Regeringens proposition 2001/02:133

Ersättning för trafikskador utomlands

Prop.

2001/02:133

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 21 februari 2002 Göran[REDACTED_EFTERNAMN] Thomas[REDACTED_EFTERNAMN] (Justitiedepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll Propositionen innehåller förslag till ändringar i trafikskadelagen (1975:1410). Förslagen syftar till att genomföra EG:s fjärde direktiv om motorfordonsförsäkring. Lagändringarna gör det enklare att begära ersättning från en trafikför- säkring för en skada som har inträffat i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) än det där den skadelidande är bo- satt. Lagändringarna innebär i huvudsak följande.

Varje försäkringsbolag som har tillstånd att meddela trafikförsäk- ring i Sverige skall utse en skaderegleringsrepresentant i varje an- nat land inom EES. Den som inte är bosatt i Sverige och som råkar ut för en trafikskada här som skall ersättas av ett svenskt försäk- ringsbolag skall från hemlandet kunna begära ersättning från det svenska försäkringsbolagets skaderegleringsrepresentant där. Mot- svarande regler för den som är bosatt i Sverige och som råkar ut för en trafikskada utomlands skall införas i övriga 

EES-länder.

Om en skadelidande som är bosatt i Sverige råkar ut för en trafik- skada i ett annat 

EES-land och skadan skall ersättas av ett försäk- ringsbolag där, skall den skadelidande, om det utländska försäk- ringsbolaget inte inom viss tid lämnar ett motiverat besked om er- sättning, ha rätt att i stället få skadan ersatt av det kollektiv av för- säkringsbolag som avses i 16 § trafikskadelagen (i direktivet be- nämnt skadeersättningsorgan). Detta kollektiv skall företrädas av Trafikförsäkringsföreningen. 1

Trafikförsäkringsföreningen skall lämna sådana uppgifter som kan behövas för skaderegleringen, bl.a. uppgifter om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett visst fordon, vem som är försäk- ringsbolagets skaderegleringsrepresentant och vem som äger for- donet.

Lagändringarna föreslås träda i kraft samma dag som direktivet senast skall vara genomfört, dvs. den 20 januari 2003. De delar av direktivet som gäller skadeersättningsorgan förutsätter att avtal träffas mellan ska- deersättningsorganen i EES och direktivet börjar inte gälla i denna del förrän ett sådant avtal har ingåtts. De bestämmelser som genomför direk- tivets bestämmelser om skadeersättningsorgan föreslås därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Propositionen innehåller slutligen ett par följdändringar med anledning av de ändringar i bl.a. skadeståndslagen som riksdagen nyligen beslutat med anledning av regeringens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216, SFS 2001:732). Prop. 2001/02:133 2

Innehållsförteckning

Prop. 2001/02:133

1

Förslag till riksdagsbeslut .................................................................

5

2

Lagtext

..............................................................................................

6

2.1

Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410) ........................................................................

6

2.2

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:965) om

straff för trafikbrott som begåtts utomlands.....................

11

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring ...................................................

12

2.4

Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen

(1978:413) ........................................................................

13

2.5

Förslag till lag om ändring i järnvägstrafiklagen

(1985:192)

........................................................................

14

3

Ärendet och dess beredning............................................................

15

4

Ersättning för trafikskada i Sverige ................................................

16

4.1

Tiden före trafikskadelagen..............................................

16

4.2

Trafikskadelagen ..............................................................

16

5

De första EG-direktiven om motorfordonsförsäkring ....................

19

5.1

Det första direktivet..........................................................

19

5.2

Det andra direktivet..........................................................

19

5.3

Det tredje direktivet..........................................................

20

6

Gröna kort-systemet........................................................................

20

7

Det fjärde EG-direktivet om motorfordonsförsäkring....................

22

7.1

Allmänt om direktivet ......................................................

22

7.2

Närmare om innehållet .....................................................

22

7.2.1

För vilka skadefall gäller direktivet? .............

22

7.2.2

Direktkrav ......................................................

22

7.2.3

Skaderegleringsrepresentant ..........................

23

7.2.4

Informationscentrum......................................

24

7.2.5

Skadeersättningsorgan....................................

25

7.2.6

Sanktioner ......................................................

26

7.2.7

Ändring i det första och det andra

skadeförsäkringsdirektivet .............................

26

7.2.8

Övrigt .............................................................

26

8

Genomförande av direktivet ...........................................................

27

8.1

Allmänna utgångspunkter ................................................

27

8.2

Skall direktivet genomföras i trafikskadelagen eller

i en ny lag? .......................................................................

28

8.3

Skaderegleringsrepresentant.............................................

28

8.4

Skadeersättningsorgan......................................................

35

8.5

Direktkrav.........................................................................

40

8.6

Informationscentrum ........................................................

42

8.7

Innehållet i en ansökan om tillstånd.................................

46

8.8

Sanktioner.........................................................................

46

8.9

Information om de nya reglerna .......................................

47

9

Ikraftträdande m.m..........................................................................

48

3

10

Följdändringar med anledning av tidigare ändringar i

Prop. 2001/02:133

skadeståndslagen.............................................................................

49

11

Ekonomiska konsekvenser..............................................................

50

12

Författningskommentar...................................................................

51

12.1

Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410) ......................................................................

51

12.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands och förslaget till lag om ändring i lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring ...................................................

57

12.3

Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen

(1978:413) ........................................................................

57

12.4

Förslaget till lag om ändring i järnvägstrafiklagen

(1985:192) ........................................................................

58

Bilaga 1 EG:s fjärde direktiv om motorfordonsförsäkring .................

59

Bilaga 2 Sammanfattning av departementspromemorian Trafikskada

utomlands enklare att få ersättning (Ds 2001:51)..............

73

Bilaga 3

Promemorians lagförslag ......................................................

74

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna......................................

80

Bilaga 5

Jämförelsetabell ....................................................................

81

Bilaga 6

Lagrådsremissens lagförslag.................................................

83

Bilaga 7

Lagrådets yttrande.................................................................

91

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 februari 2002....

94

Rättsdatablad...........................................................................................

95

4

1

Förslag till riksdagsbeslut

Prop. 2001/02:133

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

2.

lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som be- gåtts utomlands,

3.

lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring,

4.

lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413),

5.

lag om ändring i järnvägstrafiklagen (1985:192).

5

2

Lagtext

Prop. 2001/02:133

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1

Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs 1 i fråga om trafikskadelagen (1975:1410) 2 

dels att nuvarande 2735 §§ skall betecknas 3038 §§,

dels att de nya 33 och 34 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före den nuvarande 27 § skall sättas närmast före den nya 30 §,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 2729 §§, av föl- jande lydelse,

dels att det närmast före den nya 27 § skall införas en rubrik av föl- jande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skada under resa inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) m.m. 27 § Den som enligt 5 § första stycket 1 meddelar trafikförsäkring skall ha en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Repre- sentanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall ut- färda fullmakt för skaderegle- ringsrepresentanten att reglera skadelidandes anspråk på ersätt- ning från trafikförsäkringen när

1.

den skadelidande är bosatt i det 

EES-land där representanten är bosatt eller etablerad,

2.

det fordon vars försäkring skall tas i anspråk är försäkrat och normalt hemmahörande i något annat 

EES-land än som avses i 1 och

1 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärm-

ning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring

av

rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (EGT L 181, 20.7.2000, s. 65, Celex

32000L0026).

6

2 Lagen omtryckt 1994:43.

3. skadan har inträffat i något annat EES-land än som avses i 1 eller i ett land som ingår i syste- met med grönt kort. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om villkor beträffande skadere- gleringsrepresentanter och före- skrifter om underrättelseskyldig- het. 28 § Om en skadelidande som är bo- satt här i landet har anmält ett sådant försäkringsfall som avses i 27 § andra stycket till en försäk- ringsgivare i ett annat EES-land eller till en skaderegleringsrepre- sentant som denne har i Sverige utan att få ett motiverat besked om ersättning, svarar de försäkrings- givare som avses i 16 § solidariskt för ersättningen när det har gått tre månader sedan anmälan gjor- des. Samma ersättningsansvar gäller om den utländske försäk- ringsgivaren inte har någon ska- deregleringsrepresentant här i landet. Vad som sägs i detta stycke gäller inte om den skadelidande har vidtagit rättsliga åtgärder mot den utländske försäkringsgivaren. Om fordonet är försäkringsplik- tigt men saknar trafikförsäkring, har de försäkringsgivare som av- ses i 16 § samma ersättningsan- svar för skadan som anges i första stycket. Om fordonets identitet inte kan fastställas, svarar dessa för- säkringsgivare solidariskt för den ersättning som skulle ha utgått från försäkringen. Vad som sägs i detta stycke gäller även om fordo- net inte är normalt hemmahörande i ett EES-land men försäkrings- fallet har inträffat i ett EES-land.

Skaderegleringen skall påbörjas senast två månader efter det att ärendet anmäldes till de försäk- ringsgivare som avses i 16 §. Ska- Prop. 2001/02:133 7 deregleringen skall avbrytas, om försäkringsgivaren eller skadere- gleringsrepresentanten lämnar ett motiverat besked om ersättning. Vad som sägs om skadereglering i 37 § första stycket och 38 § kon- sumentförsäkringslagen (1980:38) skall tillämpas också på skadere- glering enligt denna paragraf. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om skaderegleringen och före- skrifter om underrättelseskyldig- het. 29 § Den trafikförsäkringsförening som avses i 33 § skall på begäran lämna uppgifter om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett fordon som är normalt hemmahö- rande i Sverige, vem som är för- säkringsgivarens skadereglerings- representant och vem som äger fordonet. För fordon som har un- dantagits från skyldighet att ha trafikförsäkring skall uppgift läm- nas om vem som ansvarar i stället för en försäkringsgivare. Motsvarande uppgifter skall lämnas också om fordon som är normalt hemmahörande i ett annat EES-land, i den mån trafikförsäk- ringsföreningen har tillgång till uppgifterna. 33 § I fall som avses i 16 § företräds försäkringsanstalterna i ärenden om trafikskadeersättning eller om återkrav av utgiven sådan ersätt- ning av en trafikförsäkringsföre- ning i vilken anstalterna är med- lemmar. Detta gäller även ären- den enligt 28 §. För ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden kan föreningen utse en av anstalterna att företräda de öv- riga. Regeringen eller den myndighet Prop. 2001/02:133 8 som regeringen bestämmer fast- Prop. 2001/02:133 ställer stadgar för trafikförsäk- ringsföreningen. 34 § 3

Saknas föreskriven trafikförsäk- ring för ett motordrivet fordon som är registrerat i vägtrafikre- gistret och inte är avställt, har trafikförsäkringsföreningen rätt till gottgörelse (trafikförsäkrings- avgift) av den försäkringspliktige för den tid denne har underlåtit att fullgöra sin försäkringsplikt. Trafikförsäkringsavgift bestäms på grundval av de årspremier för trafikförsäkring som har tilläm- pats här i landet under den tid trafikförsäkring har saknats. Av- giften får med tio procent över- stiga högsta försäkringspremie för fordon av samma fordonsslag och med samma användningssätt som det oförsäkrade fordonet. Med fordonsslag avses personbil, last- bil, buss, motorcykel, traktor, mo- torredskap, moped och terräng- motorfordon. Förhöjning av pre- mien på grund av omständigheter som ger anledning att anta att for- donet med hänsyn till innehava- rens person utgör en särskild risk i trafiken får dock beaktas endast om det finns sådana omständig- heter i det särskilda fallet. Trots vad som sägs i andra stycket får trafikförsäkringsavgift tas ut med tvåhundra kronor för tid till dess trafikförsäkring teck- nas eller försäkringsplikten upp- hör. Domstol kan sätta ned trafikför- säkringsavgiften, om det finns sär- skilda skäl. I fråga om preskrip- tion av trafikförsäkringsavgift tillämpas 31 § första stycket.

3 Senaste lydelse av tidigare 31 § 2001:562.

9

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer i fråga om de nya 28 och 33 §§ och i övrigt den 20 januari 2003. Prop. 2001/02:133 10

2.2

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 1

Bestämmelserna i 33 § trafik- skadelagen (1975:1410) samt be- stämmelse om straff för överträ- delse av föreskrift i terrängtrafik- kungörelsen (1972:594), fordons- kungörelsen (1972:595), kungörel- sen (1972:605) om införande av ny vägtrafiklagstiftning, kör- kortslagen (1998:488), körkorts- förordningen (1998:980), trafik- förordningen (1998:1276), lagen (2001:558) om vägtrafikregister eller förordningen (2001:650) om vägtrafikregister tillämpas även i fråga om gärning varigenom nå- gon utomlands överträtt motsva- rande föreskrift som gällde på gär- ningsorten. Bestämmelserna i 36 § trafik- skadelagen (1975:1410) samt be- stämmelse om straff för överträ- delse av föreskrift i terrängtrafik- kungörelsen (1972:594), fordons- kungörelsen (1972:595), kungörel- sen (1972:605) om införande av ny vägtrafiklagstiftning, kör- kortslagen (1998:488), körkorts- förordningen (1998:980), trafik- förordningen (1998:1276), lagen (2001:558) om vägtrafikregister eller förordningen (2001:650) om vägtrafikregister tillämpas även i fråga om gärning varigenom nå- gon utomlands överträtt motsva- rande föreskrift som gällde på gär- ningsorten. Denna lag träder i kraft den 20 januari 2003.

1 Senaste lydelse 2001:653. Prop. 2001/02:133 11

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1976:357) om motortävlingsför- säkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 § I fråga om motortävlingsförsäk- ring tillämpas i övrigt 1719, 28 och 29 §§ trafikskadelagen (1975:1410). Härvid skall vad som sägs om avtal om trafikförsäkring och trafikskadeersättning i stället avse avtal om motortävlingsför- säkring respektive ersättning från sådan försäkring. I fråga om motortävlingsförsäk- ring tillämpas i övrigt 1719, 31 och 32 §§ trafikskadelagen (1975:1410). Härvid skall vad som sägs om avtal om trafikförsäkring och trafikskadeersättning i stället avse avtal om motortävlingsför- säkring respektive ersättning från sådan försäkring. Denna lag träder i kraft den 20 januari 2003. Prop. 2001/02:133 12

Lagen tillämpas om brottet har begåtts i Sverige. Vid personskada 

och sådan kränkning som avses i 2 § andra stycket 

är lagen dess- utom tillämplig om brottet har be- gåtts utomlands mot någon som hade hemvist i Sverige. Lagen tillämpas dock 

inte

, om brottet och den skadelidande har så ringa an- knytning till Sverige att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel.

2.4

Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen

Prop. 2001/02:133

(1978:413)

Härigenom föreskrivs att 1 § brottsskadelagen (1978:413) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Denna lag gäller ersättning av statsmedel för skada till följd av brott (brottsskadeersättning). Lagen tillämpas om brottet har begåtts i Sverige. Vid personskada är lagen dessutom tillämplig om brottet har begåtts utomlands mot någon som hade hemvist i Sverige. Lagen tillämpas dock ej , om brot- tet och den skadelidande har så ringa anknytning till Sverige att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. De nya bestämmelserna skall dock tillämpas för tid från och med den 1 januari 2002. 13

2.5

Förslag till lag om ändring i järnvägstrafiklagen

Prop. 2001/02:133

(1985:192)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 3 § järnvägstrafiklagen (1985:192) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5

kap.

3 §

I fråga om skadestånd enligt

I fråga om skadestånd enligt

detta

kapitel

gäller 5 kap. och

detta

kapitel

gäller 5 kap. och

6 kap.

1 3

§§ skadeståndslagen

6 kap.

1 4

§§ skadeståndslagen

(1972:207).

(1972:207).

Har vållande på den skadelidandes sida medverkat till skador på nöt- kreatur eller hästar under betesgång eller på renar, får skadeståndet jäm- kas endast om medverkan har skett uppsåtligen eller genom grov vårds- löshet. Skadas ett motordrivet fordon som är i trafik eller egendom som be- fordras med ett sådant fordon, skall medverkan till denna sakskada anses föreligga, om vållande i samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon som den skadade egendomen befordrades med eller brist- fällighet på fordonet har medverkat till skadan. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. 14 3 Ärendet och dess beredning Prop. 2001/02:133

De huvudsakliga bestämmelserna om ersättning till dem som drabbas av skada i samband med trafik med motorfordon finns i trafikskadelagen (1975:1410) och i trafikförsäkringsförordningen (1976:359). Vissa av dessa genomför de gemenskapsbestämmelser som finns om trafikförsäk- ring (i direktiven används begreppet motorfordonsförsäkring). Det finns sedan tidigare tre EG-direktiv om motorfordonsförsäkring. Direktiven gäller försäkringsersättning för trafikolyckor som inträffar i den skadelidandes bosättningsland och som orsakas av ett fordon som är registrerat och försäkrat där eller i ett annat medlemsland. Direktiven gäller alltså när skaderegleringen sker i skadelandet. Den 16 maj 2000 antogs ett fjärde EG-direktiv om motorfordonsför- säkring (Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG om till- närmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfor- don samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG). Direktivet, som omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska samar- betsområdet (EES-avtalet), finns i bilaga 1 . I en inom Justitiedepartementet utarbetad promemoria Trafikskada ut- omlands enklare att få ersättning (Ds 2001:51) har övervägts vilka lag- ändringar som är nödvändiga i anledning av direktivet och hur detta i övrigt bör genomföras. Promemorian har utarbetats i nära samarbete med Trafikförsäkringsföreningen. Samråd har vidare skett med Finansinspek- tionen i de delar som rör inspektionens verksamhet. Direktivet har också tagits upp vid överläggningar med företrädare för ansvariga departement i Danmark, Finland, Island och Norge. Vid överläggningarna har man sökt enas om hur direktivet bör tolkas och hur det lämpligen kan genom- föras. Promemorian har remissbehandlats. En sammanfattning av promemo- rian finns i bilaga 2 . Promemorians lagförslag finns i bilaga 3 . En för- teckning över remissinstanserna finns i bilaga 4 . Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Ju2001/7398/L2). En jämförelsetabell med sammanställning av bestämmelserna i direkti- vet och motsvarande eller närmast motsvarande bestämmelser i gällande rätt eller i förslaget till ändringar i trafikskadelagen finns i bilaga 5 . Några remissinstanser har synpunkter och förslag i andra frågor än de som rör genomförandet av direktivet. Dessa frågor behandlas inte i pro- positionen. I propositionen lämnar regeringen även förslag till följdändringar i brottsskadelagen (1978:413) och järnvägstrafiklagen (1985:192) med anledning av de ändringar i skadeståndslagen (1972:207) som riksdagen nyligen antagit och som föreslagits i regeringens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68). När det gäller förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen har Brottsoffermyndigheten och Sveriges advokatsamfund, närmast mot bakgrund av förslaget om dess tillämpning för tid före ikraftträdandet, under hand beretts tillfälle att lämna synpunkter. De har tillstyrkt respek- tive inte haft något att invända mot förslaget. Avseende förslaget till lag om ändring i järnvägstrafiklagen har någon extern beredning enligt 7 kap. 2 § regeringsformen inte bedömts nödvändig. 15

Lagrådet

Prop. 2001/02:133

Regeringen beslutade den 31 januari 2002 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 6 .

Lagrådets yttrande finns i bilaga 7 .

Regeringen har delvis följt Lagrådets synpunkter. Synpunkterna be-

handlas i avsnitt 8.3 och 8.4 samt i författningskommentaren.

I förhållande till lagrådsremissens förslag har dessutom vissa språkliga

och redaktionella ändringar gjorts.

4 Ersättning för trafikskada i Sverige

4.1

Tiden före trafikskadelagen

Fram till dess att trafikskadelagen (1975:1410) trädde i kraft den 1 juli 1976 gällde ett system för ersättning av skador genom motortrafik som var en kombination av en sträng ansvarsregel och en obligatorisk försäk- ring som täckte ansvaret (bl.a. 1916 års bilansvarighetslag och 1929 års trafikförsäkringslag). Detta medförde att det personliga skadeståndsan- svaret fick en ganska liten praktisk betydelse. Den skadelidande vände sig så gott som alltid till den skadeståndsskyldiges försäkringsbolag som hade hand om skadeståndsärendena. Under hand framfördes kritik mot systemet. Kritiken byggde delvis på systemets allmänna konstruktion, nämligen att rätten till skadestånd i själva verket var en rätt till ersättning från en särskild försäkring men ändå i flera avseenden utformad som om skadestånd skulle betalas av skadevållaren personligen. Föraren ansågs också ha ett dåligt ersättnings- skydd. Vid en singelolycka kunde föraren inte få något skadestånd, efter- som den ende som kunde vara vållande till olyckan var föraren som ju inte kunde bli skadeståndsskyldig mot sig själv. För dessa fall kunde ett visst skydd ändå ges genom en frivilligt tecknad förarplatsförsäkring. 4.2 Trafikskadelagen Objektivt ansvar Vid tillkomsten av 1975 års trafikskadelag tog man fasta på den kritik som hade framförts mot det gamla systemet. I den nya lagen har föraren samma skydd som andra skadelidande, och varken för föraren eller nå- gon annan krävs att något vållande föreligger. Ersättning utgår i princip även vid eget vållande. Denna typ av ansvar brukar kallas för objektivt ansvar.

Obligatorisk trafikförsäkring

All ersättning som kan komma i fråga enligt trafikskadelagen betalas från

trafikförsäkringen. För att åstadkomma ett effektivt skydd för de skade-

lidande är trafikförsäkring obligatorisk för i stort sett alla fordon (2 §).

Staten är dock inte skyldig att ha trafikförsäkring för sina fordon (3 §).

16

Om sådan försäkring inte har tecknats, betalas ersättning i stället direkt Prop. 2001/02:133 av staten. Trafikförsäkringen är utformad så att den garanterar att ersättning be- talas ut även om fordonets ägare inte har betalat sin premie (16 § andra stycket). Detsamma gäller om det inte går att fastställa identiteten på det fordon som har orsakat skadan (16 § tredje stycket). Vilka skador täcks? Trafikskadelagens objektiva ansvar täcker bara vissa skador. Vid person- skada ersätter trafikförsäkringen dels föraren och andra som skadas i for- donet, dels personer som skadas utanför fordonet, t.ex. cyklister och fot- gängare (10 § och 11 § första stycket). Vid sakskada däremot ersätts bara, med vissa undantag, skador som drabbat annan än fordonsägaren. Fristående från skadeståndsrätten Före trafikskadelagen förutsattes ett personligt ansvar för fordonets ägare, förare eller brukare. Enligt trafikskadelagen är det i stället så att försäkringen direkt tar över ansvaret för en inträffad skada. Trafikförsäk- ringen är alltså inte att betrakta som en ansvarsförsäkring som täcker nå- gons skadeståndsansvar utan är frikopplad från skadeståndsrättens an- svarsregler. Detta hindrar inte att en skadelidande väcker talan under åbe- ropande av skadeståndslagens bestämmelser. Om t.ex. en förare har kört sin bil på ett vårdslöst sätt och orsakat skada, kan således en skadeli- dande med stöd av de allmänna bestämmelserna i skadeståndslagen be- gära ersättning direkt av föraren (jfr 18 §). Det torde dock sällan finnas någon anledning för en skadelidande att vända sig direkt mot skadevålla- ren. Hur beräknas ersättningen? Trafikskadeersättningen beräknas efter samma grunder som skadestånd (jfr 9 § som hänvisar till 5 kap. skadeståndslagen). Det innebär att skadan skall täckas fullt ut och att ersättning skall ges inte enbart för ekonomisk skada utan även för ideell skada. Ersättning som har betalats från annat håll skall i vissa fall avräknas från rätten till trafikskadeersättning. Avräkning sker efter samma princi- per som när det gäller avräkning av olika ersättningar på skadestånd. Av- räkning skall således ske för bl.a. sjukpenning eller annan ersättning från socialförsäkringen. Vem får meddela trafikförsäkring? I försäkringsrörelselagen (1982:713) finns allmänna bestämmelser om under vilka förutsättningar en ansökan om att bedriva försäkringsrörelse skall beviljas. Trafikskadelagen innehåller därutöver en särskild bestämmelse om vem som har rätt att meddela trafikförsäkring här i landet (5 §). En sådan 17 försäkring får meddelas av försäkringsbolag som har fått tillstånd till det Prop. 2001/02:133 av regeringen, dvs. enligt bestämmelserna i försäkringsrörelselagen eller lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige, samt av en EES-försäkringsgivare som bedriver gränsöverskridande verksamhet här i landet med stöd av den sistnämnda lagen. Som nyss har nämnts kan trafikförsäkring meddelas av en EES-försäk- ringsgivare som är verksam här i landet enligt lagen om utländska försäk- ringsgivares verksamhet i Sverige. Ett sådant försäkringsbolag kan ha ett fast driftställe här men behöver inte ha det. Om ett fast driftställe saknas, skall det utländska försäkringsbolaget ha en representant i Sverige (5 § tredje stycket trafikskadelagen). Bestämmelsen genomför artikel 12 a i det andra skadeförsäkringsdirektivet (rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG [EGT L 172, 4.7.1988, s. 1, Celex 31988L0357]). Representanten skall vara bosatt här eller vara en svensk juridisk person. Försäkringsbolaget skall utfärda en fullmakt för representanten att gentemot skadelidande företräda bolaget och att själv eller genom annan tala och svara för denne angående försäkrings- fall. Representanten skall även ha behörighet att företräda bolaget vid kontroll av om det finns giltig trafikförsäkring. Försäkringsbolaget skall informera försäkringstagarna om vem som är bolagets representant och om dennes adress. Något krav på att försäkringsbolag utanför EES som meddelar trafik- försäkring här i landet skall ha representanter finns inte, eftersom sådana bolag måste ha ett fast driftställe här. De har således ingen möjlighet att bedriva enbart gränsöverskridande verksamhet. Utländska trafikanter som skadas här i landet Alla försäkringsbolag som har rätt att meddela trafikförsäkring skall vara medlemmar i Trafikförsäkringsföreningen, som har centrala uppgifter i det internationella trafikförsäkringssamarbetet. Trafikförsäkringsföreningen bildades år 1929, och dess stadgar är fast- ställda av regeringen. Enligt trafikskadelagen (4, 16 och 30 §§), jämte vissa internationella avtal, regleras trafikskador i Sverige med utlandsregistrerade motorfor- don av Trafikförsäkringsföreningen. En del utländska försäkringsbolag representeras av svenska försäkringsbolag, som då sköter skaderegler- ingen på uppdrag av Trafikförsäkringsföreningen. Trafikförsäkrings- ansvaret för utländska fordon garanteras av Trafikförsäkringsföreningen. Föreningen reglerar skadan på samma sätt som om det utländska fordo- net varit trafikförsäkrat i föreningen och med tillämpning av bestämmel- serna i trafikskadelagen. Vad som sagts ovan innebär att ersättning utgår på objektiv grund för förares och passagerares personskador i det utländska fordonet. I första hand utges denna ersättning av Trafikförsäkringsföreningen med möjlig- het till återkrav mot den utländska trafikförsäkringen eller eventuell vål- lande motparts trafikförsäkring. Återkrav mot den utländska trafikförsäk- 18 ringen kan dock inte omfatta förarskada, eftersom de internationella av- Prop. 2001/02:133 talen endast reglerar ersättning till tredje man. Svenska medborgare som skadas utomlands Det finns inga generella lagregler om vilket lands lag som skall tillämpas vid skadestånd utanför kontraktsförhållanden. I enlighet med allmänna internationellt privaträttsliga principer tilläm- pas lagen i det land där den skadegörande handlingen företogs (lex loci delicti-regeln, se rättsfallet NJA 1969 s. 163). Lex loci delicti-regeln ut- gör huvudprincipen inte bara i svensk utan också i många andra länders internationella privaträtt. I trafikskadelagen finns dock vissa särregler. Trafikskadeersättning ut- går enligt den lagen även för skada som tillfogas svensk medborgare eller den som har hemvist i Sverige till följd av trafik utomlands med ett mo- tordrivet fordon som är registrerat i Sverige eller tillhör svenska staten (8 § första stycket).

