoder.

5. Arbetstagare som har anställts genom privata arbetsförmedlingar i enlighet

med artikel 1.1 b i konventionen bör, där så är möjligt, ha ett skriftligt

anställningskontrakt som anger anställningsvillkoren. Som ett lägsta krav bör

dessa arbetstagare underrättas om anställningsvillkoren innan de i praktiken

tillträder sin anställning.

6. Privata arbetsförmedlingar bör inte förmedla arbetstagare till en

uppdragsgivare för att hos denna uppdragsgivare ersätta arbetstagare som är i

strejk.

7. Den behöriga myndigheten bör bekämpa otillåten och vilseledande annonsering,

inbegripet annonsering om icke existerande arbeten.

8. Privata arbetsförmedlingar bör

a) inte medvetet rekrytera, förmedla eller anställa arbetstagare för arbeten som

 innebär oacceptabel fara eller risk eller där de kan utsättas för otillbörligt

utnyttjande eller diskriminerande behandling av något slag,

b) underrätta migrerande arbetstagare, så långt möjligt på deras eget språk

eller på ett språk som de behärskar, om vilket slags anställning erbjudandet

gäller och villkoren för anställningen.

9. Privata arbetsförmedlingar bör förbjudas, eller på annat sätt förhindras, att

 utarbeta och publicera meddelanden om lediga platser eller

anställningserbjudanden på ett sätt som direkt eller indirekt diskriminerar på

grund av ras, hudfärg, kön, ålder, religion, politisk åskådning, nationell

härkomst, socialt eller etiskt ursprung, funktionshinder, civilstånd eller

familjesituation, sexuell läggning eller medlemskap i en

arbetstagarorganisation.

10. Privata arbetsförmedlingar bör uppmuntras att främja likställdhet i arbetet

genom aktiva handlingsprogram.

11. Privata arbetsförmedlingar bör förbjudas att, i arkiv eller register, föra

in personuppgifter som inte krävs för att bedöma sökandenas lämplighet för

arbeten för vilka de är eller kan bli aktuella.

12. 1) Privata arbetsförmedlingar bör endast lagra personuppgifter om en

arbetstagare så länge som det är berättigat med hänsyn till de särskilda ändamål

 för vilka de har inhämtats eller så länge som arbetstagaren önskar stå kvar i

en förteckning över eventuella arbetssökande.

2) Åtgärder bör vidtas för att säkerställa att arbetstagare får tillgång till

alla uppgifter om sin person som behandlats i automatiska eller elektroniska

system eller som förts in i manuella arkiv. Dessa åtgärder bör inbegripa rätten

för arbetstagare att erhålla och kontrollera kopior av all sådan information och

 rätten att begära att felaktig eller ej fullständig information raderas eller

rättas.

3) Såvida inte dessa uppgifter står i direkt förhållande till de krav som ställs

 för att utöva ett visst yrke och den berörda arbetstagarens uttryckliga

tillstånd ges bör privata arbetsförmedlingar inte begära, bevara eller använda

uppgifter om en arbetstagares hälsotillstånd eller använda sådana uppgifter för

att avgöra en arbetstagares lämplighet för en anställning.

13. Privata arbetsförmedlingar och behörig myndighet bör vidta åtgärder för att

främja användandet av lämpliga, skäliga och effektiva urvalsmetoder.

14. Privata arbetsförmedlingar bör ha personal som är tillräckligt kvalificerad

och utbildad.

15. Med vederbörlig hänsyn till i nationell lag föreskrivna rättigheter och

skyldigheter beträffande upphörande av anställningskontrakt bör privata

arbetsförmedlingar som tillhandahåller tjänster som anges i artikel 1.1 b i

konventionen inte

a) hindra uppdragsgivaren att anställa en arbetstagare som har förmedlats till

uppdragsgivaren av arbetsförmedlingen,

b) begränsa en anställds yrkesrörlighet,

c) bestraffa en arbetstagare som tar anställning i ett annat företag.

 III. FÖRHÅLLANDET MELLAN DEN OFFENTLIGA OCH DEN PRIVATA ARBETSFÖRMEDLINGEN

16. Samarbete mellan den offentliga och den privata arbetsförmedlingen för att

genomföra en nationell politik i syfte att organisera arbetsmarknaden bör

uppmuntras; för detta ändamål kan organ upprättas som skall bestå av

representanter såväl för den offentliga och den privata arbetsförmedlingen som

för de mest representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna.

17. Åtgärder för att främja samarbetet mellan den offentliga och den privata

arbetsförmedlingen bör omfatta

a) sammanförande av information och användning av gemensam terminologi för att

få en bättre översikt över hur arbetsmarknaden fungerar,

b) utbyte av meddelanden om lediga tjänster,

c) lansering av gemensamma projekt, till exempel inom utbildningens område,

d) ingående av avtal mellan den offentliga och den privata arbetsförmedlingen om

 att genomföra viss verksamhet, som t.ex. projekt för integrering av

långtidsarbetslösa,

e) utbildning av personal,

f) regelbundna samråd i syfte att förbättra yrkesmässig praxis.

Recommendation (No. 189) concerning General Conditions to stimulate Job Creation

 in Small and Medium-Sized Enterprises

The General Conference of the International Labour Organization,

Having been convened at Geneva by the Governing Body of the International Labour

 Office, and having met in its Eighty-sixth Session on 2 June 1998, and

Recognizing the need for the pursuit of the economic, social, and spiritual

well-being and development of individuals, families, communities and nations,

Aware of the importance of job creation in small and medium-sized enterprises,

Recalling the resolution concerning the promotion of small and medium-sized

enterprises adopted by the International Labour Conference at its 72nd Session,

l986, as well as the Conclusions set out in the resolution concerning employment

 policies in a global context, adopted by the Conference at its 83rd Session,

1996,

Noting that small and medium-sized enterprises, as a critical factor in economic

 growth and development, are increasingly responsible for the creation of the

majority of jobs throughout the world, and can help create an environment for

innovation and entrepreneurship,

Understanding the special value of productive, sustainable and quality jobs,

Recognizing that small and medium-sized enterprises provide the potential for

women and other traditionally disadvantaged groups to gain access under better

conditions to productive, sustainable and quality employment opportunities,

Convinced that promoting respect for the Forced Labour Convention, 1930, the

Freedom of Association and Protection of the Right to Organise Convention, 1948,

 the Right to Organise and Collective Bargaining Convention, 1949, the Equal

Remuneration Convention, 1951, the Abolition of Forced Labour Convention, 1957,

and the Discrimination (Employment and Occupation) Convention, 1958, will

enhance the creation of quality employment in small and medium-sized enterprises

 and in particular that promoting respect for the Minimum Age Convention and

Recommendation, 1973, will help Members in their efforts to eliminate child

labour,

Also convinced that the adoption of new provisions on job creation in small and

medium-sized enterprises, to be taken into account together with:

(a) the relevant provisions of other international labour Conventions and

Recommendations as appropriate, such as the Employment Policy Convention and

Recommendation, 1964, and the Employment Policy (Supplementary Provisions)

Recommendation, 1984, the Co-operatives (Developing Countries) Recommendation,

1966, the Human Resources Development Convention and Recommendation, 1975, and

the Occupational Safety and Health Convention and Recommendation, 1981; and

(b) other proven ILO initiatives promoting the role of small and medium-sized

enterprises in sustainable job creation and encouraging adequate and common

application of social protection, including Start and Improve Your Business and

other programmes as well as the work of the International Training Centre of the

 ILO in training and skills enhancement,

will provide valuable guidance for Members in the design and implementation of

policies on job creation in small and medium-sized enterprises,

Having decided upon the adoption of certain proposals with regard to general

conditions to stimulate job creation in small and medium-sized enterprises,

which is the fourth item on the agenda of the session, and

Having determined that these proposals shall take the form of a Recommendation;

adopts this seventeenth day of June of the year one thousand nine hundred and

ninety-eight the following Recommendation which may be cited as the Job Creation

 in Small and Medium-Sized Enterprises Recommendation, 1998.

 I. DEFINITION, PURPOSE AND SCOPE

1. Members should, in consultation with the most representative organizations of

 employers and workers, define small and medium-sized enterprises by reference

to such criteria as may be considered appropriate, taking account of national

social and economic conditions, it being understood that this flexibility should

 not preclude Members from arriving at commonly agreed definitions for data

collection and analysis purposes.

2. Members should adopt measures which are appropriate to national conditions

and consistent with national practice in order to recognize and to promote the

fundamental role that small and medium-sized enterprises can play as regards:

(a) the promotion of full, productive and freely chosen employment;

(b) greater access to income-earning opportunities and wealth creation leading

to productive and sustainable employment;

(c) sustainable economic growth and the ability to react with flexibility to

changes;

(d) increased economic participation of disadvantaged and marginalized groups in

 society;

(e) increased domestic savings and investment;

(f) training and development of human resources;

(g) balanced regional and local development;

(h) provision of goods and services which are better adapted to local market

needs;

(i) access to improved quality of work and working conditions which may

contribute to a better quality of life, as well as allow large numbers of people

 to have access to social protection;

(j) stimulating innovation, entrepreneurship, technology development and

research;

(k) access to domestic and international markets; and

(l) the promotion of good relations between employers and workers.

3. In order to promote the fundamental role of small and medium-sized

enterprises referred to in Paragraph 2, Members should adopt appropriate

measures and enforcement mechanisms to safeguard the interests of workers in

such enterprises by providing them with the basic protection available under

other relevant instruments.

4. The provisions of this Recommendation apply to all branches of economic

activity and all types of small and medium-sized enterprises, irrespective of

the form of ownership (for example, private and public companies, cooperatives,

partnerships, family enterprises, and sole proprietorships).

 II. POLICY AND LEGAL FRAMEWORK

5. In order to create an environment conducive to the growth and development of

small and medium-sized enterprises, Members should:

(a) adopt and pursue appropriate fiscal, monetary and employment policies to

promote an optimal economic environment (as regards, in particular, inflation,

interest and exchange rates, taxation, employment and social stability);

(b) establish and apply appropriate legal provisions as regards, in particular,

property rights, including intellectual property, location of establishments,

enforcement of contracts, fair competition as well as adequate social and labour

 legislation;

(c) improve the attractiveness of entrepreneurship by avoiding policy and legal

measures which disadvantage those who wish to become entrepreneurs.

6. The measures referred to in Paragraph 5 should be complemented by policies

for the promotion of efficient and competitive small and medium-sized

enterprises able to provide productive and sustainable employment under adequate

 social conditions. To this end, Members should consider policies that:

(1) create conditions which:

(a) provide for all enterprises, whatever their size or type:

(i) equal opportunity as regards, in particular, access to credit, foreign

exchange and imported inputs; and

(ii) fair taxation;

(b) ensure the non-discriminatory application of labour legislation, in order to

 raise the quality of employment in small and medium-sized enterprises;

(c) promote observance by small and medium-sized enterprises of international

labour standards related to child labour;

(2) remove constraints to the development and growth of small and medium-sized

enterprises, arising in particular from:

(a) difficulties of access to credit and capital markets;

(b) low levels of technical and managerial skills;

(c) inadequate information;

(d) low levels of productivity and quality;

(e) insufficient access to markets;

(f) difficulties of access to new technologies;

(g) lack of transport and communications infrastructure;

(h) inappropriate, inadequate or overly burdensome registration, licensing,

reporting and other administrative requirements, including those which are

disincentives to the hiring of personnel, without prejudicing the level of

conditions of employment, the effectiveness of labour inspection or the system

of supervision of working conditions and related issues;

(i) insufficient support for research and development;

(j) difficulties in access to public and private procurement opportunities;

(3) include specific measures and incentives aimed at assisting and upgrading

the informal sector to become part of the organized sector.

7. With a view to the formulation of such policies Members should, where

appropriate:

(1) collect national data on the small and medium-sized enterprise sector,

covering inter alia quantitative and qualitative aspects of employment, while

ensuring that this does not result in undue administrative burdens for small and

 medium-sized enterprises;

(2) undertake a comprehensive review of the impact of existing policies and

regulations on small and medium-sized enterprises, with particular attention to

the impact of structural adjustment programmes on job creation;

(3) review labour and social legislation, in consultation with the most

representative organizations of employers and workers, to determine whether:

(a) such legislation meets the needs of small and medium-sized enterprises,

while ensuring adequate protection and working conditions for their workers;

(b) there is a need for supplementary measures as regards social protection,

such as voluntary schemes, cooperative initiatives and others;

(c) such social protection extends to workers in small and medium-sized

enterprises and there are adequate provisions to ensure compliance with social

security regulations in areas such as medical care, sickness, unemployment,

old-age, employment injury, family, maternity, invalidity and survivors''''

benefits.

8. In times of economic difficulties, governments should seek to provide strong

and effective assistance to small and medium-sized enterprises and their

workers.

