Regeringens proposition

 Prop.1991/92:1071991/92:107

om ny läkemedelslag m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits

upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 19 mars 1992.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny läkemedelslag, som avses ersätta

läkemedelsförordningen (1962:701), och en ny lag om kontroll av

narkotika, som avses ersätta narkotikaförordningen (1962:704).

Reglerna i den föreslagna läkemedelslagen är förenliga med de

regler på läkemedelsområdet som Sverige har att beakta enligt

det förslag till avtal om ett europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES-avtal) som nu föreligger.

 Förslaget till den nya läkemedelslagen bygger till mycket stor

del på en promemoria som i juli 1991 upprättats inom

socialdepartementet och de synpunkter som framförts vid

remissbehandlingen av promemorian. När det gäller förslaget till

lag om kontroll av narkotika har utgångspunkten varit det

förslag till ny lag som 1983 års läkemedelsutredning presenterat

i betänkandet (SOU 1987:20) Läkemedel och hälsa och remissyn-

punkterna.

 Lagstiftningen föreslås träda i kraft samtidigt som det

avsedda EES-avtalet.

 Definitionen av begreppet läkemedel har utformats något

annorlunda än i den gällande läkemedelsförordningen. Den nya

lagen avses omfatta såväl läkemedel i allmänhet som radioaktiva

läkemedel. Den vanliga läkemedelskontrollen skall i princip

omfatta även naturmedel. För homeopatiska medel finns förslag om

ett enkelt registreringsförfarande.

 1

 Priskontrollen frigörs från produktkontrollen och avses ske

inom ramen för den allmänna försäkringen.

 Det föreslås att alla läkemedel, med undantag för s.k.

extemporeläkemedel, måste godkännas av läkemedelsverket för att

få säljas. Beslut om godkännande tidsbegränsas men skall kunna

förnyas. Regeringen ges möjlighet att föreskriva att beslut

skall fattas inom viss tid när det gäller godkännande och andra

tillstånd. En tillståndsprövning införs för kliniska prövningar.

Särskilda krav ställs på den som utarbetar dokumentation i

ärenden om godkännande och den som ansvarar för tillverkning

eller import. Grunderna för beslut om att återkalla läkemedel

och om att ett godkännande skall upphöra att gälla utformas i

enlighet med vad som gäller inom EG. I den föreslagna

läkemedelslagen preciseras också grunderna för återkallelse av

övriga tillstånd.

 Särskilda krav ställs på viss skriftlig information till den

som skall använda läkemedel.

 Förslaget till den nya lagen om kontroll av narkotika är

uppbyggt efter mönster i narkotikaförordningen. En hel del

smärre sakliga ändringar har dock gjorts i förhållande till

förordningen.

 2

 Prop.

1991/92:107Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Läkemedelslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med läkemedel avses i denna lag varor som är avsedda att

tillföras människor eller djur för att förebygga, påvisa, lindra

eller bota sjukdom eller symtom på sjukdom eller att användas i

likartat syfte.

 Med radioaktiva läkemedel avses läkemedel som avger

joniserande strålning. Till radioaktiva läkemedel räknas inte

slutna strålkällor.

 I fråga om narkotiska läkemedel och om läkemedel som utgör

dopningsmedel tillämpas bestämmelserna i denna lag, om de inte

strider mot vad som är särskilt föreskrivet om dessa varor.

2 § Denna lag tillämpas inte på djurfoder som innehåller

antibiotika eller andra kemoterapeutiska medel.

 Med undantag för 25, 28 och 29 §§ tillämpas inte denna lag på

varor som beretts i enlighet med en erkänd homeopatisk metod och

som registrerats av läkemedelsverket.

 En vara som beretts enligt en erkänd homeopatisk metod och

inte påstås ha viss terapeutisk effekt, skall på ansökan

registreras om den innehåller mindre än en miljondel av sådan

aktiv substans som medför receptbeläggning eller i övrigt bedöms

som ofarlig samt är avsedd att intas genom munnen eller är

avsedd för yttre bruk.

 Om det är påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får rege-

ringen eller, efter regeringens bemyndigande, läkemedelsverket

föreskriva att lagen helt eller delvis skall tillämpas på varor

som avses i andra stycket. 3 § Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, läkemedelsverket får, om det är

påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt, föreskriva att lagen

helt eller delvis skall tillämpas på en vara eller varugrupp som

inte är läkemedel men i fråga om egenskaper eller användning

står nära läkemedel.

Krav på läkemedel

4 § Ett läkemedel skall vara av god kvalitet och vara

ändamålsenligt. Ett läkemedel är ändamålsenligt om det är

verksamt för sitt ändamål och vid normal användning inte har

skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda

effekten.

 Ett läkemedel skall vara fullständigt deklarerat, ha godtagbar

och särskiljande benämning samt vara försett med tydlig

märkning. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket får medge undantag från kravet på fullständig

deklaration.

 3

 Prop. 1991/92:107Försäljning

av läkemedel, m.m.

5 § Ett läkemedel får säljas först sedan det godkänts för

försäljning. Sådant läkemedel som tillverkas på apotek för en

viss patient får dock säljas utan godkännande.

 Efter tillstånd får ett läkemedel säljas även i andra fall, om

det finns särskilda skäl.

6 § Ett läkemedel skall godkännas om det uppfyller kraven

enligt 4 §. Godkännande av ett läkemedel och tillstånd enligt 5

§ får förenas med särskilda villkor.

 Ett godkännande gäller i fem år.

 Ett godkännande får förnyas för femårsperioder.

7 § Läkemedelsverket prövar frågor om godkännande enligt 5 §

första stycket. Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt

5 § andra stycket.

 Ansökan om förnyelse av ett godkännande skall ha kommit in

till läkemedelsverket senast tre månader innan godkännandet

upphör att gälla. Ett godkännande gäller under tiden för

prövning av ansökan om förnyelse.

8 § Den som ansöker om godkännande eller tillstånd enligt 5 §

skall visa att kraven enligt 4 § är uppfyllda. Dokumentation som

bifogas ansökan skall ha utarbetats av någon som har tillräcklig

kompetens och tillräckligt inflytande över innehållet i

dokumentationen.

9 § Den som har fått ett läkemedel godkänt skall följa

utvecklingen på läkemedelsområdet, informera läkemedelsverket om

nya uppgifter av väsentlig betydelse för kontrollen av

läkemedlet och inom ramen för godkännandet ändra läkemedlet om

det behövs.

10 § Läkemedelsverket skall fortlöpande kontrollera ett

läkemedel som har godkänts och pröva om godkännandet fortfarande

bör gälla. Verket får förelägga den som fått godkännandet att

visa att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för

godkännandet.

11 § Läkemedelsverket får ålägga den som fått ett läkemedel

godkänt att återkalla läkemedlet från dem som innehar det

 1. om det behövs för att förebygga skada,

 2. om läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål,

 3. om det inte är av god kvalitet, eller

 4. om väsentliga krav i samband med tillverkning eller import

inte uppfylls.

 Återkallelse har den innebörd som följer av 8 § andra stycket

produktsäkerhetslagen (1988:1604).

12 § Läkemedelsverket får besluta att ett godkännande skall

upphöra att gälla

 1. om den som fått ett föreläggande enligt 10 § inte kan visa

att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för godkännandet,

 2. om de villkor som angavs vid godkännandet inte följts,

 3. om ett åläggande att återkalla läkemedel inte följts, eller

 4. om de grundläggande förutsättningarna för godkännandet i

andra fall inte längre föreligger.

 4

 Prop. 1991/92:107

 5

 Prop. 1991/92:107 På begäran

 av den som fått ett läkemedel godkänt skall verket

besluta att godkännandet skall upphöra att gälla.

Kliniska prövningar

13 § En klinisk undersökning på människor eller djur av ett

läkemedels egenskaper (klinisk läkemedelsprövning) får utföras

för att utreda i vad mån läkemedlet är ändamålsenligt.

Prövningen, som skall vara etiskt försvarlig, får utföras i

samband med sjukdomsbehandling eller utan sådant samband. En

prövning får utföras på människor endast av en legitimerad

läkare eller legitimerad tandläkare och på djur endast av en

legitimerad veterinär. Den som utför prövningen skall ha

tillräcklig kompetens på det område som prövningen avser.

 De patienter eller försökspersoner som avses delta i en

klinisk läkemedelsprövning skall få sådan information om

prövningen att de kan ta ställning till om de vill delta i

denna.

 För prövningar som inte har samband med sjukdomsbehandling

skall samtycke till deltagandet alltid inhämtas. Sådana

prövningar får inte företas på den som enligt föräldrabalken har

god man eller förvaltare eller på den som får vård enligt lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård. För prövningar som har samband med

sjukdomsbehandling skall samtycke till deltagandet inhämtas, om

inte synnerliga skäl föreligger att ändå företa prövningen.

14 § En klinisk läkemedelsprövning får endast genomföras sedan

tillstånd till prövning har meddelats. Frågor om tillstånd

prövas av läkemedelsverket.

Tillverkning

15 § Med tillverkning avses i denna lag framställning,

förpackning eller ompackning av läkemedel.

 Tillverkning av läkemedel skall äga rum i ändamålsenliga

lokaler och utföras med hjälp av ändamålsenlig utrustning. En

sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande

skall se till att kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet

uppfylls.

16 § Yrkesmässig tillverkning av läkemedel får bedrivas endast

av den som har läkemedelsverkets tillstånd. Utan sådant

tillstånd får läkemedel för ett visst tillfälle tillverkas på

apotek.

Import

17 § Läkemedel får importeras från ett land utanför det

europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den som har tillstånd

till tillverkning av eller handel med läkemedel.

Läkemedelsverket får besluta om särskilt tillstånd för sådan

import. En importör skall anlita en sakkunnig med tillräcklig

kompetens och tillräckligt inflytande som skall se till att

kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet iakttas.

 Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan

tillstånd föra in läkemedel i Sverige, om de är avsedda för

medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk.

 6

 Prop. 1991/92:107Handel

18 § Med detaljhandel avses i denna lag försäljning till den som

inte har tillstånd till försäljning. Med partihandel avses annan

försäljning.

 Handel med läkemedel skall bedrivas på sådant sätt att

läkemedlen inte skadar människor, egendom eller miljö samt så

att läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Partihandel med läkemedel får bedrivas endast av den som fått

läkemedelsverkets tillstånd.

 Bestämmelser om detaljhandel finns i lagen (1970:205) om

detaljhandel med läkemedel.

Hantering i övrigt

19 § Den som yrkesmässigt tillverkar, importerar, säljer,

transporterar, förvarar eller på annat sätt yrkesmässigt

hanterar läkemedel skall vidta de åtgärder och i övrigt iaktta

sådan försiktighet som behövs för att hindra att läkemedlen

skadar människor, egendom eller miljö samt se till att

läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Radioaktiva läkemedel får beredas endast på sjukhus och apotek

samt får användas endast på sjukhus, om inte läkemedelsverket

för ett visst fall medger något annat.

 Den som i andra fall hanterar läkemedel skall vidta de

åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för

att hindra att läkemedlen skadar människor, egendom eller miljö.

Gemensamma bestämmelser om vissa tillstånd och viss handläggning

20 § Beslut av läkemedelsverket som avses i 5 §, 6 § tredje

stycket, 12 § andra stycket, 14 §, 16 §, 17 § första stycket

eller 18 § tredje stycket skall fattas inom den tid som

regeringen föreskriver.

 Ett tillstånd enligt 5 § andra stycket, 14 §, 16 §, 17 §

första stycket eller 18 § tredje stycket får återkallas om någon

av de väsentliga förutsättningar som förelåg när tillståndet

meddelades inte längre föreligger eller om något krav som är av

särskild betydelse för kvalitet och säkerhet inte följts.

 Särskilda bestämmelser finns om handläggning av sådana ärenden

som har anknytning till det europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Information

21 § Sådan information om läkemedel som har särskild betydelse

för att förebygga skada eller för att främja en ändamålsenlig

användning av läkemedel skall lämnas skriftligen när ett

läkemedel tillhandahålls konsumenten.

 Information som utgör ett led i marknadsföringen av ett

läkemedel skall vara aktuell, saklig och balanserad. Den får

inte vara vilseledande.

Förordnande och utlämnande

22 § Den som förordnar eller lämnar ut läkemedel skall särskilt

iaktta kraven på sakkunnig och omsorgsfull vård samt på

upplysning till och samråd med patienten eller företrädare för

denne.

 7

 Prop. 1991/92:107 Om det är

påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriva att

 8

 Prop. 1991/92:107ett

läkemedel får lämnas ut endast mot recept eller annan

beställning från den som är behörig att förordna läkemedel.

Tillsyn

23 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

24 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen och får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

 För tillsyn har läkemedelsverket rätt till tillträde dels till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av läkemedel, av utgångsämnen

eller av förpackningsmaterial till läkemedel, dels till utrymmen

där prövning av läkemedels egenskaper utförs. Läkemedelsverket

får i sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover.

Läkemedelsverket har dock inte med stöd av denna lag rätt till

tillträde till bostäder.

 På begäran skall den som förfogar över sådana varor som avses

i andra stycket lämna nödvändigt biträde vid undersökningen. För

uttaget prov betalas inte ersättning. Beslut om föreläggande

eller förbud får förenas med vite. Vägras tillträde eller

biträde får läkemedelsverket också förelägga vite.

Avgifter

25 § Den som ansöker om godkännande för försäljning av ett

läkemedel eller om sådan jämkning av ett godkännande att

indikationerna för läkemedlet utvidgas eller ansöker om

tillstånd att få utföra en klinisk läkemedelsprövning skall

betala ansökningsavgift. Så länge godkännandet eller tillståndet

gäller skall årsavgift betalas. Även den som ansöker om eller

har tillstånd att tillverka en sådan medicinsk gas, på vilken

denna lag är tillämplig, och den som ansöker om eller innehar

registrering av ett homeopatiskt medel skall betala ansöknings-

och årsavgift.

 Regeringen beslutar om avgifternas storlek och får meddela

ytterligare föreskrifter om sådana avgifter. Efter bemyndigande

av regeringen får läkemedelsverket meddela sådana ytterligare

föreskrifter om avgifter som inte gäller avgifternas storlek.

Ansvar m.m.

26 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 5, 14

eller 16 - 19 § döms till böter eller fängelse i högst ett år,

om gärningen inte är belagd med straff enligt brottsbalken eller

enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

 Den som ger sig ut för att vara behörig att förordna läkemedel

för att få ett läkemedel utlämnat i strid mot vad som är

föreskrivet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader,

om gärningen inte är belagd med strängare straff enligt

brottsbalken.

27 § Läkemedel som varit föremål för brott enligt denna lag

 9

 Prop. 1991/92:107eller värdet

 därav skall förklaras förverkat, om det inte är

uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vinningen av brottet.

Överklagande

28 § Beslut som läkemedelsverket i ett enskilt fall meddelat

enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket eller kammarrätten i ett enskilt

fall meddelar skall gälla omedelbart, om inte annat förordnas.

Ytterligare föreskrifter

29 § Regeringen får besluta om ytterligare föreskrifter som

behövs för att skydda enskildas liv och hälsa.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket att besluta om

sådana föreskrifter.

Läkemedelskontrollen i krig m.m.

30 § Regeringen bemyndigas att meddela särskilda föreskrifter om

läkemedelskontrollen i krig, vid krigsfara eller under sådana

utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av

krigsfara som Sverige befunnit sig i.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Genom lagen upphävs läkemedelsförordningen (1962:701),

lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel avsedda för

injektion och lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel.

 3. Beslut som meddelats med stöd av läkemedelsförordningen

(1962:701), lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel

avsedda för injektion eller lagen (1981:289) om radioaktiva

läkemedel skall anses ha meddelats med stöd av motsvarande

bestämmelse i denna lag om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, läkemedelsverket förordnar annat.

Tillstånd som på grund härav skall anses som godkännande enligt

denna lag gäller under fyra månader efter ikraftträdandet utan

hinder av föreskriften i 6 § andra stycket.

 4. Om det i en lag eller i en författning som har beslutats av

regeringen hänvisas till en föreskrift som har ersatts av en

föreskrift i denna lag, tillämpas i stället den nya

föreskriften.

 10

 Prop. 1991/92:1072 Förslag

till

Lag om kontroll av narkotika

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med narkotika avses i denna lag detsamma som i 8 §

narkotikastrafflagen (1968:64).

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket skall upprätta och kungöra förteckningar över

narkotika.

2 § Narkotika får importeras, tillverkas, exporteras, utbjudas

till försäljning, överlåtas eller innehas endast för medicinskt

eller vetenskapligt ändamål.

Import och export

3 § Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som

har tillstånd till det.

 Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan

tillstånd föra in narkotiska läkemedel i Sverige, om de är

avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk.

 Narkotika får inte tas om hand på det sätt som avses i 8 §

första stycket 2 tullagen (1987:1065). Narkotika får inte heller

utan tillstånd sändas genom tullområdet, åter föras ut eller

förvaras i tullager som inrättats för förvaring av

proviantartiklar och liknande. I övrigt gäller lagen (1973:980)

om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

Tillverkning

4 § Med tillverkning avses i denna lag framställning,

omvandling, bearbetning, avvägning, uppräkning, förpackning

eller ompackning av narkotika samt framställning av sådan

beredning som innehåller narkotika utan att beredningen anses

som narkotika.

 Tillverkning av narkotika får bedrivas endast av den som har

tillstånd till det. Tillstånd behövs dock inte för att på apotek

göra en beredning med narkotiskt ämne som verksam beståndsdel

eller för att i vetenskapligt syfte framställa narkotika vid en

vetenskaplig institution, som ägs eller stöds av staten.

Handel

5 § Handel med narkotika får bedrivas endast av

 1. den som med tillstånd antingen har infört varan till riket

eller har vidtagit sådan åtgärd med varan som innebär

tillverkning,

 2. den som har rätt till detaljhandel med läkemedel, eller

 3. någon annan som har tillstånd att handla med varan.

 11

 Prop. 1991/92:107Förordnande

och utlämnande

6 § Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande

av läkare, tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall

ske med största försiktighet.

 Om det finns grundad anledning att anta att en läkare,

tandläkare eller veterinär har missbrukat sin behörighet att

förordna narkotiska läkemedel, får hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd efter omständigheterna antingen förbjuda att sådana

läkemedel lämnas ut på förordnande av läkaren, tandläkaren eller

veterinären eller föreskriva särskilda begränsningar i fråga om

utlämnandet.

 Beslut i ett ärende som avses i andra stycket skall gälla

omedelbart, om inte annat beslutas.

Innehav

7 § Narkotika får innehas endast av

 1. den som har rätt att handla med varan,

 2. en föreståndare för en vetenskaplig institution som ägs

eller stöds av staten eller en kommun, i den mån varan behövs

för vetenskaplig forskning, undersökning eller undervisning,

 3. en befattningshavare vid försvarsmakten enligt särskilda

bestämmelser, eller

 4. den som fått varan utlämnad till sig enligt 6 § första

stycket eller medgetts import enligt 3 § första stycket.

Tillstånd och tillsyn

8 § Läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt denna

lag. Tillstånd skall förenas med de villkor som behövs. Vid

prövningen skall verket särskilt ta hänsyn till innehållet i de

överenskommelser om narkotika som Sverige har biträtt. Ett

tillstånd får återkallas av verket, om det behövs för att

förebygga missbruk av narkotika.

9 § Den som importerar, exporterar eller tillverkar narkotika

eller handlar med narkotika skall föra sådana anteckningar som

behövs för att kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i

denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.

Föreståndare för en vetenskaplig institution där narkotika

används i vetenskapligt syfte, skall föra sådana anteckningar

som behövs för kontrollen av användningen.

10 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

11 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen och får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

 För tillsyn har läkemedelsverket rätt till tillträde dels till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av narkotika, av utgångsämnen

till narkotika eller av förpackningsmaterial, dels till utrymmen

där prövning av narkotikans egenskaper utförs. Verket får i

sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover.

 12

 Prop.

1991/92:107Läkemedelsverket har dock inte med stöd av denna lag rätt till

tillträde till bostäder.

 13

 Prop. 1991/92:107 På begäran

 skall den som förfogar över sådana varor som avses

i andra stycket lämna nödvändigt biträde vid undersökningen. För

uttaget prov betalas inte ersättning. Ett beslut om föreläggande

eller förbud får förenas med vite. Om tillträde eller biträde

vägras får läkemedelsverket också förelägga vite.

Ansvar

12 § Bestämmelser om ansvar i vissa fall för åsidosättande av

föreskrifter, oriktiga uppgifter i ansökan om tillstånd och

andra förfaranden i fråga om narkotika finns i

narkotikastrafflagen (1968:64) och i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Överklagande

13 § Beslut som läkemedelsverket, generaltullstyrelsen eller

hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd i ett enskilt fall meddelat

enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket, generaltullstyrelsen, hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd eller kammarrätten i ett enskilt fall

meddelar skall gälla omedelbart, om inte annat beslutas.

Ytterligare föreskrifter

14 § Regeringen får i fråga om import, export, tillverkning,

handel, förordnande, utlämnande och anteckningar besluta om

ytterligare föreskrifter.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket och generaltull-

styrelsen att besluta om sådana föreskrifter.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Narkotikaförordningen (1962:704) skall upphöra att gälla

vid ikraftträdandet.

 3. Beslut och tillstånd som har meddelats enligt den upphävda

förordningen gäller fortfarande.

 14

 Prop.

1991/92:107Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 mars 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af
[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

____________________

Proposition om ny läkemedelslag m.m.

1 Inledning

Med läkemedel avses särskilt varor som är avsedda att bl.a.

förebygga, bota eller lindra sjukdom eller skador eller symtom

på sjukdom eller skador. Främst med hänsyn till den enskildes

säkerhet har läkemedel sedan länge omfattats av en offent-

ligrättslig reglering. Likaså har narkotika, dvs. vissa varor

med egenskaper att dämpa eller blockera smärtor, men också

egenskaper att framkalla eufori och att vara starkt vanebil-

dande, reglerats noggrannt.

 Den nuvarande, statliga läkemedelskontrollen syftar till att

befolkningen skall få tillgång till säkra och effektiva

läkemedel av god kvalitet. Kontrollen behöver därför hela tiden

anpassas till de nya rönen om läkemedel och till andra

förändringar som sker på läkemedelsområdet. Under årens lopp har

sålunda läkemedelslagstiftningen reformerats vid åtskilliga

tillfällen. Läkemedelsfrågorna har utretts i flera sammanhang

och ett flertal gånger genom offentliga utredningar.

 I september 1983 tillkallade dåvarande chefen för

socialdepartementet en parlamentarisk kommitté för att se över

läkemedelslagstiftningen m.m. Kommittén antog namnet 1983 års

läkemedelsutredning. På grundval av förslag från utredningen i

ett delbetänkande (SOU 1984:82) Apoteksbolaget mot år 2 000

beslutade riksdagen om allmänna riktlinjer för bolagets framtida

verksamhet och för ett nytt avtal mellan staten och

Apoteksbolaget AB (prop. 1984/85:170, SoU 29, rskr. 357). Ett

nytt sådant avtal har träffats.

 Läkemedelsutredningens huvuduppdrag redovisades i

slutbetänkandet (SOU 1987:20) Läkemedel och hälsa. Där lämnades

förslag till en ny läkemedelslag och en ny lag om kontroll av

narkotika. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning

av remissyttrandena finns tillgänglig på socialdepartementet (S

2397/87).

 Många av utredningens förslag har fått ett positivt mottagande

av remissinstanserna. Flera av de framlagda förslagen har dock

mött kritik.

 Vissa av utredningens förslag i fråga om

registreringsförfarandet har genomförts i samband med att

riksdagen beslöt inrätta en fristående myndighet för kontrollen

och tillsynen på läkemedelsområdet m.m. - läkemedelsverket -

(prop. 1989/90:99, SoU21, rskr. 270). Andra delar av förslaget,

t.ex. de som gäller information och användning, har till stor

del förlorat aktualitet som en följd av att särskilt

 12

 Prop.

1991/92:107Apoteksbolaget i samråd med dem som berörs har anpassat sin

verksamhet enligt de riktlinjer som utredningen förordat.

 Sedan utredningen lagt fram sitt slutbetänkande har Sverige -

tillsammans med övriga EFTA-länder - inlett förhandlingar med EG

och EG-staterna om ett närmare och fastare strukturerat

samarbete i ett enhetligt Europeiskt ekonomiskt samarbetsområde

(EES). Såväl EFTA-länderna som EG befinner sig sålunda för

närvarande i en omfattande integrationsprocess. Målet är att

skapa ett samarbetsområde, där samtliga EFTA:s och EG:s

medlemsländer skall ingå. Det är avsikten att ett avtal om

sådant samarbete om möjligt skall kunna träda i kraft den 1

januari 1993, då EG:s s.k. inre marknad skall vara fullbordad. I

denna process ingår att EFTA-länderna förändrar sitt regelsystem

på sådant sätt att det överensstämmer med vad som enligt ett

antal direktiv gäller inom EG på områden som särskilt angetts.

Hit hör läkemedelsområdet. De direktiv m.m. som har betydelse

för utformningen av den svenska läkemedelslagstiftningen bör i

svensk översättning1 fogas till protokollet som bilaga 1.

 De möjligheter - och problem - som ett svenskt deltagande i

ett utvidgat europeiskt samarbete kan komma att innebära har

inte behandlats av utredningen. För att få ett bättre underlag

för ett regeringsförslag om en ny läkemedelslag m.m. har det

därför inom socialdepartementet utarbetats en promemoria (juli

1991) med förslag till delar av en sådan lagstiftning på

läkemedelsområdet. De förslag som lades fram där avsåg att

ersätta utredningens förslag såvitt dessa avsåg läkemedel i

allmänhet. Däremot innehöll promemorian i princip inte några

förslag i fråga om narkotika. Promemorians sammanfattning och

lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga

2 resp. 3. Betänkandets lagförslag i den del det berör narkotika

bör fogas till protokollet som bilaga 4.

 Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna och en sammanställning av remissyttrandena finns

tillgänglig på socialdepartementet (S 2397/87).

 Frågan om en ny lagstiftning om läkemedel och narkotika har

därefter beretts i socialdepartementet. Särskilt synpunkterna

under remissbehandlingen har föranlett vissa sakliga och

redaktionella ändringar i förhållande till de remitterade

förslagen. Jag har däremot inte funnit skäl att frångå de

principiella ställningstaganden som gjordes i fråga om läkemedel

i promemorian eller i fråga om narkotika i betänkandet.

 Regeringen beslöt den 20 februari 1992 att inhämta lagrådets

yttrande över de lagförslag som har utarbetats i ärendet. De

till lagrådet remitterade lagförslagen bör fogas till

protokollet i detta ärende som bilaga 5.

1 I den version av översättningen som bifogas kan förekomma vissa

detaljavvikelser från den text som slutligen fastställs.

 Lagrådet har lämnat lagförslagen utan erinran. Lagrådets

yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 6.

Lagrådets granskning har lett till vissa redaktionella

jämkningar i lagförslagen. Dessa framgår av specialmotiveringen.

 Mot den bakgrund som jag har redovisat tar jag nu upp frågan

om en ny läkemedelslag och en ny lag om kontroll av narkotika

med sikte på att en sådan lagstiftning skall kunna genomföras

samtidigt som det avsedda EES-avtalet träder i kraft. I den mån

den nya lagstiftningen kräver konsekvensändringar i andra för-

fattningar avser jag att återkomma i ett senare sammanhang. Jag

har dessutom för avsikt att föreslå regeringen att i en bilaga

 13

 Prop. 1991/92:107till en

planerad EES-proposition översiktligt redovisa de

rättsakter på läkemedelsområdet som det refereras till i

bilagorna till det föreslagna EES-avtalet och att i detta

sammanhang ange den åtgärd som behövs för att inkorporera den

förordning på läkemedelsområdet som ingår i dessa rättsakter.

 Innan jag närmare behandlar förslagen till lagstiftning kommer

jag att översiktligt belysa tidigare och gällande rättsregler på

områdena samt bakgrunden till och utgångspunkter för de förslag

som jag lägger fram.

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna utgångspunkter

2.1.1 Tidigare och gällande rättsliga reglering i huvuddrag

Läkemedel i någon form har använts under snart sagt mänsk-

lighetens hela historia. Det är ändå först under de senaste 50

åren som huvuddelen av de nu använda läkemedlen utvecklats. Ännu

i början av 1930-talet rörde det sig mest om individuellt

komponerade beredningar i enklare beredningsformer, såsom

dekokter och salvor, medan numera standardiserade, industriellt

beredda produkter, främst i form av tabletter, dominerar

användningen. Utvecklingen har gått mot läkemedel med en eller

få verksamma beståndsdelar och äldre tiders torkade växtdelar

och enklare kemikalier har ersatts av komplicerade organiska

kemiska föreningar och beståndsdelar eller substanser av

biologiskt ursprung. I allt högre grad bygger också användningen

av moderna läkemedel på empiriska kunskaper om medlens

verkningsmekanismer och effekter.

 Dessa naturvetenskapliga förändringar på läkemedelsområdet har

också återspeglats i den rättsliga regleringen. Läke-

medelsområdet har i Sverige nämligen varit underkastat en sträng

reglering ända sedan 1600-talets senare del. Under större delen

av denna tid har regleringen avsett apoteksväsendet, eftersom

industriell tillverkning av läkemedel inte varit officiellt

sanktionerad förrän apoteksvarustadgan trädde i kraft år 1914.

 Grundläggande krav har hela tiden varit att läkemedlen skall

vara så tillförlitliga som möjligt, att säkerheten skall vara

hög, att priserna skall vara rimliga och att läkemedel skall

finnas tillgängliga i skälig utsträckning. Formuleringen av

dessa krav har dock växlat under tidernas lopp. Detsamma gäller

den närmare innebörden av kraven och hur kraven uppfyllts.

 Ända fram till år 1914 avsåg som nämnts bestämmelserna främst

att reglera verksamheten vid apoteken. Genom apoteksvarustadgan

tilläts emellertid industriell läkemedelsframställning. Stadgan

hade stor näringspolitisk betydelse i och med att den bröt

apoteksmonopolet när det gällde tillverkning. Vidare infördes en

principiell möjlighet att förbjuda sådana läkemedel som från

säkerhetssynpunkt eller av kostnadsskäl inte ansågs acceptabla.

Härigenom var apoteksvarustadgan en förelöpare till 1934 års

specialitetskungörelse, som i sin tur anvisat vägen för den

individuella förhandsprövning av industriberedda läkemedel som

numera regelmässigt sker.

 Fram till de senaste årtiondena har läkemedelsdebatten främst

gällt organisatoriska, ekonomiska och rättsliga problem kring

apoteksväsendet och senare också läkemedelsindustrin. En samlad

 14

 Prop. 1991/92:107syn på

statens ansvar för läkemedelsfrågorna kom till uttryck

först mot slutet av 1960-talet. Ett resultat av detta var

Apoteksbolagets tillkomst år 1971.

 Huvuddelen av de gällande författningarna på läkemedels-

området utgör tillsammans vad som skulle kunna betecknas som en

merkantil säkerhetslagstiftning, där flertalet av föreskrifterna

ges med adress till dem som industriellt tillverkar läkemedel.

Bestämmelserna tar sikte på befattningen med läkemedel i olika

avseenden, från tillverkningen och importen till detaljhandeln.

 De centrala författningarna på läkemedelsområdet m.m. är

läkemedelsförordningen (1962:701) - i det följande benämnd LF -,

lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel och narko-

tikaförordningen (1962:704). Tillämpningsbestämmelser eller

ytterligare föreskrifter finns främst i kungörelsen (1963:439)

om tillämpning av läkemedelsförordningen den 14 december 1962

(nr 701) - i det följande benämnd LK - och i förordningen

(1981:1136) om radioaktiva läkemedel. Bland författningar på

myndighetsnivå kan nämnas läkemedelsverkets föreskrifter och

allmänna råd (LVFS 1990:25) om klinisk läkemedelsprövning, läke-

medelsverkets föreskrifter (LVFS 1990:27) om förordnande och ut-

lämnande av läkemedel från apotek m.m. (receptföreskrifter) samt

läkemedelsverkets kungörelse (LVFS 1990:45) om tillämpningen av

narkotikaförordningen.

2.1.2 Bakgrunden till en ny läkemedelslagstiftning

Som jag redan antytt har nya läkemedel kunnat utvecklas och

äldre modifieras som ett resultat av de omfattande land-

vinningarna inom de kemiska, biologiska och medicinska

vetenskaperna. Den s.k. terapeutiska revolutionen började mot

slutet av 1930-talet i och med tillkomsten av de första sulfa-

preparaten. Något år senare introducerades penicillinet som

senare följts av ett stort antal andra antibiotika. Ur den långa

raden av läkemedel, som härefter tillkommit, kan som exempel

nämnas kortisoner, som används vid behandling av

ledgångsreumatism, hudsjukdomar m.m., klorpromazin och andra

neuroleptika för psykiatrisk vård samt betablockare och

saluretika för behandling av hjärt- och kärlsjukdomar. Stora

landvinningar har också gjorts i fråga om lokalbedövningsmedel,

blodersättningsmedel, medel för intravenös näringstillförsel,

antikonceptionsmedel och medel mot astma m.m. Tillkomsten av nya

läkemedel är i regel ett resultat av betydande

forskningsinsatser inom läkemedelsindustrin samt vid

universitet, högskolor och fristående forskningsinstitut.

 Med den läkemedelsarsenal som nu existerar finns det ofta

mycket goda möjligheter att framgångsrikt behandla sjukdomar

eller i vart fall symtom på sjukdomar med läkemedel. I och med

att moderna läkemedel aktivt påverkar biokemiska processer i

organismen och ofta har en specifik verkan, har emellertid

risken för biverkningar ökat påtagligt.

 Den totala försäljningen av läkemedel, i fabrikantpriser,

beräknas förra året ha uppgått till över 1 000 miljarder kr. i

hela världen. Härav svarade de fem största marknaderna (USA,

Japan, Tyskland, Frankrike och Italien) för drygt 60 %.

 Den svenska läkemedelsindustrin har expanderat starkt under

efterkrigsperioden. Expansionen har varit särskilt stark under

de senaste femton åren. I löpande priser har dess försäljning av

läkemedel ökat från 1 992 milj.kr. år 1975 till 17 434 milj.kr.

år 1990. Samtidigt har proportionerna mellan den totala

 15

 Prop.

1991/92:107försäljningen och utlandsförsäljningen förskjutits starkt.

Mellan åren 1975-1990 ökade den svenska läkemedelsindustrins

försäljning i Sverige med drygt 2 500 milj. kr. eller 3,3 gång-

er. Samtidigt ökade utlandsförsäljningen 10,5 gånger, eller med

15 400 milj. kr. Av den totala försäljningen i Sverige förra

året svarade den svenska läkemedelsindustrin för drygt 40 % och

den utländska för knappt 60 %.

 Den snabba försäljningsökningen utomlands har lett till att

Sverige numera har en stor positiv handelsbalans i fråga om

läkemedel. Den uppgick år 1990 till 3 600 milj.kr. År 1985 var

den 450 milj.kr, medan Sverige år 1970 hade en negativ sådan

handelsbalans på 36 milj.kr.

 Antalet anställda i den svenska läkemedelsindustrin var år

1990 drygt 18 000, varav drygt hälften var anställda i Sverige.

De tre svenska läkemedelsföretagen Astra, Ferring och Kabi

Pharmacia satsade nämnda år tillsammans drygt 3 miljarder kr. på

forskning och utveckling, vilket motsvarar nästan 17 % av deras

totala omsättning.

 Allt sedan år 1955, då den allmänna sjukförsäkringen trädde i

kraft, har en särskild läkemedelsförmån funnits, som minskat

konsumenternas läkemedelskostnader. Flera tekniska system och

olika rabattsatser har tillämpats under denna tid. Hela tiden

har dock i princip den ordningen gällt, att vissa utvalda

läkemedel, särskilt sådana som används vid vissa kroniska

sjukdomar, tillhandahållits helt gratis, medan flertalet övriga

medel varit rabatterade i varierande grad.

 Stora förändringar har sålunda ägt rum, när det gäller den

naturvetenskapliga utvecklingen, den industriella verksamheten

och den enskildes möjligheter att vid behov få tillgång till

läkemedel. Även i fråga om den allmänna utvecklingen på hälso-

och sjukvårdens område har mycket hänt.

 Landstingens uppgifter och ansvar har utvidgats. Genom olika

reformer har huvudmannaskapet för den tidigare statliga

verksamheten inom hälso- och sjukvårdssektorn successivt förts

över på landstingen. I samband med socialstyrelsens

omorganisation år 1981 avskaffades länsläkarorganisationen.

Flera av de funktioner som tidigare hade legat på denna statliga

organisation, som var lokaliserad till länsstyrelsen, fördes då

över till landstingen. Utvidgningen av landstingens ansvar för

hälso- och sjukvården har fortsatt. Genom hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763) - HSL - som trädde i kraft år 1983,

har landstingen fått ett ytterligare ökat ansvar för hälso- och

sjukvården inom sina respektive områden. Landstingen har frihet

att utforma vården efter lokala behov och förutsättningar.

Regleringen av den organisatoriska uppbyggnaden av hälso- och

sjukvården är begränsad. Staten svarar dock fortfarande för den

centrala, övergripande planeringen, för samordningen och för

tillsynen över hälso- och sjukvårdspersonalen.

 Genom HSL har det traditionella området för hälso- och sjuk-

vården utvidgats. Utöver de rent sjukvårdande insatserna åligger

det numera landstingen att bl.a. företa även förebyggande

insatser som inriktas på såväl miljön som människan.

 Tendensen i lagstiftningsarbetet att minska den statliga

detaljregleringen och i stället öka den kommunala själv-

styrelsen har dock inte gjort sig gällande i någon större

utsträckning på läkemedelsområdet. Orsaken till detta måste

sökas i förhållandet att läkemedelslagstiftningen främst syftar

till att tillförsäkra den enskilde säkra läkemedel av god

kvalitet. Med undantag för de författningsändringar som

 16

 Prop. 1991/92:107föranleddes

av att Apoteksbolaget bildades, har de centrala

författningarna på läkemedelsområdet inte ändrats på länge annat

än i detaljerna. Den relativt nya lagen om radioaktiva läkemedel

(1981:289) har också ett begränsat tillämpningsområde.

 Olika problem på läkemedelsområdet har sedan tillkomsten av LF

utretts vid skilda tillfällen. År 1977 tillkallades t.ex. tre

kommittéer med uppgift att se över priskontrollen av läkemedel,

utreda utformningen av läkemedelsinformationen resp. se över

läkemedelkontrollens mål, arbetsuppgifter och finansiering. På

grundval av detta utredningsarbete inrättades

Läkemedelsinformationsrådet och genomfördes en förstärkt läke-

medelskontroll. I det omfattande förslag som 1983 års

läkemedelsutredning lade fram finns underlag för nya, moderna

lagar om läkemedel och narkotika.

2.1.3 Utgångspunkter för en ny läkemedelslagstiftning

I avsnitt 2.1.1 har jag bara pekat på några enstaka för-

fattningar på läkemedelsområdet m.m. Författningsregleringen är

emellertid såväl omfattande som förhållandevis detaljerad. Jag

vill därför påstå att det gällande regelsystemet på

läkemedelsområdet kan vara tämligen besvärligt att överblicka

och det kan vara svårt att bland författningarna på olika nivåer

få en samlad bild av de bestämmelser som avser ett visst ämnes-

område. Bestämmelsernas tekniska natur, eller - kanske snarare -

den tekniska verklighet, som ligger bakom bestämmelserna, kan

också bli ett hinder, när det gäller att sätta sig in i

reglerna. Även om regelsystemets karaktär sålunda utgör en

förklaring till dess svårtillgänglighet, får man inte glömma att

lagstiftningen grundas på ett utredningsarbete från 1950-talet

och därför delvis återspeglar den tidens lagstiftningsteknik.

Den betydande utveckling, som sedan dess ägt rum på

läkemedelsområdet, har dessutom tvingat fram åtskilliga

ändringar och tillägg i reglerna som bidragit till bristerna på

systematik och enhetlighet.

 Normgivningen på ett område som läkemedelsområdet utsätts till

följd av den vetenskapliga utvecklingen för särskilda

påfrestningar. Genom att det varit möjligt att smidigt anpassa

LF med följdförfattningar till nya tiders krav i olika

avseenden, fyller regelsystemet emellertid ännu sin funktion,

även om det som nämnts med åren blivit alltmer svårtillgängligt.

Däremot brister det i fråga om de formella krav som numera måste

ställas, trots att LF i och för sig behåller sin giltighet med

stöd av övergångsbestämmelser i regeringsformen (RF). Det är

ändå inte godtagbart att i längden låta dessa föreskrifter stå

kvar i författning på lägre nivå än lag. När nya föreskrifter

beslutas måste därför dessa ges i form av lag eller med

riksdagens bemyndigande i form av förordning.

 På 1980-talet har flera centrala författningar på hälso- och

sjukvårdsområdet tillkommit. Av dessa får särskilt HSL och

tandvårdslagen (1985:125) - TvL - sägas ha beröringspunkter med

läkemedelslagstiftningen.

 I HSL finns bestämmelser om målet och ansvaret för hälso- och

sjukvården, kraven på personalen samt tillsyn. Här ges den

formella ramen för hela verksamheten inom hälso- och sjukvården.

På samma sätt är TvL den grundläggande författningen på

tandvårdens område.

 Bestämmelserna i HSL liksom i TvL bärs upp av två över-

gripande mål. Det ena är det allmänna välfärdsmålet: ett gott

 17

 Prop.

1991/92:107hälsotillstånd hos hela befolkningen. Det andra är strävan att

hälso- och sjukvården bör vara tillgänglig för alla på lika

villkor. I dessa författningar har dessutom indirekt fastlagts

vad som kanske skulle kunna betecknas som patienternas

rättigheter, t.ex. när det gäller samtycke till olika vård-

åtgärder. Sådana regler för patienternas skydd har emellertid

tidigare och mera utförligt på likartat sätt formulerats som den

andra sidan av personalens skyldigheter enligt lagen (1980:11)

om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl, den s.k.

tillsynslagen.

 Jag vill betona att behandlingen med läkemedel bara är en av

många behandlingsmetoder i vården och att läkemedlen därför inte

kan ses isolerade från vad som i övrigt gäller på detta område.

Även om läkemedelsförsörjningens organisation är en självständig

verksamhet, skild från den egentliga hälso- och sjukvården och

bedriven enligt särskild lagstiftning, måste följaktligen

läkemedlen ändå sättas in i detta större sammanhang. När

förslaget till en ny huvudförfattning på läkemedelsområdet

utarbetas, bör detta därför också ske i samstämmighet med

tankegångarna i HSL och TvL. För att undvika missförstånd är det

enligt min mening angeläget att framhålla, att dessa

författningar har till uppgift att ge det formella stödet för en

hel samhällelig verksamhet, medan regleringen av läkemedlen har

en mer begränsad räckvidd.

 Den nya läkemedelslag, som jag nu kommer att föreslå, måste

ges en sådan utformning, att den - vid sidan av att utgöra basen

för det allmännas kontroll och tillsyn på läkemedelsområdet -

blir mer tillgänglig för patienterna och medborgarna i gemen än

de nuvarande, motsvarande författningarna. Lagen bör bygga på

förhållandet, att läkemedlen är ett av många instrument i den

moderna hälso- och sjukvården och att läkemedlen därför måste

sättas in i detta sammanhang. Detta gäller inte minst

patienternas rätt att själva ta ställning i sådana frågor som

berör dem.

 Samtidigt vill jag understryka, att läkemedelslagstiftningen i

första hand har till uppgift att ta till vara den enskildes

intressen i frågor, där det här i landet i likhet med i andra

motsvarande länder krävs en offentlig kontroll av de produkter

som såväl kommer till allmän användning som utprövas under

kontrollerade former. Bestämmelser om bl.a. kontroll och tillsyn

måste därför i vissa avseenden ges en annan inriktning och ett

annat innehåll än vad som gäller t.ex. HSL.

 I förslaget till den nya läkemedelslagen har sammanförts de

centrala bestämmelser, som jag bedömt vara nödvändiga för att

statens övergripande ansvar för läkemedelsfrågorna skall kunna

fullgöras på läkemedelsområdet. Såväl läkemedel i allmänhet som

radioaktiva läkemedel omfattas av bestämmelserna. Förslaget

bygger på LF när det gäller principerna för kontrollen, men det

innebär särskilt på detaljnivå många nyheter. Å ena sidan har

vissa bestämmelser som för närvarande finns i LK förts över till

den nya lagen, medan å andra sidan vissa av bestämmelserna i LF

i framtiden bör tas in i författningar på annan nivå. En viktig

nyhet är också att reglerna på läkemedelsområdet i det före-

slagna EES-avtalet har beaktats.

2.1.4 Bakgrunden till och utgångspunkter för en ny

 narkotikalagstiftning

 18

 Prop.

1991/92:107Narkotikaprodukterna

Om vissa kemiska substanser tillförs organismen hos människor

eller djur, kan nervsystemet påverkas på sådant sätt att smärtor

dämpas eller blockeras. Många sådana varor har därför i form av

läkemedel värdefull och stor användning inom hälso- och

sjukvården. De har emellertid också egenskapen att framkalla

eufori och har därför sedan mycket länge missbrukats. Missbruket

får förödande medicinska och sociala skadeverkningar för den

enskilde och för samhället, särskilt på grund av att

substanserna är starkt vanebildande. Med ett gemensamt namn

brukar varor med de nämnda egenskaperna betecknas som narkotika.

 Narkotika har använts i tusentals år och omfattar produkter

med skiftande ursprung. Vissa utgörs av växter och växtdelar,

t.ex. cannabisväxten och kokablad, andra består av kemiska ämnen

som förekommer i (och vanligen utvinns ur) växtmaterial, t.ex.

morfin ur opievallmo. Ytterligare andra produkter består av

syntetiska kemikalier, som inte finns i naturen, t.ex.

amfetamin. Slutligen utgörs vissa produkter av bruksfärdiga

beredningar, t.ex. injektionslösningar och tabletter av något av

de nämnda utgångsämnena.

 Narkotikaberedningar för medicinsk användning är läkemedel.

All övrig narkotika kan betecknas som hälsofarliga kemiska

produkter. Undantagsvis kan hälsofarligheten bestå enbart i att

en produkt - utan egna vanebildande egenskaper - lätt kan

omvandlas till en starkt vanebildande produkt för legalt eller

illegalt bruk. I den legala narkotikahanteringen dominerar

volymmässigt ett begränsat antal läkemedel och läke-

medelsråvaror. Dessa innehåller endast en bråkdel av alla de

ämnen som står upptagna i narkotikaförteckningarna.

 Hälsoriskerna vid missbruk är mycket allvarliga och den so-

ciala utslagningen stor. Dessutom leder missbruket till kri-

minalitet. Förhållandet att huvuddelen av narkotikan rätt använd

har en omistlig medicinsk användning samtidigt som den har lett

till ett av vår tids svåraste samhällsproblem innebär stora

svårigheter vid bekämpningen av narkotikamissbruket.

 Ursprungligen var narkotikamissbruk ett problem för de länder

där råvarorna odlades. Numera har kommunikationernas utveckling

och syntetiseringen av narkotikasubstanserna spritt missbruket

över världen. Den inhemska tillverkningen i Sverige av narkotika

bedöms dock inte vara av nämnvärd omfattning. De svenska

missbrukarna av narkotika får följaktligen i stor utsträckning

tillgång till narkotikan från utlandet. Allmänt gäller att den

illegala narkotikahanteringen är en internationell företeelse

och att den måste bekämpas med internationell samarbete. Sverige

deltar därför aktivt i sådant samarbete.

Den internationella regleringen

Allmänt

Ganska tidigt ledde behovet av internationellt samarbete, för

att komma tillrätta med de stora problem som narkotikan förde

med sig i vissa delar av världen, till internationella

överenskommelser. Den första konventionen är från år 1912. De

olika konventionerna samlades år 1961 i en enda konvention, 1961

års allmänna narkotikakonvention (Single Convention on Narcotic

Drugs). Ett tilläggsprotokoll antogs år 1972. Dessa dokument ges

 19

 Prop. 1991/92:107i Sverige

oftast den gemensamma benämningen allmänna

narkotikakonventionen. Konventionen har ratificerats av Sverige,

se SÖ 1964:59 och 1972:41.

 Sedan ett mer omfattande missbruk uppkommit i vissa länder av

bl.a. hallucinogener och centralstimulerande medel, tillskapades

på svenskt initiativ en ny konvention, 1971 års konvention om

psykotropa substanser. Sverige har ratificerat även denna

konvention (SÖ 1972:42).

 Internationellt används sålunda två begrepp, narkotika och

psykotropa substanser. Någon helt klar distinktion mellan dessa

begrepp går inte att göra på annat sätt än att hänvisa till de

listor över kontrollerade substanser som finns i respektive

konvention. Listorna ändras så gott som varje år genom beslut av

FN:s narkotikakommission efter förslag från olika medlemsländer

eller Världshälsoorganisationen.

 Konventionerna bygger på uppfattningen att viss narkotika har

en legitim vetenskaplig och medicinsk användning som måste

tillgodoses. Samtidigt har det stått klart, att narkotikan ger

upphov till såväl hälsoproblem som sociala och ekonomiska

problem. Kraftfulla insatser behövs därför för att begränsa

användningen till de legitima behoven. Detta kan ske genom

internationellt samarbete och insatser på global nivå. De nämnda

konventionerna, som trätt i kraft, syftar sålunda till att

medverka till att narkotika (inkl. psykotropa substanser)

används enbart för medicinska och vetenskapliga ändamål, att

förebygga missbruk och att i vart fall begränsa de skadliga

effekterna av missbruk.

 Förutsättningarna för att en vara ska bli föremål för inter-

nationell kontroll är delvis olika formulerade i de nämnda

konventionerna. För alla konventionerna gäller, att de varor som

lett till eller som riskerar att leda till ett liknande missbruk

eller likartade negativa effekter som de redan kontrollerade

varorna skall kontrolleras. Enligt psykotropkonventionen gäller

dessutom att varan kan bli föremål för kontroll, om den har

kapacitet att skapa ett tillstånd av beroende samt stimulera

centrala nervsystemet eller framkalla depression, som kan

resultera i hallucinationer, eller störningar i motoriska

funktioner, tänkande, beteende, uppfattning eller

sinnesstämning. En ytterligare förutsättning är enligt

psykotropkonventionen, att det skall finnas bevis för att varan

missbrukas eller kan komma att missbrukas på ett sätt som kan ge

hälsoproblem eller sociala problem, vilka kräver att varan

kontrolleras internationellt.

 Enligt konventionerna skall på lämpligt sätt - med något

undantag - tillverkning (inkl. andra förfaranden för att erhålla

narkotika), export, import, distribution, förvaring, handel,

användning och innehav begränsas till medicinska och

vetenskapliga ändamål. Skilda kontrollnivåer gäller för olika

varor med hänsyn till deras användbarhet för medicinska eller

vetenskapliga ändamål och riskerna för missbruk. De stater som

är anknutna till konventionerna skall vidare så långt möjligt

och på lämpligt sätt kontrollera sådana substanser som inte

faller under konventionerna men som kan användas vid illegal

tillverkning.

 En stat som anslutit sig till konventionerna måste utöver de

vanliga läkemedelsbestämmelserna införa vissa bestämmelser av

annat slag som krävs enligt konventionerna. De nationella

författningarna måste enligt konventionerna omfatta produktion,

handel, distribution och kontroll av hela skalan av medicinska

 20

 Prop. 1991/92:107och därmed

besläktade produkter. Den nödvändiga, grundläggande

kontrollen av läkemedel som påverkar psyket kan inkluderas i

denna allmänna lagstiftning, förutsatt att man uppmärksammar

behovet av olika kontrollnivåer. Konventionerna stipulerar ock-

så att överträdelser mot föreskrifter av detta slag skall vara

straffbara enligt de olika ländernas strafflagstiftning.

 Grundvalen för de speciella bestämmelser som förutses i kon-

ventionerna är förteckningen över kontrollerade ämnen i listor

med olika kontrollnivåer. Dessa listor anger den lägsta

kontrollnivå som erfordras enligt konventionerna, men parterna

har rätt att utöva strängare kontroll och till och med förbjuda

användningen av vissa substanser.

 Med avsikt att komplettera konventionerna antogs år 1988 en

FN-konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa

ämnen (United Nations Convention against Illicit Traffic in

Narcotic Drugs and Psychotropic Substances), som i Sverige

vanligen benämns narkotikabrottskonventionen. Konventionen

trädde i kraft år 1990.

 Sverige har undertecknat och riksdagen har godkänt konven-

tionen (prop. 1990/91:127, JuU 32, rskr. 323). Riksdagen har i

samband därmed beslutat om vissa ändringar i brottsbalken m.m.

 Syftet med narkotikabrottskonventionen är att förstärka det

internationella samarbetet ytterligare och att göra insatserna

mot den internationella narkotikabrottsligheten effektivare.

Parterna har genom konventionen åtagit sig att införa nationella

straffbestämmelser som sträcker sig längre än vad de tidigare

konventionerna kräver. Förpliktelserna omfattar inte bara att

straffbelägga illegal framställning, försäljning och innehav

utan även förfaranden som innebär hjälp att dölja eller omsätta

vinsterna från den illegala marknaden. I konventionen regleras

även förverkande, utlämning för brott och annat internationellt

rättsligt samarbete.

 I första hand kontrollerar den internationella narkotika-

kontrollstyrelsen (The International Narcotic Control Board,

INCB) efterlevnaden av konventionerna. Styrelsen lyder under

FN:s ekonomiska och sociala råd (ECOSOC) och rapporterar till

narkotikakommissionen (The Commission on Narcotic Drugs).

Allmänna narkotikakonventionen

Under den allmänna narkotikakonventionen kontrolleras främst de

traditionella, från naturen härstammande, narkotiska medlen,

t.ex. opium, morfin, heroin, cannabis (olika delar och former),

kokablad, kokain m.m. Där kontrolleras också ämnen med

modifierad morfinverkan, som i likhet med heroin vanligtvis är

framställda med morfin eller morfinbesläktade naturliga ämnen

som utgångsmaterial, eller som i likhet med petidin är helt

syntetiska. De ämnen som nämnts här ingår i vad som brukar

kallas egentliga narkotiska preparat.

Psykotropkonventionen

Enligt psykotropkonventionen kontrolleras vad som i inter-

nationella sammanhang brukar benämnas psykotropa ämnen. Det är

här i större utsträckning än vad som gäller de tidigare nämnda

ämnena fråga om syntetiska substanser, bl.a. LSD och andra

hallucinogener, amfetamin och andra centralstimulerande

substanser, vissa smärtstillande medel samt vissa sömnmedel och

lugnande medel. Genom den nämnda konventionen utsträcktes

 21

 Prop. 1991/92:107kontrollen

sålunda till att omfatta även de psykotropa

substanserna. Kontrollen av dessa varor är emellertid i vissa

avseenden en annan än enligt 1961 års konvention. Generellt kan

sägas att kontrollen av de psykotropa substanserna är mindre

omfattande, vilket är särskilt tydligt i fråga om sömnmedlen och

de lugnande medlen. Bl.a. saknas enligt 1971 års konvention

kravet på konventionsparterna att för FN redovisa vilket behov

som finns av psykotropa substanser, ett krav som finns uppställt

i den allmänna narkotikakonventionen. Medlen i en lista 4 i

konventionen kontrolleras inte utan rapporteras bara. Dessa

lägre krav i psykotropkonventionen uppvägs delvis genom

frivilliga åtaganden från parterna att lämna uppgifter om

behovet av substanserna i en lista 2, t.ex. amfetamin. Uppgifter

om dessa behov lämnas för närvarande av omkring 120 konventions-

stater.

Narkotikabrottskonventionen

Narkotikabrottskonventionen ålägger, som redan framgått av min

redovisning, parterna att kriminalisera s.k. tvätt av inkomster

från narkotikabrottslighet. Detta har för svensk del inneburit

att ändringar måst genomföras i bestämmelserna om häleri i

brottsbalken. Konventionen innehåller också bestämmelser om

olika former av samarbete mellan parternas polis- och

tullmyndigheter, kontroll av fraktföretag samt av export- och

importförsändelser. Likaså finns bestämmelser om ingripande mot

olagliga narkotikatransporter till havs.

 I narkotikabrottskonventionen kontrolleras också ämnen som

ofta används vid olaglig framställning av narkotika eller psyko-

tropa ämnen. Parterna skall vidta lämpliga åtgärder för att

förhindra att de ämnen som särskilt anges i två förteckningar

till konventionen kan skaffas undan för att användas vid olaglig

framställning av narkotika eller psykotropa ämnen.

 För dessa ämnen, som i flera fall har en omfattande legal

användning men som dessutom alltså ofta ingår som beståndsdelar

vid framställning av narkotika, har införts ett kontrollsystem.

Detta liknar det som finns i den allmänna narkotikakonventionen

och i psykotropkonventionen.

 Enligt artikel 12 i konventionen krävs det bl.a., att parterna

vidtar de åtgärder som de bedömer lämpliga för att förhindra att

de ämnen som upptagits i två särskilda förteckningar till

konventionen skaffas undan (s.k. diversion) för att användas vid

olaglig framställning av narkotika. Parterna åläggs genom kon-

ventionen även att samarbeta med varandra för detta ändamål.

 De kontrollerade ämnena är principiellt av två slag. Det ena

utgörs av s.k. prekursorer, dvs. kemikalier som lätt kan

förändras till ett narkotiskt ämne. Det andra består av s.k.

essentiella kemikalier, som är nödvändiga för framställning av

narkotika.

 De s.k. G 7- staterna inbjöd år 1990 till överläggningar om de

frågor som behandlas i artikel 12 i 1988 års konvention. Sverige

accepterade inbjudan och har deltagit i de möten som i

Washington D.C. hållits med den särskilda grupp - Chemical

Action Task Force (CATF) - som bildats. Syftet med överlägg-

ningarna i CATF är att finna metoder att ytterligare begränsa

diversion genom informellt internationellt samarbete samt genom

en informell eller formell komplettering av artikel 12 i

konventionen. En slutrapport med ett stort antal rekommen-

dationer har antagits vid G 7-gruppens möte i London i juli 1991

 22

 Prop. 1991/92:107(the

London-Summit).

 I rapporten föreslås bl.a. att 1988 års konvention byggs ut

med ytterligare tio kemikalier. Vidare rekommenderas att ett

stort antal åtgärder vidtas särskilt i fråga om vaksamhet hos

dem som hanterar kemikalier, myndighetskontroll, godkännande av

hantering samt export- och importtillstånd. Ett beredningsarbete

har inletts inom regeringskansliet i syfte att överväga vilka

återverkningar rapporten bör föranleda i vårt land.

Regleringen i Sverige

Narkotika förekommer i Sverige - som framgått av vad jag

inledningsvis anförde - i form av läkemedel och hälsofarliga

kemiska produkter. Den legala narkotikahanteringen regleras här

främst i narkotikaförordningen (1962:704) och läkemedelsverkets

kungörelse (LVFS 1990:45) om tillämpningen av narkoti-

kaförordningen (läkemedelsverkets narkotikakungörelse).

Narkotikabegreppet definieras dock sedan år 1983 i den särskilda

narkotikastrafflagen (1968:64). I den lagen ges ansvarsbestäm-

melser även för förseelser mot narkotikaförordningen och

narkotikakungörelsen. Bestämmelserna i läkemedelsförordningen

(1962:701) tillämpas på narkotiska läkemedel, om dessa inte

strider mot vad som är särskilt föreskrivet om narkotika.

 I Sverige används - som jag också nämnt tidigare - till

skillnad från vad som gäller internationellt - ett enhetligt

begrepp, narkotika. Någon uppdelning mellan de egentliga

narkotiska substanserna och de psykotropa substanserna görs med

andra ord inte. Med narkotika avses i Sverige enligt 8 § första

stycket narkotikastrafflagen sådana läkemedel eller hälsofarliga

varor, eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med

sådana egenskaper, som på grund av sina starkt vanebildande

egenskaper är föremål för internationell kontroll enligt

internationella överenskommelser som Sverige biträtt eller

sådana produkter som regeringen förklarat vara narkotika.

 Utöver de narkotiska medlen (inkl. de psykotropa substanser-

na) som kontrolleras enligt FN-konventionerna kan alltså

regeringen besluta att vissa varor som uppfyller kriterierna i

8 § narkotikastrafflagen skall utgöra narkotika i Sverige. Här

har alltid funnits ett flertal substanser klassade som narkotika

som inte är det internationellt. Konventionerna ställer nämligen

endast upp minimikraven. Nationellt kan kontrollen vara såväl

strängare som omfatta fler varor.

 Regeringens föreskrifter finns intagna i förordningen

(1983:366) om att vissa substanser skall anses som narkotika

(ändrad senast 1989:790), som omfattar ett antal central-

stimulerande medel, hallucinogener, ett smärtstillande medel

samt ett antal sömnmedel och lugnande medel. Läkemedelsverket

har i uppgift att upprätta och kungöra en förteckning över

samtliga de produkter som är narkotika i Sverige. Den senaste

förteckningen finns i läkemedelsverkets föreskrifter

(LVFS 1990:47) om förteckningar över narkotika.

 De svenska bestämmelserna har naturligtvis samma syfte som de

internationella, nämligen att begränsa användningen av narkotika

till medicinska ändamål och forskningsändamål. Bestämmelserna är

uppdelade mellan narkotikaförordningen och narkotikakungörelsen

på sådant sätt, att förordningen innehåller de allmänna

bestämmelserna om begränsningar i rätten att hantera narkotika

och om krav på särskilda tillstånd för att få hantera narkotika

medan kungörelsen innehåller detaljbestämmelserna.

 23

 Prop. 1991/92:107 De

läkemedel som omfattas av de internationella konven-

tionerna om narkotika och om psykotropa substanser återfinns i

sin legala användning huvudsakligen bland smärtstillande medel,

sömnmedel och lugnande medel. Den allmänna narkotikakonventionen

och därmed också de svenska narkotikaförteckningarna har för

vissa substanser regeln, att de bruksfärdiga läkemedlen

klassificeras som narkotika endast om de innehåller mer än en

viss mängd verksam substans. Sådana substanser är dextropropoxi-

fen, kodein, etylmorfin och folkodin. De läkemedel av denna typ

som används i Sverige överskrider inte de satta gränserna.

 Jag har nu lämnat en relativt bred redovisning av den rätts-

liga regleringen på läkemedels- och narkotikaområdena samt av

bakgrunden till och utgångspunkterna för de förslag som jag i

det följande kommer att lägga fram. I de återstående avsnitten

av den allmänna motiveringen diskuterar jag nu olika frågor som

har direkt anknytning till själva lagförslagen och motiverar de

lösningar som jag förordar. Med undantag för avsnitt 2.13, som

jag ägnar åt narkotikafrågor, tar jag i dessa avsnitt upp skilda

aspekter på läkemedelskontrollen.

2.2 Inriktningen av läkemedelskontrollen

 Mitt förslag: Den nya läkemedelslagen skall, i likhet

 med den gällande LF, omfatta sådana former av kontroll

 som behövs för att garantera att konsumenterna får

 säkra och verksamma läkemedel av god kvalitet.

 Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag (se

promemorian s. 13-15).

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller

lämnar förslaget utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Innan jag övergår till att redovisa

hur jag ser på frågorna om bl.a. läkemedelsbegreppet, lagens

tillämpningsområde, kraven på läkemedel och kontrollens närmare

utformning skall jag ta upp några mer övergripande frågor. I

avsnitt 2.2-2.4 behandlar jag i nämnd ordning inriktningen av

läkemedelskontrollen, gemensamma EES-regler och målen på

läkemedelsområdet. I detta avsnitt lägger jag i det följande

fram min syn på frågan hur kontrollen bör inriktas.

 Av vad jag nämnt tidigare (särskilt i avsnitt 2.1.1 och 2.1.2)

har framgått att läkemedlen har stort värde för den enskilde och

samhället, samtidigt som de kan medföra skador. Likaså har det

framgått där, att det därför sedan länge framstått som angeläget

att skapa rättsregler till skydd mot dessa skador. I svensk rätt

finns det dock inte någon samlad reglering av säkerhets- och

ansvarsfrågorna.

 Det gällande, generella rättsliga skyddet mot produkter som på

något sätt är bristfälliga har såväl civilrättslig som

offentligrättslig inriktning. De civilrättsliga bestämmelserna

tar sikte på att reglera förhållandet mellan enskilda och

medverkar härigenom till att skapa rättvisa eller balans mellan

motstående parter. Säljarens ansvar för att faktiska fel inte

förekommer har i det avseendet praktiskt sett störst betydelse.

Det köprättsliga felansvaret aktualiseras när en såld vara

avviker från vad säljaren enligt avtalet är skyldig att

leverera. Detta ansvar gäller därför bara i förhållande till

köparen.

 24

 Prop. 1991/92:107 Vid sidan

av säljarens köprättsliga ansvar har tillverkaren

ett produktansvar. Med denna term avses skadeståndsansvar för

skador som produkten orsakar på annat än själva produkten. Detta

ansvar brukar beskrivas som att tillverkaren har ansvaret för

skadebringande egenskaper hos produkten. Ansvaret för skador som

uppstår hos något annat än produkten gäller i förhållande till

såväl köparen som tredje man. Risken för sådant ansvar i form av

skadeståndsskyldighet kan t.ex. ge ett företag anledning att

återkalla en produkt som visat sig farlig. Produktansvaret kan

alltså verka skadeförebyggande, men ansvarets mest framträdande

funktion är annars reparativ. Den pågående utvecklingen inom

produktansvarsrätten har för övrigt lett fram till att det

införts ett strikt ansvar för produktskador. Riksdagen har

sålunda nyligen antagit en produktansvarslag (1992:18) med sådan

inriktning (prop. 1990/91:197, 1991/92:LU14, rskr. 78). Lagen

träder i kraft den 1 januari 1993 och kan då komma att få

betydelse på läkemedelsområdet. Innan jag kommer in på den

offentligrättsliga regleringen av farliga varor skall jag därför

något uppehålla mig vid den skadelidandes möjligheter att få

ersättning vid läkemedelsskador.

 Läkemedel kommer att omfattas av det allmänna produktansvaret

enligt produktansvarslagen, dvs. det skadeståndsansvar som

gäller för den som tillhandahåller en produkt. Hittills har det

varit en förutsättning för att skadeståndsskyldighet till följd

av läkemedelsskador skall uppkomma att skadan orsakats av

oaktsamhet. Produktansvarslagen bygger på ett EG-direktiv och

innebär ett skärpt skadeståndsansvar för produktskador.

Ersättningsskyldighet skall föreligga även om oaktsamhet inte

kan visas, s.k. strikt ansvar.

 På läkemedelsområdet ersätts numera flertalet produktskador

genom en särskild ersättningsanordning. En frivillig, kollektiv

försäkring, läkemedelsförsäkringen, kan ge ersättning för skador

som uppstått i samband med användningen av sådana läkemedel som

sålts eller lämnats ut i Sverige. I vissa delar är den mer

förmånlig för den skadelidande än den beslutade

produktansvarslagen. I andra delar ger den sämre skydd. För-

säkringen gäller skador, där behandling sökts första gången

efter den 30 juni 1978. En skada skall anmälas senast tre år

efter det att patienten fått vetskap om att skadan sannolikt

orsakats av ett läkemedel.

 Försäkringen gäller framför allt oförutsedda skador. Kända

biverkningar kan ersättas om de varit oväntade eller oväntat

svåra i ett visst fall. Den som har en allvarlig sjukdom måste

dock bära en större risk själv. Ersättning lämnas inte för

utebliven effekt, följdskador och skador som uppkommit till

följd av uppenbar oaktsamhet eller av missbruk. Inte heller

ersätts följdskador som uppkommit vid en sysselsättning som är

uppenbart olämplig med hänsyn till läkemedlets verkan. Det är

möjligt att försäkringsåtagandet nu kommer att omarbetas och

anpassas till produktansvarslagens ersättningssystem.

 På sjukvårdsområdet finns förutom läkemedelsförsäkringen också

en patientförsäkring som kan lämna ersättning för skador som

erhållits i samband med behandling. Ibland kan det vara tveksamt

vilken av försäkringarna som skall ersätta en viss skada.

 Jag har nu belyst hur de civilrättsliga reglerna i viss ut-

sträckning kan ha betydelse för produktsäkerheten. Ansvaret

kommer emellertid i dessa fall att utkrävas först om den

enskilde åberopar det. En offentligrättslig reglering av farliga

varor får däremot en mer generell tillämpning, till följd av att

 25

 Prop. 1991/92:107ansvaret för

 kontrollen läggs på en tillsynsmyndighet. De olika

slagen av reglering av farliga varor får följaktligen sägas i

viss utsträckning samverka.

 Staten har det yttersta ansvaret för att farliga produkter

inte finns på marknaden och medel måste därför finnas för att

garantera detta. Stora fördelar kan vinnas om denna kontroll

sätts in på ett tidigt stadium och redan innan konsumenterna

kommer i kontakt med produkterna. Utvecklingen i Västeuropa går

emellertid mot en väsentligt minskad användning av system med

obligatorisk förhandskontroll av produkter genom godkännande av

statliga myndigheter innan produkterna släpps ut på marknaden.

Produkter som har tillverkats enligt standard kan i stället

kontrolleras av ett utomstående, kvalificerat provningsorgan.

Samtidigt står det klart, att en obligatorisk kontroll måste

finnas på områden, där det ställs oavvisliga säkerhetskrav. På

läkemedelsområdet är det sålunda uppenbart, att skyddet måste

utformas som en obligatorisk kontroll av en statlig myndighet

och regleras i lag.

 Av särskilt intresse när det gäller produktsäkerheten är

produktsäkerhetslagen (1988:1604). Lagen är inriktad på att

åstadkomma rättelse i fråga om farliga produkter som redan har

nått ut till konsumenterna och den gäller i den mån inte

särskilda bestämmelser med samma ändamål har meddelats om en

vara eller tjänst. På läkemedelsområdet krävs det emellertid -

som jag redan nämnt - att det dessutom finns regler som tar

sikte på att förhindra att farliga varor över huvud taget når

fram till konsumenterna. Sådan säkerhet kan åstadkommas genom

olika former av förhandskontroll, fortlöpande övervakning,

godkännande och tillståndskrav i olika distributionsled. Den

gällande LF har i huvudsak en sådan inriktning. Som jag ser det

är det nödvändigt, att även den nya läkemedelslagen tar sikte på

att kontrollera läkemedlen såväl redan innan de används som så

länge de finns kvar på marknaden. Produktkontrollen måste med

andra ord kompletteras med en kontroll i distributionsleden.

 Enligt min mening är det ofrånkomligt att läkemedelslagen -

liksom den gällande LF - ges en vidare inriktning än in-

riktningen enbart på den traditionella produktsäkerheten. Lagen

måste dessutom utgöra en garanti för att den enskilde

tillförsäkras läkemedel som är verksamma och har en till-

fredsställande kvalitet. Det är nämligen inte tillräckligt att

läkemedlen är säkra. Därutöver måste krävas, att de på bästa

möjliga sätt kan bidra till att en god hälsa uppnås och

bibehålls. Det betyder att egentligen alla led i läke-

medelshanteringsprocessen är lika viktiga, även det sista som

har med användningen att göra. Dessutom har informationen om

läkemedel betydelse för såväl säkerhet som ett ändamålsenligt

behandlingsresultat. Det bör därför i den nya lagen också finnas

bestämmelser om sådan information.

2.3 Gemensamma regler i ett europeiskt

 ekonomiskt samarbetsområde

 Mitt förslag: De svenska reglerna på läkemedelsområdet

 ändras så att de är förenliga med de regler som avses

 gälla enligt det föreslagna EES-avtalet. Detta kan ske

 utan att några grundläggande principer för den svenska

 läkemedelskontrollen efterges.

 26

 Prop. 1991/92:107

Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag ( se

promemorian s. 15-19).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan

erinran av samtliga remissinstanser. Statskontoret och

Grossistförbundet Svensk Handel frågar sig dock hur framtida EG-

regler skall införas och genomföras i svensk rätt.