5

De första 

EG-direktiven om motorfordonsförsäkring

5.1

Det första direktivet

Det första EG-direktivet om motorfordonsförsäkring antogs år 1972 (rå- dets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av med- lemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet [EGT L 103, 2.5.1972, s. 1, Celex 372L0166]). Enligt direktivet skall varje medlemsland vidta de åtgärder som är nödvändiga för att alla motorfordon som normalt hör hemma inom landet skall om- fattas av en trafikförsäkring (artikel 3.1). Försäkringen skall täcka också sådana skador som har orsakats i ett annat medlemsland enligt där gäl- lande lag. Dessutom skall försäkringen täcka skador som drabbar med- borgare i ett medlemsland vid direkt färd mellan två medlemsländer, om det inte finns någon ansvarig trafikförsäkringsbyrå i skadelandet. I så fall skall skadan ersättas i enlighet med trafikförsäkringslagstiftningen i for- donets hemland (artikel 3.2). De ändringar som direktivet medförde finns numera intagna i 35 § (prop. 1992/93:8, bet. 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45).

5.2

Det andra direktivet

I det andra direktivet (rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 decem- ber 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvars- försäkring för motorfordon [EGT L 8, 11.1.1984, s. 17, Celex 384L0005]) föreskrivs att den försäkring som avses i det första direktivet skall omfatta såväl personskada som sakskada och täcka vissa närmare 19 angivna ersättningsbelopp (artikel 1.2). Varje land skall inrätta eller Prop. 2001/02:133 auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning för personskada och sakskada som orsakas av oidentifierade eller oförsäkrade fordon (artikel 1.4). Direktivet krävde inga lagändringar. I propositionen hänvisades det till att trafikskadeersättning utgår både för personskada och sakskada med belopp som täcker vad som föreskrivs i direktivet. Genom Trafikförsäk- ringsföreningen och dess verksamhet ansågs det också finnas ett organ med sådana uppgifter som direktivet förutsätter. Riksdagen anslöt sig till denna bedömning (prop. 1992/93:8, bet. 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45).

5.3

Det tredje direktivet

Enligt det tredje direktivet (rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författ- ningar om ansvarsförsäkring för motorfordon [EGT L 129, 19.5.1990, s. 33, Celex 390L0232]) skall medlemsstaterna se till att trafikförsäk- ringen för samma premie täcker hela gemenskapens territorium (artikel 2). Denna enda premie skall också tillförsäkra det skydd som krävs i varje medlemsland enligt dess lagstiftning eller det skydd som krävs en- ligt lagen i det medlemsland där fordonet är normalt hemmahörande om detta är högre. Direktivet är numera genomfört med den utgångspunkten att det tar sikte endast på regler om begränsningar i det obligatoriska försäkrings- skyddet och inte på materiella ersättningsregler (direktivet tolkades först så att det avsåg även materiella bestämmelser om vilken ersättning som skall betalas; se prop. 1992/93:8, bet. 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45, SFS 1992:1121). Sådana begränsande regler finns i 14 § första stycket trafikskadelagen, som anger att trafikskadeersättning för en och samma händelse skall utgå med högst 300 miljoner kronor från ett fordons trafik- försäkring. Om en skada uppkommer i Sverige med ett fordon som hör hemma i ett annat EES-land, ges enligt 14 § andra stycket den skadelidande möj- lighet att välja att bestämmelserna om beloppsmässiga begränsningar av försäkringsskyddet i fordonets hemland skall tillämpas i stället för be- stämmelserna i första stycket. För att genomföra direktivet infördes också en ny 35 § med innebörd att trafikförsäkring enligt trafikskadelagen i fråga om skador som upp- kommer med en svenskregistrerad bil i ett annat EES-land skall täcka det ersättningsansvar för uppkomna skador som enligt lagen i det landet skall vara täckt av obligatorisk trafikförsäkring. 6 Gröna kort-systemet

Som kommer att redogöras för närmare under avsnitten 7 och 8 skall det fjärde EG-direktivet om motorfordonsförsäkring i vissa avseenden kunna tillämpas även på skadelidande som är bosatta inom EES och som råkar 20 ut för en trafikskada i tredjeland. Som förutsättning gäller att detta lands nationella försäkringsbyrå är ansluten till det s.k. gröna kort-systemet.

Med ett grönt kort avses ett internationellt försäkringsbevis som har ut- färdats av en nationell försäkringsbyrå enligt rekommendationer av Kommittén för vägtransporter under Landtransportkommittén inom För- enta nationernas ekonomiska kommission för Europa. Gröna kort-systemet har varit i kraft sedan år 1953 och har till syfte att underlätta och förenkla den mellanstatliga motorfordonstrafiken. Inom gröna kort-systemet har länderna slutit avtal med varandra om ömsesidig giltighet av trafikförsäkringen. Namnet grönt kort kommer av att försäk- ringsbolagen på begäran av försäkringstagaren vid utlandsfärd utfärdar ett bevis om trafikförsäkringen som är tryckt på ett grönt papper. Samtliga medlemsländer i EU är anslutna till gröna kort-systemet, till- sammans med ett knappt 30-tal övriga länder, bl.a. Island, Norge och Schweiz. Utgångspunkten är att ett motorfordon från ett land som omfattas av systemet skall kunna tillfälligt användas i trafik i ett annat land som om- fattas av systemet utan att försäkring tecknas där. Om fordonet orsakar en skada i det senare landet, skall ersättning betalas av trafikförsäkrings- byrån i det land där skadan inträffat enligt där gällande regler. Den beta- lande byrån har sedan rätt att återkräva ersättningen från trafikförsäk- ringsbyrån i fordonets hemland eller direkt från det försäkringsbolag i hemlandet som har meddelat trafikförsäkring för fordonet. Gröna kort-systemet har möjliggjorts dels genom att lagstiftningen i de berörda länderna medger att ett motorfordon som är registrerat eller hemmahörande i något anslutet land får föras in och tillfälligt användas i ett annat anslutet land mot uppvisande av det gröna kortet, dels genom att trafikförsäkringsbyråerna i respektive land har träffat överenskommelse om skadereglering. För svenskt vidkommande finns bestämmelser i 12 § trafikförsäkringsförordningen. Inom EU ansågs att systemet med grönt kort var ett hinder mot den fria rörligheten för fordon och personer. Det första direktivet går därför ut på att kravet på grönt kort skall avskaffas när det gäller fordon från ett medlemsland som förs in i ett annat medlemsland. Enligt direktivet kan detta ske genom överenskommelser mellan medlemsländernas trafikför- säkringsbyråer om att varje byrå garanterar skadereglering enligt det lan- dets trafikförsäkringslagstiftning för skador som orsakas i landet av for- don från något annat medlemsland. Eftersom en sådan överenskommelse förutsätter att alla fordon är ansvarsförsäkrade, föreskrivs en sådan för- säkringsplikt i det första direktivet. Se avsnitt 5.1 Efter det första direktivet garanteras trafikförsäkringsansvaret genom ett multilateralt garantiavtal mellan de aktuella ländernas trafikförsäk- ringsbyråer. För fordon från länder utanför detta garantiområde måste grönt kort kunna företes vid färd in i EU eller EES samt Schweiz. Om ett sådant kort inte kan företes, skall gränsförsäkring tecknas genom Tullverkets försorg. Prop. 2001/02:133 21

7

Det fjärde EG-direktivet om

Prop. 2001/02:133

motorfordonsförsäkring

7.1

Allmänt om direktivet

Syftet med det fjärde EG-direktivet om motorfordonsförsäkring är att stärka skyddet för den som råkar ut för en trafikskada i ett annat land än det där den skadelidande är bosatt. Direktivet skall göra det enklare att begära och få ersättning från en trafikförsäkring för sådana fall. En central bestämmelse i direktivet är att alla försäkringsbolag som meddelar trafikförsäkring skall utse representanter (skaderegleringsrepre- sentanter) i övriga EES-länder. En skaderegleringsrepresentant skall se- dan ha rätt att på försäkringsbolagets vägnar reglera sådana anspråk som omfattas av direktivet. För att detta system skall fungera skall det finnas rätt till direktkrav. En skadelidande skall med andra ord ha rätt att vända sig till motpartens försäkringsbolag utan att dessförinnan ha framställt ett krav mot den som på skadeståndsrättslig grund kan vara skyldig att be- tala ersättning. Från särskilda informationscentrum, som skall inrättas i varje med- lemsland, skall en skadelidande få den information som behövs för att skaderegleringen skall kunna påbörjas, bl.a. uppgift om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett visst fordon och vem som är försäk- ringsbolagets skaderegleringsrepresentant. I direktivet finns också bestämmelser om att varje medlemsland skall inrätta eller auktorisera ett organ (skadeersättningsorgan) som kan träda in och ansvara för skaderegleringen i fall det inte finns någon skadere- gleringsrepresentant utsedd eller ett försäkringsbolag inte svarar på ett framställt krav. I det följande beskrivs direktivets reglering närmare. Beskrivningen följer direktivets uppbyggnad.

7.2

Närmare om innehållet

7.2.1

För vilka skadefall gäller direktivet?

Direktivet gäller bara för skadelidande som är bosatta inom EES. Skadan skall ha inträffat i ett EES-land eller i ett land vars nationella försäk- ringsbyrå är ansluten till det s.k. gröna kort-systemet. Skadan måste vi- dare ha inträffat i ett annat land än det där den skadelidande är bosatt. Det fordon vars försäkring skall tas i anspråk måste vara försäkrat och normalt hemmahörande i ett annat EES-land än det där den skadelidande har sin stadigvarande bostad ( artikel 1 ). I det följande används bosatt i stället för stadigvarande bostad eftersom det närmare ansluter till mot- svarande uttryck i de engelska och franska språkversionerna.

7.2.2

Direktkrav

Varje medlemsland skall se till att skadelidande vid olyckor, som inträf- far i ett annat EES-land än det där den skadelidande är bosatt, har rätt att 22

rikta anspråk direkt mot det försäkringsbolag som skall betala ersättning

Prop. 2001/02:133

för den skada som uppkommit ( artikel 3 ). Den skadelidande skall inte

först behöva rikta ett anspråk mot den som kan anses vara skyldig att

utge ersättning på skadeståndsrättslig grund.

7.2.3

Skaderegleringsrepresentant

Allmänna bestämmelser

De försäkringsbolag som direktivet omfattar skall utse en skaderegler-

ingsrepresentant i varje EES-land utom det där de fick sin officiella auk-

torisation. Representanten skall kunna handlägga och reglera ersättnings-

anspråk som uppstår genom olyckor i sådana fall som direktivet täcker.

Representanten skall vara bosatt eller etablerad i det medlemsland där

han eller hon är utsedd ( artikel 4.1 ).

Det är försäkringsbolaget som väljer skaderegleringsrepresentant. Ett

medlemsland får inte meddela föreskrifter om vem eller vilka som skall

utses eller hur ett val av sådana representanter skall gå till ( artikel 4.2 ).

En skaderegleringsrepresentant kan arbeta för ett eller flera försäk-

ringsbolag ( artikel 4.3 ).

Befogenheter och kvalifikationer

En skaderegleringsrepresentant skall samla in den information som be-

hövs för skaderegleringen. Den omständigheten att en skaderegleringsre-

presentant har utsetts hindrar inte att den skadelidande eller dennes för-

säkringsbolag väcker talan direkt mot den som har orsakat olyckan eller

dennes försäkringsbolag ( artikel 4.4 ).

Skaderegleringsrepresentanten skall ha tillräckliga befogenheter att fö-

reträda försäkringsbolaget mot skadelidande och att tillmötesgå deras

krav till fullo. Representanten skall kunna behandla ärendet på det eller

de språk som är officiella i det medlemsland där den skadelidande är bo-

satt ( artikel 4.5 ).

Tidsfrist för besvarande av ersättningsanspråk

Försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant skall reagera

inom tre månader från den dag då anspråket framställdes. Bolaget skall

då antingen lämna ett motiverat anbud om ersättning eller i de fall

ansvar bestrids eller inte klart har fastställts eller skadeersättningen inte

har beräknats fullständigt ett motiverat svar på anspråket ( artikel 4.6 ).

Ränta skall utgå på det ersättningsbelopp som den skadelidande er-

bjuds ( artikel 4.6 b ). I en av ingresspunkterna (19) anges att en hänvis-

ning kan ske till nationella regler om dröjsmålsränta.

Filial eller etableringsställe?

Förordnandet av skaderegleringsrepresentanter skall enligt artikel 4.8

inte i sig anses innebära att det finns en filial i den mening som avses i

artikel

1 b i det tredje skadeförsäkringsdirektivet (rådets direktiv

23

92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra för- Prop. 2001/02:133 fattningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG [tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring], [EGT L 228, 11.8.1992, s. 1, Celex 31992L0049]). Inte heller skall en sådan representant betraktas som ett etableringsställe i den mening som avses i artikel 2 c i det andra skadeförsäkringsdirektivet och inte heller som en etablering i den mening som avses i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område.

7.2.4

Informationscentrum

Ett särskilt register eller samordning av information För att underlätta för den skadelidande att begära ersättning skall varje medlemsland inrätta eller godkänna ett s.k. informationscentrum. Ett informationscentrum skall föra ett register med uppgifter om registreringsnummer för motorfordon som är normalt hemmahö- rande inom det egna landet, nummer på försäkringsbrev m.m., nummer på grönt kort eller gränsförsäkring när det är fråga om ett fordonsslag som har undantagits från trafikförsäkringsplikt, de försäkringsbolag som tillhandahåller trafikförsäkring för motordrivna fordon, de skaderegleringsrepresentanter som försäkringsbolaget har ut- sett, de fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafikförsäkring ( artikel 5.1 a ). Om ett informationscentrum inte för ett register utan uppgifterna finns registrerade på annat håll, kan informationscentrumet i stället samordna sammanställningen och spridningen ( artikel 5.1 b ). Den som har ett anspråk på försäkringsersättning skall ha rätt att, under sju år efter olyckan, från informationscentrumet få information om vilket försäkringsbolag som har meddelat trafikförsäkring för ett visst fordon och vem som är bolagets skaderegleringsrepresentant ( artikel 5.3 ). Detta skall gälla även namn och adress på fordonets ägare eller den som van- ligtvis kör fordonet eller den registrerade innehavaren om den som fram- ställt anspråket har ett legitimt intresse av att få denna information ( ar- tikel 5.4 ) Personuppgifter skall behandlas i enlighet med nationella regler som har antagits för att genomföra Europaparlamentets och rådets direk- tiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet), dvs. i Sverige personuppgifts- lagen (1998:204).

Underrättelse till övriga informationscentrum

Ett försäkringsbolag skall meddela informationscentrumen i medlems-

länderna namn och adress på den skaderegleringsrepresentant som bola-

get har utsett i varje medlemsland ( artikel 5.2 ).

24

7.2.5

Skadeersättningsorgan

Prop. 2001/02:133

Varje medlemsland skall inrätta eller auktorisera ett skadeersättningsor- gan som i vissa fall skall ta över ansvaret för skaderegleringen ( arti- kel 6.1 ). En skadelidande har rätt att vända sig till ett sådant organ i olika situationer. Den i praktiken viktigaste torde bli att försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant inte inom tre månader från det att försäkringsfallet anmäldes har lämnat ett motiverat ersättningsanbud eller ett motiverat svar. En skadelidande skall även kunna vända sig till ett skadeersättningsorgan, om försäkringsbolaget inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant i det medlemsland där den skadelidande är bosatt. I artikel 7 regleras ytterligare fall då den skadelidande har rätt att vända sig till ett skadeersättningsorgan. Det gäller när det inte är möjligt att identifiera det fordon som har vållat olyckan och när det inom två månader efter olyckan inte går att identifiera försäkringsbolaget. Inom vilken tid skall skadeersättningsorganet agera? Skadeersättningsorganet skall påbörja skaderegleringen inom två måna- der från den dag då den skadelidande framförde sitt ersättningsanspråk till organet. Vidtagna åtgärder skall avbrytas om försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant senare lämnar ett motiverat svar på an- språket ( artikel 6.1 ). Underrättelse och regress Skadeersättningsorganet skall omedelbart lämna en underrättelse om att det har tagit emot ett ersättningsanspråk och att man kommer att påbörja skaderegleringen inom den tid som direktivet anger (två månader från det att anspråket togs emot). Underrättelsen skall lämnas till det aktuella för- säkringsbolaget eller dess representant, skadeersättningsorganet i det medlemsland där försäkringsbolaget är etablerat och den som orsakade olyckan om denne är känd ( artikel 6.1 ). Ett skadeersättningsorgan som har betalat ut ersättning skall ha rätt att återkräva beloppet enligt en särskild ordning som skall fastställas i avtal mellan samtliga skadeersättningsorgan inom EES ( artikel 6.2 ). Avtalet skall reglera, förutom frågan om återkrav, skadeersättningsorganens upp- gifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden. Avtalet är för närvarande under utarbetande inom den europeiska organisationen för nationella för- säkringsbranschorgan, Comité Européen des Assurances (CEA). När direktivets regler om skadeersättningsorgan skall börja gälla Bestämmelserna om skadeersättningsorgan skall börja gälla först efter det att det nyssnämnda avtalet har ingåtts mellan skadeersättningsorga- nen. Kommissionen skall därefter fastställa den dag från och med vilken bestämmelserna skall börja att gälla. Kommissionen skall före den 20 juli 2005 rapportera till Europaparla- mentet och rådet om hur artikeln om skadeersättningsorgan har genom- 25 förts och hur verkningsfull den är. Vid behov skall kommissionen lägga Prop. 2001/02:133 fram förslag till ändringar ( artikel 6.3 ).

7.2.6

Sanktioner

Medlemsländerna skall fastställa sanktioner för överträdelser av de na- tionella bestämmelser som antas för att genomföra direktivet och därvid vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de tilläm- pas ( artikel 12 ). Det finns inget krav på en viss typ av sanktion. Sanktio- nerna skall dock vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsländerna skall senast den 20 juli 2002 underrätta kommissionen om vilka sanktioner som har införts.

7.2.7

Ändring i det första och det andra skadeförsäkrings- direktivet

I artikel 8 och 9 föreskrivs vissa ändringar i det första skadeförsäkrings- direktivet (rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [EGT L 228, 16.8.1973, s. 3, Celex 31973L0239]) och det andra skadeförsäk- ringsdirektivet. Ändringarna är följdändringar med anledning av be- stämmelserna om skaderegleringsrepresentanter. Ändringen i det första direktivet innebär att varje medlemsland skall föreskriva att försäkringsföretag, som etableras inom dess territorium och som bedriver verksamhet med motorfordonsförsäkring och som ansöker om auktorisation, skall meddela namn och adress på de skadereglerings- representanter som utses i varje medlemsland utom i det där auktorisa- tionen söks. Ändringen i det andra direktivet innebär att, om ett försäkringsföretag inte har utsett någon sådan representant som avses i det direktivet, med- lemsländerna får godkänna att en sådan skaderegleringsrepresentant som avses i det fjärde direktivet i stället utför de aktuella uppgifterna. 7.2.8 Övrigt

Direktivet trädde i kraft den 20 juli 2000 ( artikel 11 ). Det skall genom-

föras av medlemsländerna senast den 20 januari 2003. De författningsbe-

stämmelser som genomför direktivet skall dock kungöras redan innan,

den 20 juli 2002 ( artikel 10.1 ).

Medlemsländerna skall inrätta eller godkänna ett skadeersättningsor-

gan före den 20 januari 2002. Om skadeersättningsorganen inte har ingått

det tidigare nämnda avtalet före den 20 juli 2002, skall kommissionen

föreslå åtgärder för att säkerställa att bestämmelserna om skadeersätt-

ningsorgan ändå kan börja gälla före den 20 januari 2003 ( artikel 10.3 ).

Direktivet är ett s.k. minimidirektiv, dvs. medlemsländerna har rätt att

anta bestämmelser som är mer förmånliga för den skadelidande än de

bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet

( artikel 10.4 ).

26

8

Genomförande av direktivet

Prop. 2001/02:133

8.1

Allmänna utgångspunkter

Ett EG-direktiv är bindande för medlemsländerna med avseende på det resultat som skall uppnås, men överlåter åt länderna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 249 i EG-fördraget). Det innebär att länderna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik så länge det avsedda resultatet uppnås. När det gäller det fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring kan konstateras att många bestämmelser är så utformade att det finns ett för- hållandevis litet utrymme för medlemsländerna att avvika från direktivets ordalydelse och systematik. Det gäller särskilt de detaljerade bestämmel- serna om skaderegleringsrepresentanter och skadeersättningsorgan. Di- rektivet förutsätter också att det ingås ett avtal mellan skadeersättnings- organen om bl.a. regress för utgiven ersättning, vilket ytterligare begrän- sar möjligheten att avvika från direktivet. Vid genomförandet av direk- tivet bör man ändå försöka att nära ansluta till den terminologi och sys- tematik som finns i framför allt trafikskadelagen. Man bör också sträva efter att direktivet genomförs på ett sätt som står väl i samklang med grundläggande ersättningsrättsliga principer. Särregler för vissa försäk- ringsfall bör alltså undvikas. Hänsyn bör tas till hur direktiv på näralig- gande områden har genomförts, bl.a. bestämmelsen om representanter för försäkringsbolag i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Direktivet är ett s.k. minimidirektiv (jfr artikel 10.4). Som utgångs- punkt vid genomförandet gäller därför att medlemsländerna, inom de ramar som ges av EG-fördraget, får behålla eller sätta i kraft bestämmel- ser som är mer förmånliga för den skadelidande än de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Denna möjlighet bör utnytt- jas så långt det är lämpligt. Direktivets bestämmelser om skaderegleringsrepresentanter får anses vara av sådant slag som avses i 8 kap. 3 § regeringsformen. De bestäm- melser som genomför direktivet i denna del skall alltså som regel med- delas genom lag. Det är dock möjligt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i ämnet med stöd av 8 kap. 7 § första stycket 3 (näringsverksamhet) och 11 §, dvs. efter be- myndigande i lag. Direktivet innehåller också bestämmelser som faller inom det obligatoriska lagområdet, dvs. inom det område där riksdagen inte har möjlighet att delegera sin normgivningskompetens (8 kap. 2 §). Det gäller särskilt regleringen av rätten att få en skada ersatt av ett skade- ersättningsorgan. Det bör understrykas att direktivtexten är snårig och delvis lagtekniskt bristfällig. Det är angeläget att direktivet genomförs på ett så enkelt sätt som möjligt, inte minst med tanke på direktivets grundläggande syfte att underlätta skaderegleringen för enskilda. Avslutningsvis bör anmärkas att det inte, innan det ovan nämnda av- talet mellan skadeersättningsorganen har ingåtts, går att få en heltäck- ande bild av hur det nya systemet kommer att fungera eller vilka före- skrifter som kan vara nödvändiga. Det kan alltså inte uteslutas att ytterli- gare lagändringar kan bli nödvändiga. 27

8.2

Skall direktivet genomföras i trafikskadelagen eller i Prop. 2001/02:133

en ny lag?