9. In formulating these policies, Members:

(1) may consult, in addition to the most representative organizations of

employers and workers, other concerned and competent parties as they deem

appropriate;

(2) should take into account other policies in such areas as fiscal and monetary

 matters, trade and industry, employment, labour, social protection, gender

equality, occupational safety and health and capacity-building through education

 and training;

(3) should establish mechanisms to review these policies, in consultation with

the most representative organizations of employers and workers, and to update

them.

 III. DEVELOPMENT OF AN ENTERPRISE CULTURE

10. Members should adopt measures, drawn up in consultation with the most

representative organizations of employers and workers, to create and strengthen

an enterprise culture which favours initiatives, enterprise creation,

productivity, environmental consciousness, quality, good labour and industrial

relations, and adequate social practices which are equitable. To this end,

Members should consider:

(1) pursuing the development of entrepreneurial attitudes, through the system

and programmes of education, entrepreneurship and training linked to job needs

and the attainment of economic growth and development, with particular emphasis

being given to the importance of good labour relations and the multiple

vocational and managerial skills needed by small and medium-sized enterprises;

(2) seeking, through appropriate means, to encourage a more positive attitude

towards risk-taking and business failure by recognizing their value as a

learning experience while at the same time recognizing their impact on both

entrepreneurs and workers;

(3) encouraging a process of lifelong learning for all categories of workers and

 entrepreneurs;

(4) designing and implementing, with full involvement of the organizations of

employers and workers concerned, awareness campaigns to promote:

(a) respect for the rule of law and workers'''' rights, better working conditions,

higher productivity and improved quality of goods and services;

(b) entrepreneurial role models and award schemes, taking due account of the

specific needs of women, and of disadvantaged and marginalized groups.

 IV. DEVELOPMENT OF AN EFFECTIVE SERVICE INFRASTRUCTURE

11. In order to enhance the growth, job-creation potential and competitiveness

of small and medium-sized enterprises, consideration should be given to the

availability and accessibility of a range of direct and indirect support

services for them and their workers, to include:

(a) business pre-start-up, start-up and development assistance;

(b) business plan development and follow-up;

(c) business incubators;

(d) information services, including advice on government policies;

(e) consultancy and research services;

(f) managerial and vocational skills enhancement;

(g) promotion and development of enterprise-based training;

(h) support for training in occupational safety and health;

(i) assistance in upgrading the literacy, numeracy, computer competencies and

basic education levels of managers and employees;

(j) access to energy, telecommunications and physical infrastructure such as

water, electricity, premises, transportation and roads, provided directly or

through private sector intermediaries;

(k) assistance in understanding and applying labour legislation, including

provisions on workers'''' rights, as well as in human resources development and the

 promotion of gender equality;

(l) legal, accounting and financial services;

(m) support for innovation and modernization;

(n) advice regarding technology;

(o) advice on the effective application of information and communication

technologies to the business process;

(p) access to capital markets, credit and loan guarantees;

(q) advice in finance, credit and debt management;

(r) export promotion and trade opportunities in national and international

markets;

(s) market research and marketing assistance;

(t) assistance in product design, development and presentation;

(u) quality management, including quality testing and measurement;

(v) packaging services;

(w) environmental management services.

12. As far as possible, the support services referred to in Paragraph 11 should

be designed and provided to ensure optimum relevance and efficiency through such

 means as:

(a) adapting the services and their delivery to the specific needs of small and

medium-sized enterprises, taking into account prevailing economic, social and

cultural conditions, as well as differences in terms of size, sector and stage

of development;

(b) ensuring active involvement of small and medium-sized enterprises and the

most representative organizations of employers and workers in the determination

of the services to be offered;

(c) involving the public and private sector in the delivery of such services

through, for example, organizations of employers and workers, semi-public

organizations, private consultants, technology parks, business incubators and

small and medium-sized enterprises themselves;

(d) decentralizing the delivery of services, thereby bringing them as physically

 close to small and medium-sized enterprises as possible;

(e) promoting easy access to an integrated range of effective services through

"single window" arrangements or referral services;

(f) aiming towards self-sustainability for service providers through a

reasonable degree of cost recovery from small and medium-sized enterprises and

other sources, in such a manner as to avoid distorting the markets for such

services and to enhance the employment creation potential of small and

medium-sized enterprises;

(g) ensuring professionalism and accountability in the management of service

delivery;

(h) establishing mechanisms for continuous monitoring, evaluation and updating

of services.

13. Services should be designed to include productivity-enhancing and other

approaches which promote efficiency and help small and medium-sized enterprises

to sustain competitiveness in domestic and international markets, while at the

same time improving labour practices and working conditions.

14. Members should facilitate access of small and medium-sized enterprises to

finance and credit under satisfactory conditions. In this connection:

(1) credit and other financial services should as far as possible be provided on

 commercial terms to ensure their sustainability, except in the case of

particularly vulnerable groups of entrepreneurs;

(2) supplementary measures should be taken to simplify administrative

procedures, reduce transaction costs and overcome problems related to inadequate

 collateral by, for example, the creation of non-governmental financial retail

agencies and development finance institutions addressing poverty alleviation;

(3) small and medium-sized enterprises may be encouraged to organize in mutual

guarantee associations;

(4) the creation of venture capital and other organizations, specializing in

assistance to innovative small and medium-sized enterprises, should be

encouraged.

15. Members should consider appropriate policies to improve all aspects of

employment in small and medium-sized enterprises by ensuring the

non-discriminatory application of protective labour and social legislation.

16. Members should, in addition:

(1) facilitate, where appropriate, the development of organizations and

institutions which can effectively support the growth and competitiveness of

small and medium-sized enterprises. In this regard, consultation with the most

representative organizations of employers and workers should be considered;

(2) consider adequate measures to promote cooperative linkages between small and

 medium-sized enterprises and larger enterprises. In this connection, measures

should be taken to safeguard the legitimate interests of the small and

medium-sized enterprises concerned and of their workers;

(3) consider measures to promote linkages between small and medium-sized

enterprises to encourage the exchange of experience as well the sharing of

resources and risks. In this connection, small and medium-sized enterprises

might be encouraged to form structures such as consortia, networks and

production and service cooperatives, taking into account the importance of the

role of organizations of employers and workers;

(4) consider specific measures and incentives for persons aspiring to become

entrepreneurs among selected categories of the population, such as women,

long-term unemployed, persons affected by structural adjustment or restrictive

and discriminatory practices, disabled persons, demobilized military personnel,

young persons including graduates, older workers, ethnic minorities and

indigenous and tribal peoples. The detailed identification of these categories

should be carried out taking into account national socio-economic priorities and

 circumstances;

(5) consider special measures to improve communication and relations between

government agencies and small and medium-sized enterprises as well as the most

representative organizations of such enterprises, in order to improve the

effectiveness of government policies aimed at job creation;

(6) encourage support for female entrepreneurship, recognizing the growing

importance of women in the economy, through measures designed specifically for

women who are or wish to become entrepreneurs.

 V. ROLES OF ORGANIZATIONS OF EMPLOYERS AND WORKERS

17. Organizations of employers or workers should consider contributing to the

development of small and medium-sized enterprises in the following ways:

(a) articulating to governments the concerns of small and medium-sized

enterprises or their workers, as appropriate;

(b) providing direct support services in such areas as training, consultancy,

easier access to credit, marketing, advice on industrial relations and promoting

 linkages with larger enterprises;

(c) cooperating with national, regional and local institutions as well as with

intergovernmental regional organizations which provide support to small and

medium-sized enterprises in such areas as training, consultancy, business

start-up and quality control;

(d) participating in councils, task forces and other bodies at national,

regional and local levels established to deal with important economic and social

 issues, including policies and programmes, affecting small and medium-sized

enterprises;

(e) promoting and taking part in the development of economically beneficial and

socially progressive restructuring (by such means as retraining and promotion of

 self-employment) with appropriate social safety nets;

(f) participating in the promotion of exchange of experience and establishment

of linkages between small and medium-sized enterprises;

(g) participating in the monitoring and analysis of social and labour-market

issues affecting small and medium-sized enterprises, concerning such matters as

terms of employment, working conditions, social protection and vocational

training, and promoting corrective action as appropriate;

(h) participating in activities to raise quality and productivity, as well as to

 promote ethical standards, gender equality and non-discrimination;

(i) preparing studies on small and medium-sized enterprises, collecting

statistical and other types of information relevant to the sector, including

statistics disaggregated by gender and age, and sharing this information, as

well as lessons of best practice, with other national and international

organizations of employers and workers;

(j) providing services and advice on workers'''' rights, labour legislation and

social protection for workers in small and medium-sized enterprises.

18. Small and medium-sized enterprises and their workers should be encouraged to

 be adequately represented, in full respect for freedom of association. In this

connection, organizations of employers and workers should consider widening

their membership base to include small and medium-sized enterprises.

 VI. INTERNATIONAL COOPERATION

19. Appropriate international cooperation should be encouraged in the following

areas:

(a) establishment of common approaches to the collection of comparable data, to

support policy-making;

(b) exchange of information, disaggregated by gender, age and other relevant

variables, on best practices in terms of policies and programmes to create jobs

and to raise the quality of employment in small and medium-sized enterprises;

(c) creation of linkages between national and international bodies and

institutions that are involved in the development of small and medium-sized

enterprises, including organizations of employers and workers, in order to

facilitate:

(i) exchange of staff, experiences and ideas;

(ii) exchange of training materials, training methodologies and reference

materials;

(iii) compilation of research findings and other quantitative and qualitative

data, disaggregated by gender and age, on small and medium-sized enterprises and

 their development;

(iv) establishment of international partnerships and alliances of small and

medium-sized enterprises, subcontracting arrangements and other commercial

linkages;

(v) development of new mechanisms, utilizing modern information technology, for

the exchange of information among governments, employers'''' organizations and

workers'''' organizations on experience gained with regard to the promotion of

small and medium-sized enterprises;

(d) international meetings and discussion groups on approaches to job creation

through the development of small and medium-sized enterprises, including support

 for female entrepreneurship. Similar approaches for job creation and

entrepreneurship will be helpful for disadvantaged and marginalized groups;

(e) systematic research in a variety of contexts and countries into key success

factors for promoting small and medium-sized enterprises which are both

efficient and capable of creating jobs providing good working conditions and

adequate social protection;

(f) promotion of access by small and medium-sized enterprises and their workers

to national and international databases on such subjects as employment

opportunities, market information, laws and regulations, technology and product

standards.

20. Members should promote the contents of this Recommendation with other

international bodies. Members should also be open to cooperation with those

bodies, where appropriate, when evaluating and implementing the provisions of

this Recommendation, and take into consideration the prominent role played by

the ILO in the promotion of job creation in small and medium-sized enterprises.

ILO:s rekommendation (nr 189) om allmänna villkor för att främja nya

arbetstillfällen i små och medelstora företag

Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens,

som har sammankallats till Genève av styrelsen för Internationella arbetsbyrån

och samlats där den 2 juni 1998 till sitt åttiosjätte möte,

inser behovet av att sträva efter ekonomiskt, socialt och själsligt

välbefinnande samt utveckling för enskilda individer, familjer, samhällen och

nationer,

är medveten om vikten av att skapa arbetstillfällen i små och medelstora

företag,

erinrar om resolutionen om att främja små och medelstora företag, som antogs av

Internationella arbetskonferensen vid dess 72:a möte 1986, samt slutsatserna i

den resolution om sysselsättningspolitik i ett globalt sammanhang, som antogs av

 konferensen vid dess 83:e möte 1996,

noterar att små och medelstora företag, som en avgörande faktor för ekonomisk

tillväxt och utveckling, i ökande grad står för majoriteten av de nya

arbetstillfällen som skapas i världen och kan bidra till att skapa en miljö för

förnyelse och företagaranda,

förstår det särskilda värdet av produktiva, varaktiga och kvalitetsmässigt goda

arbetstillfällen,

inser att små och medelstora företag erbjuder kvinnor och andra traditionellt

missgynnade grupper möjlighet att under bättre förhållanden få tillträde till

produktiva, varaktiga och kvalitetsmässigt goda arbeten,

är övertygad om att initiativ för att öka respekten för 1930 års konvention om

tvångs- eller obligatoriskt arbete, 1948 års konvention om föreningsfrihet och

skydd för organisationsrätten, 1949 års konvention om organisationsrätten och

den kollektiva förhandlingsrätten, 1951 års konvention om lika lön, 1957 års

konvention om avskaffande av tvångsarbete, och 1958 års konvention om

diskriminering (anställning och yrkesutövning) kommer att främja skapandet av

sysselsättning av god kvalitet i små och medelstora företag och i synnerhet att

initiativ för att öka respekten för 1973 års konvention och rekommendation om

minimiålder kommer att bistå medlemsstaterna i deras ansträngningar att avskaffa

 barnarbete,

är också övertygad om att antagandet av nya bestämmelser om skapande av

arbetstillfällen i små och medelstora företag, som skall beaktas jämte:

(a) relevanta bestämmelser i andra ILO-konventioner och ILO-rekommendationer, då

 så är lämpligt, såsom 1964 års konvention och rekommendation om

sysselsättningspolitik och 1984 års rekommendation om sysselsättningspolitik

(tilläggsbestämmelser), 1966 års rekommendation om kooperativa föreningar

(utvecklingsländer), 1975 års konvention och rekommendation om utveckling av

mänskliga resurser samt 1981 års konvention och rekommendation om arbetarskydd;

och

(b) andra erkända ILO-initiativ för att främja små och medelstora företags roll

när det gäller att skapa varaktig sysselsättning samt för att stödja tillräcklig

 och allmän tillämpning av socialt skydd, inklusive ''''Se om ditt företag'''' och

andra program såväl som arbetet vid ILO:s Internationella utbildningscenter inom

 utbildning och kompetensutveckling,

kommer att ge värdefull ledning för medlemsstaterna i utformningen och

genomförandet av en politik för att skapa arbetstillfällen i små och medelstora

företag,

har beslutat anta vissa förslag angående allmänna villkor för att stimulera till

 nya arbetstillfällen i små och medelstora företag, en fråga som utgör den

fjärde punkten på mötets dagordning,

har fastställt att dessa förslag skall ta formen av en rekommendation, och

antar denna dag, den 17 juni 1998, följande rekommendation, som kan kallas 1998

års rekommendation om nya arbetstillfällen i små och medelstora företag.