Kommerskollegiet efterlyser en jämförande beskrivning av EG-

reglerna i förhållande till de gällande, svenska rättsreglerna.

 Skälen för mitt förslag: Inledningsvis skall jag här i kort-

het nämna något om det arbete som bedrivs inom EG för att

förverkliga den inre marknaden och som också har intresse för

den svenska läkemedelslagstiftningen.

 EG:s mål att upprätta ett område utan inre gränser till ut-

gången av år 1992 förutsätter långt gående åtgärder för att

avveckla de olika icke-tariffära handelshindren. Orsakerna till

de kontroller som finns skall därför undanröjas. I princip skall

gälla, att bl.a. en produkt som framställts i ett land enligt de

regler som gäller där också skall godkännas i de andra

medlemsländerna. Om det behövs några kontroller, skall dessa

göras i ursprungslandet och inte vid de inre gränserna.

 Uppgiften att harmonisera medlemsländernas lagstiftning och

övriga föreskrifter är centralt i arbetet med att undanröja

handelshindren. Harmoniseringen genomförs med hjälp av för-

ordningar, som gäller direkt i medlemsländerna, eller direktiv

med gemensamma regler som dessa länder sedan i princip är

skyldiga att omsätta i nationella föreskrifter. Syftet med

arbetet är att få till stånd enhetliga regler som ligger på en

hög nivå i fråga om skyddet för hälsa och säkerhet, miljöskydd

samt konsumentskydd. Ett alternativ till harmoniseringen är dock

att man ömsesidigt erkänner nationella standarder och

specifikationer.

 Mot denna allmänna bakgrund kommer jag nu in på vad som gäl-

ler på läkemedelsområdet. EG har antagit ett stort antal

direktiv som avser läkemedelskontrollen men däremot ännu så

länge bara någon förordning. Genom dessa regler har man uppnått

en samsyn i fråga om bl.a. tillstånd till försäljning,

tillverkning och import, inspektionsverksamhet samt återkallelse

av tillstånd. Av särskilt intresse är reglerna om tillstånd till

försäljning, dvs. den förhandskontroll som innebär att läkemedel

registreras.

 Inom EG har man varit framgångsrik i fråga om att utveckla

gemensamma krav och riktlinjer för registrering av läkemedel.

När det gällt själva värderingsprocessen har det däremot visat

sig svårare att uppnå samstämmighet och den framtida

utvecklingen är oklar. Ett läkemedel får ännu så länge säljas i

en EG-stat först sedan det registrerats av statens

kontrollmyndighet. Detta strider egentligen mot principen om en

gemensam marknad och önskemålen om en fri handel inom en

gränslös inre marknad.

 Inom ramen för EG:s regelsystem på läkemedelsområdet finns för

närvarande tre varianter för läkemedelsregistrering. Förutom

registrering bara i en enda EG-stat, kan en särskild procedur

tillämpas efter det att en produkt har registrerats nationellt.

Förfarandet bygger på att den först gjorda registreringen

åberopas i andra medlemsstater och på att kontrollmyndigheterna

ömsesidigt godkänner varandras värderingar. Berörda nationella

myndigheter och EG-kommissionen skall också hållas underrättade

om att en produkt prövas enligt detta system. För produkter, som

är ett resultat av hög- eller bioteknologisk forskning, öppnar

 27

 Prop. 1991/92:107sig dessutom

 en andra, alternativ möjlighet, där utlåtande skall

lämnas av EG:s centrala läkemedelsorgan. Arbetet med

harmoniseringen inom EG i fråga om registrering av läkemedel har

sålunda delvis varit komplicerat och registreringen sker allt-

jämt till allra största delen enligt det nationella systemet.

Harmoniseringen i detta avseende kan knappast hittills sägas ha

nått mycket längre än det nordiska samarbetet. Förväntningarna

på en mer långtgående integration har med andra ord ännu inte

uppfyllts.

 I juni år 1990 inleddes formella förhandlingar mellan å ena

sidan EFTA-staterna och å andra sidan EG och EG-staterna om ett

närmare och fastare strukturerat samarbete i ett enhetligt EES.

Förhandlingarna har - såvitt nu kan bedömas - slutförts under

februari månad 1992. Ett förslag till avtal föreligger. Avsikten

är att avtalet om möjligt skall träda i kraft vid årsskiftet

1992/93, samtidigt som EG:s s.k. inre marknad fullbordas.

 Avtalet är avsett att bli ett folkrättsligt avtal och grundat

på en gemensam rättslig ordning på de områden det omfattar. Det

består av två delar, dels en huvuddel, dels bilagor. Huvuddelen

motsvarar vad som brukar kallas primärrätten inom EG, främst

Romfördragets regler. Där regleras samarbetets mål och medel.

Dessutom preciseras där grundprinciperna för de s.k. fyra

friheterna och för de angränsade politikområdena. I huvuddelen

finns också regler om gemensamma organ för beslutsfattande,

samråd m.m. I avtalets bilagor förs den s.k. sekundära EG-rätten

in, dvs. främst förordningar och direktiv som har anpassats till

EES-sammanhanget. De rättsakter på läkemedelsområdet som ingår i

avtalet finns förtecknade i bilaga II till avtalet. I stort sett

har där endast redaktionella ändringar gjorts i förhållande till

innehållet i EG-rätten.

 Artikel 7 i det förslag till avtal som föreligger ålägger

Sverige att som sådana införliva de rättsakter i avtalet som

motsvarar en EEG-förordning och att genomföra de rättsakter i

avtalet som motsvarar ett EEG-direktiv. Jag vill här fästa

uppmärksamheten på att detta innebär att direktivens resultat

skall uppnås, medan avtalet inte anger form och metod för

genomförandet. I det följande använder jag i allmänhet

beteckningen EG-direktiv och den vedertagna benämningen på ett

direktiv, när jag syftar på en sådan rättsakt i förslaget till

EES-avtal som motsvarar ett direktiv.

 Det är alltså nödvändigt att de svenska reglerna på läke-

medelsområdet förändras så att de får samma sakliga innehåll som

de regler som redan gäller inom EG. En sådan förändring skulle

för övrigt även behöva ske vid ett medlemsskap i EG. Såvitt jag

nu kan bedöma, behöver inte heller ytterligare förändringar i

våra läkemedelsbestämmelser vidtas i samband med en övergång

från det föreslagna EES-avtalet till ett eventuellt medlemskap i

EG.

 I arbetet med det förslag till ny läkemedelslagstiftning, som

jag här lägger fram, har jag noga övervägt behovet av och

möjligheterna till att förändra de svenska reglerna så att de

står i överensstämmelse med EES-avtalets regler. Redan här vill

jag också framhålla, att det gällande svenska regelverket på

läkemedelsområdet föga avviker från vad Sverige enligt

förordning och direktiv har att införa resp. genomföra. I den

mån det föreligger några skillnader mellan svensk rätt och vad

som sålunda krävs av nationella regler, kan också en sådan

förändring genomföras, utan att några av de grundläggande

principerna för läkemedelskontrollen som vi hittills har slagit

 28

 Prop. 1991/92:107vakt om

behöver efterges. När det gäller frågan om genomförandet

av EES-reglerna har jag anledning att återkomma mer i detalj i

samband med att jag redovisar förslagen i olika sakfrågor.

 Man får nog anledning att räkna med att arbetet med att upp-

rätta det ekonomiska samarbetsområdet kommer att kräva ett

fortlöpande lagstiftningsarbete för att införliva eller ge-

nomföra tillkommande EES-regler i svensk rätt. Inom en relativt

snar framtid kan därför det svenska regelsystemet på läkemedel-

sområdet behöva ändras i vissa delar.

2.4 Målen på läkemedelsområdet

 Mitt förslag: Principerna för produktkontrollen av

 läkemedel, den övriga läkemedelskontrollen och

 användningen av läkemedel läggs fast genom

 läkemedelslagen. Det är dock inte nödvändigt att någon

 särskild målbestämmelse skrivs in i lagen.

 Promemorians förslag: I den nya läkemedelslagen skall målet på

läkemedelsområdet anges. Målet är att tillgodose behovet av

ändamålsenliga läkemedel till rimliga kostnader för det allmänna

och den enskilde. Dessutom är målet att uppnå ett val och en

användning av läkemedel som är ändamålsenlig.

 Remissinstanserna: Endast ett mindre antal remissinstanser har

berört frågan om målet på läkemedelsområdet. De flesta av dessa

har i och för sig tillstyrkt att en målbestämmelse tas in i

lagtexten men har haft åtskilliga invändningar mot de

formuleringar som föreslås i promemorian. Svea hovrätt har

ifrågasatt om det över huvud taget finns något behov av en sådan

bestämmelse.

 Skälen för mitt förslag: Hälso- och sjukvårdspolitiken utgör

ett viktigt inslag i den allmänna välfärds- och socialpolitiken.

I såväl HSL som i TvL anges därför målet för verksamheten. Målet

för all hälso- och sjukvård är en god hälsa på lika villkor för

hela befolkningen. På ett likartat sätt har målet på

tandvårdsområdet formulerats. Där finns sålunda mycket allmänt

hållna riktlinjer för den som skall tillämpa lagstiftningen.

Såväl i läkemedelsutredningens förslag som i departementsprome-

morian finns också bestämmelser av vad som brukar betecknas som

målsättningskaraktär. Jag vill dock betona att det här är fråga

om bestämmelser, som inte kan läggas till grund för rättsliga

anspråk.

 Läkemedlens centrala roll i hälso- och sjukvården i vid-

sträckt bemärkelse gör att de nämnda övergripande målen måste

vara riktmärken även på läkemedelsområdet, utan att för den

skull några särskilda bestämmelser enligt min mening behöver

skrivas in i den nya läkemedelslagen. Sådana allmänt hållna mål

som anges i de grundläggande hälso- och sjukvårdsförfattningarna

behöver däremot konkretiseras och anpassas till de särskilda

förutsättningar som gäller på läkemedelsområdet. Jag vill därför

något ytterligare uppehålla mig vid frågan.

 Allmänt gäller att en god hälsa många gånger inte kan uppnås

utan en god tillgång till effektiva och säkra läkemedel av god

kvalitet. Konsumenterna måste följaktligen ges tillgång till

ändamålsenliga läkemedel till rimliga kostnader för det allmänna

och den enskilde. Ett hälsoekonomiskt synsätt måste då vara

utgångspunkten. Utvecklingen av nya läkemedel måste samtidigt

 29

 Prop. 1991/92:107inriktas på

dessa krav och svara mot de behov som finns.

 Det är med andra ord av största vikt, att kraven på själva

läkemedelsprodukterna är högt ställda. Likaså är det angeläget

att dessa krav följs upp, när det gäller användningen av

läkemedel. Den enskilde bör ges möjlighet till ett ökat

ansvarstagande för sitt hälsotillstånd samt för valet och

användningen av läkemedel. Det krävs därför att informationen om

läkemedel har ett sådant innehåll och en sådan form att risken

för skador förebyggs och att en ändamålsenlig användning av

läkemedel främjas. Varje läkemedel skall användas på ett sådant

sätt, att bästa hälsofrämjande eller lindrande effekt uppkommer.

Användningen får därför inte medföra skada, som står i

missförhållande till den avsedda verkan med läkemedlet. Dessutom

bör det vara en strävan att läkemedlen används på sådant sätt,

att den samlade effektiviteten i vården främjas, bl.a. genom att

de totala vårdkostnaderna blir så låga som möjligt.

 Det förslag till läkemedelslag som jag i detta ärende lägger

fram bygger på de mål som jag har nämnt. Det är självfallet

dessutom angeläget att de mål på läkemedelsområdet som vi

arbetar mot i Sverige inte är i otakt med målen i det övriga

Europa. Det kan konstateras att så inte heller är fallet. Jag

kan här bara peka på de grundläggande principerna för

läkemedelskontrollen inom EG, som har kommit till uttryck i

flera av de direktiv som Sverige enligt det föreslagna EES-

avtalet åtar sig att genomföra, t.ex. direktiv 65/65/EEG och

75/319/EEG. Huvudmålet för regleringen är enligt dessa direktiv

att skydda folkhälsan. Målet skall nås med sådana medel som inte

hämmar utvecklingen av läkemedelsindustrin och handeln med

läkemedel. I senare direktiv har detta mål bekräftats och

preciserats (se t.ex. direktiv 83/570 och 89/341/EEG).

 Jag har nu gett min syn på några övergripande frågor i den

föreslagna, nya lagstiftningen och kommer strax in på frågor som

mer direkt knyter an till olika lagbestämmelser. Först skall jag

då behandla begreppet läkemedel och den föreslagna

läkemedelslagens tillämpningsområde.

2.5 Begreppet läkemedel och lagens

 tillämpningsområde

 Mitt förslag: Definitionen av begreppet läkemedel

 förenklas. Denna definition utgör sedan utgångspunkten

 när den föreslagna lagens tillämpningsområde bestäms.

 Med hänsyn till behovet av kontroll görs dock

 tillämpningsområdet genom ytterligare avgränsningar

 såväl något snävare som vidare än vad själva

 definitionen ger vid handen. Även radioaktiva

 läkemedel kontrolleras med stöd av den föreslagna

 lagen. Varken de s.k. fria läkemedlen eller

 naturmedlen undantas från den vanliga läke-

 medelskontrollen. Ett enkelt registreringsförfarande

 införs för vissa homeopatiska medel.

 Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag utom när

det gäller den lagtekniska konstruktionen av vissa undantag från

lagens huvudregel (se promemorian s. 19-20).

 Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstaner till-

styrker eller lämnar förslaget utan erinran. Läkemedelsverket

 30

 Prop. 1991/92:107förordar

dock att de fria läkemedlen inte särskilt undantas från

lagens tillämpningsområde utan i stället särbehandlas när det

gäller dokumentationen. Några remissinstanser anser att

särregler för naturmedel bör behållas eller att beteckningen

naturmedel bör finnas kvar. Vissa instanser är tveksamma till

den föreslagna regleringen av homeopatiska medel.

 31

 Prop. 1991/92:107Skälen för

mitt förslag

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Det framstår som självklart för var och en att läkemedlen utgör

värdefulla hjälpmedel i hälso- och sjukvården och framför allt

för att förebygga, lindra och bota sjukdomar m.m. och symtom på

sjukdomar m.m. hos människor och djur. En sådan allmän

beskrivning av läkemedelsprodukterna är dock inte tillräcklig,

när det gäller att precisera vad som avses med läkemedel och

bestämma den föreslagna lagens tilllämpningsområde. Innan jag

ger mig in på dessa frågor skall jag dock först lämna en

översikt över de huvudgrupper av läkemedel som finns på

marknaden och något beröra hur de behandlas i LF. I avsnitt 2.6

och 2.7 kommer jag utförligare att uppehålla mig vid kraven på

olika grupper av läkemedel resp. förhandskontrollens innehåll

och utformning.

 Enligt LF är en farmacevtisk specialitet ett standardiserat

läkemedel som är avsett att tillhandahållas förbrukaren i

tillverkarens originalförpackning. Läkemedel med samma verksamma

beståndsdel men som tillhandahålls i olika läkemedelsformer

eller styrkor anses utgöra skilda specialiteter. Även speciali-

teter som i alla avseenden är likvärdigga men tillhandahålls av

olika tillverkare betraktas som skilda specialiteter. De

läkemedel som nu används i hälso- och sjukvården hör till mycket

stor del (omkring 95 procent) till gruppen farmacevtiska specia-

liteter.

 Farmacevtiska specialiteter måste som regel vara registrerade

av läkemedelsverket för att få säljas. Däremot behöver läkemedel

som beretts för en viss patient eller ett visst tillfälle - s.k.

extemporeläkemedel - inte registreras. Sådana beredningar

dominerade läkemedelsmarknaden i början av detta århundrade men

svarar numera bara för någon procent av läkemedelsanvändningen.

 Vissa läkemedel som efterfrågas i vården och som inte finns

tillgängliga som farmacevtiska specialiteter tillverkas av

Apoteksbolaget som s.k. lagerberedningar (lagerextempore). För

att produktionskvalitet och produktionseffektivitet skall uppnås

har produktionen av beredningarna standardiserats. Dessa utgörs

huvudsakligen dels av traditionella läkemedel, som ofta är

otillfredsställande dokumenterade, dels av läkemedel som används

av så få patienter, att de aldrig kan ge underlag för den

dokumentation som krävs för registrering som farmacevtisk

specialitet (s.k. orphan drugs). Lagerberedningarna skulle för

att få säljas på samma sätt som de farmacevtiska specialiteterna

egentligen behöva vara registrerade av läkemedelsverket. I

praxis har lagerberedningarna dock betraktats som

extemporeberedningar.

 Vissa läkemedel är i flertalet avseenden undantagna den van-

liga läkemedelskontrollen. Detta gäller bl.a. de s.k. fria

läkemedlen, om de uppfyller de villkor i fråga om sammansättning

och märkning som läkemedelsverket föreskriver. Till gruppen fria

läkemedel hör bl.a sårsalvor, antiseptiska lösningar och

liniment. En annan grupp av läkemedel som i princip särbehandlas

är de s.k. naturmedlen. Dessa medel karakteriseras av att den

verksamma beståndsdelen eller de verksamma beståndsdelarna ut-

görs av en växt- eller djurdel, ett mineral eller någon bak-

teriekultur, något salt eller någon saltlösning som förekommer i

naturen. Medlen får, enligt vad som framgår av betryggande

erfarenhet, inte medföra hälsorisker för för människor eller

 32

 Prop. 1991/92:107djur, när de

 används till normalt bruk. De grundläggande

reglerna om naturmedel som inte är avsedda för injektion finns

för närvarande i 1 § 3 mom. första stycket 2 och fjärde stycket

LF och i fråga om naturmedel för injektion i lagen (1981:50) med

bestämmelser om vissa medel avsedda för injektion. Ett

naturmedel som inte är avsett för injektion skall för att bli

undantaget från LF:s tillämpningsområde och få säljas fritt

anmälas till läkemedelsverket och granskas av verket. Närmare

föreskrifter om anmälan och granskningen finns i LVFS 1990:50.

Granskningen omfattar kravet på ursprung samt riskbedömning med

hänsyn till vad som uppgivits om dosering och användning. Konsu-

mentverket utövar tillsyn enligt marknadsföringslagen

(1975:1418) och livsmedelsverket enligt livsmedelslagen

(1971:511). Naturmedel för injektion kontrolleras mer ingående,

se LVFS 1990:51-53, som innehåller föreskrifter när det gäller

förordnande, utlämnande, tillverkning m.m. samt hantering inom

hälso- och sjukvården.

 Jag skall slutligen peka på ytterligare en grupp av läkemedel

som fått en särskild reglering i LF. Det är de s.k. homeopatiska

medlen, som faller utanför kontrollen, om de inte har en halt av

verksam beståndsdel som överstiger en miljondel av medlets vikt.

Överväganden

Efter denna redovisning av läkemedelsprodukterna övergår jag nu

till att ge min syn på hur avgränsningen av begreppet läkemedel

och lagens tillämpningsområde bör göras. Först vill jag då slå

fast att det är nödvändigt att definitionen i en ny svensk

läkemedelslag liksom lagens tillämpningsområde uppfyller de krav

som Sverige åtar sig att uppfylla enligt det föreslagna EES-

avtalet. Enligt min mening kan detta ske utan att den gällande

läkemedelsdefinitionen egentligen ändras i sak. Utformningen av

läkemedelsdefinitionen är till stor del en fråga av juridisk-

tekniskt slag. Jag avser därför att inte här fördjupa mig i

denna, relativt besvärliga fråga utan nöjer mig med de

riktlinjer jag redovisat och hänvisar i övrigt till den

utförliga behandlingen i specialmotiveringen (se

1-3 §§).

 Praktiska skäl talar för att de radioaktiva läkemedlen tas in

under en ny läkemedelslags tillämpningsområde och att de

homeopatiska medlen kontrolleras genom ett enkelt registre-

ringsförfarande. De närmare skälen för ett sådant registre-

ringsförfarande skall jag strax utveckla. För produktgrupperna

fria läkemedel och naturmedel behövs - som jag också strax skall

återkomma till - en viss lagteknisk justering i förhållande till

departementspromemorians förslag för att en bättre överens-

stämmelse med EES-reglerna skall uppnås.

 Först skall jag ta upp gruppen homeopatiska medel till dis-

kussion. De medel som ingår i den gruppen undantas nu, som

konstaterats i bakgrundsavsnittet, utan vidare prövning från den

vanliga läkemedelskontrollen, under förutsättning att de inte

innehåller någon verksam beståndsdel som överstiger en miljondel

av medlets vikt. Om så är fallet, måste de registreras för att

få säljas. Något homeopatiskt medel har hittills inte

registrerats i Sverige.

 De homeopatiska medlen har en betydligt större användning inom

särskilt vissa EG-länder än i Sverige. I de förslag till EG-

direktiv som föreligger tillåts att medlen antingen kontrolleras

som andra läkemedel, enbart förs in i register under vissa

 33

 Prop.

1991/92:107förutsättningar eller inte alls regleras. Medel som tillåts i

ett medlemsland måste dock tillåtas i övriga medlemsländer.

 För att vi i Sverige i framtiden inte skall få ett utbud av

homeopatiska produkter som kan bli svårt att överblicka och som

kan innebära säkerhetsrisker, ligger det närmast till hands att

kontrollera dessa medel genom en registrering efter den modell

som avses tillämpas inom EG. En del av de antroposofiska medlen

kan på detta sätt också föras in under kontrollen. Det är också

den lösning som jag förordar. Den lagtekniska utformningen av

ett sådant registreringsförfarande behandlar jag i

specialmotiveringen (2 §).

 Mitt förslag när det gäller naturmedel innebär också en nyhet

och att den specialreglering som gällt här i landet sedan mitten

på 1970-talet upphör. De nu gällande, särskilda bestämmelserna

för naturmedel innebär att dessa medel efter ett enklare

prövningsförfarande är undantagna från den egentliga läkeme-

delskontrollen. Detta är en ordning som inte har någon

motsvarighet i de regler som skall genomföras enligt det

föreslagna EES-avtalet och i framtiden därför inte heller kan

behållas i Sverige. Medlen måste följaktligen förhandsgranskas

på likartat sätt som de övriga, industriellt tillverkade

läkemedlen.

 Min bedömning är att motsvarande måste gälla för de fria

läkemedlen. En del av naturmedlen och de fria läkemedlen kommer

i framtiden förmodligen att kunna hänföras till andra

varugrupper än läkemedel. Andra kan komma att godkännas som

läkemedel med tillämpning av de mer begränsade krav på kontroll

och dokumentation som - i enlighet med direktiven 65/65 och

87/21/EEG - bör fastställas för vissa traditionella produkter.

Det är i första hand läkemedelsverket som har att bestämma dessa

krav. Jag återkommer till frågan i specialmotiveringen under 6

§.

 När det sedan gäller benämningen i framtiden av de varor som

för närvarande betecknas som naturmedel, är detta egentligen

inte en fråga som det finns anledning för mig att ta ställning

till. Dessa medel får säljas, om de efter en förhandskontroll

godkänts för försäljning. Det är möjligt att det finns ett behov

av en särskild beteckning för en del av de produkter som i dag

betecknas som naturmedel och blir kvar på läkemedelsmarknaden.

För att inte någon skall få intryck av att den nuvarande

särregleringen för naturmedel lever kvar, bör man dock undvika

att beteckna dessa produkter som naturmedel.

 34

 Prop. 1991/92:1072.6 Kraven

på läkemedel

 Mitt förslag: De nuvarande, grundläggande kraven i

 fråga om läkemedlens kvalitet, effekt och säkerhet

 liksom kraven i övrigt upprätthålls. Utgångspunkten är

 att likartade krav ställs på alla läkemedel, men att

 kraven ändå i viss utsträckning anpassas till behovet

 av kontroll.

 Promemorians förslag överensstämmer i sak med mitt förslag (se

promemorian s. 22-27).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan

erinran av nära nog samtliga remissinstanser som yttrat sig i

frågan. Endast Svea hovrätt anser att kraven är självklara och

inte behöver anges uttryckligen. Apoteksbolaget framhåller att

krav på klinisk dokumentation inte bör ställas för de läkemedel

som tillverkas inom Apoteksbolaget efter recept. Även LIF-RUFI

uppehåller sig vid frågan om kraven på lagerberedningar och

framför som sin mening att kravet på ändamålsenlighet bör

omfatta även lagerberedningar.

Skälen för mitt förslag

Bakgrund och nuvarande förhållanden

De grundläggande, gällande kraven på läkemedel i allmänhet anges

i LF, medan särskilda bestämmelser för radioaktiva läkemedel

finns i lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel. Kraven ställs

särskilt höga på sådana läkemedel som utgör farmacevtiska eller

radiofarmacevtiska specialiteter.

 Redan av min redovisning i avsnitt 2.5 har i viss mån framgått

att kraven för läkemedel inte är enhetliga. Däremot är det på

det sättet att LF ställer vissa grundläggande krav på alla

läkemedel. Dessa krav tar sikte på läkemedlens farmakologisk-

terapeutiska egenskaper, informationen om läkemedlen och

läkemedelspriset.

 Kraven i fråga om läkemedlens egenskaper är självfallet av

central betydelse. Av 4 § LF framgår att varje läkemedel skall

vara av fullgod beskaffenhet och inte vid normal användning får

medföra skadeverkningar som står i missförhållande till den

avsedda effekten. Föreskriften utgör enligt motiven till

förordningen (prop. 1962:184 s. 134) också en bas för

läkemedelskontrollorganets handlande i ett visst fall.

 I begreppet fullgod beskaffenhet innefattas att läkemedlet är

lämpligt för den avsedda användningen och att det är rent, av

rätt styrka, tillräckligt hållbart etc. Den ursprungliga

läkemedelskontrollen inriktades huvudsakligen på att förhindra

att produkter som inte uppfyllde kraven på fullgod beskaffenhet

kom till användning. När numera kravet på fullgod beskaffenhet

kommit att framstå som självklart, inriktas uppmärksamheten i

bedömningen i stället på avvägningen mellan läkemedlens positiva

värde och negativa egenskaper. Denna avvägning får en särskild

betydelse i fråga om de farmacevtiska specialiteterna. För de

farmacevtiska specialiteterna gäller nämligen särskilda krav.

Sådana läkemedel får, som jag redan nämnt i avsnitt 2.5, i regel

säljas bara om de blivit registrerade av läkemedelsverket.

 Den grundläggande förutsättningen för registrering är att en

specialitet är ändamålsenlig. Detta innebär, förutom att de

 35

 Prop.

1991/92:107grundläggande kraven som gäller för alla läkemedel har upp-

fyllts, att den har effekt vid den eller de indikationer som

anges. Effekten får inte ses fristående utan måste vägas mot de

skadliga biverkningarna. Dessa får nämligen inte stå i

missförhållande till den avsedda effekten. Praktiskt sett

betyder detta att biverkningarna inte får vara svårare eller mer

omfattande än vad som med hänsyn till vetenskapens ståndpunkt i

varje läge måste godtas. Avgörande för bedömningen blir sålunda

nettovinsten från medicinsk synpunkt.

 Den väsentligaste delen i registreringsprövningen utgörs med

andra ord av avvägningen av den avsedda effekten mot riskerna

för biverkningar. Ett läkemedel måste dessutom alltid bedömas

mot bakgrund av bl.a. svårighetsgraden av den sjukdom mot vilken

det är avsett för och alternativa terapeutiska möjligheter. Ett

läkemedel som representerar en unik behandlingsmodell för en

allvarlig sjukdom kan därför komma att accepteras, trots att det

kanske samtidigt ger upphov till svåra biverkningar. Bevisbördan

för dessa omständigheter ligger på tillverkarna, som därför

måste ta fram det underlag som behövs för läkemedelsverkets

bedömningar.

 Det finns dessvärre inte någon praktisk möjlighet att före

registreringen och en mer omfattande användning upptäcka

relativt lågfrekventa biverkningar. I stället blir det fråga om

att tillverkaren med en tillräcklig grad av säkerhet skall göra

sannolikt att användningen av läkemedlet inte är förbunden med

oacceptabla biverkningar. Vilken dokumentation som skall krävas

i detta avseende kan man också ha olika uppfattningar om.

 Varje prövning av ett läkemedel innebär sålunda en avvägning

mellan olika för- och nackdelar som är kända vid tillfället.

Registreringsbeslutet kan dock knappast bli bättre än vad

kunskapsunderlaget medger, och det kan senare genom tillkommande

erfarenheter behöva omprövas. Prövningen innefattar också många

avvägningar som svårligen kan anges i en författning eller i

andra generella termer.

 De gällande kraven på information om läkemedel framgår av 5 §

LF. När ett läkemedel lämnas ut skall det - om inte läke-

medelsverket har medgett annat - vara fullständigt deklarerat i

fråga om medlets sammansättning och halt av beståndsdelar som

ingår i medlet. Benämningen på ett läkemedel får inte vara

vilseledande i fråga om medlets sammansättning, verkan eller

övriga egenskaper. Inte heller får benämningen vara sådan att

den kan förorsaka att läkemedlet förväxlas med ett annat läke-

medel. Särskilda krav ställs också på märkningen av läkemedel.

 Kraven på läkemedlens kvalitet, effekt och säkerhet komplet-

teras med ett krav i 6 § LF på att priset på läkemedel skall

vara skäligt. Om det inte föreligger särskilda skäl, skall det

pris som producenten och Apoteksbolaget AB kommit överens om

betraktas som skäligt vid registreringsprövningen.

Överväganden

Av min bakgrundsbeskrivning har framgått, att de farmakologisk-

terapeutiska kraven på läkemedel bara delvis kan preciseras i

form av föreskrifter. Jag ser det ändå som angeläget att slå

fast en allmän ambitionsnivå för alla läkemedel som skall komma

till allmän användning. De måste nämligen enligt min mening

uppfylla moderna krav, såsom dessa formuleras i olika

vetenskapliga discipliner, och dessutom de andra krav som

konsumentsäkerheten ställer. Detta innebär att jag förordar att

 36

 Prop. 1991/92:107den

nuvarande ambitionsnivån i fråga om de naturvetenskapliga

kraven i läkemedelslagstiftningen upprätthålls och att kraven

när det gäller läkemedlens deklaration, benämning och märkning

inte heller efterges.

 För alla produkter som är att betrakta som läkemedel bör vissa

grundläggande krav ställas upp. I linje med denna ståndpunkt

ligger förslaget i departementspromemorian att de krav som

hittills har ställts på farmacevtiska specialiteter skall

omfatta även lager- och extemporeberedningar. Detta är som jag

ser det välmotiverat. Det är dock ofrånkomligt, att kraven i

praktiken inte kan ges samma, närmare innehåll för olika slag av

läkemedel. För de industriellt tillverkade läkemedlen måste

t.ex. den kliniska dokumentationen bli en helt annan än för

extemporeläkemedel, där den beprövade erfarenheten väger tungt.

Även när det gäller lagerberedningar liksom fria läkemedel och

naturmedel bör kraven i många fall kunna sättas lägre. Det är en

uppgift för läkemedelsverket att göra dessa bedömningar. Det

finns anledning att närmare återkomma till frågan i

specialmotiveringen (4 och 8 §§).

 Enligt LF krävs det också att priset på ett läkemedel skall

vara skäligt. Detta krav har en annan karaktär än de övriga

kraven och syftar närmast till att hålla läkemedelskostnaderna

för den enskilde och det allmänna på en godtagbar nivå. Det

framstår visserligen som angeläget, men samtidigt närmast som

självklart, att läkemedelspriserna skall vara skäliga. Som

framgått av vad jag anfört i avsnitt 2.4, måste i och för sig

rimliga kostnader vara ett centralt mål på läkemedelsområdet.

Det är dock mer tveksamt, om man i en modern lagstiftning, som

primärt har till ändamål att trygga patienternas och

allmänhetens tillgång till säkra och effektiva läkemedel av god

kvalitet, bör ställa upp ett sådant formellt villkor i samband

med den egentliga produktkontrollen. Jag ser inte heller några

faror med att prisövervakningen sker i annan ordning än i

samband med produktkontrollen.

 I EG-direktiven medges inte heller att det offentliga in-

flytandet över läkemedelspriserna samordnas med själva pro-

duktkontrollen. Däremot är det inte något där som hindrar att

läkemedelskostnaderna kontrolleras inom socialförsäkringens ram.

Det är en modell som enligt min mening bör väljas även i

Sverige.

 I överensstämmelse med vad som har angetts i årets budget-

proposition (prop. 1991/92:100, bil. 6) är det min avsikt att

inom kort föreslå regeringen att förelägga riksdagen förslag om

ändringar i förmånssystemet avseende läkemedel. Tanken är att

det för att läkemedelsförmåner skall utges från den allmänna

försäkringen skall krävas att det förmånsgrundande priset på

läkemedel skall ha bestämts i särskild ordning. Vidare avses att

beräkningen av förmånerna av prisnedsättning och kostnadsfrihet

skall grunda sig på ett sålunda angivet läkemedelspris.

2.7 Godkännande för försäljning, m.m.

 Mitt förslag: Ett läkemedel får som regel säljas först

 om det har godkänts av läkemedelsverket. Om regeringen

 eller verket ger särskilt tillstånd får det säljas

 även i andra fall. Godkännandet tidsbegränsas men får

 förnyas. De nuvarande kraven på kliniska prövningar

 37

 Prop.

1991/92:107upprätthålls. En prövning får genomföras sedan läke-

 medelsverket meddelat tillstånd.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med mitt för-

slag (se promemorian s. 28-38). Undantaget från regeln om god-

kännande som förutsättning för försäljning utformas dock något

annorlunda. Tillstånd till kliniska prövningar på djur får ges

av jordbruksverket.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller

lämnar förslaget utan erinran. I vissa yttranden, t.ex. från

Svea hovrätt, framträder dock en tveksamhet eller kritik när det

gäller utformningen av reglerna för kliniska prövningar. Svenska

Läkaresällskapet och Sveriges Läkarförbund framhåller att

anmälningsförfarandet för kliniska prövningar fungerat väl och

därför bör behållas. Sveriges Farmacevtförbundet motsätter sig

däremot inte ett ansökningsförfarande men anser det vara

angeläget med en tidsgräns för handläggningen. Läkemedelsverket

tillstyrker att ett ansökningsförfarande införs. Jordbruksverket

förordar att ärenden om kliniska prövningar på djur handläggs av

verket. Av motsatt uppfattning är läkemedelsverket och Sveriges

Veterinärförbund. LIF-RUFI har dessutom invändningar i fråga om

s.k. andrasökande (den som ansöker om godkännande sedan

originalprodukten godkänts), förnyelse av godkännande, behovet

av licenser och handläggningstider. I dessa invändningar

instämmer Grossistförbundet Svensk Handel såvitt gäller

förnyelse.

 38

 Prop. 1991/92:107Skälen för

mitt förslag

Godkännande

Bakgrund och nuvarande förhållanden

De farmacevtiska specialiteterna får i regel säljas först sedan

de registrerats av läkemedelsverket. Antalet registrerade

specialiteter på den svenska marknaden har under senare år

uppgått till omkring 3 000 och flera hundra ärenden om

registrering handläggs varje år av verket.

 Ansökan om registrering skall innehålla ett stort antal upp-

gifter om specialiteten, bl.a. dess läkemedelsform och styrka,

den deklaration som skall sättas på förpackningen och dosering.

Till ansökan skall fogas kemisk-farmacevtiska, farmakologiska,

toxikologiska, humanfarmakologiska och kliniska uppgifter.

Dokumentationen skall bestå av väl redovisade och daterade

sammanställningar av undersökningsresultat från namngivna

laboratorier eller kliniker. Den kan också bestå av artiklar i

välkända vetenskapliga tidskrifter. Alla nya rön av betydelse

för värderingen av specialiteten och som blir kända för

tillverkaren sedan registreringsansökan har sänts in skall

meddelas verket. Innan registrering kan ske skall tillverkaren

lämna in bevis om resultatet av den förhandling om

specialitetens pris, som ägt rum med Apoteksbolaget.

 Verkets utredning av specialiteten utmynnar i utförliga ut-

redningsprotokoll, som tillställs den sökande. Ärendet föredras

härefter i den rådgivande läkemedelsnämnden, i de fall ansökan

avser ett läkemedel med en ny kemisk substans eller en ny

indikation eller föreslås bli avslagen. På grundval av nämndens

bedömning fattar verket beslut i registreringsfrågan. I samband

med registreringen bestäms om försäljningen skall underkastas

några särskilda restriktioner, t.ex. receptbeläggning eller krav

på varningstext på förpackningen. Verkets beslut som innebär

avslag på en registreringsansökan kan efter överklagande prövas

av kammarrätten.

 Läkemedelsverket får på grunder som särskilt har angetts i LF

återkalla en registrering. Registreringen av en farmacevtisk

specialitet kan också upphöra att gälla på begäran av den som

fått registreringen. Vanligtvis återkallas registreringen av den

som fått registreringen därför att försäljningen av

specialiteten är så liten, att det inte längre bedöms ekonomiskt

lönsamt att behålla den på marknaden. Fortfarande finns det dock

på den svenska marknaden ett stort antal specialiteter med en

synnerligen liten omsättning. En del bibehålls med hänsyn bl.a.

till att det anses medicinskt motiverat att ha dem kvar, dvs.

som en service för hälso- och sjukvården.

 Från principen att endast de specialiteter som registrerats

får säljas måste göras flera undantag. Så kan de specialiteter

som används under de kliniska prövningarna naturligt nog inte

vara registrerade.

 Även i de fall det finns specialiteter som bedöms nödvändiga

för t.ex. behandlingen av en viss sjukdom, och som inte har

registrerats här i landet eller har avregistrerats, måste i

allmänhet användningen tillåtas. Sådan försäljning av icke

registrerade specialiteter kan ske sedan läkemedelsverket lämnat

tillstånd i varje särskilt fall eller för varje särskilt

ändamål, s.k. licensförsäljning. Generell licens kan beviljas

till en klinik under en viss tid och avser då en bestämd

 39

 Prop. 1991/92:107kvantitet.

Framställningen om licens skall åtföljas av

förskrivarens motivering. Tillståndet får förbindas med de

villkor som behövs för att förebygga skada. De läkemedel som

används efter licens utgör en obetydlig andel av all

läkemedelsanvändning.

 Ett annat undantag från principen om registrering som förut-

sättning för försäljning utgör möjligheten till s.k. frilistning

enligt 12 § LK. Den innebär att läkemedelsverket, när det finns

särskilda skäl, kan medge försäljning av en specialitet, om den

har begärts registrerad, men ansökan ännu inte har avgjorts.

Beslut om frilistning kan bli aktuellt bl.a. när varor, som

tidigare inte fallit under LF:s tillämpningsområde, efter en

viss tidpunkt skall omfattas (se t.ex. den numera upphävda

kungörelsen om tillämpning av läkemedelsförordningen på

hemodialyskoncentrat, LVFS 1990:11).

Överväganden

I det följande skall jag ge min syn på vissa delar av för-

handskontrollen av läkemedel. Låt mig då först slå fast att det

med hänsyn till läkemedlens betydelse för människors liv och

hälsa är viktigt att användarna kan lita på de läkemedel som

finns tillgängliga i handeln. Läkemedlen skiljer sig dessutom

från många andra varor genom att användarna på egen hand oftast

saknar möjlighet att bedöma såväl om en produkt har den uppgivna

effekten, som om den har skadebringande egenskaper i vidare mån

än som med hänsyn till omständigheterna får accepteras. Detta

framstår som självklart när det gäller det receptfria

sortimentet, men förhållandena är i princip desamma för de

receptbelagda läkemedlen. Läkare och andra förskrivare måste

visserligen i varje situation, när ett receptbelagt läkemedel

kommer till användning, alltid i sista hand ta ansvaret för

avvägningen mellan de fördelar och nackdelar som är förknippade

med läkemedlet, men det är med hänsyn till läkemedlens egen-

skaper ofrånkomligt att den grundläggande bedömningen utförs av

en nationell kontrollmyndighet. Detta är också regeln i andra

länder som är jämförbara med Sverige.

 Läkemedelslagstiftningen har karaktären av säkerhetslag-

stiftning och den har hittills innehållit föreskrifter som

riktats främst till tillverkarna av läkemedlen. Tillverkarna och

andra som befattar sig med läkemedlen innan dessa når fram till

användarna åläggs härigenom omfattande restriktioner och

kontroller, som har få motsvarigheter på andra varuområden.

Sedan år 1934 gäller som huvudregel här i landet, att de fab-

rikstillverkade läkemedlen - de farmacevtiska specialiteterna -

måste vara registrerade av kontrollmyndigheten - numera

läkemedelsverket - för att få säljas. Denna ordning måste

självfallet bestå.

 Specialitetsbegreppet har länge varit internationellt veder-

taget och oftast anknutet till ett förpackningsrekvisit.

Anknytningen till en förpackning gäller även enligt LF. Enligt

läkemedelsutredningens mening är det inte heller motiverat att

frångå den nuvarande ordningen, där läkemedelskontrollen främst

tar sikte på de standardiserade och konsumentförpackade

läkemedlen.

 I detta sammanhang finns det dock anledning att ta hänsyn till

att specialitetsbegreppet inom EG saknar egentlig betydelse,

sedan numera försäljningskontrollen i princip avser alla

läkemedel (se direktiv 89/341/EEG). Det finns därför inte heller

 40

 Prop. 1991/92:107någon

anledning att använda begreppet i den föreslagna lagen. På

motsvarande sätt som inom EG bör kontrollen avse alla

industriellt tillverkade läkemedel. Denna förhandskontroll bör

enligt min mening betecknas som godkännande, vilket på ett

bättre sätt med hänsyn till syfte och innehåll än den gällande

beteckningen registrering beskriver innebörden i förfarandet. Av

redovisningen i avsnitt 2.5 och specialmotiveringen till 2 §

framgår att begreppet registrera i den föreslagna lagen

förbehålls ett enklare förfarande som är avsett för homeo-

patiska medel.

 Det finns fördelar med att tidsbegränsa godkännandet och först

efter en prövning kunna förlänga godkännandet för en ny period.

Det är också en modell för kontroll som har valts i de EG-

direktiv som omfattas av det föreslagna EES-avtalet och därför

bör genomföras i den nya svenska lagen. Läkemedelssortimentet

kommer på så sätt att omprövas med relativt korta mellanrum.

 Jag skall nu övergå till att diskutera hur förhandskontrollen

bör utformas för de läkemedel som inte utgör farmacevtiska

specialiteter. I den gällande LF har som framgått

läkemedelskontrollen särskilt inriktats på de farmacevtiska

specialiteterna. Detta beror närmast på svårigheten att i en

förhandskontroll upprätthålla kontroll- och dokumentationskraven

på andra läkemedel än de som är standardiserade. För andra

läkemedel blir med nödvändighet kraven mer inriktade på

råvarorna och själva tillverkningen. Krav av detta slag har i

Sverige under århundraden varit intagna i farmakopéer. En sådan

inriktning av kontrollen bör även i framtiden vara tillräcklig

när gäller egentliga extemporeberedningar. Jag föreslår

följaktligen att dessa beredningar skall undantas från kravet på

godkännande.

 Som jag nämnt i avsnitt 2.5 tillverkar Apoteksbolaget vissa

läkemedel, som inte finns tillgängliga som registrerade far-

macevtiska specialiteter och som förskrivs så ofta att pro-

duktionseffektivitet och produktionskvalitet talar för en

standardiserad produktion. Dessa läkemedel, som egentligen inte

är annat än farmacevtiska specialiteter, brukar betecknas som

lagerberedningar. De läkemedel som återfinns i denna grupp är

huvudsakligen dels traditionella läkemedel, som ofta har en

otillfredsställande dokumentation, dels läkemedel, som används

av så få patienter att de aldrig kan ge underlag till den

dokumentation som behövs att läkemedlen skall kunna godkännas

som farmacevtisk specialitet. Det är därför inte realistiskt att

kräva att de skall vara godkända innan de säljs.

 Tillverkningen av dessa läkemedel bör i framtiden ske efter

kvalitets-och säkerhetskrav, som fastläggs av läkemedelsverket

och som i sak överensstämmer med de krav som gäller för andra

industriellt tillverkade läkemedel. Sådana kvalitetskrav kan

vara dels generella, dels specifika för vissa volymmässigt

större läkemedel. De generella reglerna bör innefatta både

kvalitetskrav för produktion och riktlinjer för vilka produkter

som kan ersättas med befintliga farmacevtiska specialiteter. I

specialmotiveringen till 7 § behandlas frågan om hur

läkemedelsverket kan pröva ärenden om försäljning av lagerbe-

redningar.

 Det finns anledning att också ägna uppmärksamhet åt några

andra undantag från kravet på godkännande. När t.ex. nya

varugrupper genom ändringar i lagstiftningen skall tas in under

kontrollen har hittills en bestämmelse i LK utnyttjats för att i

samband med ansökan om godkännande tillåta försäljning av

 41

 Prop. 1991/92:107varorna i

avvaktan på att tillsynsmyndigheten hinner genomföra

sin prövning. Detta brukar betecknas som frilistning och innebär

att en vara eller grupp av varor övergångsvis tillåts för

försäljning, utan att den godkänts på sedvanligt sätt. Denna

möjlighet skulle i och för sig kunna öppnas genom övergångsbe-

stämmelser i en ny lagstiftning. Mot detta talar att det främst

är vid rättstillämpningen som behovet av anpassningstid kan

bedömas och att denna tid efter hand kan behöva flyttas fram.

Det finns därför skäl att behålla en lösning som ger möjligheter

att i avvaktan på en prövning tillåta fortsatt försäljning. Till

skillnad från vad som nu gäller förordar jag att detta in-

strument läggs i regeringens eller efter bemyndigande i

läkemedelsverkets hand.

 Det förhållandevis stora antalet licensärenden strider mot

grundtanken att läkemedlen skall kontrolleras innan de får

säljas och utgör dessutom en belastning för läkemedelskon-

trollen. Även om en viss restriktivitet ibland sålunda kan vara

påkallad vid licensgivning, är det dock nödvändigt att se till

att vårdens och ytterst patienternas behov av ändamålsenliga

läkemedel tillgodoses. I viss utsträckning blir det därför

ofrånkomligt att även i framtiden tillåta att läkemedel säljs på

licens. Jag skall här inte ytterligare uppehålla mig vid frågan

om licenser utan hänvisar till att den också behandlas i

specialmotiveringen (5 §). I stället vill jag i korthet beröra

riskbedömningen när ett läkemedel inte godkänts före

användningen.

 I avsnitt 2.6 har jag redovisat hur jag ser på de krav som bör

ställas på läkemedel. Det blir en uppgift för läkemedelsverket

att pröva om dessa krav uppfylls, innan ett godkännade meddelas.

Dokumentationen för de läkemedel som används efter det att

licens givits är däremot i allmänhet mer begränsad än för de

produkter som godkänts och prövningen av dokumentationen kan

inte heller bli lika ingående. Den riskbedömning som görs måste

följaktligen bli jämförelsevis schablonmässig. Härigenom faller

ett särskilt ansvar på de yrkesutövare som ordinerar licens-

preparaten. Bestämmelserna i läkemedelslagstiftningen bygger

också på grundtanken att de farmacevtiska specialiteterna skall

ha godkänts innan de används och att licens skall ges

restriktivt.

 En annan riskproblematik hör ihop med den utprövning av

läkemedel som krävs för att läkemedlens egenskaper skall kunna

bedömas och dokumentation till en eventuell ansökan om

godkännade tas fram. Innan jag lägger fram mina förslag till

sådana regler som behövs för att skydda dem som deltar i pröv-

ningarna, skall jag ge en överblick över den moderna

prövningsverksamheten.

Kliniska prövningar

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Medan den ursprungliga läkemedelskontrollen huvudsakligen

inriktades på att komma till rätta med produkter som inte

uppfyllde kraven på fullgod beskaffenhet, kom efter hand allt

större vikt i stället att läggas på bedömningen av läkemedlens

positiva effekter och negativa egenskaper samt avvägningen

däremellan. Förskjutningen av tyngdpunkten i kontrollen medförde

därför behov av en förbättrad dokumentation av produkternas

kliniska värde.

 42

 Prop. 1991/92:107 Resultaten

 av försök på djur eller djurorgan är värdefulla

hjälpmedel vid bedömningen av önskad effekt och risker med

läkemedel. Vid djurförsöken prövas bl.a. läkemedlens akuta och

kroniska giftighet med påverkan på foster och tumörbildning m.m.

Effekten på normala djur eller på djur med framkallade

sjukdomstillstånd eller vissa reaktioner undersöks. Det är dock

inte säkert att de olika effekter som man finner vid djurstudier

är relevanta för användningen av substansen på människor. Det

kan sålunda inte uteslutas att substanser som ger icke tolerabla

biverkningar vid djurförsök skulle ge inga eller mindre

allvarliga biverkningar vid behandling av människor. Det

förhållandet, att djurförsöken inte lett till några biverkningar

av oacceptabelt slag, är inte heller någon garanti för att

sådana biverkningar inte uppkommer senare under prövningar på

människa eller först efter godkännandet.

 Djupare och bredare kunskaper om ett läkemedels avsedda ef-

fekter och biverkningar fås därför först efter studier på

människor. Härigenom har det blivit nödvändigt att utveckla

sådana prövningar som utförs på människor. Det krävs emellertid

numera av etiska skäl att läkemedlets verkningsmekanismer i

princip skall vara klarlagda innan människor blir föremål för

läkemedlets verkningar. Det förekommer olyckligtvis ändå att

olika kliniska effekter hos ett läkemedel upptäcks först när det

efter godkännande kommit till allmän användning.

 Kliniska prövningar på människor utgör som framgått ett vik-

tigt inslag vid utvecklingen av läkemedel och har till syfte att

ge kunskap om läkemedlens effekter och biverkningar och dessutom

om upptagningen, fördelningen, omvandlingen och utsöndringen.

Prövningarna kan utföras antingen på friska människor eller

patienter utan samband med sjukdomsbehandling (försökspersoner)

eller på patienter i samband med sjukdomsbehandling.

 Kliniska prövningar brukar delas in i faser. Dessa kan dock

inte alltid åtskiljas utan går över i varandra. Fasindelningen

gäller såväl vid utprövningen av nya läkemedel som vid

prövningen av en ny indikation eller ett nytt admini-

streringssätt för ett redan godkänt läkemedel.

 I de första prövningarna på människa (fas I) ges läkemedlet

under kort tid till ett litet antal friska försökspersoner eller

till patienter som har den sjukdom som läkemedlet är avsett mot.

Försökspersonerna bör inte ha sjukdomar som kan komplicera

tolkningen av prövningen eller som gör dem speciellt utsatta för

ogynnsamma effekter av läkemedlet. Avsikten med fas I-prövningen

är att få en uppfattning om läkemedlets humanfarmakologiska och

toxiska egenskaper samt om toleransen. Dessa inledande,

begränsade undersökningar kan bara ge en preliminär information

om läkemedlets egenskaper när det gäller farmakokinetik, effek-

ter och biverkningar. Det är därför möjligt att de slutliga

erfarenheterna blir helt annorlunda. En orsak till detta kan

vara att fas I-studierna av säkerhetsskäl och av tradition

brukar utföras på en liten grupp unga, friska män. Härigenom

blir åtskilliga sådana faktorer obeaktade, som skulle kunna ha

betydelse för bedömningen av läkemedlet.

 Nästa fas - fas II - omfattar orienterande, kontrollerade

eller okontrollerade prövningar på ett mindre antal patienter,

som har den sjukdom som läkemedlet är avsett mot. Avsikten är nu

att bedöma om läkemedlet har avsedd effekt och försöka

fastställa lämplig terapeutisk dos.

 Härefter övergår man till jämförande studier med kontroll-

grupper såsom patientgrupper som behandlats med accepterade

 43

 Prop.

1991/92:107behandlingsmetoder eller placebopreparat. I dessa utvidgade

prövningar - fas III - är avsikten att fastställa läkemedlets

terapeutiska effekter, biverkningsmönster och biverk-

ningsfrekvens.

 Fas IV-prövningar avser prövningar på patienter efter det att

läkemedlet godkänts samt utförs på godkänd indikation och

dosering och med godkänt administreringssätt. Målet är här att

få utökad och systematiserad kunskap om läkemedlets effekter,

biverkningsmönster och biverkningsfrekvens. I denna fas deltar

även patienter med en mer komplicerad sjukdomsbild. Först i

dessa prövningar, när en större grupp patienter ingår, finns det

någon realistisk möjlighet att upptäcka även vissa tämligen

vanliga biverkningar. För att upptäcka ovanliga eller sent upp-

trädande läkemedelsbiverkningar fordras en annan metodik.

 I LF ställs krav på kompetensen hos den som skall utföra

prövningen. En prövning på människa får sålunda utföras endast

av en legitimerad läkare eller tandläkare. Dessutom gäller krav

på information till försökspersonerna eller patienterna samt på

samtycke från den som skall delta i prövningen. Läkemedel-

stillverkaren eller, om denne inte står bakom prövningen, den

läkare som utför prövningen svarar för att patienterna genom

försäkring är garanterade ett tillräckligt ekonomiskt skydd om

skador skulle uppkomma.

 Till de nämnda kraven kommer krav på etisk granskning. En

regional forskningsetisk kommitté skall avge yttrande innan en

prövning inleds. Tillkomsten av forskningsetiska kommittéer har

sitt ursprung i rekommendationer i den s.k. Hel-

singforsdeklarationen från år 1964. Regionala kommittéer finns

numera i varje sjukvårdsregion och de är sammansatta av experter

i medicin m.m. och av lekmän.

 De kliniska prövningarna skall anmälas skriftligen till

läkemedelsverket sex veckor innan prövningen avses att inledas.

Fas IV-prövningar som inte är av omfattande slag behöver dock

inte anmälas. Anmälan skall göras av den läkare eller tandläkare

som är ansvarig för prövningen. Verket får i vissa fall förbjuda

att en prövning påbörjas eller besluta att en påbörjad prövning

avbryts. Det kan t.ex. förekomma fall där verket bedömer den

planerade prövningen som så bristfällig att den inte bör få

komma till stånd. Bristfälligheterna kan gälla betydande

svagheter i dokumentationen, otillräcklig farmacevtisk kvalitet

på läkemedlet, toxiska effekter som medför säkerhetsrisk,

allvarliga brister i försöksplaneringen och i samordningen

mellan de olika faserna i prövningen eller en oetisk uppläggning

av prövningen.

 Verkets beslut att förbjuda att en klinisk prövning påbörjas

eller att avbryta en pågående prövning kan överklagas till

regeringen.

 Kliniska prövningar av radioaktiva läkemedel får ske först

efter tillstånd av läkemedelsverket. Särskilda bestämmelser

finns om kliniska prövningar på djur. Sådan prövning kräver

också tillstånd från verket.

 Den som är ansvarig för prövningen skall rapportera alla

allvarliga och frekvent förekommande biverkningar enligt

läkemedelsverkets cirkulär (LVFS 1990:8) angående anmälan om

läkemedelsbiverkningar. Rapportering skall ske både av bi-

verkningar som har klart eller sannolikt samband med det prövade

läkemedlet och av biverkningar, där orsakssambandet med

behandlingen framstår som oklart eller till och med osannolikt.

 44

 Prop. 1991/92:107Överväganden

Frågor om kliniska prövningar av läkemedel har sedan åtskilliga

årtionden uppmärksammats såväl i vetenskapliga kretsar och

hälso- och sjukvården som i den allmänna debatten. Detta tror

jag inte minst beror på den kluvenhet vi väl alla känner inför

företeelsen. Å ena sidan är vi medvetna om att de kliniska

prövningarna utgör ett omistligt inslag i arbetet med att

utveckla nya eller förbättrade läkemedel. Å andra sidan känner

vi tveksamhet inför det nya och okända och vad detta kan inne-

bära i form av risker.

 Egentligen behöver jag inte påminna om att det i hälso- och

sjukvården förutom läkemedel finns andra hjälpmedel för bl.a.

diagnos och behandling. Jag gör det ändå, därför att jag vill

fästa uppmärksamheten på det förhållandet att läkemedel jämfört

med dessa i många avseenden intar en särställning. Till skillnad

från t.ex. kirurgiska metoder har prövningen av nya läkemedel

eller prövning av nya indikationer och nya beredningsformer för

godkända läkemedel nämligen sedan längre kringgärdats med

åtskilliga, offentliga regler för att skydda dem som deltar i

prövningarna och för att uppnå prövningar av god kvalitet.

Risken är därför, som jag ser det, numera liten att en klinisk

prövning inte sker under så betryggande former som möjligt eller

att någon deltar i prövningar som är utan värde för bedömningen

av ett läkemedels ändamålsenlighet. Generellt sett torde också

risken för en patient, som t.ex. behandlas i samband med en

klinisk prövning under fas I-III, knappast vara större än om han

går igenom en rutinbehandling.

 Utvecklingen inom den medicinska och tekniska forskningen har

efter hand tillfört nya kunskaper som kunnat utnyttjas för att

förebygga, upptäcka, diagnostisera, behandla och lindra

sjukdomar m.m. En fortsatt satsning på sådan forskning som leder

till en förbättrad hälso- och sjukvård ligger därför i allas

intresse. Nya metoder för bl.a. diagnostik och behandling måste

dock först prövas under kontrollerade former i klinisk

verksamhet innan de kan komma till allmän användning. För all

sådan forskning finns etiska regler, där de regionala etiska

kommittéerna här i landet svarar för den löpande granskningen.

De som deltar i prövningar måste tillförsäkras ekonomisk

ersättning, om skador skulle uppkomma. I det avseendet ger

produktansvarslagen (1992:18) och läkemedelsförsäkringen oftast

ett skydd.

 Insynen i prövningsverksamheten tillgodoses delvis redan genom

att läkemedelsverket får kännedom om en planerad prövning.

Viktigare är emellertid att verket gör en bedömning av den

planerade uppläggningen och den dokumentation som skall biläggas

anmälan. Verket har skyldighet att förhindra att en prövning

inleds eller att avbryta en redan påbörjad prövning, om

uppläggningen av prövningen eller dess utförande inte uppfyller

de krav som måste ställas. De etiska kommittéernas sam-

mansättning ger en garanti för att insynen i

prövningsverksamheten inte förbehålls en begränsad grupp

experter.

 Den nuvarande insynen i verksamheten med kliniska prövningar

har dock en del begränsningar. Visserligen har den som utför

prövningen en rapporteringsskyldighet. Genom det stora antalet

prövningar som för närvarande inleds årligen har läke-

medelsverket emellertid svårigheter att följa prövningarna och

om så behövs avbryta en prövning. De etiska kommittéerna har

 45

 Prop. 1991/92:107inte heller

till uppgift att följa prövningarna utan att enbart

granska uppläggningen innan de sätts igång. Det framkommer ändå

numera sällan farhågor för bristande säkerhet för patienterna

eller för försökspersonerna eller farhågor för att en prövning

inte skulle kunna ge svar på de frågor som avses bli besvarade.

 Enligt min mening är det viktigt att vara uppmärksam på att

klinisk forskning uppfyller högst ställda etiska krav. Olika

former av s.k. marknadsföringsprövningar kan t.ex. inte godtas.

En förutsättning för att genomföra en klinisk prövning med en ny

substans måste vara att man har en grundad anledning att

förvänta sig att det nya läkemedlet totalt sett är lika bra

eller bättre än de alternativ som redan existerar. I första hand

är det en uppgift för läkemedelsverket att bevaka att olämpliga

prövningar inte genomförs. I den etiska bedömningen ingår bl.a.

att en klinisk prövning endast godtas om den kan förväntas ge

svar på frågor som är av kliniskt värde. Tanken bakom detta krav

är att ingen skall behöva delta i en prövning som inte är

meningsfull. Här finns en spärr för en okontrollerad expansion

av prövningsverksamheten.

 Av min redovisning har framgått att de kliniska prövningarna

utgör en omistlig del i den läkemedelskontroll som är nödvändig

för att effektiva och säkra läkemedel skall kunna

tillhandahållas. Det finns också anledning att framhålla att

prövningar av god kvalitet dessutom bidrar till ökade kunskaper

om läkemedel i allmänhet. Prövningarna har därutöver en vidare

betydelse för vårdkvaliteten. De medverkar till att vidmakt-

hålla en hög vetenskaplig standard och en attityd av fortlöpande

kritisk värdering av olika behandlingsmetoder.

 Min slutsats är att det bör vara en strävan att inte generellt

motverka kliniska prövningar, utan att se till att sådana icke

acceptabla prövningar som nämnts inte kommer till stånd eller

avbryts så snart som möjligt. Liksom hittills är det med andra

ord nödvändigt med en förhandsbedömning av de prövningar som

planeras. Den nuvarande bedömningen sker inom ramen för ett

anmälningsförfarande som kombineras med en möjlighet för

läkemedelsverket att avbryta en pågående prövning. Verkets

tillämpning av bestämmelserna innefattar dock en hel del inslag

som närmast tyder på handläggning av ansökningsärenden. Detta

tycks också vara uppfattningen hos vissa etiska kommittéer. Inte

minst av rättssäkerhetsskäl talar mycket för att bedömningen

skall ske inom ramen för ett tillståndsförfarande. Det är också

den lösning som jag förordar. Tillstånden måste vid behov kunna

återkallas. Jag kan i det sammanhanget nämna, att man likaså i

Danmark avser att gå över till ett ansökningsförfarande,

varigenom en enhetlighet i de nordiska länderna i denna fråga

hur som helst inte kommer att bestå.

 Det har från främst industrihåll framförts farhågor för att

handläggningstiderna skulle komma att förlängas vid övergång

till ett system med tillståndgivning. Detta bör självfallet inte

godtas. Jag ser inte heller risken som särskilt stor för att så

skulle bli fallet med hänsyn till att innehållet i och

omfattningen av förhandsprövningen knappast förändras enbart av

det skälet att prövningen skall avse en ansökan i stället för en

anmälan. För att undanröja de farhågor som kan finnas, anser jag

det vara lämpligt att regeringen - på motsvarande sätt som när

det gäller handläggningen av ansökningar om godkännande - i en

förordning anger den längsta tiden för handläggningen av dessa

ärenden. Denna tid bör lämpligen bestämmas till sex veckor.

 I promemorian föreslås det att de ansökningar som avser prö-

 46

 Prop. 1991/92:107vningar på

människor skall handläggas av läkemedelsverket, medan

ansökningar om prövningar på djur skall handläggas av

jordbruksverket. Förslaget har tillstyrkts av jordbruksverket

men avstyrkts av bl.a. läkemedelsverket.

 Sedan en förhandsprövning av kliniska prövningar infördes har

läkemedelsverket - och tidigare dess föregångare social-

styrelsens läkemedelsavdelning - handlagt dessa ärenden. Det är

också tveklöst så, att läkemedelsverket har en särskild

kompetens när det gäller att bedöma frågor om bl.a. pröv-

ningsmetodik. Veterinärmedicinsk kompetens finns numera också

inom läkemedelsverket. Dessa skäl talar enligt min mening för

att handläggningen av de ansökningar som rör kliniska prövningar

på djur även i framtiden bör ske på läkemedelsverket. Jag utgår

från att samråd i behövlig omfattning sker med jordbruksverket

innan ett sådant ärende avgörs.

 47

 Prop. 1991/92:1072.8

Kontrollen efter godkännandet

 Mitt förslag: Läkemedelsverket skall noga följa de

 läkemedel som har godkänts. Den som fått ett läkemedel

 godkänt skall vara skyldig att följa den medicinska

 utvecklingen, informera läkemedelsverket om nya upp-

 gifter som är väsentliga för kontrollen av den

 godkända produkten och, om det behövs, ändra

 läkemedlet. Verket får förelägga den som fått ett

 läkemedel godkänt att visa att läkemedlet fortfarande

 uppfyller kraven för godkännandet. Den som fått

 godkännandet skall av verket kunna åläggas att

 återkalla läkemedlet från marknaden, om det är

 nödvändigt med hänsyn till patientsäkerheten m.m. Av

 liknande skäl får verket besluta att godkännandet

 skall upphöra att gälla.

 Promemorians förslag överensstämmer i stort sett med mitt

förslag (se promemorian s. 38-42).

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanser tillstyr-

ker eller lämnar utredningens förslag utan erinran. Ett fåtal

instanser har invändningar när det gäller grunderna för

återkallelse av godkännande. Läkemedelsverket efterlyser

bestämmelser om tillfällig indragning. Statens veterinär-

medicinska anstalt berör frågan om biverkningsrapportering från

veterinärer.

Skälen för mitt förslag

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Av min redovisning i avsnitt 2.2 har framgått att läkemedel-

skontrollen syftar till att tillförsäkra konsumenterna ända-

målsenliga läkemedel av god kvalitet. I den praktiska til-

lämpningen innefattar denna uppgift en hel rad olika verk-

samheter. I avsnitt 2.7 har jag behandlat förhandskontrollen,

som tveklöst är av central betydelse för den moderna läke-

medelskontrollen. Ett mycket viktigt inslag i kontrollen av

läkemedel utgör emellertid också den kontroll som äger rum sedan

registreringen - godkännandet med den terminologi som jag

använder här - meddelats, den s.k. efterkontrollen. Denna

kontroll sker såväl inom läkemedelsverket, genom bl.a.

granskning av ingiven dokumentation och laborativa analyser, som

genom inspektionsverksamhet hos tillverkare m.fl. Därtill sker

samarbete med utländska kontrollorgan.

 Efterkontrollen inriktas särskilt på produktionsför-

hållandena, produkternas ändamålsenlighet och marknadsföringen.

Grundläggande är kontrollen av tillverkarnas totala

kvalitetssäkringssystem, som inkluderar bl.a. god till-

verkningssed (s.k. Good manufacturing practice, GMP) och den

laborativa kvalitetskontrollen. I den farmacevtiska kontrollen

används farmacevtiska och kemiska metoder tillsammans med en

medicinsk bedömning. Vid den laborativa kontrollen prövas bl.a.

läkemedlets halt, renhet och tekniska egenskaper. De kliniska

momenten innefattar bl.a. en värdering av rapporterade

biverkningar. Läkemedelsinspektionen inom verket har en viktig

roll i efterkontrollen.

 Även om många patienter redan behandlats med ett läkemedel när

 48

 Prop. 1991/92:107det

godkänts, kan en säkrare bild av medlets biverkningspanorama

fås först sedan det blivit mer vidsträckt använt under längre

tid. Det beror på att även allvarliga biverkningar kan vara

mycket sällsynta. Det kan dessutom vara svårt att fastställa

sambandet mellan läkemedlet och den misstänkta biverkningen. En

viktig del av den fortlöpande medicinska kontrollen utgörs

därför av uppföljningen av läkemedelsbiverkningar. Vissa

biverkningar skall anmälas av läkare och tandläkare. Ett

likartat system kan enligt vad jag erfarit komma att införas

även för veterinärer. Biverkningarna registreras och bearbetas

kontinuerligt på läkemedelsverket. Information om biverkningar

fås också genom internationella rapporteringssystem och genom

bevakning av vetenskaplig litteratur.

 En av förutsättningarna för en effektiv efterkontroll är

dessutom att läkemedelsverket får vetskap om sådana ändringar av

och nya rön om godkända läkemedel som kan vara av betydelse för

godkännandet. En informationsskyldighet har därför enligt LF

ålagts tillverkaren.

 I den mån det vid efterkontrollen kommer fram förhållanden,

som innebär att ett läkemedel i något avseende inte uppfyller de

nödvändiga kraven, har läkemedelsverket att vidta de åtgärder

som kan krävas. Det kan t.ex. bli fråga om att uppmana

tillverkaren att ändra sin information om produkten. Som en

yttersta åtgärd i efterkontrollen finns möjligheten att

återkalla godkännandet av ett läkemedel. Om en sådan fråga

kommer upp, skall verket som regel ge den som fått godkännandet

tillfälle att vidta rättelse, i den mån det kan ske. Om det

finns särskilda omständigheter - t.ex. om biverkningar medför

plötsliga dödsfall - kan återkallelse dock ske, utan att

tillfälle till rättelse ges. Beslut om återkallelse, som träder

i kraft omedelbart om inte verket förordnar annat, kan

överklagas till kammarrätten.

 Om det endast finns misstankar om att ett läkemedels ända-

målsenlighet inte längre är tillfredsställande, kan verket

begära att få information om sådana ändringar och nya rön om

läkemedlet som kan vara av betydelse för godkännandet. Denna

åtgärd kan, enligt den praxis som verket tilllämpar, ske i form

av ett efterkontrollprotokoll eller i ett föreläggande. I båda

dessa fall måste de presenterade återkallelseskälen vara väl un-

derbyggda. Påståenden och slutsatser skall styrkas med

hänvisning till bifogad utredning eller annat referensmaterial.

 Som ett led i att motverka att bl.a. farliga varor orsakar

person- eller egendomsskador har det i 8 § produktsäkerhetslagen

(1988:1604) föreskrivits en möjlighet att ålägga en

näringsidkare att återkalla sådana varor. En förutsättning är

att varan medför särskild risk för skada. Ett åläggande meddelas

av marknadsdomstolen. Produktsäkerhetslagen skall dock inte

tillämpas om bestämmelser med samma innebörd står till buds i

annan lagstiftning eller i form av myndighetsbeslut. Enligt

läkemedelslagstiftningen finns inte någon möjlighet att

återkalla läkemedel som medför särskild risk för skada. Detta

innebär att sådana läkemedel för närvarande vid behov får

återkallas med stöd av produktsäkerhetslagen.

Överväganden

Inledningsvis i detta avsnitt har jag framhållit förhands- och

efterkontrollen som fundament i läkemedelskontrollen. Jag skall

nu först ta upp en fråga som skulle kunna betecknas som

 49

 Prop. 1991/92:107kontrollens

paradox, nämligen att många av de godkända

läkemedlen egentligen inte återspeglar dagens krav utan snarare

gårdagens.

 Bedömningen av bl.a. ett läkemedels ändamålsenlighet måste

grundas på vetenskapens ståndpunkt vid det tillfälle när

bedömningen görs. Efter hand som nya kunskaper vinns om t.ex.

läkemedlens effekter och biverkningar måste kraven för

godkännande också revideras. Detta har hittills lett till att

tillverkarna har haft att styrka sina påståenden med en

dokumentation som efter hand blivit alltmer omfattande.

 Varje godkänt läkemedel återspeglar sålunda sin tids krav på

läkemedelskontrollen och den kvalitet som det då var möjligt att

uppnå eller, snarare, bedömdes tillräcklig för att läkemedlet

skulle få komma till allmän användning. Det kan bero på

åtskilliga omständigheter om och när forskning och ut-

vecklingsarbete leder fram till att på olika sätt förbättrade

läkemedel tas fram på ett område. Ett visst inslag av

tillfälligheter spelar dessutom säkert in. I samband med att

nyheter introduceras och godkänns blir det tidigare sortimentet

relativt sett också mindre ändamålsenligt. Kravet på

ändamålsenlighet kan sålunda inte bestämmas en gång för alla,

utan är i hög grad beroende av de rådande faktiska förhållande-

na och värderingarna vid varje tidpunkt. En konsekvens av detta

är att de läkemedel som för närvarande godkänns kanske inte kom-

mer att uppfylla de krav som kan gälla inom ett antal år. Genom

marknadskrafternas inverkan slår dock nya läkemedel ut en stor

del av de tidigare godkända läkemedlen.

 Vetskapen om att de äldre läkemedlen i det nuvarande sorti-

mentet inte gått igenom samma kontroll som de senare godkända

läkemedlen inger ändå vissa principiella betänkligheter,

särskilt som det av flera skäl inte är möjligt att göra en

generell omprövning av det godkända sortimentet. I LF finns

visserligen en föreskrift om att de godkända läkemedlen fort-

löpande skall kontrolleras av läkemedelsverket. Detta krav måste

dock snarare ses som ett övergripande mål för kontrollen och en

skyldighet för verket att ingripa om någon särskild anledning så

påkallar, än som ett krav på en kontinuerlig omprövning efter

den nya tidens förutsättningar. Den långtidsuppföljning av

läkemedelsanvändningen som sker med hjälp av

biverkningsrapporteringen är naturligtvis av särskild be-

tydelse. Genom den tidsbegränsning av godkännandet som jag före-

slagit i föregående avsnitt ökas dock möjligheterna att göra en

omprövning av de läkemedel som en gång godkänts. Jag menar också

att farorna med ett delvis åldrat sortiment inte heller skall

överdrivas. Liksom för nya läkemedel kan användningen styras på

ett tillfredsställande sätt genom bl.a. receptbeläggning och

rekommendationer till förskrivarna.