Regeringens förslag: Direktivet skall genomföras genom ändringar i trafikskadelagen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 43).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Frågan är om direktivet skall genom- föras genom ändringar i trafikskadelagen eller genom en ny lag.

För att direktivet skall genomföras huvudsakligen i trafikskadelagen talar, som nämns i promemorian, att lagen innehåller bestämmelser om sådan trafikförsäkring och trafikskadeersättning som detta och de tre andra direktiven på området gäller. De skaderegleringsrepresentanter som svenska försäkringsbolag utser kommer i flertalet fall att tillämpa svensk rätt och betala ut sådan trafikskadeersättning som avses i trafik- skadelagen. En bestämmelse om skyldighet att utse representanter finns dessutom redan i trafikskadelagen (för sådana EES-försäkringsgivare som bedriver gränsöverskridande verksamhet här i landet). Direktivets bestämmelser om skadeersättningsorgan har visserligen ingen direkt motsvarighet i trafikskadelagen. I lagen finns det dock sär- skilda bestämmelser om utländska trafikanter som råkar ut för skada här i landet. Trafikförsäkringsföreningen träder då in som om det utländska fordonet vore trafikförsäkrat i föreningen. Denna konstruktion kan sägas påminna om direktivets skadeersättningsorgan, låt vara att grunden för att överta ansvaret för skaderegleringen är en annan. Vad som kan tala mot ett genomförande i trafikskadelagen är att direk- tivets bestämmelser tar sikte enbart på sådana fall där skadan har inträffat i ett annat land än det där den skadelidande är bosatt. Trafikskadelagen saknar begränsningar av sådant slag. I promemorian görs den bedömningen att de skäl som talar för ett ge- nomförande i trafikskadelagen får anses väga tyngst. Remissinstanserna delar den uppfattningen. Regeringen är av samma mening. De lagänd- ringar som behövs för att genomföra direktivet bör alltså tas in i trafik- skadelagen.

8.3

Skaderegleringsrepresentant

Regeringens förslag: Den som har fått tillstånd att meddela trafikför- säkring här i landet skall utse en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Representanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för skaderegleringsrepresentanten att reglera skadeli- dandes anspråk på ersättning från en trafikförsäkring för sådana fall som direktivet omfattar. Regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer bemyndigas att meddela ytterligare föreskrifter. 28

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se Prop. 2001/02:133 promemorian s. 44 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag Skyldighet att utse skaderegleringsrepresentant Enligt direktivet skall den som har rätt att meddela trafikförsäkring ha en representant i varje EES-land (artikel 4). Representanten skall vara bosatt eller etablerad i det land där han eller hon är utsedd och ha befogenhet att företräda försäkringsbolaget gentemot skadelidande. Bestämmelserna om skaderegleringsrepresentanter är de centrala i direktivet (se bl.a. ingress- punkt 14). En skyldighet för försäkringsbolag att utse representanter för vissa fall finns, som redan nämnts, sedan tidigare i svensk rätt. En EES-försäk- ringsgivare som avser att meddela trafikförsäkring genom gränsöverskri- dande verksamhet enligt lagen om utländska försäkringsgivares verk- samhet i Sverige, men som saknar fast driftställe här, är skyldig att utse en representant här i landet. Representanten skall vara bosatt i Sverige eller vara en svensk juridisk person. Försäkringsbolaget skall utfärda en fullmakt för representanten att företräda bolaget gentemot skadelidande (5 § tredje stycket trafikskadelagen). Bestämmelserna genomför artikel 12.a i det andra skadeförsäkringsdirektivet. På motsvarande sätt som för det andra skadeförsäkringsdirektivet be- hövs det en särskild lagreglering för att genomföra de nu aktuella be- stämmelserna. Som föreslås i promemorian bör bestämmelsen lämpligen utformas efter mönster av 5 § tredje stycket och begränsas till de fall som direktivet avser. De ytterligare regler som direktivet innehåller beträffande skadere- gleringsrepresentanter, bl.a. vad gäller på vilka språk en representant skall kunna behandla ett ärende, bör, i den mån det kan anses nödvändigt, genomföras med föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer. Detsamma gäller för direktivets be- stämmelse om underrättelse till informationscentrumen inom EES om de representanter som har utsetts. Skall även EES-försäkringsgivare omfattas? En fråga är om skyldigheten att utse skaderegleringsrepresentanter skall gälla enbart för sådana försäkringsbolag som har fått tillstånd av rege- ringen att meddela trafikförsäkring eller om skyldigheten skall omfatta även EES-försäkringsgivare.

Direktivet får närmast anses tala mot att EES-försäkringsgivare skall omfattas. I ingresspunkt 15 anges att det medlemsland i vilket försäk- ringsbolaget är auktoriserat skall kräva att bolaget utser en skaderegle- ringsrepresentant. Eftersom direktivet skall genomföras i hela EES, kom- mer skyldigheten att utse representanter att följa av lagen i det EES-land

där EES-försäkringsgivaren är auktoriserad. Regeringen delar därför 29 promemorians bedömning att det inte bör föreskrivas någon skyldighet Prop. 2001/02:133 för EES-försäkringsgivare i trafikskadelagen. Fraktförares ansvar Skyldigheten att utse skaderegleringsrepresentanter skall enligt artikel 4.1 i direktivet gälla alla försäkringsbolag som täcker de risker som upp- kommer genom användning av motordrivna landfordon, utom fraktföra- res ansvar (carriers liability). Någon definition av uttrycket finns inte i direktivet. I transporträtten avses med uttrycket i allmänhet en transportörs ansvar gentemot passagerare eller personer för vilkas räkning han transporterar gods, alltså ett obligationsrättsligt ansvar. Som exempel kan nämnas de särskilda reglerna om fraktförares ansvar i lagen (1974:610) om inrikes vägtransport. Eftersom trafikskadelagen inte reglerar fraktförares ansvar enligt vad som nu har sagts, är det, som anges i promemorian, inte nödvändigt att vid genomförandet av direktivet införa något särskilt undantag om detta. Skall även Trafikförsäkringsföreningen ha skaderegleringsrepresentanter? En annan fråga är om Trafikförsäkringsföreningen i sin funktion av skadereglerare för den som inte är bosatt här i landet men som råkar ut för en trafikskada här skall utse skaderegleringsrepresentanter i övriga EES-länder på motsvarande sätt som försäkringsbolagen. Någon sådan skyldighet kan inte direkt utläsas ur direktivet. Detta gäller nämligen bara för den som meddelar trafikförsäkring, vilket Tra- fikförsäkringsföreningen inte gör. För den enskilde skadelidande skulle det dock onekligen vara av värde om även Trafikförsäkringsföreningen hade skaderegleringsrepresentanter. I de fall som är aktuella sköts skade- regleringen antingen direkt av Trafikförsäkringsföreningen eller av ett försäkringsbolag som föreningen har utsett enligt den nuvarande 30 §. Trafikförsäkringsföreningen har i sitt remissvar meddelat att föreningen, i det förstnämnda fallet, har för avsikt att i vissa fall uppdra åt sina med- lemsbolag och deras skaderegleringsrepresentanter att reglera även de nu aktuella försäkringsfallen. I det andra fallet, dvs. när Trafikförsäkringsfö- reningen har delegerat skaderegleringen enligt 30 §, kan denna ombe- sörjas av det bolagets skaderegleringsrepresentant. Med hänvisning till det sagda är någon lagstiftningsåtgärd i denna del inte nödvändig. Skall även staten ha skaderegleringsrepresentanter? Frågan om staten skall utse skaderegleringsrepresentanter behandlas nedan i avsnittet om fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafikförsäkring. 30 Direktivet påverkar inte bestämmelser om inom vilken tid skaderegleringen skall fullgöras Inom tre månader från det att den skadelidande framställde sitt ersätt- ningsanspråk skall försäkringsbolaget lämna ett motiverat ersättnings- anbud (artikel 4.6 a). När bolaget bestrider ansvar, ansvaret inte har fastställts eller ersättningen inte har beräknats fullständigt skall försäk- ringsbolaget inom samma tid lämna ett motiverat svar på vad som an- förts i anspråket (artikel 4.6 b). I det följande används uttrycket moti- verat besked om ersättning som en gemensam benämning för den skyl- dighet som ett försäkringsbolag sammantaget har enligt dessa artiklar. När det gäller den tid inom vilken ett försäkringsbolag skall betala för- säkringsersättning eller på annat sätt avsluta skaderegleringen finns sär- skilda bestämmelser i lagen (1927:77) om försäkringsavtal (försäkrings- avtalslagen) och konsumentförsäkringslagen (1980:38). Båda lagarna är tillämpliga på trafikförsäkring. Om det är fråga om en försäkring som har tecknats av en konsument för huvudsakligen enskilt ändamål, tillämpas den sistnämnda lagen. Enligt försäkringsavtalslagen (24 §) skall försäkringsbolaget fullgöra sin betalningsskyldighet senast en månad efter det att underrättelse om försäkringsfallet kom bolaget till handa. Den som gör gällande anspråk på grund av ett inträffat försäkringsfall skall tillhandahålla försäkrings- bolaget de handlingar som finns tillgängliga och bistå med andra upplys- ningar som är av betydelse för att bedöma försäkringsfallet och bolagets ansvar (22 §). En skadelidande har inte rätt att få sitt anspråk tillgodosett förrän en månad har förflutit från det att en sådan utredning presenterats. Bestämmelsen är dispositiv, och andra tidsgränser kan alltså avtalas mellan parterna. Enligt konsumentförsäkringslagen (38 § första stycket) skall som hu- vudregel försäkringsersättning betalas senast en månad efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den ut- redning som skäligen kan begäras av honom eller henne (undantag gäller bl.a. för ersättning som avser livränta). Bestämmelsen är tvingande till skillnad från motsvarande bestämmelse i försäkringsavtalslagen. Vid de överläggningar som under arbetet med genomförandet av di- rektivet har hållits med företrädare för ansvariga departement i de övriga nordiska länderna har frågan väckts om förhållandet mellan direktivets bestämmelse om motiverat ersättningsanbud och nationella bestämmelser om inom vilken tid ett försäkringsbolag skall avsluta skaderegleringen. Det skulle möjligen kunna hävdas att direktivet, med beaktande även av dess bestämmelse om dröjsmålsränta (se avsnittet nedan), tar sikte också på tiden för skaderegleringen. Om direktivet ges en sådan innebörd, krävs ställningstagande till i vad mån de nyss nämnda bestämmelserna i försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkringslagen bör ändras för de fall som direktivet omfattar. Ett annat sätt att tolka bestämmelsen på och som förordas i prome- morian är att den endast avser ett försäkringsbolags skyldighet att inom den angivna tidsfristen underrätta den skadelidande om skaderegleringen. Om bolaget är berett att betala försäkringsersättning och försäkringser- sättningen har beräknats klart skall bolaget alltså underrätta den skadeli- dande om detta och ange vilken försäkringsersättning som erbjuds. Men Prop. 2001/02:133 31 någon absolut skyldighet att avsluta skaderegleringen inom den angivna Prop. 2001/02:133 tiden skulle alltså inte föreligga. Att direktivet bör uppfattas på det sättet stöds förutom av ordalydelsen av den följande delen av artikeln (4.6 b). Där framgår att den skadelidande skall ha rätt att få ett motiverat svar på det som anförs i anspråket när försäkringsbolaget inte har hunnit ta ställning till frågan om bolaget är skyldigt att betala försäkringsersätt- ning eller när något slutligt ställningstagande inte finns om vilket ersätt- ningsbelopp som skall betalas. Detta tillägg skulle som anges i promemo- rian sakna betydelse om skaderegleringen alltid måste fullgöras inom tre månader. Den tolkning som görs i promemorian delas eller lämnas utan invänd- ning av remissinstanserna. Regeringen delar promemorians uppfattning att de skäl som kan åberopas för den sistnämnda tolkningen får anses väga tyngst. Det krävs därmed inga ändringar i de nämnda bestämmel- serna i försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkringslagen. Om svensk rätt skall tillämpas på ett skadefall, är det alltså dessa bestäm- melser som gäller. Övervägandena vad gäller försäkringsbolagens underrättelseskyldighet finns nedan efter avsnittet om dröjsmålsränta. Dröjsmålsränta Medlemsländerna skall anta bestämmelser som säkerställer att ränta ut- går på det ersättningsbelopp som den skadelidande erbjuds av försäk- ringsbolaget eller tillerkänns av domstol ifall inget anbud lämnas inom tremånadersfristen (artikel 4.6 b). Som har nämnts ovan förfaller som regel ett anspråk på försäkringser- sättning till betalning en månad efter det att försäkringsfallet anmäldes och nödvändig utredning lagts fram. Den lagreglerade förfallodagen för försäkringsersättning torde anses vara bestämd i förväg i den mening som avses i 3 § första stycket räntelagen (1975:635) (jfr SOU 1974:28 s. 126 och SOU 1986:56 s. 670). Det innebär att dröjsmålsränta på ford- ran på försäkringsersättning utgår omedelbart från denna förfallodag. Räntan beräknas enligt 6 § räntelagen. Som anges i promemorian kan bestämmelsen om dröjsmålsränta i di- rektivet, sedd enbart till ordalydelsen (närmast ordet anbud i sista me- ningen av artikel 4.6 b), tolkas så att den kräver att dröjsmålsränta skall utgå för samtliga fall där ett försäkringsbolag inte har avslutat skadere- gleringen inom tre månader efter det att den skadelidande har framställt sitt ersättningsanspråk, alltså oberoende av om fordran enligt vad som sagts ovan har förfallit till betalning eller ej. Om direktivet ges en sådan tolkning, skulle ett försäkringsbolag vara skyldigt att betala dröjsmåls- ränta när t.ex. skälet till att skadan inte har reglerats och ett sådant anbud inte har lämnats är att den skadelidande inte har lagt fram sådan utred- ning som han eller hon är skyldig att göra enligt försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkringslagen. Det är emellertid knappast rimligt att tolka direktivet på detta sätt. Direktivet bör snarare, som anges i prome- morian, uppfattas så att en grundläggande förutsättning för att dröjsmåls- ränta skall utgå är att fordran på försäkringsersättning, enligt de natio- nella bestämmelser som är tillämpliga, har förfallit till betalning. En så- 32 dan tolkning har för övrigt stöd av ingresspunkt 19 som anger att ett ge- Prop. 2001/02:133 nomförande kan ske genom en hänvisning till nationella bestämmelser om dröjsmålsränta om sådana finns. Inte heller direktivets bestämmelse om dröjsmålsränta kräver alltså några lagändringar. Underrättelse till den skadelidande Som angetts ovan skall den skadelidande enligt artikel 4.6 a och 4.6 b få ett motiverat ersättningsanbud eller ett motiverat svar inom tre månader från den dag då anspråket framställdes. Lagrådet har anmärkt att dessa uttryck är oklara och kan ge anledning till skiftande tolkningar. Lagrådets yttrande i denna del kommenteras i avsnitt 8.4 Varken försäkringsavtalslagen eller konsumentförsäkringslagen inne- håller någon bestämmelse om underrättelse till den skadelidande för den händelse ett besked om försäkringsersättning inte kan lämnas inom viss tid. Ett försäkringsbolag som inte kan reglera ett anspråk på grund av att det saknas tillräcklig utredning för att beräkna skadan är alltså inte enligt lag skyldigt att underrätta den skadelidande om detta. En annan sak är att försäkringsbolaget i praktiken ändå måste ha någon form av kontakt med den skadelidande för att utreda förhållandena. Detta gäller inte minst mot bakgrund av försäkringsrörelselagens krav på att ett försäkringsbolags verksamhet skall bedrivas enligt god försäkringsstandard. Som kommer att framgå av redogörelsen nedan för skadeersättnings- organ knyts skyldigheten att träda in i ersättningsansvaret till frågan om ett motiverat besked om ersättning har lämnats. Om ett försäkringsbolag eller dess skaderegleringsrepresentant inte inom tre månader från den dag då anspråket framställdes har lämnat ett sådant besked, skall således ska- deersättningsorganet träda in i ersättningsansvaret (artikel 6.1). Regeln är strikt; något undantag har inte föreskrivits. Med hänvisning till det som sagts ovan behövs det en uttrycklig be- stämmelse om försäkringsbolagens underrättelseskyldighet. Som anges i promemorian är underrättelseskyldigheten av sådant slag att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att med- dela föreskriften. Fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafikförsäkring Det första direktivet om motorfordonsförsäkring gäller inte undantags- löst. Som redan angetts finns det möjlighet att föreskriva undantag från trafikförsäkringsplikten för visst slag av fordon, en regel som för Sveri- ges del utnyttjats såvitt gäller mopeder. Direktivet ger möjlighet att före- skriva undantag också i annat avseende, nämligen såvitt gäller vissa fy- siska eller juridiska personer (artikel 4). Om dessa möjligheter utnyttjas, skall medlemslandet vidta åtgärder för att säkerställa att ersättning för skador som orsakas i andra medlämsländer av oförsäkrade fordon ändå betalas. I trafikskadelagen finns undantag från försäkringsplikten för staten samt för fordon som har tagits i anspråk av staten enligt förfogandelagen (1978:262). Undantag gäller även för fordon under tid då fordonet inne- 33 has av Försvarsmakten för vissa närmare angivna fall (3 §). Sådana for- Prop. 2001/02:133 don kan ha trafikförsäkring, men de behöver alltså inte ha det. För fordon som inte har trafikförsäkring enligt de nu beskrivna undan- tagen svarar staten för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått om försäkring hade funnits (15 §). Det rör sig alltså om en slags självförsäk- ringssituation. Frågan är nu om även staten i sin egenskap av självförsäkrare skall vara skyldig att utse skaderegleringsrepresentanter. Direktivet innefattar knappast en sådan skyldighet. Staten kan inte anses vara en sådan försäk- ringsgivare som avses i direktivet. För att också staten skall utse representanter talar i och för sig den grundläggande tanken som bär upp direktivet, nämligen att underlätta för den skadelidande genom möjligheten att initiera en skadereglering via en representant i sitt hemland. Och den möjligheten ges ju inte för det fall staten inte utser representanter på samma sätt som försäkringsbolagen. Som anges i promemorian är det emellertid svårt att se att det i praktiken finns något större behov av en reglering. Remissinstanserna gör ingen annan bedömning. I vart fall tills vidare bör staten därför inte ges någon sådan skyldighet i lag. En liknande bedömning har också gjorts i de öv- riga nordiska länderna. Tilläggas kan att det förstås inte finns något hinder mot att staten trots den bedömning som görs här ger någon i uppdrag att sköta skaderegle- ringen för dess räkning från utlandet. Trafikskadenämndens hörande Enligt trafikförsäkringsförordningen skall de bolag som reglerar trafik- skador inklusive sådana representanter som finns i dag enligt 5 § tredje stycket trafikskadelagen rådfråga en särskild skaderegleringsnämnd (Trafikskadenämnden) om vissa viktigare ersättningsfrågor. Att Trafik- skadenämnden hörs har generellt ansetts vara viktigt för att säkerställa att ersättningsbeloppen är rättvisa och enhetliga och att skadelidande får sin rätt. I nämnden ingår lekmannaledamöter och bolagsledamöter. I promemorian görs bedömningen att direktivet inte hindrar att Trafik- skadenämnden hörs även för de situationer som omfattas av direktivet eftersom detta inte avser att påverka den materiella rätt som skall tilläm- pas i det enskilda fallet. Denna bedömning delas eller lämnas utan in- vändning av en bred majoritet av remissinstanserna. Finansinspektionen, Trafikförsäkringsföreningen och Sveriges Försäkringsförbund har dock föreslagit att bestämmelserna om hörande av Trafikskadenämnden skall ändras så att det inte längre blir obligatoriskt att höra nämnden för de fall som direktivet omfattar när parterna är överens i ersättningsfrågan. Sveriges advokatsamfund anser att det för den skadelidande skulle vara en bättre ordning om dennes behov i stället tillgodosågs genom biträde av ett kvalificerat ombud. Frågan om nämndens hörande regleras som redan angetts i trafikför- säkringsförordningen. Det är alltså inte något som riksdagen har att ta ställning till. Det kan dock nämnas att frågan om Trafikskadenämndens hörande är föremål för beredning inom Regeringskansliet med anledning av en framställning från Finansinspektionen. Framställningen avser 34 nämndens hörande generellt och tar inte sikte endast på de särskilda situ- Prop. 2001/02:133 ationer som omfattas av direktivet. Vissa övriga frågor Det kan anmärkas att direktivet inte avser att påverka medlemsländernas regler om domsrätt (ingresspunkt 13) och att det i artikel 4.8 särskilt an- ges att den omständigheten att en skaderegleringsrepresentant har utsetts inte skall betraktas som en etablering i den mening som avses i Bryssel- konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område. Det bör här anmärkas att rådet numera har antagit rådets förordning 44/2001/EG av den 22 de- cember 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkstäl- lighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen). En skadelidande som har ett anspråk på försäkringsersättning kan följaktli- gen inte utgå från att talan kan väckas mot försäkringsbolaget i det land där han eller hon är bosatt enbart av den anledningen att bolaget har en skaderegleringsrepresentant där. Allmänna regler om domstols behörig- het gäller. I sammanhanget kan tilläggas att systemet med skaderegleringsrepre- sentanter synes förutsätta att den skadelidande innan han eller hon fram- ställer sitt ersättningsanspråk vet vilket försäkringsbolag som är ansvarigt för att reglera skadan. Frågan om vem som skall ersätta en viss skada avgörs normalt enligt lagen i det land där den skadegörande handlingen företogs. För att en skadelidande skall veta till vilket försäkringsbolag en framställning om försäkringsersättning skall ställas kan det alltså till att börja med krävas kunskap om vilket lands lag som är tillämplig och vad som gäller enligt den lagen. Här kan det uppenbarligen uppstå en del praktiska problem som direktivet inte ger några direkta lösningar på. En skadelidande måste givetvis alltid känna till vem han eller hon skall rikta ett anspråk mot, men problemet ställs mer på sin spets i ett system där den skadelidande lämnar skadelandet och skall ordna skaderegleringen från sitt hemland genom en representant för bolaget. Som anges nedan i avsnitt 8.9 är det angeläget att information om de nya reglerna sprids i anslutning till att de skall börja tillämpas. Också för den ovan beskrivna situationen är det angeläget att den skadelidande får den information som kan behövas. Det torde i första hand, liksom i dag, få ankomma på försäkringsbranschen att på lämpligt sätt stå för informa- tion av detta slag. Det kan här tilläggas att kommissionen kommer att följa och utvärdera hur direktivet fungerar i praktiken och föreslå de änd- ringar som kan anses nödvändiga också i detta avseende.

8.4

Skadeersättningsorgan

Regeringens förslag: Det kollektiv av försäkringsbolag som avses i 16 § trafikskadelagen skall vara skadeersättningsorgan här i landet och företrädas av Trafikförsäkringsföreningen. 35

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se Prop. 2001/02:133 promemorian s. 54 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Trafikförsäkringsföreningen och Sveriges Försäk- ringsförbund anser dock att ett försäkringsbolag inte skall ha rätt att återta skaderegleringen för det fall ansvaret har övergått på ett skadeer- sättningsorgan. Även Sveriges advokatsamfund tar upp frågan om ett försäkringsbolags möjlighet att återta skaderegleringen. Skälen för regeringens förslag I varje medlemsland skall det finnas ett skadeersättningsorgan som för vissa fall skall träda in i skaderegleringen. En skadelidande skall ha rätt att vända sig till ett sådant organ bl.a. när försäkringsbolaget eller repre- sentanten inte inom tre månader från det att försäkringsfallet anmäldes har lämnat ett motiverat besked om ersättning (artikel 6). Vem skall vara skadeersättningsorgan i Sverige? I trafikskadelagen finns särskilda bestämmelser om trafikskador i Sverige med motorfordon som är registrerade och hemmahörande i utlandet. En- ligt 4 och 16 §§ regleras sådana skador solidariskt av samtliga försäk- ringsbolag som vid skadetillfället hade tillstånd att meddela trafikförsäk- ring eller som hade gjort sådan anmälan som avses i 5 § tredje stycket (EES-försäkringsgivare). Enligt 30 § företräds detta kollektiv av Trafik- försäkringsföreningen. Ansvaret för utländska fordon har vissa likheter med direktivets be- stämmelser om skadeersättningsorgan. I båda fallen kan det sägas vara ett övertagande av försäkringsansvaret, om än på olika grunder. Det är, som anförs i promemorian, naturligt att samma lösning väljs för direkti- vet och att kollektivet av försäkringsbolag blir skadeersättningsorgan och därvid företräds av Trafikförsäkringsföreningen. När skall ett skadeersättningsorgan ta över skaderegleringen? En skadelidande skall ha rätt att begära ersättning av ett skadeersätt- ningsorgan i tre olika situationer. Den första är att försäkringsbolaget eller representanten inte inom tre månader från det att försäkringsfallet anmäldes har lämnat ett motiverat ersättningsanbud eller ett motiverat svar på vad som anförts i anspråket när ansvaret bestrids, försäkringsbolagets ansvar inte har fastställts eller ersättningen inte har beräknats fullständigt (artikel 6.1 a och b). Den andra situationen är att försäkringsbolaget inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant i det land där den skadelidande är bosatt (ar- tikel 6.1 b). Den tredje situationen är om det inte är möjligt att identifiera fordonet eller om det inom två månader efter olyckan inte har gått att identifiera försäkringsbolaget, vilket måste uppfattas som att det är fråga om ett oförsäkrat fordon (artikel 7). 36 Ett skadeersättningsorgan skall dock inte reglera skadan om den ska- delidande har vänt sig direkt till försäkringsbolaget och fått ett motiverat svar eller ett motiverat ersättningsanbud inom tre månader från det att detta framfördes. Detsamma gäller om den skadelidande har vidtagit rättsliga åtgärder mot försäkringsbolaget. Av trafikskadelagen bör det framgå att Trafikförsäkringsföreningen, i sin egenskap av företrädare för skadeersättningsorganet, skall gå in i skaderegleringen för dessa fall.