 I. DEFINITION, SYFTE OCH OMFATTNING

1. Medlemsstaterna bör, i samråd med de mest representativa arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna, definiera små och medelstora företag under

hänvisning till sådana kriterier som kan anses lämpliga med hänsyn tagen till

nationella sociala och ekonomiska förhållanden, förutsatt att denna flexibilitet

 inte bör hindra medlemsstater att komma fram till gemensamt överenskomna

definitioner att användas vid insamling och analys av data.

2. Medlemsstaterna bör besluta om åtgärder som är lämpliga för nationella

förhållanden och förenliga med nationell praxis för att erkänna och främja den

grundläggande roll som små och medelstora företag kan spela när det gäller:

a) att främja full, produktiv och fritt vald sysselsättning,

b) utökat tillträde till inkomstmöjligheter och möjlighet att bygga upp

tillgångar som leder till produktiv och varaktig sysselsättning,

c) hållbar ekonomisk tillväxt och förmåga att reagera med flexibilitet på

förändringar,

d) missgynnade och marginaliserade gruppers ökade ekonomiska medverkan i

samhället,

e) ökat sparande och ökade investeringar i landet,

f) utbildning och utveckling av mänskliga resurser,

g) balanserad regional och lokal utveckling,

h) produktion av varor och tjänster som är bättre anpassade till lokala

marknadsbehov,

i) förbättrad kvalitet vad gäller arbete och arbetsvillkor som kan bidra till

bättre livskvalitet samt ge ett stort antal människor tillgång till social

trygghet,

j) att stimulera till innovation, entreprenörskap, teknisk utveckling och

forskning,

k) tillträde till inhemska och internationella marknader, och

l) att främja goda relationer mellan arbetsgivare och arbetstagare.

3. För att främja små och medelstora företags grundläggande roll, som anges i

punkt 2, bör medlemsstaterna besluta om lämpliga åtgärder och mekanismer för

kontroll av efterlevnad för att säkra arbetstagarnas intressen i sådana företag

genom att tillhandahålla dem det grundläggande skydd som andra relevanta

instrument ger tillgång till.

4. Bestämmelserna i denna rekommendation gäller alla sektorer i näringslivet och

 alla typer av små och medelstora företag, oavsett ägandeform (t. ex. privata

och offentliga företag, kooperativ, handelsbolag, familjeföretag och enskilda

firmor).

 II. POLITISKT OCH JURIDISKT RAMVERK

5. För att skapa en gynnsam miljö för tillväxt och utveckling av små och

medelstora företag bör medlemsstaterna:

a) anta och genomföra lämplig skatte-, penning- och arbetsmarknadspolitik som

främjar en optimal ekonomisk miljö (i synnerhet vad beträffar inflation, ränte-

och valutakurser, beskattning, sysselsättning och social stabilitet),

b) införa och tillämpa lämpliga juridiska bestämmelser i synnerhet vad beträffar

 egendomsrättigheter, inklusive immateriell egendom, lokalisering av

nyetableringar, efterlevnad av kontrakt, lojal konkurrens samt adekvat social-

och arbetsmarknadslagstiftning,

c) göra entreprenörskap mer attraktivt genom att undvika politiska och rättsliga

 åtgärder som missgynnar dem som önskar bli företagare.

6. De åtgärder som hänvisas till i punkt 5 bör kompletteras med en politik som

främjar effektiva och konkurrenskraftiga små och medelstora företag, som kan ge

produktiv och varaktig sysselsättning under adekvata sociala förhållanden. För

detta ändamål bör medlemsstaterna överväga politiska riktlinjer vilka:

1) skapar villkor som:

a) ger alla företag, oavsett storlek eller typ:

(i) lika möjligheter, i synnerhet vad beträffar tillgång till kredit, utländsk

valuta och importerade insatsvaror och tjänster; samt

(ii) rättvis beskattning

b) säkerställer icke diskriminerande tillämpning av arbetsmarknadslagstiftning

för att höja kvaliteten på sysselsättningen i små och medelstora företag,

c) uppmuntrar små och medelstora företag att respektera internationella

arbetsnormer som gäller barnarbete.

2) tar bort hinder för utveckling av små och medelstora företag, som i synnerhet

 kan uppstå genom:

a) svårigheter att få tillträde till kredit- och kapitalmarknader,

b) låg kompetensnivå inom områdena teknik och företagsledning,

c) otillräcklig information,

d) låga produktivitets- och kvalitetsnivåer,

e) otillräckligt tillträde till marknader,

f) svårigheter med tillgång till ny teknik,

g) bristfällig infrastruktur för transporter och kommunikationer,

h) olämpliga, inadekvata eller överdrivet betungande krav vad gäller

registrering, tillståndsgivning, rapportering och annan administration,

inklusive sådana som är till hinder för att anställa personal, utan att detta

menligt inverkar på anställningsvillkor, effektiviteten i yrkesinspektion eller

systemet för att övervaka arbetsvillkor och därtill hörande frågor,

i) otillräckligt stöd till forskning och utveckling,

j) svårigheter med tillträde till offentliga och privata

upphandlingsmöjligheter.

3) omfattar specifika åtgärder och stimulansåtgärder som är ämnade att hjälpa

och uppgradera den informella sektorn till att bli del av den formella

sektorn.

7. Med utsikt att utforma en sådan politik bör medlemsstaterna, där så är

lämpligt:

1) samla in nationella data om sektorn för små och medelstora företag, bland

annat om kvantitativa och kvalitativa sysselsättningsaspekter, samtidigt som man

 säkerställer att detta inte leder till en onödig administrativ börda för små

och medelstora företag,

2) vidta en omfattande översyn av befintliga politiska riktlinjers och

förordningars inverkan på små och medelstora företag, med särskild betoning på

den inverkan strukturanpassningsprogram har när det gäller att skapa nya

arbetstillfällen,

3) se över arbetsmarknads- och sociallagstiftning, i samråd med de mest

representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna, för att fastställa

 huruvida:

a) sådan lagstiftning motsvarar små och medelstora företags behov och samtidigt

säkerställer adekvat skydd och adekvata arbetsvillkor för arbetstagarna,

b) det finns ett behov av ytterligare åtgärder när det gäller socialt skydd,

såsom frivilliga system, kooperativa satsningar och andra,

c) sådant socialt skydd utsträcks till att omfatta arbetstagare i små och

medelstora företag och det finns adekvata bestämmelser för att säkerställa att

man följer socialförsäkringsbestämmelser på områden som sjukvård, ersättning vid

 sjukdom, arbetslöshet, ålderdom, arbetsskada, moderskap, invaliditet och

ersättning till efterlevande samt familjetillägg.

8. I tider av ekonomiska svårigheter, bör regeringar eftersträva att

tillhandahålla kraftfullt och effektivt stöd till små och medelstora företag

samt deras arbetstagare.

9. I utformningen av denna politik:

1) kan medlemsstaterna, utöver de mest representativa arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna, konsultera andra berörda och behöriga parter i

förhållande till vad de anser lämpligt,

2) bör medlemsstaterna ta hänsyn till övrig politik på områden som skatte- och

penningfrågor, näringspolitik, sysselsättning, arbetsmarknad, socialt skydd,

jämställdhet, arbetsmiljö samt kapacitetsuppbyggnad genom praktisk och teoretisk

 utbildning,

3) bör medlemsstaterna inrätta mekanismer för att granska denna politik, i

samråd med de mest representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna,

och för att uppdatera den.

 III. UTVECKLING AV EN FÖRETAGSKULTUR

10. Medlemsstaterna bör vidta åtgärder, utarbetade i samråd med de mest

representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna, för att skapa och

stärka en företagskultur som gynnar initiativ, företagsetablering,

produktivitet, miljömedvetenhet, kvalitet, goda relationer på arbetsmarknaden

och adekvat social praxis som är rättvis. I detta hänseende bör medlemsstaterna

överväga:

1) att gynna utvecklingen av företagaranda, genom systemet och programmen för

praktisk och teoretisk utbildning och entreprenörskap kopplade till

arbetsplatsbehov och hur man uppnår ekonomisk tillväxt och utveckling, med

särskild betoning på vikten av goda relationer mellan arbetsmarknadens parter

och de mångahanda yrkes- och företagsledningskvalifikationer som man har behov

av i små och medelstora företag,

2) att med lämpliga medel söka uppmuntra till en mer positiv attityd gentemot

risktagning och misslyckade företagsförsök genom att erkänna deras värde som en

erfarenhet man kan dra lärdom av, samtidigt som man erkänner vilken inverkan de

har på företagare och arbetstagare,

3) att uppmuntra en livslång inlärningsprocess för alla kategorier av

arbetstagare och företagare,

4) att utforma och genomföra, med full medverkan av de berörda arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna, medvetandekampanjer för att främja:

a) respekt för lagstyre och arbetstagares rättigheter, bättre arbetsvillkor,

högre produktivitet och förbättrad kvalitet på varor och tjänster,

b) rollmodeller och belöningssystem för företagande, med vederbörlig hänsyn

tagen till kvinnors specifika behov samt behoven hos missgynnade och

marginaliserade grupper.

 IV. UTVECKLING AV EN EFFEKTIV INFRASTRUKTUR FÖR TJÄNSTER

11. För att öka tillväxten, potentialen för att skapa nya arbetstillfällen samt

konkurrensförmågan i små och medelstora företag, bör hänsyn tas till vilka

direkta och indirekta stödtjänster som existerar eller är tillgängliga för dem

och deras arbetstagare, bland annat:

a) hjälp före och under starten av företag och till utveckling av företag,

b) utarbetande och uppföljning av affärsplan,

c) företagskuvöser,

d) informationstjänster, inklusive råd beträffande statlig politik,

e) rådgivnings- och utredningstjänster,

f) höjning av företagslednings- och yrkeskompetens,

g) främjande och utveckling av företagsbaserad utbildning,

h) stöd till arbetsmiljöutbildning,

i) hjälp till att uppgradera läs-, skriv- och räknefärdigheterna,

datakompetensen och grundutbildningen hos företagsledare och anställda,

j) tillgång till energi, telekommunikationer och fysisk infrastruktur såsom

vatten, elektricitet, lokaler, transporter och vägar, som tillhandahålles direkt

 eller genom mellanhänder i den privata sektorn,

k) hjälp att förstå och tillämpa arbetsmarknadslagstiftning, inklusive

bestämmelser om rättigheter för arbetstagare, samt när det gäller utveckling av

mänskliga resurser och att främja jämställdhet,

l) tjänster inom juridik, bokföring och ekonomi,

m) stöd till innovation och modernisering,

n) teknisk rådgivning,

o) råd om effektiv användning av informations- och kommunikationsteknik i

affärsverksamheten,

p) tillträde till kapitalmarknader, kredit- och lånegarantier,

q) råd om hantering av ekonomi, krediter och skulder,

r) främjande av export och handelsmöjligheter på nationella och internationella

marknader,

s) marknadsundersöknings- och marknadsföringshjälp,

t) assistans vid utformning, utveckling och presentation av produkter,

u) kvalitetssäkring, inklusive provning och mätning,

v) förpackningstjänster,

w) miljösäkringstjänster.