 Efter det att jag nu har framfört mina synpunkter på prin-

ciperna för läkemedelsverkets efterkontroll, skall jag övergå

till att behandla de krav som bör ställas på den som fått en

produkt godkänd. Det är, som jag ser det, närmast självklart att

en seriös tillverkare eller marknadsförare mycket noga följer

sin produkt på marknaden och dokumenterar de erfarenheter i

olika avseenden som kommer fram under användningen. Ofta

föreligger det också ett ekonomiskt intresse att följa den

vetenskapliga utveckling på områden, som har betydelse för den

egna produkten, och bedriva egen forskning och utvecklingsarbete

för att förbättra produkten och kanske finna t.ex. nya

indikationsområden. I den nya, föreslagna lagen bör dock kraven

 50

 Prop. 1991/92:107på den som

fått ett läkemedel godkänt preciseras. Jag lägger

därför fram förslag till särskilda bestämmelser i ämnet (se 9

§).

 I vissa fall krävs det dessutom att kontrollmyndigheten, dvs.

läkemedelsverket, ingriper för att skydda konsumenterna. Jag

skall här något ytterligare uppehålla mig vid denna fråga.

Bortsett från återkallelsesituationen täcks de möjligheter till

ålägganden eller förbud som finns i produktsäkerhetslagen av i

huvudsak motsvarande möjligheter i läkemedelslagstiftningen. Det

finns dock ett behov av något vidare ramar för

tillsynsmyndighetens ingripande när det gäller läkemedel än vad

produktsäkerhetslagen medger. Förutsättningarna för att

återkalla en vara kan också göras något mer preciserade i en lag

som tar sikte enbart på varugruppen läkemedel än vad som kanske

är möjligt eller lämpligt enligt den generella föreskriften om

återkallelse i produktsäkerhetslagen. Mot den bakgrunden

framstår det som naturligt att även bestämmelser om återkallelse

tas in i den nya, föreslagna läkemedelslagen. Eftersom

möjligheten till återkallelse tjänar samma syfte som EG:s regler

om tillfällig indragning, finns det däremot inte anledning att

som läkemedelsverket föreslår föra in några särskilda

bestämmelser om sådan indragning.

 Ytterst har läkemedelsverket möjlighet att besluta om att ett

godkännande skall upphöra att gälla. Detta får bara ske om

användningen av läkemedlet är förknippad med oacceptabla risker

eller kravet på läkemedlets kvalitet inte kan upprätthållas. Ett

sådant beslut innebär att läkemedlet inte längre får säljas och

får sannolikt ekonomisk betydelse för den som fått produkten

godkänd. Grunderna för beslutet måste därför preciseras i lagen

och bör utformas i överensstämmelse med vad som gäller inom EG.

Jag återkommer i specialmotiveringen till 12 § till de grunder

som jag anser bör tas in i lagen och till den lagtekniska ut-

formningen.

2.9 Tillståndskraven och kontrollen i fråga om

 tillverkning samt i olika distributionsled

 Mitt förslag: Tillstånd av läkemedelsverket krävs för

 tillverkning och import av läkemedel. Tillstånd krävs

 också för handel med läkemedel. Förutsättningar för

 tillstånd och återkallelse av tillstånd anges noga.

 Krav ställs på hanteringen av läkemedel och vissa

 läkemedel får lämnas ut bara mot recept eller annan

 beställning.

 Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag utom när

det gäller reglering av import (se promemorian s. 42-43).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller

lämnar förslaget utan erinran. Läkemedelsverket och

socialstyrelsen påpekar dock att särskilda krav bör ställas på

all tillverkning medan en tillståndsgivning bör förbehållas den

yrkesmässiga tillverkningen. Sveriges Farmacevtförbund tar upp

frågan om tillverkning av radioaktiva läkemedel i

läkemedelsindustrin. Denna organisation och LIF-RUFI har vissa

invändningar mot förslagen om import och export. Ett fåtal

remissinstanser kommer in på frågor om detaljhandeln med

läkemedel. Några av dessa utgår från att den nuvarande

 51

 Prop.

1991/92:107organisationen av detaljhandeln skall behållas men Statens pris-

 och konkurrensverk förordar att Apoteksbolagets

monopolställning utreds. I flera yttranden berörs den framtida

försäljningen av de nuvarande naturmedlen och av de radioaktiva

läkemedlen.

Skälen för mitt förslag

Tillverkning och import

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Jag har hittills i avsnitt 2.6-2.8 uppehållit mig vid pro-

duktkontrollen av läkemedel men övergår nu till att behandla de

andra fundamenten i läkemedelskontrollen, nämligen regleringen

av tillverkningen inklusive importen och distributionen.

Föreskrifterna i LF och LK är i dessa avseenden relativt allmänt

hållna och knappast heltäckande. Dessa föreskrifter kompletteras

av läkemedelsverkets föreskrifter och allmänna råd. I stor

utsträckning återfinns sålunda de detaljkrav som tillverkare

m.fl. i varje situation måste leva upp till inte i centrala

författningar utan i normer som verket beslutat om och dessutom

i verkets praxis.

 Den yrkesmässiga tillverkningen av läkemedel får bara ske på

apotek och hos den som har fått läkemedelsverkets tillstånd till

tillverkning. Bakteriologiska läkemedel får dock tillverkas av

statens bakteriologiska laboratorium och statens

veterinärmedicnska anstalt. Innan tillverkning får påbörjas

skall läkemedelsverket ha godkänt lokaler, utrustning och

föreståndare för tillverkningen. Ett tillstånd kan återkallas

under vissa förutsättningar som anges i bestämmelserna.

Överväganden

Många av de krav som främst av säkerhetsskäl måste gälla för

tillverkning och import av läkemedel innefattar åligganden för

den enskilde. Redan av denna anledning är det nödvändigt att en

ny läkemedelslag innehåller grundläggande föreskrifter på detta

område. I EES-reglerna läggs också stor vikt vid att precisera

förutsättningar för olika tillstånd och grunderna för

återkallelse av tillstånd.

 Kontrollen av tillverkningen får inte begränsas till några

särskilda led i tillverkningen eller viss fabrikatsnivå, t.ex.

mellanprodukter eller slutprodukter, utan måste ta sikte på hela

processen. Avsikten måste med andra ord vara att ett

kvalitetstänkande under hela tillverkningen skall leda till en

god kvalitet på det färdiga läkemedlet. Man brukar i detta

sammanhang tala om konstruktionskvalitet eller om att kvaliteten

byggs in i läkemedlet. Kontrollåtgärder måste därför vidtas

under hela tillverkningsprocessen från det att råvaror beställs

till det att den färdiga produkten föreligger. Åtgärderna får

inte heller begränsas till själva läkemedlet och förpackningen

utan måste omfatta även hela utrustningen, lokalerna och

rutinerna för tillverkningen.

 Jag återkommer i specialmotiveringen (15-17 §§ och 20 §) till

den närmare och lagtekniska utformningen av den reglering som

jag föreslår.

 52

 Prop. 1991/92:107Export

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Regeringen har genom lagen (1975:85) med bemyndigande att

meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor vissa

möjligheter att reglera bl.a. exporten av farliga varor. Utökade

möjligheter att förbjuda eller annars reglera exporten av sådana

varor och kemikalier har införts från och med den 1 juli 1991.

Föreskrifter av mer allmän karaktär har tagits in i

produktsäkerhetslagen (1988:1604), medan föreskrifter med

likartat syfte men med inriktning på vissa särskilda varor har

tagits in i livsmedelslagen (1971:511) och lagen (1985:426) om

kemiska produkter.

Överväganden

Det kan diskuteras, om det finns något behov av en export-

reglering av läkemedel och om i sådant fall inte också export av

läkemedel borde kontrolleras med stöd av de författ-

ningsföreskrifter som redan gäller. I promemorian bedömdes

frågan om exportförbud för läkemedel dock vara angelägen och ha

ett så viktigt samband med den reglering som i övrigt gäller på

läkemedelsområdet att en särskild bestämmelse togs in i den lag

som föreslogs där.

 Den principiella utgångspunkten måste - som jag ser det -

vara, att läkemedel som inte får säljas i Sverige inte heller

bör exporteras. Det kan emellertid förekomma situationer, när

t.ex. den riskavvägning som gjorts här inte har motsvarande

bärkraft i fråga om förhållandena i importlandet. Ett beslut av

läkemedelsverket, som innebär att en ansökan om godkännande

avslås eller att ett läkemedel återkallas eller att godkännade

upphör att gälla, bör därför inte automatiskt utesluta export.

För att export skall anses utesluten bör det i stället föreligga

särskilda omständigheter, t.ex. uppenbar risk för att ett

läkemedel kan medföra allvarlig personskada samtidigt som

importlandets produktkontrollmyndighet får antas vara omedveten

om den hotande faran.

 Under riksdagsbehandlingen av propositionen om hinder för

export av farliga varor, som innehöll förslag till de lag-

ändringar som jag nyss nämnt (prop. 1990/91:91, LU31, NU32,

rskr. 271), framfördes - liksom under remissbehandlingen av

underlag för propositionen - åtskilliga invändningar mot att

kompletterande bestämmelser om förbud mot export infördes i

lagstiftningen. Särskilt framhölls att något praktiskt behov av

sådana bestämmelser inte föreligger. Riksdagens dåvarande

majoritet var dock av en annan uppfattning och beslutade

lagändringarna.

 De överväganden som måste göras i fråga om export av läkemedel

blir - som jag redan antytt - något annorlunda än när det gäller

produkter i allmänhet. Läkemedlen omfattas av en mycket ingående

nationell kontroll och måste t.ex. förhandsgranskas av

läkemedelsverket innan de får säljas. Den svenska

läkemedelsindustrin är också väletablerad och det finns

anledning att räkna med att exportfrågor prövas ansvarsmedvetet

inom industrin. Det finns inte heller här i landet några

erfarenheter av att läkemedel som exporterats från Sverige har

orsakat eller kunnat orsaka sådana skador som jag nämnt.

Samtidigt måste man självfallet såväl på läkemedelsverket som

 53

 Prop. 1991/92:107internt på

industrihåll följa utvecklingen och vara uppmärksam

på om några tendenser till sådan export som inte är godtagbar

uppträder. Jag har också erfarit att man inom GATT diskuterar en

multilateral överenskommelse som som behandlar de problem som

kan förekomma på det här området. Mot den bakgrund som jag nu

har redovisat anser jag att frågan om export av läkemedel inte

behöver regleras särskilt i läkemedelslagstiftningen.

Handel

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Handeln med läkemedel bedrivs i form av partihandel och de-

taljhandel. I det följande kommer jag inte att gå närmare in på

frågor som rör partihandeln utan hänvisar till behandlingen i

specialmotiveringen (18 §).

 Detaljhandeln med läkemedel får sedan år 1971 bedrivas endast

av staten eller sådan juridisk person där staten har ett

bestämmande inflytande. Regeringen avgör av vem och på vilka

villkor som detaljhandeln får bedrivas. Genom avtal mellan

staten och Apoteksbolaget AB har bolaget - med undantag för

statens bakteriologiska laboratoriums och statens

veterinärmedicinska anstalts verksamhet - fått ensamrätt till

detaljhandeln. Bolaget svarar för närmare 99 procent av

läkemedelsförsörjningen i landet. En sjukvårdshuvudman kan dock

efter överenskommelse med bolaget få tillhandhålla läkemedel åt

allmänheten. Någon sådan överenskommelse har dock inte träffats.

Läkemedelsförsörjningen inom sjukvårdsinrättningar omfattas inte

av bolagets ensamrätt. Denna verksamhet regleras i stället av

kungörelsen (1970:738) om läkemedelsförsörjningen vid

sjukvårdsinrättningar. Enligt kungörelsen får sjukvårdshu-

vudmannen fritt ordna denna försörjning inom sjukhuset. Genom

avtal med landstingen ansvarar bolaget för samtliga

sjukhusapotek i landet. Sjukhusapoteken lagrar, prissätter och

expedierar läkemedlen till avdelningsförråden. De mindre

sjukvårdsinrättningar som inte har sjukhusapotek får sin

läkemedelsförsörjning tillgodsedd av apotek för öppen vård.

 Avtalet mellan staten och bolaget löper till utgången av år

1995 och kan sägas upp senast ett år innan avtalstidens utgång.

Om det inte sägs upp, förlängs det med fem år åt gången. Bolaget

ägs till två tredjedelar av staten och i övrigt av bolagets

pensionsstiftelse.

 Genom avtalet åtar sig bolaget att svara för en god läke-

medelsförsörjning i landet. Verksamheten skall bedrivas på ett

sådant sätt att möjligheterna att utnyttja resultaten av

läkemedelsutvecklingen främjas, samtidigt som förutsättningarna

för att upppnå lägsta möjliga läkemedelskostnader beaktas. Vid

lokalisering och utformning av försäljningsställen skall bolaget

eftersträva såväl en god service till allmänheten och hälso-och

sjukvården som läkemedelskostnader på en rimlig nivå. Bolaget

skall sträva efter ett nära samarbete med huvudmännen för hälso-

 och sjukvården och med organisationer och andra som har be-

fattning med frågor om läkemedel.

Överväganden

Detaljhandeln med läkemedel kommer i ett delvis nytt läge till

följd av att kraven på godkännande enligt den föreslagna lagen

omfattar även en hel del av de varor som enligt LF betraktas som

 54

 Prop. 1991/92:107fria

läkemedel eller naturmedel och därför undantagits från

kraven på särskilt tillstånd innan försäljning fått ske. Enligt

de nuvarande bestämmelserna får då dessa varor uteslutande

säljas genom Apoteksbolaget. Det finns med hänsyn till säkerhet

och kvalitet dock inte något behov av att begränsa försäljningen

av varorna till apotek. I stället bör en försäljning kunna ske

genom andra distributionsvägar. Även vissa av de nuvarande

lagerberedningarna kan kanske säljas på detta sätt. Varorna bör

därför undantas från apoteksmonopolet. Det krävs då att

hantering m.m. regleras. Föreskrifter i sådana frågor kan efter

bemyndigande beslutas av läkemedelsverket.

 Ett undantag från apoteksmonopolet förutsätter en ändring i

lagen (1970:205) om detaljhandel med läkemedel. Jag lägger dock

inte här fram något förslag till en sådan lagändring. Inom

regeringskansliet övervägs det nämligen för närvarande om bl.a.

formerna för detaljhandeln kan behöva ses över med inriktning

att förbättra konkurrenssituationen på området. Det kan då bli

aktuellt att i särskild ordning utreda dessa frågor. Jag avser

därför att senare återkomma till regeringen med förslag till

den lagändring som kan bli nödvändig för att de varor som jag

nämnt skall kunna säljas även utanför apotek.

2.10 Informationen om läkemedel

 Mitt förslag: Viss skriftlig information skall lämnas

 när ett läkemedel tillhandahålls konsumenten. Sär-

 skilda krav ställs på information som utgör ett led i

 marknadsföring av ett läkemedel.

 Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag (se

promemorian s. 43).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller

lämnar förslaget utan erinran. LIF-RUFI och Svenska

Läkaresällskapet efterlyser dock vissa klarlägganden när det

gäller utformningen av det förslag som läggs fram i promemorian.

Skälen för mitt förslag

Bakgrund och nuvarande förhållanden

En säker och i övrigt ändamålsenlig användning av läkemedel kan

knappast uppnås utan en väl fungerande läkemedelsinformation.

Förutom en probleminriktad information krävs information om de

läkemedelsprodukter som finns på marknaden. Behovet av

information på detta område tillgodoses för närvarande också i

mycket stor utsträckning genom olika informationskanaler och

informationen håller i stort sett en god kvalitet. Det är dock

inte möjligt för mig att i detta sammanhang ge en heltäckande

bild av läkemedelsinformationen, men jag skall i det följande

mycket översiktligt försöka att lämna några sådana sakuppgifter

som behövs som bakgrund till mina förslag.

 Informationen kan på olika sätt föras ut till hälso- och

sjukvårdspersonalen och till patienterna. En hel del av in-

formationen lämnas under personalens grundutbildning, men den

förhållandevis snabba utvecklingen på läkemedelsområdet medför

ett ständigt behov av nya kunskaper. Det finns också ett rikt

utbud av skriftlig läkemedelsinformation i olika former. Här kan

 55

 Prop. 1991/92:107nämnas

informationen i den vetenskapliga litteraturen och

fackpressen samt informationen genom läkemedelsverket,

socialstyrelsen och läkemedelskommittéerna m.fl. Läke-

medelsindustrin ger årligen ut en samlad information om samtliga

läkemedel på marknaden, bl.a. FASS, och Apoteksbolaget AB lämnar

information om läkemedelsanvändningen genom t.ex.

Läkemedelsboken. Muntlig information lämnas i olika

vidareutbildningssammanhang och genom industrins

produktinformation.

 Information om läkemedel till patienterna och allmänheten

lämnas främst av förskrivarna och på apoteken. Skriftlig

information kan fås genom bl.a. boken Patient-FASS och in-

formationsskrifter från Apoteksbolaget.

Överväganden

Betydelsen av en saklig och vederhäftig läkemedelsinformation

kan enligt min mening knappast överdrivas. Om ett läkemedel

används på ett sätt som inte är avsett kan såväl de positiva

effekterna med läkemedlet utebli som skador uppkomma. För att

uppnå en säker och i övrigt ändamålsenlig användning är det

därför nödvändigt att såväl hälso- och sjukvårdspersonalen som

patienterna ges en läkemedelsinformation av det slag jag nämnt.

Underlaget för informationen kan, som jag inledningsvis har

antytt, komma från främst tillverkare och marknadsförare men

även läkemedelsverket och socialstyrelsen.

 Mycket av informationen till patienten kan lämnas muntligen av

t.ex. den läkare som ordinerar eller den som på apotek lämnar ut

läkemedlet. Det är emellertid känt, att det kan vara svårt för

många att tillgodgöra sig muntlig information. Den muntliga

informationen bör därför kompletteras med en skriftlig

information som bifogas läkemedlet. Jag förordar följaktligen

att det i lagen skrivs in en bestämmelse med ett sådant krav.

 Även om det sålunda ibland är nödvändigt att ställa krav på

att information lämnas, är det inte godtagbart att vilken

information som helst lämnas hur som helst eller när som helst.

Läkemedelsinformationen måste därför följas noga. Industrins

marknadsföring kontrolleras visserligen genom branschens egna

organ. Utöver detta behövs det dock en statlig tillsyn. Denna

utövas för närvarande av såväl läkemedelsverket med stöd av LF

som konsumentverket med stöd av marknadsföringslagen

(1975:1418).

 Utgångspunkten för regleringen måste vara att informationen om

läkemedel i allmänhet utgör en integrerad del av läke-

medelsprodukten. Jag vill också erinra om att begreppet

läkemedelsinformation omfattar fler åtgärder än vad man nog i

allmänhet föreställer sig. Hit räknas inte bara marknads-

föringsåtgärder utan också framställningar som åtnjuter fullt

tryckfrihetsrättsligt skydd. Den information som meddelas i en

viss situation kan dessutom delvis falla in under sådant skydd

och delvis utgöra marknadsföring. Med marknadsföringsinformation

avses vanligen sådan information som lämnas i ett kommersiellt

syfte och avser ett rent kommersiellt förhållande. Det betyder

att inte bara information från t.ex. den som fått ett läkemedel

godkänt kan utgöra kommersiell information, utan till sådan

information kan hänföras även information från Apoteksbolaget

AB. Den kommersiella informationen syftar dock i flertalet fall

till att öka omsättningen av produkten och att uppnå största

möjliga marknadsandel.

 56

 Prop. 1991/92:107 För den

kommersiella informationen måste ställas upp vissa

regler av allmän karaktär i den nya, föreslagna läke-

medelslagen. Jag återkommer i specialmotiveringen (21 §) till

hur dessa bör utformas närmare.

 I detta sammanhang vill jag ta upp också en fråga av mer

speciellt slag. Läkemedelsutredningen har nämligen föreslagit en

lagbestämmelse som innebär en inskränkning i rätten att vid

marknadsföring lämna information om vissa läkemedel. Enligt

förslaget skulle information få lämnas endast om godkända

läkemedel och få avse endast godkända användningsområden och

doseringar. Under remissbehandlingen av utredningens förslag har

det dessutom väckts frågan om inte rätten att i marknadsförings-

sammanhang lämna information till allmänheten borde inskränkas

till receptfria läkemedel.

 De förslag om ytterligare inskränkningar i rätten att ge

produktinformation, som sålunda lagts fram, har en motsvarighet

i branschens interna regler. Det finns därför knappast något

behov av en sådan offentlig reglering av marknadsföringen.

Bestämmelser om inskränkningar i rätten att ge

produktinformation bör för övrigt inte införas i lag utan att

ett uttryckligt undantag införs i tryckfrihetsförordningen och

yttrandefrihetsgrundlagen med förebild i de bestämmelser som

gäller enligt 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen.

2.11 Tillsynen

 Mitt förslag: Läkemedelsverket skall ha tillsynen över

 efterlevnaden av den föreslagna lagen om läkemedel.

 Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag (se

specialmotiveringen till promemorians lagförslag s. 104-106).

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har ytt-

rat sig över promemorians förslag i den del den behandlar

tillsynen. Försvarets sjukvårdsstyrelse anser att styrelsen

enligt den föreslagna lagen bör ges tillsynsansvaret inom

försvarsmakten och Sveriges farmacevtförbund pekar på problem

med gränsdragningen mellan läkemedelsverkets och soci-

alstyrelsens uppgifter. Läkemedelsverket har uttryckt behov av

att förelägganden och förbud kan förenas med vite och behov av

att få tillgång till vissa uppgifter från hälso- och

sjukvårdspersonalen. Konsumentverket, LIF-RUFI och Gros-

sistförbundet Svensk Handel är på olika sätt tveksamma till

förslaget om tillsynen över läkemedelsinformationen. Skälen för

mitt förslag

Bakgrund och nuvarande förhållanden

Läkemedelsverket inrättades den 1 juli 1990 som en fristående

myndighet för kontroll och tillsyn på läkemedelsområdet m.m.

(prop. 1989/90:99, SoU21, rskr. 270). Det ersatte

socialstyrelsens läkemedelsavdelning som upphörde i och med att

verket bildades. Verkets verksamhet finansieras genom avgifter.

 Verkets tillsyn preciseras genom föreskrifterna i för-

ordningen (1990:434) med instruktion för läkemedelsverket. Det

anges där att verket är central förvaltningsmyndighet för

kontroll och tillsyn av bl.a. läkemedel, i den utsträckning

 57

 Prop. 1991/92:107sådana

frågor inte skall handläggas av någon annan myndighet.

Det betyder att verket skall svara för frågor som gäller

produktsäkerhet samt produktkvalitet i vidsträckt bemärkelse

eller har samband med sådana frågor. Verkets huvuduppgift är med

andra ord att vara vad som skulle kunna beskrivas som en

produktkontrollmyndighet. Mer konkret innebär verksamheten bl.a.

följande.

 Verket skall svara för kontrollen och tillsynen enligt LF och

övriga läkemedelsförfattningar i fråga om tillverkare,

importörer och andra som tar befattning med läkemedel. Före-

skrifter och allmänna råd i fråga om läkemedel skall beslutas av

verket. Verket skall ge stöd till socialstyrelsens

tillsynsverksamhet och beredskapsplanering på läkemedelsområdet.

Information skall lämnas till övriga myndigheter som har att

handlägga läkemedelsfrågor, hälso- och sjukvården,

apoteksväsendet, veterinärkåren samt till enskilda. Verket skall

bedriva internationellt samarbete på läkemedelsområdet samt

forskning och utveckling på områden av betydelse för den

kontroll och tillsyn som verket svarar för.

 Även andra myndigheter har som redan framgått uppgifter på

läkemedelsområdet och regelbundet samråd skall därför ske mellan

de berörda myndigheterna. Så har t.ex. socialstyrelsen behållit

viktiga uppgifter från den tid då styrelsen fortfarande svarade

för produktkontrollen. Dessa uppgifter omfattar övergripande

frågor om läkemedel i hälso- och sjukvården samt frågor om

tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen när det gäller

läkemedel.

Överväganden

Ett betydande samarbete med andra myndigheter med näraliggande

ansvarsuppgifter är, som jag redovisat inledningsvis, en

nödvändighet för att läkemedelsverket skall kunna fullgöra sin

funktion. Detta förutsätts också i den nämnda propositionen som

ligger till grund för inrättandet av verket. Särskilt

betydelsefullt är samarbetet med socialstyrelsen, som också i

verkets instruktion särskilt nämnts som en av verkets uppgifter.

 En fråga som kan bli aktuell i tillsynsverksamheten är

gränsdragningen mellan läkemedelsverkets uppgifter att utöva

tillsyn enligt bl.a. den föreslagna läkemedelslagen och

socialstyrelsens tillsynsuppgifter enligt andra författningar på

hälso- och sjukvårdsområdet. De båda myndigheternas uppgifter

har dock så många beröringspunkter, att det inte är möjligt att

genom generella regler göra en fullständig boskillnad och lösa

de problem som kan uppkomma i det praktiska tillsynsarbetet. Det

får i stället ankomma på myndigheterna att i samråd göra den

fördelning av uppgifterna på detaljnivå som kan behövas.

 Jag skall här emellertid beröra en sådan gränsdragningsfråga

något närmare. Många som på något sätt hanterar läkemedel i

detaljhandeln med läkemedel eller i hälso- och sjukvården

tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen. Denna personal står i

sin yrkesutövning under socialstyrelsens tillsyn enligt

bestämmelser i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-och

sjukvårdspersonalen m.fl. Enligt denna lag har styrelsen rätt

att i fråga om personalen bl.a. i viss utsträckning bestämma

personalbegreppet, meddela föreskrifter om åligganden,

inspektera verksamheten, kräva in handlingar m.m. samt göra

anmälan till åtal och till hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd.

 58

 Prop. 1991/92:107Om det t.ex.

 är aktuellt att utreda om någon bland personalen

åsidosatt sina åligganden vid hantering av läkemedel på sjukhus,

blir det socialstyrelsen som med stöd av tillsynslagen får svara

för uppgiften, men det är naturligt att läkemedelsverket med sin

särskilda kompetens biträder i detta arbete och även vid behov

gör styrelsen uppmärksam på missförhållanden. Jag vill också

framhålla att verkets tillsynsansvar enligt den föreslagna lagen

i viss utsträckning kommer att täcka samma område som ligger

under styrelsens tillsynsansvar. Detta gäller särskilt uppfölj-

ningen av de tillstånd i fråga om kliniska prövningar som verket

kan ha meddelat och efterkontrollen av läkemedel. I sådana

situationer har verket möjlighet att t.ex. företa inspektioner

och kräva in handlingar från hälso- och sjukvårdspersonalen.

 Försvarets sjukvårdsstyrelse har också pekat på behovet av

klara regler om tillsynsansvaret mellan framför allt styrelsen

och läkemedelsverket. Jag är medveten om att tillsynen inom

försvarsmakten när det gäller läkemedel möter en hel del problem

av speciellt slag, inte minst om fredsförhållanden inte råder.

Under hand har jag dock inhämtat att myndigheterna har ett nära

samarbete och att eventuella gränsdragningsfrågor kan lösas

efter samråd. Frågan behöver därför inte lösas genom särskilda

föreskrifter.

 I det föregående avsnittet har jag uttalat mig för att vissa

regler bör ställas upp för den kommersiella informationen om

läkemedel. Jag skall nu redovisa hur jag ser på tillsynen över

denna information.

 Granskningen av den information som utgör märkning och den

information som bör lämnas skriftligen när ett läkemedel

tillhandahålls har ett sådant nära samband med själva pro-

duktkontrollen, att det är naturligt att tillsynen i det

avseendet läggs på läkemedelsverket. När det sedan gäller

tillsynen av den kommersiella informationen under efterkon-

trollen är jag ense med de remissinstanser som ställt sig

kritiska till en ändring av den nuvarande ordningen. Läke-

medelsverket är med sin särskilda sakkunskap på läkemedel-

sområdet tveklöst bäst skickat att göra de bedömningar av

informationen som krävs. Om verket finner att ett visst slag av

information inte uppfyller sådana krav som måste ställas enligt

21 § andra stycket i den nya, förslagna läkemedelslagen, har

verket möjlighet att föra saken vidare till kon-

sumentombudsmannen, som enligt marknadsföringslagens bestäm-

melser får utfärda ett förbudsföreläggande eller väcka talan i

marknadsdomstolen.

 I fråga om den närmare och lagtekniska utformningen av till-

synsbestämmelserna hänvisar jag till specialmotiveringen till 23

och 24 §§.

2.12 Läkemedelskontrollen i krig m.m.

 Mitt förslag: Regeringen bemyndigas att meddela

 särskilda föreskrifter om läkemedelskontrollen, om

 Sverige kommer i krig eller krigsfara eller om det

 råder sådana utomordentliga förhållanden som är

 föranledda av krig eller krigsfara som Sverige har

 befunnit sig i.

 Promemorians förslag: Frågorna berörs inte i promemorian.

 59

 Prop. 1991/92:107

Remissinstanserna: Endast försvarets sjukvårdsstyrelse har

tagit upp sådana läkemedelsfrågor som rör försvarsmakten och

krig eller krigsliknande förhållanden. Styrelsen förordar bl.a.

att import av läkemedel i krig i vissa fall får ske utan beslut

av läkemedelsverket och att verket skall ges bemyndigande att

grunda receptbeläggning m.m. även på beredskapsskäl.

 Skälen för mitt förslag: För att hälso- och sjukvården även i

krigssituationer och krigsliknande situationer skall kunna

bedrivas på bästa sätt, får regeringen enligt 29 § hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763) meddela föreskrifter som i nödvändig

utsträckning tar över den lagstiftning om vården som gäller

under fredstid. Motsvarande gäller på bl.a. tandvårdsområdet.

 Även försörjningen med läkemedel och läkemedelskontrollen

måste fungera i krig och krigsliknande förhållanden. I sådana

lägen blir det dock nödvändigt att koncentrera verksamheten till

de uppgifter som är speciella för situationen och till de lokala

förhållandena. Därför måste då verksamheten kanske organiseras

och bedrivas på annat sätt än i fred. Det betyder att de regler

som gäller i fred kan behöva frångås.

 För att det skall vara möjligt att utan dröjsmål genomföra de

förändringar som krävs i krig och krigsliknande förhållanden,

bör regeringen ha rätt att meddela sådana föreskrifter som

behövs och som tar över föreskrifterna för den fredstida

läkemedelskontrollen. Den gällande LF ger inte någon sådan rätt

för regeringen. Jag föreslår därför att det i den nya,

föreslagna läkemedelslagen förs in en bestämmelse om att

regeringen skall kunna meddela särskilda föreskrifter om

läkemedelskontrollen, om Sverige kommer i krig eller krigsfara

eller om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är

föranledda av krig eller av krigsfara som Sverige har befunnit

sig i.

 Försvarets sjukvårdsstyrelse har framfört önskemål om bemyn-

digande också för egen del för att kunna meddela föreskrifter

inom försvarsmakten i fråga om läkemedel. Det förslag, som jag

här lagt fram och som avser att tillgodose behovet av

specialbestämmelser för läkemedel i krig och krigsliknande

situationer på grundval av ett bemyndigande, ger möjlighet att

lösa de problem som styrelsen syftar på. Något bemyndigande

därutöver krävs därför enligt min mening inte.

 De frågor om tillsyn av läkemedel enligt lagen och som berör

försvarsmakten har jag redan behandlat i tidigare avsnitt

(avsnitt 2.11).

2.13 Narkotikakontrollen

 Mitt förslag: De grundläggande bestämmelserna om

 narkotika samlas i en lag om kontroll av narkotika.

 Lagen utformas efter modell i narkotikaförordningen

 men bestämmelserna moderniseras i sakligt och formellt

 avseende.

 Betänkandets förslag överensstämmer med mitt förslag ( se

betänkandet s 251-263).

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i frågan

tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Min uppfattning är att narkotika-

förordningen och narkotikakungörelsen i huvudsak har fungerat

 60

 Prop. 1991/92:107väl. Inbrott

 i apotek eller industrier för tillverkning av

narkotiska läkemedel förekommer sällan i Sverige, eftersom

förvaringen upplevs som säker. Den överföring av narkotika som

förekommer från den legala hanteringen till missbrukarleden

härrör främst från förfalskning av recept och felaktig

förskrivning som är medveten eller omedveten. Förskrivningen av

främst bensodiazepiner är sedan flera år föremål för en tidvis

intensiv debatt. Många anser att en hel del läkare är alltför

generösa att förskriva dessa narkotiska läkemedel.

 FN-konventionerna innehåller ett fåtal bestämmelser om den

illegala verksamheten med narkotika och psykotropa substanser

(straff, förverkande, beslag, utlämning för brott m.m.). Det

råder inte någon tvekan om att Sverige uppfyller konventionernas

krav i dessa avseenden.

 De grundläggande bestämmelserna om den legala hanteringen med

narkotika bör av samma skäl som framförts när det gäller

läkemedel i allmänhet tas in i en lag. Eftersom narkotika

omfattar inte enbart vissa läkemedel utan även ett antal

hälsofarliga produkter, bör bestämmelserna tas in i en särskild

lag som lämpligen kan benämnas lagen om kontroll av narkotika

för att skilja den från narkotikastrafflagen (1968:64).

Bestämmelserna om kontroll och tillsyn bör moderniseras i

huvudsak efter förebild i lagen (1985:426) om kemiska produkter.

 Det har i olika sammanhang diskuterats, om man inte även i

Sverige borde använda den internationella terminologin och

skilja på narkotika i egentlig mening och psykotropa substanser

och beredningar. Det bör då hållas i minnet, att denna

uppdelning främst anknyter till de olika konventionerna och att

en närmare gränsdragning knappast låter sig göras på annat sätt

än genom en hänvisning till konventionernas tillämpningsområden.

Jag föreslår därför att ett enhetligt narkotikabegrepp behålls i

den svenska lagstiftningen.

 Fram till den 1 juli 1983 fanns definitionen på narkotika i

narkotikaförordningen (1962:704). Då gjordes bedömningen att den

grundläggande bestämningen av vad som är att anse som narkotika

bör ges i lag och inte i en förordning som gäller enligt

övergångsbestämmelserna till regeringsformen. Definitionen på

narkotika fördes därför då över från nakotikaförordningen till

narkotikastrafflagen. Narkotikabegreppet är emellertid

grundläggande även för den legala befattningen med narkotika.

Läkemedelsutredningen fann det därför naturligt att definitionen

med i sak oförändrat innehåll fördes över till den särskilda lag

om kontroll av narkotika som utredningen föreslog och som tar

sikte på sådan befattning. Jag kan visserligen hålla med om att

en överföring i och för sig ter sig som motiverad. Av skäl som

jag strax skall återkomma till, är jag ändå inte beredd att

ställa mig bakom utredningens förslag i den delen.

 Även om definitionen av narkotika flyttas över till den nya,

föreslagna lagen, kommer den även i framtiden att ha betydelse

när det gäller att avgränsa narkotikastrafflagens til-

lämpningsområde och därmed den straffbara befattningen med

narkotika. Jag är dock inte övertygad om att den nuvarande

utformningen av definitionen till alla delar kan anses uppfylla

de krav som bör ställas på en bestämmelse som kan läggas till

grund för straffrättsliga ingripanden. Enligt min mening finns

det för närvarande inte heller tillräckligt underlag för att

utforma definitionen på ett sådant annorlunda sätt, som med

hänsyn till rättssäkerheten kan anses godtagbart. I det läget är

det knappast motiverat att genomföra någon lagteknisk

 61

 Prop. 1991/92:107förändring.

Jag förordar sålunda att frågan ägnas ytterligare

överväganden och att definitionen tills vidare behålls

oförändrad i narkotikastrafflagen.

 Ändamålet med användningen av narkotika måste begränsas till

det medicinska och vetenskapliga bruket. Enligt den allmänna

narkotikakonventionen finns det visserligen utrymme för att

tillåta viss industriell användning utanför dessa områden, t.ex.

cannabisväxten (hampa) som energiråvara eller för att utnyttja

fibrerna. Med hänsyn till de risker för missbruk som finns, bör

dock sådan användning inte medges här i landet.

 Enligt narkotikaförordningen omfattar ändamålet med använd-

ningen dock enbart import, tillverkning, saluhållande - dvs.

utbjudande till försäljning - och överlåtelse. I överens-

stämmelse med vad som i huvudsak gäller enligt allmänna nar-

kotikakonventionen och psykotropkonventionen bör detta gälla

även export och innehav av narkotika.

 Den grundläggande bestämmelsen om förskrivning finns i 6 § 2

mom. första stycket narkotikaförordningen. Motsatsvis framgår

där vad som anges i 1 § 4 läkemedelsverkets föreskrifter (LVFS

1990:27) om förordnande och utlämnande av läkemedel från apotek

m.m. (läkemedelsverkets receptföreskrifter), nämligen att

förskrivning av narkotiska läkemedel får göras bara av läkare,

tandläkare och - för veterinärmedicinskt ändamål - veterinärer.

Med stöd av narkotikaförordningen kan hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd förbjuda att narkotiska läkemedel lämnas ut på

förordnande av sådan yrkesutövare, om denne har missbrukat sin

behörighet att förordna läkemedel av detta slag. Nämnden har på

samma grund möjlighet att begränsa utlämnandet. Beslutet har

omedelbar verkan. Jag föreslår att likartade bestämmelser om

förordnande och utlämnande tas in i den nya, föreslagna lagen om

kontroll av narkotika.

 I betänkandet (SOU 1991:63) Tillsynen över hälso- och sjuk-

vården föreslår tillsynsutredningen att motsvarande bestämmelser

förs in i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen m.fl. och att de gällande bestämmelserna

samtidigt upphävs. Enligt utredningen utgör missbruk av för-

skrivningsrätten ett mycket allvarligt problem och mycket snabba

åtgärder är i många fall angelägna. Utredningen föreslår därför

också att hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd ges möjlighet att

interimistiskt för en tid av högst sex månader besluta om sådant

förbud att lämna ut narkotiska läkemedel som jag nämnt. Om det

finns särskilda skäl bör giltighetstiden för förbudet kunna

förlängas med ytterligare högst sex månader innan nämnden

slutligt prövar ärendet.

 Utredningens förslag är föremål för remissbehandling och

förslaget får därefter prövas vid beredningen inom rege-

ringskansliet.

 62

 Prop. 1991/92:1072.14

Ikraftträdande och kostnader

Enligt min mening är det lämpligt att den nya, föreslagna

lagstiftningen träder i kraft samtidigt som det avsedda EES-

avtalet.

 Den nya lagstiftningen avses ersätta författningar som delvis

är föråldrade och lägger sålunda grunden för en modern

läkemedels- och narkotikakontroll. Enligt min mening finns det

därför anledning att räkna med att tillståndsgivning m.m. i

framtiden kan handläggas på ett smidigare sätt än hittills,

vilket kan leda till viss minskning i behovet av resurser för

administration. Å andra sidan vidgas kontrollområdet genom den

ändring av produktkontrollens omfattning som föreslås i

anledning av främst kravet på anpassning till förhållandena inom

EG. Betydelsen av detta är svårvärderat i nuläget och frågan om

eventuellt förstärkningsbehov på myndighetsanslaget på

läkemedelsområdet får följas i kommande budgetarbete.

 Den föreslagna regleringen av möjligheterna till överklagande

av beslut i enskilda fall enligt den nya läkemedelslagen och den

nya lagen om kontroll av narkotika innebär att läkemedelsverkets

beslut genomgående överklagas hos kammarrätten. Detta medför att

regeringen avlastas en viss mängd ärenden och att kammarrätten

får en motsvarande ökning av målbelastningen.

 Antalet ärenden som varje år prövas av regeringen enligt LF

och narkotikaförordningen är förhållandevis begränsat (några

tiotal per år). Det är knappast möjligt att redan nu med

säkerhet uppskatta hur stor förändringen på förvaltnings-

domstolssidan kommer att bli, eftersom utvecklingen när det

gäller benägenheten att i framtiden överklaga beslut enligt den

nya lagstiftningen inte kan förutses närmare. Den ökning av mål-

antalet som det kan bli fråga om får dock ses som begränsad och

något behov av att tillföra domstolsväsendet ökade resurser kan

inte nu förutses.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört har inom socialdepartementet

upprättats förslag till

 1. läkemedelslag,

 2. lag om kontroll av narkotika.

 63

 Prop. 1991/92:1074

Specialmotivering

4.1 Förslaget till läkemedelslag

Den föreslagna lagens disposition och utformning

Den föreslagna läkemedelslagen är indelad i olika avsnitt med

särskilda rubriker.

 I de inledande paragraferna, 1-3 §§, definieras begreppen

läkemedel och radioaktiva läkemedel. Dessutom anges lagens

tillämpningsområde. Några av de grundläggande kraven på

läkemedel har tagits in i 4 §. De därpå följande 5-12 §§

behandlar bestämmelser om försäljning av läkemedel, m.m. I

anslutning därtill finns i 13 och 14 §§ en reglering av kliniska

prövningar. 15 och 16 §§ innehåller bestämmelser om tillverkning

samt 17 § bestämmelser om import. Regler om handel finns i 18 §

och om hantering i övrigt i 19 §. Vissa gemensamma bestämmelser

som gäller för bl.a. tillverkning, införsel och handel har

samlats i 20 §. Information samt förordnande och utlämnande

regleras i 21 resp. 22 §. I 23 och 24 §§ finns bestämmelser om

tillsyn. 25 § handlar om olika avgifter för

läkemedelskontrollen. Den föreslagna lagen avslutas med

bestämmelser om ansvar m.m. (26 och 27 §§), överklagande (28 §),

möjligheten att besluta om ytterligare föreskrifter (29 §) samt

läkemedelskontrollen i krig m.m. (30 §).

Inledande bestämmelser

1 § Med läkemedel avses i denna lag varor som är avsedda att

tillföras människor eller djur för att förebygga, påvisa, lindra

eller bota sjukdom eller symtom på sjukdom eller att användas i

likartat syfte.

 Med radioaktiva läkemedel avses läkemedel som avger

joniserande strålning. Till radioaktiva läkemedel räknas inte

slutna strålkällor.

 I fråga om narkotiska läkemedel och om läkemedel som utgör

dopningsmedel tillämpas bestämmelserna i denna lag, om de inte

strider mot vad som är särskilt föreskrivet om dessa varor.

Paragrafen, som överensstämmer med 1 § i departements-

promemorian med undantag för ett tillägg om vissa dopningsmedel

och en nödvändig redaktionell ändring i fjärde stycket, inne-

håller definitioner av begreppen läkemedel och radioaktiva

läkemedel. I förhållande till lagrådsremissens förslag har också

en redaktionell justering gjorts. En erinran om att strålskydds-

lagen (1988:220) innehåller bestämmelser i strålskyddssyfte har

nämligen ansetts obehövlig.

 Det är avsikten att den föreslagna läkemedelslagen skall

tillämpas på läkemedel, utan att detta behöver anges

uttryckligen. I paragrafen görs dessutom i övrigt en

grundläggande avgränsning av lagens tillämpningsområde.

Innehållet i paragrafen är förenligt med EG-reglerna (se

särskilt direktiv 65/65, 75/319, 89/341, 89/342, 89/343 och

89/381/EEG).

 66

 Prop. 1991/92:107Vissa

riktlinjer för bestämmelserna i paragrafen har behandlats

i avsnitt 2.5 i den allmänna motiveringen.

 Läkemedlen består av vad som brukar betecknas som be-

ståndsdelar eller substanser, dvs. kemiska grundämnen eller

kemiska föreningar eller kombinationer av dessa. I läkemedel

inbegrips också beståndsdelar eller substanser av biologiskt

ursprung. De farmakologiska effekterna av läkemedel uppkommer

genom de kemiska egenskaperna hos de substanser som aktivt

påverkar organismen. I läkemedel ingår dock såväl aktiva sub-

stanser som i princip inaktiva substanser eller tillsatsämnen.

Läkemedel tillhandahålls i olika beredningar eller kompositioner

av aktiva substanser och tillsatsämnen. Dessa brukar kallas

berednings- eller läkemedelsformer. Exempel på läkemedelsformer

är mixturer, tabletter och salvor. Substanser och beredningar

som på något sätt hanteras av människor betecknas vanligen som

varor, gods eller produkter.

 Begreppet läkemedel är av central betydelse för den statliga

läkemedelskontrollen. Det är dock förmodligen inte möjligt att

ställa upp en heltäckande legaldefinition av begreppet läke-

medel. Man får därför godta att definitionen inte fullständigt

täcker de varor som kontrollen syftar till och att den därtill i

någon mån kan komma att omfatta varor som inte borde omfattas av

kontrollen. Den mer precisa avgränsningen får följaktligen göras

på annat sätt än genom definitionen.

 Bestämningen av begreppet läkemedel kan lagtekniskt ske på

olika sätt. En metod som används i andra sammanhang är att i lag

eller någon annan författning räkna upp de varor, som

författningen skall tillämpas på. Detta gäller t.ex. på

narkotikaområdet. Fördelen med denna metod är att lagens

adressater inte behöver tveka om när lagen skall tillämpas. Den

innebär samtidigt särskilt den nackdelen att den

naturvetenskapliga och tekniska utvecklingen kan leda till att

definitionen med tiden inte inkluderar alla de varor som den av

säkerhetsskäl bör omfatta. En annan metod är att genom en

beskrivning försöka avgränsa de varor som avses. En sådan, mer

generell definition har valts i den gällande LF och jämförbara

utländska läkemedelslagstiftningar. Läkemedelsbegreppet

avgränsas där med andra ord inte genom någon tillämpning av

enumerationsprincipen utan genom att vissa rekvisit anges. I LF

definieras sålunda läkemedel - förenklat uttryckt - såsom

bruksfärdiga beredningar för invärtes eller utvärtes bruk som är

avsedda att förebygga, påvisa, lindra eller bota en sjukdom

eller sjukdomssymtom hos människor eller djur.

 På motsvarande sätt som i LF görs i den föreslagna, nya lagen

med utgångspunkt i en definition av begreppet läkemedel en

principiell avgränsning av lagens tillämpningsområde. Defini-

tionen har tagits in i 1 §, varefter vissa varor, som i och för

sig formellt faller under definitionen men inte skall

kontrolleras med stöd av lagen, genom 2 § utesluts från lagens

tillämpningsområde. Med en likartad teknik kan genom 3 § varor,

som enligt definitionen inte utgör läkemedel men kan behöva

kontrolleras med stöd av lagen, föras in under tillämpningsom-

rådet.

 Läkemedelsdefinitionen i första stycket i paragrafen, som i

sak motsvarar 1 § 1 och 2 mom. LF, innehåller fem grundrekvisit,

nämligen att det skall vara fråga om en vara som är avsedd att

tillföras en organism med ett visst syfte. Den bygger också,

liksom i LF, på den tanken, att inte substanser utan endast

bruksfärdiga läkemedel skall regleras genom lagen.

 67

 Prop. 1991/92:107 Det första

 rekvisitet i definitionen inriktar kontrollen på de

bruksfärdiga produkterna. Det är dock något annorlunda

formulerat här än i LF. På samma sätt som i EG-direktiven - men

sålunda till skillnad från vad som gäller enligt LF - anges inte

bruksfärdiga beredningar utan vissa varor utgöra läkemedel.

 Avgränsningen av läkemedelskontrollen till de bruksfärdiga

läkemedlen har en lång tradition i Sverige. Av LF framgår, att

vad som enligt övriga rekvisit är att förstå som läkemedel

endast gäller under förutsättning, att varan för sådant ändamål

genom beredning, dosering eller doseringsanvisning har ställts i

ordning i bruksfärdigt skick. Beredningen skall med andra ord

vara avsedd att säljas i en läkemedelsform, som är

karaktäristisk för läkemedel (t.ex. tablett eller in-

jektionslösning) eller vara doserad för medicinskt bruk (t.ex.

kapslar). Undantaget från regeln, att endast de bruksfärdiga

läkemedlen skall omfattas av lagens reglering, gäller substanser

som är försedda med doseringsanvisningar. Härigenom kommer sub-

stanser, som i och för sig kan användas som läkemedel utan att

de gjorts bruksfärdiga, att omfattas av kontrollen. En

beredning, som uppfyller övriga kriterier enligt läke-

medelsdefinitionen men måste gå igenom någon enkel teknisk

operation, t.ex. en upplösning av substansen i sterilt vatten

innan den i egentlig mening är bruksfärdig, brukar i detta

sammanhang också betraktas som bruksfärdig.

 Redan i gällande rätt har man sålunda inte strikt upp-

rätthållit principen att läkemedel uteslutande utgörs av

bruksfärdiga beredningar. Den avgränsning av begreppet läkemedel

som föreslås här kommer följaktligen inte att innebära någon

egentlig utvidgning till andra varor än de som för närvarande

omfattas av kontrollen. Rekvisitet varor måste nämligen ses i

förhållande till de övriga rekvisiten, särskilt det som avser

syftet med varan (det femte rekvisitet). Det är nämligen

knappast heller möjligt att marknadsföra en produkt utan att

ange dess användningsområde. Härigenom blir det i stort sett

endast bruksfärdiga beredningar som kommer i fråga. Varken

mellanprodukter, dvs. produkter som inte är råvaror men inte

heller färdiga läkemedel, eller produkter som är avsedda bara

för prekliniska studier faller in under definitionen.

 Det andra rekvisitet tar sikte på avsikten med varan och

bygger på samma princip som i LF. Följaktligen är det inte

varans objektiva egenskaper som klassificerar den som läkemedel

utan den föregivna avsikten. Villkoret utesluter alla

beredningar som - utan att detta varit avsikten - kan ha t.ex.

botande effekt och - vilket är viktigare - inkluderar alla

beredningar, som inte har någon visad effekt men utges för att

ha sådan.

 Avgörande blir säljarens avsikt med den utbjudna varan, medan

t.ex. köparens avsikt inte har någon betydelse. I viss

utsträckning har säljaren möjlighet att själv avgöra under

vilken beteckning en viss vara skall marknadsföras. Detta gäller

t.ex. vitaminpreparat.

 Läkemedel har som varor en speciell karaktär. Som ett tredje

rekvisit i definitionen anges att de skall vara avsedda för

människor eller djur, dvs. vad som i systematiskt hänseende be-

traktas som biologiskt högre stående organismer. Begreppet djur

har i praxis tidigare tolkats närmast som däggdjur och fåglar,

men i viss utsträckning har här inbegripits även andra djur som

hålls i odlingar, t.ex. matfisk. Vid tolkningen av begreppet

djur bör dock utgångspunkten vara syftet med behandlingen i

 68

 Prop. 1991/92:107stället för

djursystematiken. Ett läkemedel kan därför vara

avsett för ett djur och samtidigt ha avsedda egenskaper som

dödar ett annat djur, såsom vid behandling av parasitsjukdomar

hos djur. Vad som skall förstås med djur är dock mer tveksamt

när det inte gäller individuell behandling utan miljöpåverkande

åtgärder, där gränsdragningen mot bekämpningsmedel får göras vid

rättstillämpningen.

 I kravet, att varan är avsedd att tillföras människor eller

djur - ett fjärde rekvisit i definitionen - ligger, att den

invärtes eller utvärtes skall påverka organismen eller påverkas

av organismen. Genom denna avgränsning utesluts t.ex.

diagnostisk och radiologisk utrustning. Detsamma gäller

medicintekniska produkter såsom implantat.

 Avgränsningen har i nuvarande praxis ansetts innebära, att

beredningen skall appliceras i eller på organismen, och då i

regel helt eller delvis absorberas. Enligt den tidigare gällande

nordiska farmakopén är läkemedel för invärtes bruk avsedda att

införas i organismen i eller genom hud eller slemhinnor eller

appliceras i vävnad eller i hålrum som öppnats genom operativa

ingrepp och är omgivna av serösa hinnor. Läkemedel för utvärtes

bruk utgörs av övriga läkemedel. Dit hänförs bl.a. läkemedel som

appliceras på läpparna, på näsborrarnas kant samt läkemedel som

används till behandling av sår på kroppens yta. Kravet på

absorbtion gör att en förbandsartikel faller utanför

läkemedelsbegreppet, utom i de fall förbandsartikeln impregneras

med ett läkemedel. Då är den i regel ett läkemedel. Ett annat

exempel på en vara som faller inom definitionen är bencement som

innehåller antibiotika.

 Även om definitionen i denna del sålunda fått en annorlunda

språklig utformning än i LF, är någon saklig ändring inte

avsedd. Saken kan dock komma i ett något annat läge, om det inom

EG kommer till stånd en typprovning av medicintekniska

produkter, s.k. medical devices. Förslag till ett nytt direktiv

i ämnet har utarbetats. Till sådana produkter hänförs i

kontrollhänseende enligt förslaget även vissa produkter som

enligt såväl den gällande LF som den föreslagna, nya

läkemedelslagen betraktas som läkemedel. Det är närmast fråga om

vissa produkter som utgör integrerade tillbehör till

medicintekniska produkter (s.k. accessories). Gränsdragningen

mot medicintekniska produkter kan därför i framtiden i Sverige

behöva göras något annorlunda, om dessa föreslagna EG-regler tas

in som en rättsakt i ett utvidgat EES-avtal. Lagtekniskt bör en

sådan ändrad gränsdragning kunna lösas genom ett tillägg i para-

grafen, med innehåll att bestämmelserna gäller, om de inte

strider mot vad som är föreskrivet om medicintekniska produkter.

 Definitionens krav på tillförsel är med nödvändighet relativt

vagt. Med stöd av detta är det därför inte helt lätt att avgöra

om t.ex. blod för transfusionsändamål, tandfyllnings- och

protesmaterial och andra odontologisk-tekniska varor faller in

under definitionen. I 1 § 2 mom. LF finns det därför en särskild

föreskrift som anger att sådana produkter inte skall anses som

läkemedel. Den nya paragrafen innehåller inte någon sådan

föreskrift, men innebörden är densamma utom för blod och

blodprodukter. Dessa varor - utom blod och blodprodukter -

faller nämligen utanför den generella läkemedelsdefinitionen

redan genom att de inte absorberas. Med hänsyn till hur blod

traditionellt behandlats i läkemedelskontrollhänseende och de

särskilda hanteringsrutiner som användningen av blod kräver, bör

- utan att något särskilt undantag anges i lagen - blod anses

 69

 Prop. 1991/92:107undantaget

från lagens tillämpningsområde. Undantaget bör inte

gälla generellt utan göras med den begränsning som framgår av

det följande.

 Vid tiden för tillkomsten av LF förekom blod som var avsett

för transfusion i huvudsak som obearbetat blod, s.k. helblod.

Numera används dock i stället genomgående olika blodprodukter,

som till egenskaper och framställningssätt har likheter med

sådana infusionslösningar som är läkemedel. Det är därför

motiverat att från lagens tillämpningsområde i princip undanta

endast sådant helblod från en donator, som är avsett att

användas direkt på en patient, och att kontrollera andra

produkter på samma sätt som läkemedel. En sådan ordning gäller

också inom EG (se direktiv 89/381/EEG). Om det visar sig att

blod vid en blodcentral kommer till användning i industriell

skala, dvs. utgör blodråvara, bör det dock hänföras till

läkemedel.

 Läkemedlen är avsedda att användas som hjälpmedel i hälso- och

sjukvården. Som ett femte rekvisit i definitionen anges därför,

att varan skall vara avsedd att användas för ett visst syfte.

 Den föreslagna lagen skall sålunda tillämpas endast på

läkemedel som är avsedda att tillhandahållas för användning. Det

är dock inte någon förutsättning att ersättning för läkemedlet

utgått eller avtalats. Lagen skall med andra ord ändå tillämpas,

även om ett läkemedel överlåts utan någon form av ersättning.

Detta förekommer t.ex. i vissa fall vid behandling av sällsynta

sjukdomar och vid kliniska prövningar.

 Flertalet läkemedel används för att lindra och bota symtom på

sjukdom, men flera andra användningsområden förekommer också. På

samma sätt som i LF har användningsområdet därför bestämts till

åtgärder för att förebygga, påvisa, lindra eller bota sjukdom

eller symtom på sjukdom eller användas i likartat syfte. Någon

förändring i förhållande till LF är inte avsedd. Ledning vid

tolkningen av begreppen sjukdom och symtom på sjukdom får sökas

särskilt i de medicinska vetenskaperna. En vara som säljs som

läkemedel under en viss tid och därför framstår som avsedd att

förebygga, påvisa, lindra eller bota sjukdom etc. förlorar i

allmänhet sin karaktär av läkemedel, om den senare säljs för

något annat ändamål.

 Förutsättningen, att varan skall vara avsedd att förebygga,

påvisa, lindra eller bota sjukdom eller symtom på sjukdom, är

som framgått inte uttömmande. Även varor, som är avsedda att

användas i likartat syfte hör hit. Uttrycket innebär att varor

som används i samband med behandling av sjukdom, skada eller

kroppsfel eller vid förlossning utgör läkemedel. Här avses först

och främst smärtstillande medel och bedövningsmedel men även

t.ex. medel för behandling av operativa blödningar.

 Även syftet med själva användningen har betydelse, när det

gäller att avgränsa läkemedel från andra varor, som i fråga om

bl.a. egenskaper och användning står läkemedel nära. Flertalet

sådana varor regleras i särskilda författningar. Några av dessa

skall nämnas här.

 Föreskrifter om kemiska produkter finns i lagen (1985:426) om

kemiska produkter. Denna lag gäller i princip inte sådana

kemiska produkter, som omfattas av bl.a. LF. Om det från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt är särskilt påkallat, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer dock föreskriva,

att bestämmelserna i lagen skall tillämpas även på läkemedel.

Lagen om kemiska produkter bör enligt motiven till lagen (prop.

1984/85:118 s. 46) tillämpas när det gäller läkemedlens påverkan

 70

 Prop. 1991/92:107på miljön i

samband med eller efter destruktion. Enligt vad som

uttalats där, bör lagen också kunna tillämpas i vissa

förvarings-, förpacknings- och märkningsfrågor, där LF inte ger

tillräckliga möjligheter att ingripa mot kemiska miljö- och

hälsorisker. I vissa fall kan det då vara nödvändigt att

läkemedelsverket biträder med sin kompetens, t.ex. vid

bedömningen av ett bekämpningsmedels toxicitet.

 Ett annat område, där gränsdragningen kan bli oskarp, gäller

läkemedel och födoämnen. Enligt livsmedelslagen (1971:511) avses

med livsmedel matvara, dryckesvara eller njutningsmedel eller

annan vara, som är avsedd att förtäras av människor, med

undantag för vara på vilken LF äger tillämpning. Det betyder att

endast sådana varor, som är avsedda att förtäras och som faller

utanför vad som anses som läkemedel, utgör livsmedel. Det

ankommer i första hand på dem som skall tillämpa läke-

medelsförfattningarna att tolka läkemedelsbegreppet.

Gränsdragningen får göras med hjälp av läkemedelsdefinitionen

och då särskilt avsikten med den utbjudna varan. Sådana

gränsdragningsfrågor kan uppkomma när det gäller bl.a. närings-

och vitaminpreparaten.

 Till läkemedel hör uppenbarligen inte varor som utgör normal

kost och inte heller vitaminer och mineraler som tillförs i

normal dagsdos samt specialdestinerade livsmedel. Vitaminer, som

är avsedda att tillföras i sådan mängd som i allmänhet behövs

för att undvika brist på vitaminet, utgör med andra ord inte

läkemedel. Om avsikten däremot är att ge avsevärt större mängd,

bör varan betraktas som läkemedel.

 Klassificeringen blir dessutom i någon mån beroende av de

argument som används vid marknadsföringen. Traditionella

livsmedel kan delvis marknadsföras med vissa hälsoargument och

ändå betraktas som livsmedel. Argumenteringen får dock inte

innebära att varans egenskap av livsmedel kommer i bakgrunden.

 Förskrifter om foder och fodertillsatser finns i lagen

(1985:295) om foder. Där har avgränsningen mot läkemedel gjorts

på likartat sätt som i livsmedelslagen, nämligen på det sättet

att med foder eller fodertillsats avses inte varor som omfattas

av LF:s tillämpningsområde. Användningen av sådana

fodertillsatser, som innehåller antibiotika och andra

kemoterapeutiska medel i tillväxtbefrämjande syfte, förbjuds.

Fodertillsats, som innehåller kemoterapeutika, för att

förebygga, lindra eller bota sjukdom eller sjukdomssymtom,

underkastas bestämmelserna i LF. På färdigt foder, som tillsatts

kemoterapeutika, är däremot foderlagstiftningen tillämplig.

 Det finns också författningar med sikte på sådana varuslag

eller begränsade grupper av varor som i fråga om egenskaper

eller användning har viss likhet med läkemedel eller som kan

uppfattas på detta sätt. Här kan nämnas bl.a. kungörelsen

(1959:327) om införsel till riket av preventivmedel, kungörelsen

(1970:149) om handel med preventivmedel och läkemedelsverkets

föreskrifter (LVFS 1990:64) om kontroll av dessa varor, lagen

(1975:187) om kontroll av fabrikssteriliserade engångsartiklar

för hälso- och sjukvårdsändamål samt socialstyrelsens föreskrif-

ter (SOSFS 1982:10) om kostnadsfria förbrukningsartiklar vid

sjukdom m.m. med bestämmelser om s.k. invitrostrips.

 Vissa grupper av läkemedel särbehandlas i den nuvarande

läkemedelsregleringen. Detta gäller bl.a. bakteriologiska

preparat, radioaktiva läkemedel och läkemedel som innehåller

narkotika. De bakteriologiska preparaten särbehandlas inte i

lagförslaget. Den särskilda regleringen av radioaktiva

 71

 Prop. 1991/92:107läkemedel,

narkotiska läkemedel och läkemedel som utgör dop-

ningsmedel framgår delvis av andra-fjärde stycket i paragrafen.

En särregel för hanteringen av radioaktiva läkemedel har tagits

in i 19 § i lagförslaget.

 Den föreslagna lagen har i visst avseende fått ett vidare

tillämpningsområde än LF. Till skillnad från LF omfattar den

nämligen även radioaktiva läkemedel. Detta överensstämmer med

regleringen inom EG. Begreppet radioaktivt läkemedel definieras

i andra stycket. Den innebär inte någon principiell nyhet i

förhållande till vad som för närvarande gäller enligt lagen

(1981:289) om radioaktiva läkemedel. Till skillnad från denna

lag utesluter dock den nya definitionen varor som i

forskningssyfte används utan att ett diagnostiskt eller

terapeutiskt syfte föreligger. Som exempel kan nämnas studier av

dosimetriska frågor och av human metabolism samt

spårämnesundersökningar i livsmedelsforskningen. I detta

sammanhang bör det observeras att bestämmelserna i

strålskyddslagen (1988:220) kan komma att tillämpas på

befattningen med radioaktiva läkemedel. I motsats till

lagrådsremissens lagförslag upptar paragrafen inte någon

uttrycklig erinran om detta.

 Lagen är avsedd att i princip tillämpas på alla läkemedel.

Vissa undantag måste dock göras i fråga om narkotiska läkemedel

och läkemedel som utgör dopningsmedel. Detta framgår av

föreskriften i tredje stycket, som delvis motsvarar 1 § 4 mom.

andra stycket LF.

 För de läkemedel som samtidigt utgör narkotika gäller som

huvudregel samma bestämmelser som för övriga läkemedel. Dessa

läkemedel regleras dessutom av narkotikaförordningen (1962:704)

och föreskrifter som ansluter till denna författning.

Regleringen innebär i förhållande till läkemedelslagstiftningen

skärpningar på vissa punkter i syfte att hindra missbruk av

sådana läkemedel. Detta gäller främst handel, hantering och

innehav av dessa läkemedel. Det föreskrivs därför i LF att

bestämmelserna i LF tillämpas på narkotiska läkemedel, om be-

stämmelserna inte strider mot vad som är särskilt stadgat om

narkotika. Denna bestämmelse har utgjort mönster för regleringen

i den föreslagna, nya läkemedelslagen.

 Sådana särskilda föreskrifter om narkotika, som hänvisas till

i lagförslaget, finns främst i den i detta lagstiftningsärende

föreslagna, nya lagen om kontroll av narkotika, som avses

ersätta narkotikaförordningen.

 Vad som här sagts om narkotika gäller på motsvarande sätt även

för sådana läkemedel som utgör dopningsmedel enligt lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel.

2 § Denna lag tillämpas inte på djurfoder som innehåller

antibiotika eller andra kemoterapeutiska medel.

 Med undantag för 25, 28 och 29 §§ tillämpas inte denna lag på

varor som beretts i enlighet med en erkänd homeopatisk metod och

som registrerats av läkemedelsverket.

 En vara som beretts enligt en erkänd homeopatisk metod och

inte påstås ha viss terapeutisk effekt, skall på ansökan

registreras om den innehåller mindre än en miljondel av sådan

aktiv substans som medför receptbeläggning eller i övrigt bedöms

som ofarlig samt är avsedd att intas genom munnen eller är

avsedd för yttre bruk.

 Om det är påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får rege-

 72

 Prop. 1991/92:107ringen

eller, efter regeringens bemyndigande, läkemedelsverket

föreskriva att lagen helt eller delvis skall tillämpas på varor

som avses i andra stycket.

Vissa varor som i och för sig faller under definitionen av

läkemedel i 1 § får anses kunna medföra så begränsade

hälsorisker, att det inte är motiverat att helt eller delvis

kontrollera dem med stöd av läkemedelsförfattningarna. Det blir

genom paragrafen därför i princip möjligt att undanta dessa

varor från lagens tillämpningsområde. Undantagen, som mer

översiktligt berörts i avsnitt 2.5 i den allmänna motiveringen,

har dock fått en annan omfattning än vad som nu gäller enligt LF

och som föreslagits i departementspromemorian. Sådana undantag

görs i 1 § LF för i huvudsak fyra grupper av läkemedel, nämligen

s.k. naturmedel, s.k. fria läkemedel m.m., vissa djurfoder och

s.k. homeopatiska medel. I förslaget till den nya lagen har

undantagen begränsats till två grupper, nämligen djurfoder och

homeopatiska medel.

 I förhållande till lagrådsremissens förslag har vissa

redaktionella justeringar gjorts för att precisera hur lagen

skall tillämpas på varor som beretts i enlighet med en erkänd

homeopatisk metod.

 Frågan om naturmedlen har behandlats i avsnitt 2.5 i den

allmänna motiveringen. Dessa medel undantas enligt förslaget

inte från den vanliga läkemedelskontrollen.

 I 1 § LF finns också särskilda bestämmelser, som gör att

mineralvatten, mineralkällsalter och fruktsalter m.m. liksom

under vissa förutsättningar s.k. fria läkemedel, dvs. sårsalvor,

inandningsoljor, antiseptiska lösningar m.m., inte faller in

under tillämpningsområdet för LF. I fråga om de fria läkemedlen

har detta närmare angivits genom LVFS 1990:21. För de varor som

är avsedda att förtäras gäller livsmedelslagen.

 I departementspromemorian föreslogs att de fria läkemedlen

skulle kunna undantas från den nya lagens tillämpningsområde,

under förutsättning att användningen bara kunde innebära

begränsade risker för skada. Av diskussionen och förslaget i den

allmänna motiveringen (avsnitt 2.5) framgår emellertid att

särregler ansetts inte böra behållas för dessa varor. Vissa av

varorna kan i framtiden troligen ändå undantas från lagens

tillämpningsområde. Detta gäller särskilt de varor som kan hän-

föras till gruppen kosmetiska produkter. Man får dock räkna med

att en hel del av varorna blir underkastade krav på godkännande

enligt 5 §. I den mån det är fråga om varor som nu betecknas som

naturmedel, kan vissa särkrav tillämpas enligt vad som framgår

av motiveringen till 8 §. Även i övrigt bör i vissa avseenden

lägre krav kunna ställas på många av dessa varor. På likartat

sätt som när det gäller naturmedel, bör det vara en uppgift för

läkemedelsverket att efter bemyndigande av regeringen ange dessa

krav närmare.

 Bestämmelsen i första stycket, som motsvarar 1 § 4 mom. första

stycket 2 LF och 2 § 1 i promemorians lagförslag, undantar

djurfoder, som innehåller antibiotika eller andra kemotera-

peutiska medel, från lagens tillämpningsområde. Några av de

gränsdragningsproblem som kan uppkomma i förhållande till

läkemedel har behandlats i motiveringen till 1 §.

 Särreglerna om homeopatiska medel som beretts i enlighet med

en erkänd homeopatisk metod har upptagits i andra stycket, som

har viss motsvarighet i 1 § 3 mom. första stycket 1 LF och i sak

helt motsvarar 2 § 3 i promemorians lagförslag. Reglerna kommer

 73

 Prop. 1991/92:107också i

praktiken att omfatta vissa antroposofiska medel, om

dessa uppfyller de villkor som anges i andra stycket. Den ord-

ning som föreslås i paragrafen är förenlig med de förslag till

regler om homeopatika som föreligger inom EG (se

direktivförslagen COM (90) 72 Final SYN 251 och COM (90) 73

Final SYN 252). Enligt de förväntade EG-reglerna blir det

möjligt att utforma kontrollen av dessa medel på flera

alternativa sätt (se avsnitt 2.5 i den allmänna motiveringen).

 De homeopatiska medlen uppfyller inte kraven på ända-

målsenlighet enligt LF. Om de inte undantogs, skulle de därför

inte kunna säljas lagligen. Enligt läkemedelsutredningens

förslag skulle de homeopatiska medlen komma att falla utanför

tillämpningsområdet för en ny lag utan att detta såsom i LF

klart framgår av lagtexten. I den här föreslagna nya lagen,

liksom i departementspromemorian, har i stället valts att ange

undantaget uttryckligen och föreskriva ett särskilt

registreringsförfarande. Registreringen avses ske hos

läkemedelsverket enligt vad som närmare framgår av andra

stycket.

 Medlen har sedan länge ansetts vara helt oskadliga och

undantogs från LF:s tillämpningsområde i enlighet med de tankar

som låg till grund för lagen (1960:409) om förbud i vissa fall

mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Det rådde då

visserligen viss tveksamhet om hur gränsdragningen borde ske.

Från säkerhetssynpunkt ansågs det dock att ingen invändning

kunde göras om gränsen drogs på det sättet, att sådana

homeopatiska medel, som innehåller ett verksamt ämne i en

myckenhet av högst en miljondel av medlets vikt, undantogs. Om

ett medel har högre koncentration krävs för närvarande

registrering enligt LF för försäljning.

 Medel som undantagits finns tillgängliga i den allmänna

handeln och behöver sålunda inte säljas genom apoteken. De

tillhandahålls för närvarande inte heller på apoteken. De

homeopatiska medel som är avsedda att tas in genom munnen faller

under livsmedelslagen.

 För att ett homeopatiskt medel skall kunna registreras gäller

vissa förutsättningar som preciseras i tredje stycket. Bortsett

från en smärre språklig justering skiljer sig inte lagtexten

från förslaget i promemorian. För det första förutsätts att

medlet beretts enligt en erkänd homeopatisk metod, dvs. enligt

någon av de farmakopéer som används för homeopatiskt bruk. I

allmänhet får en uppgift om att så skett godtas utan ytterligare

utredning. Det krävs också att produkten inte är avsedd att

marknadsföras med angivande av någon särskild terapeutisk effekt

och att den aktiva substansen - om den medför receptbeläggning -

har en styrka som är mindre än en miljondel av medlets vikt.

Gränsdragningen i fråga om styrkan ligger mycket nära den som

gäller för undantag enligt LF. Som alternativt krav för

registrering gäller att medlet bedöms som ofarligt och är avsett

att tas genom munnen eller är avsett för yttre bruk.

Homeopatiska injektionsmedel kan följaktligen inte registreras

enligt detta förfarande.

 Det kan finnas behov av att i vissa avseenden kontrollera även

sådana homeopatiska medel som i princip undantagits från lagens

tillämpningsområde. I fjärde stycket öppnas därför en möjlighet

för regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket att föreskriva att lagen helt eller delvis

skall tillämpas på dessa medel. Det är framför allt när det

gäller tillverkningen som en sådan kontroll kan behövas.