Lagrådet har anmärkt att sådana formuleringar som motiverat ersätt- ningsanbud och motiverat svar, liksom det gemensamma uttryck för dessa som föreslogs i lagrådsremissen (motiverat ersättningsbesked) är oklara och kan ge anledning till skiftande tolkningar. Lagrådet har ansett sig kunna utgå från att syftet har varit att det subsidiära ansvaret för ett skadeersättningsorgan inte skall inträda så länge en reell prövning av anspråk på ersättning pågår eller förbereds hos den utländska försäk- ringsgivaren och har föreslagit att detta bör komma till tydligare uttryck i lagtexten. Regeringen kan instämma i bedömningen att de aktuella ut- trycken inte är helt klara men anser ändå inte att det är lämpligt att, så långt som Lagrådet föreslår, frångå de uttryck som används i direktivet. Detta gäller särskilt som en utländsk försäkringsgivares skyldighet att höra av sig med besked om skaderegleringen som utgör en spegelbild av förutsättningarna för ett skadeersättningsorgan att träda in i ersätt- ningsansvaret kommer att styras av regler i övriga EES-länder. Till detta kommer att direktivet enligt regeringens bedömning knappast kan anses ge utrymme för att tillmäta enbart den omständigheten att en reell prövning av ett anspråk pågår eller förbereds hos ett försäkringsbolag någon självständig betydelse. Det kan också ifrågasättas om det, som Lagrådet förordat, räcker med att enbart underrätta den skadelidande om att anspråket kommer att prövas senare för att leva upp till direktivets krav på att lämna ett motiverat svar för sådana fall där försäkringsbolaget ännu inte tagit ställning till anspråket. Vilken tidsfrist gäller för skaderegleringen? Skadeersättningsorganet skall enligt direktivet ingripa inom två måna- der från den dag då den skadelidande framförde sitt ersättningsanspråk dit. Eventuella åtgärder som har vidtagits skall avbrytas om försäkrings- bolaget eller representanten därefter lämnar ett motiverat svar på begäran om ersättning. Detsamma skall givetvis också gälla om försäkringsbola- get eller representanten lämnar ett motiverat ersättningsanbud. Som anförs i promemorian är det inte helt klart vad som avses med ingripa. Vid en konferens i Berlin hösten 2000 mellan gröna kort-byrå- erna inom EES samt företrädare från Europaparlamentet konstaterades att avsikten knappast kan vara att den skadelidandes anspråk på försäk- ringsersättning skall regleras inom denna tid. Den gemensamma bedöm- ning som gjordes där liksom vid de nordiska departementsöverlägg- ningarna var i stället att uttrycket måste förstås så att skaderegleringen skall påbörjas men inte behöva vara slutförd inom denna tid. I annat fall skulle, vilket ju inte vore rimligt, ett skadeersättningsorgan kunna få kortare tid för skaderegleringen än en skaderegleringsrepresentant. En Prop. 2001/02:133 37 bestämmelse med den innebörd som nu har beskrivits bör tas in i trafik- skadelagen. Någon yttersta gräns för när skaderegleringen skall vara avslutad finns inte i direktivet. Även om det mot bakgrund av Finansinspektionens till- synsverksamhet inte kan förutses några praktiska problem med att låta lagstiftningen vara öppen på denna punkt, måste det ändå av principiella skäl anses vara mindre lämpligt om lagen skulle sakna bestämmelser om när skaderegleringen skall vara avslutad. Vid de nordiska departements- överläggningarna har det också rått enighet om vikten av en sådan re- glering. Särskilda bestämmelser bör således tas in i trafikskadelagen om när en skadereglering senast skall vara avslutad. Som föreslagits i promemorian kan detta lämpligen ske genom en hänvisning till motsvarande bestäm- melser i konsumentförsäkringslagen (37 § första stycket och 38 §). Detta innebär att Trafikförsäkringsföreningen utan uppskov skall vidta de åt- gärder som behövs för att skadan skall kunna regleras. Skadan skall re- gleras skyndsamt och med iakttagande av den ersättningsberättigades behöriga intressen. Försäkringsersättning skall betalas senast en månad efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet till fö- reningen och lagt fram den utredning som med hänsyn till omständighe- terna skäligen kan begäras. Trafikförsäkringsföreningen och Sveriges Försäkringsförbund anser att det, sett till den skadelidandes intressen, skulle vara en fördel om ett försäkringsbolag inte hade möjlighet att återta skaderegleringen efter det att tidsfristen på två månader har löpt ut. De föreslår att 28 § tredje stycket, som reglerar när skadereglering skall påbörjas och avbrytas, skall kompletteras med en regel om förbud för ett försäkringsbolag att för de aktuella fallen återta skaderegleringen. Även Sveriges advokatsam- fund anser att ett försäkringsbolag inte borde ha möjlighet att återta ska- deregleringen, men anser att ett förbud skulle ha kommit till uttryck i direktivet och att direktivet, med den avfattning det nu har, har genom- förts på ett riktigt sätt i promemorian.

Också Lagrådet har tagit upp frågan och anfört att det bör övervägas att öppna en möjlighet för ett skadeersättningsorgan att undantagsvis full- följa skaderegleringen trots att den utländske försäkringsgivaren har gett sig till känna. Som regeringen angav i lagrådsremissen skulle det för vissa fall vara önskvärt att ett skadeersättningsorgan skulle kunna fortsätta skadere- gleringen utan hinder av att det ansvariga försäkringsbolaget för sent har lämnat ett motiverat svar på anspråket. Det kan således knappast anses önskvärt att ett skadeersättningsorgan efter en komplicerad skade- reglering som tagit månader eller kanske år i anspråk och som bedöms kunna avslutas inom kort måste avbryta denna enbart av den anledningen att försäkringsbolaget har lämnat ett motiverat svar på anspråket. Som vidare angavs i lagrådsremissen kan man å andra sidan tänka sig situatio- ner där tillfälliga omständigheter har föranlett att försäkringsbolaget inte har kunnat lämna något motiverat svar inom den angivna tiden och där bolaget är berett att omgående reglera skadan och där skaderegleringen skulle kunna slutföras snabbare hos försäkringsbolaget än hos skadeer- sättningsorganet. Lämpligheten av en regel som för sådana fall hindrar Prop. 2001/02:133 38 försäkringsbolaget att fullfölja sina åtaganden mot den skadelidande kan ifrågasättas. Som Trafikförsäkringsföreningen och Sveriges Försäkringsförbund anger talar direktivets ordalydelse mot att det går att införa ett förbud mot återtagande. I artikel 6.1 b anges således att skadeersättningsorganet skall ingripa inom två månader från den dag då den skadelidande framför sitt ersättningsanspråk till detta men att vidtagna åtgärder skall avbrytas om försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant senare har lämnat ett motiverat svar på ersättningsanspråket. Också Sveriges advo- katsamfund är av den uppfattningen att direktivet, som det nu är utfor- mat, inte medger någon sådan förbudsregel. Å andra sidan är direktivet, som Lagrådet anmärker, ett minimidirektiv som tillåter medlemsstaterna att tillämpa bestämmelser som är mera förmånliga för den skadelidande. Även om direktivet skulle medge ett förbud mot återtagande är det knappast möjligt att konstruera detta på det sätt som Trafikförsäkrings- föreningen och Sveriges Försäkringsförbund föreslår. Eftersom det svenska skadeersättningsorganet, som bestämmelsen i 28 § reglerar, en- dast kan ta över ansvaret från utländska försäkringsbolag skulle nämligen den föreslagna ändringen komma att avse uteslutande utländska försäk- ringsbolag. En sådan bestämmelse skulle knappast få någon effekt mot bakgrund av den territoriella begränsningen av en lags rättsverkan. Ett förbud mot återtagande skulle visserligen kunna föreskrivas för svenska försäkringsbolag. En sådan bestämmelse kan dock knappast motiveras om inte en motsvarande skyldighet införs också i övriga medlemsländer. Ett alternativ skulle kunna vara att införa en regel om att skadeersätt- ningsorganet får fullfölja skaderegleringen även om det utländska försäk- ringsbolaget lämnar ett motiverat besked om ersättning, om detta har skett först efter tvåmånadersfristen. En fullföljd av skaderegleringen skulle dock kunna leda till komplikationer genom att skaderegleringen då skulle kunna komma att bedrivas på två håll samtidigt. Som Lagrådet anmärker kan en sådan ordning också medföra att det svenska skadeer- sättningsorganet inte kan utöva regress mot motsvarande skadeersätt- ningsorgan i annat land. Med hänvisning till vad som sagts ovan är detta inte en fråga som nu kan lösas genom lagstiftning. En ändrad reglering får, vid behov, över- vägas på gemenskapsnivå. Enligt uppgift är frågan föremål för dis- kussioner inom Comité Européen des Assurances, CEA, där det avtal mellan skadeersättningsorganen som direktivet förutsätter är under utar- betande. Vilka regler i övrigt skall tillämpas? I direktivet finns inga bestämmelser om vilket lands lag som skall tilläm- pas vid skaderegleringen. Den grundläggande tanken bakom direktivet synes vara att ett skadeersättningsorgan skall träda in i det utländska för- säkringsbolagets ställe och tillämpa samma bestämmelser som bolaget skulle ha gjort. Syftet med att inrätta skadeersättningsorgan är ju att den skadelidande även vid försummelse hos försäkringsbolaget skall ges rätt till den ersättning som han eller hon har ett rättmätigt anspråk på. Att direktivet skall uppfattas på detta sätt hävdas också av representanterna i Prop. 2001/02:133 39 den arbetsgrupp (under Comité Européen Des Assurances, CEA) som är Prop. 2001/02:133 tillsatt för att utarbeta avtalet mellan skadeersättningsorganen, och grup- pen har inte ansett det nödvändigt att ta in någon särskild bestämmelse i avtalet om detta. I det utkast till avtal som för närvarande diskuteras inom gruppen finns dock en bestämmelse om att skadeersättningsorganet i försäkringsbolagets hemland skall informera det skadeersättningsorgan som skall ta över skaderegleringen om vilket lands lag som skall tilläm- pas och om innehållet i denna lag. Underrättelseskyldighet När ett skadeersättningsorgan har mottagit en framställning om ersätt- ning, skall det omedelbart underrätta försäkringsbolaget eller dess skade- regleringsrepresentant om detta. Också försäkringstagaren liksom skade- ersättningsorganet i det land där försäkringsbolaget är etablerat skall un- derrättas. För att åstadkomma en sådan underrättelseskyldighet måste, som anges i promemorian, särskilda bestämmelser införas. Det är inte nödvändigt att bestämmelserna meddelas i lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör i stället bemyndigas att meddela före- skrifterna. Skadeersättningsorganets regressrätt När ett skadeersättningsorgan har betalat försäkringsersättning, skall or- ganet enligt direktivet ha en rätt att kräva det utbetalda beloppet åter av skadeersättningsorganet i det medlemsland där försäkringsbolaget är eta- blerat. Rätten till återkrav förutsätts lösas genom avtalet mellan skadeersätt- ningsorganen i de olika medlemsländerna. Någon författningsändring i denna del är således inte aktuell. Administrativa föreskrifter Avtalet mellan skadeersättningsorganen skall också närmare reglera ska- deersättningsorgans uppgifter och ersättningsförfarandet. Direktivet ger således ingen heltäckande reglering av organens verksamhet utan skall kompletteras av avtalet. Som anges i promemorian kan det därför inte uteslutas att det kan behövas ytterligare föreskrifter om handläggningen av ärenden i mer administrativt avseende. Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela sådana före- skrifter.

8.5

Direktkrav

Regeringens bedömning: Det krävs ingen lagändring med anledning av direktivets bestämmelser om direktkrav. 40

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 59 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller lämnar den utan invändning. Trafikförsäkringsföreningen och Sveriges Försäk- ringsförbund anser dock att man skulle uppnå en bättre överensstäm- melse med regleringen i övriga länder inom EES och därmed också upp- fylla syftet med direktivet bättre om en alternativ talerätt infördes mot vållande motparts trafikförsäkring. Även Konsumentverket och Sveriges advokatsamfund anser att direktivet aktualiserar behovet av att i den na- tionella lagstiftningen införa en alternativ talerätt mot vållande motparts trafikförsäkring. Skälen för regeringens bedömning: Av artikel 3 i direktivet följer att varje medlemsland skall se till att den som har skadats i ett annat land än det där han eller hon är bosatt har rätt att rikta anspråk direkt mot det försäkringsbolag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för den ansvariga personen.

Som framgår av avsnitt 4 kan enligt trafikskadelagen anspråk på trafik- skadeersättning riktas direkt mot det ansvariga försäkringsbolaget. Tra- fikskadelagen bygger inte på att det finns ett personligt ansvar för någon, utan trafikförsäkringen tar i stället direkt över ansvaret för en inträffad skada. Trafikförsäkringen är således frikopplad från skadeståndsrättens ansvarsregler och är inte att se som en sorts ansvarsförsäkring. Direktivets regel om direktkrav syftar enbart till att säkerställa att an- språk på ersättning kan riktas direkt mot det försäkringsbolag som är an- svarigt för att utge ersättning för skadan, eftersom detta är en nödvändig förutsättning för att systemet med skaderegleringsrepresentanter skall fungera effektivt. Den skadelidande skall inte först behöva vända sig till den person som kan vara ansvarig på skadeståndsrättslig grund. Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverläggningarna är avsikten däremot inte att harmonisera de närmare förutsättningarna för direkt- kravet. Inte heller de tre första direktiven syftar till någon civilrättslig harmonisering, utan dessa frågor har lämnats åt nationell rätt (jfr EG- domstolens dom den 14 september 2000 i mål C-348/98). Det fjärde di- rektivet medför således ingen ändring härvidlag utan skall endast göra det enklare för en skadelidande att framställa krav. I den trettonde in- gresspunkten framhålls också att direktivet inte påverkar nationella mate- riella bestämmelser. Som några av remissinstanserna anmärker skiljer sig regleringen i tra- fikskadelagen från vad som allmänt gäller bland övriga EES-länder där ersättning ur trafikförsäkringen som regel förutsätter att det finns en vål- lande motpart. Ett sådant system gällde i Sverige före år 1975 då det er- sattes av trafikskadelagens regler, som får anses vara mer fördelaktiga för den skadelidande (se avsnitt 4.2). Det kunde i och för sig vara önskvärt att reglerna om ersättning för trafikskador var utformade på ett likartat sätt bland alla medlemsländer. Som nyss nämnts och som Trafikförsäk- ringsföreningen och Sveriges Försäkringsförbund själva anmärker är dock detta ingen förutsättning för att genomföra direktivet. De problem som skillnader i medlemsländernas lagstiftning eventuellt kan föra med sig vid en skadereglering med internationell anknytning finns dessutom redan i dag och är alltså inte något som orsakas av bestämmelserna i di- rektivet. Det finns mot den bakgrunden enligt regeringens bedömning Prop. 2001/02:133 41 inte anledning att vid genomförandet av direktivet göra ändringar i det Prop. 2001/02:133 system för ersättning som gäller i dag. Med hänvisning till det anförda och då trafikskadelagen alltså gör det möjligt att rikta anspråk direkt mot det ansvariga försäkringsbolaget görs här, liksom i promemorian, bedömningen att artikel 3 inte bör för- anleda någon lagändring. Det är dock angeläget att här liksom på övriga områden följa den praktiska tillämpningen av de bestämmelser som genomför direktivet. Om det därvid skulle visa sig att det finns ett behov av förändringar får frågan övervägas på nytt.

8.6

Informationscentrum

Regeringens förslag: Trafikförsäkringsföreningen skall ansvara för att en skadelidande kan få uppgifter om vem som har meddelat trafik- försäkring för ett fordon som är normalt hemmahörande här i landet, vem som är försäkringsbolagets skaderegleringsrepresentant i det land där den skadelidande är bosatt samt vem som är fordonets ägare. Mot- svarande uppgifter skall lämnas beträffande fordon som är normalt hemmahörande i något annat EES-land, i den mån föreningen har till- gång till sådana uppgifter.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 60 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Datainspektionen har anmärkt att uppgifter om fordo- nets ägare enligt direktivet skall lämnas till den skadelidande endast om denne har ett legitimt intresse av att få denna information. Inspektionen har mot bakgrund härav ifrågasatt om inte en motsvarande begränsning bör tas in i trafikskadelagen. Skälen för regeringens förslag Vem skall vara informationscentrum? För att systemet med skaderegleringsrepresentanter skall fungera är det nödvändigt att en skadelidande, såväl från skadelandet som från det land där han eller hon är bosatt, kan få uppgift om vem som har meddelat tra- fikförsäkring för ett visst fordon och vem som är försäkringsbolagets skaderegleringsrepresentant i ett visst land. I detta syfte föreskrivs i di- rektivet en skyldighet för varje medlemsland att inrätta eller godkänna ett informationscentrum som skall vara ansvarigt för att de skadelidande ges tillgång till sådana uppgifter. De uppgifter som skall finnas tillgängliga avser, med undantag för uppgifter om registreringsnummer, sådan infor- mation som på ett eller annat sätt rör trafikförsäkring (artikel 5). Det är därför naturligt att Trafikförsäkringsföreningen är informationscentrum här i landet, vilket bör framgå av trafikskadelagen. 42

Trafikförsäkringsföreningens tillgång till de aktuella uppgifterna

Prop. 2001/02:133

Direktivet bygger på den grundläggande tanken att en skadelidande, med

uppgift om ett fordons registreringsnummer, skall vända sig till ett in-

formationscentrum och där kunna få de ytterligare uppgifter som han

eller hon behöver för att veta vilket försäkringsbolag som ett anspråk

skall riktas mot. Direktivet kräver alltså att Trafikförsäkringsföreningen,

via uppgiften om registreringsnummer, kan ges tillgång till och vidarebe-

fordra de uppgifter som direktivet omfattar.

Vilka fordon som skall vara registrerade för att få brukas och därmed

också tilldelas ett registreringsnummer regleras i 12 § lagen (2001:558)

om vägtrafikregister. Uppgifterna antecknas i vägtrafikregistret. I detta

register antecknas också uppgifter om försäkringsbolag och ägare till

motordrivna fordon (6 §).

Vägverket för vägtrafikregistret med hjälp av automatiserad behand-

ling och är personuppgiftsansvarig för registret.

Enligt lagen om vägtrafikregister medges direktåtkomst till person-

uppgifter i registret endast för vissa särskilt angivna ändamål (8 §). Ett

sådant ändamål är försäkringsgivning eller annan allmän eller enskild

verksamhet där uppgifter om bl.a. fordonsägare utgör underlag för pröv-

ningar eller beslut (5 § andra punkten). Trafikförsäkringsföreningen har i

dag direktåtkomst till uppgifterna med möjlighet att använda sökbe-

greppen personnummer, organisationsnummer, registreringsnummer och

chassinummer. Utgångspunkten är att Trafikförsäkringsföreningen skall

ha direktåtkomst även i fortsättningen.

Med hänvisning till det sagda torde det inte krävas några författnings-

ändringar för att genomföra direktivets bestämmelser om informations-

centrum såvitt gäller Trafikförsäkringsföreningens möjlighet att få till-

gång till uppgifter om bl.a. vem som äger ett visst fordon och vem som är

försäkringsgivare.

Uppgifter om skaderegleringsrepresentanter

Enligt artikel 5.2 skall varje försäkringsbolag som meddelar trafikförsäk-

ring underrätta informationscentrumen i samtliga EES-länder om namn

och adress på de skaderegleringsrepresentanter som har utsetts. Denna

regel innebär alltså att Trafikförsäkringsföreningen kommer att få sådana

uppgifter från försäkringsbolag i övriga EES-länder. Som nämnts i av-

snitt 8.3 bör en skyldighet för svenska försäkringsbolag att lämna under-

rättelse om de representanter som har utsetts genomföras med föreskrift

av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Uppgifter om nummer på försäkringsbrev

Enligt den numera upphävda bilregisterkungörelsen (12 §) skall till en

ansökan om registrering i bilregistret fogas ett bevis om trafikförsäkring

för fordonet om det inte av bilregistret framgår att det finns en gällande

trafikförsäkring för detta. Någon ändring i detta avseende är inte avsedd

med den nya lagen om vägtrafikregister, utan tanken är att motsvarande

föreskrifter skall meddelas av Vägverket efter bemyndigande av rege-

ringen i förordningen (2001:650) om vägtrafikregister.

43

När ett avtal om trafikförsäkring för ett fordon som är registrerat har Prop. 2001/02:133 upphört att gälla, skall försäkringsbolaget eller, i fall som avses i 5 § tredje stycket trafikskadelagen (gränsöverskridande verksamhet), repre- sentanten för bolaget anmäla detta hos Vägverket (16 § andra stycket trafikförsäkringsförordningen). Av vägtrafikregistret framgår alltså om ett fordon är trafikförsäkrat och vem som är försäkringsgivare. Om en trafikförsäkring har upphört att gälla, skall det finnas uppgifter om tidpunkten för detta. Om det är ett statligt fordon, finns en särskild anteckning om detta i registret. Staten genom Kammarkollegiet antecknas då som försäkringsgivare. I vägtrafikregistret saknas det visserligen anteckning om sådant num- mer på försäkringsbrev som avses i direktivet. Det behövs emellertid inte sådana uppgifter för att de nödvändiga försäkringsuppgifterna ändå skall kunna tas fram. Försäkringsbrev torde för övrigt sällan åsättas en särskild nummerbeteckning. Uppgifter om nummer på grönt kort och gränsförsäkringsbevis Ett informationscentrum skall tillhandahålla även nummer på grönt kort och gränsförsäkringsbevis för sådana fordon som har undantagits från trafikförsäkringsplikt enligt det första direktivet (artikel 5.1). Artikel 4 i det första direktivet ger medlemsländerna möjlighet att av- vika från kravet på obligatorisk ansvarsförsäkring såvitt gäller vissa slag av fordon eller fordon med särskild registreringsskylt. För svensk del har denna möjlighet utnyttjats när det gäller mopeder. Sådana fordon har tagits upp på en sådan undantagslista som avses i artikel 4 i det direkti- vet. Genom ett EG-direktiv (92/61/EEG) har numera olika mopedklasser införts, klass I och klass II (se numera 2 § lagen [2001:559] om vägtra- fikdefinitioner). Befriade från registreringsplikt är mopeder klass II, dvs. äldre s.k. 30-kilometers mopeder och nyare mopeder som är konstruerade för en hastighet av högst 25 kilometer i timmen. Undantaget enligt arti- kel 4 tar alltså i dag sikte både på mopeder såsom dessa definierades innan det nu nämnda direktivet genomfördes i svensk rätt och på nyare mopeder klass II. Det kan anmärkas att trafikskadelagen visserligen föreskriver en försäkringsplikt för alla mopeder som brukas här i landet (2 §), men trafikskadeersättning utgår inte för utlandsskador (8 §) om fordonet inte är registrerat här i landet. Eftersom trafikförsäkringen inte gäller i de fall som nyss beskrivits, ut- färdas inget grönt kort. Någon uppgiftsskyldighet beträffande sådana gröna kort är följaktligen inte aktuell. För de fall som omfattas av direktivet skall gränsförsäkring utfärdas för en svensk moped som passerar landets gräns för färd inom ett annat medlemsland. Gränsförsäkringsbevis utfärdas då inte av svenska myn- digheter utan av ansvarig myndighet i det land som fordonet skall färdas in i. Någon formell skyldighet för utländska myndigheter att lämna upp- gifter till svenska myndigheter kan naturligtvis inte föreskrivas i svensk rätt. Bestämmelsen i direktivet bör i stället, som anges i promemorian, uppfattas och genomföras så att den myndighet som utfärdar ett grönt kort eller ett gränsförsäkringsbevis skall underrätta det egna landets in- formationscentrum om detta. En bestämmelse med denna innebörd kan 44 lämpligen meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen Prop. 2001/02:133 bestämmer. Gallring av uppgifter Enligt direktivet skall de aktuella uppgifterna arkiveras i sju år efter det att ett fordon har avregistrerats (artikel 5.1). En skadelidande skall ha rätt att få tillgång till uppgifterna under sju år efter olyckan (artikel 5.3). Bestämmelser om bevarande och gallring av uppgifter i vägtrafikre- gistret finns i förordningen om vägtrafikregister (3 kap. 2 §). De eventu- ella ändringar som kan anses påkallade i anledning av direktivet skall alltså göras där och kräver ingen lagändring. Hur skall Trafikförsäkringsföreningens skyldighet som informationscentrum regleras? Trafikförsäkringsföreningens skyldighet att lämna uppgifter får anses innefatta ett sådant åliggande som avses i 8 kap. 3 § regeringsformen och skall meddelas genom lag. En ny bestämmelse som reglerar vilka uppgifter som skall lämnas ut på begäran av en skadelidande bör tas in i trafikskadelagen. Informationsskyldigheten bör gälla till förmån för alla utan någon begräns- ning Det huvudsakliga syftet med direktivet är att den som har råkat ut för en skada i ett annat land än det där han eller hon är bosatt skall ges möjlig- het att sköta skaderegleringen via en skaderegleringsrepresentant i sitt hemland. För att detta skall fungera har det i arbetet med det fjärde di- rektivet ansetts nödvändigt att den skadelidande ges tillgång till uppgifter bl.a. om vem som har meddelat trafikförsäkring och vem som är försäk- ringsbolagets skaderegleringsrepresentant. Direktivets begränsning till skador som inträffat utanför bosättnings- landet medför att skyldigheten att tillhandahålla uppgifter om svenska förhållanden endast skulle behöva gälla till förmån för utländska skadeli- dande. På motsvarande sätt skulle uppgifter om utländska förhållanden endast behöva gälla till förmån för den som är bosatt här i landet. Som anges i promemorian saknas det dock bärande skäl för att vid genom- förandet begränsa uppgiftsskyldigheten på det sättet. Bestämmelserna om informationsskyldighet bör lämpligen utformas på ett sådant sätt att de gäller för var och en.