12. Så långt möjligt bör de stödtjänster som åberopas i punkt 11 utformas och

tillhandahållas för att säkerställa optimal relevans och effektivitet, genom

sådana åtgärder som att:

a) anpassa tjänsterna och tillgången till dem till små och medelstora företags

specifika behov, med hänsyn tagen till rådande ekonomiska, sociala och

kulturella förhållanden samt skillnader vad gäller storlek, sektor och

utvecklingsstadium,

b) säkerställa aktiv medverkan av små och medelstora företag samt de mest

representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna när det gäller att

fastställa de tjänster som skall erbjudas,

c) engagera den offentliga och privata sektorn i utförandet av sådana tjänster

genom till exempel arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer, halvoffentliga

organisationer, privata konsulter, teknologiparker, företagskuvöser och de små

och medelstora företagen själva,

d) decentralisera utförandet av tjänsterna och därigenom föra dem fysiskt så

nära de små och medelstora företagen som möjligt,

e) göra det lätt att få tillgång till ett integrerat urval av effektiva tjänster

 genom arrangemang med en kontaktpunkt eller hänvisningsservice,

f) rikta in sig på att de som tillhandahåller tjänsterna kan bli

självförsörjande genom en rimlig kostnadstäckning från små och medelstora

företag samt andra källor, på ett sådant sätt att man undviker

konkurrensstörning på marknaderna för sådana tjänster och att man höjer små och

medelstora företags potential att skapa nya arbetstillfällen,

g) säkerställa yrkesmässighet och ansvar i ledningen för tjänsternas utförande,

h) inrätta mekanismer för kontinuerlig kontroll, utvärdering och uppdatering av

tjänsterna.

13. Tjänsterna bör utformas för att omfatta tillvägagångssätt som höjer

produktiviteten och främjar effektiviteten samt hjälper små och medelstora

företag att upprätthålla konkurrenskraften på inhemska och internationella

marknader, under det att man samtidigt förbättrar arbetsrutinerna och

arbetsvillkoren.

14. Medlemsstaterna bör underlätta små och medelstora företags tillträde till

finansiering och kredit på tillfredsställande villkor. I detta sammanhang:

1) bör kredit- eller andra finansieringstjänster så långt möjligt

tillhandahållas på kommersiella villkor för att säkerställa långsiktigheten,

utom i fall med särskilt sårbara grupper av företagare,

2) bör ytterligare åtgärder vidtas för att förenkla administrativa rutiner,

reducera transaktionskostnader och klara av problem som hänger samman med

otillräcklig säkerhet, till exempel genom att inrätta icke-statliga

finansieringsinstitut och institutioner för utvecklingsfinansiering inriktade på

 att lindra fattigdom,

3) kan små och medelstora företag uppmuntras att organisera sig i ömsesidiga

sammanslutningar,

4) bör man uppmuntra inrättandet av riskkapital- och andra organisationer, som

specialiserar sig på hjälp till nyskapande små och medelstora företag.

15. Medlemsstaterna bör överväga lämpliga politiska riktlinjer för att förbättra

 alla sysselsättningsaspekter i små och medelstora företag genom att säkerställa

 icke-diskriminerande tillämpning av arbetsmarknads- och sociallagstiftning till

 skydd för arbetstagarna.

16. Medlemsstaterna bör dessutom:

1) där så är lämpligt, underlätta utvecklingen av organisationer och

institutioner som effektivt kan stödja små och medelstora företags tillväxt och

konkurrensförmåga. I detta hänseende bör samråd med de mest representativa

arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna övervägas,

2) överväga lämpliga åtgärder för att främja samarbetsbanden mellan små och

medelstora företag samt större företag. I detta sammanhang bör åtgärder vidtas

för att trygga de små och medelstora företagens samt deras anställdas rättmätiga

 intressen,

3) överväga åtgärder för att främja att band knyts mellan små och medelstora

företag för att uppmuntra till utbyte av erfarenheter samt att dela resurser och

 risker. I detta sammanhang kan små och medelstora företag uppmuntras till att

forma strukturer såsom konsortier, nätverk samt produktions- och

tjänstekooperativ, med hänsyn tagen till arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationers viktiga roll,

4) överväga specifika åtgärder och stimulansåtgärder för personer i utvalda

kategorier av befolkningen som önskar starta eget företag, såsom kvinnor,

långtidsarbetslösa, personer som drabbats av strukturanpassningar eller

restriktiv eller diskriminerande praxis, personer med funktionshinder,

demobiliserad militär personal, unga människor inklusive dem med högskole- eller

 universitetsexamen, äldre arbetstagare, etniska minoriteter samt ur- och

stambefolkningar. Att i detalj fastställa dessa kategorier bör ske med hänsyn

tagen till nationella samhällsekonomiska prioriteringar och omständigheter,

5) överväga särskilda åtgärder för att förbättra kommunikation och förbindelser

mellan statliga organ och små och medelstora företag samt de mest representativa

 organisationerna för sådana företag, för att förbättra effektiviteten i statlig

 politik som syftar till att skapa nya arbetstillfällen,

6) uppmuntra stöd till kvinnliga företagare, som ett erkännande av kvinnors

ökande betydelse i ekonomin, genom åtgärder utformade specifikt för kvinnor som

är eller som önskar bli företagare.

 V. ARBETSGIVAR- OCH ARBETSTAGARORGANISA-TIONERNAS ROLL

17. Organisationer för arbetsgivare eller arbetstagare bör överväga att bidra

till utvecklingen av små och medelstora företag genom att:

a) inför myndigheterna lägga fram de frågor som små och medelstora företag eller

 deras arbetstagare har, i förhållande till vad som är lämpligt,

b) tillhandahålla direkta stödtjänster på områden som utbildning, rådgivning,

lättare tillgång till kredit, marknadsföring, råd om partsrelationer på

arbetsmarknaden och att främja förbindelser med större företag,

c) samarbeta med nationella, regionala och lokala institutioner samt med

mellanstatliga regionala organisationer som tillhandahåller stöd till små och

medelstora företag på områden som utbildning, rådgivning, start av företag och

kvalitetskontroll,

d) delta i råd, projektgrupper och andra organ på nationella, regionala, och

lokala nivåer som inrättats för att handlägga viktiga ekonomiska och sociala

frågor, inklusive politiska riktlinjer och program som påverkar små och

medelstora företag,

e) främja och ta del i utvecklingen av ekonomiskt gynnsam och socialt

framstegsvänlig omstrukturering (genom sådana åtgärder som omskolning och att

främja egenföretagande) med lämpliga sociala skyddsnät,

f) delta i arbetet för att främja utbyte av erfarenheter och att upprätta

förbindelser mellan små och medelstora företag,

g) delta i övervakning och analys av sociala och arbetsmarknadsrelaterade frågor

 som påverkar små och medelstora företag när det gäller sådana områden som

anställningsvillkor, arbetsförhållanden, socialt skydd och yrkesutbildning samt

att främja korrigerande åtgärder där så behövs,

h) delta i aktiviteter för att höja kvalitet och produktivitet, samt att främja

etiska normer, jämställdhet mellan könen och icke-diskriminering,

i) genomföra studier av små och medelstora företag, samla in statistisk och

annan information som är relevant för sektorn, inklusive statistik uppdelad på

kön och ålder, samt att dela med sig av denna information och erfarenheter av

bästa praxis till andra nationella och internationella arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer,

j) tillhandahålla tjänster och råd om arbetstagares rättigheter,

arbetsmarknadslagstiftning och socialt skydd för arbetstagare i små och

medelstora företag.

18. Små och medelstora företag och deras arbetstagare bör uppmuntras till att

vara företrädda på ett adekvat sätt, så att föreningsfriheten respekteras till

fullo. I detta sammanhang bör arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna

överväga att utöka sitt medlemsunderlag till att omfatta små och medelstora

företag.

 VI. INTERNATIONELLT SAMARBETE

19. Ett ändamålsenligt internationellt samarbete bör uppmuntras på följande

områden:

a) fastställande av gemensamma tillvägagångssätt för att samla in jämförbara

data till stöd för utformning av politiska riktlinjer,

b) utbyte av information, uppdelad på kön, ålder och andra relevanta variabler,

om bästa praxis när det gäller politiska riktlinjer och program för att skapa

arbetstillfällen och för att höja kvaliteten på sysselsättningen i små och

medelstora företag,

c) upprättande av förbindelser mellan nationella och internationella organ och

institutioner som är involverade i utvecklingen av små och medelstora företag,

inklusive arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer, för att underlätta:

(i) utbyte av personal, erfarenheter och idéer,

(ii) utbyte av utbildningsmaterial, utbildningsmetoder och referensmaterial,

(iii) sammanställning av forskningsresultat och andra kvantitativa eller

kvalitativa data, uppdelade efter kön och ålder, rörande små och medelstora

företag och deras utveckling,

(iv) upprättande av internationella partnerskap och allianser av små och

medelstora företag, entreprenadavtal och andra kommersiella förbindelser,

(v) utveckling av nya mekanismer som utnyttjar modern informationsteknik, för

utbyte av information mellan regeringar, arbetsgivarorganisationer och

arbetstagarorganisationer om erfarenheter man gjort när det gäller att främja

små och medelstora företag,

d) internationella möten och diskussionsgrupper beträffande tillvägagångssätt

för att skapa arbetstillfällen genom utveckling av små och medelstora företag,

inklusive stöd till kvinnlig företagsetablering. Liknande tillvägagångssätt för

att skapa arbetstillfällen och etablera företag kommer att vara till hjälp för

missgynnade och marginaliserade grupper,

e) systematisk forskning i en rad sammanhang och länder om faktorer som är

avgörande för att lyckas med att främja små och medelstora företag som är både

effektiva och kapabla att skapa arbetstillfällen med goda arbetsförhållanden och

 adekvat socialt skydd,

f) ökad tillgång för små och medelstora företag samt deras arbetstagare till

nationella och internationella databaser om sådana ämnen som

sysselsättningstillfällen, marknadsinformation, lagar och förordningar,

teknologi och produktstandard.

20. Medlemsstaterna bör främja innehållet i denna rekommendation hos andra

internationella organ. Medlemsstaterna bör även vara öppna för samarbete med

dessa organ, där så är lämpligt, när man utvärderar och genomför bestämmelserna

i denna rekommendation, och ta hänsyn till den framträdande roll ILO har när det

 gäller att arbeta för att nya arbetstillfällen skapas i små och medelstora

företag.

Convention (No. 182) concerning the Prohibition and Immediate Action for the

Elimination of the Worst Forms of Child Labour

The General Conference of the International Labour Organization,

Having been convened at Geneva by the Governing Body of the International Labour

 Office, and having met in its Eighty-seventh Session on 1 June 1999, and

Considering the need to adopt new instruments for the prohibition and

elimination of the worst forms of child labour, as the main priority for

national and international action, including international cooperation and

assistance, to complement the Convention and the Recommendation concerning

Minimum Age for Admission to Employment, 1973, which remain fundamental

instruments on child labour, and

Considering that the effective elimination of the worst forms of child labour

requires immediate and comprehensive action, taking into account the importance

of free basic education and the need to remove the children concerned from all

such work and to provide for their rehabilitation and social integration while

addressing the needs of their families, and

Recalling the resolution concerning the elimination of child labour adopted by

the International Labour Conference at its 83rd Session in 1996, and

Recognizing that child labour is to a great extent caused by poverty and that

the long-term solution lies in sustained economic growth leading to social

progress, in particular poverty alleviation and universal education, and

Recalling the Convention on the Rights of the Child adopted by the United

Nations General Assembly on 20 November 1989, and

Recalling the ILO Declaration on Fundamental Principles and Rights at Work and

its Follow-up, adopted by the International Labour Conference at its 86th

Session in 1998, and

Recalling that some of the worst forms of child labour are covered by other

international instruments, in particular the Forced Labour Convention, 1930, and

 the United Nations Supplementary Convention on the Abolition of Slavery, the

Slave Trade, and Institutions and Practices Similar to Slavery, 1956, and

Having decided upon the adoption of certain proposals with regard to child

labour, which is the fourth item on the agenda of the session, and

Having determined that these proposals shall take the form of an international

Convention;

adopts this seventeenth day of June of the year one thousand nine hundred and

ninety-nine the following Convention, which may be cited as the Worst Forms of

Child Labour Convention, 1999.

Article 1

Each Member which ratifies this Convention shall take immediate and effective

measures to secure the prohibition and elimination of the worst forms of child

labour as a matter of urgency.

Article 2

For the purposes of this Convention, the term "child" shall apply to all persons

 under the age of 18.