 74

 Prop. 1991/92:1073 §

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket får, om det är påkallat från hälso- och

sjukvårdssynpunkt, föreskriva att lagen helt eller delvis skall

tillämpas på en vara eller varugrupp som inte är läkemedel men i

fråga om egenskaper eller användning står nära läkemedel.

I likhet med vad som för närvarande gäller enligt 1 § 5 mom. LF

finns det även i framtiden ett behov av att under lagens

regelsystem kunna ta in vissa varor, som enligt 1 § i den

föreslagna lagen inte är läkemedel. Detta har blivit möjligt

genom bestämmelsen i paragrafen och har lagtekniskt konstruerats

på det sättet att regeringen eller läkemedelsverket bemyndigas

att inkludera dessa varor under läkemedelslagens tillämp-

ningsområde. Principerna för en sådan reglering har berörts

något i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5). Möjligheterna

att utvidga tillämpningsområdet har genom uttryckssättet "i

fråga om egenskaper eller användning" gjorts något större än vad

som gäller enligt LF.

 Med stöd av det nämnda bemyndigandet i LF har beslutats att LF

skall tillämpas på olika varor eller grupper av varor, som kan

användas på det sätt som sägs i läkemedelsdefinitionen men inte

ställts i ordning i bruksfärdigt skick och varor som inte är

läkemedel enligt definitionen men i fråga om egenskaper eller

användning står nära läkemedel. Den första utvidgningen av LF:s

tillämpningsområde skedde genom medicinalstyrelsens kungörelse

MF 1964:40. Därefter har föreskrifter tagits in i ett flertal

författningar som beslutats av antingen medicinalstyrelsen,

socialstyrelsen eller läkemedelsverket.

 Från den 1 juli 1991 gäller läkemedelsverkets föreskrifter i

LVFS 1991:9, där flertalet bestämmelser om LF:s utvidgade

tillämpningsområde samlats under olika punkter. I nio fall har

LF i sin helhet gjorts tillämplig på varor som inte faller in

under läkemedelsdefinitionen men i fråga om egenskaper och an-

vändning står nära läkemedel. Dessutom har LF i fem fall i sin

helhet gjorts tillämplig på vissa varor som kan användas på det

sätt som anges i läkemedelsdefinitionen men inte ställts i

ordning i bruksfärdigt skick för sådant ändamål. Verkets

författning har följande, närmare innehåll.

 När det först gäller varor som står nära läkemedel skall,

enligt vad som framgår av punkt 1 i författningen, LF i sin

helhet tillämpas på medel som efter absorbtion är avsedda att

åstadkomma antikonceptionell verkan. För närvarande omfattas

s.k. p-piller av denna definition, men även antikonceptionella

medel, som tillförs kroppen på andra vägar än genom munnen och

som efter absorption åstadkommer antikonception, faller in under

bestämmelserna.

 I anslutning till handeln med pornografiska varor såldes

tidigare medel som är avsedda att efter absorbtion åstadkomma

förlängd erektion. Ofta är det då fråga om salvor, som innehål-

ler lokalbedövningsmedel. Genom punkt 2 omfattas dessa varor i

sin helhet av LF.

 Enligt punkt 3 skall LF i sin helhet tillämpas på medel som är

avsedda att motverka övervikt dels genom att påskynda födans

passage genom tarmen, bedöva smaksinnet eller nedsätta aptiten,

dels genom att i mag-tarmkanalen hos människa hämma verkan av

fett-, kolhydrat- och proteinnedbrytande enzymer. Anledningen

till att dessa s.k. bantningsmedel fördes in under

läkemedelskontrollen var att det inträffat upprepade fall av

sjukdomar som förorsakats av sådana medel.

 75

 Prop. 1991/92:107 Sedan det

kommit fram att aminosyran L-tryptofan i höga doser

kan medföra risker gäller enligt punkt 4 att LF i sin helhet

skall tillämpas beträffande alla former av denna aminosyra, om

den inte ingår naturligt i protein eller i s.k.

specialdestinerat livsmedel.

 Av punkt 5 framgår att injektionsmedel omfattas av LF, oavsett

om de innehåller något verksamt ämne i en mängd som överstiger

en miljondel av medlets vikt eller inte. Undantag gäller dock

för medel som omfattas av lagen (1981:50) med bestämmelser om

vissa medel avsedda för injektion.

 Enligt punkt 6 skall LF i sin helhet tillämpas på medel som

skall användas som tillsats till infusions-, injektions- eller

spolvätska eller till blod för infusionsändamål. Bakgrunden till

denna utvidgning var de ökade kraven på hygien och sterilitet

för produkter som är avsedda för injektion m.m.

 76

 Prop. 1991/92:107 Vid

behandling av vissa, allvarliga sjukdomar får blodet

passera genom en utrustning, som innehåller en kolonn fylld med

en speciell gel, till vilken olika bioaktiva komponenter bun-

dits. Vid passagen genom kolonnen kan vissa ämnen avlägsnas

specifikt ur blodet (s.k. extrakorporal behandling). Riskerna

för patienten är stora om medlen är orena eller inte ändamåls-

enliga. Den del av utrustningen och ämnen som i samband med

sådan behandling används för att påverka sammansättningen av

blodet faller inte under läkemedelsdefinitionen. Genom punkt 7

är LF numera tillämplig på dessa medel, med undantag för sådan

utrustning som bara används vid hemofiltration och hemodialys.

 Enligt punkt 8 förs sådana medel, som är avsedda att frisätta

faktor VIII hos plasmagivare, in under LF:s tillämpningsområde.

För att medel som är avsedda för avlivning av djur genom

injektion inte skall kunna tillhandahållas okontrollerat, gäller

enligt punkt 9 att LF skall tillämpas i sin helhet på sådana

avlivningsmedel. Slutligen tillämpas LF enligt punkt 10 på medel

som skall användas för att avbryta havandeskap.

 När det sedan gäller förordnande som avser icke bruksfärdiga

varor omfattas enligt punkt 1 i denna del av författningen varor

som på det sätt som anges i 1 § 1 mom. LF skall användas i

samband med påvisande av sjukdom eller sjukdomssymtom, dvs. s.k.

diagnostika.

 Under början av 1980-talet ökade användningen av diverse medel

som var avsedda att genom hormonell påverkan höja

prestationsförmågan hos idrottsmän, främst s.k. anabola

steroider. Avsikten med dessa varor är i vissa fall sådan att de

inte uppfyller rekvisiten i läkemedelsdefinitionen, men

användningen är närliggande. Riskerna med användning är dessutom

påtagliga och medlen är förbjudna inom idrotten. Enligt punkt 2

omfattas sådana varor som genom hormonell påverkan på

proteinsyntesen används för att öka prestationsförmågan (s.k.

dopningsmedel).

 Med stöd av punkt 3 kontrolleras de kemiska substanserna

acetanilid, amidopyrin, bucetin, fenacetin och paracetamol och

enligt punkt 4 medicinska gaser. I författningen definieras

medicinsk gas som en vid normalt atmosfärtryck gasformig vara,

som är avsedd att användas på det sätt som sägs i 1 § 1 mom. LF.

Hit hör enligt punkt 5 även beredningar, s.k. premixer, som

innehåller antibiotika eller kemoterapeutika och som används för

inblandning i foder, vilket skall tillföras djur för att före-

bygga, lindra eller bota sjukdom eller sjukdomssymtom.

 Bestämmelserna i den nämnda författningen LVFS 1991:9

kompletteras av bestämmelser i LVFS 1991:15, där det föreskrivs

att LF i sin helhet skall tillämpas på hemodialyskoncentrat,

även om koncentratet inte ställts i ordning i bruksfärdigt

skick, samt på hemofiltrationslösningar och lösningar för

peritonealdialys som innefattar såväl intermittent

peritonealdialys som s.k. CAPD.

 På motsvarande sätt som enligt LF kan tillämpningsområdet för

lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel utökas genom särskilda

föreskrifter. Enligt LVFS 1990:41 skall sålunda lagen i sin

helhet tillämpas på radionuklidgeneratorsystem och halvfabrikat,

t.ex. s.k. kits, om varorna föreligger i standardiserad form och

är avsedda att efter beredning ingå i eller utgöra ett

radioaktivt läkemedel. Enligt LVFS 1990:42 skall dessutom lagen

i sin helhet tillämpas på sådana monoklonala antikroppar och

fragment därav, som är avsedda att efter beredning ingå i eller

utgöra ett radioaktivt läkemedel.

 77

 Prop. 1991/92:107

Bestämmelsen i den föreslagna paragrafen, som delvis motsvarar

1 § 5 mom. LF, är avsedd att på samma sätt som hittills ge

möjlighet att inkludera vissa varor som inte faller under

läkemedelsdefinitionen. Det bör dock observeras att

bemyndigandet här och i många andra paragrafer - till skillnad

från vad som gäller enligt LF - primärt ges till regeringen. Av

praktiska skäl finns det dock ett behov av att delegera dessa

uppgifter till läkemedelsverket. Normalt bör sålunda dessa

uppgifter falla på verket.

 Med den utformning som läkemedelsdefinitionen fått i 1 § i den

lag som föreslås här, finns det i framtiden inte något behov av

att genom ett särskilt beslut kunna innefatta de varor som inte

är bruksfärdiga under lagens tillämpningsområde. De omfattas

redan genom bestämmelsen i 1 §, i den mån övriga rekvisit är

uppfyllda. Detta har beaktats när lagregeln utformats. Saken

ställer sig annorlunda när det gäller varor som står nära

läkemedel. Bemyndigandet att i det avseendet utvidga tillämp-

ningsområdet för LF har, som framgått, också använts i större

utsträckning i fråga om varor som står nära läkemedel.

Krav på läkemedel

4 § Ett läkemedel skall vara av god kvalitet och vara

ändamålsenligt. Ett läkemedel är ändamålsenligt om det är

verksamt för sitt ändamål och vid normal användning inte har

skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda

effekten.

 Ett läkemedel skall vara fullständigt deklarerat, ha godtagbar

och särskiljande benämning samt vara försett med tydlig

märkning. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket får medge undantag från kravet på fullständig

deklaration.

För att konsumenterna skall få tillgång till säkra och effektiva

läkemedel av god kvalitet är det nödvändigt att läkemedlen

uppfyller vissa grundläggande krav. Denna fråga har behandlats i

avsnitt 2.6 i den allmänna motiveringen. De krav som ansetts

böra ställas i den föreslagna lagen har samlats i denna

paragraf, som med en mindre justering i andra stycket inte

skiljer sig från 5 § i promemorians lagförslag. Kraven är för-

enliga med vad som gäller inom EG (se bl.a. direktiv 65/65,

75/318 och 75/319/EEG). I förhållande till lagrådsremissens

förslag har en smärre, redaktionell jämkning gjorts i andra

stycket.

 I sak delvis likartade föreskrifter finns i 4 och 5 §§ LF. I

6 § LF finns också som ett komplement till kraven på produktens

egenskaper och information om produkten ett krav på skäligt

pris. Kravet omfattar formellt alla läkemedel, men en

priskontroll i egentlig mening finns bara för de registrerade

farmacevtiska specialiteterna. Någon motsvarighet till

priskravet i LF finns inte i departementspromemorian eller i det

förslag som läggs fram här. Detta behöver dock inte betyda att

alla former av statligt inflytande på läkemedelspriserna upphör,

utan att det får utformas på ett annat sätt än i gällande rätt.

Samma konstruktion har valts inom EG (se direktiv 89/105/EEG).

Alla länder där har dock inte någon sådan kontroll.

 Paragrafens första stycke, som till innehållet motsvarar 4 §

LF, handlar om de krav som ställs på läkemedlens kvalitet,

effekt och frihet från skadeverkningar. Med begreppet "god

 78

 Prop. 1991/92:107kvalitet" i

första meningen avses samma sak som med "fullgod

beskaffenhet" i LF. Det tar sikte på de rent farmacevtisk-

kemiska krav, som måste ställas på varor som skall tas upp av

människokroppen.

 Det centrala kravet på moderna läkemedel avser avvägningen

mellan läkemedlens positiva och negativa egenskaper. Ett

läkemedel är enligt andra meningen ändamålsenligt om det är

verksamt för sitt ändamål och vid normal användning inte har

skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda

effekten. I uttrycket "vara verksamt för sitt ändamål" ligger

att ett läkemedel skall ha en terapeutisk eller jämförbar effekt

när det används i enlighet med de indikationer som det är avsett

för. Det betyder att läkemedel utan effekt inte kan godtas. Ett

krav på sådan effekt finns för närvarande i 15 § LF endast för

de farmacevtiska specialiteterna.

 Det andra kravet i denna mening är i sak oförändrat överfört

från LF. Med begreppet "skadeverkningar" avses biverkningar.

Även om strävan måste vara att biverkningarna skall minimeras,

visar erfarenheten att det sällan kan undvikas att ett läkemedel

i sig kombinerar egenskaper av positiv effekt och biverkningar.

Det får dock inte råda något missförhållande mellan den

terapeutiska eller motsvarande effekten och skadeverkningarna.

Frågan har behandlats utförligt i den allmänna motiveringen

(avsnitt 2.6). Det bör också framhållas, att det hela tiden

måste vara fråga om en bedömning när läkemedlet kommer till

normal användning. I detta ligger, förutom användning i enlighet

med bl.a. de indikationer, kontraindikationer och doseringar som

godkänts av läkemedelsverket även användning i andra fall, när

användningen inte sker i strid mot vad som ligger i begreppet

sakkunnig och omsorgsfull vård. Om ett läkemedel används

felaktigt eller missbrukas föreligger med andra ord inte en

normal användning.

 Den närmare innebörden av kravet på ändamålsenlighet får

fastställas i rättstillämpningen. Det kan här bara nämnas att i

gällande rätt har kravet ansetts uppfyllt bara av sådana läke-

medel som totalt sett varit lika bra eller bättre än redan

registrerade läkemedel.

 I andra stycket finns bestämmelser som i princip motsvarar 5 §

LF och handlar om de uppgifter som skall finnas på läkemedlets

förpackning. Kraven gäller innehållsdeklaration, benämning och

märkning. När det här talas om märkning av läkemedel avses

märkning på läkemedelsförpackningen. Bestämmelserna tar närmast

sikte på tillfället när läkemedlet lämnas ut men gäller redan

när läkemedelsverket gör sin bedömning enligt 6 §. Det öppnas

dock en möjlighet att genom föreskrifter efterge kravet på

fullständig deklaration.

 Det är självfallet väsentligt att såväl den som förskriver

läkemedlet som användaren genom upplysningar på förpackningen

får så fullständiga uppgifter som möjligt om vad läkemedlet

innehåller. Likaså är det viktigt att benämningen på läkemedlet

inte kan föranleda att det förväxlas med något annat läkemedel.

Det får inte heller ha en benämning som kan leda tankarna till

något användningsområde som inte är avsett. Liknande

överväganden ligger bakom kravet på märkning.

 Bestämmelserna i detta stycke är något mindre detaljerade än i

5 § LF. Ytterligare föreskrifter får - enligt vad som framgår av

29 § - beslutas av regeringen eller, efter regeringens bemyn-

digande, av läkemedelsverket. I likhet med vad som för

närvarande gäller bör dessa föreskrifter i huvudsak beslutas av

 79

 Prop.

1991/92:107läkemedelsverket. Behov av sådana föreskrifter finns främst i

fråga om märkning. I LVFS 1990:30 har tagits in läkeme-

delsverkets gällande föreskrifter om märkning av farmacevtiska

specialiteter och i LVFS 1990:31 finns verkets allmännna råd om

märkning av sådana läkemedel.

Försäljning av läkemedel, m.m.

5 § Ett läkemedel får säljas först sedan det godkänts för

försäljning. Sådant läkemedel som tillverkas på apotek för en

viss patient får dock säljas utan godkännande.

 Efter tillstånd får ett läkemedel säljas även i andra fall, om

det finns särskilda skäl.

Paragrafen innehåller de centrala bestämmelserna för den

statliga läkemedelskontrollen. Det slås där fast att försäljning

av läkemedel som regel kräver särskilt tillstånd. Undantag utgör

läkemedel som tillverkas på apotek för viss patient, dvs.

egentliga extemporeberedningar. Den allmänna bakgrunden till

bestämmelserna framgår av avsnitt 2.7 i den allmänna motive-

ringen. Bestämmelserna är förenliga med vad som gäller inom EG

(se bl.a. direktiv 65/65/EEG). Paragrafen motsvarar 6 § i

promemorieförslaget, även om andra stycket till följd av ett

påpekande under remissbehandlingen getts en annan språklig

utformning. Någon saklig ändring är med andra ord inte avsedd.

 Sedan länge finns i Sverige och jämförbara länder en kontroll

av försäljningen av läkemedel. En modern läkemedelskontroll

måste dessutom i princip bygga på en förhandskontroll av de

läkemedel som tillverkaren eller någon annan avser att sälja.

Denna kontroll tar sikte på de industriellt tillverkade

läkemedlen, de farmacevtiska specialiteterna. Med farmacevtisk

specialitet avses i LF ett standardiserat läkemedel som är

avsett att tillhandahållas i tillverkarens originalförpackning.

Med "standardiserat läkemedel" avses främst industriellt

tillverkade läkemedel, som är framställda enligt en

standardiserad komposition och avsedda för lagerhållning. En

farmacevtisk specialitet bestäms inte bara av den verksamma

substans som ingår i beredningen utan också av läkemedelsformen

och styrkan hos den verksamma substansen. Däremot saknar andra

tillsatsämnen oftast betydelse när det gäller att avgränsa en

specialitet. Om en verksam beståndsdel t. ex. ingår i ett

läkemedel i form av tablett och i ett annat i form av

injektionslösning utgör dessa läkemedel olika farmacevtiska

specialiteter. Detsamma gäller t.ex. tabletter med olika mängd

verksam substans. I 15 § första stycket LF finns den bestämmel-

se som reglerar tillstånd till försäljning. Det föreskrivs där,

att en farmacevtisk specialitet får säljas först sedan den

registrerats.

 I princip avses med begreppet farmacevtisk specialitet även

läkemedel, som tillverkas på apotek eller i andra anläggningar

som Apoteksbolaget driver och som inte är avsedda för en viss

person eller ett visst tillfälle (s.k. lagerberedningar).

Däremot utesluts läkemedel, som i egentlig mening tillverkas för

en viss person eller ett visst tillfälle (s.k. extempo-

reberedningar). Dessa läkemedel kan, som framgår av den allmänna

motiveringen (avsnitt 2.7), av praktiska skäl inte omfattas av

ett förfarande med förhandskontroll. Genom att de till stor del

utgörs av traditionella beredningar och att tillverkningen är

förhållandevis begränsad och avtagande i omfattning, behövs

 80

 Prop. 1991/92:107knappast

heller ett godkännande av säkerhetsskäl. Man får dock

räkna med att det även i framtiden finns ett behov av dessa

läkemedel.

 I första stycket första meningen i paragrafen, som har en viss

motsvarighet i en del av 15 § första stycket LF, föreskrivs att

försäljning av läkemedel kräver godkännande. Som nämnts görs i

detta sammanhang inte någon skillnad på farmacevtiska

specialiteter och övriga, industriellt tillverkade läkemedel.

Lagerberedningarna måste - som inledningsvis framhållits -

således i princip gå igenom en förhandskontroll för att få

säljas. Det blir en uppgift för läkemedelsverket att fastställa

kraven på dokumentation. För att uppnå en mer genomtänkt för-

skrivning av sådan extempore - liksom för egentlig extempore -

bör det kunna ställas krav på att indikationerna anges vid

förskrivningen.

 Undantag från kravet i första meningen gäller för

extemporeläkemedel i egentlig bemärkelse. Detta framgår av

första stycket andra meningen, där det föreskrivs att läkemedel

som tillverkas på apotek för viss patient får säljas utan

godkännande.

 Egentlig extempore omfattas sålunda av kraven i 4 § men får

däremot säljas utan att vara godkänd eller på något annat sätt

förhandskontrollerad enligt 5 §. I praktiken kan det vara svårt

att bedöma om dessa krav är uppfyllda. Bedömningen får göras vid

förskrivningen och utlämnandet. I den mån läkemedelsverket med

stöd av bemyndigande beslutar om föreskrifter för bedömningen

måste självfallet dessa följas.

 Kravet på godkännande omfattar även läkemedel som

tillhandahålls efter s.k. parallellimport. Frågan om

parallellimport berörs ytterligare under 17 §.

 Systemet med en förhandskontroll måste av olika skäl förses

med några ytterligare undantag. Om det finns särskilda skäl får

därför enligt andra stycket försäljning ske även i annat fall.

En motsvarighet finns för närvarande i 15 § första stycket LF

med hänvisning till 11-13 §§ LK. I bestämmelsen åsyftas behovet

av s.k. frilistning och s.k. licensgivning men även behovet av

andra undantagsbeslut i fråga om icke godkända läkemedel när en

oväntad epidemi inträffar. Det bör i allmänhet överlämnas till

läkemedelsverket att fatta beslut i sådana frågor.

 81

 Prop. 1991/92:107

Läkemedelsverket har enligt 13 § LK för närvarande rätt att

medge försäljning av specialiteter som inte har registrerats.

Med stöd av denna bestämmelse kan nödvändiga läkemedel som inte

är godkända bli tillgängliga i vården och i vissa fall kliniska

prövningar genomföras (se läkemedelsverkets föreskrifter /LVFS

1990:20/ om förordnande och licensförsäljning av oregistrerade

farmacevtiska specialiteter /licensföreskrifter/).

 Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.7) framgår att

licenser bör meddelas i den omfattning som behövs för att en god

hälso- och sjukvård skall kunna erbjudas. I vissa fall finns det

dock anledning att meddela licenser relativt restriktivt. Detta

kan gälla t.ex. fall när ett godkännande av en produkt har

upphört att gälla på grund av att det brister i fråga om

ändamålsenligheten. Likartad är situationen om en ansökan om

godkännande avslagits. I princip är det då inte aktuellt att

meddela licens för nya patienter. Ett annat fall gäller tiden

efter det att en klinisk prövning avslutats och ansökan om

godkännande prövas av läkemedelsverket. Patienter som inte

deltagit i prövningen bör i allmänhet inte efter licens få

tillgång till läkemedlet. De som deltagit i prövningen och an-

ses vara i behov av medlet kan eventuellt få tillgång till

fortsatt behandling genom att medverka i det fortsatta

prövningsprogrammet. Vad som här anförts får dock ses bara som

allmänna riktlinjer för rättstillämpningen och det ankommer på

läkemedelsverket att från fall till fall bedöma behovet av

licens.

 Av den allmänna motiveringen i avsnitt 2.7 och motiveringen

till första stycket har framgått att det i den föreslagna

läkemedelslagen - på motsvarande sätt som inom EG - inte görs

någon skillnad på lagerberedningar och andra, industriellt

tillverkade läkemedel. Regeln i andra stycket, som är mer

generellt utformad än motsvarande regel i LF, skulle dock under

en längre övergångsperiod kunna utnyttjas för att ge lagligt

stöd även för lagerberedningstillverkningen. Vid sidan av de

nuvarande licensformerna, som inriktas antingen på en viss

patient eller en klinik, bör ett licensförfarande som tar sikte

på lagerberedningarna utformas. Sådana licenser skulle kunna

betecknas som rikslicenser.

6 § Ett läkemedel skall godkännas om det uppfyller kraven

enligt 4 §. Godkännande av ett läkemedel och tillstånd enligt

5 § får förenas med särskilda villkor.

 Ett godkännande gäller i fem år.

 Ett godkännande får förnyas för femårsperioder.

I paragrafen finns bestämmelser om de förutsättningar som gäller

för att ett läkemedel skall godkännas, om möjligheten att förena

godkännandet med särskilda villkor och om godkännandets

giltighetstid. Där finns inte någon motsvarighet till

läkemedelsutredningens förslag om godkännande med substansnamn.

Regleringen är förenlig med vad som gäller inom EG.

 I departementspromemorian har det dessutom i motsvarande

paragraf (7 §) tagits in en bestämmelse som tar sikte på

godkännande enligt det förfarande för samordnade nationella

beslut som avses komma att tillämpas inom EES. Denna bestämmelse

har förts över till 20 § i lagförslaget och givits ett något

annorlunda innehåll. Bortsett från några redaktionella juste-

ringar överensstämmer i övrigt paragrafen med promemorieför-

 82

 Prop. 1991/92:107slaget. I

avsnitt 2.7 i den allmänna motiveringen har bakgrunden

till bestämmelserna i paragrafen redovisats. I förhållande till

lagrådsremissens förslag har en smärre, redaktionell jämkning

gjorts i lagtexten.

 Förutsättningarna för godkännande av läkemedel anges i första

stycket första meningen. Lagtekniskt har paragrafen en

motsvarighet i 15 § första stycket första meningen LF. Till

skillnad från denna bestämmelse i LF sägs det dock här klart att

ett läkemedel skall godkännas, om det uppfyller kraven i lagen

(4 §). Det blir enligt 7 § en uppgift för läkemedelsverket att

pröva om så är fallet.

 Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.7) framgår, att den

svenska läkemedelskontrollen för närvarande bygger på en

förhandsprövning av de produkter som tillverkarna avser att

sälja. Prövningen grundas till stor del på uppgifter och

dokumentation som tillverkarna lämnar. Materialet måste avse

läkemedlets beskaffenhet, dvs. läkemedlets sammansättning, läke-

medelsform och hållbarhet. Det måste också avse läkemedlets

positiva och negativa egenskaper när det används på det sätt som

är avsett. Sådana uppgifter av särskild betydelse för

användningen är farmakologiska, toxikologiska och terapeutiska

egenskaper samt indikationer och kontraindikationer. Uppgifter

måste dessutom lämnas om tillverkningen och märkningen.

 Vad som närmare skall läggas in i de olika kraven i ett visst

fall måste avgöras vid rättstillämpningen. Särskilt kravet på

ändamålsenlighet kan vara svårt att fastställa. Här bör läke-

medelsverkets omfattande praxis i registreringsärenden i stor

utsträckning även i framtiden kunna ge ledning. Man måste dock

vara uppmärksam på rättsläget inom EES, t.ex. när det gäller

bedömningen av kombinationspreparat och preparat för jämförelse

av klinisk effekt.

 Det är knappast nödvändigt med hänsyn till syftet med

läkemedelskontrollen att ställa lika höga krav på alla grupper

av läkemedel. Kontrollen enligt LF har därför anpassats till vad

en viss grupp av läkemedel kräver. Olikheter i sådana krav för

själva läkemedlet måste dock skiljas från olikheter i kraven på

dokumentation för ett läkemedel.

 Det finns alltså ett visst utrymme för att differentiera

kraven på olika grupper av läkemedel. Många av de läkemedel som

enligt vår nuvarande terminologi hänförts till fria läkemedel

kommer att falla in under varugrupper som kosmetika m.m. De som

blir kvar bör kunna godkännas med i vissa avseenden lägre krav

och undantas från apoteksmonopolet (se motiveringen till 18 §).

Detsamma gäller de nuvarande naturmedlen. Det är dock oklart i

vilken omfattning EG:s krav på dokumentation ger utrymme för en

särbehandling av andra naturprodukter än dem som har ursprung i

växter, s.k. herbals. Även om kraven på dokumentation i och för

sig kan ställas lägre, är det dock ofrånkomligt att till-

verkningen sker under likartade kvalitetsmässiga förhållanden

som för andra läkemedel och att de vanliga kraven på märkning

upprätthålls. Vad som sagts om fria läkemedel och naturmedel bör

kunna gälla även för många av de produkter som för närvarande

utgör lagerberedningar.

 Extemporeberedningar i egentlig bemärkelse måste - som

framgått av motiveringen till 5 § - också uppfylla de

grundläggande kraven på läkemedel men den faktiska kontrollen av

att kraven uppfylls blir svårare att genomföra. I första hand

ankommer det på den läkare som förskriver dessa läkemedel att

göra bedömningen. Ett ansvar måste också ligga på den som lämnar

 83

 Prop. 1991/92:107ut

läkemedlet. Det är lämpligt att läkemedelsverket anger

riktlinjer för hur bedömningen skall göras. Det är naturligt att

ett läkemedel som t.ex. befunnits inte uppfylla kraven när det

tillverkats som lagerberedning därefter i princip inte får

tillhandahållas som extemporeberedning.

 Läkemedelsverket har genom LVFS 1991:4 förordnat att de

allmänna råden "Registrering av farmacevtiska specialiteter",

som publicerats i särtryck som bilaga till socialstyrelsens med-

delande den 5 december 1980 (SOSFS 1980:90), skall tillämpas

fr.o.m. den 1 juli 1990 vid ansökan om registrering av

farmacevtiska specialiteter. Samtidigt förordnade verket där att

några av Nordiska läkemedelsnämndens publikationer som har

karaktären av allmänna råd även skall tillämpas. Sådana allmänna

råd är inte bindande för den enskilde men kan ändå få en sty-

rande effekt på rättstillämpningen. Dessa regler behöver

omarbetas sedan en ny läkemedelslag antagits av riksdagen.

 Godkännandet får förenas med villkor. Detta framgår av

paragrafens första stycke andra meningen, som motsvarar 15 §

första stycket tredje och fjärde meningarna LF. Med villkor

avses såväl villkor som förbehåll enligt LF:s terminologi.

Registrering med förbehåll infördes år 1979 genom en ändring i

LF (prop. 1978/79:118, SoU 1979/80:11, rskr. 33). Bestämmelsen

är förenlig med de förslag till EG-regler som föreligger och som

tillåter villkor som bedöms som nödvändiga till skydd för folk-

hälsan.

 De nuvarande möjligheter som finns att med förbehåll godkänna

ett läkemedel har enligt uppgift från läkemedelsverket bara

tillämpats i några fall sedan bestämmelsen trädde i kraft år

1980. Den bör dock behållas mot bakgrund av att förhållandena

ofta ändras snabbt på läkemedelsområdet och att ett godkännande

med villkor kan ge verket ett instrument som behövs i

läkemedelskontrollen. Bestämmelsen utgör också ett alternativ

till licensgivning.

 Ett läkemedel bör godkännas med särskilda villkor endast i det

fall då det bedöms som angeläget från sjukvårdssynpunkt att

läkemedlet snabbt kommer ut i användning, t.ex. när ett

läkemedel för svåra sjukdomar ännu inte är tillräckligt

dokumenterat. Denna form av godkännande bör alltså användas i

undantagsfall. Om ett läkemedel har godkänts med villkor skall

villkoret upphöra att gälla när det blivit uppfyllt. Är det

fråga om en tidsbegränsning av godkännandet, och tillverkaren

inte lämnat nödvändiga uppgifter när tiden har gått till ända,

förfaller godkännandet. Om ett uppställt villkor inte följs har

läkemedelsverket möj-

 84

 Prop. 1991/92:107lighet att

med stöd av 12 § andra stycket 2 i lagförslaget

besluta att godkännandet inte längre skall gälla.

 De närmare villkoren bör kunna utformas på olika sätt och bör

ske med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Ett

villkor måste dock alltid ha ett bestämt innehåll. Läkeme-

delsverket får avgöra hur ett villkor skall utformas och hur

länge ett tidsbegränsat villkor skall bestå. I många fall kan

det kanske vara lämpligt att t.ex. utforma villkoret så att ett

läkemedel får användas endast av vissa specialistläkare.

 Andra och tredje styckena, som inte har någon motsvarighet i

LF, innehåller bestämmelser som tidsbegränsar godkännandet. De

är förenliga med EG:s regler (se direktiv 65/65 och 83/570/EEG).

Det är dock inte självklart hur dessa regler skall tillämpas på

det svenska sortiment som redan registrerats av läkemedelsverket

när den föreslagna lagen träder i kraft. Inom EG har kravet på

förnyelse av godkännande gällt sedan länge och införts under en

lång övergångstid.

 I det förslag till EES-avtal som föreligger finns inte någon

motsvarande övergångstid. En möjlighet är därför att de

läkemedel som har registrerats före den dag avtalet träder i

kraft bör anses godkända nämnda dag. Det betyder att

godkännandet i sådant fall gäller i fem år därefter. Någon

egentlig olägenhet medför inte detta, eftersom den gällande

efterkontrollen i stort sett redan har ett sådant innehåll att

syftet med förnyelsen uppfylls. Med ett mer formellt

betraktelsesätt kommer emellertid då krav på förnyelse att

tillämpas först fem år efter det att Sverige genom EES-avtalet

åtagit sig att genomföra ett sådant krav.

 Kravet på förnyelse i EG-direktiven bör i stället genomföras

på det sättet att alla produkter, som varit registrerade under

fem år eller längre tid när EES-avtalet träder i kraft, måste

förnyas inom viss, kortare tid räknat från ikraftträdandet. I

övergångsbestämmelserna har det därför tagits in en föreskrift

med innebörden att registreringen (godkännandet) gäller under

fyra månader efter ikraftträdandet av den nya lagen utan hinder

av föreskriften i andra stycket. Det är dock önskvärt att

läkemedelsverket inte heller då omgående behöver handlägga det

stora antal ansökningar om förnyelse som det blir fråga om, utan

kan göra förnyelseprövningen på sådant sätt att syftet med

prövningen uppnås och att varje läkemedelsgrupp så långt det är

möjligt kan behandlas i ett sammanhang. Möjligheten till

frilistning enligt 5 § andra stycket bör därför kunna utnyttjas

analogt. I praktiken kan det följaktligen bli så att kravet på

förnyelse under en övergångstid kommer att tillämpas med en viss

flexibilitet.

7 § Läkemedelsverket prövar frågor om godkännande enligt 5 §

första stycket. Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt

5 § andra stycket.

 Ansökan om förnyelse av ett godkännande skall ha kommit in

till läkemedelsverket senast tre månader innan godkännandet

upphör att gälla. Ett godkännande gäller under tiden för

prövning av ansökan om förnyelse.

I paragrafen finns vissa föreskrifter i fråga om ansökan om

godkännande för försäljning m.m. Där regleras vem som prövar

frågor om godkännande m.m., sökanden och förnyelse av ansökan.

 85

 Prop. 1991/92:107Dessa frågor

 har behandlats i avsnitt 2.7 i den allmänna

motiveringen. De gällande, närmast motsvarande föreskrifterna om

ansökan finns till viss del i 15 § LF men framför allt i LK.

Regleringen i lagförslaget är förenlig med EG:s regler (se

särskilt direktiv 65/65 och 75/319/EEG).

 Lagtexten i paragrafen avviker i några avseenden från

promemorians lagförslag. Till skillnad från promemorieförslaget

har det föreskrivits att regeringen eller, efter bemyndigande,

läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt 5 § andra

stycket. Föreskriften i andra stycket i promemorieförslaget om

den dokumentation som skall bifogas ansökan har förts över till

en ny paragraf (8 §), som handlar om bevisbördan för de

omständigheter som åberopas till stöd för ansökan och om

dokumentation. I förhållande till lagrådsremissens förslag har

vissa, redaktionella jämkningar gjorts i lagtexten. Dessa

framgår av den följande motiveringen.

 I första stycket, som motsvarar 15 § första stycket första

meningen LF, anges att läkemedelsverket prövar frågor om

godkännande enligt 5 § första stycket. Frågor om tillstånd i

andra fall när det finns särskilda skäl prövas av regeringen

eller, efter bemyndigande, läkemedelsverket. Det är lämpligt att

i mycket stor utsträckning överlåta till verket att pröva sådana

frågor.

 Läkemedelsverket är enligt 1 § förordningen (1990:434) med

instruktion för läkemedelsverket central förvaltningsmyndighet

för kontroll och tillsyn av bl.a. läkemedel, i den utsträckning

sådana frågor inte skall handläggas av någon annan myndighet.

Inom verket finns enheter för registrering av läkemedel,

farmaci, farmakologi, farmakoterapi, läkemedelsepidemiologi,

information och inspektion samt administration. I frågor som

t.ex. kräver ytterligare eller annan vetenskaplig kompetens kan

det behövas en förstärkning av de resurser som finns hos myndig-

heten. Den kan därför inrätta rådgivande eller beredande organ i

mån av behov och tillgång på medel. Verket har inrättat bl.a. en

läkemedelsnämnd, som har till uppgift att vara rådgivande i

läkemedelsfrågor. Nämnden består av ledamöter med hög

vetenskaplig kompetens i olika ämnen med anknytning till

läkemedelsområdet. Den tillför styrelsen värdefull kunskap och

fungerar som en internkontroll vid bedömningen av sökandenas

dokumentation om produkterna.

 Ärenden om godkännande skall beredas i enlighet med de

föreskrifter som finns i förvaltningslagen (1986:223).

Läkemedelsverket kan därefter inhämta den rådgivande läkemedels-

nämndens yttrande över ansökan. Av 28 § i lagförslaget framgår

att verkets beslut kan överklagas hos kammarrätten.

 I EG-direktiven har vissa längsta handläggningstider för

prövning av ansökan om godkännade angetts. Ett genomförande av

EG:s regler kräver att motsvarande regler införs i svensk rätt.

Detta bör ske genom föreskrifter i en förordning.

 86

 Prop. 1991/92:107 Ansökan om

 godkännande skall enligt LF göras av den som

tillverkar läkemedlet. Bestämmelser om sådan ansökan finns också

i 13 § och 15 § första stycket LK. Till skillnad från vad som

föreslogs i lagrådremissen innehåller paragrafen inte någon

motsvarande bestämmelse. Frågan får i stället regleras i

förordningsform. Ansökan bör kunna få göras av den som avser att

sälja läkemedlet.

 Begreppet tillverkare har inte definierats i LF men av 7 § LF

framgår, att med tillverkning av läkemedel förstås framställning

och förpackning eller ompackning. Det är i praktiken vanligt att

flera fristående juridiska personer svarar för olika moment i

framställningen av ett läkemedel. I läkemedelsverkets praxis har

emellertid som tillverkare när det gäller ansökan om

registrering godtagits endast det företag, som har ett sådant

inflytande över tillverkningen och förpackningen av läkemedlet,

att det kan ta ansvaret för de uppgifter som lämnas i ansökan. I

allmänhet kommer därför endast det företag som ansvarar för

slutkontrollen av läkemedlet i fråga som sökande vid ansökan om

registrering.

 Genom regleringen i paragrafen undviks de problem som nämnts

och en överensstämmelse med gällande EG-regler (se direktiv

65/65/EEG) uppnås. Om det behövs får läkemedelsverket i

verkställighetsföreskrifter precisera vem som är behörig sökande

i fråga om t.ex. moderbolag och dotterbolag.

 Självfallet kan sökandens talan hos läkemedelsverket föras av

ombud. För närvarande måste dock en utländsk tillverkare enligt

15 § tredje stycket LK ha ett ombud som är bosatt i Sverige.

Detta krav behöver i framtiden ändras med hänsyn till det

europeiska integrationsarbetet. En utländsk sökande utanför EES

bör även i framtiden företrädas av ett ombud som är bosatt inom

detta område. Föreskrifter i ämnet kan beslutas av regeringen.

 Den föreslagna lagen reglerar inte frågan om ansökan om

tillstånd i de fall det enligt 5 § andra stycket finns särskilda

skäl att tillåta försäljning utan att läkemedlet på vanligt sätt

godkänts. Närmare bestämmelser om sådana ansökningar bör tas in

i en förordning.

 Frågan om förnyelse av godkännande behandlas i andra stycket.

Föreskrifterna är förenliga med regleringen inom EG (se direktiv

75/319/EEG). För att undanröja eventuell tvekan har det i för-

hållande till lagrådsremissens förslag gjorts ett tillägg, där

det klargörs att ett godkännande gäller under tiden för prövning

av ansökan om förnyelse.

8 § Den som ansöker om godkännande eller tillstånd enligt 5 §

skall visa att kraven enligt 4 § är uppfyllda. Dokumentation som

bifogas ansökan skall ha utarbetats av någon som har tillräcklig

kompetens och tillräckligt inflytande över innehållet i

dokumentationen.

Paragrafen innehåller bestämmelser om underlaget för

läkemedelsverkets prövningar av ansökningar om godkännande och

om underlaget för ansökningar om tillstånd enligt 5 §. Dessa

frågor har behandlats i avsnitt 2.7 i den allmänna motiveringen.

 Bestämmelsen i första meningen handlar om bevisbördan för de

omständigheter som åberopas till stöd för ansökan. Det slås här

fast att bevisbördan åvilar sökanden. Bestämmelsen motsvarar

till sitt sakliga innehåll närmast 16 § LK men har inte någon

motsvarighet i promemorieförslaget.

 87

 Prop. 1991/92:107 Det är

sålunda sökanden som skall visa att läkemedlet

uppfyller kraven enligt 4 §. Detta kan inte ske på något annat

sätt än att sökanden lämnar in sådan dokumentation som styrker

att kraven är uppfyllda. Läkemedelsverkets granskning är sålunda

primärt en granskning av dokumentationen från sådana utredningar

och prövningar som sökanden låtit utföra. Omfattningen av den

dokumentation som lämnas måste anpassas till vad som situationen

kräver.

 Läkemedelsverket genomför i allmänhet inte någon experimentell

kontroll av läkemedlets sammansättning före registreringen, när

det gäller produkter från välkända tillverkare. Även positiva

och negativa egenskaper som har betydelse för användningen

bedöms på grundval av den dokumentation som tillverkaren lämnat.

 Huvudregeln är sålunda att det är sökanden som skall

tillhandahålla all den dokumentation som läkemedelsverket

behöver för sin granskning av produkten. I vissa fall finns dock

dokumentationen redan i viss utsträckning tillgänglig hos verket

i tidigare ärenden. Det blir därför en uppgift för verket att

bestämma vilken dokumentation som krävs i varje särskilt fall.

 Också i nuvarande praxis är kraven beroende på situationen. På

originalläkemedel, dvs. läkemedel med en ny verksam substans,

ställs höga krav, medan kraven på synonympreparat inte behöver

vara lika omfattande eller ingående. En sådan differentiering av

dokumentationskraven förutsätts också i artikel 4 i EG-direkti-

vet 65/65 EEG. I viss utsträckning ges det där möjlighet för

sökanden att stödja sig på sådan dokumentation som tagits fram

av en sökande i ett tidigare ärende om godkännande och som

följaktligen finns vid läkemedelsverket. Enligt direktivet är

sökanden t.ex. inte skyldig att dokumentera farmakologiska och

toxikologiska försök eller kliniska prövningar, om han kan visa

att läkemedlet väsentligen motsvarar en produkt som varit

godkänd i minst sex år (i vissa fall tio år) och marknadsförts i

staten. Sexårsperioden får enligt direktivet förlängas upp till

tio år. Motsatsvis framgår att sökanden i övriga fall måste ta

fram en egen dokumentation för att kunna få bifall till sin

ansökan. Om och när det föreslagna EES-avtalet träder i kraft är

det nödvändigt att dessa dokumentationskrav beaktas även i

Sverige.

 Bestämmelsen i andra meningen överensstämmer med en

bestämmelse i 8 § andra stycket andra meningen i pro-

memorieförslagets lagtext. Den har inte någon motsvarighet i LF.

I EG:s regler (se särskilt direktiv 75/319/EEG). finns däremot

en motsvarande reglering som anses vara av vikt för att kraven

på läkemedlens kvalitet och säkerhet skall kunna upprätthållas.

Av bestämmelsen framgår, att den dokumentation som bifogas

ansökan om godkännande skall ha utarbetats av någon som har

tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande över

innehållet i dokumentationen. Syftet med och den närmare

innebörden av kravet är i första hand att kontrollmyndigheten

skall kunna grunda sina bedömningar på ett material som är

tillförlitligt. Det blir en uppgift för läkemedelsverket att

närmare fastställa vilka krav på kompetens som måste ställas

upp.

9 § Den som har fått ett läkemedel godkänt skall följa utveck-

lingen på läkemedelsområdet, informera läkemedelsverket om nya

uppgifter av väsentlig betydelse för kontrollen av läkemedlet

och inom ramen för godkännandet ändra läkemedlet om det behövs.

 88

 Prop. 1991/92:107Det är

uppenbart att en förhandskontroll av de läkemedel som är

avsedda för försäljning måste kompletteras med en kontroll som

omfattar tiden efter godkännandet (s.k. efterkontroll). EG-

reglerna (se särskilt direktiv 65/65/EEG) innehåller omfattande

bestämmelser om sådan kontroll.

 I paragrafen har tagits in vissa föreskrifter med åligganden

för den enskilde som behövs för att efterkontrollen skall kunna

genomföras. De motsvarar delvis vad som gäller enligt 19 a § LK

och är förenliga med EG:s regler. I förhållande till

departementspromemorian har efter påpekande under

remissbehandlingen åliggandet för den som fått ett läkemedel

godkänt gjorts något snävare på så sätt att bara uppgifter som

är av väsentlig betydelse för kontrollen behöver lämnas till

läkemedelsverket. Dessutom har en smärre, redaktionell ändring

av texten gjorts. En sådan ändring har också gjorts i

förhållande till lagrådsremissens förslag.

 I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8) framhålls, att det

är viktigt att tillverkaren håller sig informerad om sin produkt

och lämnar tillsynsmyndigheten alla uppgifter av väsentlig be-

tydelse för kontrollen av läkemedlet. Detta är en av

förutsättningarna för att kvalitets- och säkerhetskraven skall

kunna tillgodoses. I paragrafen åläggs den som fått godkännandet

dock mer omfattande uppgifter än i LF. Förutom skyldigheten att

följa utvecklingen på läkemedelsområdet har denne ansvaret för

att informera läkemedelsverket och att inom ramen för

godkännandet ändra läkemedlet om det behövs med hänsyn till

kraven i 4 §. Dessa uppgifter framstår självfallet som naturliga

för varje seriös tillverkare och marknadsförare av läkemedel.

 Utvecklingen måste följas i den utsträckning det är nödvändigt

för den aktuella produkten. Detta kan kräva vetenskaplig

bevakning och uppföljning av biverkningsinformationen.

10 § Läkemedelsverket skall fortlöpande kontrollera ett

läkemedel som har godkänts och pröva om godkännandet fortfarande

bör gälla. Verket får förelägga den som fått godkännandet att

visa att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för

godkännandet.

Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8) och motiveringen till

9 § framgår, att det är väsentligt att den kontroll som

prövningen av ansökan om godkännande innebär följs upp av en

efterkontroll. De grundläggande föreskrifterna om

läkemedelsverkets uppgifter när det gäller en sådan kontroll

finns i paragrafen. Det slås i paragrafen fast att efterkon-

trollen är en uppgift för läkemedelsverket och att en omprövning

av godkännandet kan ske när som helst efter det att beslutet om

godkännandet fattats. Paragrafen motsvarar 15 § andra stycket LF

och föreskrifterna där är förenliga med reglerna inom EG (se

särskilt direktiv 75/319/EEG).

 Av motiveringen till 6 § framgår, att den prövning som föregår

läkemedelsverkets beslut om godkännande i allt väsentligt bygger

på de uppgifter och den dokumentation som tillverkaren lämnar i

ärendet om godkännande. Några andra källor till information om

tillverkarens produkt finns då i egentlig mening inte heller.

Efter godkännandet kommer läkemedlet emellertid i allmän

användning och uppgifter om värdet av läkemedlet, dess plats i

terapin och biverkningar kommer in. Läkemedelsverket är för sin

efterkontroll beroende av uppgifterna om biverkningar. Uppgifter

 89

 Prop. 1991/92:107om vissa

biverkningar skall för närvarande lämnas enligt

läkemedelsverkets cirkulär (LVFS 1990:8) angående anmälan om

läkemedelsbiverkningar. En sådan rapportering kan behövas även i

fråga om veterinärläkemedel.

 I efterkontrollen genomför verket även egna undersökningar och

analyser. Även efter godkännandet är det dock tillverkaren som

har de bästa kunskaperna om produkten. Visserligen har den som

fått godkännandet enligt 9 § skyldighet att så snart det behövs

lämna information till verket om läkemedlet. Det är ändå

ofrånkomligt, att verket måste ges befogenhet att i vissa

situationer formellt förelägga denne att visa att läkemedlet

uppfyller kraven på läkemedel.

 Av allmänna förvaltningsrättsliga principer följer, att verket

måste ha en saklig grund för föreläggandet och att ett

föreläggande följaktligen bara kan meddelas om det finns

anledning att sätta ändamålsenligheten i fråga. Det kan å andra

sidan inte krävas att verket redan har sådana uppgifter

tillgängliga, som gör det uppenbart att läkemedlet inte längre

bör vara godkänt. Befogenheten fyller därför den funktionen, att

verket i situationer, när det av något skäl finns anledning att

pröva frågan om läkemedlets fortsatta godkännande, kan få

ytterligare underlag för sin prövning av denna fråga. Om den

rådgivande läkemedelsnämnden gör bedömningen, att det är

tveksamt om ett läkemedel alltjämt uppfyller kraven för

godkännande, bör vanligtvis förutsättningar för ett föreläggande

anses föreligga.

11 § Läkemedelsverket får ålägga den som fått ett läkemedel god-

känt att återkalla läkemedlet från dem som innehar det

 1. om det behövs för att förebygga skada,

 2. om läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål,

 3. om det inte är av god kvalitet, eller

 4. om väsentliga krav i samband med tillverkning eller import

inte uppfylls.

 90

 Prop. 1991/92:107

Återkallelse har den innebörd som följer av 8 § andra stycket

produktsäkerhetslagen (1988:1604).

Frågan om återkallelse har behandlats i avsnitt 2.8 i den

allmänna motiveringen. Paragrafen, som ger läkemedelsverket

möjlighet att besluta om återkallelse av ett läkemedel från

marknaden utan att något beslut fattats om att ett godkännande

skall upphöra att gälla, har inte någon motsvarighet i LF.

Frågan behandlas dock i EG-reglerna (se direktiv 75/319 och

81/851/EEG). Bestämmelserna i paragrafen är förenliga med dessa

regler och är avsedda att ha företräde framför motsvarande be-

stämmelser i produktsäkerhetslagen (1988:1604). I förhållande

till departementspromemorian har utan någon saklig ändring

grunderna koncentrerats något och en redaktionell jämkning skett

så att åläggande om återkallelse skall riktas direkt till den

som fått ett läkemedel godkänt. Efter en smärre jämkning av

lagrådsremissens förslag framgår nu adressaten för återkallelsen

direkt av lagtexten. Redaktionell karaktär har också det tillägg

som samtidigt gjorts i andra stycket, där återkallelsens

innebörd klargörs.

 Förutsättningarna för återkallelse framgår av första stycket

och är att återkallelse behövs för att förebygga skada, att

läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål, att det inte är av

god kvalitet eller att väsentliga krav i samband med

tillverkning eller import inte uppfylls.

 I fråga om återkallelse vid brister i samband med tillverkning

eller import är det en förutsättning att väsentliga krav inte

uppfyllts. I övriga fall när återkallelse är möjlig har det inte

skrivits in något väsentlighetsrekvisit i lagtexten. Det ligger

emellertid i sakens natur att varje obetydlig brist i det

avseende som anges inte kan utgöra grund för återkallelse. Även

i dessa situationer måste med andra ord bristen vara

beaktansvärd för att den skall kunna föranleda ingripande från

läkemedelsverket med stöd av bestämmelsen.

 Enligt EES-reglerna anges som särskild grund för återkallelse

att kontrollen av mellan- eller slutprodukten inte har utförts.

Detta behöver dock inte anges uttryckligen, eftersom en sådan

kontroll innefattas i kontrollen av tillverkningen. Det har

sedan länge i den svenska läkemedelskontrollen lagts stor vikt

vid att inrikta kontrollen på hela processen och inte bara på

olika led i denna.

 Vid handläggningen av frågor om återkallelse av ett läkemedel

måste bestämmelserna om kommunikation i förvaltningslagen

(1986:223) iakttas. Det har därför inte funnits anledning att i

lagen ta in någon särskild bestämmelse - efter modell i 4 §

andra stycket och 23 § LK - om att den som frågan avser skall

ges möjlighet att vidta rättelse.

 För att undanröja den tveksamhet som i något fall framskymtat

under remissbehandlingen, bör det klargöras att bestämmelserna i

paragrafen tar sikte på återkallelse från marknaden av själva

produkten och inte tillståndet att sälja läkemedlet, dvs.

godkännandet. Återkallelsen kan avse t.ex. bara en mindre till-

verkningssats men också alla produkter som kommit ut på mark-

naden. Det har ansetts obehövligt att närmare reglera hur

återkallelsen skall genomföras. Av bestämmelsen i andra stycket

framgår dock att återkallelse har den innebörd som följer av 8 §

andra stycket produktsäkerhetslagen (1988:1604). Åläggandet

skall sålunda avse att den som fått läkemedlet godkänt vidtar

någon av de åtgärder som anges där. Vilken av dessa åtgärder som

 91

 Prop. 1991/92:107i det

särskilda fallet är bäst ägnad att uppnå syftet med

återkallelsen kan inte anges generellt. Det är förmodligen dock

sällan möjligt att avhjälpa det fel som skaderisken m.m. hänför

sig till genom att t.ex. ändra produkten, s.k. rättelse. Däre-

mot är det i många fall säkert lämpligt att varan återtas och

att en felfri vara lämnas i utbyte. En annan möjlighet är s.k.

återgång sker, dvs. att varan återlämnas men att ersättning i

stället lämnas i pengar.

12 § Läkemedelsverket får besluta att ett godkännande skall upp-

höra att gälla

 1. om den som fått ett föreläggande enligt 10 § inte kan visa

att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för godkännandet,

 2. om de villkor som angavs vid godkännandet inte följts,

 3. om ett åläggande att återkalla läkemedel inte följts,

eller

 4. om de grundläggande förutsättningarna för godkännandet i

andra fall inte längre föreligger.

 På begäran av den som fått ett läkemedel godkänt skall verket

besluta att godkännandet skall upphöra att gälla.

Om det är nödvändigt med hänsyn till kravet på kvalitet och

säkerhet, måste det under den femårsperiod som godkännandet

avser finnas en möjlighet att fatta beslut om att ett godkän-

nande skall upphöra att gälla. De omständigheter som kan

föranleda ett sådant beslut måste med hänsyn till

rättssäkerheten anges noga i lag. Frågan har behandlats i

avsnitt 2.8 i den allmänna motiveringen. Alla grunder, som kan

leda till ett beslut med innehåll att ett godkännande inte

längre skall gälla, har samlats i denna paragraf. Regleringen är

förenlig med vad som gäller inom EG (se direktiv 65/65, 81/851

och 83/570/EEG). I de gällande, svenska bestämmelserna om

återkallelse av registrering i 15 § tredje stycket LF har

grunderna för återkallelse angivits något annorlunda än i lag-

förslaget. I förhållande till promemorians lagtext har grunderna

koncentrerats något utan att någon saklig ändring varit avsedd.

Dessutom har efter förslag under remissbehandlingen

bestämmelserna i första och andra styckena upptagits i omvänd

ordning. Detta har i sin tur föranlett en mindre redaktionell

ändring av lagtexten.

 Första stycket har viss motsvarighet i 15 § tredje stycket LF.

I förhållande till gällande rätt ges läkemedelsverket genom

paragrafen i viss utsträckning ökade möjligheter att besluta att

ett godkännande inte längre skall gälla. På motsvarande sätt som

i 11 § har det ansetts inte vara nödvändigt att särskilt nämna

någon del av tillverkningskontrollen.

 Om förutsättningar föreligger för ett beslut att godkännandet

skall upphöra att gälla, får verket fatta ett sådant beslut, men

det behöver inte göra det. Omständigheterna kan t.ex. motivera

att tillverkaren under en kortare tid först får tillfälle att

rätta till det som brister. Vad som sagts om rättelse i mo-

tiveringen till 11 § gäller även i övrigt vid handläggningen av

frågor om upphörande av godkännande.

 Beslutet att godkänna ett läkemedel för försäljning grundas på

den information som finns vid tillfället för godkännandet.

Förhållandena kan senare komma att ändras och det måste därför

finnas möjligheter att på nytt pröva om godkännandet alltjämt

skall gälla. Ändringen av förhållandena måste avse något av de

 92

 Prop. 1991/92:107krav som

gäller som förutsättning för ett godkännande. Detta

regleras i första punkten. Behovet av att ompröva ett läkemedel

med stöd av bestämmelsen blir dock mindre än vad som är fallet i

gällande rätt med hänsyn till att beslut om godkännande

generellt har tidsbegränsats enligt 6 § andra stycket.

 I många fall kan det vara helt klart att förutsättningarna

förändrats efter godkännandet. Detta gäller om sammansättningen

eller beskaffenheten hos läkemedlet förändrats, vilket i

allmänhet kan fastställas vid en analys. Frågan om en förändring

ägt rum kan vara svårare att bedöma i de fall förändringen

gäller läkemedlets effekt eller biverkningar. Kravet på

ändamålsenlighet måste tolkas med hänsyn tagen till de kunskaper

om läkemedel och läkemedlens verkningar, som finns vid varje

tillfälle. Huvudregeln måste vara att ett läkemedel - vid den

tidpunkt när bedömningen görs - skall uppfylla kravet på

ändamålsenlighet och att detta skall kunna dokumenteras med ett

material som är vetenskapligt godtagbart.

 Detta betyder med en ökad kunskap att de läkemedel, som

godkändes för en längre tid sedan, i vissa fall inte kan

dokumenteras enligt dagens krav. Eftersom många av dessa läke-

medel enligt den kliniska erfarenheten kan ha visat sig vara

värdefulla och dessutom ha varit i allmänt bruk under en längre

tid utan att det funnits särskilda skäl - såsom allvarligare bi-

verkningar - att avföra läkemedlen från marknaden, får den

beprövade erfarenheten sägas ha ersatt de brister i fråga om

dokumentationen som kan förekomma. Det kan sålunda knappast vara

meningsfullt att utan särskild anledning och bara av

principiella skäl försöka ta bort läkemedel, som anses som

värdefulla i vården.

 Så snart det finns en kliniskt grundad anledning att sätta

ändamålsenligheten i fråga, måste däremot ett läkemedels värde

prövas på nytt. Detta bör också ske, om t.ex. nya läkemedel inom

samma användningsområde godkänns med väsentligt bättre effekt

och med likartade biverkningar eller med likartad effekt och

mindre allvarliga biverkningar. Den som har fått godkännandet

måste ha bevisbördan för att läkemedlet alltjämt har sådana

egenskaper att det är motiverat att godkännandet skall bestå.

 Godkännande av ett läkemedel bör även kunna upphöra om vissa

formella förutsättningar brister. I andra och tredje punkterna

föreskrivs därför, att godkännandet kan beslutas upphöra att

gälla om ett meddelat villkor i samband med godkännandet inte

har följts eller om ett åläggande att återkalla ett läkemedel

inte har följts.

 Fjärde punkten ger möjlighet att besluta om att ett

godkännande skall upphöra att gälla om vissa av de grundläggande

förutsättningarna brister i andra fall än de som nämnts i

punkterna 1-3. Åtgärden måste stå i rimlig relation till den

brist som föreligger. Det måste också stå klart att bristen inte

kan botas med någon mindre ingripande åtgärd.

 Andra stycket motsvarar i huvudsak 22 § LK.

 Om den som fått godkännandet begär att detta skall upphöra att

gälla, skall läkemedelsverket så snart som möjligt bifalla

begäran. Det kan emellertid diskuteras, om det bör överlämnas åt

denne att i alla lägen bestämma över frågan om ett godkännande

alltjämt skall gälla. I vissa situationer, t.ex. om en

tillverkare av ett värdefullt och unikt läkemedel av något skäl

önskar att godkännandet inte längre skall gälla, kan det vara

ett sjukvårdsintresse att läkemedlet behålls i handeln. Om detta

skall vara möjligt att genomföra mot uppfattningen hos den som

 93

 Prop. 1991/92:107fått

läkemedlet godkänt, är det inte tillräckligt att

godkännandet består, utan tillverkaren måste kanske även

föreläggas att tillverka och sälja sin produkt. Detta framstår

emellertid inte som någon lämplig väg och bör därför inte kunna

komma i fråga.

 Önskemålet, att ett visst läkemedel även fortsättningsvis

skall finnas att tillgå i vården, får sålunda tillgodoses på

andra sätt. Läkemedelsverket bör i dessa situationer diskutera

med den som fått läkemedlet godkänt för att utreda skälen till

att han anser att godkännandet skall upphöra.

Kliniska prövningar

13 § En klinisk undersökning på människor eller djur av ett

läkemedels egenskaper (klinisk läkemedelsprövning) får utföras

för att utreda i vad mån läkemedlet är ändamålsenligt.

Prövningen, som skall vara etiskt försvarlig, får utföras i

samband med sjukdomsbehandling eller utan sådant samband. En

prövning får utföras på människor endast av en legitimerad

läkare eller legitimerad tandläkare och på djur endast av en

legitimerad veterinär. Den som utför prövningen skall ha

tillräcklig kompetens på det område som prövningen avser.

 De patienter eller försökspersoner som avses delta i en

klinisk läkemedelsprövning skall få sådan information om

prövningen att de kan ta ställning till om de vill delta i

denna.

 För prövningar som inte har samband med sjukdomsbehandling

skall samtycke till deltagandet alltid inhämtas. Sådana

prövningar får inte företas på den som enligt föräldrabalken har

god man eller förvaltare eller på den som får vård enligt lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård. För prövningar som har samband med

sjukdomsbehandling skall samtycke till deltagandet inhämtas, om

inte synnerliga skäl föreligger att ändå företa prövningen.

Paragrafen innehåller sådana bestämmelser om kliniska prövningar

som bedömts vara nödvändiga för att skydda dem som deltar i

prövningarna. Behovet av skydd har närmare utvecklats i den

allmänna motiveringen (avsnitt 2.7). I huvudsak motsvarar

paragrafen 14 a-c §§ LF och 14 a § LK och har en direkt motsva-

righet i 13 § första-tredje styckena i departementspromemorians

lagförslag. För att ge läkemedelsverket stöd för att kunna

precisera kompetensen hos den som utför prövningen har dock ett

tillägg gjorts till första stycket. Vissa, redaktionella

jämkningar av lagtexten har också skett i förhållande till

lagrådsremissens förslag.

 Frågor om tillstånd och handläggning av tillståndsärenden

behandlas till skillnad från i departementspromemorian i en

särskild paragraf (14 §).

 Paragrafen innehåller inte något om de kvalitativa kraven på

den dokumentation som prövningarna avses resultera i. Annorlunda

är det med EG:s mycket detaljerade regler för kliniska

prövningar (se direktiv 75/318 och 75/319/EEG). Dessa tar till

skillnad från de gällande svenska föreskrifterna och de som

föreslås här inte primärt sikte på att skydda patienterna utan

på att ett gott underlag för dokumentationen och granskningen

skall uppnås. De gällande föreskrifterna i Sverige liksom de som

föreslås här innebär dock indirekt att kvalitetskraven på de

 94

 Prop. 1991/92:107kliniska

prövningarna i princip säkras.

 Ett läkemedel skall enligt 6 § godkännas för försäljning om

sökanden visat att läkemedlet uppfyller vissa krav. Ett centralt

och samtidigt komplicerat krav är kravet på ändamålsenlighet (se

motiveringen till 4 och 6 §§). För att belysa värdet av och

risker med ett läkemedel krävs det därför omfattande och väl

redovisade undersökningar på patienter av flera av varandra

oberoende undersökare. För varje sjukdom eller sjukdomssymtom,

där läkemedlet enligt tillverkaren är avsett att användas, måste

material finnas som styrker det kliniska värdet. Sådant material

tas fram vid den kliniska prövningen. Avsikten med prövningen är

att få en objektiv bedömning av läkemedlet. Om möjligt bör

behandlingen med läkemedlet jämföras med annan tillgänglig

behandling. Innan ett läkemedel kan prövas kliniskt, utförs en

rad experimentella och laboratoriemässiga försök. Ansvaret för

dessa försök ligger på tillverkaren. När försöken genomförts med

tillfredsställande resultat går denne över till att undersöka

medlets verkningar på människan genom kliniska prövningar.

 Begreppet klinisk läkemedelsprövning definieras i första

stycket och där anges också närmare när och under vilka

förutsättningar en sådan prövning får utföras. Beteckningen

klinisk läkemedelsprövning är inte helt adekvat utan borde

snarare vara klinisk läkemedelsforskning. Det är nämligen inte

bara fråga om att få vissa uppställda parametrar bekräftade. I

syftet med prövningen ligger också ofta att få fram nya kunska-

per. Den använda beteckningen är emellertid vedertagen och har

därför behållits.

 I paragrafen regleras endast prövning av sådana produkter som

utgör läkemedel. Det renodlade laboratoriearbetet på försöksdjur

i tidiga faser av utvecklingen av ett läkemedel omfattas därför

inte av de krav som anges i paragrafen. Substanser som då

tillförs djur i forskningssyfte berörs med andra ord inte.

Gränsdragningen mellan kliniska prövningar på djur och experi-

mentella studier av läkemedel på djur kan däremot i vissa lägen

vara svår att göra generellt och måste därför överlämnas till

rättstillämpningen.

 Prövningen får utföras på människor eller djur. Närmare

föreskrifter och allmänna råd om prövningar på människor finns i

LVFS 1990:25 (som tillämpas på prövningar som påbörjats efter

den 30 juni 1983) och

 95

 Prop. 1991/92:107på djur i

lantbruksstyrelsens kungörelse (LSFS 1983:26) om

klinisk prövning av oregistrerade läkemedel.

 För att en prövning skall få genomföras gäller vissa

grundläggande förutsättningar när det gäller avsikten med

prövningen. Syftet måste vara att utreda i vad mån ett läkemedel

är ändamålsenligt. Varje prövning måste ha som mål att ett nytt

eller bättre läkemedel eller i vart fall likvärdigt läkemedel

kan introduceras i sjukvården eller att ett redan använt läke-

medel kan få ett utvidgat användningsområde. Sedan ett läkemedel

godkänts kan det bli fråga om att utreda t.ex. nya indikationer,

nya biverkningar, nya interaktioner med andra läkemedel och ver-

kan av läkemedlet hos nya patientkategorier.

 Genom kravet att prövningen skall vara etiskt försvarlig

avgränsas ytterligare det ändamål, som kan godtas. För att en

prövning skall kunna bedömas som etiskt försvarlig måste den

läggas upp på ett sådant sätt, att det kan förväntas att den kan

ge svar på de frågor som ställs. Det bör ställas krav bl.a. på

mätmetoderna. Det skall i princip också finnas skäl att tro att

ett nytt läkemedel i vart fall är lika bra som ett annat som

redan används. För att de etiska frågorna skall bli tillräckligt

beaktade är det oftast nödvändigt att en regional

forskningsetisk kommitté får granska och bedöma prövningen innan

läkemedelsverket tar ställning till om den skall tillåtas.

 Prövningar av läkemedel måste kunna komma till stånd såväl på

friska försökspersoner - s.k. fas I-prövning - som på patienter

- s.k. fas II-, III- eller IV-prövningar. Detta har uttryckts på

det sättet i paragrafen att prövningen får utföras i samband med

sjukdomsbehandling eller utan sådant samband.

 Det är viktigt att den som utför prövningen, dvs. den formellt

ansvarige, har en tillräcklig kompetens. Prövningar på människor

får därför bara utföras av en legitimerad läkare eller

tandläkare och prövningar på djur bara av en legitimerad

veterinär. Till skillnad från departementspromemorians lagtext

har det också efter påpekande från Sveriges Läkarförbund under

remissbehandlingen ställts upp kravet att den som utför

prövningen skall ha tillräcklig kompetens på det område som

prövningen avser.

 Andra stycket handlar om den information som skall lämnas i

samband med kliniska prövningar. Den som avses delta måste få

reda på avsikten med prövningen, hur den skall genomföras och

vilka risker som kan vara förenade med prövningen. Information

måste lämnas såväl innan prövningen inleds som under hand så

länge den pågår. Det är ytterst en uppgift för den som ansvarar

för prövningen att se till att deltagarna får all den

information som behövs. Informationen skall lämnas utan att

deltagarna behöver begära att få bli informerade. En annan sak

är, att den information som lämnas kanske inte alltid är

tillräcklig för deltagarnas behov och att den måste kompletteras

med ytterligare besked allt eftersom deltagarna ställer frågor.

 Informationen syftar naturligtvis till att hålla deltagarna

väl insatta i olika frågor som rör prövningen. Ytterst har den

emellertid betydelse för deltagarnas ställningstagande till om

de vill delta i prövningen. Informationen måste därför ha sådan

omfattning och sådant innehåll, att den kan ligga till grund för

deltagarnas ställningstagande. Har informationen brustit i något

avseende som kan ha betydelse, kan ett givet samtycke bli

rättsligt ogiltigt.

 I tredje stycket regleras skyldigheten att inhämta samtycke av

den som skall delta i en prövning. I den mån inte annat framgår

 96

 Prop. 1991/92:107av

lagtexten, får de allmänna reglerna om samtycke när det

gäller kroppsliga ingrepp tillämpas.

 Om prövningen sker utan samband med sjukdomsbehandling, skall

enligt förslaget samtycke alltid inhämtas. Det betyder att en

försöksperson aldrig får utsättas för de risker som en prövning

innebär, utan att själv ha fått tillräcklig information och ha

tagit ställning till om han är beredd att ändå delta i

prövningen. Samtycke kan bara lämnas av den som helt inser vad

prövningen innebär. Det betyder i och för sig inte, att det

måste krävas att försökspersonen har full rättslig handlingsför-

måga. I vissa lägen - t.ex. när det gäller barn - bör samtycke

kunna lämnas av någon som företräder denne enligt allmänna

regler om samtycke i hälso- och sjukvården. Vissa grupper av

personer bör dock inte alls komma i fråga som deltagare i

prövningar. Det föreskrivs därför, att en prövning inte får ske

på den som har god man eller förvaltare förordnad för sig enligt

11 kap. föräldrabalken eller på den som efter särskilt beslut

ges psykiatrisk tvångsvård enligt lagen (1991:1128) om psykiat-

risk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård enligt lagen

(1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Detta medför, att t.ex.

den som är intagen i kriminalvårdsanstalt inte utesluts från att

delta, men det bör ändå prövas mycket noga om det är etiskt

försvarligt att ta med en sådan person.

 När det gäller prövningar som har samband med sjuk-

domsbehandling - och sålunda sker med patienter som deltagare -

är huvudregeln att samtycke skall inhämtas. Endast i undan-

tagssituationer - i paragrafen uttryckt som synnerliga skäl -

kan det få förekomma att en patient som inte själv genom sitt

samtycke förklarat sig villig att delta ingår i en prövning.

Utgångspunkten för lagstiftningen, som är att ge deltagarna ett

rimligt skydd för de risker som är förknippade med prövningar,

gäller självfallet såväl friska försökspersoner som patienter.

Situationen är dock inte helt jämförbar för dessa grupper. Till

skillnad från försökspersonen kan patienten ha ett eget intresse

av att använda det läkemedel som skall utprövas. Detta gäller

särskilt när det är fråga om att annan terapi har prövats men

inte visats ge någon bot eller lindring. Förutom denna olikhet,

när det gäller för deltagarna att själva få nytta av läkemedlet,

finns det en annan aspekt som bör vägas in. I mycket speciella

fall kan nämligen de kliniska prövningarna avse t.ex. att

undersöka egenskaper hos ett läkemedel, som bara används på

personer som är medvetslösa. Det kan t.ex. gälla s.k.

uppvakningsmedel. Om ett krav på ett absolut samtycke skulle

upprätthållas, blev det omöjligt att pröva ut sådana läkemedel.

 Även vid prövningar på patienter kan det ibland sättas i fråga

om det är etiskt försvarligt att utföra en prövning på en

patient, som i och för sig har lämnat ett samtycke som uppfyller

alla formella krav. Detta gäller t.ex. vissa prövningar i den

psykiatriska vården. Sådana frågor får beaktas såväl i samband

med uppläggningen av prövningsverksamheten som vid genomförandet

av prövningen i varje särskilt fall.

14 § En klinisk läkemedelsprövning får endast genomföras sedan

tillstånd till prövning har meddelats. Frågor om tillstånd

prövas av läkemedelsverket.