Datainspektionen har anmärkt att uppgifter om fordonets ägare enligt direktivet skall lämnas till den skadelidande endast om denne har ett le- gitimt intresse av att få denna information. Inspektionen har mot bak- grund härav ifrågasatt om inte en motsvarande begränsning borde tas in i trafikskadelagen. Var och en har i dag rätt att utan någon begränsning få tillgång till de uppgifter om ägarförhållanden som finns antecknade i vägtrafikregistret. Denna möjlighet fyller en viktig funktion bl.a. när det gäller att identifi- era personer som har varit inblandade i trafikolyckor men som undandra- 45 git sig att uppge namn och adress. Som har nämnts under avsnitt 8.1 är Prop. 2001/02:133 direktivet ett s.k. minimidirektiv som gör det möjligt att sätta i kraft eller behålla bestämmelser som är mer förmånliga för den skadelidande än de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Med stöd härav bör uppgifter om ägarförhållanden kunna lämnas ut till var och en utan någon begränsning även för de skadesituationer som omfattas av direktivet.

8.7

Innehållet i en ansökan om tillstånd

Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagändring med anled- ning av direktivets bestämmelser om vad en ansökan om tillstånd att bedriva försäkringsverksamhet skall innehålla.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 65 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller lämnar den utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: Det fjärde direktivet om motor- fordonsförsäkring (artikel 8) ändrar vissa bestämmelser i det första ska- deförsäkringsdirektivet. Ändringarna innebär att ett försäkringsbolag, som avser att bedriva verksamhet med motorfordonsförsäkring och som ansöker om tillstånd att bedriva sådan verksamhet här, skall vara skyldigt att redan i sin ansökan om detta meddela namn och adress på de skadere- gleringsrepresentanter som skall utses enligt direktivet om motorfordons- försäkring.

I trafikskadelagen (5 §) anges vem som får meddela trafikförsäkring. Bestämmelser om när en ansökan om tillstånd att bedriva försäkrings- rörelse skall beviljas finns i försäkringsrörelselagen och i lagen om ut- ländska försäkringsgivares verksamhet här i landet. En första förutsätt- ning för att tillstånd skall ges är att verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven i de nyss nämnda lagarna samt andra författningar som reglerar verksamheten. För ett bolag som avser att meddela trafikförsäk- ring skall det alltså kunna antas att bolaget kommer att utse skadere- gleringsrepresentanter. En bestämmelse om att en ansökan om tillstånd skall innehålla upp- gifter om sådana skaderegleringsrepresentanter är en sådan föreskrift om verkställighet av lag som avses i 8 kap. 13 § regeringsformen. Det be- hövs alltså ingen lagändring för att uppfylla direktivets bestämmelser i denna del.

8.8

Sanktioner

Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagändring för att genomföra direktivets bestämmelser i denna del.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 66 f.). 46

Remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning eller lämnar Prop. 2001/02:133 den utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 skall medlems- länderna fastställa sanktioner för överträdelser av de bestämmelser som genomför direktivet. Sanktionerna skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.

I den 18:e ingresspunkten till direktivet ges ett antal exempel på tänk- bara sanktioner mot ett försäkringsbolag som inte utser skadereglerings- representanter. Som exempel nämns bl.a. domstolsföreläggande kombi- nerat med administrativa böter (vite), regelbunden rapportering till över- vakande myndighet, kontroller på platsen, offentliggörande i pressen, tillfälligt förbud för bolaget att driva verksamhet, utnämning av en sär- skild företrädare hos de övervakande myndigheterna med ansvar för att kontrollera att rörelsen drivs i enlighet med försäkringslagstiftningen samt indragning av auktorisation. Som anges i promemorian torde det stå klart att den tillsynsverksamhet som Finansinspektionen utövar enligt 19 kap. försäkringsrörelselagen ger möjlighet till tillräckliga sanktioner. Enligt 19 kap. 11 § får således Fi- nansinspektionen meddela de erinringar i fråga om försäkringsbolagets verksamhet som inspektionen anser behövliga. Finansinspektionen skall förelägga ett bolag att vidta rättelse när inspektionen finner att avvikelse har skett från försäkringsrörelselagen eller t.ex. trafikskadelagen, där alltså reglerna om skaderegleringsrepresentanter föreslås tas in. Ytterst kan ett bolags tillstånd dras in. Som nämnts ovan torde direktivets bestämmelser om sanktioner i för- sta hand ta sikte på försäkringsbolagen och deras skyldighet att utse ska- deregleringsrepresentanter. Finansinspektionens tillsyn kommer dock att omfatta även Trafikförsäkringsföreningen i dess egenskap av företrädare för det kollektiv av försäkringsbolag som avses i 16 § trafikskadelagen. Det kan tilläggas att även Trafikförsäkringsföreningen i sig står under Finansinspektionens tillsyn. Detta framgår av föreningens stadgar. Några sanktioner utöver de som står till buds enligt försäkringsrörel- selagen bedöms inte vara nödvändiga.

8.9

Information om de nya reglerna

För att de nya reglerna om skaderegleringsrepresentanter, skadeersätt- ningsorgan och informationscentrum skall få genomslag i praktiken och kunna utnyttjas av skadelidande i så stor utsträckning som möjligt är det angeläget att klar och tydlig information om reglerna sprids i anslutning till att de skall börja tillämpas. Trafikförsäkringsföreningen har under hand upplyst att föreningen har för avsikt att informera om reglerna. 47

9

Ikraftträdande m.m.

Prop. 2001/02:133

Regeringens förslag: Direktivets bestämmelser om skadeersättnings- organ skall inte börja gälla förrän det har ingåtts ett avtal mellan ska- deersättningsorganen i samtliga medlemsländer. Det är för närvarande oklart när ett sådant avtal kan komma att ingås. De bestämmelser som genomför direktivet i denna del skall därför träda i kraft den dag re- geringen bestämmer. I övrigt skall bestämmelserna träda i kraft vid den senaste tidpunkt för genomförandet av direktivets övriga bestäm- melser, dvs. den 20 januari 2003. Några övergångsbestämmelser in- förs inte.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s.69 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10.1 i direktivet skall medlemsländerna senast den 20 juli 2002 anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Bestämmelserna skall börja tillämpas senast den 20 januari 2003. Enligt artikel 10.3 gäller dessutom att medlemsländerna före den 20 januari 2002 skall inrätta eller godkänna ett skadeersättningsorgan. Utöver den generella regleringen i artikel 10.1 innehåller direktivet en särskild ikraftträdandebestämmelse för de delar av direktivet som handlar om skadeersättningsorgan (artikel 6). Enligt artikel 6.3 skall således di- rektivet i denna del börja gälla först efter det att ett avtal har ingåtts mel- lan de skadeersättningsorgan som har inrättats eller godkänts av med- lemsländerna. Avtalet skall innehålla regler om skadeersättningsorganens uppgifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden. Efter att ha hört medlemsländerna skall kommissionen fastställa en dag från vilken arti- kel 6 skall börja att tillämpas. Det är för närvarande oklart när ett sådant avtal kan komma att ingås. De bestämmelser som genomför direktivet i denna del skall därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Med hänvisning till det sagda bör de lagändringar som föreslås beträf- fande direktivets bestämmelser om skadeersättningsorgan träda i kraft den dag regeringen bestämmer. I övrigt bör lagändringarna träda i kraft den dag som anges i direktivet, dvs. den 20 januari 2003. Enligt allmänna ersättningsrättsliga principer tillämpas nya ersättnings- regler endast på skadefall som har inträffat efter ikraftträdandet (se SOU 1992:84 s. 281 med hänvisningar). Dessa principer bör tillämpas också på de föreslagna reglerna om övertagande av ersättningsansvar. Någon övergångsbestämmelse om detta behövs därför inte (jfr prop. 1975:12 s. 143). Inte heller finns det behov av övergångsbestämmelser för skyl- digheten att utse skaderegleringsrepresentanter eller för informations- skyldigheten. Dessa bestämmelser börjar tillämpas vid lagens ikraft- trädande. 48

10

Följdändringar med anledning av tidigare

Prop. 2001/02:133

ändringar i skadeståndslagen

Regeringens förslag: Brottsskadelagen (1978:413) och järnvägstra- fiklagen (1985:192) skall anpassas till de ändringar som riksdagen be- slutat med anledning av förslagen i regeringens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68).

Skälen för regeringens förslag: Riksdagen har nyligen beslutat om ändringar i bl.a. skadeståndslagen (1972:207) med anledning av rege- ringens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216, SFS 2001:732). Ändringarna, som trädde i kraft den 1 januari 2002, innebär bl.a. att bestämmelsen om kränkningsersättning förenklas och görs tydligare. Av förbiseende har vissa följdändringar i brottsskadelagen och järnvägstrafiklagen inte kommit att ske. Detta bör nu rättas till. Ändringen i järnvägstrafiklagen kräver ingen övergångsbestämmelse eftersom den bestämmelse som det genom förbiseendet kommit att sak- nas hänvisning till (6 kap. 4 §) gäller som en allmän ersättningsrättslig princip. För bestämmelsen i brottsskadelagen däremot bör en övergångsbe- stämmelse införas med innebörd att brottsskadeersättning för de aktuella skadefallen kan betalas även för tid före ikraftträdandet, nämligen från den dag då ändringarna i skadeståndslagen trädde i kraft. Om brottsskadeersättning utgår har staten enligt 17 § rätt att träda in i den skadelidandes rätt till skadestånd. Frågan är nu om övergångsbe- stämmelsen bör utformas på ett sådant sätt att även möjligheten att träda in i den skadelidandes ställe skall gälla för tiden före ikraftträdandet. Till att börja med kan slås fast att en sådan reglering inte skulle komma i konflikt med förbudet mot retroaktiv lagstiftning i 2 kap. 10 § regerings- formen eftersom skadestånd och brottsskadeersättning inte utgör någon sådan annan särskild rättsverkan av brott som anges där. Som konstitu- tionsutskottet uttalat bör visserligen en allmän strävan vara att, även vid sidan av uttryckliga förbud, undvika att ge lagstiftningen retroaktiv ver- kan (bet. KU1974:60). På förmögenhetsrättens område motiveras en så- dan försiktighet bl.a. med behovet för den enskilde att kunna överblicka konsekvenserna av sitt handlande. Sådana hänsyn kan dock knappast anses tala emot en retroaktiv regel i förevarande fall eftersom den enskil- des skyldighet att betala skadestånd gäller oförändrad. Det är därför rim- ligt att staten, om brottsskadeersättning utgår, ges rätt att träda in i den skadelidandes rätt till skadestånd även för tiden före ikraftträdandet. Tilläggas kan att Brottsoffermyndigheten och Sveriges advokatsamfund , som under hand har beretts tillfälle att lämna synpunkter, har tillstyrkt respektive inte haft något att invända mot att bestämmelsen utformas på det sättet. 49

11

Ekonomiska konsekvenser

Prop. 2001/02:133

Regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte leda till några ökade kostnader för det allmänna.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 71 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. Motormännens Riksförbund anser dock att det är av vikt att Trafikförsäkringsföreningen ges ökade resurser för att kunna fullgöra sin uppgift som skadeersättningsorgan. Skälen för regeringens bedömning: De bestämmelser som rege- ringen föreslår innebär inget åtagande för det allmänna att ersätta skador. Bestämmelserna kan inte heller i något annat avseende antas leda till ökade kostnader för det allmänna.

För försäkringsbranschen innebär genomförandet av direktivet nya skyldigheter, främst att utse skaderegleringsrepresentanter. De administ- rativa åtgärder som detta förutsätter kommer att medföra vissa kostnader. Kostnaden för skaderegleringen torde dock inte påverkas nämnvärt.

Motormännens Riksförbund har väckt frågan om behovet av att ge ökade resurser till Trafikförsäkringsföreningen i dess uppgift som skade- ersättningsorgan. Skyldigheten för Trafikförsäkringsföreningen att som företrädare för det kollektiv av försäkringsbolag som avses i 16 § trafik- skadelagen träda in i skaderegleringen medför naturligtvis en risk för kostnader som föreningen initialt måste stå för. Det kan dock förutsättas att Trafikförsäkringsföreningen endast i ett mycket begränsat antal fall kommer att behöva träda in som skadeersättningsorgan och betala ersätt- ning. Det framstår exempelvis som relativt osannolikt att Trafikförsäk- ringsföreningen skulle tvingas att överta skaderegleringen på grund av att ett försäkringsbolag inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant här i landet. Under alla omständigheter bör dock Trafikförsäkringsföreningen inte drabbas av några nämnvärda slutliga kostnader med anledning av direktivets bestämmelser eftersom den ersättning som eventuellt betalas ut kan krävas åter. Den skyldighet att bistå med uppgifter i egenskap av informationscent- rum som införs genom de nya bestämmelserna motsvarar enligt uppgift från Trafikförsäkringsföreningen i stort den verksamhet som bedrivs re- dan i dag. Några ökade kostnader med anledning av denna nya funktion kan alltså inte förutses. 50 12 Författningskommentar

12.1

Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Skada under resa inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) m.m.

27 § Den som enligt 5 § första stycket 1 meddelar trafikförsäkring skall ha en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Represen- tanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för skaderegleringsrepre- sentanten att reglera skadelidandes anspråk på ersättning från trafikför- säkringen när 1. den skadelidande är bosatt i det EES-land där representanten är bosatt eller etablerad, 2. det fordon vars försäkring skall tas i anspråk är försäkrat och nor- malt hemmahörande i något annat EES-land än som avses i 1 och 3. skadan har inträffat i något annat EES-land än som avses i 1 eller i ett land som ingår i systemet med grönt kort. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela ytterligare föreskrifter om villkor beträffande skaderegleringsrepre- sentanter och föreskrifter om underrättelseskyldighet. Paragrafen, som genomför artikel 1.1, 4.1 och 4.5 första meningen i di- rektivet, reglerar skyldigheten att utse skaderegleringsrepresentanter i andra EES-länder. Övervägandena finns i avsnitt 8.3.

Lagrådet har avseende mellanrubriken närmast före den nya 27 § föror- dat att ett förtydligande av förkortningen EES i stället görs i 5 §. Enligt regeringens bedömning är det dock svårt att göra ett sådant förtydligande i 5 § eftersom förkortningen EES där inte förekommer självständigt utan används som en del av ett begrepp, EES-försäkringsgivare, som ges en särskild definition i en lag (lagen om utländska försäkringsgivares verk- samhet i Sverige) till vilken hänvisning sker. Förtydligandet av förkort- ningen EES i mellanrubriken har därför behållits. Första stycket Enligt första stycket skall varje trafikförsäkringsgivare här i landet utse en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Skyldigheten om- fattar endast sådana försäkringsgivare som har fått tillstånd av regeringen att meddela trafikförsäkring (5 § första stycket 1). En EES-försäkringsgi- vare som är verksam här i landet enligt lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige omfattas alltså inte. Eftersom direktivet skall genomföras inom hela EES, kommer en sådan skyldighet i stället att föreskrivas i det land där försäkringsgivaren är auktoriserad. Representanten, som kan vara en fysisk eller en juridisk person, skall vara bosatt respektive etablerad i det land där försäkringsgivaren skall företrädas. Det är alltså fråga om ett slags platsombud. Uttrycket etable- rad förekommer i bl.a. lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer, som också genomför ett EG-direktiv.

Försäkringsgivaren bestämmer själv vem som skall utses till skadere- gleringsrepresentant. En representant kan företräda flera försäkringsgi- vare. Prop. 2001/02:133 51

Andra stycket

Prop. 2001/02:133

Försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för skaderegleringsrepresen-

tanten att reglera skadelidandes anspråk på ersättning från trafikförsäk-

ringen. Bestämmelsen har utformats efter mönster av 5 § tredje stycket

men är mer begränsad. Fullmakten behöver endast ge rätt att, under vissa

förutsättningar, ta emot och reglera anspråk på försäkringsersättning för

försäkringsgivarens räkning.

Förutsättningarna anges i punkt 13.

Enligt den första punkten skall den skadelidande vara bosatt i det land

där representanten är bosatt eller etablerad. En skadelidande kan alltså

inte vända sig till en skaderegleringsrepresentant i något annat land. Ut-

trycket bosatt motsvarar direktivets stadigvarande bostad, men har

på inrådan av Lagrådet använts i stället för detta eftersom det närmare

ansluter till motsvarande uttryck i den engelska (residence) och den

franska (résidence) språkversionen. Uttrycket ges ingen definition i di-

rektivet. Det avser givetvis inte varje plats där den skadelidande till-

bringar sin dygnsvila. För att en person skall anses bosatt i direktivets

mening torde krävas att det är fråga om en fast anknytning till landet i

fråga. Uttrycket torde ha en något vidare innebörd än hemvist. Den som

har sitt hemvist i Sverige bör under alla omständigheter även anses vara

bosatt här.

Enligt den andra punkten skall det fordon vars försäkring skall tas i an-

språk vara försäkrat och normalt hemmahörande i ett annat EES-land än

det där den skadelidande är bosatt. Med att fordonet skall vara försäkrat i

ett annat EES-land avses att det skall vara försäkrat av en försäkringsgi-

vares huvudkontor, agentur eller filial, dvs. av ett fast driftställe i det lan-

det. Gränsöverskridande verksamhet av en EES-försäkringsgivare om-

fattas alltså inte. Uttrycket normalt hemmahörande är hämtat från direk-

tivet. Ett fordon är som regel normalt hemmahörande i det land där det är

registrerat. Fordon som inte är registrerade är normalt hemmahörande där

den person som har hand om fordonet är bosatt.

Av den tredje punkten framgår att skadan måste ha inträffat i ett annat

EES-land än det där den skadelidande är bosatt eller i ett land som ingår i

systemet med grönt kort. Vad systemet med grönt kort innebär framgår

av avsnitt 6. Uttrycket grönt kort förekommer i trafikförsäkringsförord-

ningen (12 §). Skadelandet behöver inte vara samma land som det där

fordonet är försäkrat och normalt hemmahörande.

Tredje stycket

I tredje stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som rege-

ringen bestämmer att meddela ytterligare föreskrifter om villkor för ska-

deregleringsrepresentanter och om underrättelse.

Med stöd av bemyndigandet kan föreskrifter meddelas bl.a. om på vil-

ket språk ett ärende skall kunna behandlas. Såvitt gäller underrättelse är

bestämmelsen avsedd att ge stöd för föreskrifter om skyldighet för

svenska försäkringsgivare att underrätta bl.a. Trafikförsäkringsföre-

ningen om vilka skaderegleringsrepresentanter som har utsetts i övriga

EES-länder. Bestämmelsen ger också stöd för föreskrifter om underrät-

52

telse till skadelidande om skaderegleringen (motiverat besked om ersätt- ning).

28 § Om en skadelidande som är bosatt här i landet har anmält ett sådant försäkringsfall som avses i 27 § andra stycket till en försäkrings- givare i ett annat EES-land eller till en skaderegleringsrepresentant som denne har i Sverige utan att få ett motiverat besked om ersättning, svarar de försäkringsgivare som avses i 16 § solidariskt för ersättningen när det har gått tre månader sedan anmälan gjordes. Samma ersättningsansvar gäller om den utländske försäkringsgivaren inte har någon skadere- gleringsrepresentant här i landet. Vad som sägs i detta stycke gäller inte om den skadelidande har vidtagit rättsliga åtgärder mot den utländske försäkringsgivaren. Om fordonet är försäkringspliktigt men saknar trafikförsäkring, har de försäkringsgivare som avses i 16 § samma ersättningsansvar för skadan som anges i första stycket. Om fordonets identitet inte kan fastställas, svarar dessa försäkringsgivare solidariskt för den ersättning som skulle ha utgått från försäkringen. Vad som sägs i detta stycke gäller även om fordonet inte är normalt hemmahörande i ett EES-land men försäk- ringsfallet har inträffat i ett EES-land.

Skaderegleringen skall påbörjas senast två månader efter det att ären- det anmäldes till de försäkringsgivare som avses i 16 §. Skaderegler- ingen skall avbrytas, om försäkringsgivaren eller skaderegleringsrepre- sentanten lämnar ett motiverat besked om ersättning. Vad som sägs om skadereglering i 37 § första stycket och 38 § konsumentförsäkringslagen (1980:38) skall tillämpas också på skadereglering enligt denna paragraf. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela ytterligare föreskrifter om skaderegleringen och föreskrifter om un- derrättelseskyldighet. Varje medlemsland skall enligt direktivet ha ett skadeersättningsorgan vilket för vissa fall, som ett extra skydd för den skadelidande, skall kunna träda in i skaderegleringen och ersättningsansvaret när det gäller försäkringsgivare i andra EES-länder. Paragrafen, som justerats med an- ledning av Lagrådets förslag, genomför artikel 1.3, 6.1 och 7 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Första stycket Skyldigheten att träda in i ersättningsansvaret ligger på det kollektiv av försäkringsgivare som avses i 16 §. Dessa försäkringsgivare företräds då av Trafikförsäkringsföreningen (33 §). En första förutsättning för det kollektiva ansvaret är att den som har anmält ett försäkringsfall är bosatt här i landet. I denna del hänvisas till författningskommentaren till motsvarande uttryck i 27 § andra stycket. Uttrycket anmält torde kunna ges samma innebörd som i konsument- försäkringslagen (38 §). Ett försäkringsfall kan anses anmält även om det inte har framställts något krav på ett bestämt ersättningsbelopp. Den ut- redning om omständigheterna i sak som fogas till anmälan behöver inte heller vara lika omfattande som kan krävas för att en talan vid domstol om utbetalning av försäkringsersättning skall vinna bifall. Ytterligare en förutsättning för att ett inträde skall komma i fråga är att det är ett sådant försäkringsfall som avses i 27 § andra stycket, närmast de omständigheter som anges i 2 och 3. Det fordon vars försäkring skall tas i anspråk skall alltså vara försäkrat och normalt hemmahörande i nå- got annat EES-land än det där den skadelidande är bosatt och skadan skall ha inträffat i ett sådant land eller ett land som ingår i systemet med grönt kort, se kommentaren till 27 § andra stycket. Prop. 2001/02:133 53 En sista förutsättning är att det har gått tre månader sedan anmälan Prop. 2001/02:133 gjordes utan att den skadelidande har fått ett motiverat besked om ersätt- ning. Uttrycket är avsett att omfatta direktivets ett motiverat ersätt- ningsanbud respektive ett motiverat svar. Det utländska försäkrings- bolaget skall, enligt de föreskrifter som genomför direktivet i bolagets hemland, lämna ett motiverat ersättningsanbud för sådana fall då ansva- ret inte bestrids och skadeersättningen har beräknats. Ett motiverat svar skall lämnas när bolaget bestrider ansvar, ansvaret inte har fastställts eller ersättningen inte har beräknats fullständigt. Direktivet innehåller inte någon definition av uttrycken och det är därför inte möjligt att med sä- kerhet uttala sig om deras innebörd. I uttrycket motiverat torde dock ligga att bolaget är skyldigt att, om än i korthet, ge en förklaring till sitt ställningstagande. Om full ersättning inte betalas torde alltså försäkrings- bolaget vara skyldigt att tala om varför ett visst avdrag har gjorts. På motsvarande sätt torde det inte räcka med att försäkringsbolaget under- rättar den skadelidande enbart om att bolaget bestrider ansvar. Skälen för bestridandet torde också behöva anges. I den näst sista meningen klargörs att samma ersättningsansvar gäller när försäkringsgivaren inte har utsett någon representant här i landet. Trafikförsäkringsföreningen lär i de allra flesta fall känna till om en för- säkringsgivare saknar representant här. Enligt den sista meningen i första stycket gäller inte bestämmelserna om övertagande om den skadelidande har vidtagit rättsliga åtgärder mot försäkringsgivaren. Uttrycket kommer från direktivet. Som exempel kan nämnas att den skadelidande har väckt talan vid domstol, men även för- faranden enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och hand- räckning eller motsvarande summariska förfaranden i något annat land torde utgöra rättsliga åtgärder. Andra stycket I andra stycket utsträcks rätten att få en skada prövad i den ordning som avses i första stycket till att omfatta ersättning som skulle ha utgått från trafikförsäkringen för ett försäkringspliktigt fordon som saknar trafikför- säkring eller för ett motordrivet fordon vars identitet inte kan fastställas. Av andra stycket framgår vidare att detta skall gälla även om det är ett fordon som är normalt hemmahörande utanför EES förutsatt att försäk- ringsfallet har inträffat i ett EES-land.