Article 3

For the purposes of this Convention, "the term the worst forms of child labour"

comprises:

(a) all forms of slavery or practices similar to slavery, such as the sale and

trafficking of children, debt bondage and serfdom and forced or compulsory

labour, including forced or compulsory recruitment of children for use in armed

conflict;

(b) the use, procuring or offering of a child for prostitution, for the

production of pornography or for pornographic performances;

(c) the use, procuring or offering of a child for illicit activities, in

particular for the production and trafficking of drugs as defined in the

relevant international treaties;

(d) work which, by its nature or the circumstances in which it is carried out,

is likely to harm the health, safety or morals of children.

Article 4

1. The types of work referred to under Article 3(d) shall be determined by

national laws or regulations or by the competent authority, after consultation

with the organizations of employers and workers concerned, taking into

consideration relevant international standards, in particular Paragraphs 3 and 4

 of the Worst Forms of Child Labour Recommendation, 1999.

2. The competent authority, after consultation with the organizations of

employers and workers concerned, shall identify where the types of work so

determined exist.

3. The list of the types of work determined under paragraph 1 of this Article

shall be periodically examined and revised as necessary, in consultation with

the organizations of employers and workers concerned.

Article 5

Each Member shall, after consultation with employers'''' and workers''''

organizations, establish or designate appropriate mechanisms to monitor the

implementation of the provisions giving effect to this Convention.

Article 6

1. Each Member shall design and implement programmes of action to eliminate as a

 priority the worst forms of child labour.

2. Such programmes of action shall be designed and implemented in consultation

with relevant government institutions and employers'''' and workers'''' organizations,

 taking into consideration the views of other concerned groups as appropriate.

Article 7

1. Each Member shall take all necessary measures to ensure the effective

implementation and enforcement of the provisions giving effect to this

Convention including the provision and application of penal sanctions or, as

appropriate, other sanctions.

2. Each Member shall, taking into account the importance of education in

eliminating child labour, take effective and time-bound measures to:

(a) prevent the engagement of children in the worst forms of child labour;

(b) provide the necessary and appropriate direct assistance for the removal of

children from the worst forms of child labour and for their rehabilitation and

social integration;

(c) ensure access to free basic education, and, wherever possible and

appropriate, vocational training, for all children removed from the worst forms

of child labour;

(d) identify and reach out to children at special risk; and

(e) take account of the special situation of girls.

3. Each Member shall designate the competent authority responsible for the

implementation of the provisions giving effect to this Convention.

Article 8

Members shall take appropriate steps to assist one another in giving effect to

the provisions of this Convention through enhanced international cooperation

and/or assistance including support for social and economic development, poverty

 eradication programmes and universal education.

Article 9

The formal ratifications of this Convention shall be communicated to the

Director-General of the International Labour Office for registration.

Article 10

1. This Convention shall be binding only upon those Members of the International

 Labour Organization whose ratifications have been registered with the

Director-General of the International Labour Office.

2. It shall come into force 12 months after the date on which the ratifications

of two Members have been registered with the Director-General.

3. Thereafter, this Convention shall come into force for any Member 12 months

after the date on which its ratification has been registered.

Article 11

1. A Member which has ratified this Convention may denounce it after the

expiration of ten years from the date on which the Convention first comes into

force, by an act communicated to the Director-General of the International

Labour Office for registration. Such denunciation shall not take effect until

one year after the date on which it is registered.

2. Each Member which has ratified this Convention and which does not, within the

 year following the expiration of the period of ten years mentioned in the

preceding paragraph, exercise the right of denunciation provided for in this

Article, will be bound for another period of ten years and, thereafter, may

denounce this Convention at the expiration of each period of ten years under the

 terms provided for in this Article.

Article 12

1. The Director-General of the International Labour Office shall notify all

Members of the International Labour Organization of the registration of all

ratifications and acts of denunciation communicated by the Members of the

Organization.

2. When notifying the Members of the Organization of the registration of the

second ratification, the Director-General shall draw the attention of the

Members of the Organization to the date upon which the Convention shall come

into force.

Article 13

The Director-General of the International Labour Office shall communicate to the

 Secretary-General of the United Nations, for registration in accordance with

article 102 of the Charter of the United Nations, full particulars of all

ratifications and acts of denunciation registered by the Director-General in

accordance with the provisions of the preceding Articles.

Article 14

At such times as it may consider necessary, the Governing Body of the

International Labour Office shall present to the General Conference a report on

the working of this Convention and shall examine the desirability of placing on

the agenda of the Conference the question of its revision in whole or in part.

Article 15

1. Should the Conference adopt a new Convention revising this Convention in

whole or in part, then, unless the new Convention otherwise provides --

(a) the ratification by a Member of the new revising Convention shall ipso jure

involve the immediate denunciation of this Convention, notwithstanding the

provisions of Article 11 above, if and when the new revising Convention shall

have come into force;

(b) as from the date when the new revising Convention comes into force, this

Convention shall cease to be open to ratification by the Members.

2. This Convention shall in any case remain in force in its actual form and

content for those Members which have ratified it but have not ratified the

revising Convention.

Article 16

The English and French versions of the text of this Convention are equally

authoritative.

ILO:s konvention (nr 182) om förbud mot och omedelbara åtgärder för att avskaffa

 de värsta formerna av barnarbete

Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens,

som har sammankallats till Genève av styrelsen för Internationella arbetsbyrån

och samlats där den 1 juni 1999 till sitt åttiosjunde möte,

anser behovet att anta nya instrument för att förbjuda och avskaffa de värsta

formerna av barnarbete vara av högsta prioritet för nationellt och

internationellt agerande, inbegripet internationellt samarbete och bistånd, för

att komplettera 1973 års konvention och rekommendation om minimiålder för

tillträde till arbete, vilka fortsättningsvis är grundläggande instrument i

fråga om barnarbete,

anser att ett effektivt avskaffande av de värsta formerna av barnarbete kräver

omedelbara och omfattande åtgärder, som beaktar betydelsen av fri

skolundervisning och behovet att avlägsna de utsatta barnen från allt sådant

arbete och sörja för deras rehabilitering och anpassning i samhället med

beaktande av deras familjers behov,

erinrar om resolutionen om avskaffande av barnarbete som antogs av

Internationella arbetskonferensen vid dess åttiotredje möte 1996,

erkänner att barnarbete till stor del förorsakas av fattigdom och att den

långsiktiga lösningen ligger i en uthållig ekonomisk utveckling, som leder till

sociala framsteg, särskilt fattigdomslindring och skolundervisning för alla,

erinrar om konventionen om barnets rättigheter, som antogs av Förenta

nationernas generalförsamling den 20 november 1989,

erinrar om ILO:s deklaration om grundläggande principer och rättigheter i

arbetslivet och dess uppföljning, som antogs av Internationella

arbetskonferensen vid dess åttiosjätte möte 1998,

erinrar om att några av de värsta formerna av barnarbete omfattas av andra

internationella instrument, särskilt 1930 års konvention angående tvångs- eller

obligatoriskt arbete och Förenta nationernas tilläggskonvention av år 1956 om

undertryckande av slaveri, slavhandel samt med slaveri jämförbara institutioner

och sedvänjor,

har beslutat att anta vissa förslag om barnarbete, en fråga som utgör den fjärde

 punkten på mötets dagordning,

har fastställt att dessa förslag skall ta formen av en internationell

konvention, och

antar denna dag, den 17 juni 1999, följande konvention, som kan kallas 1999 års

konvention om de värsta formerna av barnarbete.

Artikel 1

Varje medlemsstat som ratificerar denna konvention skall skyndsamt vidta

omedelbara och effektiva åtgärder för att säkerställa förbud mot och avskaffande

 av de värsta formerna av barnarbete.

Artikel 2

I denna konvention avses med uttrycket "barn" alla personer under 18 år.

Artikel 3

I denna konvention omfattar uttrycket "de värsta formerna av barnarbete"

a) alla former av slaveri och med slaveri jämförbara bruk och sedvänjor, såsom

handel med barn, träldom för skuld, livegenskap och tvångsarbete, inklusive

rekrytering med våld eller tvång av barn för utnyttjande i väpnade konflikter,

b) utnyttjande, rekrytering och utbjudande av barn för prostitution, produktion

av pornografiska framställningar eller pornografiska framträdanden,

c) utnyttjande, rekrytering och utbjudande av barn för olaglig verksamhet,

särskilt för framställning av och handel med narkotiska preparat som de

definieras i relevanta internationella fördrag,

d) arbete som genom sin natur eller de omständigheter under vilka det utförs kan

 skada barns hälsa, säkerhet eller moral.

Artikel 4

1. De typer av arbete som avses i artikel 3 d skall fastställas i nationell

lagstiftning eller av den behöriga myndigheten efter samråd med berörda

arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer med beaktande av relevanta

internationella normer, särskilt punkterna 3 och 4 i 1999 års rekommendation om

de värsta formerna av barnarbete.

2. Den behöriga myndigheten skall efter samråd med berörda arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer kartlägga var dessa former av arbete förekommer.

3. Förteckningen över de typer av arbete som fastställts i enlighet med punkt 1

i denna artikel skall regelbundet granskas och vid behov ses över i samråd med

berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer.

Artikel 5

Varje medlemsstat skall efter samråd med arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer inrätta eller utse lämpliga mekanismer för att

övervaka införandet av bestämmelser som ger verkan åt denna konvention.

Artikel 6

1. Varje medlemsstat skall utforma och genomföra handlingsprogram för att med

prioritet avskaffa de värsta formerna av barnarbete.

2. Handlingsprogrammen skall upprättas och genomföras i samråd med berörda

regeringsorgan och arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer, i förekommande

fall med beaktande av andra berörda gruppers mening.

Artikel 7

1. Varje medlemsstat skall vidta alla sådana åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa effektivt införande och efterlevnad av bestämmelser som ger verkan

åt denna konvention, inbegripet införande och tillämpning av straffrättsliga

påföljder eller, om så är lämpligt, andra påföljder.

2. Varje medlemsstat skall, med hänsyn till undervisningens betydelse för att

avskaffa barnarbete, vidta effektiva och tidsbestämda åtgärder för att

a) förhindra att barn anlitas för de värsta formerna av barnarbete,

b) tillhandahålla nödvändig och lämplig direkt hjälp för att avlägsna barn från

de värsta formerna av barnarbete och sörja för deras rehabilitering och

anpassning i samhället,

c) tillgodose tillgång till kostnadsfri grundskoleutbildning och, där så är

möjligt och lämpligt, yrkesutbildning för alla barn som har avlägsnats från de

värsta formerna av barnarbete,

d) identifiera och ta direktkontakt med särskilt utsatta barn,

e) beakta flickors speciella situation.

3. Varje medlemsstat skall utse en behörig myndighet med ansvar för

tillämpningen av sådana bestämmelser som ger verkan åt denna konvention.

Artikel 8

Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att bistå varandra med att ge

verkan åt bestämmelserna i denna konvention genom intensifierat internationellt

samarbete och/eller bistånd, inbegripet åtgärder till stöd för social och

ekonomisk utveckling, program för utrotning av fattigdom samt allmän

undervisning.

Artikel 9

Ratifikationsdokument avseende denna konvention skall sändas till

Internationella arbetsbyråns generaldirektör för registrering.

Artikel 10

1. Denna konvention skall vara bindande endast för de medlemmar av

Internationella arbetsorganisationen vilkas ratifikationer har registrerats hos

Internationella arbetsbyråns generaldirektör.

2. Den träder i kraft tolv månader efter den dag då ratifikationer från två

medlemsstater har registrerats hos generaldirektören.

3. Därefter träder konventionen i kraft för varje annan medlemsstat tolv månader

 efter den dag då dess ratifikation har registrerats.

Artikel 11

1. En medlemsstat som har ratificerat denna konvention kan säga upp den, sedan

tio år har förflutit från den dag då konventionen först träder i kraft, genom en

 skrivelse som sänds till Internationella arbetsbyråns generaldirektör för

registrering. Sådan uppsägning får inte verkan förrän ett år efter den dag då

den har registrerats.

2. Varje medlemssat som har ratificerat denna konvention och som inte inom det

år som följer på utgången av den i föregående punkt nämnda tioårsperioden gör

bruk av sin uppsägningsrätt enligt denna artikel, kommer att vara bunden för

ytterligare en period av tio år och kan därefter säga upp konventionen vid

utgången av varje tioårsperiod på de villkor som föreskrivs i denna artikel.

Artikel 12

1. Internationella arbetsbyråns generaldirektör skall underrätta samtliga

medlemmar av Internationella arbetsorganisationen om registreringen av alla

ratifikationer och uppsägningar som har tagits emot från organisationens

medlemmar.

2. När generaldirektören underrättar organisationens medlemmar om registreringen

 av den andra ratifikationen i ordningen skall han fästa deras uppmärksamhet på

den dag då konventionen träder i kraft.