De grundläggande föreskrifterna om den förhandsprövning som är

nödvändig vid kliniska prövningar har samlats i paragrafen. Den

 97

 Prop. 1991/92:107är ny i

förhållande till departementspromemorian men motsvarar

vad som avhandlas i 13 § fjärde stycket i promemorians

lagförslag. Såsom framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt

2.7) har dock tillståndsgivningen - till skillnad från vad som

föreslås i departementspromemorian - här samlats hos

läkemedelsverket. I förhållande till lagrådsremissens förslag

har en redaktionell jämkning gjorts. Den innebär att paragrafen

nu inte innehåller någon bestämmelse om vem som får göra ansökan

om tillstånd. En motsvarande bestämmelse får i stället tas in i

en förordning.

 I stället för det anmälningsförfarande som gäller enligt LF,

föreskrivs i paragrafen ett ansökningsförfarande. Ett sådant

gäller dock för närvarande enligt lagen (1981:289) om

radioaktiva läkemedel. Detta förklaras delvis av den

omständigheten att synen på radiofarmaka var restriktiv när

lagen om radioaktiva läkemedel antogs. Det ansågs därför

motiverat med en tillståndsgivning för kliniska prövningar i

fråga om sådana läkemedel. Även andra undersökningar i

forskningssyfte än kliniska prövningar - t.ex. studier av human

metabolism - gjordes tillståndspliktiga. Den möjligheten till

kontroll har dock bara utnyttjats i begränsad omfattning av

läkemedelsverket.

 Föreskriften i LF att myndigheterna får förbjuda att en

prövning påbörjas eller avbryta en pågående prövning behöver

inte behållas, eftersom tillstånd kan återkallas med stöd av

20 §.

Tillverkning

15 § Med tillverkning avses i denna lag framställning,

förpackning eller ompackning av läkemedel.

 Tillverkning av läkemedel skall äga rum i ändamålsenliga loka-

ler och utföras med hjälp av ändamålsenlig utrustning. En

sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande

skall se till att kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet

uppfylls.

Sedan länge har det ansetts nödvändigt med en kontroll av

tillverkningen och läkemedlens handelsvägar förutom den centrala

förhandskontrollen av de industriellt tillverkade läkemedlen.

Dessa frågor behandlas i avsnitt 2.9 i den allmänna

motiveringen. I denna paragraf och den följande paragrafen finns

de grundläggande föreskrifterna för tillverkningen av läkemedel.

De är förenliga med vad som gäller inom EG (se direktiv 65/65,

75/319 och 89/341/EEG). I förhållande till promemorian har efter

påpekanden under remissbehandlingen vissa förändringar

genomförts. 15 § tar sålunda sikte på alla former av

tillverkning, oberoende av om tillverkningen sker yrkesmässigt

eller ej. I 16 § avgränsas däremot tillståndskravet till sådan

tillverkning som sker yrkesmässigt. I föreliggande förslag har

gjorts en redaktionell justering, som innebär att det i

lagtexten slås fast under vilka förhållanden som den faktiska

tillverkningen skall ske.

 Första stycket motsvarar 7 § första stycket LF och innehåller

en definition av vad som innefattas i begreppet tillverkning.

Med tillverkning avses som nämnts - till skillnad från departe-

mentspromemorians förslag (14 § första stycket) - all

tillverkning, dvs. även sådan som inte sker yrkesmässigt. Denna

utvidgning har gjorts för att grundläggande krav skall kunna

 98

 Prop. 1991/92:107ställas på

alla former av tillverkning. Det säger sig dock

självt att den befattning med läkemedel som sker i bostaden -

och som gäller t.ex. omsortering av läkemedel hos en anhörig -

inte skall omfattas av bestämmelsen.

 Andra stycket har inte någon motsvarighet i LF, men LK

innehåller en bestämmelse om godkännande av föreståndare för

tillverkning.

 Det är väsentligt att lagtexten anger att tillverkning av

läkemedel skall ske under tillfredsställande förhållanden och

med en fungerande intern kontroll av tillverkningen. På samma

sätt som i LK och enligt EG-reglerna ställs därför här krav på

lokaler, utrustning och den som ansvarar för att slutprodukten

är godtagbar när det gäller kvalitet och säkerhet (jfr särskilt

direktiv 75/319 och 89/341/EEG). Bestämmelsen om en ansvarig

sakkunnig har en motsvarighet i 8 § LK och har ett likartat

syfte.

 I 1 § första stycket LK finns dessutom en bestämmelse som tar

sikte på kvaliteten på de råvaror som är avsedda för

tillverkning av läkemedel. Det föreskrivs där, att den som

tillverkar läkemedel bara får använda varor som har känd art

eller sammansättning, renhet och halt. Bestämmelsen har av

läkemedelsutredningen ansetts vara av grundläggande betydelse

när det gäller att garantera läkemedlens kvalitet. En likartad

bestämmelse har därför införts i det lagförslag (13 § andra

stycket) som utredningen lagt fram. Som framgår av

departementspromemorian framstår dock detta krav, med hänsyn

till vad som gäller för godkännande av läkemedel, närmast som

självklart och kan tas in i en författning på lägre nivå än lag.

16 § Yrkesmässig tillverkning av läkemedel får bedrivas endast

av den som har läkemedelsverkets tillstånd. Utan sådant

tillstånd får läkemedel för ett visst tillfälle tillverkas på

apotek.

I paragrafen, som motsvarar 7 § andra stycket LF samt delvis 2 §

första stycket LK, anges det att tillverkning av läkemedel får

bedrivas först sedan särskilt tillstånd meddelats. Principerna

för tillståndsgivningen framgår av den allmänna motiveringen

(avsnitt 2.9). Regleringen är förenlig med vad som gäller inom

EG (se motiveringen till 15 §).

 Med hänsyn till den annorlunda utformningen som 15 § fått i

förhållande till departementspromemorian, har det varit

nödvändigt att i paragrafen precisera att kravet på tillstånd

gäller uteslutande för yrkesmässig tillverkning. I begreppet

yrkesmässighet ligger att den sker regelmässigt eller i större

omfattning och dessutom att den syftar till försäljning av

läkemedlet. Från tillståndstvånget undantas därför tillverkning

uteslutande för undervisnings- eller forskningssyfte.

Färdigställande av läkemedel på sjukhus eller av en läkare eller

någon annan för användning på en viss patient får självfallet

också ske utan tillstånd, eftersom det i sådant fall inte är

fråga om tillverkning. Av paragrafen framgår att läkemedel för

visst tillfälle - dvs. extemporeläkemedel - dessutom får

tillverkas på apotek utan tillstånd. Statens bakteriologiska

laboratoriums och statens veterinärmedicinska anstalts

tillverkning av bakteriologiska preparat särbehandlas däremot

inte.

 Det kan vara nödvändigt att meddela särskilda föreskrifter för

 99

 Prop. 1991/92:107en viss form

 av läkemedelstillverkning, t.ex. tillverkning av

radioaktiva läkemedel. Efter bemyndigande och eventuellt samråd

med annan myndighet ankommer det på läkemedelsverket att besluta

om de föreskrifter som behövs.

Import

17 § Läkemedel får importeras från ett land utanför det

europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den som har tillstånd

till tillverkning av eller handel med läkemedel.

Läkemedelsverket får besluta om särskilt tillstånd för sådan

import. En importör skall anlita en sakkunnig med tillräcklig

kompetens och tillräckligt inflytande som skall se till att

kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet iakttas.

 Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande läke-

medelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan

tillstånd föra in läkemedel i Sverige, om de är avsedda för

medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk.

Paragrafen, som i huvudsak överensstämmer med 16 § i

departementspromemorian, reglerar import av läkemedel till

Sverige från ett land utanför EES-området och har viss

motsvarighet i 8 § 2 och 4 mom. LF samt 6 § LK. Till skillnad

från förhållandet i gällande rätt ställs i paragrafen krav på

att det skall finnas en sakkunnig som har ansvaret för importen.

Likartade regler som de som föreslås här finns i de direktiv som

skall genomföras enligt det föreslagna EES-avtalet (se särskilt

direktiv 75/319/EEG). Innehållet i paragrafen är förenligt med

dessa regler. I förhållande till lagrådsremissens förslag har

smärre, redaktionella jämkningar gjorts i lagtexten.

 Frågan om import har också berörts något i avsnitt 2.9 i den

allmänna motiveringen. I samma avsnitt har diskuterats behovet

av särskilda exportbestämmelser för läkemedel. Lagförslaget

innehåller inte några sådana bestämmelser.

 I paragrafen regleras inte import av läkemedel från ett land

inom EES-området. För sådana läkemedel krävs det visserligen

inte något tillstånd för import, men de läkemedel som införs

omfattas av läkemedelskontrollen i övrigt. Importen kan ske

endast genom godkänd partihandel och läkemedlen kan inte säljas

utan att vara godkända i Sverige. Om importen är avsedd för eget

bruk och sålunda inte för försäljning gäller dock inte de nämnda

kontrollkraven. Det blir en uppgift för läkemedelsverket att

närmare ange vad som avses med eget bruk.

 S.k. parallellimport från ett EES-land, dvs. import av en

produkt som är godkänd i Sverige, kräver inte heller något

importtillstånd men måste definitionsmässigt komma från samma

tillverkare och avse samma produkt, dvs. samma verksamma

substans, beredningsform, styrka etc. men också samma

förpackningsstorlek som redan är godkänd här i landet. Innan

läkemedelsverket kan fatta beslut om försäljning måste visas att

kompositionen är likvärdig med den komposition som är godkänd i

Sverige. Svenska krav i fråga om transport, hantering,

ompackning och märkning gäller.

 Läkemedel får enligt vad som framgår av första stycket

importeras från ett land utanför EES av den som fått tillstånd

till tillverkning eller handel med läkemedel eller fått särskilt

tillstånd av läkemedelsverket till import av läkemedel. För

importtillstånd bör krävas att tillstånd till tillverkning finns

i hemlandet, dvs. där läkemedlet tillverkas.

 100

 Prop. 1991/92:107 Förutom av

 den som fått tillstånd till tillverkning eller

handel med läkemedel bör läkemedel efter tillstånd få föras in

till Sverige av föreståndare för en vetenskaplig institution

eller motsvarande vid universitet eller högskola och

föreståndare för sådant undersökningslaboratorium som ägs eller

får stöd av staten eller en kommun. Tillstånd bör ges under

förutsättning att läkemedlet behövs för någon annan verksamhet

än sjukvård. Läkemedelsverket ges också möjlighet att medge även

en annan person rätt att föra in läkemedel. Sådant tillstånd bör

dock bara meddelas för den som kan visa att han har behov av

läkemedlet i sin yrkesutövning för annat ändamål än sjukvård.

 På motsvarande sätt som vid utarbetande av dokumentation i

samband med ansökan om bl.a. godkännande och vid tillverkning

(se 8 och 15 §§), måste en sakkunnig med tillräcklig kompetens

och tillräckligt inflytande anlitas för att se till att kraven i

fråga om läkemedlens kvalitet och säkerhet iakttas.

 För import av läkemedel som är avsett för medicinskt ändamål

och en resandes personliga bruk och som sker i samband med

inresa krävs inte tillstånd, om inte något annat föreskrivits.

Detta framgår av andra stycket. Medicinskt ändamål, dvs.

åtgärder för att förebygga eller behandla sjukdom m.m., avser

även odontologiskt ändamål. Också receptfria läkemedel omfattas

av undantaget.

 Det ligger i sakens natur att den mängd som förs in inte får

vara alltför stor. Läkemedelsverket har för närvarande

bemyndigats meddela föreskrifter om sådan import. Verket kan

härigenom för närvarande begränsa den mängd som får föras in av

ett visst läkemedel eller i undantagsfall helt förbjuda import

på detta sätt. Sådana föreskrifter finns i LVFS 1990:32. Även i

framtiden bör verket efter bemyndigande besluta om

detaljföreskrifter i fråga om importen.

 De nämnda reglerna om import är uttömmande. Det innebär att

t.ex. sjukhus eller läkare inte utan tillstånd, där sådant

krävs, kan föra in läkemedel som behövs för sjukvården.

Handel

18 § Med detaljhandel avses i denna lag försäljning till den som

inte har tillstånd till försäljning. Med partihandel avses annan

försäljning.

 Handel med läkemedel skall bedrivas på sådant sätt att

läkemedlen inte skadar människor, egendom eller miljö samt så

att läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Partihandel med läkemedel får bedrivas endast av den som fått

läkemedelsverkets tillstånd.

 Bestämmelser om detaljhandel finns i lagen (1970:205) om

detaljhandel med läkemedel.

Den ursprungliga, statliga regleringen på läkemedelsområdet tog

sikte på själva handeln med läkemedel. Numera ligger kontrollens

tyngdpunkt i stället på produktkontrollen. En reglering av

handeln är dock alltjämt nödvändig. I paragrafen finns därför

föreskrifter om krav på hur handeln skall bedrivas och om

inskränkning i rätten att bedriva handel. De är förenliga med

vad som avses gälla enligt ett förslag till EG-regler (se

direktivförslaget COM (89) 607 Final SYN 229).

 Flertalet av bestämmelserna i paragrafen har delvis en

motsvarighet i 10-12 §§ LF. Till skillnad från utformningen av

lagförslaget i departementspromemorian har definitionen av

 101

 Prop. 1991/92:107detaljhandel

 och partihandel gjorts med utgångspunkt i

detaljhandeln. Detta innebär att paragrafens första stycke fått

en annan utformning, men det är inte meningen att

gränsdragningen i sak skall påverkas.

 I första stycket definieras detaljhandel och partihandel. Med

detaljhandel avses försäljning till den som inte har tillstånd

till försäljning. Annan försäljning utgör partihandel.

 Andra stycket innehåller en bestämmelse som inte har någon

motsvarighet i LF. I 8 § LK finns dock vissa bestämmelser om hur

partihandel skall bedrivas. Genom bestämmelsen anges de

grundläggande krav som måste ställas på all handel med

läkemedel. Med egendom avses även djur.

 Av tredje stycket framgår att den som skall bedriva

partihandel måste ha tillstånd av läkemedelsverket.

 Detaljhandel med läkemedel är enligt lagen (1970:205) om

detaljhandel med läkemedel förbehållen staten eller juridisk

person i vilken staten äger ett bestämmande inflytande. En

hänvisning till lagen görs i fjärde stycket. Efter bemyndigande

av riksdagen har träffats ett avtal mellan staten och

Apoteksbolaget AB som bl.a. innebär att bolaget med ensamrätt

får bedriva detaljhandel med läkemedel. Avtalet gäller till ut-

gången av år 1995.

 Den principiella ensamrätten till detaljhandel gäller även den

slutna vårdens läkemedelsförsörjning. Alla inköp av läkemedel

till sjukhus skall därför gå genom bolaget. Inom ett sjukhus får

dock sjukvårdshuvudmannen ordna försörjningen på egen hand.

Föreskrifter om denna finns i kungörelsen (LVFS 1990:7) om

läkemedelsförsörjningen vid sjukvårdsinrättningar m.m. För

hälso- och sjukvården i övrigt gäller allmänna råd (LVFS

1990:10) till läkare och tandläkare om läkemedelsförsörjningen

inom hälso- och sjukvård utanför sjukvårdsinrättningar samt inom

tandvård. Detaljföreskrifter på ett specialområde finns i kun-

görelsen (LVFS 1990:16) om skeppsapotek.

Hantering i övrigt

19 § Den som yrkesmässigt tillverkar, importerar, säljer,

transporterar, förvarar eller på annat sätt yrkesmässigt

hanterar läkemedel skall vidta de åtgärder och i övrigt iaktta

sådan försiktighet som behövs för att hindra att läkemedlen

skadar människor, egendom eller miljö samt se till att

läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Radioaktiva läkemedel får beredas endast på sjukhus och apotek

samt får användas endast på sjukhus, om inte läkemedelsverket

för ett visst fall medger något annat.

 Den som i andra fall hanterar läkemedel skall vidta de

åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för

att hindra att läkemedlen skadar människor, egendom eller miljö.

Paragrafen innehåller föreskrifter om hantering av läkemedel.

Den motsvarar delvis 13 § första stycket LF. Bestämmelserna

överensstämmer, frånsett en jämkning av andra stycket, med vad

som föreslås i departementspromemorian (19 §). Regleringen i

paragrafen är förenlig med innehållet i olika EG-regler.

 I första stycket anges de krav som gäller för den som på olika

sätt yrkesmässigt hanterar läkemedel. Begreppet yrkesmässigt har

här likartad innebörd som i 16 §. Det gällande kravet i LF, att

"nödig aktsamhet (skall) iakttas, så att medlet icke åtkommes av

obehörig eller på annat sätt kan vålla skada" har ansetts

 102

 Prop. 1991/92:107alltför

oprecist. I lagtexten anges därför bl.a. vilken skada

som skall förebyggas. Utöver detta tar bestämmelsen sikte på att

läkemedlens kvalitet skall bibehållas. I begreppet egendom

innefattas djur.

 Till skillnad från vad som gäller enligt LF omfattar

bestämmelsen även radioaktiva läkemedel. I andra stycket har av

säkerhetsskäl tagits in en viktig särregel för sådana läkemedel,

nämligen att de som regel får beredas bara på sjukhus och apotek

samt får användas bara på sjukhus. Undantag får dock medges av

läkemedelsverket i det enskilda fallet.

 Bestämmelsen i tredje stycket gäller den som inte yrkesmässigt

hanterar läkemedel. När det gäller att förebygga skada är

ansvaret likartat det som föreskrivs i första stycket. Något

krav på att läkemedlets kvalitet skall bevaras har dock inte

ansetts kunna ställas upp. Läkemedelsverket har för närvarande

genom föreskrifter och allmänna råd (LVFS 1990:33) om läke-

medelshantering vid hem för vård eller boende, läkar-

mottagningar, alkoholpolikliniker och rådgivningsbyråer med

socialnämnd som huvudman för vissa fall preciserat kraven på

hantering.

Gemensamma bestämmelser om vissa tillstånd och viss handläggning

20 § Beslut av läkemedelsverket som avses i 5 §, 6 § tredje

stycket, 12 § andra stycket, 14 §, 16 §, 17 § första stycket

eller 18 § tredje stycket skall fattas inom den tid som

regeringen föreskriver.

 Ett tillstånd enligt 5 § andra stycket, 14 §, 16 §, 17 §

första stycket eller 18 § tredje stycket får återkallas om någon

av de väsentliga förutsättningar som förelåg när tillståndet

meddelades inte längre föreligger eller om något krav som är av

särskild betydelse för kvalitet och säkerhet inte följts.

 Särskilda bestämmelser finns om handläggning av sådana ären-

den som har anknytning till det europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet.

I paragrafen regleras handläggningen av vissa ärenden och

grunderna för återkallelse av vissa tillstånd. Dessutom finns en

hänvisning till vad som gäller om handläggning av sådana ären-

den som har anknytning till EES. Bestämmelserna har inte någon

motsvarighet i LF men är förenliga med vad som gäller inom EG

(se bl.a. direktiv 65/65 och 75/319/EEG). Paragrafen skiljer sig

från promemorieförslaget på det sättet att bestämmelsen i andra

stycket inkluderar även licensförsäljning m.m. och att ett

tredje stycket lagts till. Det tredje stycket har delvis en

motsvarighet i 7 § andra stycket i promemorians lagförslag.

Några smärre, redaktionella justeringar har gjorts i lagtexten i

förhållande till lagrådsremissens förslag.

 I första stycket finns en bestämmelse som avser hand-

läggningstiderna för vissa tillståndsärenden. Med tillstånd om

godkännande enligt 5 § likställs förnyelse av godkännande. Det

föreskrivs i bestämmelsen, att beslut skall fattas inom den tid

som regeringen föreskriver. Sådana föreskrifter bör tas in i en

förordning. När regeringen utformar föreskrifter om tidsfrister

måste regleringen i EG-reglerna beaktas.

 Förutsättningarna för återkallelse av tillstånd anges i andra

stycket. En viss motsvarighet finns i 4 § första stycket och 7 §

LK. Läkemedelsutredningen har lämnat förslag till en bestämmel-

 103

 Prop. 1991/92:107se som

motsvarar den som finns i paragrafen när det gäller

återkallelse av tillstånd till tillverkning (14 § i utredningens

lagförslag).

 Av bestämmelsen framgår att tillstånd enligt de nämnda

paragraferna får återkallas under de omständigheter som anges.

De överensstämmer delvis med de omständigheter som anges i 11

och 12 §§.

 Återkallelsegrunderna i paragrafen är relativt precist angivna

och brister i största allmänhet kan med andra ord inte föranleda

ett ingripande med stöd av paragrafen. Återkallelse får nämligen

bara ske om väsentliga förutsättningar inte längre föreligger

eller om det krav som inte följs är av särskild betydelse för

kvalitet och säkerhet.

 Tredje stycket innehåller en bestämmelse om handläggningen av

sådana ärenden som har anknytning till en stat eller stater inom

EES. En hänvisning sker till särskilda bestämmelser i ämnet, som

kan gälla t.ex. kontakter med utländska kontrollmyndigheter.

Sådana bestämmelser bör beslutas av regeringen.

Information

21 § Sådan information om läkemedel som har särskild betydelse

för att förebygga skada eller för att främja en ändamålsenlig

användning av läkemedel skall lämnas skriftligen när ett

läkemedel tillhandahålls konsumenten.

 Information som utgör ett led i marknadsföringen av ett läke-

medel skall vara aktuell, saklig och balanserad. Den får inte

vara vilseledande.

Principerna för informationen på läkemedelsområdet har

behandlats i avsnitt 2.10 i den allmänna motiveringen. I

paragrafen har samlats de föreskrifter om läkemedelsinformation

som bedömts nödvändiga för att trygga en säker och i övrigt

ändamålsenlig användning av läkemedel. Här finns föreskrifter

såväl om den information som i vissa fall måste lämnas som om

innehållet i sådan information som utgör ett led i mark-

nadsföringen av läkemedel. Regleringen har inte någon förebild i

LF, bortsett från att det i 15 § tredje stycket LF finns en

bestämmelse som ger möjlighet att återkalla registreringen av

ett läkemedel, om reklamen för läkemedlet bedöms vara icke

godtagbar. I EG gäller krav på viss skriftlig information till

användarna (se direktiv 75/319 och 89/341/EEG samt, när det

gäller den föreslagna, framtida regleringen, direktivförslag COM

(89) 607 Final SYN 231).

 I första stycket finns bestämmelser om att viss information

måste lämnas skriftligen när ett läkemedel tillhandahålls

konsumenten. Bestämmelsen tar sikte på själva situationen när

läkemedlet tillhandahålls konsumenten och den riktar sig till

den som tillhandahåller läkemedlet. Den avser sålunda inte

hälso- och sjukvårdspersonalens skyldighet att informera om

läkemedel. Personalens skyldighet regleras i stället i 22 §

första stycket i den föreslagna lagen. Inte heller kan

skyldigheten anses uppfylld genom att Apoteksbolaget AB vid

utlämnandet av läkemedel bifogar s.k. behandlingsanvisningar.

Sådana anvisningar har för närvarande utarbetats för flertalet

receptbelagda läkemedel. Anvisningarna innehåller emellertid

information främst om läkemedelsgrupper och utgör inte

tillverkarens eller marknadsförarens information.

 Det framgår inte av paragrafen hur den skriftliga in-

 104

 Prop. 1991/92:107formationen

skall utformas. Det bör vara en uppgift för

läkemedelsverket att efter bemyndigande meddela de föreskrifter

som behövs, när det gäller t.ex. indikationer och biverkningar.

Inom EG kan det relativt snart bli aktuellt att genom direktiv

ställa särskilda krav på s.k. bipacksedlar i läkemedels-

förpackningarna. Bestämmelsen har utformats på det sättet att

den är förenlig med ett sådant krav. Det är nämligen möjligt att

ett EG-direktiv i denna fråga kan komma att tas in som en bilaga

i ett utvidgat, eventuellt EES-avtal.

 Vad som behövs för att förebygga skada eller att främja en

ändamålsenlig användning av läkemedel kan inte avgöras

generellt. Läkemedelsutredningen har i sitt slutbetänkande ut-

vecklat vad som bör känneteckna en ändamålsenlig användning (se

SOU 1987:20 s. 135 ff). Detta bör i många situationer kunna

utgöra en vägledning för bedömningen.

 Medan bestämmelsen i första stycket behandlar skyldigheten att

informera, drar bestämmelsen i andra stycket upp gränserna för

den information som i vissa situationer får lämnas genom att

ange vissa krav på sådan information. Den gäller alla

informationsmedel men tar bara sikte på information som utgör

ett led i marknadsföringen av läkemedel och sålunda är av rent

kommersiell natur. Hit hör inte information som syftar till att

ge generella upplysningar om läkemedel eller att påverka

människor att rent allmänt använda läkemedel på ett ändamåls-

enligt sätt. Yttranden som åtnjuter särskilt skydd enligt

tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen

omfattas med andra ord inte. Bestämmelsen i detta stycke får

sålunda närmast ses som ett komplement till den reglering som

gäller enligt marknadsföringslagen (1975:1418). Motsvarande

inskränkningar i marknadsföringen - som dessutom delvis går

längre - tillämpas för övrigt genom interna branschregler.

 Grundregeln är att all information som utgör ett led i

marknadsföringen av ett läkemedel skall vara aktuell, saklig och

balanserad. Den får inte vara vilseledande. Det betyder, att

informationen skall grundas på sakförhållanden och att den bara

får innehålla uppgifter som kan beläggas. Uppgifter, som är

föråldrade, inte kan beläggas, är överdrivna eller ägnade att

vilseleda strider sålunda mot kravet. Informationen kommer

därför i praktiken att behöva grundas på de uppgifter som har

godtagits vid godkännandet och som för närvarande tas in i

läkemedelsförteckningarna FASS och FASS VET.

 I marknadsföringssammanhang bör återhållsamhet iakttas när det

gäller information om läkemedel som inte godkänts av

läkemedelsverket, t.ex. licenspreparat. En generell riktlinje

bör vara att marknadsföringsinformationen inte inriktas på andra

användningsområden eller doseringar än dem som verket godkänt.

Förordnande och utlämnande

22 § Den som förordnar eller lämnar ut läkemedel skall särskilt

iaktta kraven på sakkunnig och omsorgsfull vård samt på upplys-

ning till och samråd med patienten eller företrädare för denne.

 Om det är påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får rege-

ringen eller, efter regeringens bemyndigande, läkemedelsverket

föreskriva att ett läkemedel får lämnas ut endast mot recept

eller annan beställning från den som är behörig att förordna

läkemedel.

Förordnande och utlämnande utgör det sista ledet i hanteringen

 105

 Prop. 1991/92:107av läkemedel

 innan dessa kommer till användning. Även i detta

led måste ställas höga krav på säkerhet och kvalitet. Det är

därför viktigt att hälso- och sjukvårdspersonalen iakttar sådana

krav som en ändamålsenlig användning fordrar.

 Flertalet läkemedel har hittills av säkerhetsskäl inte varit

tillgängliga för patienterna utan ordination av den som är

behörig att förordna läkemedel. Det finns anledning att anta att

en sådan reglering är nödvändig även i framtiden. Liknande krav

avses gälla även inom EG (se direktivförslag COM (89) 607 Final

SYN 230).

 Första stycket anger vad hälso- och sjukvårdspersonalen skall

iaktta vid förordnande och utlämnande av läkemedel.

Föreskrifterna anknyter till formuleringen i 5 § lagen (1980:11)

om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl och får

närmast ses som en komplettering för läkemedelsområdet. De krav

som måste ställas på personalen har närmare utvecklats i moti-

ven till den nämnda lagen (prop. 1978/79:220).

 I andra stycket ges den rättsliga grunden för att begränsa

allmänhetens möjligheter att få tillgång till vissa läkemedel. I

LF finns inte några bestämmelser, som reglerar förordnande och

användning av läkemedel, med undantag för ett bemyndigande i 5 §

tredje stycket LF för läkemedelsverket att besluta om

föreskrifter om utlämnande och förordnande av läkemedel. Med

stöd av bl.a. det bemyndigandet har beslutats om föreskrifter

(LVFS 1990:27) om förordnande och utlämnande av läkemedel från

apotek m.m. (receptföreskrifter). Här kan nämnas även kun-

görelsen (LVFS 1990:3) om läkemedelsprover, kungörelsen (LVFS

1990:17) med föreskrifter rörande rätt för vissa barnmorskor att

förskriva läkemedel, som används i födelsekontrollerande syfte,

föreskrifterna (LVFS 1990:35) om rätten för tandläkare att för-

ordna vissa receptbelagda läkemedel m.m., föreskrifterna (LVFS

1990:28) om förtryckta receptblanketter, föreskrifterna (LVFS

1990:36) om förordnande av viss farmacevtisk specialitet,

cirkuläret (LVFS 1990:39) angående medicinsk användning av

radioaktiva isotoper samt föreskrifterna och allmänna råden

(LVFS 1990:40) om beredning och hantering av radioaktiva

läkemedel på sjukhus och apotek.

 Av bestämmelsen framgår att läkemedel bara får lämnas ut mot

recept eller beställning, om det är påkallat från hälso- och

sjukvårdssynpunkt. Denna begränsning har som framgått av

säkerhetsskäl tillämpats sedan länge i såväl Sverige som

utomlands. Med uttrycket "påkallat från hälso- och

sjukvårdssynpunkt" avses att begränsningen bara får ske för att

tillgodose säkerhetskrav.

 För närvarande gäller att delar av en farmacevtisk specialitet

inte får lämnas ut, dvs. en originalförpackning får inte brytas

(19 § receptföreskrifterna). Efter medgivande av läke-

medelsverket får en specialitet dock enligt 14 § LK brytas för

att användas som en beståndsdel i ett extemporeläkemedel. Denna

möjlighet kan behöva behållas men ges en mer generell utformning

för att ge förutsättningar för s.k. dosdispensering.

Föreskrifter i ämnet bör meddelas av läkemedelsverket.

Tillsyn

23 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

 106

 Prop. 1991/92:107I 23 och 24

§§ finns föreskrifter om tillsyn enligt den

föreslagna lagen. Föreskrifter om vem som har tillsynsansvaret

finns i 23 §, medan 24 § handlar om de befogenheter som kan

utnyttjas i tillsynsarbetet.

 23 § överensstämmer med 23 § första stycket i departe-

mentspromemorian. Den lösning som valts när det gäller tillsynen

av den kommersiella informationen innebär att någon motsvarig-

het till andra stycket i den nämnda paragrafen i promemorians

lagförslag inte behövs (se avsnitt 2.11).

 107

 Prop. 1991/92:107 Paragrafen

 innehåller en bestämmelse om den tillsyn på

läkemedelsområdet som kan ske med stöd av den föreslagna

läkemedelslagen. Bestämmelsen motsvarar i princip 17 § LF. Inom

EG åläggs medlemsländerna att utöva viss tillsyn på

läkemedelsområdet, t.ex. att göra kontroller och utföra

inspektioner bl.a. när det gäller tillverkning och handel. Det

ankommer dock på varje medlemsland att själv välja formerna för

den nödvändiga tillsynen (se bl.a. direktiv 75/319/EEG).

 Det framgår av bestämmelsen att läkemedelsverket har uppgiften

som tillsynsmyndighet på läkemedelsområdet såvitt gäller

tillämpningen av den föreslagna lagen. Verket kan med stöd av

bestämmelsen utöva tillsynen över alla stadier i hanteringen av

läkemedel. Det förutsätts dock, utan att detta särskilt behöver

anges, att tillsynen inte får avse hanteringen av läkemedel i

den enskildes hushåll. Detta framgår delvis även av 19 § första

stycket i lagen. Om det behövs, får tvångsingripanden med

anledning av överträdelser av straffbelagda föreskrifter som

gäller hantering i hemmen därför ske med stöd av

rättegångsbalken.

24 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen och får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

 För tillsyn har läkemedelsverket rätt till tillträde dels till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av läkemedel, av utgångsämnen

eller av förpackningsmaterial till läkemedel, dels till utrymmen

där prövning av läkemedels egenskaper utförs. Läkemedelsverket

får i sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover.

Läkemedelsverket har dock inte med stöd av denna lag rätt till

tillträde till bostäder.

 På begäran skall den som förfogar över sådana varor som avses

i andra stycket lämna nödvändigt biträde vid undersökningen. För

uttaget prov betalas inte ersättning. Beslut om föreläggande

eller förbud får förenas med vite. Vägras tillträde eller

biträde får läkemedelsverket också förelägga vite.

Paragrafen reglerar vilka närmare befogenheter som

läkemedelsverket har i tillsynsarbetet. I förhållande till

departementspromemorian har i första och fjärde styckena efter

påpekande under remissbehandlingen införts bestämmelser som ger

läkemedelsverket möjlighet att besluta om förelägganden och

förbud och att förena sådana beslut med vite. Dessa tillägg har

medfört att en smärre, redaktionell ändring av lagtexten i

fjärde stycket blivit nödvändig. Likaså har vissa redaktionella

jämkningar gjorts i förhållande till lagrådsremissens förslag.

 Det är angeläget att läkemedelsverket får möjlighet att

genomföra sina tillsynsuppgifter på ett effektivt sätt. Verket

kan då behöva få tillgång till visst material och vissa lokaler

hos den som hanterar läkemedel och dessutom, för att kunna

fullgöra sina undersökningar, ha behov av visst biträde från den

som blir föremål för inspektionen. Samtidigt är det givetvis

viktigt att verkets befogenheter inte blir mer ingripande än vad

som är absolut nödvändigt med hänsyn till de krav som tillsynen

ställer. I paragrafen har därför tagits in bestämmelser som ger

verket stöd för att vidta sådana åtgärder som nämnts.

 108

 Prop. 1991/92:107 I första

stycket, som inte har någon motsvarighet i LF,

föreskrivs att läkemedelsverket har rätt att på begäran få in de

upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. Verket får

också meddela de förelägganden och förbud som behövs för att den

föreslagna lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen skall efterlevas. Bestämmelsen är uppbyggd efter mönster i

15 § och 16 § första stycket lagen (1985:426) om kemiska produk-

ter.

 Det kan inte i lagtext närmare preciseras vilka upplysningar

och handlingar som får begäras eller vilka förelägganden eller

förbud som behövs. Avgörande är om de är nödvändiga för

tillsynen. Det kan vara fråga om t.ex. upplysningar och

dokumentation om läkemedelssubstanser som tillverkaren har

tillgång till men också om recept som finns på apotek. Även om

det kanske främst är socialstyrelsen som har anledning att gå

igenom ett receptmaterial för att kunna ingripa mot brister i

användningen av läkemedel, finns det likaså i läkemedelsverkets

produktkontrollarbete ett visst behov av att kunna granska

recepten.

 Det andra stycket innehåller bestämmelser som ger

läkemedelsverket rätt till tillträde till vissa utrymmen där

läkemedel hanteras, t.ex. i samband med kliniska prövningar.

Verket ges där också rätt att göra undersökningar och ta prover.

Bestämmelserna motsvarar i huvudsak 18 § första stycket LF.

Sista meningen har dock ingen motsvarighet i gällande rätt. Det

kan inte anses motiverat att låta läkemedelsverkets rätt till

tillträde omfatta även bostäder. Under vissa förutsättningar kan

dock tillträde till bostäder beredas med stöd av rättegångs-

balken. Motsvarande bestämmelse finns i lagen om kemiska

produkter.

 Om läkemedelsverket begär det, skall enligt tredje stycket den

som förfogar över sådana varor som nämns i andra stycket lämna

nödvändigt biträde vid undersökningen. Ersättning behöver inte

lämnas för prov som tas. Motsvarande bestämmelser finns i 18 §

första och andra stycket LF.

 Om läkemedelsverkets begäran enligt första stycket inte följs,

kan det komma i fråga att ompröva de beslut om tillstånd som har

samband med sådana upplysningar och handlingar som begärs in. I

andra fall kan det undantagsvis vara nödvändigt att tvångsvis få

en tillsynsåtgärd genomförd. Det har därför i fjärde stycket

getts möjlighet för verket att förelägga vite i samband med

beslut om föreläggande eller förbud eller om tillträde till

utrymme eller biträde vid undersökning vägras. I sak motsvaras

bestämmelsen delvis av 18 § tredje stycket LF. Lagen (1985:206)

om viten blir tillämplig på de viten som verket kan komma att

förelägga. Det betyder att frågor om utdömande av viten som

regel prövas av länsrätt.

Avgifter

25 § Den som ansöker om godkännande för försäljning av ett läke-

medel eller om sådan jämkning av ett godkännande att

indikationerna för läkemedlet utvidgas eller ansöker om

tillstånd att få utföra en klinisk läkemedelsprövning skall

betala ansökningsavgift. Så länge godkännandet eller tillståndet

gäller skall årsavgift betalas. Även den som ansöker om eller

har tillstånd att tillverka en sådan medicinsk gas, på vilken

denna lag är tillämplig, och den som ansöker om eller innehar

registrering av ett homeopatiskt medel skall betala ansöknings-

 109

 Prop. 1991/92:107och

årsavgift.

 Regeringen beslutar om avgifternas storlek och får meddela

ytterligare föreskrifter om sådana avgifter. Efter bemyndigande

av regeringen får läkemedelsverket meddela sådana ytterligare

föreskrifter om avgifter som inte gäller avgifternas storlek.

Paragrafen innehåller bestämmelser om avgifter för kontrollen av

läkemedel m.m. Avgifterna avses täcka kostnaderna för den

kontroll och tillsyn som läkemedelsverket utför med stöd av den

föreslagna läkemedelslagen. En viss motsvarighet till paragrafen

finns i 16 § LF. I promemorians lagförslag finns en bestämmelse

av innehåll att avgift skall betalas för varje läkemedelsform

och styrka som ansökan avser. En likartad precisering av

begreppet farmacevtisk specialitet görs i 15 § andra stycket LK.

I paragrafen har emellertid inte tagits in någon motsvarighet

till bestämmelsen i promemorian. Såsom påpekats under remiss-

behandlingen kan det nämligen på grund av de homeopatiska

medlens särart bli aktuellt att utforma avgiftssystemet på ett

något annorlunda sätt. I förhållande till lagrådsremissens

förslag har vissa redaktionella jämkningar gjorts i lagtexten.

 Läkemedelsverket har i föreskrifter (LVFS 1991:8) om

erläggande av avgifter för farmacevtiska och radiofarmacevtiska

specialiteter närmare angett hur avgifterna skall erläggas. Det

är enligt författningen tillverkaren av en registrerad

farmacevtisk specialitet, eller om denne finns utomlands,

ombudet här i landet som skall betala avgiften. Avgiften skall

betalas samtidigt som ansökan om registrering ges in till

styrelsen. Avgift skall också betalas för varje budgetår.

 I första stycket föreskrivs, att den som ansöker om

godkännande för försäljning av ett läkemedel eller om att få en

sådan jämkning av ett godkännande att indikationerna för

läkemedlet utvidgas skall betala ansökningsavgift. Så länge

godkännandet resp. tillståndet består, skall också årsavgift

betalas. Motsvarande gäller den som ansöker om tillstånd att få

utföra kliniska läkemedelsprövningar eller den som ansöker om

eller innehar registrering av ett homeopatiskt medel. Även om

definitionen av läkemedel i 1 § gjorts något annorlunda än i LF,

behöver de medicinska gaserna särskilt nämnas på sätt som görs i

16 § LF. Gaserna kan nämligen inte godkännas på det sätt som

gäller för läkemedel.

 Enligt andra stycket skall regeringen besluta om avgifternas

storlek. Detta motsvarar vad som för närvarande gäller enligt

16 § LF. Regeringen får besluta om andra, ytterligare före-

skrifter om avgifter för läkemedelskontrollen. Regeringen får

överlåta åt läkemedelsverket att besluta sådana föreskrifter.

Även detta motsvarar vad som hittills gäller. Bemyndigandet har

här dock fått en snävare utformning än i gällande rätt. Avsikten

är nämligen att bemyndigandet för verket skall begränsas till

frågor som närmast gäller sättet att betala avgifterna.

 Vid behov bör avgifterna efterges eller sättas ned. Detta

gäller särskilt för produkter som är av stort värde för vården

men kan vara svåra att få ekonomiskt lönsamma.

Ansvar m.m.

26 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 5, 14

eller 16 - 19 §§ döms till böter eller fängelse i högst ett år,

om gärningen inte är belagd med straff enligt brottsbalken eller

enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 110

 Prop. 1991/92:107 I ringa

fall skall inte dömas till ansvar.

 Den som ger sig ut för att vara behörig att förordna läkemedel

för att få ett läkemedel utlämnat i strid mot vad som är

föreskrivet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader,

om gärningen inte är belagd med strängare straff enligt

brottsbalken.

I paragrafen straffbeläggs överträdelser av vissa föreskrifter i

lagförslaget. Likartade straffbestämmelser gäller enligt 20 § 1-

4 mom. LF. Ett par nya föreskrifter har också straffsanktione-

rats. EG-reglerna berör inte straffrågor närmare. I förhållande

till promemorieförslagets lagtext har smärre, redaktionella

jämkningar gjorts. Likaså har sådana jämkningar gjorts i

förhållande till lagrådsremissens förslag.

 Enligt första stycket, som till den principiella utformningen

motsvarar 20 § 1 och 2 mom. LF, är det endast bestämmelser

enligt de angivna lagrummen som är straffsanktionerade. De avser

försäljning, klinisk prövning, tillverkning, import, handel och

hantering i övrigt. Liksom tidigare krävs för ansvar vid över-

trädelse av den allmänna bestämmelsen att gärningen har begåtts

med uppsåt eller av oaktsamhet, som dock inte behöver vara grov.

 Påföljden är böter eller fängelse i högst ett år. Böter döms

ut i dagsböter eller, om brottet förskyller lägre straff än

trettio dagsböter, i penningböter. Detta följer av 25 kap. 1 §

brottsbalken i dess lydelse fr.o.m. den 1 januari 1992

(prop. 1990/91:68, JuU10, rskr. 155). Det kan nämnas att

riksdagen i samband med ändringen i brottsbalken beslutade om en

konsekvensändring i LF:s straffbestämmelse med ikraftträdande

samma dag.

 Liksom hittills gällt i rättspraxis skall ansvar inte ådömas

enligt den föreslagna lagen, om ansvar för gärningen kan ådömas

enligt brottsbalken. Detta innebär att, när brottsbalkens och

paragrafens bestämmelser samtidigt är tillämpliga,

bestämmelserna i brottsbalken har företräde framför

ansvarsbestämmelserna i paragrafen. Till ansvar skall inte

heller dömas, om ansvar för gärningen kan ådömas enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

 Av andra stycket, som har en viss motsvarighet i 20 § 3 mom.

LF, framgår att ansvar inte skall ådömas i ringa fall.

Ansvarsfrihet gäller

 111

 Prop. 1991/92:107sålunda om

förseelsen med hänsyn till samtliga omständigheter

får betecknas som ringa, medan det i sådant fall enligt LF

förutsätts att oaktsamheten är ringa.

 Bestämmelsen i tredje stycket, som i sak delvis motsvarar 20 §

4 mom. LF, är avsedd att främst motverka obehöriga

förskrivningar av läkemedel från den som tidigare haft sådan

behörighet.

27 § Läkemedel som varit föremål för brott enligt denna lag

eller värdet därav skall förklaras förverkat, om det inte är

uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vinningen av brottet.

Paragrafen innehåller föreskrifter om förverkande vid brott och

överensstämmer i huvudsak med 21 § 1 mom. LF. En viss,

redaktionell jämkning av lagtexten har gjorts i förhållande till

lagrådsremissens förslag.

Överklagande

28 § Beslut som läkemedelsverket i ett enskilt fall meddelat

enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket eller kammarrätten i ett enskilt

fall meddelar skall gälla omedelbart, om inte annat förordnas.

Av bestämmelserna i paragrafen framgår hur sådana beslut i

läkemedelsfrågor som prövas enligt den föreslagna lagen kan

överklagas. Även frågor som berör verkställighet av beslut

regleras i paragrafen. På förslag från kammarrätten i Stockholm

har paragrafen fått en annan utformning än i

departementspromemorian. I lagtexten har gjorts några smärre,

redaktionella jämkningar i förhållande till lagrådsremissens

förslag.

 Ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det

har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Det betyder att

läkemedelsverket inte kan överklaga t.ex. ett beslut som fattas

av kammarrätten och som innebär att verkets beslut ändrats.

Någon motsvarighet till läkemedelsutredningens förslag om en om-

budsman för läkemedel och läkemedelsetiska frågor - som avsågs

kunna överklaga beslut i ärenden om godkännande av läkemedel -

har inte tagits upp i förslaget till den nya läkemedelslagen.

 Kammarrätten i Stockholm argumenterar i sitt remissyttrande

för att även det allmänna skulle få rätt att överklaga

kammarrättens domar. En likartad uppfattning framförs av Apote-

karsocieteten. En sådan rätt av överklaga motiveras knappast av

intresset att få till stånd rättelse i det enskilda fallet utan

snarare av behovet av prejudikatbildning. Även om värdet av pre-

judikatbildningen även på förvaltningsrättens område varit

odiskutabel, har ändå en talerätt för det allmänna i mål, som

formellt har enpartskaraktär, hittills varit relativt ovanlig i

svensk rätt. Domstolsutredningen har uppmärksammat problemet i

sitt betänkande

 112

 Prop.

1991/92:107(SOU1991:106) Domstolarna inför 2000-talet. Utredningens lösning

innebär bl.a. att en förvaltningsmyndighet, vars beslut

överklagats till kammarrätten, skall få överklaga domstolens

beslut i saken, om domstolen ändrat myndighetens beslut och

ingen annan myndighet enligt någon särskild bestämmelse har rätt

att överklaga. Utredningens förslag bereds för närvarande.

Utformningen av överklagandebestämmelsen i paragrafen får

sålunda ses mot den bakgrunden att frågan kan komma att lösas i

ett större sammanhang.

 Bestämmelsen i första stycket, som har viss motsvarighet i

28 § LK, föreskriver att läkemedelsverkets beslut i ett enskilt

fall får överklagas hos kammarrätten. Till skillnad från vad som

gäller enligt LK kan talan mot läkemedelsverkets beslut föras

endast i kammarrätten. Av förordningen (1977:937) om

kammarrätternas domkretsar m.m. framgår att besvär över verkets

beslut upptas av kammarrätten i Stockholm. Regeringsrätten kan

enligt lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar pröva

besvär över kammarrättens beslut.

 Bestämmelsen i andra stycket fastslår med hänsyn till

säkerheten att beslut skall gälla omedelbart, om inte annat

förordnas. Den motsvarar i sak 4 § tredje stycket och 23 § andra

stycket LK.

Ytterligare föreskrifter

29 § Regeringen får besluta om ytterligare föreskrifter som

behövs för att skydda enskildas liv och hälsa.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket att besluta om

sådana föreskrifter.

Den föreslagna lagen innehåller de grundläggande föreskrifter

som krävs för att en statlig läkemedelskontroll skall kunna

upprätthållas. Det måste emellertid kunna överlämnas till

regeringen och läkemedelsverket att besluta om de ytterligare

föreskrifter av detaljkaraktär som är nödvändiga för att skydda

enskildas liv och hälsa. Ett sådant bemyndigande har därför

lämnats i paragrafen.

 Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i LF. Bemyndiganden i

olika frågor finns i LF i skilda paragrafer men även i LK. En

hänvisning till LK finns dock i 22 § LF. Paragrafen

överensstämmer till sitt sakliga innehåll med 29 § i

departementspromemorians lagförslag. I förhållande till

lagrådsremissens förslag har den redaktionella ändringen

vidtagits att några särskilda frågor inte pekas ut i

bemyndigandet.

 I paragrafen bemyndigas sålunda regeringen att meddela de

ytterligare föreskrifter som kan behövas för att skydda den

enskilde i vården. Bemyndigandet är uttömmande och regeringen

kan inte meddela föreskrifter utöver vad som anges i denna

paragraf, om det inte är fråga om verkställighetsföreskrifter

eller det gäller att utnyttja den s.k. restkompetensen.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket att besluta

sådana föreskrifter som anges. Avsikten är att regeringen i en

förordning skall besluta om vissa ytterligare föreskrifter.

Liksom för närvarande bör dock läkemedelsverket besluta om de

detaljföreskrifter som behövs. Verket får dock aldrig gå längre

än vad bemyndigandet berättigar.

 Läkemedelsverket får utan bemyndigande besluta om allmänna råd

till ledning vid befattningen med läkemedel. Om verket beslutar

 113

 Prop. 1991/92:107om

föreskrifter eller allmänna råd skall det som andra

förvaltningsmyndigheter beakta bestämmelserna om begränsning i

myndighets rätt att meddela föreskrifter, anvisningar eller råd.

Läkemedelskontrollen i krig m.m.

30 § Regeringen bemyndigas att meddela särskilda föreskrifter om

läkemedelskontrollen i krig, vid krigsfara eller under sådana

utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av

krigsfara som Sverige befunnit sig i.

I denna paragraf föreskrivs att regeringen får meddela de

särskilda föreskrifter som behövs för läkemedelskontrollen i

krig och motsvarande krigssituationer. Föreskrifterna kommer att

ta över vad som gäller under fredstid. Paragrafen har inte någon

motsvarighet i gällande rätt eller i departementspromemorian

utan har förts in till följd av påpekanden under remiss-

behandlingen. Frågan om läkemedelskontrollen i krig m.m. har

också behandlats i avsnitt 2.12 i den allmänna motiveringen.

 I likhet med vad som gäller andra beredskapsförfattningar kan

sådana föreskrifter, som stöds på bemyndigandet i paragrafen,

utfärdas redan i fredstid. Det kan dock vara svårt att nu

förutse vilka behov av en särskild reglering som kan uppkomma

vid t.ex. krig, även om det är sannolikt att särskilda åtgärder

behövs för att trygga bl.a. tillverkningen och importen av

läkemedel. Likaså kan receptbeläggningen behöva utformas på

annat sätt än i fredstid.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Genom lagen upphävs läkemedelsförordningen (1962:701),

lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel avsedda för

injektion och lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel.

 3. Beslut som meddelats med stöd av läkemedelsförordningen

(1962:701), lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel av-

sedda för injektion eller lagen (1981:289) om radioaktiva

läkemedel skall anses ha meddelats med stöd av motsvarande

bestämmelse i denna lag om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, läkemedelsverket förordnar annat.

Tillstånd som på grund härav skall anses som godkännande enligt

denna lag gäller under fyra månader efter ikraftträdandet utan

hinder av föreskriften i 6 § andra stycket.

 4. Om det i en lag eller i en författning som har beslutats av

regeringen hänvisas till en föreskrift som har ersatts av en

föreskrift i denna lag, tillämpas i stället den nya före-

skriften.

 114

 Prop. 1991/92:107I

förhållande till lagrådsremissens förslag har ett klargörande

tillägg gjorts under punkt 3.

 Den föreslagna lagen träder enligt punkt 1 i kraft den dag som

regeringen bestämmer. Om förslaget till EES-avtalet genomförs

bör lagen lämpligen träda i kraft samma dag som detta avtal. Det

genomförande av EG-reglerna på läkemedelsområdet som krävs på

lagnivå kommer på detta sätt att ha fullföljts.

 Enligt punkt 2 upphävs genom den föreslagna läkemedelslagen de

gällande, centrala författningarna på läkemedelsområdet.

 Övergångsbestämmelsen i punkt 3 innebär att de nya reglerna om

t.ex. godkännande av läkemedel och andra tillstånd i fråga om

läkemedel skall tillämpas som om beslutet före lagens

ikraftträdande fattats med stöd av lagen. Ett godkännande

(registrering) gäller under fyra månader efter ikraftträdandet

utan hinder av vad som föreskrivits om begränsning i

godkännandets giltighetstid enligt 6 § andra stycket.

 Genom punkt 4 klargörs hur eventuella, kvarstående

hänvisningar till föreskrifter som ersätts genom föreskrifter i

den nya lagen skall tydas. Det finns nämligen anledning att

räkna med att det kan bli svårt att i ett sammanhang se över

alla de hänvisningar av detta slag som förekommer. Strävan bör

dock givetvis vara att man under följdlagstiftningsarbetet ser

över så många som möjligt av hänvisningarna och anpassar dem

till den nya lagen innan den träder i kraft.

 I övrigt har några särskilda övergångsbestämmelser inte

ansetts behövliga. Av allmänna principer följer att ärenden som

har upptagits men som inte har slutförts vid ikraftträdandet

fortsättningsvis skall handläggas enligt de nya bestämmelserna.

4.2 Förslaget till lag om kontroll av narkotika

Den föreslagna lagens tillämpningsområde och utformning

Enligt brottsbalken, narkotikastrafflagen (1968:64) och lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling föreskrivs straff m.m.

för vissa illegala förfaranden med narkotika. Det finns dock ett

behov av att kunna kontrollera även den legala hanteringen av

narkotika. Föreskrifter som gör en sådan kontroll möjlig har för

närvarande meddelats utöver i narkotikaförordningen (1962:704) i

läkemedelsverkets kungörelse (LVFS 1990:45) om tillämpningen av

narkotikaförordningen. Kungörelsen innehåller i huvudsak de

detaljbestämmelser om kontrollen som krävs för att Sverige skall

efterleva FN-konventionerna på detta område.

 I den lag om kontroll av narkotika som föreslås har tagits in

bestämmelser om kontrollen av den legala hanteringen av

narkotika. I den mån det inte finns särskilda bestämmelser i

denna lag, skall de mer generellt inriktade bestämmelserna i den

nya, föreslagna läkemedelslagen gälla även för narkotiska

läkemedel.

 Den föreslagna lagen om kontroll av narkotika är avsedd att

ersätta den nuvarande narkotikaförordningen. Den är uppbyggd

efter mönster i förordningen. En del sakliga ändringar har dock

gjorts i förhållande till narkotikaförordningen. Dessa har i

stor utsträckning redovisats i den allmänna motiveringen.

Dessutom har vissa redaktionella ändringar i lagtexten

vidtagits. Förslaget följer i huvudsak läkemedelsutredningens

förslag.

 Utöver den nya, föreslagna lagen behövs i fortsättningen

 115

 Prop. 1991/92:107föreskrifter

 som beslutats av regeringen samt av

läkemedelsverket och generaltullstyrelsen. Bemyndiganden för

verket och styrelsen att meddela föreskrifter i dessa frågor

bör med stöd av 14 § i lagförslaget ges i en rege-

ringsförordning.

Inledande bestämmelser

1 § Med narkotika avses i denna lag detsamma som i 8 §

narkotikastrafflagen (1968:64).

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, läkemedels-

verket skall upprätta och kungöra förteckningar över narkotika.

I paragrafen definieras begreppet narkotika och där finns också

en föreskrift om förteckningar över narkotika.

 Första stycket har i sak oförändrat förts över från 1 § första

stycket narkotikaförordningen. Bestämmelsen har kommenterats i

den allmänna motiveringen (avsnitt 2.13).

 Andra stycket motsvarar i sak 1 § andra stycket narko-

tikaförordningen. Förteckningarna finns för närvarande i

läkemedelsverkets föreskrifter (LVFS 1990:47) om förteckningar

över narkotika. Där anges också mer i detalj vad som utgör

narkotika och vad som inte hänförs dit. Föreskrifterna följer i

allt väsentligt innehållet i motsvarande bestämmelser i de

internationella konventionerna på området. På någon punkt har

Sverige striktare regler än vad som följer av skyldigheterna

enligt konventionerna.

2 § Narkotika får importeras, tillverkas, exporteras, utbjudas

till försäljning, överlåtas eller innehas endast för medicinskt

eller vetenskapligt ändamål.

Med hänsyn till risken för missbruk måste den legala

användningen av narkotika begränsas till vissa, särskilt

angelägna ändamål. Dessa preciseras i paragrafen, som i huvudsak

motsvarar 2 § narkotikaförordningen. Som framgått av den

allmänna motiveringen har i uppräkningen dock lagts till vissa

handlingar nämligen innehav och export för att uppnå bättre

överensstämmelse med de internationella konventionerna. Bestäm-

melsen är grundläggande för t.ex. läkemedelsverkets tillstånds-

givning enligt 8 §.

 116

 Prop. 1991/92:107Import och

export

3 § Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som

har tillstånd till det.

 Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan

tillstånd föra in narkotiska läkemedel i Sverige, om de är

avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk.

 Narkotika får inte tas om hand på det sätt som avses i 8 §

första stycket 2 tullagen (1987:1065). Narkotika får inte heller

utan tillstånd sändas genom tullområdet, åter föras ut eller

förvaras i tullager som inrättats för förvaring av

proviantartiklar och liknande. I övrigt gäller lagen (1973:980)

om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

Huvudregeln måste vara att all befattning med narkotika i

princip kräver särskilt tillstånd. Föreskrifter om sådana

tillstånd har tagits in i 3-7 §§. I denna paragraf regleras

import och export av narkotika. Bestämmelserna har med vissa

sakliga ändringar förts över från 3 § första-tredje styckena

narkotikaförordningen. Smärre, redaktionella jämkningar har

gjorts i förhållande till lagrådsremissens förslag.

 Bestämmelsen i första stycket är i sak oförändrad. Mycket

detaljerade bestämmelser om import och export av narkotika finns

i narkotikakungörelsen. Syftet med dessa bestämmelser är att

begränsa den totala mängden narkotika, som importeras eller

tillverkas här, till det legala behovet i landet. För att få

importera narkotika krävs enligt kungörelsen dels godkännande

som importör, dels också tillstånd att importera det aktuella

varupartiet (s.k. införselcertifikat). Godkännande som importör

har för närvarande bara ett drygt tiotal personer.

 Även för export krävs tillstånd (utförselcertifikat) för det

aktuella varupartiet. Något särskilt godkännandeförfarande för

exportörer finns inte. Narkotika får enligt kungörelsen

exporteras endast av godkänd importör, tillverkare och

apotekschef. Det senare är mycket ovanligt men torde inte kunna

helt uteslutas.

 Frågor om tillstånd prövas enligt 8 § i lagförslaget av

läkemedelsverket. Tillstånd kan återkallas när det finns skäl

till det.

 Bestämmelserna i andra stycket om rätt för resande att föra in

narkotiska läkemedel gäller under förutsättning att inte

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, läkemedelsver-

ket, föreskriver något annat. Det kan t.ex. bli aktuellt att

meddela bestämmelser som begränsar rätten att föra in ett visst

läkemedel eller helt förbjuder sådan import.

 I tredje stycket ges bestämmelser med avvikelser från lagen

(1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m. En del av avvikelserna gäller

också för läkemedel i allmänhet. I vissa hänseenden gäller dock

ytterligare restriktioner för narkotika. Narkotika får sålunda

inte tas om hand av importören, innan den har förtullats. Narko-

tika får inte heller utan tillstånd sändas inom tullområdet

(transiteras) eller återutföras.

 Narkotikakungörelsen innehåller närmare föreskrifter om

transitering av narkotika och om förvaring av narkotika i

tullager och i frihamn. Motsvarande bestämmelser till 3 § fjärde

stycket i narkotikaförordningen, dvs. bemyndigande för

 117

 Prop.

1991/92:107generaltullstyrelsen och läkemedelsverket, kommer att kunna

meddelas med stöd av 14 § i lagförslaget.

Tillverkning

4 § Med tillverkning avses i denna lag framställning,

omvandling, bearbetning, avvägning, uppräkning, förpackning

eller ompackning av narkotika samt framställning av sådan

beredning som innehåller narkotika utan att beredningen anses

som narkotika.

 Tillverkning av narkotika får bedrivas endast av den som har

tillstånd till det. Tillstånd behövs dock inte för att på apotek

göra en beredning med narkotiskt ämne som verksam beståndsdel

eller för att i vetenskapligt syfte framställa narkotika vid en

vetenskaplig institution, som ägs eller stöds av staten.

Paragrafen innehåller föreskrifter om tillstånd för tillverkning

av narkotika. Bestämmelsen har efter viss språklig modernisering

förts över från 5 § narkotikaförordningen. I förhållande till

lagrådsremissens förslag har ett redaktionellt förtydligande

gjorts i form av ett tillägg i första stycket. En smärre

justering har också gjorts i andra stycket.

 För tillverkning krävs ett årligt personligt tillstånd att

tillverka narkotika där varje aktuell narkotisk råvara är

specificerad till sort och mängd.

 Ursprungligen har tillverkning bestått i framställning av

narkotika ur råvaror som förekommer i naturen. Tillverkning

omfattar dock enligt bestämmelsen, förutom upparbetning av

råvaror till beredningar, även såväl syntetisering som annan

framställning av ämnen. Frågan när framställning får anses

uppkomma vid odling av växter som innehåller narkotika får

prövas vid rättstillämpningen.

 Det kan förtjäna att påpekas att framställning som är avsedd

för missbruk i narkotikastrafflagen är en särskild gärningsform.

Bearbetning och förpackning liksom vissa andra kvalificerade

fall av befattning med narkotika är en annan gärningsform.

Motiven är att de sistnämnda förfarandena inom den illegala

verksamheten ofta sker i ett senare led än i producentledet.

Odling av narkotikaväxter för missbruk är att anse som olovlig

framställning.

 Läkemedelsverket skall enligt narkotikakungörelsen föreskriva

villkor när tillstånd ges till tillverkning. En motsvarighet

till kungörelsens bestämmelse finns i 8 § denna lag.

 Den som förestår tillverkningen skall se till att den sker

under sådana förhållanden att ingen kan komma åt narkotikan

obehörigen. Detta kan ske t.ex. genom att kontrollföreskrifter

meddelas och att tillsyn utövas över personalen.

Handel

5 § Handel med narkotika får bedrivas endast av

 1. den som med tillstånd antingen har infört varan till riket

eller har vidtagit sådan åtgärd med varan som innebär

tillverkning,

 2. den som har rätt till detaljhandel med läkemedel, eller

 3. någon annan som har tillstånd att handla med varan.

Av paragrafen framgår att även handel med narkotika kräver

tillstånd. Sådant tillstånd kan dock innefattas i att något

 118

 Prop. 1991/92:107annat

tillstånd har meddelats den som bedriver handel.

Bestämmelsen har med några mindre språkliga justeringar förts

över från 6 § 1 mom. narkotikaförordningen. En smärre,

redaktionell jämkning har vidtagits i förhållande till lagråds-

remissens förslag.

 För att få handla med narkotika krävs antingen att den

enskilde har importerat narkotikan med tillstånd enligt 3 §

första stycket eller att han har tillverkat den med tillstånd

enligt 4 § andra stycket första meningen. Behörig är även den

som har rätt till detaljhandel med läkemedel, dvs.

Apoteksbolaget AB, och den som har ett särskilt tillstånd till

handel med narkotika, vilket då avser partihandel.

Förordnande och utlämnande

6 § Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande

av läkare, tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall

ske med största försiktighet.

 Om det finns grundad anledning att anta att en läkare, tand-

läkare eller veterinär har missbrukat sin behörighet att

förordna narkotiska läkemedel, får hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd efter omständigheterna antingen förbjuda att sådana

läkemedel lämnas ut på förordnande av läkaren, tandläkaren eller

veterinären eller föreskriva särskilda begränsningar i fråga om

utlämnandet.

 Beslut i ett ärende som avses i andra stycket skall gälla

omedelbart, om inte annat beslutas.

I kontrollen av narkotika måste ingå att narkotika inte får

lämnas ut annat än efter särskild förskrivning, som måste

förbehållas yrkesgrupperna läkare, tandläkare och veterinärer.

Tillsynen över dem som är behöriga att förskriva narkotika måste

utformas på sådant sätt att missbruk kan förebyggas och stoppas.

Bestämmelserna i paragrafen har med vissa ändringar förts över

från 6 § 2 mom. narkotikaförordningen. Bemyndigande för

läkemedelsverket att meddela närmare föreskrifter om utlämnande

av narkotiska läkemedel kan enligt 14 § i lagförslaget meddelas

av regeringen.

 Enligt första stycket gäller receptplikt för narkotiska

läkemedel. Bestämmelsen om att förordnande av narkotika skall

ske med största försiktighet har hämtats från 4 § i läkemedels-

verkets föreskrifter (LVFS 1990:27) om förordnande och

utlämnande av läkemedel från apotek m.m. (receptföreskrifter).

Genom att lyfta upp denna föreskrift till lagnivå har det

markerats betydelsen av att stor försiktighet iakttas vid för-

skrivningen. Detta får naturligtvis inte tolkas så att inte

smärtstillande narkotika skall kunna ges i all den utsträckning

som kan behövas till t.ex. patienter som behandlas i livets

slutskede. I receptföreskrifterna finns också bestämmelser som

syftar till att försvåra förfalskning av narkotikarecept och

försvåra för missbrukare att komma över narkotika.

 Socialstyrelsen har meddelat särskilda föreskrifter om

förskrivning och utlämnande av vissa narkotiska läkemedel. Här

kan nämnas föreskrifterna (SOSFS 1990:16) om metadonbehandling

och förskrivning av opiater på indikation narkomani och

kungörelsen (SOSFS 1979:21) om medikamentell smärtlindring i

terminal vård.

 Andra och tredje stycket har i huvudsak lämnats oförändrade i

förhållande till vad som nu gäller främst av det skälet att

 119

 Prop. 1991/92:107frågan om

att interimistiskt - helt eller delvis - förbjuda att

narkotiska läkemedel lämnas ut på förordnande av viss läkare,

tandläkare eller veterinär har övervägts av tillsynsutredningen,

vars förslag (SOU 1991:63) är föremål för remissbehandling.

Bestämmelserna har tillkommit för att försvåra missbruk av

narkotiska läkemedel. Ärendena prövas av hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd. De tas upp i nämnden på anmälan av socialsty-

relsen eller den som saken gäller.

Innehav

7 § Narkotika får innehas endast av

 1. den som har rätt att handla med varan,

 2. en föreståndare för en vetenskaplig institution som ägs

eller stöds av staten eller en kommun, i den mån varan behövs

för vetenskaplig forskning, undersökning eller undervisning,

 3. en befattningshavare vid försvarsmakten enligt särskilda

bestämmelser, eller

 4. den som fått varan utlämnad till sig enligt 6 § första

stycket eller medgetts import enligt 3 § första stycket.

De grundläggande föreskrifter som behövs för att kontrollera

innehavet av narkotika har tagits in i paragrafen. Bestämmelsen

har med vissa språkliga justeringar förts över från 7 § narkoti-

kaförordningen.

 I paragrafen anges vilka som är behöriga att inneha narkotika.

Det är den som är behörig att handla med narkotika, föreståndare

för vissa vetenskapliga institutioner i viss utsträckning,

befattningshavare i försvarsmakten enligt särskilda

bestämmelser, den som fått narkotikan utlämnad till sig på

ordination antingen här i landet eller utomlands och den som

fått tillstånd att inneha varan.

 Lagförslaget innehåller inga bestämmelser om hur narkotikan

skall förvaras. För närvarande finns bestämmelser i

narkotikakungörelsen, som bl.a. innebär att narkotika skall

förvaras i låst skåp eller rum och att lagret inte skall vara

större än nödvändigt. I narkotikakungörelsen finns också

bestämmelser om hur narkotika får förstöras. Bestämmelser i

allmänhet om förvaring av narkotiska läkemedel i hemmet finns i

förslaget till den nya läkemedelslagen. Bestämmelser om sådana

läkemedel kan i fortsättningen meddelas också med stöd av 14 §.

 120

 Prop. 1991/92:107Tillstånd

och tillsyn

8 § Läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt denna

lag. Tillstånd skall förenas med de villkor som behövs. Vid

prövningen skall verket särskilt ta hänsyn till innehållet i de

överenskommelser om narkotika som Sverige har biträtt. Ett

tillstånd får återkallas av verket, om det behövs för att

förebygga missbruk av narkotika.

I paragrafen finns de grundläggande bestämmelserna om

handläggningen av tillståndsfrågor. Bestämmelsen har med några

smärre justeringar förts över från 8 § narkotikaförordningen.

 Det framgår av paragrafen att frågor om tillstånd prövas av

läkemedelsverket. Vid sin prövning skall verket ta hänsyn till

innehållet i de narkotikakonventioner, som Sverige har anslutit

sig till. Dessa är 1961 års allmänna narkotikakonvention (Single

Convention on Narcotic Drugs) och 1972 års tilläggsprotokoll

till denna (båda kallas vanligen gemensamt allmänna narko-

tikakonventionen) samt 1971 års konvention om psykotropa ämnen

(Convention on Psychotropic Substances). 1971 års konvention

brukar kallas psykotropkonventionen. Hit hör också 1988 års

narkotikabrottskonvention (United Nations Convention against

Illicit Traffic in Narcotic Drugs and Psychotropic Substances).

 För att ingen obehörig skall kunna komma åt narkotikan skall

verket föreskriva villkor för att ha tillstånd.

 Enligt sista meningen får verket återkalla ett tillstånd, om

det behövs för att förebygga missbruk av narkotika. Återkallelse

kan ske när föreskrifter eller villkor åsidosätts eller vid

brister i ett företags tillsyn eller när något annat fel

förekommit. Verket kan också återkalla tillstånd på grund av

internationella hänsyn eller om andra nationella förhållanden

gör återkallelsen motiverad.

9 § Den som importerar, exporterar eller tillverkar narkotika

eller handlar med narkotika skall föra sådana anteckningar som

behövs för att kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i

denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.

Föreståndare för en vetenskaplig institution där narkotika

används i vetenskapligt syfte, skall föra sådana anteckningar

som behövs för kontrollen av användningen.

Det är angeläget att den som har rätt att ta befattning med

narkotika genom olika förfaranden för anteckningar i den

omfattning och på det sätt som krävs för att den kontroll som

avses i lagen skall kunna genomföras i praktiken. Sådan

skyldighet har därför föreskrivits i paragrafen. Bestämmelsen

har med några mindre språkliga justeringar förts över från 9 §

narkotikaförordningen.

 I narkotikakungörelsen ges detaljerade bestämmelser om

skyldigheten att föra anteckningar. Dessa gäller även för

apotekschef och i vissa fall också för ansvariga på fartyg och

luftfartyg. Enligt kungörelsen skall anteckningarna förvaras i

minst tre år. Bestämmelser finns också om avstämning av lager

och skyldighet att anmäla brister i lagret till läke-

 121

 Prop.

1991/92:107medelsverket. Slutligen ges också föreskrifter om redovisning av

uppgifter kvartalsvis och årligen till verket.

 Föreskrifterna i narkotikakungörelsen bygger på de omfattande

skyldigheter att föra anteckningar och avge statistik och

rapporter som följer av narkotikakonventionerna. Dessa skyldig-

heter är ett viktigt led i den internationella kontrollen.

10 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

11 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen och får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

 För tillsyn har läkemedelsverket rätt till tillträde dels till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av narkotika, av utgångsämnen

till narkotika eller av förpackningsmaterial, dels till utrymmen

där prövning av narkotikans egenskaper utförs. Verket får i

sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover.

Läkemedelsverket har dock inte med stöd av denna lag rätt till

tillträde till bostäder.

 På begäran skall den som förfogar över sådana varor som avses

i andra stycket lämna nödvändigt biträde vid undersökningen. För

uttaget prov betalas inte ersättning. Ett beslut om föreläggande

eller förbud får förenas med vite. Om tillträde eller biträde

vägras får läkemedelsverket också förelägga vite.

I 10 och 11 §§ finns föreskrifter om tillsyn. Bestämmelsen i

10 § har med några mindre språkliga justeringar förts över från

10 § narkotikaförordningen. Bestämmelsen i 11 § ersätter 11 §

narkotikaförordningen. Denna bestämmelse har efter mönster i

huvudsak i 15 - 17 §§ lagen (1985:426) om kemiska produkter

moderniserats och utvidgats för att ge utrymme för en ännu

effektivare tillsyn. I förhållande till lagrådsremissens förslag

har vissa, redaktionella jämkningar av lagtexten gjorts.

 Bestämmelserna är till stora delar likalydande med motsvarande

bestämmelser i 23 och 24 §§ i den föreslagna läkemedelslagen.

Här hänvisas därför till specialmotiveringen till dessa

bestämmelser.

Ansvar

12 § Bestämmelser om ansvar i vissa fall för åsidosättande av

föreskrifter, oriktiga uppgifter i ansökan om tillstånd och

andra förfaranden i fråga om narkotika finns i

narkotikastrafflagen (1968:64) och i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Den föreslagna lagen innehåller inte några straffbestämmelser.

En hänvisning till andra författningar blir därför nödvändig.