Uttrycket identitet inte kan fastställas motsvarar direktivets omöjligt att identifiera fordonet. Det bör kunna ges samma innebörd som motsvarande uttryck i 16 § tredje stycket. Det omfattar därmed den situationen att fordonet är helt okänt men också det fallet att det inte kan utrönas vilket av två eller flera kända fordon som har orsakat skadan. Tredje stycket I tredje stycket finns bestämmelser om hur Trafikförsäkringsföreningen skall sköta skaderegleringen när det kollektiva ansvaret träder in. Skaderegleringen skall då påbörjas inom två månader efter det att ärendet anmäldes dit. Något hinder mot att skaderegleringen påbörjas 54 direkt efter anmälan, t.ex. genom inhämtande av nödvändiga uppgifter, Prop. 2001/02:133 föreligger naturligtvis inte. Mot bakgrund av att försäkringsbolaget un- derrättas av Trafikförsäkringsföreningen för att bolaget skall kunna ta sitt försäkringsansvar torde det dock sällan vara aktuellt att fullgöra skadere- gleringen innan tvåmånadersfristen har löpt ut. Enligt den andra me- ningen, som motsvaras av direktivet (del av artikel 6.1 andra stycket), skall skaderegleringen avbrytas om försäkringsgivaren eller skadere- gleringsrepresentanten vidtar rättelse och lämnar ett motiverat besked om ersättning. Bestämmelserna i lagen om försäkringsavtal och konsumentförsäk- ringslagen om den tid inom vilken skaderegleringen skall fullgöras gäller endast för den som har meddelat en försäkring. De gäller alltså inte för Trafikförsäkringsföreningen i dess roll enligt förevarande paragraf. Som framgått av avsnitt 8.4 är det dock rimligt att det även för dessa fall finns en yttersta tid inom vilken skaderegleringen skall vara avslutad. I tredje meningen anges att Trafikförsäkringsföreningen skall tillämpa samma regler om skadereglering som gäller enligt 37 § första stycket och 38 § konsumentförsäkringslagen. Trafikförsäkringsföreningen skall alltså, sedan anmälan mottagits, utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan skall kunna regle- ras. Skadan skall regleras skyndsamt och med iakttagande av den ersätt- ningsberättigades behöriga intressen. Ersättningen skall betalas senast en månad efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkrings- fallet till föreningen och lagt fram den utredning som med hänsyn till omständligheterna skäligen kan begäras. Undantag gäller för ersättning som avser bl.a. livränta. Om den som begär ersättning uppenbarligen har rätt till ersättning med åtminstone visst belopp, skall detta belopp genast betalas i avräkning på den slutliga ersättningen. Fjärde stycket I det fjärde stycket har intagits en bestämmelse som bemyndigar rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytter- ligare föreskrifter om skaderegleringen. Behovet av sådana bestämmelser har kommenterats i avsnitt 8.4. Bemyndigandet gör det också möjligt att meddela föreskrifter om underrättelseskyldighet, närmast om underrättel- se till försäkringsgivare och skadeersättningsorgan i andra EES-länder om att anspråk på ersättning för ett försäkringsfall har tagits emot.

29 § Den trafikförsäkringsförening som avses i 33 § skall på begäran lämna uppgifter om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett fordon som är normalt hemmahörande i Sverige, vem som är försäkringsgiva- rens skaderegleringsrepresentant och vem som äger fordonet. För fordon som har undantagits från skyldighet att ha trafikförsäkring skall uppgift lämnas om vem som ansvarar i stället för en försäkringsgivare. Motsvarande uppgifter skall lämnas också om fordon som är normalt hemmahörande i ett annat EES-land, i den mån trafikförsäkringsföre- ningen har tillgång till uppgifterna. Paragrafen, som genomför artikel 5 i direktivet, ger den skadelidande rätt till viss information. Författningstexten har justerats efter Lagrådets för- slag. Övervägandena finns i avsnitt 8.6. 55

Första stycket

Prop. 2001/02:133

Enligt första stycket skall Trafikförsäkringsföreningen vara informa-

tionscentrum och svara för att uppgifter lämnas. På förslag av Lagrådet

har författningstexten utformats så att uppgiftsskyldigheten gäller i för-

hållande till envar. Skyldigheten att lämna uppgifter tar dock i första

hand sikte på sådana skadelidande som omfattas av direktivet. För övriga

fall torde det sällan finnas något behov av att vända sig till just Trafikför-

säkringsföreningen mot bakgrund av den möjlighet som finns att få upp-

gifter från vägtrafikregistret (se avsnitt 8.6). Föreningen skall tillhanda-

hålla uppgifter om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett visst

fordon, vem som är försäkringsgivarens skaderegleringsrepresentant och

vem som äger fordonet, dvs. vem som är registrerad som ägare. När det

gäller sådana fordon som har undantagits från skyldigheten att ha trafik-

försäkring skall uppgift lämnas om vem som ansvarar i stället för en för-

säkringsgivare. Föreningen behöver inte själv föra några register med

information, utan det är tillräckligt att föreningen inhämtar uppgifter från

annat håll och sedan vidarebefordrar dem.

Andra stycket

Enligt direktivet skall informationscentrum i olika EES-länder allmänt

samarbeta med varandra. Detta innebär att Trafikförsäkringsföreningen

kan komma att ha tillgång till uppgifter beträffande fordon som är hem-

mahörande i ett annat EES-land. Av bestämmelsen följer att Trafikför-

säkringsföreningen, i den mån föreningen har tillgång till sådana upp-

gifter, skall informera även om dem.

33 § I fall som avses i 16 § företräds försäkringsanstalterna i ärenden

om trafikskadeersättning eller om återkrav av utgiven sådan ersättning av

en trafikförsäkringsförening i vilken anstalterna är medlemmar. Detta

gäller även ärenden enligt 28 §. För ett visst ärende eller en viss grupp

av ärenden kan föreningen utse en av anstalterna att företräda de övriga.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer

stadgar för trafikförsäkringsföreningen.

Ändringen innebär att Trafikförsäkringsföreningen skall företräda det

samlade kollektivet av försäkringsanstalter även i sådana fall som avses i

28 §. Dessutom har en viss språklig modernisering gjorts av författnings-

texten.

34 § Saknas föreskriven trafikförsäkring för ett motordrivet fordon som

är registrerat i vägtrafikregistret och inte är avställt, har trafikförsäkrings-

föreningen rätt till gottgörelse (trafikförsäkringsavgift) av den försäk-

ringspliktige för den tid denne har underlåtit att fullgöra sin försäkrings-

plikt.

Trafikförsäkringsavgift bestäms på grundval av de årspremier för tra-

fikförsäkring som har tillämpats här i landet under den tid trafikförsäk-

ring har saknats. Avgiften får med tio procent överstiga högsta försäk-

ringspremie för fordon av samma fordonsslag och med samma använd-

ningssätt som det oförsäkrade fordonet. Med fordonsslag avses personbil,

lastbil, buss, motorcykel, traktor, motorredskap, moped och terrängmo-

torfordon. Förhöjning av premien på grund av omständigheter som ger

anledning att anta att fordonet med hänsyn till innehavarens person utgör

en särskild risk i trafiken får dock beaktas endast om det finns sådana

omständigheter i det särskilda fallet.

Trots vad som sägs i andra stycket får trafikförsäkringsavgift tas ut

med tvåhundra kronor för tid till dess trafikförsäkring tecknas eller för-

56

säkringsplikten upphör.

Domstol kan sätta ned trafikförsäkringsavgiften, om det finns särskilda

Prop. 2001/02:133

skäl. I fråga om preskription av trafikförsäkringsavgift tillämpas 31 §

första stycket.

Hänvisningen i fjärde stycket har ändrats med anledning av att den tidi-

gare 28 § nu betecknas 31 §.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer i fråga om de

nya 28 och 33 §§ och i övrigt den 20 januari 2003.

Bestämmelsen genomför artikel 10 i direktivet. Övervägandena finns i

avsnitt 9.

Ikraftträdandebestämmelsen vad gäller 28 och 33 §§ motiveras av att

dessa bestämmelse förutsätter att det har ingåtts ett avtal mellan skadeer-

sättningsorganen i samtliga EES-länder. Det är oklart när ett sådant avtal

kan komma att ingås.

Någon övergångsbestämmelse finns inte. Enligt allmänna ersättnings-

rättsliga principer kommer därför 28 och 33 §§ att tillämpas på skadefall

som har inträffat efter den dag för ikraftträdande som regeringen bestäm-

mer. Bestämmelserna i 27 och 29 §§ börjar tillämpas vid ikraftträdandet.

12.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands och för- slaget till lag om ändring i lagen (1976:357) om mo- tortävlingsförsäkring

Ändringarna är föranledda av att lagen om straff för trafikbrott som be- gåtts utomlands och lagen om motortävlingsförsäkring har bestämmelser som hänvisar till sådana paragrafer i trafikskadelagen som i denna propo- sition föreslås få en ändrad beteckning.

12.3

Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

Ändringen innefattar en följdändring med anledning av de ändringar i bl.a. skadeståndslagen som riksdagen beslutat med anledning av reger- ingens proposition Ersättning för ideell skada (prop. 2000/01:68, bet 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216, SFS 2001:732) och som av förbise- ende inte kommit att behandlas i den propositionen. Dessutom har en viss språklig modernisering gjorts av författningstexten. Övergångsbestämmelsen innebär att brottsskadeersättning för de aktu- ella fallen kan betalas även för tiden mellan den 1 januari 2002 och den 1 juli 2002. Även statens rätt att träda in i den skadelidandes rätt till ska- destånd (17 §) kommer att gälla för ersättning som har betalats ut under denna tid. 57

12.4

Förslaget till lag om ändring i järnvägstrafiklagen

Prop. 2001/02:133

(1985:192)

Ändringen innefattar en följdändring med anledning av de ändringar i skadeståndslagen som nämnts ovan under avsnitt 12.3. 58 EG:s fjärde direktiv om motorfordonsförsäkring Prop. 2001/02:133 Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen- skapen, särskilt artikel 47.2 och artikel 95 i detta, med beaktande av kommissionens förslag ( 1 ), med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande( 2 ), i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget( 3 ), mot bakgrund av det gemensamma utkast som godkändes av förlikningskommittén den 7 april 2000, och av följande skäl:

(1)

För närvarande råder olikheter mellan bestämmelserna i lagar och andra författningar i medlemsstaterna om ansvarsförsäkring för motor- fordon och dessa olikheter utgör ett hinder för den fria rörligheten för personer och försäkringstjänster.

(2)

Det är därför nödvändigt att tillnärma dessa bestämmelser för att främja en väl fungerande inre marknad.

(3)

I direktiv 72/166/EEG(

4 ) antog rådet bestämmelser om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträf- fande sådan ansvarighet.

(4)

Genom direktiv 88/357/EEG(

5 ) antog rådet bestämmelser om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt

1

EGT C 343, 13.11.1997, s. 11 och EGT C 171, 18.6.1999, s. 4.

2

EGT C 157, 25.5.1998, s. 6.

3

Europaparlamentets yttrande av den 16 juli 1998 (EGT C 292, 21.9.1998, s. 123), bekräftat den 27 oktober 1999, rådets gemensamma ståndpunkt av den 21 maj 1999 (EGT C 232, 13.8.1999, s. 8) och Europaparlamentets beslut av den 15 december 1999 (ännu ej offentliggjort i EGT). Rådets beslut av den 2 maj 2000 (ännu ej offentliggjort i EGT) och Europaparlamentets beslut av den 16 maj 2000.

4

EGT L 103, 2.5.1972, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 84/5/EEG (EGT L 8, 11.1.1984, s. 17).

5

EGT L 172, 4.7.1988, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 92/49/EEG (EGT L 228, 11. 8.1992, s. 1).

59

försäkring än livförsäkring, med bestämmelser avsedda att göra det lät-

Prop. 2001/02:133

tare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster.

Bilaga 1

(5)

Genom systemet med 

gröna-kort-byråer säkerställs en oproblematisk skadereglering i den skadelidandes hemland, även i de fall då motparten kommer från ett annat europeiskt land.

(6)

Systemet med 

gröna-kort-byråer löser inte alla problem för en ska- delidande som måste göra sina krav gällande i ett annat land mot en mot- part som är bosatt där och ett försäkringsföretag som är auktoriserat där (främmande rättssystem, främmande språk, ett skaderegleringsförfarande som den skadelidande inte är bekant med och ofta en orimligt långdragen skadereglering).

(7)

Genom sin resolution av den 26 oktober 1995 om skadereglering efter trafikolyckor i annat land än den skadelidandes hemland(

1 ) tog Europaparlamentet ett initiativ enligt artikel 192 andra stycket i fördraget och uppmanade kommissionen att lägga fram ett förslag till Europapar- lamentets och rådets direktiv för att lösa dessa problem.

(8)

De bestämmelser som infördes genom direktiv 72/166/EEG, 84/5/EEG(

2 ) och 90/232/EEG( 3 ) bör kompletteras för att garantera att skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon tillförsäkras likvärdig behandling oavsett var inom gemenskapen olyckorna inträffar. Vid olyckor som omfattas av detta di- rektivs tillämpningsområde och som inträffar i en annan stat än den där den skadelidande är bosatt finns det luckor beträffande regleringen av den skadelidandes anspråk.

(9)

Tillämpningen av detta direktiv på olyckor som inträffar i ett tredje- land vilket omfattas av 

gröna-kort-systemet och som drabbar skadeli- dande bosatta i gemenskapen och rör fordon som är försäkrade och nor- malt hemmahörande i en medlemsstat innebär inte en utvidgning av den obligatoriska geografiska räckvidden för motorfordonsförsäkring som avses i artikel 3.2 i direktiv 72/166/EEG.

(10)

Detta medför att den skadelidande ges rätt till att rikta anspråk di- rekt mot den ansvariga partens försäkringsföretag.

(11)

Det kan vara en tillfredsställande lösning att skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon som omfattas av detta direktivs tillämpningsområde och som inträffar i en annan stat än den där de är bosatta ges möjlighet att i den medlemsstat

1

EGT C 308, 20.11.1995, s. 108.

2

Rådets andra direktiv (84/5/EEG) av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlems- staternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 8, 11.1.1984, s. 17). Direktivet senast ändrat genom direktiv 90/232/EEG (EGT L 129, 19.5.1990, s. 33).

3

Rådets tredje direktiv (90/232/EEG) av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlems- staternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 129,

19.5.1990, s. 33).

60

där de är bosatta framställa ersättningskrav mot en skaderegleringsrepre-

Prop. 2001/02:133

sentant som utsetts där av den ansvariga partens försäkringsföretag.

Bilaga 1

(12)

Denna lösning skulle göra det möjligt att handlägga en skada som uppstår utanför den medlemsstat där den skadelidande är bosatt genom ett förfarande som denne är förtrogen med.

(13)

Detta system med skaderegleringsrepresentanter i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt påverkar varken den materiella rätt som skall tillämpas i det enskilda fallet eller frågan om domstols behörighet.

(14)

Rätten att rikta anspråk direkt mot försäkringsföretaget för den part som har lidit förlust eller skada är ett logiskt komplement till att sådana representanter utses och förstärker dessutom den rättsliga ställningen för skadelidande i olyckor med motorfordon som inträffar utanför den med- lemsstat där den skadelidande är bosatt.

(15)

För att fylla nämnda luckor bör det föreskrivas att den medlemsstat i vilken försäkringsföretaget är auktoriserat kräver att företaget utser ska- deregleringsrepresentanter som är bosatta eller etablerade i de andra medlemsstaterna för att samla all information som krävs i samband med ersättningskrav som härrör från denna typ av olyckor och att vidta lämp- liga åtgärder för att reglera anspråken på försäkringsföretagets vägnar och för dettas räkning, inbegripet utbetalning av ersättning. Skadere- gleringsrepresentanten bör ha tillräcklig befogenhet för att företräda för- säkringsföretaget gentemot personer som har lidit skada i samband med sådana olyckor samt för att företräda försäkringsföretaget inför nationella myndigheter och, om så krävs, även inför domstol, i den mån detta är förenligt med bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols be- hörighet.

(16)

Skaderegleringsrepresentantens verksamhet är otillräcklig för att utgöra grund för domstols behörighet i den medlemsstat där den skadeli- dande är bosatt om detta inte föreskrivs i bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols behörighet.

(17)

Ett av villkoren för tillträde till och bedrivande av sådan försäk-

ringsverksamhet som omfattas av klass 10 i punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG( 1 ), utom fraktförares ansvar, bör vara att försäkringsföre- taget utser representanter med ansvar för skaderegleringen. Detta villkor bör därför omfattas av den övergripande officiella auktorisation som be- viljas av myndigheterna i den medlemsstat där försäkringsföretaget eta- blerar sitt huvudkontor, enligt avdelning II i direktiv 92/49/EEG( 2 ). Detta

1

Rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, 16.8.1973, s. 3). Direktivet senast ändrat genom direktiv 95/26/EG (EGT L 168, 18.7.1995, s. 7).

2

Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, 11.8.1992, s. 1). Direktivet ändrat genom direktiv 95/26/EG

(EGT L 168, 18.7.1995, s. 7).

61

villkor bör gälla även för försäkringsföretag som har sitt huvudkontor

Prop. 2001/02:133

utanför gemenskapen men som har fått en auktorisation som ger dem

Bilaga 1

tillträde till att bedriva försäkringsverksamhet i en av gemenskapens

medlemsstater. Direktiv 73/239/EEG bör ändras och kompletteras i detta

hänseende.

(18)

Utöver att det säkerställs att försäkringsföretaget har en represen- tant i den stat där den skadelidande är bosatt, bör även den skadelidandes särskilda rätt att få sina anspråk reglerade snabbt garanteras. Därför måste det i nationell lag införas lämpliga effektiva och systematiska, ekonomiska eller motsvarande administrativa sanktioner såsom dom- stolsföreläggande kombinerat med administrativa böter, regelbunden rapportering till övervakande myndigheter, kontroller på platsen, offent- liggörande i den nationella officiella tidningen samt i pressen, tillfälligt förbud för företaget att driva verksamhet (förbud att ingå nya kontrakt under en viss tid), utnämning av en särskild företrädare hos de över- vakande myndigheterna med ansvar för att kontrollera att rörelsen drivs i enlighet med försäkringslagstiftningen, indragning av auktorisation att bedriva denna sorts verksamhet, sanktioner mot direktörer och ledning i de fall då försäkringsföretaget eller dess representant inte uppfyller sin skyldighet att lägga fram ett ersättningsanbud inom rimlig tid. Detta bör inte utesluta användning av andra åtgärder särskilt i enlighet med till- synsregler som kan anses lämpliga. Emellertid är det ett villkor att an- svaret, ersättningen och skadorna inte är tvistiga, så att försäkrings- företaget kan lämna ett motiverat anbud inom den föreskrivna tiden. Det motiverade ersättningsanbudet bör vara skriftligt samt innehålla grun- derna för hur ansvar och skador har bedömts.

(19)

Förutom dessa sanktioner är det lämpligt att föreskriva att ränta bör utgå på det ersättningsbelopp som den skadelidande har erbjudits av för- säkringsföretaget eller tillerkänts av domstol om anbudet inte har givits inom den föreskrivna tiden. Om medlemsstaterna har gällande nationella regler som omfattar kravet på dröjsmålsränta kan denna bestämmelse överföras genom en hänvisning till dessa regler.

(20)

Skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon har ibland svårt att få reda på vilket försäkrings- företag som meddelat ansvarsförsäkring för användning av motorfordon som är inblandade i en olycka.

(21)

I de skadelidandes intresse bör medlemsstaterna inrätta informa- tionscentrum för att se till att sådan information snabbt blir tillgänglig. Dessa informationscentrum bör också förse de skadelidande med infor- mation om skaderegleringsrepresentanterna. Det är nödvändigt att dessa centrum samarbetar med varandra och snabbt besvarar förfrågningar om information om skaderegleringsrepresentanter från informationscentrum i andra medlemsstater. Det verkar lämpligt att sådana centra hämtar in in- formation om när försäkringsskyddet faktiskt har slutat gälla, men inte om när det ursprungliga försäkringsavtalet löper ut om avtalet har för- längts därför att det inte sagts upp.

62

(22) Särskilda bestämmelser bör fastställas för sådana fordon (till exem-

Prop. 2001/02:133

pel statliga eller militära fordon som är undantagna från skyldigheten att

Bilaga 1

ha ansvarsförsäkring.

(23)

När den skadelidande har ett legitimt intresse av att bli informerad om identiteten hos fordonets ägare som vanligtvis kör fordonet eller den registrerade innehavaren, till exempel om han kan tå ersättning endast från dessa personer på grund av att fordonet inte är försäkrat i vederbör- lig ordning eller skadan överstiger försäkringsbeloppet, bör denna infor- mation också lämnas.

(24)

Vissa uppgifter som lämnas, till exempel namn på och adress till ägaren eller den som vanligtvis kör fordonet samt försäkringsbrevets nummer eller fordonets registreringsnummer, är personuppgifter i den mening som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på

behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana upp- gifter( 1 ). Behandlingen av sådana uppgifter som krävs enligt det här direktivet måste därför överensstämma med de nationella åtgärder som vidtas enligt direktiv 95/46/EG. Namn och adress på den som vanligtvis kör fordonet bör endast lämnas ut om detta föreskrivs i nationell lagstift- ning.

(25)

Det är nödvändigt att det finns ett skadeersättningsorgan till vilket den skadelidande kan vända sig i fall då försäkringsföretaget inte har ut- sett en representant eller uppenbarligen förhalar skaderegleringen eller då försäkringsföretaget inte kan identifieras för att säkerställa att den skade- lidande inte blir utan den ersättning han har rätt till. Ingripande från ska- deersättningsorganet bör begränsas till sällsynta enskilda fall när försäk- ringsföretaget har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter trots de ho- tande sanktionernas avhållande effekt.

(26)

Skadeersättningsorganets uppgift skall vara att reglera anspråket på ersättning för förlust eller skada som den skadelidande drabbats av ut- omlands endast i fall som är möjliga att bedöma objektivt, och därför måste detta organ begränsa sin verksamhet till att kontrollera att skadere- gleringsrepresentanten har lämnat ett ersättningsanbud i enlighet med fastställda tidsfrister och förfaranden, utan att vidta en bedömning i sak.

(27)

Juridiska personer som enligt lag övertar den skadelidandes ersätt- ningsanspråk mot den som bär ansvaret för olyckan eller den sistnämn- des försäkringsföretag (t.ex. annat försäkringsföretag eller socialförsäk- ringsorgan) bör inte ha rätt att framställa motsvarande anspråk hos ska- deersättningsorganet.

(28)

Skadeersättningsorganet bör ha rätt att överta den skadelidandes ersättningskrav i den utsträckning som organet har betalat ersättning till den skadelidande. För att underlätta för det skadeersättningsorgan som har betalat ersättning i den skadelidandes stat att göra sina krav på för-

1 EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

63

säkringsföretaget gällande när detta företag inte har tillsatt en represen-

Prop. 2001/02:133

tant eller uppenbarligen förhalar skaderegleringen, bör detta organ ha rätt

Bilaga 1

att automatiskt få ersättning från motsvarande organ i den stat där försäk-

ringsföretaget är etablerat, i utbyte mot att den skadelidandes ersätt-

ningskrav överförs till det sistnämnda organet. Det sistnämnda organet

befinner sig i ett bättre läge för att väcka talan om återkrav mot försäk-

ringsföretaget.

(29)

Även om medlemsstaterna får föreskriva att anspråket mot skadeer- sättningsorganet kan vara subsidiärt, bör den skadelidande inte vara skyldig att framställa anspråk mot den som bär ansvaret för olyckan in- nan anspråket framställs mot skadeersättningsorganet. Den skadelidandes ställning bör i detta fall vara åtminstone densamma som i samband med anspråk mot garantifonden enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG.

(30)

Detta system kan göras funktionsdugligt genom ett avtal mellan de skadeersättningsorgan som inrättats eller godkänts av medlemsstaterna om deras uppgifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden.