Artikel 13

Internationella arbetsbyråns generaldirektör skall, för registrering enligt

artikel 102 i Förenta nationernas stadga, lämna Förenta nationernas

generalsekreterare fullständiga upplysningar om samtliga ratifikationer och

uppsägningar som har registrerats hos generaldirektören i enlighet med

bestämmelserna i föregående artiklar.

Artikel 14

När Internationella arbetsbyråns styrelse finner det nödvändigt skall den lämna

Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens en redogörelse för

denna konventions tillämpning och överväga om det finns anledning att föra upp

frågan om revidering av konventionen, helt eller delvis, på konferensens

dagordning.

Artikel 15

1. Om konferensen antar en ny konvention, varigenom denna

konvention helt eller delvis revideras och den nya konventionen inte föreskriver

 annat, skall

a) en medlemsstats ratifikation av den nya reviderade konventionen anses i sig

innebära omedelbar uppsägning av denna konvention, utan hinder av bestämmelserna

 i artikel 11 ovan, om och när den nya konventionen har trätt i kraft,

b) från den dag då den nya reviderade konventionen träder i kraft, denna

konvention upphöra att vara öppen för ratifikation av medlemsstaterna.

2. Denna konvention skall likväl förbli gällande till form och innehåll för de

medlemsstater som har ratificerat den men inte den nya reviderade konventionen.

Artikel 16

De engelska och franska versionerna av denna konventionstext har lika giltighet.

Recommendation (No. 190) concerning the Prohibition and Immediate Action for the

 Elimination of the Worst Forms of Child Labour

The General Conference of the International Labour Organization,

Having been convened at Geneva by the Governing Body of the International Labour

 Office, and having met in its Eighty-seventh Session on 1 June 1999, and

Having adopted the Worst Forms of Child Labour Convention, 1999, and

Having decided upon the adoption of certain proposals with regard to child

labour, which is the fourth item on the agenda of the session, and

Having determined that these proposals shall take the form of a Recommendation

supplementing the Worst Forms of Child Labour Convention, 1999;

adopts this seventeenth day of June of the year one thousand nine hundred and

ninety-nine the following Recommendation, which may be cited as the Worst Forms

of Child Labour Recommendation, 1999.

1. The provisions of this Recommendation supplement those of the Worst Forms of

Child Labour Convention, 1999 (hereafter referred to as "the Convention"), and

should be applied in conjunction with them.

 I. PROGRAMMES OF ACTION

2. The programmes of action referred to in Article 6 of the Convention should be

 designed and implemented as a matter of urgency, in consultation with relevant

government institutions and employers'''' and workers'''' organizations, taking into

consideration the views of the children directly affected by the worst forms of

child labour, their families and, as appropriate, other concerned groups

committed to the aims of the Convention and this Recommendation. Such programmes

 should aim at, inter alia:

(a) identifying and denouncing the worst forms of child labour;

(b) preventing the engagement of children in or removing them from the worst

forms of child labour, protecting them from reprisals and providing for their

rehabilitation and social integration through measures which address their

educational, physical and psychological needs;

(c) giving special attention to:

(i) younger children;

(ii) the girl child;

(iii) the problem of hidden work situations, in which girls are at special risk;

(iv) other groups of children with special vulnerabilities or needs;

(d) identifying, reaching out to and working with communities where children are

 at special risk;

(e) informing, sensitizing and mobilizing public opinion and concerned groups,

including children and their families.

 II. HAZARDOUS WORK

3. In determining the types of work referred to under Article 3(d) of the

Convention, and in identifying where they exist, consideration should be given,

inter alia, to:

(a) work which exposes children to physical, psychological or sexual abuse;

(b) work underground, under water, at dangerous heights or in confined spaces;

(c) work with dangerous machinery, equipment and tools, or which involves the

manual handling or transport of heavy loads;

(d) work in an unhealthy environment which may, for example, expose children to

hazardous substances, agents or processes, or to temperatures, noise levels, or

vibrations damaging to their health;

(e) work under particularly difficult conditions such as work for long hours or

during the night or work where the child is unreasonably confined to the

premises of the employer.

4. For the types of work referred to under Article 3(d) of the Convention and

Paragraph 3 above, national laws or regulations or the competent authority

could, after consultation with the workers'''' and employers'''' organizations

concerned, authorize employment or work as from the age of 16 on condition that

the health, safety and morals of the children concerned are fully protected, and

 that the children have received adequate specific instruction or vocational

training in the relevant branch of activity.

 III. IMPLEMENTATION

5. (1) Detailed information and statistical data on the nature and extent of

child labour should be compiled and kept up to date to serve as a basis for

determining priorities for national action for the abolition of child labour, in

 particular for the prohibition and elimination of its worst forms as a matter

of urgency.

(2) As far as possible, such information and statistical data should include

data disaggregated by sex, age group, occupation, branch of economic activity,

status in employment, school attendance and geographical location. The

importance of an effective system of birth registration, including the issuing

of birth certificates, should be taken into account.

(3) Relevant data concerning violations of national provisions for the

prohibition and elimination of the worst forms of child labour should be

compiled and kept up to date.

6. The compilation and processing of the information and data referred to in

Paragraph 5 above should be carried out with due regard for the right to

privacy.

7. The information compiled under Paragraph 5 above should be communicated to

the International Labour Office on a regular basis.

8. Members should establish or designate appropriate national mechanisms to

monitor the implementation of national provisions for the prohibition and

elimination of the worst forms of child labour, after consultation with

employers'''' and workers'''' organizations.

9. Members should ensure that the competent authorities which have

responsibilities for implementing national provisions for the prohibition and

elimination of the worst forms of child labour cooperate with each other and

coordinate their activities.

10. National laws or regulations or the competent authority should determine the

 persons to be held responsible in the event of non-compliance with national

provisions for the prohibition and elimination of the worst forms of child

labour.

11. Members should, in so far as it is compatible with national law, cooperate

with international efforts aimed at the prohibition and elimination of the worst

 forms of child labour as a matter of urgency by:

(a) gathering and exchanging information concerning criminal offences, including

 those involving international networks;

(b) detecting and prosecuting those involved in the sale and trafficking of

children, or in the use, procuring or offering of children for illicit

activities, for prostitution, for the production of pornography or for

pornographic performances;

(c) registering perpetrators of such offences.

12. Members should provide that the following worst forms of child labour are

criminal offences:

(a) all forms of slavery or practices similar to slavery, such as the sale and

trafficking of children, debt bondage and serfdom and forced or compulsory

labour, including forced or compulsory recruitment of children for use in armed

conflict;

(b) the use, procuring or offering of a child for prostitution, for the

production of pornography or for pornographic performances; and

(c) the use, procuring or offering of a child for illicit activities, in

particular for the production and trafficking of drugs as defined in the

relevant international treaties, or for activities which involve the unlawful

carrying or use of firearms or other weapons.

13. Members should ensure that penalties including, where appropriate, criminal

penalties are applied for violations of the national provisions for the

prohibition and elimination of any type of work referred to in Article 3(d) of

the Convention.

14. Members should also provide as a matter of urgency for other criminal, civil

 or administrative remedies, where appropriate, to ensure the effective

enforcement of national provisions for the prohibition and elimination of the

worst forms of child labour, such as special supervision of enterprises which

have used the worst forms of child labour, and, in cases of persistent

violation, consideration of temporary or permanent revoking of permits to

operate.

15. Other measures aimed at the prohibition and elimination of the worst forms

of child labour might include the following:

(a) informing, sensitizing and mobilizing the general public, including national

 and local political leaders, parliamentarians and the judiciary;

(b) involving and training employers'''' and workers'''' organizations and civic

organizations;

(c) providing appropriate training for the government officials concerned,

especially inspectors and law enforcement officials, and for other relevant

professionals;

(d) providing for the prosecution in their own country of the Member''''s nationals

 who commit offences under its national provisions for the prohibition and

immediate elimination of the worst forms of child labour even when these

offences are committed in another country;

(e) simplifying legal and administrative procedures and ensuring that they are

appropriate and prompt;

(f) encouraging the development of policies by undertakings to promote the aims

of the Convention;

(g) monitoring and giving publicity to best practices on the elimination of

child labour;

(h) giving publicity to legal or other provisions on child labour in the

different languages or dialects;

(i) establishing special complaints procedures and making provisions to protect

from discrimination and reprisals those who legitimately expose violations of

the provisions of the Convention, as well as establishing helplines or points of

 contact and ombudspersons;

(j) adopting appropriate measures to improve the educational infrastructure and

the training of teachers to meet the needs of boys and girls;

(k) as far as possible, taking into account in national programmes of action:

(i) the need for job creation and vocational training for the parents and adults

 in the families of children working in the conditions covered by the

Convention; and

(ii) the need for sensitizing parents to the problem of children working in such

 conditions.

16. Enhanced international cooperation and/or assistance among Members for the

prohibition and effective elimination of the worst forms of child labour should

complement national efforts and may, as appropriate, be developed and

implemented in consultation with employers'''' and workers'''' organizations. Such

international cooperation and/or assistance should include:

(a) mobilizing resources for national or international programmes;

(b) mutual legal assistance;

(c) technical assistance including the exchange of information;

(d) support for social and economic development, poverty eradication programmes

and universal education.

ILO:s rekommendation (nr 190) om förbud mot och omedelbara åtgärder för att

avskaffa de värsta formerna av barnarbete

Internationella arbetsorganisationens allmänna konferens,

som har sammankallats till Genève av styrelsen för Internationella arbetsbyrån

och samlats där den 1 juni 1999 till sitt åttiosjunde möte, och

som har antagit 1999 års konvention om de värsta formerna av barnarbete,

har beslutat att anta vissa förslag om barnarbete, en fråga som utgör den fjärde

 punkten på mötets dagordning,

har fastställt att dessa förslag skall ta formen av en rekommendation som

kompletterar 1999 års konvention om de värsta formerna av barnarbete, och

antar denna dag, den 17 juni 1999, följande rekommendation, som kan kallas 1999

års rekommendation om de värsta formerna av barnarbete.

l. Bestämmelserna i denna rekommendation kompletterar bestämmelserna i 1999 års

konvention om de värsta formerna av barnarbete (nedan kallad konventionen) och

bör tillämpas tillsammans med dem.

 I. HANDLINGSPROGRAM

2. De handlingsprogram som avses i artikel 6 i konventionen bör upprättas och

genomföras i brådskande ordning i samråd med berörda regeringsorgan och

arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer med beaktande av de barns mening som

direkt är utsatta för de värsta formerna av barnarbete, deras anhörigas mening

och, i förekommande fall, andra berörda gruppers mening som verkar för

konventionens och rekommendationens syften. Handlingsprogrammen bör bl.a. syfta

till

a) att identifiera och anmäla de värsta formerna av barnarbete,

b) att förhindra att barn används i de värsta formerna av barnarbete eller att

avlägsna dem därifrån, att skydda dem mot repressalier och att sörja för deras

rehabilitering och anpassning i samhället genom åtgärder som tar sikte på deras

behov av utbildning samt fysiska och psykologiska behov,

c) att ägna särskild omsorg åt

(i) yngre barn,

(ii) flickor,

(iii) problemet med arbetsförhållanden där insyn inte är möjlig och där flickor

är särskilt utsatta,

(iv) andra grupper av barn som är särskilt utsatta eller har särskilda behov,

d) att identifiera, ta direktkontakt med och samarbeta med delar av samhället

där barn är särskilt utsatta för fara,

e) att informera, medvetandegöra och mobilisera den allmänna opinionen och de

berörda grupperna, däribland barnen och deras familjer.

 II. SKADLIGT ARBETE

3. Vid fastställande av de typer av arbete som avses i artikel 3 d i

konventionen och kartläggningen av deras förekomst bör bl.a. beaktas

a) arbete som utsätter barn för fysiska, psykologiska eller sexuella övergrepp,

b) arbete under jord, under vatten, på farlig höjd eller i trånga utrymmen,

c) arbete med farliga maskiner, utrustning och redskap eller som innebär

hantering eller transport av tungt gods,

d) arbete i osund miljö som exempelvis kan utsätta barn för farliga ämnen,

agenser eller processer, eller temperaturer, ljudnivåer eller vibrationer som

kan vara skadliga för deras hälsa,

e) arbete under särskilt svåra förhållanden såsom arbete under lång tid,

nattarbete eller arbete där barn på ett oskäligt sätt måste hålla sig inom

arbetsgivarens lokaler.

4. För de typer av arbete som avses i artikel 3 d i konventionen och punkt 3

ovan kan den nationella lagstiftningen eller vederbörande myndighet efter samråd

 med berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer medge att barn från 16

års ålder får ta anställning eller arbete, under förutsättning att deras hälsa,

säkerhet och moral är fullständigt skyddade och att de erhåller fullgod,

särskild instruktion eller yrkesutbildning i verksamhetsgrenen i fråga.