 Paragrafen har i sak oförändrad förts över från 13 §

narkotikaförordningen. Bestämmelser om ansvar för såväl helt

illegala förfaranden som

 122

 Prop. 1991/92:107straffbara

förfaranden inom ramen för legal narkotikahantering

samt om förverkande och beslag finns i de nämnda författning-

arna.

Överklagande

13 § Beslut som läkemedelsverket, generaltullstyrelsen eller

hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd i ett enskilt fall meddelat

enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket, generaltullstyrelsen, hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd eller kammarrätten i ett enskilt fall

meddelar skall gälla omedelbart, om inte annat beslutas.

Paragrafen innehåller föreskrifter om överklagande och om

verkställighet. Bestämmelserna ersätter 14 § narko-

tikaförordningen. Smärre, redaktionella jämkningar har gjorts i

förhållande till lagrådsremissens förslag.

 I förhållande till den äldre bestämmelsen har som framgår av

den allmänna motiveringen i första stycket gjorts den ändringen

att alla beslut nu överklagas till kammarrätten.

 I andra stycket har föreskrivits att beslut som meddelats i

det enskilda fallet gäller omedelbart om inte myndigheten

bestämmer något annat. Det har tidigare varit något oklart om

läkemedelsverket kunnat bestämma att ett beslut skall gälla

omedelbart.

Ytterligare föreskrifter

14 § Regeringen får i fråga om import, export, tillverkning,

handel, förordnande, utlämnande och anteckningar besluta om

ytterligare föreskrifter.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket och

generaltullstyrelsen att besluta om sådana föreskrifter.

De föreskrifter som upptas i förslaget till lagen behöver

kompletteras med föreskrifter av detaljkaraktär. Bestämmelserna

i paragrafen ersätter 3 § fjärde stycket, 6 § 2 mom. första

stycket andra meningen och 15 § narkotikaförordningen.

 Som tidigare framhållits är avsikten att regeringen med stöd

av bemyndigandet skall bemyndiga läkemedelsverket att meddela

föreskrifter i ungefär samma omfattning som för närvarande.

Generaltullstyrelsen bör liksom för närvarande bemyndigas att

meddela föreskrifter om att narkotika i vissa fall får

importeras eller exporteras endast över vissa av styrelsen an-

givna orter och om förvaring av narkotika på tullupplag och

tullager samt i frihamn.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Narkotikaförordningen (1962:704) skall upphöra att gälla

vid ikraftträdandet.

 3. Beslut och tillstånd som har meddelats enligt den upphävda

förordningen gäller fortfarande.

Narkotikaförordningen upphävs genom den nya lagen. Beslut och

 123

 Prop. 1991/92:107tillstånd

enligt förordningen skall fortsätta att gälla även

sedan den nya lagen trätt i kraft.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag anfört hemställer jag att regeringen

föreslår riksdagen

 att anta förslagen till

 1. läkemedelslag,

 2. lag om kontroll av narkotika.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de

förslag som föredraganden har lagt fram.

 124

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 26 januari 1965

om tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar

eller andra författningar och som gäller farmceutiska

specialiteter

 (65/65/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS

RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttranden 1,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs

yttrande 2, och

 med beaktande av följande:

 Det primära syftet med alla regler om tillverkning och

distribution av farmceutiska specialiteter skall vara att värna

om folkhälsan.

 Dock gäller att medlen för att uppnå detta syfte inte får

hindra utvecklingen av farmaceutiska specialiteter eller

handeln med läkemedel inom gemenskapen.

 Handeln med farmaceutiska specialiteter inom gemenskapen

hindras genom bristande överensstämmelse mellan de nationella

bestämmelserna, i synnerhet vad gäller bestämmelserna för

läkemedel (med undantag av substanser eller kombinationer av

substanser som utgör livsmedel, fodermedel eller kosmetiska

preparat), eftersom dessa skillnader direkt påverkar

upprättandet av en väl fungerande gemensam marknad.

 Dessa hinder måste följaktligen undanröjas, något som kräver

en tillnärmning av bestämmelserna.

 Tillnärmningen kan dock endast ske stegvis, samtidigt som det

i första hand gäller att undanröja de skillnader som tenderar

att ha störst effekt på den gemensamma marknadens funktion.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

KAPITEL I

Definitioner och räckvidd

Artikel 1

I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser

som här anges:

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ1 EGT nr 84.4.6.1963, s. 1571/63. 2 EGT nr 158, 16.10.1964, s. 2508/64.

 1

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

11.farmaceutisk specialitet:

varje färdigberett läkemedel som försäljs under särskilt namn

och ien särskild förpackning.

2. läkemedel:

varje substans eller kombination av substanser som tillhanda-

hålls för att behandla eller förebygga sjukdom hos människor

eller djur och varje substans eller kombination av substanser

som är avsedd att tillföras människor eller djur i syfte att

ställa diagnos eller att återställa, korrigera eller modifiera

fysiologiska funktioner.

3. substans:

varje ämne oavsett ursprung, såsom

- humant, t.ex.

 blod och blodprodukter från människa,

- animaliskt, t.ex.

 mikroorganismer, hela djur, delar av organ,

 animala sekret, toxiner, extrakt, blodprodukter

 etc.,

- vegetabiliskt, t.ex.

 mikroorganismer, växter, växtdelar, växtsekret,

 extrakter etc. eller

- kemiskt, t.ex.

 grundämnen, naturligt förekommande kemiska ämnen

 samt kemiska produkter erhållna genom kemisk om-

 vandling eller syntes.

 Artikel 2

Bestämmelserna i kapitel II till V gäller endast sådana

farmaceutiska specialiteter som är avsedda för människor och för

försäljning i medlemsstaterna.

KAPITEL II

Tillstånd att saluföra läkemedel

Artikel 3

En farmaceutisk specialitet får saluföras i en medlemsstat

endast om den ansvariga myndigheten i medlemsstaten givit

tillstånd till försäljningen.

 Artikel 4

För att få tillstånd att försälja en farmceutisk specialitet

enligt artikel 3 krävs att den som skall svara för försäljningen

ansöker hos den ansvariga myndigheten i medlemsstaten.

 Ansökan skall åtföljas av följande uppgifter och dokumenta-

tion:

1. Sökandens namn eller firma och postadress samt i

tillämpliga fall motsvarande uppgifter för tillverkaren.

 2

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

12.Specialitetens namn (handelsnamn eller gängse

benämning till-sammans med varumärket eller tillverkarens namn

eller vetenskaplig benämning tillsammans med varumärket eller

tillverkarens namn).

3. Uppgifter om art och mängd av samtliga

beståndsdelar som ingår i specialiteten i enlighet med gängse

nomenklatur, med uteslutande av kemiska bruttoformler, men med

angivande av de internationella generiska benämningar som

rekommenderats av Världshälsoorganisa-tionen i de fall det finns

någon sådan benämning.

4. Kortfattad beskrivning av framställningsmetoden.

5. Terapeutiska indikationer, kontraindikationer

och biverkningar.

6. Dosering, läkemedelsform, användnings- och

administreringssätt samt förväntad hållbarhet, om den

understiger tre år.

7. Kontrollmetoder som tillämpats av tillverkaren

(analys och haltbestämning av beståndsdelarna och av den färdiga

slutprodukten, speciella undersökningar, t ex avseende

sterilitet, stabilitet, närvaro av pyrogener och tungmetaller,

stabilitet samt biologiska och toxikologiska undersökningar).

8. Resultat av:

 - fysikalisk-kemiska, biologiska eller

 mikrobiologiska undersökningar,

 - farmakologiska och toxikologiska

 undersökningar,

 - kliniska prövningar.

 Dock gäller följande undantag:

a) i stället för resultat av farmakologiska och

 toxikologiska undersökningar eller kliniska

 prövningar räcker det att hänvisa till

 publicerade referenser när det rör sig om

 i) en specialitet med väletablerad

 användning som prövats i

 tillfredsställande utsträckning på

 människa, varigenom dess effekter och

 biverkningar redan är kända och

 publicerade i referenslitteraturen

 ii) en ny specialitet i vilken kombinationen

 av verksamma beståndsdelar är identisk

 med en känd specialitet med väletablerad

 användning

 iii) en ny specialitet som består av enbart

 kända beståndsdelar som i kombination

 ingått i jämförbara proportioner i

 läkemedel med etablerad användning och

 som testats i tillfredsställande

 omfattning.

b) i fråga om en ny specialitet som innehåller

 kända beståndsdelar i en kombination som

 hittills inte använts för terapeutiskt bruk

 räcker det med att hänvisa till publicerade

 data.

9. Ett eller flera prover på den

 produktpresentation som skall användas för

 specialiteten tillsammans med en bipacksedel när

 en sådan skall bifogas.

10. Dokument som visar att tillverkaren har rätt att

 i sitt hemland framställa specialiteter.

 3

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 111.Bevis om

 tillstånd till försäljning av

 specialiteten som utfärdats i en annan

 medlemsstat eller tredje land.

 Artikel 5

Tillstånd enligt artikel 3 skall inte meddelas, om det efter

granskning av de uppgifter och dokument som uppräknas i artikel

4 framgår att specialiteten är skadlig vid normal användning,

eller att terapeutisk effekt saknas eller av sökanden inte har

tillfredsställande dokumenterats, eller att produktens

sammansättning till art och mängd inte överensstämmer med

deklarationen.

 Tillstånd skall inte heller meddelas om de uppgifter och den

dokumentation som bifogats inte är i överensstämmelse med

artikel 4.

 Artikel 6

De ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna kan vägra tillstånd

till försäljning av en farmaceutisk specialitet för användning

som preventivmedel, om försäljning av sådana medel är förbjuden

enligt landets lagstiftning.

 Artikel 7

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder säkerställa att

ansökan om tillstånd till försäljning av en farmaceutisk

specialitet färdigbehandlas inom 120 dagar räknat från den dag

då ansökan kom in.

 I undantagsfall kan denna frist förlängas med ytterligare 90

dagar. Sökanden skall underrättas om sådan förlängning före

utgången av den ordinarie fristen.

 Artikel 8

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder säkerställa att en

sökande som fått tillstånd till försäljning visar att kontrol-

lerna av slutprodukten genomförts i enlighet med de metoder som

redovisats av sökanden enligt punkt 7 i andra stycket i artikel

4.

 Artikel 9

Ett tillstånd medför ingen ändring av tillverkarens civil- och

straffrättsliga ansvar. Detta gäller i tillämpliga fall även i

fråga om den som svarar för saluförandet av den farmaceutiska

specialiteten.

 Artikel 10

Ett tillstånd skall gälla i fem år och skall förnyas för varje

ny femårs-period. Den som beviljats försäljningstillstånd skall

lämna in en ny ansökan minst tre månader före periodens utgång.

 4

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1KAPITEL III

Tillfällig indragning och återkallellse av tillstånd att

försälja farmaceutiska specialiteter

Artikel 11

Den ansvariga myndigheten i medlemsstaten skall tillfälligt dra

in eller återkalla tillståndet till försäljning av en

farmaceutisk specialitet, om produkten visas vara skadlig vid

normal användning eller om den visar sig sakna terapeutisk

effekt eller om sammansättningen till art och mängd inte

överensstämmer med den uppgivna. Terapeutisk effekt saknas, om

det kan fastställas att terapeutiska resultat inte kan uppnås

med specialiteten.

 Tillståndet skall vidare dras in tillfälligt eller återkallas

om de uppgifter som lämnats som stöd för ansökan i enlighet med

artikel 4 befunnits oriktiga eller om de kontroller av slutpro-

dukten som avses i artikel 8 inte utförts.

 Artikel 12

Alla beslut som tagits i enlighet med artiklarna 5, 6 eller 11

skall motiveras utförligt. Beslutet skall delges den berörda

parten tillsammans med uppgifter om vilka möjligheter till

prövning av beslutet som står till buds enligt gällande

lagstiftning och inom vilken tid detta måste ske.

 Beslut om tillstånd att försälja en viss specialitet eller

återkallelse av tillståndet skall offentliggöras av varje

medlemsstat genom lämplig officiell publikation.

KAPITEL IV

Märkning av farmaceutiska specialiteter

Artikel 13

Följande uppgifter skall återfinnas på farmaceutiska

specialiteters behållare och yttre förpackning:

1. Namnet på specialiteten, antingen i form av

varumärkesnamnet eller en gängse benämning tillsammans med var-

umärket eller namnet på tillverkaren eller den vetenskapliga

benämningen tillsammans med varumärket eller namnet på till-

verkaren.

2. I anslutning till namnet på specialiteten skall

finnas en förteckning över de aktiva beståndsdelarna med

angivande av såväl art som mängd per dosenhet eller procent,

beroende på läkemedelsformen. De internationella generiska

benämningar (INN-namn) som rekommenderas av

Världshälsoorganisationen skall användas om sådana finns.

3. Kontrollnummer för produktidentifiering

(tillverkarens sats-nummer).

4. Diarienummer.

5. Sökandens namn eller firmanamn och adress samt i

förekommande fall motsvarande uppgifter om tillverkaren.

6. Anvisning om administreringssättet.

7. Utgångsdatum för specialiteter med en

hållbarhetstid som är mindre än tre år.

8. Särskilda förvaringsföreskrifter, om det behövs.

 5

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

Läkemedelsform och mängdangivelse genom vikt, volym eller

antal dosenheter behöver endast anges på den yttre förpack-

ningen.

 Artikel 14

I fråga om ampuller skall uppgifterna enligt punkt 1 i artikel

13 anges på ytterhöljet. På läkemedelsbehållaren räcker det med

följande uppgifter:

- den farmaceutiska specialitetens namn

- mängden aktiva beståndsdelar

- administreringssätt

- utgångsdatum.

 Artikel 15

I fråga om andra små endosbehållare än ampuller, på vilka det

inte är möjligt att sätta ut uppgifterna enligt artikel 14,

skall föreskrifterna i artikel 13 gälla endast för den yttre

förpackningen.

 Artikel 16

I fråga om narkotika skall, utöver de uppgifter som nämns i

artikel 13, en speciell symbol i form av en dubbel röd linje

finnas både på den yttre förpackningen och läkemedelsbe-

hållaren.

 Artikel 17

När yttre förpackning saknas skall uppgifterna enligt före-

gående artiklar anges på läkemedelsbehållaren.

 Artikel 18

De uppgifter som nämns i punkterna 6, 7 och 8 i artikel 13 skall

anges på den yttre förpackningen och på läkemedelsbehållaren på

de språk som används i det land där läkemedlet skall försäljas.

 Artikel 19

Bestämmelserna i detta kapitel utgör inte något hinder mot att

på ytterhöljet eller läkemedelsbehållaren tillfoga andra

obligatoriska uppgifter utöver vad som påbjuds i detta direk-

tiv.

 Artikel 20

Om någon bryter mot bestämmelserna i detta kapitel och trots

anmaning underlåter att rätta sig efter dessa, får de ansvariga

myndigheterna i medlemsstaterna tillfälligt dra in eller

återkalla tillståndet till försäljning av den farmaceutiska

specialiteten.

 Alla beslut som fattas i enlighet med föregående stycke skall

innehålla en utförlig motivering. Beslutet skall delges den

berörda parten och åtföljas av uppgifter om vilka möjligheter

till prövning av beslutet som står till buds enligt gällande

lagstiftning och inom vilken tid prövning skall begäras.

 6

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1KAPITEL V

Allmänna och slutbestämmelser

Artikel 21

Ett tillstånd att försälja en farmaceutisk specialitet får inte

vägras, tillfälligt dras in eller återkallas annat än på de

grunder som fastställts genom detta direktiv.

 Artikel 22

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för

att följa detta direktiv inom 18 månader efter dagen för anmälan

och omedelbart underrätta kommissionen om detta.

 Artikel 23

Medlemsstaterna skall se till att till kommissionen överlämna

texten till de viktigare nationella bestämmelser som utfärdas

inom det område som berörs av detta direktiv.

 Artikel 24

De regler som fastställts i detta direktiv skall under loppet av

fem år efter att direktivet utfärdats (jfr artikel 22)

successivt tillämpas på farmaceutiska specialiteter för vilka

enligt tidigare bestämmelser tillstånd till försäljning krävts

för saluförande.

 7

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 25

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 26 januari 1965

På rådets vägnar

M. COUVE DE MURVILLE

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 8

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1ANDRA

RÅDSDIREKTIVET

av den 20 maj 1975

om tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar

eller andra författningar och som gäller farmaceutiska

specialiteter.

 (75/319/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 3,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs

yttrande 4, och

 med beaktande av följande:

 Den tillnärmning som påbörjades genom rådsdirektivet

65/65/EEG 5 av den 26 januari 1965 om tillnärmning av

lagar eller andra författningar och som gäller farmaceutiska

specialiteter skall fortsätta och genomförandet av principerna i

det direktivet skall säkerställas.

 I syfte att minska kvarstående olikheter måste regler för

kontrollen av farmaceutiska specialiteter fastställas och de

skyldigheter som åligger de ansvariga myndigheterna hos

medlemsstaterna klargöras för att säkerställa att dessa över-

ensstämmer med de rättsliga kraven.

 För att uppnå en friare rörlighet av farmaceutiska

specialiteter måste försäljningstillståndet för en farmaceutisk

specialitet i två eller flera medlemsstater underlättas.

 För detta ändamål bör tillsättas en kommitté för far-

maceutiska specialiteter, bestående av representanter för

medlemsstaterna och kommissionen. Kommittén skall ha till

uppgift att ge yttrande om en viss farmaceutisk specialitet

uppfyller de krav som angivits i direktivet 65/65/EEG.

 Detta direktiv är endast ett steg i riktning mot målet att

uppnå fri rörlighet för farmaceutiska specialiteter, varför det

kommer att krävas ytterligare åtgärder för att med ledning av de

erfarenheter som gjorts, särskilt inom den ovannämnda kommittén,

avskaffa varje återstående hinder mot fri rörlighet för

farmaceutiska specialiteter.

 För att underlätta rörligheten för farmaceutiska specia-

liteter och förebygga att kontrollproceduren som utförts i ett

medlemsland upprepas i andra bör vissa minimikrav fastställas

för tillverkning i och import från tredje land och för

försäljningstillstånd som bygger på dessa.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

3 EGT nr 96, 2.6.1965, s. 1677/65. 4 EGT nr 107, 19.6.1965, s. 1825/65. 5 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65.

 133

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Garantier

måste skapas inom medlemsstaterna för att de som skall

svara för övervakningen och kontrollen av tillverkningen av

farmaceutiska specialiteter uppfyller vissa minimikrav på

kompetens.

 De bestämmelser i detta direktiv och i direktivet 65/65/EEG

som gäller farmaceutiska specialiteter är visserligen adekvata

för dessa produkter. De är emellertid otillräckliga för vacci-

ner, toxiner och sera, farmaceutiska specialiteter baserade på

blod eller blodkomponenter från människa, farmaceutiska

specialiteter baserade på radioaktiva isotoper och homeopatiska

farmaceutiska specialiteter. Dessa bestämmelser bör följaktligen

inte tillämpas på sådana farmaceutiska specialiteter för

närvarande.

 Vissa föreskrifter i detta direktiv innebär ändringar av olika

bestämmelser i direktivet 65/65/EEG.

KAPITEL I

Ansökan om försäljningstillstånd för

farmaceutisk specialitet

Artikel 1

Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att se

till att de dokument och uppgifter som anges under punkterna 7

och 8 i artikel 4, andra stycket i direktivet 65/65/EEG

sammanställs av experter som har tillräckliga tekniska och

yrkesmässiga kvalifikationer och därefter överlämnas till den

ansvariga myndigheten. Dokumenten och uppgifterna skall

undertecknas av experterna.

 Artikel 2

De experter som avses i artikel 1 skall, beroende på sina

särskilda kvalifikationer,

a) svara för uppgifter som faller inom deras

 kompetensområden (analys, farmakologi och

 liknande experimentella vetenskapsgrenar,

 kliniska prövningar) och objektivt redovisa

 erhållna resultat (kvalitativt och kvantita-

 tivt),

b) lägga fram resultat och data i enlighet med

 rådets direktiv 75/318/EEG 1 av den 20

 maj 1975 om tillnärmning av medlems-staternas

 bestämmelser om de krav som skall ställas på den

 analytiska, farmakologisk-toxikologiska och

 kliniska dokumen-tationen och på

 försöksprotokollen för prövning av farmaceutiska

 specialiteter samt därvid särskilt redovisa:

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 Se s. 1 i denna tidning.

 134

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1-i fråga

om analytikern, att produkten

 överensstämmer med deklarerad sammansättning

 och samtidigt ange vilka kontrollmetoder som

 tillämpas av tillverkaren

 - i fråga om farmakologen eller specialisten med

 motsvarande experimentella kompetens data över

 produktens toxicitet och observerade

 farmakologiska egenskaper

 - i fråga om den som ansvarat för den kliniska

 prövningen, i vad mån man lyckats fastställa

 effekter hos patienter som behandlats med

 produkten vilka överensstämmer med den

 dokumentation som sökanden överlämnat enligt

 artikel 4 i direktivet 65/65/EEG, huruvida

 patienterna tolererat produkten väl, vilken

 dosering som den prövningsansvarige rekom-

 menderar samt eventuella kontraindikationer

 och biverkningar.

c) i tillämpliga fall, på vilka grunder man

 hänvisat till publicerade referenser av det slag

 som avses i punkt 8 a och b i andra stycket av

 artikel 4 i direktivet 65/65/EEG, enligt de

 villkor som angivits i direktivet 75/318/EEG.

 Detaljerade rapporter från experterna skall ingå i den doku-

mentation som åtföljer ansökan om försäljningstillstånd när den

inges till den ansvariga myndigheten.

 Artikel 3

Om artikel 2 i detta direktiv inte uppfylls, skall andra stycket

i artikel 5 i direktivet 65/65/EEG gälla.

KAPITEL II

Granskning av ansökan om försäljningstillstånd för farmaceutiska

specialiteter

Artikel 4

Vid granskningen av ansökan enligt artikel 4 i direktivet

65/65/EEG gäller att den ansvariga myndigheten:

a) skall se till att de uppgifter som lämnats som

 stöd för ansökan står i överensstämmelse med vad

 som föreskrivs i artikel 4 och granska i vad mån

 villkoren för att medge tillstånd att försälja

 (försäljningstillstånd) är uppfyllda;

b) kan genom statligt eller annat godkänt

 laboratorium se till att de kontrollmetoder som

 använts av tillverkaren och redovisats i

 anslutning till ansökan är godtagbara i enlighet

 med vad som föreskrivits i punkt 7 artikel 4

 andra stycket i direktivet 65/65/EEG.

c) kan när så är lämpligt ålägga sökanden att

 komplettera den dokumentation som fogats till

 ansökan på de punkter som innefattas i andra

 stycket i artikel 4 i direktivet 65/65/EEG. När

 de ansvariga myndigheterna begagnar sig av denna

 möjlighet skall de frister som angivits i

 135

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1artikel 7 i

nyssnämnda direktiv börja löpa först

 när begärd komplettering kommit in. Likaså skall

 dessa frister förlängas med den tid som sökanden

 kan behöva för att avge en muntlig eller

 skriftlig förklaring.

 Artikel 5

a) Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

 åtgärder för att se till att de ansvariga

 myndigheterna verifierar att tillverkare och

 importörer av produkter från tredje land är i

 stånd att genomföra tillverkningen i enlighet

 med punkt 4 i artikel 4, andra stycket i

 direktivet 65/65/EEC och/eller genomföra

 kontroll enligt de metoder som angivits i de

 uppgifter som skall åtfölja ansökan enligt punkt

 7 i artikel 4, andra stycket i samma direktiv.

b) I undantagsfall får de ansvariga myndigheterna

 medge tillverkare och importörer av produkter

 från tredje land att till tredje man överlåta

 vissa steg i tillverkningsproceduren och/eller

 vissa av de kontroller som åsyftas i a). I

 sådana fall skall de ansvariga myndigheterna hos

 de berörda parterna verkställa den föreskrivna

 verifieringen.

 Artikel 6

I de fall en bipacksedel medföljer förpackningen av en

farmaceutisk specialitet skall medlemsstaterna genom lämpliga

åtgärder säkerställa att den gäller enbart den avsedda pro-

dukten.

 All den information som återges på bipacksedeln måste stå i

överens-stämmelse med de uppgifter och den dokumentation som

inlämnats enligt artikel 4 i direktivet 65/65/EEG och måste

godkännas av de ansvariga myndigheterna.

 Bipacksedeln skall innehålla minst följande information:

a) namn på och adress till den person som ansvarar

 för försäljningen av produkten eller, i fråga om

 företag, namn och firmaadress samt i

 förekommande fall motsvarande uppgifter

 beträffande tillverkaren,

b) produktens namn samt uppgift om art och mängd av

 ingående aktiva beståndsdelar,

 De internationella generiska benämningar som

 rekommenderas av Världshälsoorganisationen skall

 användas när sådana finns.

c) om inget annat bestämts av den ansvariga

 myndigheten:

 - terapeutiska indikationer

 - kontraindikationer, biverkningar och särskilda

 försiktighets-åtgärder vid användningen,

 Informationen och besluten enligt första och

 andra strecksatsen skall ta hänsyn till

 resultaten av de kliniska prövningar och

 farmakologiska undersökningar som avses i punkt

 136

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 18 i artikel

 4, andra stycket i direktivet

 65/65/EEG och, ifråga om sådan onformation som

 avses i den andra strecksatsen till de

 erfarenheter som insamlats under den tid

 produkten varit på marknaden.

d) användningsföreskrifter för produkten

 (administrationssättet, behandlingstidens längd

 om sådan begränsning bör iakttas, samt

 normaldosering),

e) särskilda förvaringsföreskrifter i förekommande

 fall.

 Övrig information skall klart särskiljas från de uppgifter som

berörts ovan.

 Medlemsstaten kan kräva att en bipacksedel skall medfölja

varje förpackning.

 Artikel 7

Utan hinder av det som sägs i kapitel IV och artikel 21 i

direktivet 65/65/EEG får medlemsstaterna kräva att märkningen av

den farmaceutiska specialitetens läkemedelsbehållare och/eller

dess yttre förpackning och/eller texten på bipacksedeln

innefattar andra uppgifter som kan ha betydelse för säkerheten

eller kan vara till skydd för folkhälsan, däribland eventuella

försiktighetsåtgärder som bör iakttas vid produktens användning

och andra varningar baserade på de resultat av kliniska

prövningar och farmakologiska studier som avses i punkt 8

artikel 4, andra stycket i direktivet 65/65/EEG eller som

framkommit genom erfarenheter som insamlats under den tid som

den farmaceutiska specialiteten försålts.

KAPITEL III

Kommitté för farmaceutiska specialiteter

Artikel 8

1. I syfte att underlätta för medlemsländerna att

enas om en gemensam ståndpunkt i fråga om försäljningstillstånd

för farmaceutiska specialiteter inrättas härmed en kommitté för

farmaceutiska specialiteter, i det följande kallad ''''kommittén''''.

Denna skall bestå av representanter för medlems-staterna och

kommissionen.

2. Kommittén skall ha till uppgift att i enlighet

med artiklarna 9 till 14 granska de frågor angående

tillämpningen av artiklarna 5, 11 eller 20 i direktivet

65/65/EEG som överlämnats av en medlemsstat.

3. Kommittén skall utarbeta sin egen arbetsordning.

 Artikel 9

1. Den medlemsstat som har utfärdat

försäljningstillstånd för en farmaceutisk specialitet skall

tillställa kommittén en akt som innehåller en kopia av

försäljningstillståndet tillsammans med de uppgifter och den

dokumentation som angivits i artikel 4, andra stycket i

direktivet 65/65/EEG, om den som innehar försäljningstillståndet

 137

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1önskar att

det utsträcks till minst fem andra medlemsstater.

2. Kommittén skall utan dröjsmål vidarebefordra

akten till de ansvariga myndigheterna i de enligt ovan berörda

medlemsstaterna.

3. Denna åtgärd från kommitténs sida skall anses

likvärdig med en ansökan om försäljningstillstånd hos nämnda

myndigheter i enlighet med artikel 4 i direktivet 65/65/EEG.

 Artikel 10

1. Om inom en period av 120 dagar efter det datum

för den vidare-befordran som avses i artikel 9.2 ingen

invändning anmälts till kommittéen av de ansvariga myndigheterna

i de angivna medlems-staterna, skall kommittén göra en formell

anteckning härom och omedelbart underrätta de berörda

medlemsstaterna.

2. Om en medlemsstat inte anser sig kunna ge

försäljningstillstånd för en farmaceutisk specialitet skall den

överlämna sitt beslut jämte motivering inom 120 dagar enligt

artikel 5 i direktiv 65/65/EEG.

 Artikel 11

1. I de fall som åsyftas i artikel 10.2 skall

kommittén överväga ärendet och avge ett yttrande med motivering

inom högst 60 dagar efter utgången av den frist som angivits i

artikel 10.

2. Kommitténs yttrande skall avse frågan om den

farmaceutiska specialiteten uppfyller de krav som uppställts i

artikel 5 i direktivet 65/65/EEG.

 Kommittén skall utan dröjsmål underrätta de berörda med-

lemsstaterna om sitt ställningstagande eller, i händelse av

skiljaktiga meningar, om de olika ledamöternas meningar.

3. De berörda medlemsstaterna skall fatta beslut i

ärendet inom högst 30 dagar efter den dag när de informerats

enligt artikel 10.1 eller punkt 2 i denna artikel. Därefter

skall de omedelbart underrätta kommittén om sina beslut.

 Artikel 12

1. Om flera ansökningar om tillstånd att försälja

en viss farmaceutisk specialitet lämnats in i enlighet med

artikel 4 i direktivet 65/65/EEG och en eller flera

medlemsstater beviljat ansökan, medan en eller flera andra

avslagit den, kan en av de berörda medlemsstaterna hänskjuta

frågan till kommittén.

 Detsamma skall gälla när en eller flera medlemsstater

tillfälligt dragit in eller återkallat försäljningstillståndet

under det att andra inte har gjort det.

2. Kommittén skall behandla ärendet och avge sitt

yttrande med motivering inom högst 120 dagar.

3. Kommitténs yttrande skall enbart avse grunderna

till att tillstånd vägrats, tillfälligt dragits in eller

återkallats.

 Kommittén skall utan dröjsmål informera de berörda med-

lemsstaterna om sin uppfattning eller, i händelse av skiljaktiga

meningar, om ledamöternas meningar.

4. De berörda medlemsstaterna skall inom 30 dagar

tillkännage vilka åtgärder de ämnar vidta med anledning av

 138

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1kommitténs

yttrande.

 Artikel 13

Kommittén får bestämma en frist för att med ledning av de

villkor som formulerats i artiklarna 5, 11 eller 20 i direktiv

65/65/EEG verkställa en ny granskning med ledning av de

uppgifter som under tiden erhållits inom medlemsstaterna,

särskilt från dem som gett försäljningstillstånd för den

farmaceutiska specialiteten.

 Artikel 14

De ansvariga myndigheterna inom medlemsstaterna får, i de

särskilda fall då gemenskapens intressen berörs, hänskjuta

ärendet till kommittén innan de tar ställning till en ansökan om

försäljningstillstånd eller beslutar om att tillfälligt dra in

eller återkalla ett tillstånd.

 Artikel 15

1. Kommissionen skall varje år rapportera till

rådet om genomförandet av den procedur som fastställts i detta

kapitel och dess effekter på utvecklingen av handeln inom

gemenskapen. Den första rapporten skall lämnas två år efter det

att detta direktiv trätt i kraft.

2. Med ledning av sina erfarenheter skall

kommissionen senast fyra år efter ikraftträdandet av detta

direktiv överlämna till rådet ett förslag som innehåller

lämpliga åtgärder i syfte att avlägsna återstående hinder mot

den fria rörligheten för farmaceutiska specialiteter. Rådet

skall fatta beslut om kommissionens förslag senast ett år efter

att det framlagts.

KAPITEL IV

Tillverkning i och import från tredje land

Artikel 16

1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

åtgärder för att se till att tillverkningen av de farmaceutiska

specialiteter sker med tillstånd.

2. Det tillstånd som åsyftas i punkt 1. krävs

oavsett om tillverkningen avser hela produkten, vissa steg i

tillverkningsprocessen eller olika procedurer för uppdelning,

förpackning eller emballering.

 Sådant tillstånd skall dock inte krävas för beredning, upp-

delning och ändring av förpackning eller emballage när dessa

procedurer utförs uteslutande i samband med utlämnande till

enskilda genom farmaceuter på apotek eller av de som enligt

gällande lagstiftning inom medlems-staterna är behöriga att

ombesörja detta.

3. Tillstånd enligt 1. ovan krävs också för import

till en medlemsstat från tredje land. Detta kapitel och artikel

29 skall ha motsvarande tillämpning på sådan import som de har

på tillverkning.

 139

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 17

För tillstånd enligt artikel 16 krävs minst följande:

a) att sökanden specificerar de farmaceutiska

 specialiteter och läke-medelsformer som skall

 tillverkas eller importeras samt platsen där

 tillverkningen och/eller kontrollen skall äga

 rum;

b) att sökanden utöver ändamålsenliga och

 tillräckliga utrymmen för tillverkning eller

 import av specialiteterna förfogar över teknisk

 utrustning och kontrollmöjligheter som motsvarar

 de krav i fråga om tillverkning, kontroll och

 förvaring av produkterna som medlemsstaten

 ställt upp i enlighet med artikel 5 a).

c) att sökanden bland sina anställda har minst en

 person med den kompetens som avses i artikel

 21.

 I sin ansökan måste sökanden lämna uppgifter som styrker att

han uppfyller fordringarna enligt ovan.

 Artikel 18

1. Den ansvariga myndigheten i medlemsstaten skall

utfärda tillstånd enligt artikel 16 först sedan den genom under-

sökningar utförda av dess företrädare försäkrat sig om

riktigheten av de uppgifter som lämnats i enlighet med artikel

17.

2. I syfte att se till att de krav som åsyftas i

artikel 17 uppfylls får som villkor för tillståndet krävas att

sökanden åläggs vissa förpliktelser antingen när det utfärdas

eller vid något senare tillfälle.

3. Tillståndet skall gälla endast för de lokaler

som beskrivits i ansökan och endast för de farmaceutiska

specialiteter och läkemedelsformer som angivits i samma ansökan.

 Artikel 19

Den som beviljats tillstånd enligt artikel 16 skall minst vara

skyldig att:

a) ha tillgång till personal med sådan kompetens

 som föreskrivits i medlemsstaten såväl i fråga

 om tillverkning som kontroll,

b) endast hantera de farmaceutiska specialiteter

 för vilka tillstånd givits i enlighet med den

 lagstiftning som gäller i de berörda

 medlemsstaterna,

c) lämna besked i förväg till den ansvariga

 myndigheten om de ändringar som sökanden kan

 önska göra i fråga om någon eller några av de

 uppgifter som lämnats i enlighet med artikel 17.

 Den ansvariga myndigheten skall alla händelser

 omedelbart underrättas om den person med

 särskild kompetens som avses i artikel 21

 oväntat skulle ersättas med någon annan.

d) medge att företrädare för den ansvariga

 myndigheten inom den berörda medlemsstaten när

 som helst bereds tillträde till sökandens

 lokaler,

 140

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1e)möjliggöra

 för den person med särskild

 behörighet som avses i artikel 21 att fullgöra

 sina åligganden t ex genom att ställa alla

 nödvändiga hjälpmedel till hans förfogande.

 Artikel 20

1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

åtgärder för att se till att besked om tillstånd enligt artikel

16 lämnas senast inom 90 dagar räknat från den dag då ansökan

kommit in till den ansvariga myndigheten.

2. Om innehavaren av tillståndet skulle begära

ändring i något av de förhållanden som avses i artikel 17 a) och

b), får handläggningstiden för denna begäran inte överskrida 30

dagar. Undantagsvis kan denna tid utsträckas till 90 dagar.

3. Medlemsstaterna får kräva att sökanden lämnar

kompletterande uppgifter enligt artikel 17 och vad beträffar den

person med särskild kompetens som avses i artikel 21. I de fall

den ansvariga myndigheten begagnar sig av denna möjlighet skall

de i punkterna 1 och 2 angivna fristerna börja löpa först när de

kompletterande uppgifterna lämnats in.

 Artikel 21

1. Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se

till att innehavaren av tillståndet enligt artikel 16

stadigvarande och fortlöpande har tillgång till minst en person

med den särskilda kompetens som föreskrivits i artikel 23, med

uppgift att svara för de åligganden som specificeras i artikel

22.

2. Om innehavaren av tillståndet själv uppfyller de

villkor som stipulerats i artikel 23 kan han personligen åta sig

de uppgifter som annars åligger den som avses i punkt 1 ovan.

 Artikel 22

1. Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder

säkerställa att den person med särskild kompetens som avses i

artikel 21 utan hänsyn till sin relation till innehavaren av

tillståndet enligt artikel 16, vad gäller de procedurer som

åsyftas i artikel 25, bär ansvaret för

a) att varje tillverkningssats av farmaceutiska

 specialiteter som framställts inom de berörda

 medlemsstaterna har tillverkats och underkastats

 kontroll i enlighet med i medlemsstaten gällande

 lagstiftning och i överensstämmelse med

 villkoren för tillstånd,

b) att varje tillverkningssats av farmaceutiska

 specialiteter som härrör från tredje land

 undergått fullständig kvalitativ analys i det

 importerande landet och haltbestämning av

 åtminstone de aktiva beståndsdelarna och

 samtliga övriga undersökningar och kontroller

 som krävs för att garantera specialiteternas

 kvalitet i enlighet med de krav som legat till

 grund för försäljningstillståndet för

 produkterna.

 De tillverkningssatser som genomgått sådan kontroll i en

medlemsstat skall undantas från nämnda kontroller om de vid

 141

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1införseln

till annan medlemsstat åtföljs av ett analysbesked som

undertecknats av en person med särskild kompetens.

 En medlemsstat får medge dispens från kravet på kontroll

verkställd av en person med särskild kompetens i enlighet med

vad som föreskrivits under b) för importerade farmaceutiska

specialiteter, om de är avsedda att förbli inom medlemsstaten i

fråga, förutsatt dock att överenskommelse träffats om adekvata

åtgärder i syfte att säkerställa att dessa kontroller verkställs

i det exporterande landet. I de fall produkterna importeras i

den förpackning i vilken läkemedlet är avsett att

tillhandahållas i detaljhandeln har medlemsstaten rätt att medge

undantag från de genom artikel 17 fastställda bestämmelserna.

2. I samtliga fall, och särskilt ifråga om farmaceutiska

specialiteter som omfattas av försäljningstillstånd, gäller att

den som besitter särskild kompetens måste intyga i en journal

eller annan likvärdig handling som upprättats för detta ändamål,

att varje produktionssats uppfyller bestämmelserna i denna

artikel. Journalen eller den därmed likvärdiga handlingen skall

hållas aktuell och disponibel för kontrollmyndighetens

företrädare under den tid som fastställts i medlemsstatens

bestämmelser och i varje fall under minst fem år.

 Artikel 23

Medlemsstaterna skall se till att den person med särskild

kompetens som avses i artikel 21 uppfyller minst följande krav:

a) Innehav av diplom, certifikat eller annat bevis

 på formella kvalifikationer som uppnåtts efter

 genomgången högskoleutbildning eller annan

 utbildning som i den berörda medlemsstaten

 betraktas såsom likvärdig. Utbildningen skall

 omfatta åtminstone fyra års teoretiska och

 praktiska studier inom en av följande

 vetenskapliga discipliner: farmaci, medicin,

 veterinärmedicin, kemi, farmaceutisk kemi och

 teknologi, eller biologi. Dock gäller följande:

 - om utbildningen följs av en period med

 teoretisk och praktisk utbildning under minst

 ett år och innefattar en period av minst sex

 månader på ett apotek som är öppet för

 allmänheten och bekräftats genom en examen på

 högskolenivå, kan minimi-längden av

 universitetskursen reduceras till 3 1/2 år;

 - om det i medlemsstaten parallellt existerar

 två högskole-utbildningar eller motsvarande

 vilka erkänns av staten såsom likvärdiga och

 den ena sträcker sig över fyra år och den

 andra över tre år, varvid treårskursen leder

 till diplom, certifikat eller annat formellt

 utbildningsbevis efter fullbordad högskoleut-

 bildning eller motsvarande, skall den senare

 anses uppfylla villkoret om utbildningslängd

 enligt a) ovan, under förutsättning att de

 diplom, certifikat eller formella

 utbildningsbevis som utfärdas efter genomgång

 av respektive utbildning av staten i fråga

 betraktas såsom likvärdiga.

 Utbildningen skall omfatta teoretiska och praktiska studier

 142

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1med

inriktning på åtminstone följande ämnesområden:

 Tillämpad fysik

 Allmän och oorganisk kemi

 Organisk kemi

 Analytisk kemi

 Farmaceutisk kemi, inklusive analys av läkemedel

 Allmän och och tillämpad biokemi (medicinsk)

 Fysiologi

 Mikrobiologi

 Farmakologi

 Farmaceutisk teknologi

 Toxikologi

 Farmakognosi (medicinska aspekter), dvs studiet

 av innehålls-ämnena och effekterna av de

 verksamma beståndsdelarna i naturligt

 förekommande ämnen av vegetabiliskt eller

 animaliskt ursprung.

 Studierna av dessa ämnen skall avvägas så att den som

genomgått utbildningen är kapabel att fullgöra de åligganden som

specificerats i artikel 22.

 Skulle något av de diplom, certifikat eller andra formella

utbildningsbevis såsom omnämns under a) inte motsvara vad som

föreskrivits ovan skall den ansvariga myndigheten i

medlemsstaten se till att den som berörs kan styrka tillräckliga

kunskaper inom de ämnesområden som här avses.

b) Minst två års praktisk erfarenhet från ett eller

 flera företag som är behöriga att tillverka

 farmaceutiska specialiteter, inom den del av

 verksamheten som omfattar kvalitativ analys av

 läkemedel och kvantitativ analys av aktiva

 läkemedelssubstanser, samt kvalitetskontroll av

 farmaceutiska specialiteter.

 Längden av den praktiska erfarenheten får reduceras med ett år

om högskoleutbildningen omfattat minst fem år och med ett och

ett halvt år om kursen omfattat minst sex år.

 Artikel 24

1. Den som i en medlemsstat fullgör de uppgifter

som avses i artikel 21, men som inte uppfyllt kraven i

bestämmelserna enligt artikel 23 när detta direktiv träder i

kraft inom den berörda staten, skall ha rätt att där fortsätta

med samma verksamhet.

2. Den som innehar diplom, certifikat eller något

annat formellt utbildningsbevis, som utfärdats efter genomgång

av en högskoleutbildning eller en utbildning som av

ifrågavarande medlemsstat anses likvärdig inom en vetenskaplig

disciplin som gör honom kvalificerad att fullgöra de uppgifter

som enligt landets lag åligger en person som avses i artikel 21

får, om han påbörjat sin utbildning innan detta direktiv

kungjorts, anses kvalificerad att inom medlemsstaten fullgöra de

åligganden som tillkommer den som avses i artikel 21, förutsatt

att han före utgången av det tionde året efter utfärdandet av

detta direktiv kan hänvisa till minst två års erfarenhet inom

ett eller flera av de verksamhetsområden som omfattas av artikel

16. Härmed avses tillverkningskontroll och/eller kvalitativ

analys, kvantitativ analys av aktiva substanser samt erforderlig

undersökning och kontroll för att säkerställa kvalitén av

 143

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1farmaceutiska

 specialiteter enligt uppställda kvalitetsnormer,

under direkt ledning av en i artikel 21 avsedd person.

 Om personen ifråga förvärvat praktisk erfarenhet av det slag

som åsyftas ovan mer än tio år före kungörandet av detta

direktiv, krävs ytterligare ett års praktik i enlighet med de

villkor som uppställts i föregående stycke. Denna praktik skall

fullgöras omedelbart innan vederbörande anlitas för de uppgifter

som anges i denna artikel.

3. Den som vid tiden för ikraftträdandet av detta

direktiv är sysselsatt i direkt samarbete med en person som

avses i artikel 21 med till-verkningskontroll och/eller

kvalitativ och kvantitativ analys av aktiva substanser eller

kontroll av att farmaceutiska specialiteter uppfyller uppställda

kvalitetsnormer, får under en period av fem år efter att detta

direktiv trätt i kraft anses kvalificerad att i samma stat

fullgöra de åligganden som tillkommer en i artikel 21 avsedd

person, förutsatt att medlemsstaten försäkrar sig om att han

besitter tillräckliga teoretiska och praktiska kunskaper och har

varit verksam inom nyssnämnda områden under en tid av minst fem

år.

 Artikel 25

Medlemsstaterna skall säkerställa att de åligganden uppfylls som

tillkommer den som har särskild kompetens enligt artikel 21.

Detta kan ske antingen genom lämpliga myndighetsåtgärder eller

genom att ställa upp yrkesetiska regler för befattningen.

 Medlemsstaterna får, om den person med särskild kompetens som

avses i artikel 21 brister i fullgörandet av sina åligganden,

besluta om tillfällig avstängning efter att ha inlett

administrativt eller disciplinärt förfarande mot densamme.

 144

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1KAPITEL V

Tillsyn och sanktioner

Artikel 26

Den ansvariga myndigheten i den berörda medlemsstaten skall

genom inspektioner försäkra sig om att de rättsliga kraven i

fråga om farmaceutiska specialiteter iakttas.

 Sådana inspektioner skall verkställas genom tjänstemän vid den

ansvariga myndigheten som har befogenhet att

a) inspektera tillverkningsenheter eller

 försäljningsavdelningar och varje laboratorium

 som tillståndsinnehavare som avses i artikel 16

 anförtrott uppgiften att svara för kontroller

 som sägs i artikel 5 b),

b) ta prover,

c) granska alla dokument av betydelse för

 inspektionen under iakttagande av de

 bestämmelser som vid tiden för kungörandet av

 detta direktiv gäller i medlemsstaterna och som

 innebär inskränkningar i rätten att kräva

 redovisning av tillverknings-metoder.

 Artikel 27

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se till att den

person som ansvarar för försäljningen av en farmaceutisk

specialitet och, i förekommande fall tillståndsinnehavaren

enligt artikel 16, visar att kontroll av slutprodukten och/eller

beståndsdelarna utförts. Samma sak gäller även mellansteg i

tillverkningsprocessen, allt enligt de metoder som redovisats i

anslutning till ansökan om tillstånd.

 Artikel 28

1. Oavsett de åtgärder som föreskrivits i artikel

11 i direktivet 65/65/EEG skall medlemsstaterna genom lämpliga

åtgärder se till att tillhandahållandet av en viss farmaceutisk

specialitet förbjuds och produkten dras in från marknaden om

a) den farmaceutiska specialiteten visar sig ha

 skadliga effekter vid normal användning,

b) den brister i terapeutisk effektivitet,

c) dess sammansättning till art och mängd inte

 överensstämmer med vad som deklarerats,

d) kontrollerna av den färdiga produkten och/eller

 beståndsdelarna eller av mellanstegen i

 tillverkningsprocessen eller under processens

 gång inte har utförts eller något annat krav

 eller åliggande, som utgjort en förutsättning

 för tillstånd enligt artikel 16 inte har

 uppfyllts.

 145

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Den

ansvariga myndigheten får begränsa ett

beslut om indragning eller förbud att tillhandahålla produkten

till att gälla de tillverkningssatser som ifrågasatts.

 Artikel 29

1. Den ansvariga myndigheten i en medlemsstat skall

tillfälligt dra in eller återkalla tillståndet som avses i

artikel 16 för en läkemedelsgrupp eller samtliga läkemedel för

vilka något av kraven enligt artikel 17 inte längre uppfylls.

2. Utöver de åtgärder som specificerats i artikel

28 kan den ansvariga myndigheten i en medlemsstat beordra att

tillverkningen eller importen av en farmaceutisk specialitet

från tredje land skall upphöra eller tillfälligt dra in eller

återkalla det tillstånd som avses i artikel 16 för en viss

kategori av läkemedel eller samtliga specialiteter för vilka

kraven i artiklarna 18, 19, 22 och 27 inte uppfyllts.

KAPITEL VI

Diverse föreskrifter

Artikel 30

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se till att de

berörda myndigheterna utbyter information som är av betydelse

för att garantera att de krav för tillverkningstillstånd som

anges i artikel 16 eller för försäljningstillstånd uppfylls.

 Artikel 31

Alla beslut som fattas i enlighet med artiklarna 18, 28 och 29

och alla negativa beslut som fattas i enlighet med artiklarna 5

b) och 11.3 skall utförligt motiveras. Sådana beslut skall

delges den berörda parten som samtidigt skall informeras om

vilka möjligheter till överklagande som står till buds inom

ramen för gällande lagstiftning och inom vilken tid överklagande

måste ske.

 Artikel 32

Ett beslut som innebär förbud mot att tillverka eller att

importera farmaceutiska specialiteter från tredje land eller

förbud mot att tillhandahålla farmaceutisk specialitet eller

avser indragning av farmaceutisk specialitet får inte fattas på

andra grunder än de som angivits i artiklarna 28 och 29.

 146

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 33

Varje medlemsstat skall vidta alla lämpliga åtgärder för att se

till att beslut rörande en produkt, som innebär att

försäljningstillstånd beviljas, avslås eller återkallas, att

tidigare beslut om detta upphävs eller innebär att en produkt

inte längre får tillhandahållas eller måste dras in från

marknaden, utan dröjsmål meddelas kommittén jämte de skäl som

legat till grund för beslutet.

 Artikel 34

Detta direktiv skall uteslutande gälla för farmaceutiska

specialiteter avsedda för människor.

 Kapitlen II till V i direktivet 65/65/EEG liksom detta

direktiv skall inte gälla för farmaceutiska specialiteter som

utgör vacciner, toxiner eller sera, och inte heller i fråga

farmaceutiska specialiteter baserade på blod eller beståndsdelar

i blod från människa, radioaktiva isotoper eller homeopatiska

farmaceutiska specialiteter.

 En förteckning över dessa vacciner toxiner och sera har givits

i informationssyfte i ett särskilt tillägg till detta direktiv.

 Artikel 35

Punkt 7 i artikel 4, andra stycket i direktivet 65/65/EEG

ersätts av följande:

 ''''Beskrivning av de kontrollmetoder som tillämpas

 av tillverkaren (kvalitativ och kvantitativ

 analys av beståndsdelarna och av slutprodukten,

 speciella undersökningar, t ex sterilitetstest,

 undersökningar som avser förekomst av pyrogener

 och tungmetaller, stabilitet, toxicitet,

 biologiska undersökningar, kontroller utförda

 under tillverkningsprocessens gång)''''.

 Artikel 36

Artikel 11, andra stycket i direktivet 65/65/EEG ersätts av

följande:

 ''''Tillstånd skall även tillfälligt dras in eller

 återkallas när de uppgifter som lämnats som stöd

 för ansökan i enlighet med artikel 4 befunnits

 vara felaktiga eller vid underlåtenhet att

 utföra de kontroller som anges i artikel 8 i

 detta direktiv eller i artikel 27 i Andra

 rådsdirektivet 75/319/EEG1 av den 20 maj 1975 om

 tillnärmning av bestämmelser som fastställts

 genom lagar eller andra författningar och som

 gäller farmaceutiska specialiteter.

1 EGT Nr L 147, 9.6.1975, s. 13.''''

 147

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 37

Artikel 24 i direktivet 65/65/EEG ersätts med följande:

 ''''Föreskrifterna i detta direktiv skall inom de

 tidsperioder som fastställts i artikel 39.2 och

 3 i Andra direktivet 75/319/EEG tillämpas

 efter hand på de farmaceutiska specialiteter

 som omfattas av ett försäljningstillstånd som

 meddelats i enlighet med tidigare bestämmelser''''.

KAPITEL VII

Tillämpnings- och övergångsbestämmelser

Artikel 38

Medlemsstaterna skall inom 18 månader efter kungörandet av detta

direktiv låta de lagar, förordningar och myndighetsföreskrifter

som krävs för att följa direktivet träda i kraft och skall utan

dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

 Medlemsstaterna skall tillställa kommissionen texten till de

viktigare bestämmelser i det egna landets lagar som antagits

inom det område som berörs av detta direktiv.

 Artikel 39

1. I fråga om de tillstånd enligt artikel 16 som

utfärdats före utgången av den tidsfrist som fastställts i

artikel 38 kan medlemsstaterna medge förlängning med ytterligare

ett år för att möjliggöra för berörda företag att uppfylla de

krav som anges i kapitel IV.

2. Övriga föreskrifter i detta direktiv skall under

en tid av 15 år efter det tillkännagivande som avses i artikel

38 tillämpas efter hand på de farmaceutiska specialiteter som

säljs med stöd av de tidigare bestämmelserna.

3. Medlemsstaterna skall inom tre år efter att

detta direktiv offentliggjorts underrätta kommissionen om det

antal farmaceutiska specialiteter som omfattas av punkt 2 ovan

samt, under varje efterföljande år, om det antal av dessa

produkter för vilka tillstånd enligt artikel 3 i direktiv

65/65/EEG ännu inte utfärdats.

 Artikel 40

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 20 maj 1975

På Rådets vägnar

R. RYAN

Ordförande

 ÄÄÄÄÄ

 148

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1BILAGA

Uttrycket ''''vacciner, toxiner eller sera'''' som återfinnes i

artikel 34 avser särskilt:

- medel som används för att framkalla aktiv

 immunitet

 (såsom koleravaccin, BCG, poliovaccin,

 smittkoppsvaccin)

- medel som används för att diagnosticera

 immunstatus

 innefattande särskilt tuberkulin och tuberkulin

 PPD, toxiner för Schicks och Dicks test,

 brucellin

- medel avsedda att framkalla passiv immunitet

 (såsom difteriantitoxin, antismittkoppsglobulin,

 antilymfocytglo-bulin).

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 149

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1II

(Beslut, lagar m.m. som inte behöver offentliggöras)

RÅDET

RÅDETS DIREKTIV

av den 26 oktober 1983

om ändring av direktiven 65/65/EEG, 75/318/EEG och 75/319/EEG om

tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar eller

andra författningar och som gäller farmaceutiska specialiteter.

 (83/570/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Direktiven om tillnärmning av den lagstiftning som gäller

farmaceutiska specialiteter måste ta hänsyn till de vetenskapli-

ga framstegen och till de erfarenheter som erhållits sedan de

antagits.

 Artikel 15.2 i andra rådsdirektivet 75/319/EEG av den 20 maj

1975 om tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar

eller andra författningar och som gäller farmaceutiska speciali-

teter 4 föreskriver att kommissionen skall tillställa

rådet ett förslag som innehåller lämpliga åtgärder för att

avskaffa alla återstående hinder mot en fri rörlighet av farma-

ceutiska specialiteter senast fyra år efter att det nämnda

direktivet har trätt i kraft.

 Det är av hänsyn till folkhälsan och den fria rörligheten av

läkemedel nödvändigt för de ansvariga myndigheterna att ha

tillgång till ändamålsenlig information om tillåtna farmaceutis-

ka specialiteter, särskilt sådan som bygger på sammanfattningar

av vad som kännetecknar produkterna och som antagits i de andra

medlemsstaterna.

 Det är vidare nödvändigt att hänvisa till vissa bestämmelser i

fråga om fysikaliskkemiska, biologiska och mikrobiologiska

undersökningar av farmaceutiska specialiteter och att införa

principen om biotillgänglighet och undersökningar av mutagena

egenskaper för att slå vakt om folkhälsan.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

2 EGT nr C 287, 9.11.1981, s. 127. 3 EGT nr C 189, 30.7.1981, s. 39. 4 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13.

 150

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Den

tillnärmning av lagstiftningen som uppnåtts i detta samman-

hang måste göra det möjligt för en specialitet som tillverkats

och försålts i en medlemsstat att med stöd av harmoniserade

bestämmelser tillåtas i en annan medlemsstat, varvid skälig

hänsyn skall tas till det första tillståndet, utom i sådana

undantagsfall som hänskjutits till Kommittén för farmaceutiska

specialiteter som inrättats genom direktivet 75/319/EEG.

 Artikel 1

I rådsdirektivet 65/65/EEG av den 26 januari 1965 om tillnärm-

ning av bestämmelser som fastställts genom lagar eller andra

författningar och som gäller farmaceutiska specialiteter

not>1 görs härmed följande ändringar:

1. Andra stycket i artikel 4 ändras sålunda:

 a) i punkt 6 ''''om den understiger tre år''''

 utgår;

 b) i punkt 8 a i den engelska versionen

 ändras uttrycket ''''publicerade referenser''''

 till ''''bibliografi''''.

 c) punkt 9 ges följande lydelse:

 ''''9.

 En sammanfattning, i överensstämmelse med

 artikel 4a, av produktens viktigare egenskaper,

 ett eller flera prover eller modeller av den

 farmaceutiska specialitetens slutliga förpack-

 ning tillsammans med en bipacksedel, när en

 sådan skall bifogas''''.

2. Följande artikel 4a infogas:

 ''''Artikel 4a

 Den sammanfattning av produktens viktigare

 egenskaper som avses under punkt 9 i andra

 stycket av artikel 4 skall innehålla följande

 uppgifter:

 1. Den farmaceutiska specialitetens namn

 2. Den kvalitativa och kvantitativa samman-

 sättningen med avseende på de verksamma

 beståndsdelarna och beståndsdelarna i de

 hjälpsubstanser som det är väsentligt att

 känna till för att korrekt administrera

 läkemedlet. De internationella generiska

 namn som rekommenderats av Världhälsoor-

 ganisationen skall användas när sådana

 benämningar finns, i annat fall gängse

 benämning eller kemiska beteckningar.

 3. Läkemedelsform

 4. Farmakologiska egenskaper och i den mån

 sådan information är av betydelse för den

 terapeutiska användningen, farmakokine-

 tiska data.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65.

 151

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 15.Kliniska

uppgifter:

 5.1 indikationer,

 5.2 kontraindikationer,

 5.3 biverkningar (frekvens och svårighets-

 grad),

 5.4 särskilda försiktighetsmått vid använd-

 ningen,

 5.5 användning under graviditet och amning,

 5.6 interaktion med andra läkemedel och andra

 former av interaktion,

 5.7 dosering och administreringssätt för

 vuxna och, om så erfordras, för barn,

 5.8 överdosering (symtom, åtgärder vid akut

 förgiftning, antidoter),

 5.9 särskilda varningar,

 5.10 inverkan på förmågan att köra bil och

 sköta maskiner.

 6. Farmaceutiska uppgifter:

 6.1 inkompatibiliteter (viktigare),

 6.2 hållbarhet, om så erfordras efter upp-

 lösning av läkemedlet eller efter det att

 behållaren först öppnats,

 6.3 särskilda förvaringsföreskrifter,

 6.4 läkemedelsbehållarens art och innehåll,

 6.5 namn eller firmanamn och adress eller

 firmaadress till den som meddelats

 försäljningstillstånd.''''

3. Följande infogas som artikel 4b:

 ''''Artikel 4b

 När det tillstånd till försäljning som avses i

 artikel 3 har utfärdats, skall de ansvariga

 myndigheterna i ifrågavarande medlemsstat

 informera den som skall svara för försäljningen

 av produkten om den sammanfattning av produktens

 viktigare egenskaper som de har godkänt. De

 ansvariga myndigheterna skall vidta alla nödvän-

 diga åtgärder för att säkerställa att den

 information som lämnats i sammanfattningen

 överensstämmer med den som godkänts när till-

 stånd till försäljning meddelades eller senare.''''

4. Följande infogas som artikel 9a:

 ''''Artikel 9a

 Efter det att tillstånd till försäljning med-

 delats måste den som är ansvarig för försälj-

 ningen av en produkt, när det gäller de kon-

 trollmetoder som föreskrivits i artikel 4.7, ta

 hänsyn till tekniska och vetenskapliga framsteg

 och införa de ändringar som kan krävas för att

 den farmaceutiska specialiteten skall kunna

 kontrolleras i enlighet med allmänt godtagbara

 vetenskapliga metoder. Dessa ändringar måste

 godkännas av de ansvariga myndigheterna i

 ifrågavarande medlemsstat.''''

 152

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 15.Artikel 10

ändras enligt följande:

 ''''Artikel 10

 Ett tillstånd till försäljning skall gälla i 5

 år och kan förnyas för en femårsperiod i taget

 sedan ansökan av den som beviljats för-

 säljningstillstånd inlämnats minst tre månader

 före periodens utgång.''''

6. Andra stycket i artikel 11 ändras till följande:

 Ett försäljningstillstånd skall också tillfäl-

 ligt dras in eller återkallas när de uppgifter

 till stöd för ansökan som lämnats i enlighet med

 artiklarna 4 och 4a är felaktiga eller inte har

 ändrats i enlighet med artikel 9a eller vid

 underlåtenhet att utföra de kontroller som avses

 i artikel 8 i detta direktiv eller i artikel 27

 i andra rådsdirektivet 75/319/EEG av den 20 maj

 1975 om tillnärmning av bestämmelser som fast-

 ställts genom lagar eller andra författningar

 och som gäller farmaceutiska specialiteter

 not>1.

7. I första stycket i artikel 13 ändras punkterna

 1, 2 och 7 enligt följande:

 ''''1. Namn på specialiteterna, i form av ett

 varumärkesnamn eller en gängse benämning

 tillsammans med varumärket eller namnet

 på tillverkaren eller en vetenskaplig

 benämning tillsammans med ett varumärke

 eller namnet på tillverkaren.

 När den särskilda benämningen på ett läkeme-

 del som innehåller endast en verksam bestånds-

 del är ett varumärkesnamn måste detta namn

 åtföljas i läslig form av den internationella

 generiska benämning som rekommenderats av

 Världshälsoorganisationen, om en sådan be-

 nämning finns eller, när sådan saknas, av den

 gängse benämningen.

 2. En redovisning till art och mängd av de

 verksamma beståndsdelarna per dosenhet

 eller, om läkemedelsformen motiverar

 detta, för en viss volym eller vikts-

 mängd med användning av de internationel-

 la generiska benämningar som rekommende-

 rats av Världshälsoorganisationen när

 sådana finns eller, när sådana saknas,

 av den gängse benämningen.

 7. Utgångsdatum i klartext.''''

 Artikel 2

Bilagan till rådsdirektivet 75/318/EG av den 20 maj 1975 om

tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om analytiska,

farmakologiska, toxikologiska och kliniska normer och försöks-

protokoll för undersökning av farmaceutiska specialiteter

not>2 ändras härmed till följande: ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 2 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1.

 153

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 11.I del 1 C.1

 ersätts sjunde stycket med följande:

 ''''De rutinkontroller som görs på varje tillverk-

 ningssats av utgångsmaterialet måste stå i

 överensstämmelse med vad som angivits i ansökan

 om försäljningstillstånd. Om andra under-

 sökningsmetoder används än de som nämns i

 farmakopén, måste det visas att ut-

 gångsmaterialet uppfyller kvalitetskraven enligt

 den farmakopén.''''

 Följande tillägg görs till åttonde stycket:

 ''''De ansvariga myndigheterna skall informera de

 myndigheter som är ansvariga för ifrågavarande

 farmakopé.''''

2. I del 1 C tillfogas följande stycke 3:

 ''''3. Fysikalisk-kemiska egenskaper som kan

 påverka biotillgängligheten

 Följande uppgifter om verksamma beståndsdelar,

 vare sig de är intagna i farmakopéerna eller

 inte skall lämnas som en del av den allmänna

 beskrivningen av de verksamma substanserna om de

 är av betydelse för läkemedlens biotillgänglig-

 het:

 - kristallform och löslighetskoefficienter,

 - partikelstorlek, när så är lämpligt efter

 pulverisering,

 - hydratiseringsgrad,

 - fördelningskoefficient olja/vatten1.

 De tre första strecksatserna gäller inte

 substanser som enbart används i lösning.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 De ansvariga myndigheterna får också begära in

 pK- och pH-värdena om de anser dessa uppgif-

 ter vara väsentliga.''''

3. I del 1 E infogas följande som första stycke:

 ''''För kontrollen av slutprodukten omfattar en

 tillverkningssats av en farmaceutisk specialitet

 samtliga dosenheter av varje läkemedelsform som

 tillverkats från en och samma massa av utgångs-

 material och som har undergått en enda serie av

 tillverkningsoperationer eller en sterilise-

 ringsprocess eller, i fråga om en kontinuerlig

 tillverkningsprocess, alla enheter som tillver-

 kats inom en viss tidsperiod.''''

4. I del 1 E 1 tillfogas följande fjärde stycke:

 ''''Vidare skall fasta läkemedelsformer avsedda för

 peroral administrering underkastas in vitro-

 studier av frisättnings- och upplösningshastig-

 het av den verksamma beståndsdelen eller be-

 ståndsdelarna. Dessa studier skall också utföras

 för andra administreringssätt, om de ansvariga

 myndigheterna i medlemsstaterna anser det

 nödvändigt. En exakt beskrivning av under-

 154

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1sökningsbetingelserna, den använda apparaturen

 och normerna för tillstånd skall lämnas, såvida

 de inte återfinnes i den Europeiska

 155

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1farmakopén

eller i medlemsstaternas nationella

 farmakopé. Samma sak skall gälla i de fall när

 de metoder som föreskrivs i dessa farmakopéer

 inte är tillämpliga.''''

5. I del 1 E 2 infogas följande nya stycken mellan

 andra och tredje stycket:

 ''''Om det inte finns tillräckliga skäl för annat

 skall den maximalt tillåtna avvikelsen i inne-

 hållet av verksamma beståndsdelar i slutpro-

 dukten inte överstiga ñ5% vid tillverknings-

 tillfället.

 Tillverkaren måste med ledning av hållbar-

 hetsundersökningar föreslå och motivera maxi-

 malt godtagbara avvikelser i halten av verksamma

 beståndsdelar i slutprodukten ända till slutet

 av den föreslagna hållbarhetstiden.''''

6. I del 1 E 3 ersätts tredje stycket med följande:

 ''''En obligatorisk undersökning krävs av den övre

 gränsen för tillåten halt konserveringsmedel och

 varje annan hjälpsubstans om det finns risk för

 en ogynnsam inverkan på fysiologiska funktioner.

 En undersökning av den övre och nedre gränsen

 skall vara obligatorisk i fråga om hjälpsubstan-

 ser om det finns risk för att biotillgänglig-

 heten av en verksam beståndsdel påverkas, såvida

 den inte säkerställs genom andra lämpliga under-

 sökningar.''''

7. I del 1 E 5 ersätts första stycket med följande:

 ''''Om allmänna monografier om läkemedelsformer

 finns upptagna i den Europeiska farmakopén

 eller, om så inte är fallet, i medlemsstaternas

 nationella farmakopéer, måste slutprodukterna

 uppfylla där uppställda krav. Om inte, skall

 specifikationerna för slutprodukterna innefatta

 följande undersökningar alltefter läkemedels-

 formen.''''

 Dessutom ändras det nionde, 12:e, 13:e och

 15:e stycket enligt följande:

 Injektionspreparat: ''''10 ml''''ersätts med ''''15

 ml''''.

 ''''Salvor, krämer, etc.: färg och konsistens,

 partikelstorlek för de aktiva beståndsdelarna,

 vikt och tillåten viktvariation, slag av

 behållare, mikrobiologiska undersökningar om

 så erfordras.''''

 ''''Suspensioner: färg, sedimentationshastighet;

 om bottensats uppstår, hur lätt suspensionen

 kan återställas.''''

 Suppositorier och vagitorier: färg, partikel-

 storlek för de aktiva beståndsdelarna, vikt

 och tillåtna viktvariationer för dosenheten,

 smälttemperatur eller sönderfallstid med

 angivande av med de använda metoderna för att

 bestämma dessa.''''

8. I del 2, kapitel 1 infogas följande avsnitt Da

 156

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1mellan

titlarna D och E:

 ''''Da. MUTAGEN POTENTIAL

 Syftet med att studera den mutagena potentialen

 är att påvisa de förändringar som en substans

 kan orsaka i det genetiska materialet hos

 individer eller i celler och vilka har som

 effekt att göra efterföljare permanent och

 hereditärt olika sina föregångare. Denna under-

 sökning är obligatorisk för alla nya substanser.

 Antalet och typen av resultat och kriterierna

 för utvärdering av dessa skall vara beroende av

 vetenskaplig kunskap vid den tiden när ansökan

 lämnas in.''''

9. I del 2, kapitel 1 ersätts avsnitt E med:

 ''''E.CANCEROGEN POTENTIAL

 Undersökningar för att upptäcka cancerogen

 effekt skall normal krävas:

 1. i fråga om substanser som uppvisar nära

 kemisk släktskap med kända cancerogena

 eller ko-karcinogena föreningar,

 2. i fråga om substanser som har gett upphov

 till misstänkta förändringar vid under-

 sökningar av långtidstoxicitet,

 3. i fråga om substanser som har gett upphov

 till misstänkta resultat vid undersök-

 ningar av mutagen potential eller andra

 korttidsundersökningar av den cancerfram-

 kallande effekten.

 Sådana undersökningar kan också krävas i fråga

 om substanser som är avsedda att ingå i farma-

 ceutiska specialiteter och som kan förväntas bli

 tillförda regelbundet under långa perioder av

 patientens liv.

 När det gäller att fastställa detaljerna i

 undersökningarna skall hänsyn tas till vetenska-

 plig kunskap vid den tidpunkt när ansökan ges

 in.''''

 10. I del 2, kapitel 1 G infogas följande nya stycke

 mellan fjärde och femte stycket:

 ''''För läkemedel som måste underkastas undersök-

 ningar av biotillgängligheten måste uppgifterna

 innefatta förändringar i resultaten som en

 funktion av tiden och, mera generellt, ge en

 bild av biotillgängligheten för läkemedlet eller

 dess metaboliter.''''

11. I del 3, kapitel 3, görs följande ändring:

 - titeln ersätt av:

 ''''A. FARMAKOLOGISKA UPPGIFTER (Klinisk farmakologi och

 biotillgänglighet)''''

 - följande stycke tillfogas:

 ''''5. undersökning av biotillgängligheten måste

 göras i samtliga fall där det är viktigt

 157

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1av hänsyn

till patienterna, t.ex. när den

 terapeutiska bredden är liten eller när

 tidigare undersökningar har påvisat

 avvikelser som kan ha samband med varie-

 rande absorption eller om denna procedur

 är nödvändig för de farmaceutiska specia-

 liteter som avses i artikel 4.8 i direk-

 tivet 65/65/EEG.''''

 Artikel 3

Kapitel III i direktivet 75/319 ersätts av följande:

''''KAPITEL III

Farmaceutiska kommitté

 Artikel 8

 1. För att göra det lättare att uppnå en

 gemensam ståndpunkt bland medlemsstaterna vad

 beträffar beslut om att meddela för-

 säljningstillstånd och därigenom främja den fria

 rörligheten av farmaceutiska specialiteter

 inrättas härmed en kommitté för farmaceutiska

 specialiteter, i fortsättningen kallad "kommit-

 tén". Den skall bestå av representanter för

 medlemsstaterna och för kommissionen.

 2. Kommitténs uppgift skall vara att på

 begäran av medlemsstaterna eller kommissionen

 och i enlighet med artikel 9 och 14 pröva frågor

 om tillämpningen av artiklarna 5, 11 eller 20 i

 direktivet 65/65/EG.

 3. Kommittén skall utarbeta sina egna

 procedurregler.

 Artikel 9

 1. För att göra det lättare att få tillstånd

 till försäljning i åtminstone två andra med-

 lemsstater under hänvisning till ett tillstånd

 som beviljats i en medlemsstat i enlighet med

 artikel 3 i direktivet 65/65/EG, får innehavaren

 av det senaste tillståndet lämna in en ansökan

 till de ansvariga myndigheterna i medlemsstaten

 tillsammans med den den information och dokumen-

 tation som avses i artiklarna 4, 4a och 4b i

 direktivet 65/65/EEG. Han skall avge en försäk-

 ran om att den inlämnade dokumentationen över-

 ensstämmer med det registreringsunderlag som

 godkänts av den första medlemsstaten och speci-

 ficera alla eventuella tillägg och intyga att

 alla handlingar som lämnats in som ett led i

 denna procedur är identiska.