(31)

Om det är omöjligt att identifiera försäkringsgivaren för fordonet bör det föreskrivas att den som slutligen skall utge det belopp som beta- lats ut som ersättning till den skadelidande skall vara den garantifond enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG som finns i den medlemsstat där det icke försäkrade fordon, vars användning orsakat olyckan, är normalt hemmahörande. Om det inte är möjligt att identifiera fordonet måste be- stämmelser införas så att den som slutligen skall utge beloppet är den garantifond enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG som finns i den med- lemsstat där olyckan skett.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 Tillämpningsområde 1. Syftet med detta direktiv är att fastställa särskilda bestämmelser tillämpliga på skadelidande som är berättigade till ersättning för förlust eller skada orsakad av olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad och som har orsa- kats genom användning av fordon som är försäkrade och normalt är hemmahörande i en medlemsstat. Utan att det påverkar tillämpningen av tredjelands lagstiftning om civil- rättsligt ansvar och internationell privaträtt skall bestämmelserna i detta direktiv också tillämpas på skadelidande som är bosatta i en medlemsstat och som är berättigade till ersättning för förlust eller skada orsakad av olyckor som inträffar i tredjeland vars nationella försäkringsbyråer enligt definitionen i artikel 1.3 i direktiv 72/166/EEG är anslutna till gröna- kort-systemet när sådana olyckor orsakas genom användning av fordon som är försäkrade och normalt hemmahörande i en medlemsstat. 64

2.

Artiklarna 4 och 6 skall gälla endast vid olyckor som har orsakats

Prop. 2001/02:133

genom användning av ett fordon som är

Bilaga 1

a)

försäkrat genom ett etableringsställe i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad, och

b)

normalt hemmahörande i en annan medlemsstat än den där den ska- delidande har sin stadigvarande bostad.

3. Artikel 7 skall även gälla olyckor som orsakas av sådana fordon från tredje land som omfattas av artiklarna 6 och 7 i direktiv 72/166/EEG. Artikel 2 Definitioner I detta direktiv avses med

a)

försäkringsföretag: ett företag som har fått officiell auktorisation en- ligt artikel 6 eller artikel 23.2 i direktiv 73/239/EEG,

b)

etableringsställe: ett försäkringsföretags huvudkontor, agentur eller filial, enligt definitionen i artikel 2 c i direktiv 88/357/EEG,

c)

fordon: ett fordon enligt definitionen i artikel 1.1 i direktiv 72/166/EEG,

d)

skadelidande: en skadelidande enligt definitionen i artikel 1.2 i direk- tiv 72/166/EEG,

e)

den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande: det territo- rium där fordonet är normalt hemmahörande enligt definitionen i artikel 1.4 i direktiv 72/166/EEG.

Artikel 3 Direktanspråk Varje medlemsstat skall se till att de skadelidande som avses i artikel 1 vid olyckor i den mening som avses i den artikeln har rätt att rikta an- språk direkt mot det försäkringsföretag som tillhandahåller ansvarsför- säkring för den ansvariga personen. 65

Artikel 4

Prop. 2001/02:133

Skaderegleringsrepresentanter

Bilaga 1

1.

Varje medlemsstat skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att alla försäkringsföretag som täcker de risker som klassifice- ras i klass 10 under punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, utser en skaderegleringsrepresentant i varje med- lemsstat utom den där de fick sin officiella auktorisation. Skaderegler- ingsrepresentanten skall ha ansvaret för att handlägga och reglera ersätt- ningsanspråk som uppstår genom olyckor i sådana fall som avses i artikel

1.

Skaderegleringsrepresentanten skall vara bosatt eller etablerad i den medlemsstat där han är utsedd.

2.

Valet av skaderegleringsrepresentanter skall överlåtas till försäk- ringsbolaget. Medlemsstaterna får inte inskränka denna valmöjlighet.

3.

Skaderegleringsrepresentanten kan arbeta för ett eller flera försäk- ringsbolag.

4.

Skaderegleringsrepresentanten skall vid sådana ersättningsanspråk samla in all nödvändig information med anknytning till regleringen av anspråken och vidta nödvändiga åtgärder för att förhandla fram en re- glering av anspråken. Kravet på att en skaderegleringsrepresentant skall utses skall inte frånta den skadelidande eller dennes försäkringsföretag rätten att väcka talan direkt mot den som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsföretag.

5.

Skaderegleringsrepresentanterna skall ha tillräckliga befogenheter för att företräda försäkringsföretaget gentemot skadelidande i sådana fall som avses i artikel 1 och för att tillmötesgå deras anspråk till fullo. De måste kunna behandla ärendet på det eller de språk som är officiella i den medlemsstat där den skadelidande har sin stadigvarande bostad.

6.

Medlemsstaterna skall föreskriva en skyldighet som, åtföljd av lämpliga effektiva och systematiska, ekonomiska eller motsvarande administrativa sanktioner, innebär att, inom tre månader från den dag när den skadelidande framställde sitt ersättningsanspråk antingen direkt till försäkringsföretaget för den som har orsakat olyckan eller till dess skade- regleringsrepresentant,

a)

försäkringsföretaget för den som har orsakat olyckan eller detta före- tags skaderegleringsrepresentant är skyldig att lämna ett motiverat ersätt- ningsanbud i sådana fall då ansvaret inte bestrids och skadeersättningen har beräknats, eller

b)

det försäkringsföretag som ersättningsanspråket ställts till eller detta företags skaderegleringsrepresentant är skyldig att lämna ett motiverat svar på vad som anförts i anspråket i sådana fall då ansvaret bestrids eller inte klart har fastställts eller skadeersättningen inte har beräknats full-

ständigt. Medlemsstaterna skall anta bestämmelser som säkerställer att

66

ränta utgår på det ersättningsbelopp som den skadelidande erbjuds av

Prop. 2001/02:133

försäkringsföretaget eller tillerkänns av domstol, om inget anbud lämnats

Bilaga 1

inom tremånadersfristen.

7.

Kommissionen skall rapportera till Europaparlamentet och rådet om genomförandet av punkt 4 första stycket, samt om hur verkningsfull nämnda bestämmelse är och om överensstämmelsen mellan nationella sanktionsbestämmelser, före den 20 januari 2006 samt skall vid behov lämna förslag.

8.

Att en skaderegleringsrepresentant utses skall inte i sig innebära öppnandet av en filial i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 92/49/EEG, och skaderegleringsrepresentanten skall inte betraktas som ett etableringsställe i den mening som avses i artikel 2 c i direktiv 88/357/EEG och inte heller som en etablering i den mening som avses i

Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område( 1 ). Artikel 5 Informationscentrum 1. För att bereda den skadelidande möjlighet att begära ersättning, skall varje medlemsstat inrätta eller godkänna ett informationscentrum, som skall vara ansvarigt för att a) föra ett register över

1.

registreringsnummer för motorfordon som är normalt hemmahörande inom den ifrågavarande statens territorium,

2.

i) nummer på de försäkringsbrev som omfattar användningen av sådana fordon i riskklass 10 under punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, samt då försäkringsbrevets giltig- hetstid har löpt ut även vid vilken tidpunkt försäkringsskyddet slutade gälla,

ii)

numret på det gröna kortet eller gränsförsäkringen om fordonet omfattas av något sådant dokument, om fordonet omfattas av undantag enligt artikel 4 b i direktiv 72/166/EEG,

3.

försäkringsföretag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för användningen av fordon för de risker som klassificeras i klass 10 under punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, och de skaderegleringsrepresentanter som försäkringsföretaget har utsett i enlighet med artikel 4 och vars namn skall meddelas informationscent- rumet i enlighet med punkt 2 i den här artikeln.

1 EGT C 27, 26.1.1998, s. 1 (konsoliderad version).

67

4.

listan över de fordon som i varje medlemsstat har undantagits från

Prop. 2001/02:133

skyldigheten att omfattas av ansvarsförsäkring enligt bestämmelserna i

Bilaga 1

artikel 4 a och 4 b i direktiv 72/166/EEG,

5.

när det gäller de fordon som avses i punkt 4

i)

namnet på den myndighet eller det organ som utses enligt artikel 4 a andra stycket i direktiv 72/166/EEG att svara för ersättning till skadeli- dande i fall när förfarandet i artikel 2.2 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG inte är tillämpligt, om fordonet omfattas av undantaget en- ligt artikel 4 a i direktiv 72/166/EEG,

ii)

namnet på det organ som täcker fordonet i den medlemsstat där det är normalt hemmahörande, om fordonet omfattas av undantaget enligt arti- kel 4 b i direktiv 72/166/EEG.

b)

eller samordna sammanställningen och spridningen av dessa uppgifter samt

c)

hjälpa behöriga personer att erhålla den information som omnämns i a 

1-5.

Den information som avses i a 1-3 skall arkiveras i sju år efter det att fordonet har upphört att vara registrerat eller försäkringsavtalet har upp- hört att gälla.

2.

Försäkringsföretag som avses i punkt 1 a 3 skall meddela informa- tionscentrumen i samtliga medlemsstaters namn och adress på den skade- regleringsrepresentant som de har utsett i varje medlemsstat i enlighet med artikel 4.

3.

Medlemsstaterna skall se till att den skadelidande har rätt att under sju år efter olyckan från informationscentrumet i den stat där han är bo- satt, den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande eller den medlemsstat där olyckan inträffade utan dröjsmål få följande informa- tion:

a) Försäkringsföretagets namn och adress.

b)

Försäkringsbrevets nummer.

c)

Namn och adress på försäkringsföretagets skaderegleringsrepresentant i den stat där den skadelidande har sin stadigvarande bostad.

Informationscentrumen skall samarbeta med varandra. 4. Informationscentrumet skall ge den skadelidande namn och adress på fordonets ägare eller den som vanligtvis kör fordonet eller den regi- strerade innehavaren om den skadelidande har ett legitimt intresse av att få denna information. För att kunna uppfylla denna bestämmelse skall informationscentrumet särskilt vända sig till a) försäkringsföretaget, eller 68

b)

fordonsregistret.

Prop. 2001/02:133

Om fordonet omfattas av undantaget enligt artikel 4 a i direktiv

Bilaga 1

72/166/EEG skall informationscentrumet meddela den skadelidande

namnet på den myndighet eller det organ som enligt artikel 4 a andra

stycket i det direktivet har utsetts att svara för ersättning till skadelidande

i fall då förfarandet i artikel 2.2 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG

inte är tillämpligt. Om fordonet omfattas av undantaget enligt artikel 4 b i

direktiv 72/166/EEG skall informationscentrumet meddela den skadeli-

dande namnet på det organ som täcker fordonet i det land där det är nor-

malt hemmahörande.

5.

De personuppgifter som framkommer till följd av föregående punk-

ter skall behandlas i enlighet med sådana nationella bestämmelser som antagits enligt direktiv 95/46/EG. Artikel 6 Skadeersättningsorgan 1. Varje medlemsstat skall inrätta eller godkänna ett skadeersättnings- organ som skall ha ansvaret för att ersätta skadelidande i sådana fall som avses i artikel 1. Sådana skadelidande får kräva ersättning från skadeer- sättningsorganet i den medlemsstat där de har sin stadigvarande bostad

a)

om försäkringsföretaget eller dess skaderegleringsrepresentant, inom tre månader från det datum då den skadelidande framförde sitt ersätt- ningsanspråk till försäkringsföretaget för det fordon vars användning orsakade olyckan eller till dess skaderegleringsrepresentant, inte har lämnat ett motiverat svar på vad som anges i ersättningsanspråket, eller

b)

om försäkringsföretaget har underlåtit att utse en skaderegleringsre- presentant i den stat i vilken den skadelidande har sin stadigvarande bo- stad i enlighet med artikel 4.1. I detta fall får skadelidande inte framföra ersättningsanspråk till skadeersättningsorganet, om de har framfört ett ersättningsanspråk direkt till försäkringsföretaget för det fordon vars an- vändning orsakade olyckan och om de har mottagit ett motiverat svar inom tre månader efter det att de framförde anspråket. Skadelidande får dock inte framföra ersättningsanspråk till skadeersättningsorganet, om de har vidtagit rättsliga åtgärder direkt mot försäkringsföretaget.

Skadeersättningsorganet skall ingripa inom två månader från den dag då den skadelidande framför sitt ersättningsanspråk till organet men skall avbryta vidtagna åtgärder om försäkringsföretaget eller dess skadere- gleringsrepresentant senare har lämnat ett motiverat svar på ersättnings- anspråket. Skadeersättningsorganet skall omedelbart underrätta a) försäkringsföretaget för det fordon vars användning har orsakat olyckan eller skaderegleringsrepresentanten, 69

b) skadeersättningsorganet i den medlemsstat där det försäkringsföretag

Prop. 2001/02:133

som har utfärdat försäkringsbrevet är etablerat,

Bilaga 1

c) den som orsakade olyckan, om denne är känd, om att det har mottagit

ett ersättningsanspråk från den skadelidande och att det kommer att svara

på anspråket inom två månader från det att detta framfördes. Denna be-

stämmelse skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning

från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att införa

regler om skadereglering mellan detta organ och den person eller de per-

soner som har orsakat olyckan och andra försäkringsföretag eller social-

försäkringsorgan som skall ersätta den skadelidande med avseende på

samma olycka. Medlemsstaterna får dock inte tillåta att organet som vill-

kor för betalning av ersättning ställer andra krav än dem som anges i

detta direktiv, bland annat krav på att den skadelidande kan visa att den

som är ansvarig inte har förmåga eller vägrar att betala.

2.

Det skadeersättningsorgan som har betalat ut ersättning till den skadelidande i den medlemsstat där denne har sin stadigvarande bostad skall ha rätt att av skadeersättningsorganet i den medlemsstat där det för- säkringsföretag som har utfärdat försäkringsbrevet är etablerat, kräva ersättning för det belopp som har betalats ut som ersättning. Det senare organet skall sedan överta den skadelidandes rättigheter mot den person som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsföretag om skadeersätt- ningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande har sin stadigva- rande bostad har ersatt denne för förlusten eller skadan. Varje medlems- stat är skyldig att erkänna detta övertagande av rättigheter i enlighet med vad som har fastställts i någon annan medlemsstat.

3.

Denna artikel skall börja gälla

a)

efter det att ett avtal ingåtts mellan de skadeersättningsorgan som har inrättats eller godkänts av medlemsstaterna om deras uppgifter, skyldig- heter och ersättningsförfaranden,

b)

från och med den dag som kommissionen fastställer efter det att den i nära samarbete med medlemsstaterna har förvissat sig om att ett sådant avtal ingåtts.

Kommissionen skall före den 20 juli 2005 rapportera till Europaparla- mentet och rådet om genomförandet av denna artikel och hur verknings- full den är och vid behov lägga fram förslag. Artikel 7 Om det inte är möjligt att identifiera fordonet eller om det inom två må- nader efter olyckan är omöjligt att identifiera försäkringsföretaget, kan den skadelidande ansöka om ersättning hos skadeersättningsorganet i den medlemsstat där han har sin stadigvarande bostad. Ersättningen skall lämnas i enlighet med artikel 1 i direktiv 84/5/EEG. Skadeersättningsor- ganet skall därefter, i enlighet med de villkor som anges i artikel 6.2 i det här direktivet, ha ett ersättningsanspråk 70

a) i de fall då försäkringsföretaget inte kan identifieras, mot den garanti-

Prop. 2001/02:133

fond som har inrättats i enlighet med artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG i den

Bilaga 1

medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande,

b)

i de fall då det rör sig om ett oidentifierat fordon, mot garantifonden i den medlemsstat där olyckan inträffade,

c)

i de fall då det rör sig om ett fordon från tredje land, mot garantifon- den i den stat där olyckan inträffade.

Artikel 8 Direktiv 73/239/EEG skall ändras enligt följande:

a)

I artikel 8.1 skall följande punkt läggas till:

f) meddela namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som utses i varje medlemsstat utom i den medlemsstat där auktorisationen söks, om de risker som skall täckas klassificeras i klass 10 under punkt A i bilagan, utom fraktförares ansvar.

b)

I artikel 23.2 skall följande punkt läggas till:

"h) Det meddelar namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som utses i varje medlemsstat utom i den medlemsstat där auktorisatio- nen söks, om de risker som skall täckas klassificeras i klass 10 under punkt A i bilagan, utom fraktförares ansvar." Artikel 9 Direktiv 88/357/EEG skall ändras på följande sätt: I artikel 12a.4 skall följande punkt läggas till: Om försäkringsföretaget inte har utsett någon representant får medlemsstaterna godkänna att den skaderegleringsrepresentant som har utsetts enligt artikel 4 i direktiv 2000/26/EG(*) utför de uppgifter som åligger den representant som skall utses enligt denna punkt.

----------

(*)Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (EGT L 181, 20.7.2000, s. 65). Artikel 10 Överföring

1.

Medlemsstaterna skall anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 20 juli 2002. De skall genast underrätta kommissionen om detta. De skall tillämpa dessa bestämmelser senast den 20 januari 2003.

2.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en

hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de

71

offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall

Prop. 2001/02:133

varje medlemsstat själv utfärda.

Bilaga 1

3.

Utan att det påverkar punkt 1 skall medlemsstaterna inrätta eller godkänna skadeersättningsorganet enligt artikel 6.1 före den 20 januari 2002. Om skadeersättningsorganen inte har ingått ett avtal enligt artikel 6.3 före den 20 juli 2002 skall kommissionen föreslå åtgärder avsedda att säkerställa att bestämmelserna i artiklarna 6 och 7 kan börja gälla före den 20 januari 2003.

4.

Medlemsstaterna får i enlighet med fördraget behålla eller sätta i kraft bestämmelser som är mer förmånliga för den skadelidande parten än de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv.

5.

Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom de om- råden som omfattas av detta direktiv.

Artikel 11 Ikraftträdande Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europe- iska gemenskapernas officiella tidning. Artikel 12 Sanktioner Medlemsstaterna skall fastställa sanktioner för överträdelser av de natio- nella bestämmelser som de antar för att överföra detta direktiv och därvid vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de tillämpas. Sanktionerna skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsstaterna skall senast den 20 juli 2002 underrätta kommissionen om dessa bestämmelser, och eventuella senare ändringar av dessa så snart som möjligt. Artikel 13 Adressater Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 16 maj 2000.

På Europaparlamentets vägnar

På rådets vägnar

Nicole FONTAINE

Manuel CARRILHO

Ordförande

Ordförande

72 Sammanfattning av departementspromemorian Trafikskada utomlands enklare att få ersättning (Ds 2001:51) Europaparlamentet och rådet har antagit ett fjärde direktiv om motorfor- donsförsäkring. Direktivet skall göra det enklare för den som är på ge- nomresa i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) att begära och få ersättning från en trafikförsäkring för en skada som har inträffat i ett annat land än det där den skadelidande har sin sta- digvarande bostad. För att uppnå detta syfte innehåller direktivet bestämmelser om att alla försäkringsbolag som meddelar trafikförsäkring inom EES skall utse en skaderegleringsrepresentant i varje annan stat inom området. Den som råkar ut för en trafikskada under en genomresa skall sedan från hemlan- det kunna begära ersättning från försäkringsbolagets skaderegleringsre- presentant där. Det finns vidare bestämmelser om s.k. skadeersättningsorgan. Ett så- dant organ skall kunna träda in i skaderegleringen och betala försäk- ringsersättning i vissa situationer, bl.a. om försäkringsbolaget eller dess skaderegleringsrepresentant inte har lämnat ett motiverat besked om er- sättning inom tre månader efter det att försäkringsfallet anmäldes. Direktivet innehåller också bestämmelser om informationscentrum. Till ett sådant centrum skall en skadelidande kunna vända sig för att få information som behövs för skaderegleringen, bl.a. uppgifter om vilket försäkringsbolag som har meddelat trafikförsäkring för ett visst fordon och vem som är bolagets skaderegleringsrepresentant. I promemorian övervägs vilka lagändringar som är nödvändiga i an- ledning av direktivet och hur detta bör genomföras i svensk rätt. I pro- memorian görs bedömningen att direktivet bör genomföras genom änd- ringar i trafikskadelagen. Ändringarna föreslås träda i kraft samma dag som direktivet senast skall vara genomfört, dvs. den 20 januari 2003. De delar som genomför direktivets bestämmelser om skadeersättningsorgan förutsätter att avtal träffas mellan skadeersättningsorganen i EES. Dessa bestämmelser före- slås därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Prop. 2001/02:133 Bilaga 2 73 Promemorians lagförslag

1.1

Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs 1 i fråga om trafikskadelagen (1975:1410) dels att nuvarande 2735 §§ skall betecknas 3038 §§,

dels att de nya 33 och 34 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före den nuvarande 27 § skall sättas närmast före den nya 30 §,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 2729 §§, av föl- jande lydelse,

dels att det närmast före den nya 27 § skall införas en rubrik av föl- jande lydelse. Prop. 2001/02:133 Bilaga 3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skada under genomresa inom

EES

27 § Den som enligt 5 § första stycket 1 meddelar trafikförsäkring skall ha en skaderegleringsrepresentant i varje annat land inom Europe- iska ekonomiska samarbetsområ- det (ett EES-land). Representanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall ut- färda fullmakt för skadere- gleringsrepresentanten att reglera skadelidandes anspråk på ersätt- ning från trafikförsäkringen när

1.

den skadelidande har sin stadigvarande bostad i det EES- land där representanten är bosatt eller etablerad,

2.

det fordon vars försäkring skall tas i anspråk är försäkrat och normalt hemmahörande i något annat 

EES-land och

3.

skadan har inträffat i något

annat EES-land eller land som

1 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om

tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om

ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (EGT L 181, 20.7.2000, s. 65,

74

Celex 32000L0026).

ingår i systemet med grönt kort. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om villkor beträffande skadere- gleringsrepresentanter och före- skrifter om underrättelseskyldig- het. 28 § Om en skadelidande som har sin stadigvarande bostad här i landet har anmält ett sådant försäk- ringsfall som avses i 27 § andra stycket 2 och 3 till försäkringsgi- varen eller dennes skadere- gleringsrepresentant här utan att få ett motiverat besked om ersätt- ning, svarar de försäkringsgivare som avses i 16 § solidariskt för ersättningen när det har gått tre månader sedan anmälan gjordes. Samma ersättningsansvar gäller om försäkringsgivaren inte har någon skaderegleringsrepresen- tant här. Vad som sägs i detta stycke gäller inte om den skadeli- dande vidtar rättsliga åtgärder mot försäkringsgivaren. Om fordonet är försäkringsplik- tigt men saknar trafikförsäkring, har försäkringsgivarna samma ersättningsansvar för skadan som avses i första stycket. Om fordo- nets identitet inte kan fastställas, svarar försäkringsgivarna solida- riskt för den ersättning som skulle ha utgått från försäkringen. Vad som sägs i detta stycke gäller även om fordonet inte är normalt hem- mahörande i ett EES-land men försäkringsfallet har inträffat i ett EES-land.

Skaderegleringen skall påbörjas senast två månader efter det att ärendet anmäldes till de försäk- ringsgivare som avses i 16 §. Ska- deregleringen skall avbrytas, om försäkringsgivaren eller skadere- gleringsrepresentanten lämnar ett motiverat besked om ersättning. Prop. 2001/02:133 Bilaga 3 75 Vad som sägs om skadereglering i 37 § första stycket och 38 § kon- sumentförsäkringslagen (1980:38) skall tillämpas också på skadere- glering enligt denna paragraf. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om skaderegleringen och före- skrifter om underrättelseskyldig- het. 29 § Den trafikförsäkringsförening som avses i 33 § skall informera en skadelidande om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett fordon som är normalt hemmahö- rande i Sverige, vem som är för- säkringsgivarens skadereglerings- representant och vem som äger fordonet. För fordon som har un- dantagits från skyldighet att ha trafikförsäkring skall uppgift läm- nas om vem som ansvarar i stället för en försäkringsgivare. Motsvarande information skall lämnas också om fordon som är normalt hemmahörande i ett annat EES-land, i den mån trafikförsäk- ringsföreningen har tillgång till uppgifterna. 33 §

I fall som avses i 16 § företräds

I fall som avses i 16 § företräds

försäkringsanstalterna i ärende om

försäkringsanstalterna i ärende om

trafikskadeersättning eller om

trafikskadeersättning eller om

återkrav av utgiven sådan ersätt-

återkrav av utgiven sådan ersätt-

ning av en trafikförsäkringsföre-

ning av en trafikförsäkringsföre-

ning i vilken anstalterna är med-

ning i vilken anstalterna är med-

lemmar. För visst ärende eller för

lemmar. Detta gäller även ären-

viss grupp av ärenden kan före-

den enligt 28 §. För visst ärende

ningen utse en av anstalterna att

eller för viss grupp av ärenden kan

företräda de övriga.

föreningen utse en av anstalterna

att företräda de övriga.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer stadgar för trafikförsäkringsföreningen. Prop. 2001/02:133 Bilaga 3 76

34 § 2

Prop. 2001/02:133

Saknas föreskriven trafikförsäkring för ett motordrivet fordon som är

Bilaga 3

registrerat i vägtrafikregistret och inte är avställt, har trafikförsäkringsfö-

reningen rätt till gottgörelse (trafikförsäkringsavgift) av den försäkrings-

pliktige för den tid denne har underlåtit att fullgöra sin försäkringsplikt.

Trafikförsäkringsavgift bestäms på grundval av de årspremier för tra-

fikförsäkring som har tillämpats här i landet under den tid trafikförsäk-

ring har saknats. Avgiften får med tio procent överstiga högsta försäk-

ringspremie för fordon av samma fordonsslag och med samma använd-

ningssätt som det oförsäkrade fordonet. Med fordonsslag avses personbil,

lastbil, buss, motorcykel, traktor, motorredskap, moped och terrängmo-

torfordon. Förhöjning av premien på grund av omständigheter som ger

anledning att anta att fordonet med hänsyn till innehavarens person utgör

en särskild risk i trafiken får dock beaktas endast om det finns sådana

omständigheter i det särskilda fallet.