 III. GENOMFÖRANDE

5.1 Detaljerade uppgifter och statistik om beskaffenheten och omfattningen av

barnarbete bör sammanställas och hållas aktualiserade för att ligga till grund

för fastställande av prioriteter för nationella åtgärder som syftar till att

avskaffa barnarbete, särskilt till att förbjuda och avskaffa dess värsta former,

 i brådskande ordning.

5.2 Så långt som möjligt bör uppgifterna och statistiken vara uppdelade med

avseende på kön, åldersgrupp, yrke, ekonomisk verksamhetsgren, anställningsform,

 deltagande i skolundervisning samt geografisk ort. Betydelsen av ett effektivt

födelseregister som också täcker utfärdande av födelsebevis bör tas i beaktande.

5.3 Relevanta uppgifter om brott mot nationella bestämmelser som syftar till att

 förbjuda och avskaffa de värsta formerna av barnarbete bör sammanställas och

hållas aktualiserade.

6. Sammanställning och behandling av uppgifter och data enligt punkt 5 bör

utföras med vederbörligt beaktande av rätten till skydd för privatlivet.

7. Uppgifter som sammanställts enligt punkt 5 bör regelbundet meddelas

Internationella arbetsbyrån.

8. Medlemsstaterna bör inrätta eller utse lämpliga nationella mekanismer för att

 övervaka införandet av nationella bestämmelser som syftar till att förbjuda och

 avskaffa de värsta formerna av barnarbete efter samråd med arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer.

9. Medlemsstaterna bör säkerställa att de behöriga myndigheter som är ansvariga

för att genomföra de nationella bestämmelserna som syftar till att förbjuda och

avskaffa de värsta formerna av barnarbete samarbetar med varandra och samordnar

sina verksamheter.

10. Den nationella lagstiftningen eller den behöriga myndigheten bör fastställa

vem som skall ställas till ansvar om nationella bestämmelser om förbud mot och

avskaffande av de värsta formerna av barnarbete inte efterlevs.

11. I den utsträckning det är förenligt med nationell lagstiftning bör

medlemsstaterna delta i de internationella strävanden som syftar till att

förbjuda och avskaffa de värsta formerna av barnarbete i brådskande ordning

genom

a) att inhämta och utbyta uppgifter om brott mot allmän lag innefattande brott

vari internationella ligor medverkar,

b) att efterspana och lagföra personer som medverkar i handel med barn,

utnyttjande, rekrytering eller utbjudande av barn för olaglig verksamhet,

prostitution, framställning av pornografi eller medverkan i pornografiska

framträdanden,

c) att registrera personer som gör sig skyldiga till sådana brott.

12. Medlemsstaterna bör tillse att nedan angivna värsta former av barnarbete

utgör brott mot allmän lag:

a) Alla former av slaveri och med slaveri jämförbara bruk och sedvänjor såsom

handel med barn, träldom för skuld, livegenskap och tvångsarbete, inklusive

rekrytering med våld eller tvång av barn för utnyttjande i väpnade konflikter.

b) Utnyttjande, rekrytering och utbjudande av barn för prostitution, produktion

av pornografiska framställningar eller pornografiska framträdanden.

c) Utnyttjande, rekrytering och utbjudande av barn för olaglig verksamhet,

särskilt för framställning av och handel med narkotiska preparat som de

definieras i relevanta internationella fördrag eller för verksamhet som

innefattar olagligt innehav eller användning av eldvapen och andra vapen.

13. Medlemsstaterna bör tillse att påföljder, i förekommande fall även

brottspåföljder, utmäts för brott mot nationella bestämmelser som syftar till

att förbjuda och avskaffa allt slags arbete som avses i artikel 3 d i

konventionen.

14. Medlemsstaterna bör också i brådskande ordning där så är lämpligt införa

andra staffrättsliga, civilrättsliga eller administrativa påföljder för att

effektivt säkerställa att de nationella bestämmelser som syftar till att

förbjuda och avskaffa de värsta formerna av barnarbete efterlevs, såsom särskild

 övervakning av företag som har utnyttjat de värsta formerna av barnarbete, och

vid upprepade överträdelser överväga att temporärt eller slutgiltigt dra in

deras näringstillstånd.

15. Övriga åtgärder som syftar till att förbjuda och avskaffa de värsta formerna

 av barnarbete skulle kunna innefatta

a) att informera, medvetandegöra och mobilisera den allmänna opinionen,

däribland politiska ledare på det nationella och det lokala planet,

parlamentsledamöter samt rättsliga myndigheter,

b) att engagera och utbilda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer samt

medborgarsamfälligheter,

c) att tillhandahålla lämplig utbildning för berörda offentliga tjänstemän,

särskilt tillsynsmän och tjänstemän i rättsvårdande instanser, samt för andra

relevanta yrkeskategorier,

d) möjliggöra att i det egna landet lagföra medlemsstatens medborgare som begår

brott mot dess nationella bestämmelser som syftar till att förbjuda och

omedelbart avskaffa de värsta formerna av barnarbete, även i de fall dessa brott

 begås i ett annat land,

e) att underlätta de rättsliga och administrativa förfarandena och tillse att de

 är lämpliga och snabba,

f) att uppmuntra företag att utveckla en policy för att främja konventionens

syften,

g) att övervaka och sprida kunskap om de bästa sätten att avskaffa barnarbete,

h) att sprida kunskap om rättsliga och andra bestämmelser om barnarbete på olika

 språk och dialekter,

i) att inrätta särskilda klagomålsförfaranden och vidta åtgärder för att skydda

personer som på goda grunder påtalar överträdelser av konventionens bestämmelser

 mot diskriminering och repressalier samt införa snabbrapporteringsmöjligheter

eller hjälp- och kontaktcentraler och ombudsmän,

j) att vidta lämpliga åtgärder för att förbättra infrastrukturen i fråga om

undervisning och nödvändig lärarutbildning för att tillgodose pojkars och

flickors behov,

k) att i möjlig utsträckning i nationella handlingsprogram beakta

(i) behovet att skapa arbetstillfällen och ge yrkesutbildning till föräldrar och

 vuxna som ingår i de barns familjer som arbetar under förhållanden som täcks av

 konventionen,

(ii) behovet att göra föräldrarna medvetna om de problem som möter barn som

arbetar under sådana förhållanden.

16. Ett förstärkt internationellt samarbete och/eller ett ökat bistånd

medlemsstaterna emellan som syftar till att förbjuda och avskaffa de värsta

formerna av barnarbete bör komplettera de nationella strävandena och kan, där så

 är lämpligt, utvecklas och genomföras i samråd med arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer. Detta samarbete och/eller bistånd skulle kunna

innefatta

a) mobilisering av resurser för nationella och internationella program,

b) ömsesidig rättshjälp,

c) tekniskt biträde, inbegripet utbyte av information,

d) stöd för social och ekonomisk utveckling, program för utrotning av fattigdom

samt allmän undervisning.

ILO Declaration on Fundamental Principles and Rights at Work

adopted by the International Labour Conference at its Eighty-sixth Session,

Geneva, 18 June 1998

Whereas the ILO was founded in the conviction that social justice is essential

to universal and lasting peace;

Whereas economic growth is essential but not sufficient to ensure equity, social

 progress and the eradication of poverty, confirming the need for the ILO to

promote strong social policies, justice and democratic institutions;

Whereas the ILO should, now more than ever, draw upon all its standard-setting,

technical cooperation and research resources in all its areas of competence, in

particular employment, vocational training and working conditions, to ensure

that, in the context of a global strategy for economic and social development,

economic and social policies are mutually reinforcing components in order to

create broad-based sustainable development;

Whereas the ILO should give special attention to the problems of persons with

special social needs, particularly the unemployed and migrant workers, and

mobilize and encourage international, regional and national efforts aimed at

resolving their problems, and promote effective policies aimed at job creation;

Whereas, in seeking to maintain the link between social progress and economic

growth, the guarantee of fundamental principles and rights at work is of

particular significance in that it enables the persons concerned to claim freely

 and on the basis of equality of opportunity their fair share of the wealth

which they have helped to generate, and to achieve fully their human potential;

Whereas the ILO is the constitutionally mandated international organization and

the competent body to set and deal with international labour standards, and

enjoys universal support and acknowledgement in promoting fundamental rights at

work as the expression of its constitutional principles;

Whereas it is urgent, in a situation of growing economic interdependence, to

reaffirm the immutable nature of the fundamental principles and rights embodied

in the Constitution of the Organization and to promote their universal

application;

The International Labour Conference,

1. Recalls:

(a) that in freely joining the ILO, all Members have endorsed the principles and

 rights set out in its Constitution and in the Declaration of Philadelphia, and

have undertaken to work towards attaining the overall objectives of the

Organization to the best of their resources and fully in line with their

specific circumstances;

(b) that these principles and rights have been expressed and developed in the

form of specific rights and obligations in Conventions recognized as fundamental

 both inside and outside the Organization.

2. Declares that all Members, even if they have not ratified the Conventions in

question, have an obligation, arising from the very fact of membership in the

Organization, to respect, to promote and to realize, in good faith and in

accordance with the Constitution, the principles concerning the fundamental

rights which are the subject of those Conventions, namely:

(a) freedom of association and the effective recognition of the right to

collective bargaining;

(b) the elimination of all forms of forced or compulsory labour;

(c) the effective abolition of child labour; and

(d) the elimination of discrimination in respect of employment and occupation.

3. Recognizes the obligation on the Organization to assist its Members, in

response to their established and expressed needs, in order to attain these

objectives by making full use of its constitutional, operational and budgetary

resources, including by the mobilization of external resources and support, as

well as by encouraging other international organizations with which the ILO has

established relations, pursuant to article 12 of its Constitution, to support

these efforts:

(a) by offering technical cooperation and advisory services to promote the

ratification and implementation of the fundamental Conventions;

(b) by assisting those Members not yet in a position to ratify some or all of

these Conventions in their efforts to respect, to promote and to realize the

principles concerning fundamental rights which are the subject of those

Conventions; and

(c) by helping the Members in their efforts to create a climate for economic and

 social development.

4. Decides that, to give full effect to this Declaration, a promotional

follow-up, which is meaningful and effective, shall be implemented in accordance

 with the measures specified in the annex hereto, which shall be considered as

an integral part of this Declaration.

5. Stresses that labour standards should not be used for protectionist trade

purposes, and that nothing in this Declaration and its follow-up shall be

invoked or otherwise used for such purposes; in addition, the comparative

advantage of any country should in no way be called into question by this

Declaration and its follow-up.

Annex

Follow-up to the Declaration

 I. OVERALL PURPOSE

1. The aim of the follow-up described below is to encourage the efforts made by

the Members of the Organization to promote the fundamental principles and rights

 enshrined in the Constitution of the ILO and the Declaration of Philadelphia

and reaffirmed in this Declaration.

2. In line with this objective, which is of a strictly promotional nature, this

follow-up will allow the identification of areas in which the assistance of the

Organization through its technical cooperation activities may prove useful to

its Members to help them implement these fundamental principles and rights. It

is not a substitute for the established supervisory mechanisms, nor shall it

impede their functioning; consequently, specific situations within the purview

of those mechanisms shall not be examined or re-examined within the framework of

 this follow-up.

3. The two aspects of this follow-up, described below, are based on existing

procedures: the annual follow-up concerning non-ratified fundamental Conventions

 will entail merely some adaptation of the present modalities of application of

article 19, paragraph 5(e) of the Constitution; and the global report will serve

 to obtain the best results from the procedures carried out pursuant to the

Constitution.

II. ANNUAL FOLLOW-UP CONCERNING NON-RATIFIED FUNDMENTAL CONVENTIONS

A. Purpose and scope

1. The purpose is to provide an opportunity to review each year, by means of

simplified procedures to replace the four-year review introduced by the

Governing Body in 1995, the efforts made in accordance with the Declaration by

Members which have not yet ratified all the fundamental Conventions.

2. The follow-up will cover each year the four areas of fundamental principles

and rights specified in the Declaration.

B. Modalities

1. The follow-up will be based on reports requested from Members under article

19, paragraph 5(e) of the Constitution. The report forms will be drawn up so as

to obtain information from governments which have not ratified one or more of

the fundamental Conventions, on any changes which may have taken place in their

law and practice, taking due account of article 23 of the Constitution and

established practice.

2. These reports, as compiled by the Office, will be reviewed by the Governing

Body.

3. With a view to presenting an introduction to the reports thus compiled,

drawing attention to any aspects which might call for a more in-depth

discussion, the Office may call upon a group of experts appointed for this

purpose by the Governing Body.

4. Adjustments to the Governing Body''''s existing procedures should be examined to

 allow Members which are not represented on the Governing Body to provide, in

the most appropriate way, clarifications which might prove necessary or useful

during Governing Body discussions to supplement the information contained in

their reports.