 2. Innehavaren av tillståndet skall under-

 rätta kommittén om denna ansökan, lämna uppgift

 om vilka medlemsländer som berörs och översända

 en kopia av tillståndet. Han skall också under-

 rätta den medlemsstat som först beviljade

 tillstånd och meddela eventuella tillägg till de

 158

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1ursprungligen

 insända handlingarna. Den berörda

 staten kan anmoda sökanden att förse den med

 alla de uppgifter och dokument som krävs för att

 kontrollera att de insända handlingarna överens-

 stämmer med det underlag som låg till grund för

 dess beslut.

 3. Innehavaren av tillståndet skall meddela

 vilka datum ansökningshandlingarna överlämnades

 till de berörda medlemsstaterna. Så snart

 kommittén fått bekräftelse på att alla berörda

 medlemsstater har fått in handlingarna skall den

 genast underrätta alla medlemsstater och sökan-

 den om det datum då den sista berörda medlems-

 staten mottog handlingarna. Den berörda med-

 lemsstaten eller medlemsstaterna skall antingen

 bevilja tillstånd för sina marknader inom en

 frist av 120 dagar från nämnda datum med hänsyn

 tagen till det tillstånd som meddelats i enlig-

 het med punkt 1eller meddela sina skäl för att

 inte göra det.

 Artikel 10

 1. När en medlemsstat anser sig inte kunna

 medge ett tillstånd, skall den tillställa

 kommittén och den som svarar för försäljningen

 av den farmaceutiska specialiteten ett besked om

 avslaget och skälen för detta i enlighet med

 artikel 5 i direktivet 65/65/EEG, inom den

 tidsfrist som angivits i artikel 9.3.

 2. Efter utgången av denna frist skall

 ärendet hänskjutas till kommittén och den

 procedur som anges i artikel 14 skall tillämpas.

 3. När den person som svarar för försäljning

 av den farmaceutiska specialiteten mottagit

 sådant besked som avses under punkt 1, skall han

 tillställa kommittén en kopia av de uppgifter

 och dokument som uppräknas i artikel 9.1.

 Artikel 11

 Om flera ansökningar för en viss farmaceutisk

 specialitet inlämnats i enlighet med artikel 4

 och 4a i direktivet 65/65/EEG och en eller flera

 medlemsstater har beviljat tillstånd under det

 att en eller flera av medlemsstaterna inte har

 gjort det, får en av de berörda medlemsstaterna

 eller kommissionen hänskjuta ärendet till

 kommittén för att tillämpa den procedur som

 avses i artikel 14 i detta direktiv.

 Samma sak skall gälla när en eller flera

 medlemsstater tillfälligt dragit in eller

 återkallat ett tillstånd under det att en eller

 flera andra medlemsstater inte har gjort det.

 I båda fallen skall den som ansvarar för

 försäljningen av den farmaceutiska specialiteten

 informeras om vad kommittén beslutat för att

 kunna tillämpa den procedur som fastslagits i

 159

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1artikel 14.

 Artikel 12

 De ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna får

 i särskilda fall när gemenskapens intressen

 berörs hänskjuta ärendet till kommittén innan de

 tar ställning till en begäran om försäljnings-

 tillstånd eller till att tillfälligt dra in

 eller återkalla ett tillstånd.

 Artikel 13

 1. De ansvariga myndigheterna skall utarbeta

 ett utlåtande och kommentarer till handlingarna

 i ärendet vad beträffar resultaten av de analy-

 tiska och farmakologisk-toxikologiska undersök-

 ningarna och de kliniska prövningarna för varje

 specialitet som innehåller en ny aktiv substans

 och som är föremål för ansökan om försäljnings-

 tillstånd i medlemsstaten för första gången.

 2. Så snart de meddelanden som avses i

 artikel 9 kommit in skall de ansvariga myndig-

 heterna omedelbart låta de berörda medlemssta-

 terna ta del av granskningsprotokoll tillsammans

 med sammanfattning av dokumentationen för en

 viss specialitet. Detta protokoll skall också

 tillställas kommittén när en fråga hänskjuts

 till den i enlighet med artikel 10. Utrednings-

 protokollet skall också tillställas de andra

 berörda medlemsstaterna och kommittén så snart

 ärendet hänskjuts till den i enlighet med den

 procedur som fastlagts i artikel 11. Alla

 granskningsprotokoll som översänts i enlighet

 med detta skall vara konfidentiella.

 De ansvariga myndigheterna skall uppdatera

 granskningsprotokollet så snart de har fått in

 uppgifter som är av betydelse för att bedöma

 effekten i förhållande till biverkningarna.

 Artikel 14

 1. När hänvisning görs till den procedur som

 beskrivs i denna artikel skall kommittén övervä-

 ga den aktuella frågan och avge ett motiverat

 utlåtande inom 60 dagar efter det datum då

 ärendet hänsköts till den.

 I de fall som avses i artikel 10 får den som

 ansvarar för försäljningen av den farmaceutiska

 specialiteten på egen begäran inkomma med en

 muntlig eller skriftlig förklaring innan kommit-

 tén avger sitt utlåtande. Kommittén får ut-

 sträcka fristen enligt föregående stycke för att

 ge sökanden tid att inkomma med sin muntliga

 eller skriftliga förklaring.

 I det fall som avses i artikel 11 kan den som

 ansvarar för försäljningen av den farmaceutiska

 specialiteten anmodas att inkomma med en muntlig

 eller skriftlig förklaring.

 160

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Kommitténs

 utlåtande skall ta sikte på

 skälen för den invändning som artikel 10.1 gett

 utrymme för och de skäl på vilka tillstånd till

 försäljning vägrats, tillfälligt dragits in

 eller återkallats i de fall som beskrivs i

 artikel 11.

 Kommittén skall omedelbart informera den

 berörda medlemsstaten eller de berörda med-

 lemsstaterna och den person som ansvarar för

 saluförandet av den farmaceutiska specialiteten

 om sin mening eller, i händelse av skiljaktiga

 meningar, om dess ledamöters meningar.

 3. Den berörda medlemsstaten eller de

 berörda medlemsstaterna skall inom 60 dagar

 besluta om vilka åtgärder som bör vidtas med

 anledning av kommitténs utlåtande efter motta-

 gandet av det meddelande som avses i andra

 stycket. De skall omedelbart underrätta kommit-

 tén om sina beslut.

 Artikel 15

 1. Kommissionen skall avge en rapport till

 rådet vartannat år om utfallet av den procedur

 som beskrivs i detta kapitel och dess effekter

 på handelsutbytet inom gemenskapen.

 2. Med ledning av erfarenheterna skall

 kommissionen senast inom fyra år efter att detta

 direktiv trätt i kraft tillställa rådet ett

 förslag till lämpliga åtgärder i syfte att

 avskaffa alla återstående hinder mot den fria

 rörligheten av farmaceutiska specialiteter.

 3. Rådet skall ta ställning till kommissio-

 nens förslag senast ett år efter att det av-

 givits.

 Artikel 4

Medlemsstaterna skall inom 24 månader efter kungörandet av detta

direktiv utfärda de lagar och andra författningar som krävs för

att tillämpa det och skall snarast underrätta komissionen härom.

 Ansökningar om försäljningstillstånd som lämnats in efter

utgången av den tidsfrist som angivits i första stycket måste

underkastas bestämmelserna i detta direktiv.

 Artiklarna 1 och 2 i detta direktiv skall i tillämpliga fall

utsträckas till att efter hand tillämpas på befintliga farmaceu-

tiska specialiteter vid slutet av den period som angivits i

artikel 39.2 i direktivet 75/319/EEG.

 Medlemsstaterna skall tillställa kommissionen texten till de

viktigare bestämmelser i det egna landets lagar som antagits

inom det område som berörs av detta direktiv.

 Artikel 5

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Luxemborg den 26 oktober 1983.

På rådets vägnar

 161

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1G. MORAITIS

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 162

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 22 december 1986

om ändring av direktiven 65/65/EEG om tillnärmning av bestämmel-

ser som fastställts genom lagar och andra författningar och som

gäller farmaceutiska specialiteter

 (87/21/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

 med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 3,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 4,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 5, och

 med beaktande av följande:

 Punkt 8, andra stycket i artikel 4 i rådets direktiv

65/65/EEG 6 efter senaste ändringen genom direktivet

83/570/EEG 7 föreskriver att bevis i olika former på

säkerheten och effekten hos en farmaceutisk specialitet får

framläggas i en ansökan om försäljningstillstånd, beroende på

den objektiva situationen för specialitet.

 Erfarenheten har visat att det är lämpligt att närmare preci-

sera de fall där resultaten av farmakologiska och toxikologiska

undersökningar eller resultat av kliniska prövningar inte be-

höver framläggas för att erhålla tillstånd till försäljning av

en farmaceutisk specialitet som i allt väsentligt är likartad

med en tillåten produkt och samtidigt säkerställa att innovativa

företag inte åsamkas nackdelar.

 Ytterligare detaljer vad gäller tillämpningen av nämnda be-

stämmelse har meddelats genom rådets direktiv 75/318/EEG av den

20 maj 1975 om tillnärmning av lagstiftningen inom medlemssta-

terna i fråga om analytiska, farmakologisk-toxikologiska och

kliniska undersökningsnormer och prövningsprotokoll i anslutning

till undersökning av farmaceutiska specialiteter 8 med de

ändringar som föreskrivits genom direktivet 87/19/EEG 9.

 Det finns däremot allmänpolitiska skäl mot att upprepa tidiga-

re undersökningar på människor eller djur om det inte föreligger

övergripande skäl att göra det.

 Det är också tillrådligt att göra förpackningarna för vissa

farmaceutiska specialiteter som är speciellt begärliga för

läkemedelsmissbrukare svårare

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

3 EGT nr C 293, 5.11.1984, s. 8. 4 EGT nr C 36, 17.2.1986, s. 152. 5 EGT nr C 160, 1.7.1985, s. 18. 6 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 7 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1. 8 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1. 9 Se s. 31 i detta nr av EGT.

 161

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1att känna

igen genom att upphäva skyldigheten att med en sär-

skild symbol märka den yttre förpackningen och behållaren till

farmaceutiska specialiteter vilka klassificerats såsom narkoti-

ka.

 Republiken Grekland, kungadömet Spanien och republiken Portu-

gal bör ges ytterligare tid att överföra detta direktiv för att

de i första hand skall kunna slutföra genomgången av äldre

farmaceutiska specialiteter i enlighet med artikel 39 i rådets

direktiv 75/319/EEG av den 20 maj 1975 om tillnärmning av be-

stämmelser som fastställts genom lagar eller andra författningar

och som gäller farmaceutiska specialiteter 1 och som

senast ändrats genom direktivet 83/570/EEG.

 Artikel 1

Direktivet 65/65/EEG ändras härmed såsom följer:

1. Punkt 8 i andra stycket av artikel 4 skall

 ersättas med följande text:

 ''''8. Resultat av:

 - fysikalisk-kemiska, biologiska eller mik-

 robiologiska undersökningar

 - farmakologiska och toxikologiska under-

 sökningar

 - kliniska prövningar.

 Dock skall med förbehåll för vad som gäller

 enligt lagstiftningen till skydd för industri-

 ell och kommersiell egendom

 a) sökanden inte åläggas att lägga fram

 resultat av farmakologiska och toxikolo-

 giska undersökningar eller resultat av

 kliniska prövningar om han kan visa:

 i) antingen att den farmaceutiska

 specialiteten i allt väsentligt

 är jämförbar med en produkt som

 godkänts i det land som berörs

 av ansökan och att den person

 som ansvarar för försäljningen

 av den ursprungliga farmaceu-

 tiska specialiteten lämnat sitt

 medgivande till att de farmako-

 logiska, toxikologiska och

 kliniska referenser som fram-

 lagts i den ursprungliga

 ansökan om försäljningstill-

 stånd används som stöd för den

 aktuella ansökan

 ii) eller, genom utförliga referen-

 ser till publicerad veten-

 skaplig litteratur som fram-

 lagts i enlighet med andra

 stycket artikel 1 i direktivet

 75/318/EEG, att beståndsdelen

 eller beståndsdelarna i den

 farmaceutiska specialiteten har

 en väletablerat medicinsk

 användning med erkänd effekt

 och en godtagbar säkerhet-

 162

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1marginal

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13.

 163

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1iii)eller

att den farmaceutiska

 specialiteten i allt väsentligt

 överensstämmer med en produkt

 som under minst sex år varit

 tillåten för försäljning inom

 gemenskapen i enlighet med

 gemenskapens gällande bestäm-

 melser och som säljs inom den

 medlemsstat där ansökan inläm-

 nats. Denna period skall ut-

 sträckas till 10 år i fråga om

 högteknologiska specialiteter

 in den mening som avses i del A

 i bilagan till direktivet

 87/22/EEG1 eller i fråga om ett

 läkemedel i den mening som

 avses i Del B i bilagan till

 samma direktiv, för vilken

 tillämpats den procedur som

 fastställts i dess artikel 2.

 Vidare får en medlemsstat ut-

 sträcka denna period till 10 år

 genom ett enda beslut som

 innefattar alla de produkter

 som saluförs inom medlemssta-

 tens territorium när den anser

 det nödvändigt med hänsyn till

 folkhälsan. Det står med-

 lemsstater fritt att inte till-

 ämpa den angivna sexårsperio-

 den efter det att ett patent

 som skyddar originalprodukten

 upphört att gälla.

 När den farmaceutiska specia-

 liteten är avsedd för ett annat

 terapeutiskt ändamål än det som

 angivits för den farmaceutiska

 specialiteten som försäljs

 eller om den är avsedd att

 administreras på annat sätt

 eller i andra doser, måste

 emellertid resultaten av

 lämpliga farmakologiska och

 toxikologiska undersökningar

 och/eller lämpliga kliniska

 prövningar läggas fram.

 b) I fråga om en ny farmaceutisk specialitet

 som innehåller kända substanser vilka

 hittills inte använts i kombination för

 terapeutiska ändamål skall resultaten av

 farmakologiska och toxikologiska under-

 sökningar och av kliniska prövningar som

 avser samma kombination ges in men det är

 inte anses nödvändigt att lämna in

 referenser för varje enskild beståndsdel.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 38.

 164

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Härmed

upphävs artikel 16.

 Artikel 2

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för

att följa detta direktiv senast den 1 juli 1987. De skall ome-

delbart underrätta kommissionen härom.

 Dock skall vad beträffar republiken Grekland, konungariket

Spanien och republiken Portugal den datum som angivits i första

stycket ersättas med den 1 januari 1992.

 165

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 3

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 22 december 1986

På rådets vägnar

G. SHAW

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 166

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 3 maj 1989

om ändring av direktiven 65/65/EEG, 75/318/EEG och 75/319/EEG om

tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar eller

andra författningar och som rör farmaceutiska specialiteter

 (89/341/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 i samråd med Europaparlamentet 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Det främsta syftet med alla föreskrifter som reglerar till-

verkningen, distributionen eller användningen av läkemedel måste

vara att värna om folkhälsan.

 Direktiven om tillnärmning av den lagstiftning som gäller

farmaceutiska specialiteter måste anpassas till de vetenskapliga

framstegen och ta hänsyn till de erfarenheter som uppnåtts sedan

de antagits för att därigenom säkerställa förbättrad kvalitet

och ökad säkerhet och effektivitet.

 I sina slutsatser av den 15 maj 1987 om förbättring av konsu-

menters användning av farmaceutiska specialiteter 4 har

rådet ansett att systemet med bipacksedlar, som åtföljer farma-

ceutiska specialiteter för humant bruk som försäljs inom gemen-

skapen, bör förbättras.

 Kvalitetsgarantierna för de läkemedel som tillverkas inom

gemenskapen bör upprätthållas genom att principerna om god

tillverkningssed för läkemedel följs oavsett produkternas slut-

liga destination.

 Kommissionen bör bemyndigas att i detalj definiera principerna

för god tillverkningssed för läkemedel i nära samarbete med

kommittén för tillnärmning av direktiven för att avlägsna tek-

niska hinder inom sektorn för farmaceutiska specialiteter.

 I enlighet med Europaparlamentets resolution av den 13 juni

1986 om export av läkemedel till tredje världen bör åtgärder

vidtas för att förbättra informationen till tredje land om

bestämmelserna och villkoren för användning av läkemedel inom

medlemsstaterna.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 36, 8.2.1988, s. 22. 2 EGT nr C 290, 14.11.1988, s. 128;

 EGT nr C 120, 16.5.1989. 3 EGT nr C 208, 8.8.1988, s. 64. 4 EGT nr C 178, 7.7.1987, s. 2.

 165

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1Tillämpningsområdet för direktivet 65/65/EEG 1, senast

ändrat genom direktivet 87/21/EEG 2, för direktivet

75/318/EEG 3 senast ändrat genom direktivet

87/19/EEG 4 och för andra direktivet

75/319/EEG 5, senast ändrat genom direktivet

83/570/EEG 6, bör utvidgas till att omfatta även andra

fabriksframställda läkemedel som hittills varit undantagna.

 Artikel 1

Direktivet 65/65/EEG ändras härmed såsom följer:

1. I titeln, inledningen och kapitlen II till V

 ersätts alla hänvisningar till ''''farmaceutisk

 specialitet'''' med ''''läkemedel''''.

2. I artikel 1 infogas följande punkter:

 ''''4. Magistrell beredning:

 Varje läkemedel som beretts på apotek enligt

 ett recept som utfärdats för en enskild pati-

 ent.

 5. Officinell beredning:

 Varje läkemedel som beretts på apotek enligt

 en farmakopéföreskrift och är avsett att

 säljas direkt till de patienter som betjänas

 av apoteket.''''

3. Artikel 2 ersätts med följande:

 ''''Artikel 2

 1. Kapitlen II till V skall gälla farmaceu-

 tiska specialiteter för humant bruk avsedda att

 försäljas inom medlemsstaterna.

 2. När en medlemsstat beviljar försäljnings-

 tillstånd för fabriks-framställda läkemedel som

 inte överensstämmer med definitionerna på en

 farmaceutisk specialitet, skall även kapitel II

 till V tillämpas på dessa.

 3. Kapitel II till V skall inte gälla:

 - läkemedel som beretts i enlighet med en magi-

 strell eller officinell föreskrift,

 - läkemedel avsedda för prövning i anslutning

 till forskning och utveckling,

 - mellanprodukter avsedda att bearbetats vidare

 av den som har tillstånd till tillverkning.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 2 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 36. 3 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1. 4 EGT L 15, 17.1.1987, s. 31. 5 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 6 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1.

 166

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 14.En

medlemsstat får, i enlighet med

 gällande lagstiftning och för att tillgodose

 speciella behov, undanta från att omfattas av

 kapitlen II till V läkemedel som tillhandahålls

 mot en spontan och i god tro avgiven beställning

 i enlighet med föreskrifter som lämnats av en

 behörig person inom hälso- och sjukvården att

 användas av hans patienter och under hans

 direkta personliga ansvar.''''

4. I artikel 4a görs ett tillägg med följande

 punkt:

 ''''6.6. särskilda försiktighetsmått för göra sig

 av med oanvända produkter eller avfallsämnen

 härrörande från sådana produkter, om så befinnes

 lämpligt.''''

5. I artikel 13 görs ett tillägg med följande

 punkt:

 ''''9. särskilda försiktighetsmått för att göra sig

 av med oanvända produkter eller avfallsämnen

 härrörande från sådana produkter, om så befinnes

 lämpligt.''''

6. I artikel 14 görs ett tillägg med följande femte

 strecksats:

 ''''- tillverkarens satsnummer.''''

 Artikel 2

I direktivet 75/318/EEG ersätts alla hänvisningar till ''''farma-

ceutiska specialiteter'''' med ''''läkemedel''''.

 Artikel 3

Direktivet 75/319/EEG ändras härmed såsom följer:

1. I artikel 4 ersätts b med följande:

 ''''b) får underkasta läkemedlet, dess utgångs-

 material och, om så befinnes nödvändigt,

 dess mellanprodukter eller andra be-

 ståndsdelar undersökning av ett statligt

 laboratorium eller ett laboratorium som

 är inrättat för detta ändamål, i syfte

 att säkerställa att de kontrollmetoder,

 som används av tillverkaren och som

 beskrivs i de uppgifter som åtföljer

 ansökan om försäljningstillstånd i enlig-

 het med artikel 4 andra stycket punkt 7 i

 direktivet 65/65/EEG, är tillfreds-

 ställande.''''

2. I artikel 6 ersätts sista stycket med följande:

 ''''En bipacksedel skall ingå i läkemedelsförför-

 packningen såvida inte all nödvändig information

 enligt denna artikel anges på själva behållaren

 eller den yttre förpackningen.''''

 167

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.Artikel

16.1 ersätts med följande:

 1. ''''Medlemsstaterna skall vidta alla lämpli-

 ga åtgärder för att säkerställa att läkemedel-

 stillverkning sker endast med särskilt

 168

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1tillstånd.

Sådant tillstånd till tillverkning

 skall krävas även i de fall läkemedlen är

 avsedda för export.''''

4. I artikel 19 läggs följande punkt till:

 ''''f) att rätta sig efter principerna och

 riktlinjerna för god tillverkningssed för

 läkemedel i enlighet med gemenskapens

 lagstiftning.''''

5. Följande artikel infogas:

 ''''Artikel 19a

 De principer och riktlinjer för god tillverk-

 ningssed för läkemedel som avses i artikel 19

 skall antas i form av ett direktiv riktat till

 medlemsstaterna, i enlighet med det förfarande

 som fastställts i artikel 2 c i direktivet

 75/318/EEG. Utförliga riktlinjer i överens-

 stämmelse med dessa principer kommer att publi-

 ceras av kommis-sionen och revideras när så

 anges nödvändigt med hänsyn till utvecklingen

 inom teknik och vetenskap.''''

6. I artikel 26 ersätts

 - första stycket med följande:

 ''''Den ansvariga myndigheten i den berörda med-

 lemsstaten skall genom upprepade inspektioner

 säkerställa att de rättsliga kraven i fråga om

 läkemedel uppfylls.'''',

 - följande stycke infogas:

 ''''Efter varje inspektion som avses i första

 stycket skall företrädarna för den ansvariga

 myndigheten rapportera i vad mån tillverkaren

 rättar sig efter de principer och riktlinjer

 för god tillverkningssed som fastställts i

 gemenskapens lagstiftning. Innehållet i denna

 rapport skall överlämnas till den tillverkare

 som varit föremål för inspektionen.''''

7. Följande artikel infogas:

 ''''Artikel 28a

 Medlemsstaterna skall på begäran av tillverka-

 ren, exportören eller myndigheterna i det

 importerande tredje landet intyga att en läkeme-

 delstillverkare innehar det tillstånd som avses

 i artikel 16.1. Sådant intyg skall utfärdas i

 enlighet med följande villkor:

 1. Medlemsstaterna skall ta hänsyn till de

 rådande administrativa förhållandena inom

 Världshälsoorganisationen.

 2. För läkemedel avsedda för export som

 redan tillåtits inom det egna landet

 skall medlemsstaterna tillhandahålla den

 sammanfattning av läkemedlets viktigare

 egenskaper som tillåtits i enlighet med

 artikel 4 b i direktivet 65/65/EEG.

 169

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.Om

tillverkaren inte har något försälj-

 ningstillstånd skall han tillställa de

 myndigheter, som har att utfärda det

 intyg som anges i första stycket en

 förklaring till varför inget försälj-

 ningstillstånd finns.''''

8. I artikel 30 läggs följande stycke till:

 ''''Efter skälig begäran skall medlemsstaterna utan

 dröjsmål överlämna de protokoll som avses i

 tredje stycket i artikel 26 till de ansvariga

 myndigheterna i en annan medlemsstat. Om den

 med-lemsstat som tillställts protokollen efter

 att ha tagit del av dem inte anser sig kunna

 godkänna de slutsatser som dragits av de an-

 svariga myndigheterna i den stat i vilken

 rapporten upprättats, skall den meddela de

 berörda ansvariga myndigheterna skälen till

 detta och ha rätt att begära ytterligare uppgif-

 ter. Medlemsstaterna skall sträva efter att nå

 enighet. Om så anses nödvändigt på grund av

 starka meningsskiljaktigheter skall en av de

 berörda medlemsstaterna underrätta kommissio-

 nen.''''

9. Följande stycken fogas till artikel 33:

 ''''2. Den person som ansvarar för försäljningen

 av ett läkemedel skall vara skyldig att utan

 dröjsmål delge de berörda medlemsstaterna varje

 åtgärd som han vidtagit för att dra in eller

 inte längre tillhandahålla en produkt och

 samtidigt uppge orsakerna till detta, om de

 sammanhänger med läkemedlets effekt eller är av

 betydelse för folkhälsan. Medlemsstaterna skall

 säkerställa att denna information kommer till

 kommissionens kännedom.

 3. Medlemsstaterna skall säkerställa att

 lämplig information om en åtgärd som vidtagits i

 enlighet med punkt 1 och 2 och som kan vara av

 betydelse för folkhälsan i tredje land utan

 dröjsmål kommer till Världshälsoorganisationens

 kännedom tillsammans med en kopia till kommit-

 tén.

 4. Kommissionen skall en gång om året

 publicera en förteckning över alla läkemedel som

 är förbjudna inom gemenskapen.''''

10. Första stycket i artikel 34 ändras härmed som

 följer:

 ''''Detta direktiv skall gälla läkemedel avsedda

 för människor inom de gränser som angivits i

 artikel 2 i direktivet 65/65/EEG.''''

 Artikel 4

1. Medlemsstaterna skall före den 1 januari 1992

vidta de åtgärder som krävs för att iaktta detta direktiv. De

skall utan dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

 170

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Ansökningar

 om försäljningstillstånd som lämnats

in efter den tidsfrist som angivits i punkt 1 måste stå i över-

ensstämmelse med detta direktiv.

3. Giltigheten av artiklarna 1, 2 och 3 skall i

tillämpliga fall

utvidgas till att efter hand omfatta befintliga läkemedel före

den 31 december 1992.

 Artikel 5

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 3 maj 198

På rådets vägnar

P. SOLBES

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 171

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1II

(Beslut, lagar m.m. som inte behöver offentliggöras)

RÅDET

RÅDETS DIREKTIV

av den 20 maj 1975

om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om analytiska, farma-

kologiska, toxikologiska, och kliniska normer och försöksplaner

vid prövning av farmaceutiska specialiteter.

 (75/318/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag, och

 med beaktande av följande:

 Den tillnärmning som påbörjades genom rådsdirektivet

65/65/EEG 1 av den 26 januari 1965 om tillnärmning av be-

stämmelser som fastställts genom lagar eller andra författningar

och myndighetsföreskrifter och som gäller farmaceutiska specia-

liteter skall fortsätta och genomförandet av principerna i det

direktivet skall säkerställas.

 Bland de olikheter som kvarstår är de som gäller kontrollen av

farmaceu-tiska specialiteter av grundläggande betydelse och

punkt 8 i artikel 4, andra stycket i det nämnda direktivet

kräver att ansökningar om tillstånd till försäljning av en

farmaceutisk specialitet skall åtföljas av uppgifter och doku-

ment i vilka redovisas resultaten av de undersökningar och

prövningar som genomförts av dessa produkter.

 Normer och prövningsplaner över hur farmaceutiska speciali-

teter skall undersökas och prövas är ett effektivt led i kon-

trollen av dessa produkter och därmed också till skydd för

folkhälsan. Genom att tillämpa enhetliga regler för hur dessa

undersökningar och prövningar skall genomföras, hur akterna

skall sammanställas och hur ansökningarna skall granskas under-

lättas den fria rörligheten av farmaceutiska specialiteter.

 Genom att anta samma normer och prövningsplaner i alla med-

lemsstater får alla ansvariga myndigheter möjlighet att fatta

sina beslut med ledning av enhetliga undersökningar och enligt

enhetliga kriterier, vilket kommer att bidra till att undvika

skillnader i bedömningen.

 De fysikalisk-kemiska, biologiska eller mikrobiologiska under-

sökningar som föreskrivits i artikel 4 punkt 8, andra stycket i

direktivet 65/65/EEG

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65.

 171

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1hänger nära

samman med punkterna 3, 4, 6 och 7 i samma stycke,

varför det är nödvändigt att närmare ange vilka uppgifter som

måste lämnas enligt dessa punkter.

 Bedömningen av undersökningarnas kvalitet är avgörande. Därför

måste undersökningar som utförs i enlighet med dessa bestämmel-

ser bedömas utan hänsyn till vilken nationalitet de experter har

som utför dem eller i vilket land de utförs.

 Begrepp sådana som ''''skadlighet'''' och ''''terapeutisk effekt'''' i

artikel 5 i direktivet 65/65/EEG kan endast bedömas i förhållan-

de till varandra och har endast en relativ betydelse, beroende

på utvecklingen av den vetenskapliga kunskapen och den avsedda

användningen av den farmaceutiska specialiteten. Av den doku-

mentation som skall medfölja ansökan om försäljningstillstånd

skall framgå i vad mån terapeutiska effekter uppväger de poten-

tiella riskerna. Om så inte är fallet måste ansökan avslås.

 Bedömningen av ''''skadlighet'''' och ''''terapeutisk effekt'''' kan komma

att ändras som en följd av nya upptäckter, varför normer och

prövningsplaner måste ändras med vissa mellanrum för att an-

passas till vetenskapliga framsteg.

 Artikel 1

Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att

säkerställa att de uppgifter och dokument som måste åtfölja

ansökan om tillstånd att sälja en farmaceutisk specialitet

enligt punkterna 3, 4, 6, 7 och 8 i artikel 4, andra stycket i

direktivet 65/65/EEG lämnas in av de berörda personerna enligt

bilagan till detta direktiv.

 I de fall hänvisning görs till publicerade data i enlighet med

punkt 8 a och b i artikel 4 andra stycket i nämnda direktiv

skall bestämmelserna i samma direktiv tillämpas på motsvarande

sätt.

 Artikel 2

Oavsett bestämmelserna i andra direktiv om farmaceutiska specia-

liteter skall medlemsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder för

att se till att de ansvariga myndigheterna granskar de uppgifter

och dokument som bifogats som stöd för ansökningarna om försälj-

ningstillstånd i enlighet med de kriterier som angivits i bila-

gan till detta direktiv.

 Artikel 3

Medlemsstaterna skall inom 18 månader efter att detta direktiv

kungjorts låta de bestämmelser som krävs för att följa detta

direktiv träda i kraft och skall omgående underrätta kommis-

sionen om detta.

 Medlemsstaterna skall se till att kommissionen får ta del av

texten till de viktigare bestämmelser i det egna landets lag-

stiftning som antagits inom det område som berörs av detta

direktiv.

 172

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 4

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Upprättat i Bryssel den 20 maj 1975

På rådets vägnar

R. RYAN

Ordförande

 ÄÄÄÄÄ

 173

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1BILAGA

DEL 1

FYSIKALISK-KEMISKA, BIOLOGISKA ELLER MIKROBIOLOGISKA

UNDERSÖKNINGAR AV FARMACEUTISKA SPECIALITETER

A. KVALITATIVA OCH KVANTITATIVA UPPGIFTER OM BESTÅNDSDELARNA

De uppgifter och dokument som måste åtfölja ansökan om försälj-

nings-tillstånd enligt punkt 3 i artikel 4, andra stycket i

direktivet 65/65/EEG, skall ställas samman enligt följande

anvisningar.

1. ''''Kvalitativa uppgifter'''' om samtliga bestånds-

 delar i den farmaceutiska specialiteten skall

 avse beteckningen på eller arten av:

 - den eller de aktiva substanserna

 - hjälpsubstanser, oavsett art eller mängd,

 däribland färg-ämnen, konserveringsmedel,

 stabilisatorer, förtjocknings-medel, emul-

 gatorer, smakämnen och aromämnen etc

 - beståndsdelar avsedda att förtäras eller på

 annat sätt administreras till patient, vilka

 ingår i den farmaceutiska specialitetens hölje

 såsom kapslar, gelatinkaspla, oblatkapslar och

 rektalkapslar etc.

 Dessa uppgifter skall kompletteras med alla relevanta upp-

gifter i fråga om läkemedelsbehållaren och, i tillämpliga fall,

om dess förslutningsanordning.

2. Den ''''gängse terminologi'''' som skall användas vid

 beskrivningen av beståndsdelarna i farmaceutiska

 specialiteter skall, oavsett övriga bestämmelser

 i artikel 4.3, andra stycket i direktivet

 65/65/EEG, avse:

 - för substanser som är upptagna i den Europeis-

 ka farmakopén - eller, om så inte är fallet, i

 den nationella farmakopén i någon av medlem-

 staterna - den beteckning som används i rubri-

 ken överst i monografin tillsammans med hän-

 visning till berörd farmakopé,

 - för andra substanser, det internationella

 generiska namn som rekommenderats av Värld-

 shälsoorganisationen, eventuellt åtföljt av

 annat generiskt namn eller, om inget sådant

 finns, den exakta vetenskapliga beteckningen;

 försubstanser som saknar internationellt

 generiskt namn eller exakt vetenskaplig be-

 nämning skall utgångsmaterialet och fram-

 ställningssättet beskrivas med utgångs-punkt

 från hur och av vad de är tillverkade i til-

 lämpliga fall tillsammans med övriga relevanta

 detaljer

 - vad beträffar färgämnen, deras beteckning

 genom den ''''E''''-kod som de tilldelats i ett

 kommande rådsdirektiv om tillnärmning av

 medlemsstaternas bestämmelser om färgämnen som

 godkänts för användning i farmaceutiska speci-

 aliteter.

 174

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.Vad

gäller ''''kvantitativa uppgifter'''' om de

 verksamma beståndsdelarna i en farmaceutisk

 specialitet måste, beroende på den aktuella

 bered-ningsformen, för varje aktiv substans

 anges vikten eller antalet internationella

 enheter, antingen per dosenhet eller per vikt-

 eller volymsenhet.

 Denna information skall kompletteras:

 - i fråga om injektionspreparat, med den vikt-

 mängd av varje aktiv substans som enhetsbe-

 hållaren innehåller, med hänsyn tagen till den

 användbara volymen av produkten

 - i fråga om farmaceutiska specialiteter avsedda

 att ges droppvis, med den viktmängd av den

 aktiva substansen som ingår i det antal drop-

 par som svarar mot en medeldos

 - i fråga om siraper, emulsioner, granulat och

 andra beredningsformer som är avsedda att

 tillföras i uppmätta mängder, med viktmängden

 av varje aktiv ingrediens per uppmätt mängd.

Aktiva innehållsämnen som föreligger i form av föreningar eller

derivat skall anges kvantitativt genom totalvikten och, om så är

nödvändigt eller är relevant, genom vikten av den aktiva delen

eller delarna av molekylen (i fråga om kloramfenikolpalmitat

skall t ex skall vikten av estern och den motsvarande vikten

kloramfenikol anges).

Aktiviteten hos substanser som inte är kemiskt definierade och

om vilka det föreligger otillräcklig bibliografisk information,

skall uttryckas i biologiska enheter på ett sätt som ger otvety-

dig information om substansernas aktivitet.

 B. BESKRIVNING AV FRAMSTÄLLNINGSMETOD

Den ''''korta beskrivning av framställningsmetoden'''' som som skall

ingå i ansökan om försäljningstillstånd enligt punkt 4 i artikel

4, andra stycket, i direktivet 65/65/EEG skall utformas så att

den ger en adekvat samman-fattning av de tillvägsgångssätt som

har använts.

Av denna anledning skall den minst omfatta:

- omnämnande av de olika stegen i tillverknings-

 processen så att det går att bedöma om de

 tillvägagångssätt som använts vid framställ-

 ningen kan ha medfört någon ogynnsam förändring

 av beståndsdelarna

- vid kontinuerlig tillverkning, fullständiga

 uppgifter om de försiktighetsmått som vidtagits

 för att se till att den färdiga produkten är

 homogen

- den faktiska tillverkningsprocessen med mäng-

 duppgifter för alla substanser som används,

 varvid dock i fråga om hjälpsubstanser, i den

 mån läkemedelsformen kräver sådana, endast

 ungefärliga mängder behöver uppges; varje

 substans som kan försvinna under till-verknings-

 processens gång skall omnämnas

- uppgifter om på vilka stadier i tillverkningen

 175

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1prover skall

tas för processkontroll, när andra

 data i den dokumentation som ingår i registre-

 ringsansökan visar att sådan kontroll är nödvän-

 diga som ett led i kvalitetskontrollen av den

 farmaceutiska specialiteten.

 176

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1C. KONTROLL

AV UTGÅNGSMATERIAL

I detta avsnitt avses med ''''utgångsmaterial'''' alla beståndsdelar

som ingår i specialiteten och, om så är nödvändigt, det hölje

som avses i avsnitt A, punkt 1 ovan.

 De uppgifter och dokument som ingår i ansökan om försäljnings-

tillstånd enligt punkterna 7 och 8 i artikel 4, andra stycket i

direktivet 65/65/EEG, skall innefatta resultaten av undersök-

ningar som utförts i anslutning till kvalitetskontrollen för

samtliga använda beståndsdelar. Dessa skall ställas samman

enligt följande anvisningar:

1. Utgångsmaterial som är upptagna i farmakopéer

Monografierna i den Europeiska farmakopén skall gälla för alla

substanser som förekommer där.

 För övriga substanser kan varje medlemsstat i fråga om pro-

dukter som framställts inom det egna landet kräva att de skall

motsvara kraven i den nationella farmakopén.

 Beståndsdelar som uppfyller kraven i den Europeiska farmako-

pén eller någon av medlemsstaternas farmakopé skall anses

uppfylla kraven i punkt 7 i artikel 4, andra stycket i direkti-

vet 65/65/EEG på ett tillfredsställande sätt. I detta fall får

beskrivningen av analysmetoderna ersättas med en utförlig hän-

visning till ifrågavarande farmakopé.

 Dock gäller att när ett utgångsmaterial som är upptaget i den

Europeiska farmakopén eller i den nationella farmakopén hos en

medlemsstat har fram-ställts enligt en metod som kan ge upphov

till föroreningar vilka inte nämns i farmakopémonografin, skall

dessa föroreningar och de maximalt tillåtna halterna av dessa

uppges samtidigt som en lämplig undersökningsmetod skall anges.

 Hänvisning till farmakopéer i tredje land kan tillåtas i

sådana fall där substansen varken är beskriven i den Europeiska

eller i den berörda natio-nella farmakopén; i så fall skall

monografin översändas, om så krävs med en översättning som

sökanden ansvarar för.

 Färgämnen skall alltid uppfylla kraven i ett kommande råds-

direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas regler om färgämnen

som är godkända för användning i farmaceutiska specialiteter.

 När det gäller rutinundersökningar av varje tillverkningssats

av utgångsmaterial skall endast den del av farmakopén som avser

kvalitets-kontroller (renhet och halter) vara obligatorisk. Hela

skalan av identitetskontroller behöver inte nödvändigtvis ut-

föras när de som har utförts medger en invändningsfri karakteri-

sering. Om så är fallet skall hänvisningen till farmakopémonog-

rafin enligt ovan innefatta uppgifter om detta för-hållande.

 Om specifikationerna för någon substans enligt monografin i

den Europeiska farmakopén eller en medlemsstats farmakopé inte

är tillräckliga för att säkerställa substansens kvalitet, kan

den ansvariga myndigheten kräva mer relevanta specifikationer

från den som skall ansvara för försäljningen av specialiteten.

2. Utgångsmaterial som inte är upptagna i en farmakopé

Beståndsdelar som inte är upptagna i någon farmakopé skall

beskrivas i form av en monografi under följande rubriker:

a) Namn på substansen enligt anvisningarna i

 avsnitt A, punkt 2, skall kompletteras med

 uppgift om varje handelsnamn eller vetenskapliga

 synonymer.

 177

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1b)Beskrivningen av substansen utformad på liknande

 sätt som i ett beskrivande avsnitt i den Euro-

 peiska farmakopén, skall åtföljas av erforderli-

 ga förklarande detaljer, med särskilt angivande

 av den molekylära strukturen när så är lämpligt.

 Den måste i så fall åtföljas av en kort be-

 skrivning av syntesmetoden. Om substanserna

 endast kan beskrivas med hjälp av framställ-

 ningsmetoden, måste beskrivningen vara tillräck-

 ligt utförlig för att karakterisera en substans

 som är konstant både med avseende på samman-

 sättning och verkan.

c) Identifieringsmetoder får redovisas i form av en

 fullständig redogörelse för hur substansen

 framställs och i form av undersökningar som bör

 utföras rutinmässigt.

d) Undersökningar på renhet skall beskrivas i

 relation till summan av förutsebara förore-

 ningar, särskilt de som kan ha en skadlig effekt

 och, om så är nödvändigt, de som med hänsyn till

 den kombination av substanser som avses i

 ansökan om försäljningstillstånd, kan ha en

 negativ inverkan på den farmaceutiska speciali-

 tetens stabilitet eller störa analysresultat.

e) Analystekniken måste beskrivas tillräckligt

 utförligt för att kunna upprepas på begäran av

 de ansvariga myndigheterna vid kontrollunder-

 sökningar. Alla speciella apparater eller den

 särskilda utrustning som kommer i fråga skall

 beskrivas tillräckligt utförligt, eventuellt med

 bifogande av diagram. Uppgift skall lämnas om

 reagensens samman-sättning och framställnings-

 metod, om detta är nödvändigt.

 Metodens standardfel, dess tillförlitlighet

 och gränserna för godkännande av resultatet

 skall anges och vid behov förklaras. För kom-

 plexa substanser av vegetabiliskt eller anima-

 liskt ursprung måste en distinktion göras mellan

 fall där flera farmakologiska verkningar nödvän-

 diggör en kemisk, fysikalisk eller biologisk

 kontroll av de viktigaste beståndsdelarna och

 fall som omfattar produkter innehållande en

 eller flera grupper av ämnen med likartad verkan

 och för vilka en samlad analysmetod kan godtas.

f) Eventuella särskilda försiktighetsmått som kan

 vara nödvändiga vid lagring av utgångsmaterial

 och, om så behövs, hållbarhetstid skall anges.

D. KONTROLL AV MELLANPRODUKTERNA UNDER TILLVERKNINGSPROCESSEN

De uppgifter och den dokumentation som enligt artikel 4, andra

stycket, punkt 7 och 8 i direktivet 65/65/EEG skall åtfölja

ansökan om försälj-ningstillstånd skall omfatta upplysningar om

de kontroller som görs av mellanprodukterna under tillverkning-

ens gång i syfte att säkerställa likformighet i tillverknings-

processen och i fråga om produktens tekniska egenskaper.

 Dessa analyser är väsentliga för att säkerställa att den

farmaceutiska specialitetens sammansättning överensstämmer med

deklarationen, när en sökande undantagsvis visar upp en ana-

 178

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1lysmetod för

kontroll av den färdiga produkten som inte omfattar

haltbestämning av samtliga aktiva substanser eller av samtliga

hjälpsubstanser som omfattas av samma krav som de aktiva sub-

stanserna.

 Detsamma gäller när kontrollen av den färdiga produktens

kvalitet är avhängig av processkontrollen, särskilt i de fall då

substansen huvud-sakligen definieras genom framställningssättet.

 E. KONTROLL AV DEN FÄRDIGA PRODUKTEN

De uppgifter och den dokumentation som enligt artikel 4, andra

stycket, punkt 7 och 8 i direktivet 65/65/EEG skall åtfölja

ansökan om försälj-ningstillstånd skall omfatta uppgifter om de

kontroller som skall göras av den färdiga produkten. De skall

redovisas enligt följande anvisningar:

1. Allmänna kännetecken för de olika läkemedelsfor-

 merna

Vissa undersökningar med avseende på produktens allmänna känne-

tecknen, som kan utföras under tillverkningens gång, skall

alltid ingå i kontrollen av slutprodukten.

 Som en vägledning och med reservation för eventuella kommande

krav i den Europeiska farmakopén eller medlemsstaternas natio-

nella farmakopéer anges under punkt 5 nedan de allmänna känne-

tecken som skall uppges för de olika läkemedelsformerna.

 Dessa undersökningar skall i tillämpliga fall avse kontroll av

medelvikter med största tillåtna avvikelser för mekaniska,

fysikaliska eller mikro-biologiska undersökningar, organoleptis-

ka kännetecken såsom klarhet, färg och smak samt fysikaliska

kännetecken, såsom täthet, pH, brytningsindex etc. För vart och

ett av dessa kännetecken skall sökanden ange de normer och

toleranser som gäller i varje särskilt fall.

2. Identifiering och haltbestämning av den eller de

 verksamma beståndsdelarna

Beskrivningen av de metoder som skall användas för analys av den

färdiga produkten skall vara tillräckligt ingående, så att de

lätt kan upprepas, ange tillvägagångssätten för identifiering

och haltbestämning av den eller de verksamma beståndsdelarna,

antingen i ett representativt prov från tillverkningssatsen

eller i ett antal dosenheter som analyserats individuellt.

 Genomgående gäller att metoderna måste vara uppdaterade i

fråga om vetenskaplig standard och innefatta förklaringar om

analysmetodens standardfel och tillförlitlighet samt om de

maximalt tillåtna avvikelserna.

 I vissa undantagsfall med särskilt komplexa blandningar, där

en haltbestämning av verksamma beståndsdelar som ingår i stort

antal eller föreligger i ringa mängd skulle kräva mycket kompli-

cerade undersökningar, något som skulle vara svårt att genomföra

för alla tillverkningssatser, kan haltbestämning av en eller

flera verksamma beståndsdelar utelämnas på det uttryckliga

villkoret att sådana analyser utförs på mellansteg i tillverk-

ningsprocessen. Detta undantag får inte utsträckas till att

omfatta karakteriseringen av ifrågavarande substanser. Detta

förenklade tillvägagångssätt skall kompletteras med en metod för

kvantitativ bestämning som möjliggör för den ansvariga myndig-

heten att försäkra sig om att den farmaceutiska specialitetens

sammansättning överensstämmer med den uppgivna deklarationen

 179

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1efter det att

 den har börjat säljas.

 En bestämning av den biologiska aktiviteten är obligatorisk

när fysikalisk-kemiska metoder inte är tillräckliga för att ge

ett tillfredställande besked om produktens kvalitet.

 När uppgifterna enligt B visar att en betydande översatsning

av en verksam beståndsdel gjorts vid tillverkningen av den

farmaceutiska specialiteten, skall beskrivningen av kontrollme-

toden för den färdiga produkten i tillämpliga fall innefatta den

kemiska, och om så behövs, den toxikologisk-farmakologiska

undersökningen av de förändringar som ifrågavarande beståndsdel

har undergått samt, om möjligt, en karakterisering eller haltbe-

stämning av nedbrytningsprodukterna.

3. Identifiering och kvantitativ bestämning av

 hjälpsubstanserna

Om möjligt skall hjälpsubstanserna åtminstone underkastas karak-

täriserande undersökningar.

 Metoden som föreslås för identifiering av färgämnen måste

kunna göra det möjligt att kontrollera att dessa ämnen är upp-

förda på den lista som kommer att ingå som bilaga till ett

kommande rådsdirektiv om till-närmning av medlemsstaternas

lagstiftning om färgämnen som får användas i farmaceutiska

specialiteter.

 En kontroll mot det högsta tillåtna gränsvärdet är obligato-

riskt för hjälpsubstanser som omfattas av regler om giftiga

ämnen eller som ingår som konserveringsmedel, medan haltbe-

stämning är obligatorisk för beståndsdelar som kan antas påverka

fysiologiska funktioner.

4. Test på oskadlighet

Utöver de toxikologisk-farmakologiska undersökningar som redovi-

sats tillsammans med ansökan om försäljningstillstånd skall de

analytiska uppgifterna innefatta dokumentation som visar att

produkten är oskadlig (inte uppvisar onormal toxicitet) eller

uppgifter om lokal tolerans hos djur, i de fall sådan kontroll

måste utföras rutinmässigt för att säkerställa produktens kvali-

tet.

 180

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 15.Allmänna

egenskaper som skall prövas systema-

 tiskt på slutprodukten beroende på läkemedels-

 form

Följande krav har uppställts som en vägledning och med reserva-

tion för eventuella kommande bestämmelser i den Europeiska

farmakopén eller i medlemsstaternas nationella farmakopéer; så t

ex skall mikrobiologisk kontroll av preparat som är avsedda att

tillföras peroralt ske i överensstämmelse med föreskrifterna i

den Europeiska farmakopén.

Tabletter och piller: färg, vikt och tillåtna dosvariationer, om

så erfordras sönderfallstid med angivande av den använda be-

stämningsmetoden.

Dragerade tabletter: färg, sönderfallstid med angivande av

bestämnings-metod, de färdiga tabletternas vikt, tablettkärnans

vikt samt tillåten variation per dosenhet.

Kapslar och gelatinkapslar: färg, sönderfallstid med angivande

av den använda bestämningsmetoden, innehållets utseende och vikt

samt tillåten variation per dosenhet.

Enterodragerade preparat (tabletter, kapslar, gelatinkapslar,

granulat): förutom de särskilda kraven för den ifrågavarande

läkemedelsformen - resistenstid i konstgjord magsaft jämte

använd bestämningsmetod, sönderfallstid i konstgjord tarmsaft

jämte den använda bestämningsmetoden.

Preparat försedda med särskilt skyddsöverdrag (tabletter, kaps-

lar, gelatinkapslar, granulat): förutom de särskilda kraven för

den ifrågavarande läkemedelsformen, kontroll av höljets effekti-

vitet med hänsyn till den avsedda användningen.

Preparat med gradvis frisättning av de aktiva substanserna:

förutom de särskilda kraven för den ifrågavarande läkemedels-

formen, krav be-träffande den gradvisa frisättningen med an-

givande av den använda bestämningsmetoden.

Avdelade pulver i kapslar, påsar och oblatkapslar: innehållets

art och vikt samt dosvariationer.

Injektionspreparat: färg, nominell volym och tillåtna variatio-

ner från denna volym; pH, lösningens klarhet, gränser för parti-

kelstorlek i suspensioner, sterilitetstest med beskrivning av

testmetoder; med undantag av speciella fall, kontroll av frihet

från pyrogener - med beskrivning av metoden - för preparat som

skall ges i enskilda doser på 10 ml eller däröver.

Torrampuller: mängd per ampull och godtagbar dosvariation; krav

på sterilitet och kontroll härav.

Drickampuller: färg, utseende, nominell volym och godtagbar

dosvaria-tion.

Salvor, krämer etc.: färg och konsistens; vikt och tillåtna

avvikelser; typ av läkemedelsbehållare; i vissa fall mikro-

biologisk kontroll.

Suspensioner: färg, i fall av bottensats möjlighet att återstäl-

la suspensionen.

Emulsioner: färg, typ, stabilitet.

Suppositorier och vagitorier: färg, vikt med godtagbar viktvari-

ation, smälttemperatur eller sönderfallstid med angivande av

 181

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1bestämningsmetod.

Aerosoler: beskrivning av behållare och ventil med angivande av

dos per tryckning samt tillåtna gränser för partikelstorlek, om

produkten är avsedd för inandning.

Ögondroppar, ögonsalvor, ögonbad: färg, utseende; sterilitets-

kontroll med beskrivning av den använda metoden, i tillämpliga

fall klarhet samt tillåtna gränser för partikelstorlek i suspen-

sionerna, bestämning av pH.

Siraper, vattenlösningar etc.: färg, utseende.

 F. HÅLLBARHETSUNDERSÖKNINGAR

De uppgifter och den dokumentation som enligt artikel 4, andra

stycket, punkt 6 och 7 i direktivet 65/65/EEG måste åtfölja

ansökan om för-säljningstillstånd skall uppfylla följande krav:

En redogörelse skall lämnas över de undersökningar enligt vilka

håll-barhetstiden har fastställts.

 När det färdiga läkemedlet kan ge upphov till toxiska sönder-

fallsprodukter måste sökanden deklarera dessa och anvisa metoder

för karakterisering och analys.

 Konklusionerna skall innefatta de analysresultat som legat

till grund för beräkningen av hållbarhetstiden under normala

eller, när så är lämpligt, under särskilda lagringsbetingelser.

 En studie av interaktionen mellan läkemedlet och behållaren

skall redovisas om risk anses föreligga för en sådan interak-

tion, särskilt i fråga om injektionspreparat eller aerosoler

avsedda för invärtes bruk.

DEL 2

TOXIKOLOGISKA OCH FARMAKOLOGISKA UNDERSÖKNINGAR

De uppgifter och den dokumentation som enligt artikel 4, andra

stycket, punkt 8 i direktivet 65/65/EEG måste åtfölja ansökan om

registrering skall uppfylla de krav som uppställts i kapitel I

och II nedan.

KAPITEL I

UTFÖRANDE AV UNDERSÖKNINGARNA

A. INTRODUKTION

Av de toxikologiska och farmakologiska undersökningarna måste

framgå:

1. den potentiella toxiciteten hos läkemedlet och dess eventuel-

la farliga och oönskade toxiska effekter när det användes för

människor enligt

 182

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1föreskrift.

Den betydelse som dessa effekter skall tillmätas

skall bedömas med hänsyn till hur allvarligt det sjukdomstill-

stånd är som skall behandlas.

2. läkemedlets farmakologiska egenskaper både i kvalitativt och

kvantitatvt avseende i relation till dess föreslagna användning

på människor. Alla resultat måste vara tillförlitliga och all-

mängiltiga. När så är lämpligt skall matematiska och statistiska

metoder användas vid planeringen av försöken och vid utvärde-

ringen av resultaten.

 Dessutom är det nödvändigt att delge de läkare som skall

utföra den kliniska prövningen uppgifter om läkemedlets använd-

barhet vid sjukdomsbehandling.

B. TOXICITET

1. Toxicitet efter tillförsel av en enstaka dos (akut toxici-

tet)

Med undersökning av akut toxicitet avses en kvalitativ och

kvantitativ studie av de toxiska reaktioner som kan uppträda

efter tillförsel av en enstaka dos av den aktiva substansen

eller av de substanser som ingår i den farmaceutiska specialite-

ten och i de proportioner i vilka de ingår.

 Om möjligt bör läkemedlet underkastas undersökning av akut

toxicitet i bruksfärdig form.

 Denna studie skall omfatta de symtom som observeras och de

lokala reaktioner som kan uppträda. Om möjligt bör LD50-värdet

med kon-fidensgränser (95%) bestämmas. Observationstiden för

försöksdjuren skall bestämmas av föresöksledaren och skall

omfatta minst en vecka.

 Undersökningen av akut toxicitet måste utföras på minst två

djurarter av känd härkomst och normalt skall minst två olika

administrationsvägar användas, varav ett skall vara detsamma som

för den föreslagna använd-ningen för människor och det andra ett

sätt som säkerställer systemisk absorption av substansen. Denna

undersökning måste utföras på samma antal djur av han- som av

honkön.

 I fråga om aktiva substanser i kombination måste undersökning-

en utföras på ett sådant sätt att det kan fastställas om det

föreligger potentiering eller ej eller om nya toxiska effekter

uppträder.

2. Toxicitet vid upprepad dosering (subakut eller kronisk toxi-

citet)

Undersökningarna av toxiciteten vid upprepad dosering är avsedda

att påvisa de fysiologiska och/eller patologiska förändringar

som kan framkallas genom upprepad administration av den aktiva

substansen eller den kombination av aktiva substanser som är

föremål för undersökning och att fastställa sambandet mellan

dessa förändringar och doseringen.

 I allmänhet är det önskvärt att utföra två undersökningar: en

av korttidsstudie omfattande två till fyra veckor och en lång-

tidsstudie. Längden av den senare måste avpassas efter den

avsedda kliniska användningen. Dess syfte skall vara att på

experimentell väg fastställa det icke-toxiska dosintervallet för

läkemedlet och normalt skall studien pågå i tre till sex måna-

 183

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1der.

 I fråga om farmaceutiska specialiteter som skall administreras

endast vid enstaka tillfällen till människor skall ett enda

försök med en längd av två till fyra veckor utföras.

 Om den ansvarige försöksledaren emellertid med hänsyn till den

före-slagna användningstiden på människa väljer att låta studien

pågå en längre eller kortare tid än vad som angivits ovan, skall

han motivera detta.

 Motivering skall även ges för valet av dosering.

 Toxicitetsundersökningar vid upprepad dosering skall utföras

på två olika däggdjursarter, av vilka en måste vara en icke-

gnagare. Administrations-vägen skall väljas med hänsyn tagen

till det terapeutiska syftet och möjligheterna till systemisk

absorption. Doseringsmetod och -frekvens skall tydligt anges.

 Den högsta dosen bör sättas tillräckligt högt för att skadliga

verkningar skall framträda. De lägre doserna skall göra det

möjligt att bestämma hur väl djuret tolererar läkemedlet.

 Om möjligt och alltid vid försök på små gnagare skall försöken

och kontrollprocedurerna utformas med hänsyn till det aktuella

problemets vidd och möjligheten att fastställa konfidensgränser.

 Utvärderingen av de toxiska effekterna skall baseras på obser-

vationer av beteende, tillväxt, hematologiska och biokemiska

undersökningar, särskilt sådana som berör utsöndringsmekanismer-

na och dessutom på obduktions-fynd och tillhörande histologiska

data. Valet och omfattningen av varje grupp av undersökningar

skall anpassas till den djurart som användes och den aktuella

vetenskapliga kunskapen.

 När det gäller nya kombinationer av kända substanser som har

under-sökts i enlighet med bestämmelserna i detta direktiv får

långtidsstudierna, med undantag för de fall där undersökningarna

av akut och subakut toxicitet visat förekomst av potentiering

eller nya toxiska effekter, modifieras på lämpligt sätt av

försöksledaren, samtidigt som skälen för en sådan åtgärd skall

redovisas. Substanser som har visats vara säkra genom vidsträckt

användning under minst tre år vid klinisk behandling av männi-

skor och vid kliniska prövningar skall behandlas på samma sätt

som kända substanser som redan har undersökts i enlighet med

dessa normer och försöksplaner.

 Ett hjälpämne som används för första gången i läkemedel skall

behandlas som en aktiv beståndsdel.

 C. TOXISK EFFEKT PÅ FOSTRET

Denna undersökning omfattar påvisande av toxiska och i synnerhet

tera-togena effekter som observerats hos fostret efter att den

undersökta substansen tillförts hondjuret under dräktigheten.

 Även om dessa undersökningar hittills haft endast begränsat

värde vad gäller möjligheten att förutsäga sådana effekter genom

att överföra resultaten till människa, anses de ge viktiga

upplysningar i de fall resultaten visar sådana effekter som

resorption av foster och andra avvikelser.

 184

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Att

utelämna dessa undersökningar, antingen därför att den

farma-ceutiska specialiteten i normala fall inte kommer att

användas av kvinnor i fertil ålder eller av andra skäl måste ges

en tillfredsställande motivering.

 Dessa undersökningar skall utföras på minst två djurarter: en

kaninstam som är känslig för kända teratogena substanser och

råttor eller möss (med angivande av stam) eller, om så är lämp-

ligt, på någon annan djurart.

 Den detaljerade försöksuppläggningen (antal djur, vilka mäng-

der som tillförts, dosernas fördelning över tiden och kriterier-

na för utvärdering av resultaten) skall anpassas till den veten-

skapliga kunskapen vid den tid när ansökan lämnas in och vilken

statistisk signifikansnivå som krävs för resultaten.

D. UNDERSÖKNING AV EFFEKT PÅ

FORTPLANTNINGSFUNKTIONEN

Om resultaten av andra undersökningar avslöjar någonting som

tyder på skadliga effekter på avkomman eller någon störning av

den hanliga eller honliga fortplantningsförmågan, skall detta

utredas genom lämpliga undersökningar.

E. CANCERFRAMKALLANDE EFFEKT

Stor vikt skall läggas vid undersökningar för att avslöja can-

cer-framkallande effekter i fråga om substanser:

1. som uppvisar nära kemisk släktskap med sub-

 stanser om vilka man vet att de kan framkalla

 cancer eller med substanser som underlättar

 uppkomst av sådan effekter.

2. som har gett upphov till misstänkta förändringar

 under undersök-ningarna av toxicitet vid lång-

 varig tillförsel.

 Sådana undersökningar kan också krävas i fråga om substanser

som skall ingå i farmaceutiska specialiteter som kan förväntas

bli tillförda regelbundet under långa perioder av patientens

liv.

 F. FARMAKODYNAMIK

Denna rubrik innefattar variationer i de fysiologiska funktio-

nerna som orsakats av substansen, oavsett om dessa funktioner är

normala eller har modifierats på experimentell väg.

 Dessa studier skall planeras utifrån två klart skilda utgångs-

punkter.

 För det första skall de verkningar som den terapeutiska an-

vändningen grundar sig på beskrivas på ett tillfredsställande

sätt. Resultaten skall uttryckas kvantitativt med användning t

ex av dos-effektkurvor, tid-effektkurvor etc. och om möjligt i

jämförelse med data som hänför sig till substans med känd ef-

fekt. När effekten anges vara starkare skall skillnaden påvisas

och styrkas genom statistisk signifikans.

 För det andra skall den ansvarige forskaren lägga fram en

allmän farmakologisk karakteristik av substansen med särskild

hänsyn till bieffekter. I allmänhet skall de fysiologiska huvud-

funktionerna undersökas. Dessa undersökningar måste göras mer

ingående allt eftersom de doser som framkallar biverkningar

närmar sig dem som krävs för att uppnå de huvudsakliga effekter

 185

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1som ligger

till grund för den föreslagna användningen.

 Försökstekniken skall, om det inte är fråga om välkända förfa-

randen, beskrivas tillräckligt ingående för att kunna upprepas

och den ansvarige forskaren måste styrka dess tillämplighet. De

experimentella resultaten skall läggas fram på ett överskådligt

sätt, och statistisk signifikans skall anges när detta är rele-

vant.

 Om inte goda skäl för motsatsen kan anföras skall en under-

sökning göras för att fastställa om upprepad tillförsel av

substansen medför någon kvantitativ ändring av effekterna.

 Undersökningar av aktiva substanser i kombination kan vara

berättigade att göra antingen på farmakologiska grunder eller på

grund av angiven terapeutiskt effekt.

 I det första fallet skall den farmakodynamiska studien påvisa

interak-tioner som skulle kunna göra kombinationen av värde vid

terapeutisk användning.

 I det senare fallet, när man eftersträvar ett vetenskapligt

berättigande för kombinationen genom terapeutiska försök skalldet av

undersökningen framgå om de effekter som förväntas från

kombinationen kan påvisas hos djur och betydelsen av eventuella

sidoeffekter skall åtminstone undersökas.

 Om det i kombinationen ingår en ny aktiv substans måste denna

tidigare ha undersökts ingående.

 G. FARMAKOKINETIK

Med farmakokinetik avses studiet av den aktiva substansens öde i

organismen och innefattar studiet av substansens absorption,

distribution, omvandling i kroppen och elimination.

 Studiet av dessa olika faser kan utföras med hjälp av både

fysikaliska, kemiska och biologiska metoder och genom observa-

tion av den farmako-dynamiska aktivitet som substansen besitter.

 Uppgifter om distribution och elimination skall vara obligato-

riska i samtliga fall där man måste ha tillgång till sådana data

för att fastställa doseringen hos människor och i fråga om

kemoterapeutiska substanser (antibiotika etc.) och substanser

vilkas användning betingas av att de saknar farmakodynamiska

effekter (t ex många diagnostika etc.).

 Farmakokinetisk undersökning av farmakologiskt aktiva sub-

stanser är önskvärd.

 I fråga om nya kombinationer av kända substanser som har

undersökts i enlighet med föreskrifterna i detta direktiv skall

farmakokinetiska studier inte krävas om toxicitetsstudierna och

de kliniska försöken motiverar att de utelämnas. Samma sak skall

gälla beträffande substanser som har visats vara effektiva och

oskadliga genom vidsträckt terapeutisk användning under en

period av åtminstone tre år och genom kliniska prövningar.

 H. LÄKEMEDEL FÖR UTVÄRTES BRUK

När en farmaceutisk specialitet är avsedd för utvärtes bruk

måste studier av den systemiska absorptionen utföras samtidigt

som hänsyn också måste tas till möjligheten att läkemedlet

används på skadad hud. Endast om det är bevisat att den syste-

miska absorptionen är försumbar under dessa omständigheter får

undersökningar av toxicitet genom absorption vid upprepad dose-

ring, fosterskadande effekt och effekten på fort-plantnings-

funktionen utelämnas.

 Om å andra sidan systemisk absorption påvisas i anslutning

till kliniska försök skall toxicitetsundersökningar på djur

 186

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1utföras

tillsammans med undersökningar av fosterskadande effekt

om så är nödvändigt.

 I samtliga fall skall undersökningar av hur substansen tolere-

ras lokalt vid upprepad applikation undersökas med särskild

omsorg och innefatta histologiska undersökningar. I de fall som

avses i avsnitt E skall möjligheten av sensibilisering under-

sökas tillsammans med eventuell cancerframkallande effekt.

KAPITEL II

PRESENTATION AV UPPGIFTER OCH

DOKUMENTATION

Såsom vid allt vetenskapligt arbete skall akten med de toxikolo-

giska och farmakologiska undersökningarna omfatta:

a) En introduktion som definierar ämnet, om möjligt

 åtföljd av en bibliografi över publicerade data.

b) En utförlig försöksplan som ger en beskrivning

 av metoderna, vilka apparater och vilket materi-

 al som använts, uppgifter om djurens art, ras

 och och stam, varifrån de levererats, deras

 antal och hur de förvarats och utfodrats, varvid

 bl.a. skall framgå om de varit specifikt pato-

 genfria (SPF) eller ej. I de fall någon av de

 undersökningar som har räknats upp i det före-

 gående uteslutits skall orsaken till detta

 anges.

c) Alla viktiga resultat som framkommit, oavsett om

 de är gynnsamma eller ogynnsamma. Originaldata

 skall redovisas tillräckligt utförligt för att

 möjliggöra en kritisk värdering av resultaten

 oberoende av författarens tolkning av dem. För

 att förklara och belysa dem kan kopior av

 kymogram, mikrofotografier etc bifogas.

d) En statistisk analys av resultaten, när under-

 sökningsprogrammet motiverar detta jämte var-

 iansen inom värdena.

e) En objektiv diskussion av de erhållna resultaten

 som utmynnar i slutsatser om de toxikologiska

 och farmakologiska egenskaperna hos substansen,

 om dess säkerhetsmarginal i förhållande till

 djuren och om dess möjliga biverkningar, om dess

 användningsområden och om dess aktiva dosnivåer

 liksom även tänkbara inkompatibiliteter.

f) Alla uppgifter som behövs för att ge klinikern

 en så fullständig bild som möjligt av den

 farmaceutiska specialiteten som omfattas av

 ansökan och dess användbarhet. Diskussionen

 skall kompletteras med förslag beträffande

 vilken behandling som kan komma i fråga vid

 akuta förgiftningar och biverkningar som kan

 uppträda hos människor.

g) en sammanfattning tillsammans med noggranna

 bibliografiska hänvisningar till publicerade

 data.

DEL 3

 187

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1KLINISKA

PRÖVNINGARDe uppgifter och den dokumentation som åt-

följer ansökan om försälj-ningstillstånd i enlighet med punkt 8,

artikel 4, andra stycket i direktivet 65/65/EEG skall lämnas i

enlighet med vad som föreskrivs i Kapitel I och II nedan.

KAPITEL I

UTFÖRANDE AV PRÖVNINGARNA1. Kliniska prövningar måste

 alltid föregås av tillräckliga

 farmakologiska och toxikologis-

 ka undersökningar som utförts

 på djur i enlighet med de krav

 som uppställts i detta direktiv

 för sådan undersökningar. Den

 kliniker som ansvarar för

 prövningen måste göra sig

 förtrogen med de slutsatser som

 dragits från de farmakologiska

 och toxikologiska undersökning-

 arna och därför måste sökanden

 förse honom med full-ständiga

 farmakologiska och toxiko-

 logiska rapporter.

2. Kliniska prövningar måste utföras i form av

 ''''kontrollerade kliniska försök''''. Utformningen av

 prövningarna varierar från fall till fall och är

 också beroende av etiska överväganden. Sålunda

 kan det i vissa fall vara mera relevant att

 jämföra den terapeutiska effekten av en ny

 farmaceutisk specialitet med effekten av ett

 etablerat läkemedel, vars terapeutiska värde är

 känt, hellre än med effekten av placebo.

3. Såvitt möjligt, och i synnerhet vid prövningar

 där effekten av läkemedlet inte kan mätas

 objektivt, bör "dubbel-blind"-metoden för

 kontrollerade studier användas.

4. Om statistiska metoder krävs för att fastställa

 den terapeutiska effekten, måste de kriterier

 som ligger till grund för prövningen vara

 tillräckligt exakta för att göra det möjligt att

 göra en statistisk analys. Att låta ett stort

 antal patienter ingå i prövningen kan inte

 betraktas som en fullgod ersättning för en

 ordentligt kontrollerad prövning.

KAPITEL II

PRESENTATION AV UPPGIFTER OCH

DOKUMENTATION

1. De kliniska uppgifter som skall lämnas enligt

 punkt 8 i artikel 4, andra stycket, av direkti-

 vet 65/65/EEG måste göra det möjligt att bilda

 sig en tillräckligt välgrundad och vetenskapligt

 giltig uppfattning om i vad mån den farmaceutis-

 ka specialiteten motsvarar de kriterier som

 ställts upp för att försäljningstillstånd skall

 kunna meddelas. Följaktligen är det ett viktigt

 188

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1krav att

resultaten av alla kliniska prövningar

 redovisas, både gynnsamma och ogynnsamma.

2. Resultaten av kliniska prövningar skall redovi-

 sas i enlighet med följan-de uppdelning:

A. KLINISK-FARMAKOLOGISKA UPPGIFTER

(Klinisk farmakologi)1. Om möjligt skall redovisas resultaten av:

 a) undersökningar som klarlägger de farmako-

 logiska effekterna,

 b) undersökningar som klarlägger de farmako-

 dynamiska mekanismer som ligger till

 grund för den terapeutiska effekten,

 c) undersökningar som klarlägger den om-

 vandling som läkemedlet undergår i

 kroppen och de huvudsakliga farmakokine-

 tiska förloppen.

 Om dessa data utelämnas helt eller delvis

 måste en förklaring ges.

 Om oväntade resultat skulle upträda under

 undersökningarnas gång måste ytterligare preli-

 minära toxikologiska och farmakologiska under-

 sökningar på djur utföras och granskas.

2. Om den farmaceutiska specialiteten är avsedd att

 ges under lång tid, skall uppgifter lämnas om

 eventuella förändringar i den farmakologiska

 effekten vid upprepad tillförsel.

3. Om läkemedlet är avsett att normalt ges samti-

 digt med andra läke-medel, skall redovisas

 undersökningar över kombinerad tillförsel för

 att klarlägga eventuella förändringar i den

 farmakologiska effekten.

4. Alla biverkningar som noterats under prövning-

 arna skall beskrivas var för sig.

 B. KLINISKA UPPGIFTER

1. Individuella fallbeskrivningar -- Journalupp-

 gifter

Uppgifterna om de kliniska prövningarna måste vara tillräckligt

detaljerade för att möjliggöra en objektiv bedömning. Som en

allmän regel gäller att dessa prövningar bör utföras på en

sjukvårdsinrättning.

 Syftet med prövningen skall anges tillsammans kriterierna,

både de gynnsamma och de ogynnsamma, för utvärdering av resulta-

ten.