Trots vad som sägs i andra stycket får trafikförsäkringsavgift tas ut

med tvåhundra kronor för tid till dess trafikförsäkring tecknas eller för-

säkringsplikten upphör.

Domstol kan sätta ned trafikför-

Domstol kan sätta ned trafikför-

säkringsavgiften, om det finns sär-

säkringsavgiften, om det finns sär-

skilda skäl. I fråga om preskription

skilda skäl. I fråga om preskription

av trafikförsäkringsavgift tilläm-

av trafikförsäkringsavgift tilläm-

pas 28 § första stycket.

pas 31 § första stycket.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer i fråga om 28 och 33 §§ och i övrigt den 20 januari 2003.

2 Senaste lydelse 2001:562. 77

1.2

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 1

Bestämmelserna i 33 § trafik- skadelagen (1975:1410) samt be- stämmelse om straff för överträ- delse av föreskrift i terrängtrafik- kungörelsen (1972:594), for- donskungörelsen (1972:595), bil- registerkungörelsen (1972:599), vägtrafikkungörelsen (1972:603), kungörelsen (1972:605) om infö- rande av ny vägtrafiklagstiftning, körkortslagen (1998:488) eller körkortsförordningen (1998:980) tillämpas även i fråga om gärning varigenom någon utomlands över- trätt motsvarande föreskrift som gällde på gärningsorten. Bestämmelserna i 36 § trafik- skadelagen (1975:1410) samt be- stämmelse om straff för överträ- delse av föreskrift i terrängtrafik- kungörelsen (1972:594), for- donskungörelsen (1972:595), bil- registerkungörelsen (1972:599), vägtrafikkungörelsen (1972:603), kungörelsen (1972:605) om infö- rande av ny vägtrafiklagstiftning, körkortslagen (1998:488) eller körkortsförordningen (1998:980) tillämpas även i fråga om gärning varigenom någon utomlands över- trätt motsvarande föreskrift som gällde på gärningsorten. Denna lag träder i kraft den 20 januari 2003.

1 Senaste lydelse 1998:981. Prop. 2001/02:133 Bilaga 3 78

1.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1976:357) om motortävlingsför- säkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 § I fråga om motortävlingsförsäk- ring tillämpas i övrigt 1719, 28 och 29 §§ trafikskadelagen (1975:1410). Härvid skall vad som sägs om avtal om trafikförsäkring och trafikskadeersättning i stället avse avtal om motortävlingsför- säkring respektive ersättning från sådan försäkring. I fråga om motortävlingsförsäk- ring tillämpas i övrigt 1719, 31 och 32 §§ trafikskadelagen (1975:1410). Härvid skall vad som sägs om avtal om trafikförsäkring och trafikskadeersättning i stället avse avtal om motortävlingsför- säkring respektive ersättning från sådan försäkring. Denna lag träder i kraft den 20 januari 2003. Prop. 2001/02:133 Bilaga 3 79 Förteckning över remissinstanserna Prop. 2001/02:133 Bilaga 4 Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av Hovrätten över Skåne och Blekinge, Falu tingsrätt, Datainspektionen, Kammarkollegiet, Konsumentverket, Kommerskollegium, Tullverket, Finansinspektionen, Vägverket, Trafikförsäkringsföreningen, Trafikskadenämnden, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges Försäkringsförbund, Försäkringsjuridiska Föreningen, Motor- männens Riksförbund. Föreningen Svenskt Näringsliv, Svenska Försäkringsföreningen och Svenska Kommunförbundet har beretts tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig. 80 Jämförelsetabell

Bestämmelser i direktivet

Motsvarande eller närmast mot-

svarande bestämmelser i gällande

rätt eller i förslaget till ändringar i

trafikskadelagen

Artikel 1.1 första stycket

27

§ andra stycket och 28 § första

stycket första meningen

Artikel 1.1 andra stycket

27

§ andra stycket 3 och 28 § första

stycket första meningen

Artikel 1.2

27

§ andra stycket 2 och 28 § första

stycket första meningen

Artikel 1.3

28

§ andra stycket tredje meningen

Artikel 2

Ingen direkt motsvarighet

Artikel 3

8-17 §§ trafikskadelagen

Artikel 4.1

27

§ första stycket

Artikel 4.2

Ingen motsvarighet 1 (jfr dock 27 §

första stycket)

Artikel 4.3

Ingen motsvarighet (jfr dock 27 §

första stycket)

Artikel 4.4 första meningen

Ingen motsvarighet

Artikel 4.4 andra meningen

18

§ trafikskadelagen

Artikel 4.5 första meningen

27

§ andra stycket

Artikel 4.5 andra meningen

27

§ tredje stycket. De föreskrifter

som anses nödvändiga kan med-

delas av regeringen eller den myn-

dighet som regeringen bestämmer

Artikel 4.6 a och artikel 4.6 b första

27

§ tredje stycket. De föreskrifter

meningen

som anses nödvändiga kan med-

delas av regeringen eller den myn-

dighet som regeringen bestämmer

Artikel 4.6 b andra meningen

3 § första stycket räntelagen

Artikel 4.7

Ingen motsvarighet

Artikel 4.8

Ingen motsvarighet

Artikel 5.1

29

§ första stycket. De föreskrifter

som anses nödvändiga kan med-

delas av regeringen eller den myn-

dighet som regeringen bestämmer

Artikel 5.2

27

§ tredje stycket. De föreskrifter

som anses nödvändiga kan med-

delas av regeringen eller den myn-

dighet som regeringen bestämmer

Artikel 5.3 första stycket a och c

29

§ första stycket

Artikel 5.3 första stycket b

Ingen motsvarighet (ej nödvändigt

för att identifiera ett ansvarigt för-

säkringsbolag)

Artikel 5.3 andra stycket

29

§ andra stycket förutsätter ett

1 I de fall ingen motsvarighet antecknats är bedömningen att ingen genomförandeåtgärd i form av lagstiftning behövs. Prop. 2001/02:133 Bilaga 5 81

sådant samarbete mellan informa-

Prop. 2001/02:133

tionscentrum som anges i artikeln

Bilaga 5

Artikel 5.4 första stycket

29

§ första stycket första meningen

Artikel 5.4 andra stycket

29

§ första stycket andra meningen

Artikel 5.5

Personuppgiftslagen

Artikel 6.1 a

28

§ första stycket första meningen

Artikel 6.1 b första meningen

28

§ första stycket andra meningen

Artikel 6.1 b andra meningen

Ingen direkt motsvarighet. Följer

dock av 28 § första stycket första

meningen.

Artikel 6.1 b tredje meningen

28

§ första stycket tredje meningen

Artikel 6.1 andra stycket

28

§ tredje stycket

Artikel 6.1 andra stycket andra

28

§ fjärde stycket

meningen

Artikel 6.2

Ingen motsvarighet (skall regleras i

avtal mellan skadeersättningsorga-

nen)

Artikel 6.3

Ikraftträdandebestämmelsen

Artikel 7 första och andra me-

28

§ andra stycket

ningen

Artikel 7 tredje meningen

Ingen motsvarighet (skall regleras i

avtal mellan skadeersättningsorga-

nen)

Artikel 8

De föreskrifter som anses nödvän-

diga kan meddelas av regeringen

eller den myndighet som reger-

ingen bestämmer (verkställighets-

föreskrifter)

Artikel 9

Ingen motsvarighet

Artikel 10

Ikraftträdandebestämmelsen

Artikel 11

Ingen motsvarighet

Artikel 12

19 kap. försäkringsrörelselagen

Artikel 13

Ingen motsvarighet

82 Lagrådsremissens lagförslag

1

Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs 1 i fråga om trafikskadelagen (1975:1410) 2 

dels att nuvarande 2735 §§ skall betecknas 3038 §§,

dels att de nya 33 och 34 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före den nuvarande 27 § skall sättas närmast före den nya 30 §,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 2729 §§, av föl- jande lydelse,

dels att det närmast före den nya 27 § skall införas en rubrik av föl- jande lydelse. Prop. 2001/02:133 Bilaga 6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skada under resa inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) 27 § Den som enligt 5 § första stycket 1 meddelar trafikförsäkring skall ha en skaderegleringsrepresentant i varje annat EES-land. Repre- sentanten skall vara bosatt i det landet eller, om det är en juridisk person, vara etablerad där. Försäkringsgivaren skall ut- färda fullmakt för skaderegle- ringsrepresentanten att reglera skadelidandes anspråk på ersätt- ning från trafikförsäkringen när

1.

den skadelidande har sin stadigvarande bostad i det EES- land där representanten är bosatt eller etablerad,

2.

det fordon vars försäkring skall tas i anspråk är försäkrat och normalt hemmahörande i något annat 

EES-land än som avses i 1 och

3.

skadan har inträffat i något

1 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärm-

ning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring

av

rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (EGT L 181, 20.7.2000, s. 65, Celex

32000L0026).

83

2 Lagen omtryckt 1994:43.

annat EES-land än som avses i 1 eller i ett land som ingår i systemet med grönt kort. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om villkor beträffande skadere- gleringsrepresentanter och före- skrifter om underrättelseskyldig- het. 28 § Om en skadelidande som har sin stadigvarande bostad här i landet har anmält ett sådant försäk- ringsfall som avses i 27 § andra stycket 2 och 3 till försäkringsgi- varen eller dennes skadere- gleringsrepresentant här utan att få ett motiverat besked om ersätt- ning, svarar de försäkringsgivare som avses i 16 § solidariskt för ersättningen när det har gått tre månader sedan anmälan gjordes. Samma ersättningsansvar gäller om försäkringsgivaren inte har någon skaderegleringsrepresen- tant här. Vad som sägs i detta stycke gäller inte om den skadeli- dande vidtar rättsliga åtgärder mot försäkringsgivaren. Om fordonet är försäkringsplik- tigt men saknar trafikförsäkring, har försäkringsgivarna samma ersättningsansvar för skadan som avses i första stycket. Om fordo- nets identitet inte kan fastställas, svarar försäkringsgivarna solida- riskt för den ersättning som skulle ha utgått från försäkringen. Vad som sägs i detta stycke gäller även om fordonet inte är normalt hem- mahörande i ett EES-land men försäkringsfallet har inträffat i ett EES-land.

Skaderegleringen skall påbörjas senast två månader efter det att ärendet anmäldes till de försäk- ringsgivare som avses i 16 §. Ska- deregleringen skall avbrytas, om försäkringsgivaren eller skadere- Prop. 2001/02:133 Bilaga 6 84 gleringsrepresentanten lämnar ett motiverat besked om ersättning. Vad som sägs om skadereglering i 37 § första stycket och 38 § kon- sumentförsäkringslagen (1980:38) skall tillämpas också på skadere- glering enligt denna paragraf. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om skaderegleringen och före- skrifter om underrättelseskyldig- het. 29 § Den trafikförsäkringsförening som avses i 33 § skall informera en skadelidande om vem som har meddelat trafikförsäkring för ett fordon som är normalt hemmahö- rande i Sverige, vem som är för- säkringsgivarens skadereglerings- representant och vem som äger fordonet. För fordon som har un- dantagits från skyldighet att ha trafikförsäkring skall uppgift läm- nas om vem som ansvarar i stället för en försäkringsgivare. Motsvarande information skall lämnas också om fordon som är normalt hemmahörande i ett annat EES-land, i den mån trafikförsäk- ringsföreningen har tillgång till uppgifterna. 33 § I fall som avses i 16 § företräds försäkringsanstalterna i ärenden om trafikskadeersättning eller om återkrav av utgiven sådan ersätt- ning av en trafikförsäkringsföre- ning i vilken anstalterna är med- lemmar. Detta gäller även ären- den enligt 28 §. För ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden kan föreningen utse en av anstalterna att företräda de övriga. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fast- ställer stadgar för trafikförsäk- Prop. 2001/02:133 Bilaga 6 85

ringsföreningen.

Prop. 2001/02:133

34 § 3

Bilaga 6

Saknas föreskriven trafikförsäk- ring för ett motordrivet fordon som är registrerat i vägtrafikre- gistret och inte är avställt, har

trafikförsäkringsföreningen

rätt

till gottgörelse

(trafikförsäkrings-

avgift) av den

försäkringspliktige

för den tid denne har underlåtit att

fullgöra sin försäkringsplikt.

Trafikförsäkringsavgift bestäms

på grundval av de årspremier för trafikförsäkring som har tilläm- pats här i landet under den tid trafikförsäkring har saknats. Av- giften får med tio procent över- stiga högsta försäkringspremie för fordon av samma fordonsslag och med samma användningssätt som det oförsäkrade fordonet. Med fordonsslag avses personbil, last- bil, buss, motorcykel, traktor, mo- torredskap, moped och terräng- motorfordon. Förhöjning av pre- mien på grund av omständigheter som ger anledning att anta att for- donet med hänsyn till innehava- rens person utgör en särskild risk i trafiken får dock beaktas endast om det finns sådana omständig- heter i det särskilda fallet. Trots vad som sägs i andra stycket får trafikförsäkringsavgift tas ut med tvåhundra kronor för tid till dess trafikförsäkring teck- nas eller försäkringsplikten upp- hör. Domstol kan sätta ned trafikför- säkringsavgiften, om det finns sär- skilda skäl. I fråga om preskrip- tion av trafikförsäkringsavgift tillämpas 31 § första stycket. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer i fråga om 28 och 33 §§ och i övrigt den 20 januari 2003.

3 Senaste lydelse av tidigare 31 § 2001:562. 86

2

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 1

Bestämmelserna i 33 § trafik- skadelagen (1975:1410) samt be- stämmelse om straff för överträ- delse av föreskrift i terrängtrafik- kungörelsen (1972:594), fordons- kungörelsen (1972:595), kungörel- sen (1972:605) om införande av ny vägtrafiklagstiftning, kör- kortslagen (1998:488), körkorts- förordningen (1998:980), trafik- förordningen (1998:1276), lagen (2001:558) om vägtrafikregister eller förordningen (2001:650) om vägtrafikregister tillämpas även i fråga om gärning varigenom nå- gon utomlands överträtt motsva- rande föreskrift som gällde på gär- ningsorten. Bestämmelserna i 36 § trafik- skadelagen (1975:1410) samt be- stämmelse om straff för överträ- delse av föreskrift i terrängtrafik- kungörelsen (1972:594), fordons- kungörelsen (1972:595), kungörel- sen (1972:605) om införande av ny vägtrafiklagstiftning, kör- kortslagen (1998:488), körkorts- förordningen (1998:980), trafik- förordningen (1998:1276), lagen (2001:558) om vägtrafikregister eller förordningen (2001:650) om vägtrafikregister tillämpas även i fråga om gärning varigenom nå- gon utomlands överträtt motsva- rande föreskrift som gällde på gär- ningsorten. Denna lag träder i kraft den 20 januari 2003.

1 Senaste lydelse 2001:653. Prop. 2001/02:133 Bilaga 6 87

3

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1976:357) om motortävlingsför- säkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 § I fråga om motortävlingsförsäk- ring tillämpas i övrigt 1719, 28 och 29 §§ trafikskadelagen (1975:1410). Härvid skall vad som sägs om avtal om trafikförsäkring och trafikskadeersättning i stället avse avtal om motortävlingsför- säkring respektive ersättning från sådan försäkring. I fråga om motortävlingsförsäk- ring tillämpas i övrigt 1719, 31 och 32 §§ trafikskadelagen (1975:1410). Härvid skall vad som sägs om avtal om trafikförsäkring och trafikskadeersättning i stället avse avtal om motortävlingsför- säkring respektive ersättning från sådan försäkring. Denna lag träder i kraft den 20 januari 2003. Prop. 2001/02:133 Bilaga 6 88

Lagen tillämpas om brottet har begåtts i Sverige. Vid personskada 

och sådan kränkning som avses i 2 § andra stycket 

är lagen dess- utom tillämplig om brottet har be- gåtts utomlands mot någon som hade hemvist i Sverige. Lagen tillämpas dock 

inte

, om brottet och den skadelidande har så ringa an- knytning till Sverige att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel.

4

Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

Härigenom föreskrivs att 1 § brottsskadelagen (1978:413) skall ha följande lydelse. Prop. 2001/02:133 Bilaga 6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Denna lag gäller ersättning av statsmedel för skada till följd av brott (brottsskadeersättning). Lagen tillämpas om brottet har begåtts i Sverige. Vid personskada är lagen dessutom tillämplig om brottet har begåtts utomlands mot någon som hade hemvist i Sverige. Lagen tillämpas dock ej , om brot- tet och den skadelidande har så ringa anknytning till Sverige att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. Den nya bestämmelsen skall dock tillämpas för tid från och med den 1 januari 2002. 89

5

Förslag till lag om ändring i järnvägstrafiklagen (1985:192)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 3 § järnvägstrafiklagen (1985:192) skall ha följande lydelse. Prop. 2001/02:133 Bilaga 6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5

kap.

3 §

I fråga om skadestånd enligt

I fråga om skadestånd enligt

detta

kapitel

gäller 5 kap. och

detta

kapitel

gäller 5 kap. och

6 kap.

1 3

§§ skadeståndslagen

6 kap.

1 4

§§ skadeståndslagen

(1972:207).

(1972:207).

Har vållande på den skadelidandes sida medverkat till skador på nöt- kreatur eller hästar under betesgång eller på renar, får skadeståndet jäm- kas endast om medverkan har skett uppsåtligen eller genom grov vårds- löshet. Skadas ett motordrivet fordon som är i trafik eller egendom som be- fordras med ett sådant fordon, skall medverkan till denna sakskada anses föreligga, om vållande i samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon som den skadade egendomen befordrades med eller brist- fällighet på fordonet har medverkat till skadan. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. 90

Lagrådets yttrande

Prop. 2001/02:133

Bilaga 7

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2002-02-08

Närvarande : f.d. justitierådet Hans Danelius, regeringsrådet Gustaf
[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Dag Victor.

Enligt en lagrådsremiss den 31 januari 2002 (Justitiedepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

2.

lag om ändring i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands,

3.

lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring,

4.

lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413),

5.

lag om ändring i järnvägstrafiklagen (1985:192).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet : Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen Rubriken före 27 § Lagrådet konstaterar att förkortningen EES i trafikskadelagen före- kommer redan i 5 §. Om det anses finnas behov av att förtydliga innebörden av EES, bör detta ske första gången som förkortningen förekommer i lagen. Det finns alltså ingen anledning att tynga den nu aktuella rubriken med ett sådant förtydligande. Vidare framgår av 27 § andra stycket 3 att paragrafen i vissa fall omfattar även skada som uppkommit utanför EES. Med beaktande av dessa förhållanden förordar Lagrådet att rubriken före 27 § får följande lydelse: Skada under resa inom EES m.m.

28 §

Den föreslagna lydelsen har blivit otydlig bl.a. genom att ordet

försäkringsgivare, som när det används i 27 § syftar på svenska

försäkringsgivare, i den här aktuella paragrafen avser utländska försäk-

ringsgivare utom när hänvisning görs till 16 §, då försäkringsgivare på

nytt avser svenska försäkringsgivare. Lagrådet anser att paragrafen i

detta hänseende bör omformuleras i förtydligande syfte.

Enligt förslaget är Trafikförsäkringsföreningens ansvar beroende av

om den skadelidande har erhållit ett motiverat besked om ersättning

från den utländske försäkringsgivaren. I det bakomliggande EG-

direktivet talas om ett motiverat ersättningsanbud och ett motiverat

svar (artikel 4.6). Sådana formuleringar kan ge anledning till skiftande

tolkningar, och de uttalanden som görs i författningskommentaren (s. 52)

är inte ägnade att undanröja oklarheten. Lagrådet anser sig kunna utgå

från att syftet har varit att det subsidiära ansvaret inte skall inträda så

länge en reell prövning av anspråk på ersättning pågår eller förbereds hos

91

den utländske försäkringsgivaren och finner att detta bör komma till tydligare uttryck i lagtexten. När det sedan gäller den situation som beskrivs i tredje stycket andra meningen, nämligen att den utländske försäkringsgivaren lämnar ett besked medan ärendet är under prövning hos Trafikförsäkrings- föreningen, finner Lagrådet det som en allmän princip rimligt att skaderegleringen hos föreningen avbryts om det visar sig att den utländske försäkringsgivaren är beredd till en reell prövning av ersättningsanspråket. Det kan emellertid finnas situationer då avbrytande av skaderegleringen vid Trafikförsäkringsföreningen skulle vara uppen- bart oskäligt gentemot den skadelidande. Så kan exempelvis vara fallet om skaderegleringen är i det närmaste avslutad och ett beslut av den utländske försäkringsgivaren inte skulle kunna förväntas förrän efter en fortsatt tidsödande procedur. Lagrådet finner därför att det bör närmare övervägas att öppna en möjlighet för Trafikförsäkringsföreningen att undantagsvis fullfölja skaderegleringen, trots att den utländske försäkringsgivaren givit sig till känna. En sådan ordning kan knappast anses stå i strid med de skyldigheter som Sverige åläggs genom direktivet, eftersom artikel 10.4 i direktivet tillåter medlemsstaterna att tillämpa bestämmelser som är mera förmånliga för den skadelidande. Eventuellt kan den dock få betydelse för Trafikförsäkringsföreningens möjligheter att utöva regress mot motsvarande skadeersättningsorgan i annat land. Utöver vad nu sagts bör vissa redaktionella ändringar göras i den föreslagna paragrafen. Lagrådet föreslår att paragrafen utformas på följande sätt: Om en skadelidande som är bosatt här i landet har anmält ett sådant försäkringsfall som avses i 27 § andra stycket till en försäkringsgivare i ett annat EES-land eller till en skaderegleringsrepresentant som denne har i Sverige och om varken den utländske försäkringsgivaren eller dennes representant har tagit ställning till den skadelidandes anspråk eller lämnat ett besked om att anspråket kommer att prövas senare, svarar de försäkringsanstalter som avses i 16 § solidariskt för ersättningen när det har gått tre månader sedan anmälan gjordes. Samma ersättningsansvar gäller för dessa försäkringsanstalter om den utländske försäkringsgivaren inte har någon skaderegleringsrepresentant här i landet. Vad som sägs i detta stycke gäller dock inte om den skadelidande har vidtagit rättsliga åtgärder mot den utländske försäkringsgivaren. Om skadan orsakats av ett fordon som är försäkringspliktigt men saknar trafikförsäkring, har de försäkringsanstalter som avses i 16 § samma ersättningsansvar för skadan som enligt första stycket. Om fordonets identitet inte kan fastställas, svarar dessa försäkringsanstalter solidariskt för den ersättning som skulle ha utgått från försäkringen. Vad som sägs i detta stycke gäller även om fordonet inte normalt är hemmahörande i ett EES-land men inte om försäkringsfallet inträffat i ett land utanför EES. Den trafikförsäkringsförening som enligt 33 § företräder försäkrings- anstalterna skall påbörja skaderegleringen senast två månader efter det att ärendet anmäldes till föreningen. Om emellertid, medan ärendet är anhängigt hos föreningen, den utländske försäkringsgivaren eller dennes skaderegleringsrepresentant tar ställning till den skadelidandes anspråk Prop. 2001/02:133 Bilaga 7 92

eller lämnar ett besked om att anspråket kommer att prövas senare, skall

Prop. 2001/02:133

föreningen avbryta skaderegleringen [, såvida inte detta framstår som

Bilaga 7

uppenbart oskäligt mot den skadelidande]. Vad som sägs om

skadereglering i 37 § första stycket och 38 § konsumentförsäkringslagen

(1980:38) skall tillämpas också på skadereglering enligt denna paragraf.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

ytterligare föreskrifter om skaderegleringen och föreskrifter om trafik-

försäkringsföreningens underrättelseskyldighet.

29 §

I paragrafen finns bestämmelser om informationsskyldighet. Enligt

lagtexten gäller denna skyldighet endast i förhållande till skadelidande,

men motiven kan läsas så att denna begränsning inte varit åsyftad.

Lagrådet finner det inte heller praktiskt att upprätthålla en sådan

begränsning och förordar närmast att uppgiftsskyldigheten får gälla i

förhållande till envar.

Enligt lagtexten skall information lämnas om vem som är försäk-

ringsgivarens skaderegleringsrepresentant. Som framgår av 27 § skall en

sådan representant finnas i varje annat EES-land, varför en viss justering

av formuleringen är påkallad.

Lagrådet föreslår att paragrafens första mening ges exempelvis

följande lydelse:

På begäran skall den trafikförsäkringsförening som avses i 33 § lämna

uppgifter om vem som äger ett fordon som normalt är hemmahörande i

Sverige, vem som har meddelat trafikförsäkring för fordonet samt vem

som är försäkringsgivarens skaderegleringsrepresentant i ett annat EES-

land.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

93

Justitiedepartementet Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 februari 2002 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] Regeringen beslutar proposition 2001/02:133 Ersättning för trafikskador utomlands Prop. 2001/02:133 94

Rättsdatablad

Prop. 2001/02:133

Författningsrubrik

Bestämmelser som

Celexnummer för

inför, ändrar, upp-

bakomliggande EG-

häver eller upprepar

regler

ett normgivnings-

bemyndigande

Lag om ändring i

27 och 28 §§

32000L0026

trafikskadelagen

(1975:1410)

95