 III. GLOBAL REPORT

A. Purpose and scope

1. The purpose of this report is to provide a dynamic global picture relating to

 each category of fundamental principles and rights noted during the preceding

four-year period, and to serve as a basis for assessing the effectiveness of the

 assistance provided by the Organization, and for determining priorities for the

 following period, in the form of action plans for technical cooperation

designed in particular to mobilize the internal and external resources necessary

 to carry them out.

2. The report will cover, each year, one of the four categories of fundamental

principles and rights in turn.

B. Modalities

1. The report will be drawn up under the responsibility of the Director-General

on the basis of official information, or information gathered and assessed in

accordance with established procedures. In the case of States which have not

ratified the fundamental Conventions, it will be based in particular on the

findings of the aforementioned annual follow-up. In the case of Members which

have ratified the Conventions concerned, the report will be based in particular

on reports as dealt with pursuant to article 22 of the Constitution.

2. This report will be submitted to the Conference for tripartite discussion as

a report of the Director-General. The Conference may deal with this report

separately from reports under article 12 of its Standing Orders, and may discuss

 it during a sitting devoted entirely to this report, or in any other

appropriate way. It will then be for the Governing Body, at an early session, to

 draw conclusions from this discussion concerning the priorities and plans of

action for technical cooperation to be implemented for the following four-year

period.

 IV. IT IS UNDERSTOOD THAT:

1. Proposals shall be made for amendments to the Standing Orders of the

Governing Body and the Conference which are required to implement the preceding

provisions.

2. The Conference shall, in due course, review the operation of this follow-up

in the light of the experience acquired to assess whether it has adequately

fulfilled the overall purpose articulated in Part I.

ILO:s deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet

antagen av Internationella arbetskonferensen vid dess åttiosjätte möte, Genève

den18 juni 1998

Då ILO grundades utifrån övertygelsen om att social rättvisa är av avgörande

betydelse för universell och varaktig fred;

då ekonomisk tillväxt är nödvändig men inte tillräcklig för att säkerställa

jämlikhet, sociala framsteg och utplånandet av fattigdom, vilket bekräftar

behovet av att ILO främjar en stark socialt inriktad politik, rättvisa och

demokratiska institutioner;

då ILO, nu mer än någonsin, bör utnyttja alla sina resurser när det gäller

fastställande av normer, tekniskt samarbete och forskning inom alla sina

kompetensområden, i synnerhet sysselsättning, yrkesutbildning och arbetsvillkor,

 för att säkerställa, inom ramen för en global strategi för ekonomisk och social

 utveckling, att ekonomisk politik och socialpolitik är ömsesidigt förstärkande

komponenter för att skapa en hållbar utveckling på bred basis;

då ILO bör ägna särskild uppmärksamhet åt de problem som personer med särskilda

sociala behov har, i synnerhet arbetslösa och migrerande arbetstagare, och

mobilisera och stödja internationella, regionala och nationella satsningar som

syftar till att lösa deras problem, och främja en effektiv politik som syftar

till att skapa arbetstillfällen;

då garantin för grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet är av

särskild betydelse för att söka upprätthålla sambandet mellan sociala framsteg

och ekonomisk tillväxt, eftersom den gör det möjligt för de berörda personerna

att fritt och på jämlik grund kräva sin skäliga andel av det välstånd, som de

har hjälpt till att skapa, och att fullt ut förverkliga sin mänskliga potential;

då ILO är den konstitutionellt ansvariga internationella organisationen och det

behöriga organet för att fastställa och behandla internationella normer för

arbetslivet och åtnjuter universellt stöd och erkännande för sitt arbete att

främja grundläggande rättigheter i arbetslivet som ett uttryck för sina

stadgeenliga principer;

då det, i ett läge med växande ömsesidigt ekonomiskt beroende, är angeläget att

åter bekräfta att de grundläggande principer och rättigheter som uttrycks i

organisationens stadga är orubbliga samt att främja deras universella

tillämpning;

1. erinrar Internationella arbetskonferensen om:

a) att genom att frivilligt ansluta sig till ILO har samtliga medlemsstater

godkänt de principer och rättigheter som är fastlagda i ILO:s stadga och i

Philadelphiadeklarationen, och åtagit sig att arbeta för att uppnå

organisationens övergripande mål efter bästa förmåga och helt i linje med sina

särskilda omständigheter;

b) att dessa principer och rättigheter har kommit till uttryck och utvecklats i

form av tydligt angivna rättigheter och förpliktelser i konventioner som är

erkända som grundläggande både inom och utom ILO.

2. förklarar konferensen att samtliga medlemmar, även om de inte har

ratificerat konventionerna ifråga, genom själva medlemskapet i organisationen är

 förpliktade att respektera, främja och genomföra, lojalt och i enlighet med

stadgan, principerna beträffande de grundläggande rättigheter som dessa

konventioner behandlar, nämligen:

a) föreningsfrihet och faktiskt erkännande av rätten till

kollektivavtalsförhandlingar;

b) avskaffande av alla former av tvångsarbete och obligatoriskt arbete;

c) faktiskt avskaffande av barnarbete; samt

d) avskaffande av diskriminering vid anställning och yrkesutövning.

3. erkänner konferensen organisationens åtagande att hjälpa sina medlemmar, som

svar på deras konstaterade och uttalade behov, i syfte att uppnå dessa mål såväl

 genom att till fullo utnyttja sina stadgeenliga, operationella och budgetära

resurser, inklusive genom att mobilisera externa resurser och stöd, som genom

att uppmuntra andra internationella organisationer med vilka ILO har upprättat

förbindelser, enligt artikel 12 i stadgan, att stödja detta arbete:

a) genom att erbjuda tekniskt samarbete och rådgivande tjänster för att främja

ratificering och genomförande av de grundläggande konventionerna;

b) genom att bistå de medlemmar, som ännu inte är i stånd att ratificera vissa

eller alla dessa konventioner, i deras ansträngningar att respektera, att främja

 och att genomföra de principer beträffande grundläggande rättigheter som

behandlas i dessa konventioner; samt

c) genom att bistå medlemmarna i deras arbete för att skapa ett klimat för

ekonomisk och social utveckling.

4. beslutar konferensen att, för att denna deklaration skall få full verkan, en

uppföljning för att främja den, som är meningsfull och effektiv, skall

genomföras i enlighet med de åtgärder som specificeras i bilagan till

deklarationen, vilken skall betraktas som en integrerad del av deklarationen.

5. betonar konferensen att normer för arbetslivet inte bör användas för

protektionistiska handelsändamål, och att ingenting i denna deklaration och dess

 uppföljning skall åberopas eller på annat sätt användas för sådana ändamål;

dessutom bör inget lands komparativa fördel på något sätt ifrågasättas på grund

av denna deklaration och dess uppföljning.

Bilaga

Uppföljning av deklarationen

 I. ÖVERGRIPANDE SYFTE

1. Syftet med den uppföljning som beskrivs nedan är att stödja de ansträngningar

 som organisationens medlemmar gör för att främja de grundläggande principer och

 rättigheter som läggs fast i ILO:s stadga och Philadelphiadeklarationen och som

 åter bekräftas i denna deklaration.

2. I linje med den målsättningen, som är av strikt främjande karaktär, kommer

denna uppföljning att göra det möjligt att identifiera de områden där bistånd

som ILO tillhandahåller genom biståndsssamarbete kan visa sig vara till nytta

för medlemmarna genom att underlätta för dem att genomföra dessa grundläggande

principer och rättigheter. Den skall inte ersätta etablerade

övervakningsmekanismer, och inte heller hindra dem; följaktligen skall inte

specifika situationer inom dessa mekanismers område utredas eller omprövas inom

ramen för denna uppföljning.

3. De två aspekter av denna uppföljning som beskrivs nedan, bygger på befintliga

 förfaranden: den årliga uppföljningen av icke ratificerade grundläggande

konventioner kommer bara att medföra en viss anpassning av nuvarande sätt att

tillämpa artikel 19, punkt 5(e) i stadgan; och den globala rapporten kommer att

tjäna till att uppnå bästa möjliga resultat av de förfaranden som genomförs i

enlighet med stadgan.

 II. ÅRLIG UPPFÖLJNING BETRÄFFANDE ICKE RATIFICERADE GRUNDLÄGGANDE KONVENTIONER

A. Syfte och omfattning

1. Syftet är att tillhandahålla en möjlighet att varje år, med hjälp av

förenklade förfaranden som ersätter den granskning vart fjärde år som infördes

av styrelsen 1995, granska de ansträngningar som görs i enlighet med

deklarationen av medlemmar som ännu inte ratificerat samtliga grundläggande

konventioner.

2. Uppföljningen kommer varje år att täcka de fyra områden för grundläggande

principer och rättigheter som anges i deklarationen.

B. Uppföljningsförfarande

1. Uppföljningen kommer att baseras på rapporter som medlemmarna enligt artikel

19, punkt 5(e) i stadgan anmodas sända in. Rapporteringsformulären kommer att

utarbetas med sikte på att erhålla information från regeringar, som inte har

ratificerat en eller flera av de grundläggande konventionerna, om eventuella

förändringar som kan ha ägt rum i deras lagstiftning och praxis, med vederbörlig

 hänsyn tagen till artikel 23 i stadgan och fastställd praxis.

2. Dessa rapporter, sammanställda av Internationella arbetsbyrån, kommer att

granskas av styrelsen.

3. I avsikt att lägga fram en inledning till de rapporter som sålunda

sammanställts, i vilken uppmärksammas aspekter som kan behöva en mer djupgående

diskussion, kan byrån kalla in en expertgrupp som utsetts för detta ändamål av

styrelsen.

4. Justeringar av styrelsens befintliga förfaranden bör prövas för att göra det

möjligt för medlemmar som inte är företrädda i styrelsen att tillhandahålla, på

lämpligaste sätt, förklaringar som kan visa sig nödvändiga eller nyttiga under

styrelsens överläggningar för att komplettera den information som återfinns i

deras rapporter.

 III. GLOBAL RAPPORT

A. Syfte och omfattning

1. Syftet med denna rapport är att lämna en dynamisk global bild av varje

kategori av grundläggande principer och rättigheter som har observerats under

föregående fyraårsperiod, samt att tjäna som grund för att bedöma effektiviteten

 i det bistånd som organisationen tillhandahållit och för att fastställa

prioriteringar för kommande period, i form av handlingsplaner för tekniskt

samarbete utformade i synnerhet för att mobilisera de interna och externa

resurser som är nödvändiga för att genomföra dem.

2. Rapporten kommer varje år i tur och ordning att omfatta en av de fyra

kategorierna av grundläggande principer och rättigheter.

B. Uppföljningsförfarande

1. Rapporten kommer att utarbetas under generaldirektörens ansvar på grundval av

 officiell information, eller information som samlats in och bedömts i enlighet

med fastlagda förfaranden. Då det gäller stater som inte har ratificerat de

grundläggande konventionerna, kommer den särskilt att baseras på resultaten av

den tidigare nämnda årliga uppföljningen. Då det gäller medlemsstater som har

ratificerat den aktuella konventionen, kommer rapporten särskilt att baseras på

rapporter som behandlats enligt artikel 22 i stadgan.

2. Denna rapport kommer att överlämnas till Internationella arbetskonferensen

för trepartisk diskussion som en rapport från generaldirektören. Konferensen kan

 behandla denna rapport separat från rapporter enligt artikel 12 i

arbetsordningen, och kan diskutera den under en session som anslås helt till

denna rapport, eller behandla den på annat lämpligt sätt. Det åligger sedan

styrelsen att, under ett av sina första möten, dra slutsatser från denna

diskussion angående prioriteringar och handlingsplaner för tekniskt samarbete

som skall genomföras under den följande fyraårsperioden.

 IV. FÖRUTSÄTTNINGAR

1. Förslag skall läggas fram om ändringar i styrelsens resp. konferensens

arbetsordning vilka erfordras för att genomföra ovanstående bestämmelser.

2. Konferensen skall, i vederbörlig ordning, granska hur denna uppföljning

fungerar i ljuset av vunna erfarenheter för att bedöma huruvida den har uppfyllt

 det övergripande syfte som uttrycks i Del I.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:93 ILO:s konvention och rekommendation

om de värsta formerna av barnarbete m.m.

1 Rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om

deltidsarbete, undertecknat av UNICE, CEEP och EFS, samt rådets direktiv

99/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete, undertecknat av

EFS, UNICE och CEEP.

Prop. 2000/01:93

24

1

Prop. 2000/01:93

Bilaga 1

79

87

Prop. 2000/01:93

Bilaga 2

Prop. 2000/01:93

Bilaga 3

Prop. 2000/01:93

Bilaga 4

Prop. 2000/01:93

Bilaga 5

Prop. 2000/01:93

Bilaga 6

Prop. 2000/01:93