 Varje prövningsansvarig läkare skall meddela sitt namn, sin

adress, sina befattningar, akademiska meriter och kliniska

uppgifter, meddela var prövningen ägt rum och ställa samman

följande uppgifter med avseende på varje enskild patient:

1. identifiering av patienten (t ex genom hän-

 visning till hans journalnummer),

2. kriterierna för att låta patienten ingå i

 prövningen,

3. patientens ålder,

4. patientens kön

5. diagnos och indikationer för vilka läkemedlet

 gavs och patients anamnes tillsammans med

 relevanta uppgifter om tidigare sjukdomar,

 189

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 16.dosering

och administreringssätt för läkemedlet,

7. doseringsfrekvens och eventuella försiktig-

 hetsmått vid tillförandet av läkemedlet,

8. behandlingens varaktighet och den efterföljande

 observationsperiodens längd,

9. uppgifter om läkemedel som administrerats

 tidigare eller som tillförts samtidigt, dvs.

 under den period då prövningen pågått,

10. dietföreskrifter, om de är av betydelse,

11. alla resultat av kliniska prövningar (innefat-

 tande ogynnsamma eller negativa resultat)

 tillsammans med en fullständig redogörelse för

 de kliniska observationerna och resultaten av

 kliniska undersökningar (såsom röntegundersök-

 ningar, elektroencefalogram, elektrokardiogram,

 laboratorieanalyser, fysiologisk undersökningar

 etc.), som krävs för att ta ställning till

 ansökan. De använda metoderna måste specificeras

 och signifikanserna för framkomna variationer i

 resultaten måste förklaras (t.ex. metodens

 varians, variansen mellan individer och mellan

 effekter av behandlingen),

12. alla uppgifter om de biverkningar som observe-

 rats, vare sig de är skadliga eller ej och

 eventuella åtgärder som vidtagits som en följd

 av dessa. Sambandet mellan orsak och verkan

 måste undersökas med samma omsorg som normalt

 ägnas påvisande av terapeutisk effekt,

13. ett utlåtande om varje enskild patient.

 Om någon eller flera av uppgifterna 1-13 saknas, måste en

förklaring till detta lämnas.

 De uppgifter som nämns ovan måste sändas in till de ansvariga

myndigheterna.

 De ansvariga myndigheterna får göra avkall helt eller delvis

på dessa krav om dokumentationen är mycket omfattande eller om

det föreligger andra giltiga skäl av samma tyngd, dock med det

förbehållet att sammanfattningen och slutsatserna enligt punkt 2

nedan måste vila på säker grund.

2. Sammanfattning och slutsatser

1. De kliniska observationer som avses i uppgif-

 terna 1-13 under punkt 1 ovan skall summeras i

 en sammanfattning av prövningarna och resultaten

 av dessa, som utvisar:

 a) antalet patienter jämte kön,

 b) urvalet och åldersfördelningen inom de

 patientgrupper som ingått i prövningarna

 och i kontrollgrupperna,

 c) antalet patienter som uteslutits ur

 prövningarna i förtid jämte skälet varför

 detta skett,

 d) när kontrollerade prövningar utförts

 under ovannämnda betingelser, om kon-

 trollgruppen

 - var obehandlad

 - gavs placebo

 - gavs något annat läkemedel med känd

 effekt,

 190

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1e)frekvensen

av observerade biverkningar

 f) uppgifter om patienter, som löper förhöjd

 risk, t.ex. äldre personer, barn, kvinnor

 under graviditets- eller menstrua-tions-

 period eller patienter, vilkas fysiolo-

 giska eller patologiska tillstånd kräver

 särskilt övervägande,

 g) en statistisk värdering av resultaten när

 detta är motiverat med hänsyn till

 prövningens uppläggning och de variabla

 faktorer som gör sig gällande.

2. Slutligen skall den för prövningen ansvarige

 klinikern i de allmänna slutsatserna som kan

 dras av de experimentella data avge ett ut-

 låtande om läkemedlets säkerhet under normala

 användningsbetingelser, dess kompatibilitet,

 dess terapeutiska effekt och all information av

 värde vad beträffar indikationer och kontraindi-

 kationer, dosering och genom-snittlig var-

 aktighet av behandlingen tillsammans med eventu-

 ella särskilda försiktighetsmått som bör iakttas

 under behandlingen och de kliniska symtomen vid

 överdosering.

 C. ALLMÄNNA SYNPUNKTER

1. Den för prövningen ansvarige klinikern skall

 alltid meddela sina iakttagelser i fråga om:

 a) tecken på vanebildning, tillvänjning

 eller svårigheter vid avvänjning,

 b) eventuella interaktioner som observerats

 med andra läkemedel som givits samtidigt,

 c) vilka kriterier som legat till grund för

 uteslutning av patienter från prövningen.

2. Uppgifter om en ny kombination av läkemedel

 måste vara identiska med dem som krävs för ett

 nytt läkemedel och måste styrka kombina-tionens

 säkerhet och dess terapeutiska effekt.

KAPITEL III

GRANSKNING AV ANSÖKNINGAR OM

FÖRSÄLJNINGSTILLSTÅND

Vid granskningen av en ansökan som inlämnats i enlighet med

artikel 4 i direktivet 65/65/EEG skall de ansvariga myndig-

heterna i medlemsstaterna tillämpa följande principer:

1. Prövningen av ansökan om försäljningstillstånd

 skall grundas på de kliniska prövningar eller

 kliniskt-farmakologiska försök som utformats för

 att fastställa läkemedlets terapeutiska effekt

 och säkerhet under normal användning med hänsyn

 till de terapeutiska indikationerna för an-

 vändning på människor. Terapeutiska fördelar

 måste uppväga möjliga risker.

 191

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Kliniska

uttalanden om den terapeutiska effekten

 eller säkerhet hos en farmaceutisk specialitet

 under normala användningsbetingelser som inte är

 vetenskapligt underbyggda kan inte accepteras

 som godtagbara bevis.

3. Påvisande av farmakodynamiska effekter hos

 människor kan inte i sig självt anses ge till-

 räckligt underlag för slutsatser om möjligheten

 av någon speciell terapeutisk effekt.

4. Värdet av data om den terapeutiska effekten av

 en farmaceutisk specialitet och dess säkerhet

 under normala användningsbetingelser ökar

 avsevärt om sådana data insamlas av flera

 kompetenta forskare som arbetar oberoende av

 varandra.

5. När sökanden i fråga om en särskild indikation

 kan visa att han inte är i stånd att få fram

 utförliga data om den terapeutiska effekten och

 säkerheten under normala användningsbetingelser

 på grund av någon av följande orsaker:

 a) de indikationer för vilka produkten

 ifråga är avsedd att användas är så

 sällsynta att sökanden inte rimligtvis

 kan förväntas vara i stånd att lägga fram

 en utförlig dokumentation eller

 b) utförlig information med hänsyn till den

 vetenskapliga kunskapen vid ifrågavarande

 tidpunkt inte kan framtagas eller

 c) att skaffa fram sådan information skulle

 stå i motsats till allmänt accepterade

 medicinsk-etiska regler,

 får försäljningstillstånd meddelas på följande

 villkor:

 a) den ifrågavarande farmaceutiska speciali-

 teten får tillhandahållas enbart mot

 läkarrecept och får i särskilda fall

 administreras endast under sträng medi-

 cinsk kontroll, om möjligt på sjukhus,

 b) på bipacksedeln och i den medicinska

 informationen skall läkaren göras upp-

 märksam på att de uppgifter om den

 farmaceutiska specialiteten som är

 tillgängliga för närvarande i vissa

 särskilt angivna avseenden är otill-

 räckliga.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 192

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 22 december 1986

om ändring av direktivet 75/318/EEG om tillnärmning av medlems-

staternas lagar om analytiska, farmako-toxikologiska och klinis-

ka normer och försöksplaner vid prövning av farmaceutiska speci-

aliteter

 (87/19/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Prövningen av farmaceutiska specialiteter måste med jämna

mellanrum anpassas till den vetenskapliga och tekniska utveck-

lingen för att garantera bästa tänkbara skydd för folkhälsan

inom gemenskapen.

 För att uppnå ett sådant optimalt skydd för folkhälsan måste

tillses att de resurser som läkemedelsforskningen fått sig

tilldelade inte förslösas på undersökningar som är föråldrade

eller innebär upprepningar på grund av skilda uppfattningar

bland medlemsstaterna om vad som svarar mot den senaste utveck-

lingen inom teknik och vetenskap.

 Av etiska skäl är det nödvändigt att ersätta befintliga meto-

der så snart den vetenskapliga och tekniska utvecklingen möjlig-

gör detta med metoder som tar så få försöksdjur i anspråk som

möjligt.

 Det är därför nödvändigt att införa en snabb procedur för

anpassning till de tekniska framstegen av de krav i fråga om

prövning av farmaceutiska specialiteter som finns angivna i

bilagan till direktivet 75/318/EEG 4, ändrat genom direk-

tivet 83/570/EEG 5, och därvid se till att det blir ett

nära samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna inom en

''''Kommitté för tillnärmning av direktiven för avlägsnande av

tekniska handelshinder inom området farmaceutiska specialiteter

till de tekniska framstegen''''.

 Kraven i anslutning till prövning av läkemedel måste också

snabbt kunna revideras enligt samma procedur med beaktande av

den utveckling av prövningsmetoder och av god laboratoriesed som

erkänts av

 ÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 293, 5.11.1984, s. 4. 2 EGT nr C 36, 17.2.1986, s. 152. 3 EGT nr C 160, 1.7.1985, s. 18. 4 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1. 5 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1.

 192

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1gemenskapen

eller inom internationell handel med farmaceutiska

specialiteter.

 Artikel 1

Direktivet 75/318/EEG ändras härmed såsom följer:

1. Följande artiklar 2a, 2b och 2c skall infogas:

 ''''Artikel 2a

 Alla ändringar som krävs för att anpassa bilagan

 med hänsyn till de tekniska framstegen skall

 antas i enlighet med proceduren i artikel 2c.

 När så är lämpligt skall kommissionen föreslå

 rådet att proceduren i artikel 2c revideras i

 samband med de utförliga föreskrifter som med-

 delats i fråga om kommissionens befogenheter att

 övervaka reglernas genomförande.

 Artikel 2b

 1. Härmed inrättas en kommitté för anpass-

 ning av direktiven för avlägsnande av de teknis-

 ka handelshindren inom området farmaceu-tiska

 specialiteter till de tekniska framstegen, i det

 följande kallad "kommittén". Den skall bestå av

 representanter för medlemsstaterna med en

 representant för kommissionen som ordförande.

 2. Kommittén skall anta sina egna procedur-

 regler.

 Artikel 2c

 1. Vid tillämpning av den procedur som

 fastställts i denna artikel skall ärendena

 hänskjutas till kommittén av ordföranden,

 antingen på eget initativ eller på begäran av

 representanten för en medlems-stat.

 2. Representanten för kommissionen skall

 till kommittén överlämna ett förslag till

 de åtgärder som bör vidtas. Kommittén

 skall yttra sig om förslaget inom den

 tidsfrist som fastställts av ordföranden,

 varvid hänsyn skall tas till ärendets

 angelägenhetsgrad. Yttrandet skall

 grundas på kvalificerad majoritet, varvid

 medlemsstaternas röster skall vägas i

 enlighet med vad som fastställts i

 artikel 148 (2) i fördraget. Ordföranden

 skall inte rösta.

 3. a) Kommissionen skall besluta om

 de åtgärder som förordats när

 de står i överensstämmelse med

 kommitténs yttrande.

 b) När de åtgärder som förordats inte står i

 överensstämmelse med kommitténs yttrande

 eller när inget yttrande avgivits skall

 kommissionen utan dröjsmål överlämna

 förslag till rådet om vilka åtgärder som

 193

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1rådet bör

fatta beslut om. Rådet skall

 fatta beslut med kvalificerad majoritet.

 c) Om rådet inte har reagerat inom tre

 månader efter det att förslaget överläm-

 nats till det skall kommissionen besluta

 om de föreslagna åtgärderna''''.

2. Del 1 av bilagan ''''Fysikalisk-kemiska, biologiska

 eller mikro-biologiska undersökningar av farma-

 ceutiska specialiteter'''' skall ändras såsom

 följer:

 a) I avsnitt A. skall följande infogas:

 ''''4. Den farmaceutiska specialitetens samman-

 sättning, bestånds-delar och valet av läkeme-

 delsbehållare skall förklaras och dokumenteras

 med stöd av vetenskapliga data från det farma-

 ceutiska utvecklingsarbetet. Översatsning i

 förhållande till deklarationen skall anges och

 motiveras.''''

 b) I avsnitt B. skall följande femte streck-

 sats infogas:

 ''''- experimentella studier för validering av

 tillverknings-metoden när en icke-kon-

 ventionell tillverkningsmetod an-vänds

 eller när metoden är av avgörande be-

 tydelse för pro-dukten.''''

 c) I avsnitt C.2 skall punkt b) ersättas av

 följande :

 ''''b) Beskrivningen av substansen utformad på

 liknande sätt som använts i beskrivande

 avsnitt i den Europeiska farmakopén,

 skall åtföljas av alla nödvändiga uppgif-

 ter, särskilt med avseende på den moleky-

 lära strukturen när så är lämpligt och

 måste åtföljas av en adekvat beskrivning

 av syntesmetoden. När substanserna endast

 kan beskrivas med hjälp av tillverknings-

 metoden skall beskrivningen vara till-

 räckligt utförlig för att karakterisera

 en substans som är konstant både med

 avseende på sammansättning och verkan.''''

3. Del 2 av bilagan, ''''Toxikologiska och farmakolo-

 giska undersök-ningar'''' skall ändras såsom

 följer:

 a) Följande stycke skall infogas efter det

 inledande stycket:

 ''''Medlemsstaterna skall se till att säker-

 hetsprövningarna genomförs i enlighet med de

 principer om god laboratoriesed som anges i

 gemenskapsrätten i fråga om prövning av farli-

 ga ämnen, eller i avsaknad härav, i enlighet

 med vad som rekommenderas av Organisationen

 för ekonomiskt samarbete och utveckling

 (OECD).''''

 b) I kapitel I, avsnitt B.1 skall texten ha

 följande lydelse:

 1. ''''Toxicitet vid tillförsel av enkel dos

 194

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Med prövning

av akut toxicitet avses en kvali-

 tativ och kvanti-tativ undersökning av de

 toxiska reaktioner som kan uppträda efter

 tillförsel av en enkel dos av den eller de

 verksamma substanser som i samma proportioner

 och fysikaliskkemiska form ingår i den farma-

 ceutiska specialiteten i fråga.

 Prövningen av akut toxicitet skall utföras

 på två eller flera däggdjursarter av en känd

 stam, såvida det inte kan åberopas skäl för

 att det är tillräckligt med en djurart. Nor-

 malt skall minst två olika administrations-

 vägar användas, varvid den ena skall vara

 densamma som eller likna den som föreslås för

 an-vändning på människor och den andra skall

 säkerställa syste-misk absorption av substan-

 sen.

 Denna studie skall omfatta de symtom som

 observeras och de lokala reaktioner som kan

 uppträda. Den period under vilken försöks-

 djuren observeras skall fastställas av försök-

 sledaren med hänsyn till vad som kan vara

 tillräckligt för att påvisa vävnads- eller

 organskador eller läkning, vanligen 14 dagar,

 men ej mindre än en vecka, dock utan att

 utsätta djuren för långvarigt lidande. Djur

 som dör under observationstiden skall under-

 kastas obduktion liksom samtliga överlevande

 djur vid slutet av observationstiden. Histo-

 patologiska undersökningar bör göras av alla

 organ som uppvisar makroskopiska förändringar

 vid obduktionen. Största möjliga informations-

 mängd skall eftersträvas från de djur som

 används i prövningen. Studierna av enkeldos-

 toxiciteten skall utföras på ett sådant sätt

 att tecken på akut toxicitet avslöjas och

 dödsorsaken fastställs så långt det rimligtvis

 är möjligt. På lämpliga arter bör det göras en

 kvan-titativ värdering av den ungefärliga

 letala dosen och inhämtas upplysningar om för-

 hållandet mellan dos och effekt, varvid det

 dock inte ställs höga krav på precision.

 Dessa studier kan ge en fingervisning om de

 sannolika effek-terna på människor vid akut

 överdosering och vara till nytta vid plan-

 läggning av toxicitetsundersökningar vid

 upprepad tillförsel på lämpliga djurarter. I

 fråga om kombinationer av verksamma substanser

 skall undersökningen utformas på sådant sätt

 att det kan avgöras huruvida toxiciteten ökar

 eller huruvida nya toxiska effekter uppträ-

 der.''''

 Artikel 2

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för

att följa detta direktiv senast den 1 juli 1987. De skall om-

gående underrätta kommissionen härom.

 195

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 3

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 22 december 1986

På rådets vägnar

G. SHAW

Ordförande

 196

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 2 maj 1978

om ändring av Andra direktivet 75/319/EEG om tillnärmning av

bestämmelser som fastställts genom lagar eller andra författ-

ningar

och som gäller farmaceutiska specialiteter

 (78/420/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNA RÅD HAR ANTAGIT

FÖLJANDE DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 1,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 2, och

 med beaktande av följande:

 Andra rådsdirektivet 75/319/EEG av den 20 maj 1975 om till-

närmning av bestämmelser som fastställts genom lagar eller andra

författningar och som gäller farmaceutiska specialiteter

not>3 föreskrev inrättande av en kommitté för farmaceutiska

specialiteter, i det följande kallad ''''kom-mittén'''' och uppdrog åt

den att avge yttrande om vissa farmaceutiska specialiteter

uppfyller kraven i rådsdirektivet 65/65/EEG av den 26 januari

1965 om tillnärmning av bestämmelser fastställda genom lagar

eller andra författningar och som gäller farmaceutiska speciali-

teter 4.

 Artiklarna 9 och 10 i direktivet 75/319/EEG föreskrev att när

gemen-skapsförfarandet skall tillämpas, den medlemsstat som har

utfärdat ett försäljningstillstånd skall överlämna en akt till

kommittén, som utan dröjsmål skall vidarebefordra akten till de

ansvariga myndigheterna i de medlemsstater som angivits av den

som ansvarar för försäljningen av läkemedlet.

 Erfarenheten har visat att föreskriften om att akten skall

befordras via kommittén i stället för att sändas direkt till de

berörda medlemsstaterna orsakar administrativa problem vid

överföringen av skrymmande doku-mentation och förseningar i

kommitténs arbete.

 För att lösa dessa problem och minska förseningarna måste

dessa bestämmelser ändras i syfte att göra det möjligt för den

medlemsstat som först utfärdat försäljningstillstånd att sända

akten såväl direkt till de berörda medlemsstaterna som till

kommittén.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ1 EGT nr C 266, 7.11.1977, s. 45. 2 EGT nr C 18, 23.1.1978, s. 11. 3 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 4 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65.

 196

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 1

Artikel 9 i direktivet 75/319/EEG ersätts med följande:

 ''''Artikel 9

 1. Den medlemsstat som har utfärdat ett

 försäljningstillstånd för en farmaceutisk

 specialitet skall, om den som är ansvarig för

 försäljningen har begärt vidarebefordran till

 minst fem andra medlemsstater, till kommittén

 och till de ansvariga myndigheterna i de angivna

 medlemsstaterna skicka en akt innehållande en

 kopia av denna begäran och en kopia av till-

 ståndet tillsammans med de uppgifter och doku-

 ment som angivits i andra stycket i artikel 4 i

 direktivet 65/65/EEG.

 2. Vidarebefordran enligt ovan skall anses

 likvärdig med att lämna in en ansökan till de

 berörda myndigheterna i enlighet med artikel 4 i

 direktivet 65/65/EEG.

 3. Kommittén skall utan dröjsmål meddela de

 berörda medlemsstaterna så snart den tagit emot

 akten.''''

 Artikel 2

I artikel 10 första stycket i direktivet 75/319/EEG skall ''''den

vidarebefordran som avses i artikel 9 andra stycket'''' ersättas

med orden ''''överföring av de uppgifter som avses i artikel 9

tredje stycket''''.

 Artikel 3

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 2 maj 1978.

På rådets vägnar

K.B.ANDERSEN

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 197

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1II

(Beslut, lagar m.m. som inte behöver offentliggöras)

RÅDET

RÅDETS DIREKTIV

av den 12 december 1977

om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om färgämnen som får tillsättas

läkemedel

 (78/25/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenska-

pen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 5,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande 6, och

 med beaktande av följande:

 Det primära syftet med all lagstiftning som rör läkemedel måste vara att

värna om folkhälsan, varvid dock gäller att detta syfte måste uppnås genom

medel som inte hindrar den farmaceutiska industrins utveckling eller handeln

med läkemedel inom gemenskapen.

 Även om rådets direktiv av den 23 oktober 1962 7, senast ändrat

genom direktivet 76/399/EEG 8, fastställde en enda förteckning över

färgämnen som godkänts för användning i livsmedel avsedda för människor,

kvarstår olikheterna mellan medlemsstaternas lagstiftning i fråga om färg-

tillsatser till läkemedel. Vissa länder tillämpar för läkemedel samma regler

som fastställts för livsmedel, medan andra har skilda förteckningar över

färgämnen som godkänts för läkemedel respektive livsmedel.

 Dessa olikheter kan utgöra ett hinder för handeln med läkemedel inom

gemenskapen och handeln med färgämnen som får tillsättas dessa produkter,

varför sådana olikheter direkt påverkar upprättandet av en väl fungerande

gemensam marknad.

 Erfarenheten har visat att det inte finns några hälsoskäl varför inte

färgämnen som godkänts för livsmedel avsedda för människor också skulle kunna

godkännas för användning i läkemedel. Följaktligen borde bilagorna 1 och 3

till direktivet

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ5 EGT nr C 62, 30.5.1974, s. 23. 6 EGT nr C 116, 30.9.1974, s. 24. 7 EGT nr 115, 11.11.1962, s. 2645/62. 8 EGT nr L 108, 26.4.1976, s. 19.

 198

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1av den 23

oktober 1962 utan ändringar eller med eventuella komma

kunna tillämpas också för läkemedel.

 När användning av färgämnen i livsmedel och läkemedel förbjuds av hänsyn

till folkhälsan bör teknologiska och ekonomiska störningar såvitt möjligt

undvikas. För att uppnå detta bör införas en procedur som innebär en nära

samverkan mellan medlemsstaterna och kommissionen inom en kommitté för

anpassning till de tekniska framstegen av direktiven för att undanröja

tekniska hinder förhandeln inom den sektor som omfattar färgämnen som får

tillsättas läkemedel.

 Särskild uppmärksamhet bör ägnas vissa färgämnen som hittills tillåtits av

vissa medlemsstater speciellt som tillsats till läkemedel för utvärtes bruk.

 Artikel 1

Medlemsstaterna får inte godkänna som färgtillsatser till läkemedel för

människor eller djur, enligt definitionerna i artikel 1 i rådets direktiv

65/65/EEG av den 26 januari 1965 om tillnärmning av lagar och andra författ-

ningar och bestämmelser och som gäller farmaceutiska specialiteter 1,

några andra färgämnen än de som är upptagna i Bilaga 1, avsnitten I och II

till direktivet av den 23 oktober 1962, med de ändringar som gjorts senare.

Alla övergångsbestämmelser som fastställts för vissa av dessa färgämnen skall

också gälla.

 Artikel 2

Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de

färgämnen som är upptagna i Bilaga 1, avsnitten I och II till direktivet av

den 23 oktober 1962, uppfyller de allmänna och särskilda kriterierna på

renhet som fastställts i Bilaga 3 till det direktivet.

 Artikel 3

De analysmetoder som krävs för att konstatera att de allmänna och särskilda

kriterier på renhet uppfylls, vilka antagits enligt direktivet av den 23

oktober 1962, skall likaså gälla inom ramen för detta direktiv.

 Artikel 4

När ett färgämne strukits från Bilaga 1 till direktivet av den 23 oktober

1962, men fortsatt försäljning av livsmedel innehållande detta färgämne är

tillåten under en begränsad tid, skall denna bestämmelse också gälla för

läkemedel. Denna begränsning av tiden för tillåten användning kan dock ändras

för läkemedel genom den procedur som fastställts i artikel 6.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65.

 199

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 5

1. är med inrättas en kommitté för anpassning till de

tekniska framstegen av direktiven för att undanröja tekniska hinder för

handeln inom den sektor som omfattar färgämnen som får tillsättas läkemedel,

hädanefter kallad ''''kommittén'''', bestående av representanter för medlemsstater-

na med en representant för kommissionen som ordförande.

2. Kommittén skall anta sina egna procedurregler.

 Artikel 6

1. Vid tillämpning av den procedur som fastställts i denna

artikel skall ärendena hänskjutas till kommittén av ordföranden, antingen på

hans eget initiativ eller på begäran av representanten för en medlemstat.

2. Representanten för kommissionen skall lägga fram ett

förslag till vilka åtgärder som bör vidtas. Kommittén skall yttra sig om

förslaget inom den tidsfrist som fastställts av ordföranden, varvid hänsyn

skall tas till ärendets angelägenhetsgrad. Yttrandet skall grundas på en

majoritet av 41 röster, varvid medlemsstaternas röster skall vägas i enlighet

med vad som fastställts i artikel 148.2 i fördraget. Ordföranden skall inte

rösta.

 3. Kommissionen skall besluta om de åtgärder som före-

slagits när de överens-stämmer med kommitténs yttrande.

 Om dessa åtgärder inte överensstämmer med kommitténs yttrande eller om

inget yttrande avgivits, skall kommissionen utan dröjsmål överlämna förslag

till rådet om vilka åtgärder som rådet bör fatta beslut om.

 Rådet skall fatta beslut med kvalificerad majoritet.

 Om rådet inte har fattat något beslut inom tre månader efter det att

förslaget överlämnats till det, skall kommissionen besluta om de föreslagna

åtgärderna.

 Artikel 7

1. Medlemsstaterna skall inom 18 månader efter att detta

direktiv kungjorts låta de lagar och andra författningar träda i kraft som är

nödvändiga för att följa detta direktiv och skall utan dröjsmål underrätta

kommissionen om detta.

2. Dock får varje medlemsstat inom sitt eget territorium

under en period av ytterligare fyra år från det att detta direktiv kungjorts,

tillåta försäljning av läkemedel som innehåller färgämnen som inte uppfyller

de krav som uppställts i detta direktiv, förutsatt att dessa färgämnen var

godkända av den medlemsstaten innan detta direktiv antogs.

3. Beroende på yttrandet från Vetenskapliga kommittén för

livsmedel och från den kommitté som avses i artikel 5 skall kommissionen, om

så är lämpligt, inom två år efter att detta direktiv antagits till rådet

överlämna ett förslag till ändring av direktivet för att tillåta användning

av:

- färgämnena:

 = Briljantblått FCF CI 42090,

 = Rött 2G CI 180 50,

- andra färgämnen för läkemedel som enbart är avsedda för

 utvärtes bruk.

 200

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Rådet skall

 ta ställning till kommissionens förslag senast två

att det överlämnats.

4. Medlemsstaterna skall se till att kommissionen får ta del

av texten till de viktigare bestämmelser i det egna landets lagstiftning som

de antar inom det område som berörs av detta direktiv.

 Artikel 8

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 12 december 1977

På rådets vägnar

A. HUMBLET

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 201

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 24 juni 1981

om ändring av direktivet 78/25/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas

bestämmelser om färgämnen som får tillsättas läkemedel

 (81/464/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenska-

pen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 1,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande 2, och

 med beaktande av följande:

 Artikel 1 i direktivet 78/25/EEG 3 stadgar att medlemsstaterna som

tillsats till läkemedel för människor eller djur inte skall godkänna andra

färgämnen än de som finns upptagna i Bilaga 1, avsnitt I och II i i rådets

direktiv av den 23 oktober 1962 om tillnärmning av medlemsstaternas bestäm-

melser om färgämnen som godkänts för användning i livsmedel avsedda för

människor 4.

 Avsnitt I i ovannämnda bilaga omfattar färgämnen för både massfärgning och

ytfärgning och avsnitt II omfattar färgämnen för enbart ytfärgning. Det finns

ingen anledning med hänsyn till folkhälsan att för läkemedel bibehålla den

uppdelning som med avseende på livsmedel för människor gjorts mellan färgäm-

nen för både massfärgning och ytfärgning och färgämnen för enbart ytfärgning.

I enlighet med detta skall direktivet 78/25/EEG därför ändras.

 Artikel 1

Följande stycke skall fogas till artikel 1 i direktivet 78/25/EEG:

 ''''Dock skall i fråga om läkemedel ingen skillnad göras

 mellan färgämnen avsedda för både massfärgning och

 ytfärgning och färgämnen som enbart är avsedda för

 ytfärgning.''''

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ1 EGT nr C 4, 7.1.1980, s. 46. 2 EGT nr C 113, 7.5.1980, s. 36. 3 EGT nr L 11, 14.1.1978, s. 18. 4 EGT nr 115, 11.11.1962, s. 2645/62.

 202

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 2

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta

direktiv före den 1 oktober 1981 och skall utan dröjsmål underrätta kommis-

sionen om detta.

 Artikel 3

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Luxemburg den 24 juni 1981

På rådets vägnar

G.M.V van AARDENNE

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 203

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1II

(Beslut, lagar m.m. som inte behöver offentliggöras)

RÅDET

RÅDETS DIREKTIV

av den 28 september 1981

om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om veterinärme-

dicinska läkemedel

 (81/851/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT FÖLJANDE

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av den Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 i samråd med Europaparlamentet 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Det främsta syftet med alla föreskrifter som reglerar till-

verkningen och distributionen av veterinärmedicinska läkemedel

måste vara att värna om folkhälsan.

 Härvid gäller dock att detta syfte måste uppnås genom medel

som inte hindrar utvecklingen av industri och handel med läkeme-

del inom gemenskapen.

 Bland de medlemsstater som redan har vissa bestämmelser som

fastställts genom lagar eller andra författningar och som rör

veterinärmedicinska läkemedel finns skillnader i fråga om vikti-

ga principer. Detta leder till att handeln med läkemedel inom

gemenskapen hindras och påverkar därigenom diekt etableringen av

en väl fungerande gemensam marknad. Sådana hinder måste följakt-

ligen avlägsnas, något som nödvändiggör en tillnärmning av de

relevanta bestämmelserna.

 Även om de bestämmelser i detta direktiv som rör veterinär-

medicinska läkemedel är ändamålsenliga, är de dock otillräckliga

för veterinärmedicinska läkemedel som är avsedda att framkalla

aktiv immunitet, diagnosticera immunstatus eller framkalla

passiv immunitet och detta gäller också läkemedel som är basera-

de på radioaktiva isotoper. Att föreskriva att de skall til-

lämpas på sådana produkter är därför inte lämpligt för närvaran-

de.

 Fodermedel som innehåller läkemedel faller inte inom tillämp-

ningsområdet för detta direktiv. Det är dock nödvändigt, såväl

av folkhälsoskäl som av

 ÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr C 152, 5.7.1976, s. 1. 2 EGT nr C 293, 13.12.1976, s. 64. 3 EGT nr C 299, 18.12.1976, s. 12.

 204

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1ekonomiska

orsaker, att förbjuda användning av icke godkända

läkemedel för framställning av foderläkemedel.

 Försäljningstillstånd skall vägras om läkemedlet saknar tera-

peutisk effekt eller om effekten är otillräckligt dokumenterad.

Med terapeutisk effekt skall avses den effekt som utlovas av

tillverkarna.

 Försäljningstillstånd skall likaledes vägras om den angivna

karenstiden är otillräcklig för att eliminera de hälsorisker som

härrör från restmängder. I syfte att successivt åstadkomma en

fri rörlighet för veterinärmedicinska läkemedel bör det göras

lättare att få försäljningstillstånd för ett och samma läkemedel

i flera medlemsstater.

 I detta syfte bör inrättas en kommitté för veterinärmedicinska

läkemedel i vilken ingår representanter för medlemsstaterna och

kommissionen. Denna bör ha till uppgift att avge yttrande över

om ett veterinärmedicinskt läkemedel står i överensstämmelse med

de villkor som fastställts i detta direktiv.

 Detta direktiv utgör endast ett steg på vägen mot målet att

uppnå en fri rörlighet för veterinärmedicinska läkemedel. För

att förverkliga detta kommer det att krävas nya ågärder för att

avlägsna de återstående hindren mot en fri rörlighet, med led-

ning särskilt av de erfarenheter som samlats inom den berörda

kommittén.

 För att underlätta rörligheten över gränserna för veterinärme-

dicinska läkemedel och undvika att de kontroller som utförts i

en medlemsstat upprepas i en annan medlemsstat, bör veterinärme-

dicinska läkemedel vara underkastade samma minimimkrav i fråga

om tillverkning, import från tredje land och tillstånd i samband

därmed som specificeras i rådsdirektivet 75/319/EEG av den 20

maj 1975 om tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom

lagar eller andra författningar och som gäller farmaceutiska

specialiteter 1.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

 KAPITEL 1

 Definitioner och tillämpningsområde

 Artikel 1

1. De definitioner som fastställts i artikel 1 i

rådsdirektivet 65/65/EEG av den 26 januari 1965 om tillnärmning

av bestämmelser som fastställts genom lagar eller andra för-

fattningar och som rör farmaceutiska specialiteter 2

skall tillämpas i detta direktiv.

2. För detta direktiv skall följande definitioner

gälla:

- ''''veterinärmedicinskt läkemedel'''' skall avse varje

 läkemedel avsett för djur,

 ÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 2 EGT nr 22, 9.12.1965, s. 369/65.

 205

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1-''''färdigberett veterinärmedicinskt läkemedel''''

 skall avse varje veterinärmedicinskt läkemedel

 som färdigställts i förväg, som inte svarar mot

 definitionen på farmaceutiska specialiteter och

 som saluförs i sådan form att det kan användas

 utan vidare bearbetning,

- ''''förblandning för foderläkemedel'''' skall avse

 varje veterinärmedicinskt läkemedel som färdig-

 ställts i förväg för att användas senare för

 framställning av foderläkemedel,

- ''''foderläkemedel'''' skall avse varje blandning av

 ett eller flera veterinärmedicinska läkemedel

 och ett eller flera fodermedel, som färdig-

 ställts före försäljning och är avsett att ges

 till djur utan föregående bearbetning, på grund

 av deras botande eller förebyggande egenskaper

 eller andra egenskaper som omtalas i artikel 1.2

 i direktivet 65/65/EEG.

3. I avvaktan på att det inom gemenskapen fast-

ställs bestämmelser om foderläkemedel kan medlemsstaterna före-

skriva att denna term skall innefatta sådana halvfabrikat som

framställts med hjälp av en förblandning för foderläkemedel, för

vilken tillstånd meddelats i enlighet med artikel 4 i detta

direktiv, och fodermedel, när sådana halvfabrikat är avsedda att

bearbetas vidare genom senare tillsats till foder för att för-

vandlas till foderläkemedel som är färdiga att användas. Med-

lemsstaterna skall se till att sådana halvfabrikat underkastas

kontroll av de ansvariga myndigheterna och att de används ute-

slutande för framställning av foderläkemedel i enlighet med de

villkor som gällde när försäljningstillståndet utfärdades för

förblandningen för foderläkemedel.

4. Tillsatser som täcks av rådsdirektivet

70/524/EEG av den 23 november 1970, med senare ändringar, om

fodertillsatser 1, när dessa blandas med djurfoder och

tillsatser till djurfoder i enlighet med samma direktiv, skall

inte betrakts som veterinärmedicinska läkemedel i detta direk-

tivs mening.

5. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att antibiotika och hormonsubstan-

ser som kan användas för framställning av veterinärmedicinska

läkemedel utlämnas endast till fysiska eller juridiska personer

som har tillstånd att inneha sådana produkter i enlighet med den

nationella lagstiftningen.

 Artikel 2

1. Bestämmelserna i detta direktiv skall tillämpas

på veterinärmedicinska läkemedel, saluförda i form av bl a

farmaceutiska specialiteter, färdigberedda veterinärmedicinska

läkemedel eller förblandningar för foderläkemedel.

2. Bestämmelserna i detta direktiv skall inte

tillämpas på:

- foderläkemedel,

- veterinärmedicinska läkemedel som används för

 att framkalla aktiv immunitet, diagnosticera

 immuntillståndet och framkalla passiv immunitet, ÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 270, 14.12.1970, s. 1.

 206

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1-veterinärmedicinska läkemedel baserade på

 radioaktiva isotoper,

- veterinärmedicinska läkemedel som inte färdig-

 ställts i förväg och som är avsedda för ett

 visst djur eller ett litet antal djur,

- homeopatika.

3. Foderläkemedel får dock endast framställas med

hjälp av förbland-ningar som godkänts i enlighet med detta

direktiv. Inom två år efter att detta direktiv kungjorts skall

Rådet med ledning av en rapport från Kommissionen, om så är nöd-

vändigt åtföljd av ett lämpligt förslag, ta upp överläggningar

om en förteckning över farmakologiskt verksamma molekyler som

får användas för framställning av förblandningar och om tillvä-

gagångssättet när denna förteckning skall utarbetas.

 Artikel 3

Medlemsstaterna kan inom sitt territorium medge undantag från

bestämmelserna i artikel 4.1 vad gäller veterinärmedicinska

läkemedel som är avsedda enbart för akvariefiskar, burfåglar,

brevduvor, terrariedjur och smågnagare, förutsatt att dessa

preparat inte innehåller substanser vilkas användning kräver

veterinärkontroll och att alla nödvändiga åtgärder vidtagits för

att förebygga obehörig användning av preparaten för andra djur-

arter.

KAPITEL II

Ansökan om försäljningstillstånd för veterinärmedicinska läkeme-

del

Artikel 4

1. Inget veterinärmedicinskt läkemedel får försä-

ljas i någon medlemsstat förrän de ansvariga myndigheterna i

denna stat givit sitt tillstånd.

2. Inget veterinärmedicinskt läkemedel får användas

på djur utan att tillstånd enligt ovan utfärdats, såvida det

inte är fråga om prövningar av veterinärmedicinska läkemedel som

avses i artikel 5.10.

 Artikel 5

För att få tillstånd enligt artikel 4 måste den som ansvarar för

försäljningen lämna in en ansökan hos den ansvariga myndigheten

i medlemsstaten.

 Följande uppgifter och dokumentation skall åtfölja ansökan:

1. namn eller firma och stadigvarande adress eller

 registrerat affärsställe beträffande den som

 ansvarar för försäljningen samt beträffande

 tillverkaren, om uppgifterna inte är desamma;

2. det veterinärmedicinska läkemedlets namn (han-

 delsnamn eller generisk benämning med eller utan

 varumärke eller tillverkarens namn; vetenskaplig

 benämning eller formel med eller utan varumärke

 eller tillverkarens namn);

3. uppgifter om art och mängd av samtliga bestånds-

 207

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1delar som

ingår i det veterinärmedicinska

 läkemedlet i enlighet med gängse nomenklatur,

 med uteslutande av kemiska bruttoformler, men

 med angivande av den internationella generiska

 benämning som rekommenderats av Världshälso-

 organisationen i de fall det finns någon sådan

 benämning;

4. kortfattad beskrivning av framställningsmetoden;

5. terapeutiska indikationer, kontraindikationer

 och biverkningar;

6. dosering för de olika djurarter som det veteri-

 närmedicinska läkemedlet är avsett för, dess

 läkemedelsform, administreringssätt och -väg

 samt förväntad hållbarhet, om den understiger

 tre år;

7. skäl för eventuella försiktighetsmått vid

 användningen av det veterinärmedicinska läkemed-

 let;

8. anvisning om den tidsperiod som under normala

 förhållanden bör förflyta från det att det

 veterinärmedicinska läkemedlet senast ges till

 djuren till dess att livsmedel framställs från

 sådana djur, i syfte att säkerställa att dessa

 livsmedel inte innehåller några restmängder som

 kan utgöra en hälsorisk för konsumenten;

9. beskrivning av kontrollmetoder som tillämpas av

 tillverkaren (kvalitativ och kvantitativ analys

 av beståndsdelarna och slutprodukten, specifika

 undersökningar som avser t ex sterilitet,

 närvaro av pyrogener och tungmetaller, stabili-

 tet samt biologiska och toxikologiska undersök-

 ningar och undersökningar av mellanprodukter);

10. resultat av:

 - fysikalisk-kemiska, biologiska eller mikrobio-

 logiska undersökningar

 - toxikologiska och farmakologiska undersökning-

 ar

 - kliniska prövningar.

 Resultaten av de toxikologiska och farmakolo-

 giska undersökningarna bör i synnerhet avse

 metaboliseringen av de aktiva beståndsdelarna i

 djuret och såvitt möjligt visa hur dessa be-

 ståndsdelar elimineras och hur lång tid detta

 tar, om sådana uppgifter är viktiga för kontroll

 av den angivna läkemedelsfria tiden.

 I övrigt gäller att:

 a) i stället för de undersökningsresultat

 som avses ovan - ett exemplar av den

 publicerade dokumentation om de toxikolo-

 giska och farmakologiska undersökningarna

 och de kliniska undersök-ningsresultaten

 jämte data om karenstid kan bifogas i

 fråga om:

 i) ett veterinärmedicinskt läkemedel med

 etablerad användning som har prövats på

 djur i sådan omfattning att dess effekter

 och biverkningar redan är kända och

 208

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1framgår av

den publicerade dokumenta-

 tionen;

 ii) ett nytt veterinärmedicinskt läkemedel,

 som med avseende på de ingående aktiva

 beståndsdelarna är identiskt med ett känt

 läkemedel med etablerad användning;

 iii) ett nytt veterinärmedicinskt läkemedel

 som innehåller enbart kända beståndsdelar

 som redan har använts tillsammans i

 209

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1jämförbara

proportioner i läkemedel med

 etablerad användning som prövats i

 tillfredsställande omfattning;

 b) i fråga om ett nytt veterinärmedicinskt

 läkemedel som innehåller enbart kända

 beståndsdelar och som hittills inte har

 använts tillsammans i terapeutiskt syfte

 kan undersökningarna av ifråga-varande

 beståndsdelar ersättas med hänvisning

 till publicerade data;

11. ett eller flera prover på eller modeller av den

 förpackning som skall användas för det veteri-

 närmedicinska läkemedlet, tillsammans med en

 bipacksedel när en sådan skall bifogas;

12. ett dokument som visar att tillverkaren har rätt

 att i sitt hemland tillverka veterinärmedicinska

 läkemedel;

13. bevis om försäljningstillstånd för det berörda

 veterinärmedicinska läkemedlet som kan ha

 meddelats i en annan medlemsstat eller i tredje

 land.

 Artikel 6

Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att

säkerställa att de i punkt 8, 9 och 10 i artikel 5, andra styck-

et uppräknade dokumenten och uppgifterna sammanställs av ex-

perter med erforderlig teknisk och yrkes-mässig kompetens innan

de överlämnas till de ansvariga myndigheterna.

 Dessa dokument och uppgifter skall undertecknas av de berörda

experterna.

 Artikel 7

Alltefter sin särskilda kompetens skall experternas uppgift

vara:

1. att utföra det arbete som ligger inom deras

 särskilda kompetensområde (analys, farmakologi

 och liknande experimentella vetenskaper, klinis-

 ka prövningar) och objektivt beskriva de upp-

 nådda resultaten både kvanti-tativt och kvalita-

 tivt;

2. att i överensstämmelse med Rådets direktiv

 81/852/EEG av den 28 september 1982 om tillnärm-

 ning av medlemsstaternas lagstiftning om analy-

 tiska, farmakologisk-toxikologiska och kliniska

 normer och prövningsplaner för undersökning av

 veterinärmedicinska läkemedel 1 beskriva

 de iakttagelser som de har gjort och speciellt

 redovisa:

 a) vad beträffar analytikerna, i vad mån

 produkten överensstämmer med den uppgivna

 sammansättningen genom att framlägga all

 den dokumentation som ligger till grund

 för de metoder för tillverkningskontroll

 som tillverkaren skall använda;

 b) vad beträffar farmakologerna och specia-

 210

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1listerna med

särskild kompetens:

 - produktens toxicitet och dess farmakolo-

 giska egenskaper

 ÄÄÄÄÄÄÄ

 1 Se sid 16 i denna tidning.

 211

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1-i vad mån

det efter tillförsel av det

 veterinärmedicinska läkemedlet, vid

 normal användning enligt föreskrift och

 under iakttagande av den angivna läkeme-

 delsfria tiden, finns rester i livsmedel

 från behandlade djur som kan innebära

 hälsorisker för konsumenterna;

 c) vad beträffar klinikerna, i vad mån man

 hos de djur som behandlats med produkten

 har kunnat konstatera effekter som svarar

 mot de uppgifter som tillverkaren lämnat

 i enlighet med artikel 5 huruvida medlet

 tolereras väl av djuren, vilken dosering

 som rekommenderas samt eventuella kon-

 traindikationer och biverkningar.

3. att motivera ett eventuellt åberopande av den

 publicerade dokumen-tation som avses i artikel

 5, andra stycket, punkt 10 a) och b) på de

 villkor som avses i direktivet 81/852/EEG.

 Experternas utförliga rapporter skall utgöra en del av den

dokumentation som sökanden skall lämna in till de ansvariga

myndigheterna.

KAPITEL III

Granskning av ansökningar om tillstånd - Tillstånd - Förnyelse

av tillstånd

Artikel 8

Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att se

till att handläggningen av ansökan om försäljningstillstånd

slutförs inom 120 dagar från det att ansökningshandlingarna

lämnats in.

 I undantagsfall kan denna frist förlängas med 90 dagar. I så

fall skall sökanden underrättas om detta innan den första fris-

ten löpt ut.

 Artikel 9

Vid granskningen av en ansökan som lämnats in i enlighet med

artikel 4 skall medlemsstaternas ansvariga myndigheter:

1. kontrollera att den dokumentation som bifogats

 till stöd för ansökan överensstämmer med vad som

 föreskrivs i artikel 5 och med ledning av de

 rapporter som sammanställts av experterna i

 enlighet med artikel 7 undersöka om villkoren

 för att utfärda försäljningstillstånd har

 uppfyllts;

2. genom statligt eller annat godkänt laboratorium

 låta undersöka läkemedlet för att försäkra sig

 om att de kontrollmetoder som använts av till-

 verkaren och redovisats i anslutning till

 ansökan är godtagbara i enlighet med vad som

 föreskrivits i artikel 5, punkt 9 i andra

 stycket.

3. i förekommande fall ålägga sökanden att komplet-

 212

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1tera den

dokumenta-tion som fogats till ansökan

 på de punkter som räknas upp i artikel 5. När de

 ansvariga myndigheterna begagnar sig av denna

 möjlighet skall de i artikel 8 angivna tids-

 fristerna flyttas fram tills begärd komplette-

 ring kommit in. Likaså skall fristen förlängas

 med den tid som sökanden kan beviljas för att

 inkomma med en muntlig eller skriftlig förkla-

 ring.

 Artikel 10

Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att se

till att:

1. de ansvariga myndigheterna verifierar att

 tillverkare och importörer av veterinärmedicin-

 ska läkemedel från tredje land är i stånd att

 genomföra tillverkningen i enlighet med artikel

 5, andra stycket, punkt 4 och/eller företa

 kontroll enligt de metoder som beskrivits i den

 dokumentation som skall åtfölja ansökan enligt

 artikel 5, andra stycket, punkt 9.

2. när omständigheterna så kräver får de ansvariga

 myndigheterna medge tillverkare och importörer

 av veterinärmedicinska läkemedel från tredje

 land att till tredje man överlåta vissa steg i

 tillverkningsproceduren och/eller vissa av de

 kontroller som avses under punkt 1. I så fall

 skall de ansvariga myndigheternas kontroller

 även innefatta de berörda inrättningarna i dessa

 länder.

 Artikel 11

Det tillstånd som krävs enligt artikel 4 skall inte utfärdas om

det efter kontroll av den i artikel 5 uppräknade dokumentatio-

nen och uppgifterna visar sig att:

1. det veterinärmedicinska läkemedlet är skadligt

 vid användning enligt de föreskrifter som

 lämnats i ansökan om försäljningstillstånd eller

 att det saknar terapeutisk effekt eller att

 sökanden inte tillfredsställande har dokumente-

 rat dess effekt på den djurart som är avsedd att

 behandlas eller att dess sammansättning till art

 och mängd inte överensstämmer med den uppgivna;

2. den av sökanden angivna läkemedelsfria tiden är

 otillräckligt dokumen-terad eller är för kort

 för att säkerställa att livsmedel som fram-

 ställts av de behandlade djuren inte innehåller

 restmängder som kan utgöra en hälsorisk för

 konsumenten;

3. det veterinärmedicinska läkemedlet saluförs för

 en användning som är förbjuden enligt gemenska-

 pens bestämmelser. I avvaktan på gemen-skaps-

 regler kan de ansvariga myndigheterna dock vägra

 att medge försäljningstillstånd för ett veteri-

 närmedicinskt läkemedel när en sådan åtgärd är

 nödvändig för att slå vakt om folkhälsan, om

 213

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1konsumentens

eller om djurens hälsa.

 Försäljningstillstånd skall inte heller ges om den dokumenta-

tion som lämnas in till de ansvariga myndigheterna inte står i

överensstämmelse med artiklarna 5, 6 och 7.

 214

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 12

Det tillstånd som krävs enligt artikel 4 kan göras avhängigt av

att den som ansvarar för försäljningen på behållaren och/eller

den yttre förpackningen samt på bipacksedeln, om sådan krävs,

lämnar andra viktiga upplysningar som är viktiga för att tillgo-

dose kravet på säkerhet och slå vakt om folkhälsan, däribland

särskilda försiktighetsmått som skall iakttas under användningen

jämte andra varningar som föranletts av de kliniska och farmako-

logiska undersökningar som föreskrivits i artikel 5.10 eller av

de erfarenheter som samlats under användningen av det veterinär-

medicinska läkemedlet efter att det introducerats på marknaden.

 För tillstånd kan också krävas att ett radioaktivt spårämne

ingår i det veterinärmedicinska läkemedlet.

 Artikel 13

Tillståndet skall inte inverka på det ansvar enligt allmänna

rättsregler som åvilar tillverkaren och i förekommande fall den

som ansvarar för försälj-ningen.

 Artikel 14

Den som ansvarar för försäljningen skall revidera den kontroll-

metod som avses i artikel 5 under punkt 9 i enlighet med teknis-

ka och vetenskapliga framsteg när sådan revidering är nödvändig

för att möjliggöra kontroll av det veterinärmedicinska läkemed-

let med en högre grad av säkerhet.

 Den som ansvarar för försäljningen skall utan dröjsmål till-

ställa de ansvariga myndigheterna alla de nya data som skulle

kunna föranleda ändring av de uppgifter och den dokumentation

som avses i artikel 5 eller kunna föranleda ytterligare gransk-

ning, och i synnerhet om varje förbud eller inskränkning som

påbjudits av de ansvariga myndigheterna i de stater, i vilka det

veterinärmedicinska läkemedlet försäljs.

 Den som är ansvarig för försäljningen skall utan dröjsmål för

godkännande informera de ansvariga myndigheterna om varje änd-

ring som han önskar göra i de uppgifter och den dokumentation

som avses i artikel 5.

 Artikel 15

Försäljningstillståndet skall gälla i fem år och skall kunna

förlängas med fem år i taget efter ansökan av den som innehar

tillståndet som lämnats in minst tre månader innan det löper ut.

 215

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1KAPITEL IV

Kommitté för veterinärmedicinska läkemedel

Artikel 16

1. I syfte att underlätta för medlemsstaterna att

komma fram till en gemensam ståndpunkt i fråga om försäljnings-

tillstånd inrättas härmed en kommitté för veterinärmedicinska

läkemedel, i det följande kallad ''''kommittén''''. Den skall bestå av

representanter för medlemsstaterna och för kommissionen.

2. Kommittén skall på begäran av en medlemsstat

granska frågor som rör tillämpningen av artiklarna 11, 36 och 49

i enlighet med artiklarna 17 till 22.

3. Kommittén skall fastställa sin egen arbetsord-

ning.

 Artikel 17

1. En medlemsstat som har utfärdat ett försälj-

ningstillstånd skall tillställa kommittén och de ansvariga

myndigheterna i de berörda medlemsstaterna en akt som innehåller

en kopia av ansökan samt beslutet om godkännande tillsammans med

de uppgifter och den dokumentation som angivits i artikel 5, om

den som ansvarar för försäljningen har begärt att de skall

vidarebefordras till minst fem andra medlemsstater.

2. En sådan vidarebefordran skall anses likvärdig

med att lämna in en ansökan om försäljningstillstånd, i den

mening som avses i artikel 5, till de ifrågavarande ansvariga

myndigheterna.

3. Kommittén skall utan dröjsmål underrätta de

berörda medlemsstaterna att ärendet har hänskjutits till kommit-

tén.

 Artikel 18

1. Om inom en period av 120 dagar efter det datum

för vidarebefordran som avses i artikel 17.2 ingen invändning

anmälts till kommittén av de ansvariga myndigheterna i de an-

givna medlemsstaterna, skall kommittén göra en formell anteck-

ning och omedelbart underrätta de berörda medlemsstaterna.

2. Om en medlemsstat inte anser sig kunna utfärda

försäljningstillstånd skall den framföra sina invändningar och

skälen för dessa enligt artikel 11 inom 120 dagar.

 Artikel 19

1. I de fall som åsyftas i artikel 18.2 skall

kommittén behandla ärendet och avge sitt yttrande med motivering

inom 60 dagar efter utgången av den frist som angivits i artikel

18.

2. Kommitténs yttrande skall avse frågan om det

veterinärmedicinska läkemedlet uppfyller de krav som uppställts

i artikel 11.

Kommittén skall utan dröjsmål informera de berörda medlemssta-

terna om sin mening eller, i händelse av skiljaktiga meningar,

de enskilda ledamöternas meningar.

 216

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.De berörda

 medlemsstaterna skall ta ställning

till ansökan om försäljningstillstånd senast 30 dagar efter den

dag när de informerats enligt artikel 18.1 eller punkt 2 ovan.

Därefter skall de utan dröjsmål underrätta kommittén om sina

beslut.

 Artikel 20

1. Om flera ansökningar om försäljningstillstånd

lämnats in i enlighet med artikel 5 för ett och samma veterinär-

medicinska läkemedel och en eller flera medlemsstater godkänt

produkten, medan en eller flera av de övriga medlemsstaterna

avslagit ansökan, kan en av de berörda medlemsstaterna hänskjuta

ärendet till kommittén.

 Detsamma skall gälla när en eller flera medlemsstater tillfäl-

ligt dragit in eller återkallat ett försäljningstillstånd, under

det att en eller fler av de andra inte har gjort det.

2. Kommittén skall behandla ärendet och avge sitt

yttrande med motivering inom högst 120 dagar.

3. Kommitténs yttrande skall enbart avse skälen

till att försäljnings-tillståndet vägrats, tillfälligt dragits

in eller återkallats.

 Kommittén skall utan dröjsmål informera de berörda medlemssta-

terna om sin mening eller, i händelse av skiljaktiga meningar,

om dess ledamöters meningar.

4. De berörda medlemsstaterna skall inom 30 dagar

tillkännage vilka åtgärder de ämnar vidta med anledning av

kommitténs yttrande.

 Artikel 21

Kommittén får fastställa en tidsgräns för att med ledning av de

villkor som formulerats i artiklarna 11, 27 eller 41 verkställa

en ny granskning med ledning av de uppgifter som under tiden

erhållits inom medlemsstaterna och särskilt från dem som godkänt

det veterinärmedicinska läkemedlet.

 Artikel 22

De ansvariga myndigheterna inom medlemsstaterna får, i de sär-

skilda fall då gemenskapens intressen berörs, hänskjuta ärendet

till kommittén innan de beslutar i frågan om att meddela, till-

fälligt dra in eller återkalla ett försäljningstillstånd.

 En medlemsstat får också hänskjuta ärendet till kommittén om

det finns anledning anta att ett läkemedel inte bör godkännas

för användning inom veterinärmedicinen på grund av sin betydelse

för behandling av människor.

 217

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 23

1. Kommissionen skall varje år rapportera till

rådet om genomförandet av den procedur som fastställts i detta

kapitel och om vilka effekter den haft på utvecklingen av han-

deln inom gemenskapen. Den första rapporten skall lämnas två år

efter att detta direktiv trätt i kraft.

2. Med ledning av sina erfarenheter skall kommis-

sionen senast fyra år efter ikraftträdandet av detta direktiv

överlämna till rådet ett förslag som innehåller lämpliga åt-

gärder i syfte att avlägsna alla återstående hinder mot den fria

rörligheten av veterinärmedicinska läkemedel. Rådet skall fatta

beslut om kommissionens förslag senast ett år efter att det

framlagts.

KAPITEL V

Tillverkning av veterinärmedicinska läkemedel - import från

tredje land

Artikel 24

1. Medlemsstaterna skall genom alla lämpliga

åtgärder se till att ingen tillverkning av veterinärmedicinska

läkemedel sker utan tillstånd.

2. Det tillstånd som åsyftas i punkt 1. krävs

oavsett om tillverkningen avser hela produkten, vissa steg i

tillverkningsprocessen eller de olika procedurerna för uppdel-

ning, förpackning eller presentation.

 Sådant tillstånd skall dock inte krävas för beredning, upp-

delning, ändring av förpackning eller presentation när dessa

procedurer utförs uteslutande i samband med utlämnande till

enskilda genom farmaceuter på apotek eller av den som enligt

gällande föreskrifter inom medlemsstaterna är behörig att ombe-

sörja detta.

3. Tillstånd enligt punkt 1 ovan krävs också för

import till en medlemsstat från tredje land. Detta kapitel och

artikel 36 skall ha motsvarande tillämpning på sådan import som

de har på tillverkning.

 Artikel 25

För tillstånd enligt artikel 24 krävs minst följande:

a) att sökanden specificerar vilka veterinärmedi-

 cinska läkemedel och läkemedelsformer som skall

 tillverkas eller importeras jämte platsen där

 tillverkningen och/eller kontrollen skall äga

 rum;

b) att sökanden utöver ändamålsenliga och till-

 räckliga utrymmen för tillverkning eller import

 av produkterna förfogar över teknisk utrustning

 och kontrollmöjligheter som motsvarar de för-

 fattningsenliga krav i fråga om tillverkning,

 kontroll och förvaring av produkterna som

 medlemsstaten ställt upp i enlighet med artikel

 10.1.

c) att sökanden bland sina anställda har minst en

 person med den kompetens som avses i artikel 29.

 218

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 I sin

ansökan måste sökanden lämna uppgifter som styrker att

han uppfyller fordringarna enligt ovan.

 Artikel 26

1. Den ansvariga myndigheten i medlemsstaten skall

inte utfärda det tillstånd som avses i artikel 24 förrän den

genom undersökningar som utförs av dess företrädare har försäk-

rat sig om riktigheten av de uppgifter som lämnats i enlighet

med artikel 25.

2. I syfte att säkerställa att de krav som åsyftas

i artikel 25 uppfylls får som villkor för tillståndet krävas att

sökanden uppfyller vissa förpliktelser antingen när det utfärdas

eller vid senare tidpunkt.

3. Tillståndet skall gälla endast för de lokaler

som beskrivits i ansökan och endast för de veterinärmedicinska

läkemedel och läkemedelsformer som angivits i samma ansökan.

 Artikel 27

Den som meddelats tillstånd enligt artikel 24 skall minst vara

skyldig att:

a) ha tillgång till personal med sådan behörighet

 som föreskrivits i medlemsstaten såväl i fråga

 om tillverkning som kontroll;

b) lämna ut de godkända veterinärmedicinska läke-

 medlen endast i enlighet med den lagstiftning

 som gäller i de berörda medlemsstaterna;

c) lämna besked i förväg till den ansvariga myndig-

 heten om de ändringar som sökanden kan önska

 göra i fråga om någon eller några av de upgifter

 som lämnats i enlighet med artikel 25. Den

 ansvariga myndigheten skall i alla händelser

 omedelbart underrättas om den person med sär-

 skild behörighet som avses i artikel 29 oväntat

 skulle ersättas med någon annan;

d) medge att företrädare för den ansvariga myndig-

 heten inom medlemsstaten när som helst bereds

 tillträde till sökandens lokaler;

e) möjliggöra för den person med särskild behörig-

 het som avses i artikel 29 att fullgöra sina

 åligganden, t ex genom att ställa alla nödvändi-

 ga hjälpmedel till hans förfogande.

 Artikel 28

1. Medlemsstaterna skall genom alla lämpliga

åtgärder säkerställa att besked om tillstånd enligt artikel 24

lämnas senast inom 90 dagar räknat från den dag då ansökan

kommit in till den ansvariga myndigheten.

2. Om innehavaren av tillståndet skulle begära

ändring i något av de förhållanden som avses i artikel 25 a) och

b), får handläggningstiden för detta ärende inte överskrida 30

dagar. Undantagsvis kan denna tid utsträckas till 90 dagar.

3. Medlemsstaterna får kräva att sökanden lämnar

kompletterande uppgifter enligt artikel 25 samt om den person

med särskild kompetens som avses i artikel 29. I de fall den an-

svariga myndigheten begagnar sig av denna möjlighet skall de i

 219

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1punkterna 1

och 2 angivna tidsfristerna flyttas fram tills de

kompletterande uppgifterna lämnats in.

 Artikel 29

1. Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se

till att innehavaren av tillståndet enligt artikel 24 stadigva-

rande och fortlöpande har tillgång till minst en person med den

särskilda kompetens som föreskrivits i artikel 31, med särskild

uppgift att svara för de åligganden som uppräknas i artikel 30.

2. Om innehavaren av tillståndet själv uppfyller de

villkor som stipulerats i artikel 23, kan han personligen åta

sig de uppgifter som annars åligger den som avses i punkt 1

ovan.

 Artikel 30

1. Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se

till att den person med särskild kompetens som avses i artikel

29 utan hänsyn till sin relation till innehavaren av tillståndet

enligt artikel 24, vad gäller de procedurer som åsyftas i arti-

kel 33 bär ansvaret för:

a) att varje tillverkningssats av veterinärmedicin-

 ska läkemedel som framställts i den berörda

 medlemsstaten har tillverkats och underkastats

 kontroll i enlighet med den lagstiftning som

 gäller i medlemsstaten och i överensstämmelse

 med villkoren för försäljningstillståndet;

b) att varje tillverkningssats av veterinärmedicin-

 ska läkemedel som härrör från tredje land

 undergått fullständig kvalitativ analys i det

 importerande landet och haltbestämning av

 åtminstone alla de aktiva beståndsdelarna och

 samtliga övriga undersökningar och kontroller

 som krävs för att garantera de veterinärmedicin-

 ska läkemedlens kvalitet i enlighet med de krav

 som legat till grund för försäljningstillstån-

 det.

 De tillverkningssatser av veterinärmedicinska läkemedel som

genomgått sådan kontroll i en medlemsstat skall undantas från

nämnda kontroller om de vid införseln till annan medlemsstats

åtföljs av ett analysbesked som undertecknats av en person med

den särskilda kompetensen.

 En medlemsstat får medge dispens från kravet på att en person

med särskild kompetens genomför de kontroller som är föreskrivna

under b) för importerade veterinärmedicinska läkemedel, om de är

avsedda att förbli inom den berörda medlemsstaten, förutsatt

dock att överenskommelse träffats med det exporterade landet om

åtgärder i syfte att säkerställa att dessa kontroller verkställs

i det exporterande landet. I de fall dessa produkter importeras

i den förpackning i vilken de är avsedda att tillhandahållas i

detaljhandeln har medlemsstaten rätt att medge undantag från de

genom artikel 25 fastställda bestämmelserna.

2. I samtliga fall, och särskilt ifråga om veteri-

närmedicinska läkemedel för vilka utfärdats försäljningstill-

stånd, gäller att den som har särskild kompetens måste intyga, i

en journal eller en annan likvärdig handling som upprättats för

detta ändamål, att varje tillverkningssats uppfyller bestämmel-

 220

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1serna i

denna artikel. Journalen eller den därmed likvärdiga

handlingen skall hållas aktuell i takt med produktionen och

hållas disponibel för kontrollmyndighetens företrädare under den

tid som fastställts i medlemsstatens bestämmelser och i varje

fall under minst fem år.

 Artikel 31

Medlemsstaterna skall se till att den person med särskild kompe-

tens som avses i artikel 29 uppfyller minst följande krav:

a) Innehav av diplom, certifikat eller annat bevis

 på formella kvali-fikationer som uppnåtts efter

 genomgången högskoleutbildning eller annan

 utbildning som i medlemsstaten betraktas som

 likvärdig. Utbildningen skall omfatta åtminstone

 fyra års teoretiska och praktiska studier inom

 en av följande vetenskapliga discipliner:

 farmaci, medicin, veterinärmedicin, kemi,

 farmaceutisk kemi och teknologi, eller biologi.

 Dock gäller följande:

 - om utbildningen följs av en period med teore-

 tisk och praktisk utbildning under minst ett

 år och innefattare en period av minst sex

 månader på ett apotek som är öppet för allmän-

 heten och som bekräftats genom en examen på

 högskolenivå, kan minimilängden av högsko-

 leutbildningen reduceras till 3 1/2 år,

 - Om det i medlemsstaten parallellt existerar

 två utbildningar vilka erkänns av staten såsom

 likvärdiga och den ena sträcker sig över fyra

 år och den andra över tre år, varvid treår-

 skursen leder till diplom, certifikat eller

 annnat formellt utbildningsbevis efter full-

 bordad högskoleutbildning eller motsvarande,

 skall den senare anses uppfylla villkoret om

 utbildningslängd enligt a) ovan, under förut-

 sättning att de diplom, certifikat eller

 formella utbildnings-bevis som utfärdats efter

 genomgång av respektive utbildning betraktas

 såsom likvärdiga av staten ifråga.

 Utbildningen skall omfatta teoretiska och praktiska studier

med inriktning på åtminstone följande ämnesområden:

- tillämpad fysik

- allmän och oorganisk kemi

- organisk kemi

- analytisk kemi

- farmaceutisk kemi, inklusive analys av läkemedel

- allmän och tillämpad biokemi (medicinsk)

- fysiologi

- mikrobiologi

- farmakologi

- farmaceutisk teknologi

- toxikologi

- farmakognosi (studiet av innehållsämnena och

 effekterna av de verk-samma beståndsdelarna i

 naturligt förekommande ämnen av vegetabi-liskt

 eller animaliskt ursprung).

 221

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Studierna av

 dessa ämnen skall avvägas så att

 den studerande blir i stånd att fullgöra de

 åligganden som specificerats i artikel 30.

 Skulle något av de diplom, certifikat eller

 andra formella utbildningsbevis som nämns i a)

 inte motsvara vad som föreskrivits ovan skall

 den ansvariga myndigheten i medlemsstaten se

 till att den som berörs kan styrka att han

 besitter de kunskaper inom de berörda ämnesom-

 rådena som krävs för tillverkning och kontroll

 av veterinär-medicinska läkemedel.

b) Minst två års praktisk erfarenhet av ett eller

 flera åtaganden hos godkänd tillverkare där

 aktiviteterna varit kvalitativ analys av läke-

 medel, kvantitativ analys av aktiva ingredienser

 och testning och kontroll nödvändig för att

 säkerställa kvaliteten på veterinärmedicinska

 läkemedel.

 Längden av den praktiska erfarenheten får

 reduceras med ett år om högskoleutbildningen

 omfattar minst fem år, och med ett och ett halvt

 år om kursen omfattar minst sex år.

 Artikel 32

1. Den som i en medlemsstat fullgör de uppgifter

som avses i artikel 29, men som inte uppfyllt kraven i bestäm-

melserna enligt artikel 31 när detta direktiv träder i kraft

inom den berörda staten, skall ha rätt att där fortsätta med

samma verksamhet.

2. Den som innehar diplom, certifikat eller något

annat formellt utbild-ningsbevis, som utfärdats efter genomgång

av en högskoleutbildning eller en utbildning som man i ifrågava-

rande medlemsstat anser likvärdig inom en vetenskaplig disciplin

som gör honom kvalificerad att fullgöra de uppgifter som enligt

landets lagstiftning åligger en person som avses i artikel 29,

får om han påbörjat sin utbildning innan detta direktiv kung-

jorts, anses kvalificerad att inom medlemsstaten fullgöra de

åligganden som tillkommer den som avses i artikel 29, förutsatt

att han före utgången av det tionde året efter utfärdandet av

detta direktiv kan hänvisa till minst två års erfarenhet inom

ett eller flera av de verksamhetsområden som omfattas av artikel

24. Härmed avses tillverkningskontroll och/eller kvalitativ

analys, kvantitativ analys av aktiva substanser samt erforderlig

undersökning och kontroll under direkt ledning av en i artikel

29 avsedd person för att säkerställa kvalitén hos veterinärmedi-

cinska läkemedel.

 Om personen i fråga förvärvat praktisk erfarenhet av det slag

som åsyftas ovan mer än tio år före kungörandet av detta direk-

tiv, krävs ytterligare ett års praktik i enlighet med de villkor

som uppställts i föregående stycke. Denna praktik skall fullgör-

as omdelbart innan vederbörande anlitas för de uppgifter som

anges i denna artikel.

3. Den som vid tiden för ikraftträdandet av detta

direktiv är sysselsatt i direkt samarbete med en person som

avses i artikel 29 med tillverknings-kontroll och/eller kvalita-

tiv analys, kvantitativ analys av aktiva substanser och kvali-

tetskontroll av läkemedel, får under en period av fem år efter

detta anses anses kvalificerad att i den staten fullgöra de

 222

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1åligganden

som till-kommer en i artikel 29 avsedd person, förut-

satt att medlemsstaten försäkrar sig om att han styrker till-

räckliga teoretiska och praktiska kunskaper och att han har

varit verksam inom nyssnämnda områden under en tid av minst fem

år.

 Artikel 33

Medlemsstaterna skall säkerställa att de åligganden uppfylls som

tillkommer den som har särskild kompetens enligt artikel 29.

Detta kan ske antingen genom lämpliga myndighetsåtgärder eller

genom att ställa upp yrkesetiska regler.

 Om personen i fråga brister i fullgörandet av sina åligganden,

får medlemsstaterna föranstalta om suspension efter att ha

inlett administrativa eller disciplinära åtgärder mot honom.

KAPITEL VI

Övervakning och sanktioner

Artikel 34

Den ansvariga myndigheten i berörd medlemsstat skall genom

inspektioner försäkra sig om att de rättsliga kraven i fråga om

veterinärmedicinska läkemedel uppfylls.

 Sådana inspektioner skall verkställas genom särskilt utsedda

tjänstemän vid den ansvariga myndigheten som har rätt att:

1. inspektera tillverkningsenheter och försälj-

 ningsavdelningar och varje laboratorium som

 tillståndsinnehavaren i enlighet med artikel

 24.1 anförtrott uppgiften att svara för de

 kontroller som avses i artikel 10.2;

2. ta prover;

3. granska alla dokument av betydelse för inspek-

 tionen under iakttagande av de bestämmelser som

 vid tiden för kungörandet av detta direktiv

 gäller i medlemsstaterna och som innebär in-

 skränkningar i rätten att kräva redovisning av

 tillverkningsmetoder.

 Artikel 35

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se till att den

person som ansvarar för försäljningen och, i förekommande fall

den som innehar det tillstånd som avses i artikel 24.1, styrker

att kontroll verkställts av slutprodukten och/eller bestånds-

delarna jämte mellansteg i tillverknings-processen enligt de

metoder som redovisats i anslutning till ansökan om försälj-

ningstillstånd.

 Artikel 36

De ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna skall tillfälligt

dra in eller återkalla försäljningstillståndet om det står klart

att:

1. det veterinärmedicinska läkemedlet visar sig

 skadligt under de användningsbetingelser som

 uppgivits vid tiden för ansökan om försäljnings-

 223

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1tillstånd

eller senare, att det inte har någon

 terapeutisk

 224

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1effekt eller

att dess kvalitativa och kvantita-

 tiva sammansättning inte överensstämmer med vad

 som uppgivits;

2. den rekommenderade läkemedelsfria tiden är för

 kort för att säkerställa att livsmedel som

 erhållits från behandlade djur inte innehåller

 några restmängder som kan utgöra en hälsorisk

 för konsumenten;

3. det veterinärmedicinska läkemedlet saluförs för

 en användning som är förbjuden enligt andra

 gemenskapsbestämmelser. Dock får de ansvariga

 myndigheterna i avvaktan på gemenskapsregler

 vägra tillstånd för ett veterinärmedicinskt

 läkemedel när en sådan åtgärd är nödvändig för

 att slå vakt om folkhälsan, om konsumentens och

 om djurens hälsa;

4. de uppgifter som lämnats i ansökan in enlighet

 med artiklarna 5 och 14 är oriktiga;

5. de kontroller som avses i artikel 35 inte har

 utförts;

6. de åligganden som avses i artikel 12, andra

 stycket, inte har fullgjorts.

 Det veterinärmedicinska läkemedlet skall anses sakna terapeu-

tisk effekt om det visar sig inte ge några terapeutiska resultat

bland de djurarter för vilka det är avsett att användas.

 Tillståndet kan också tillfälligt dras in eller återkallas om

det visar sig att:

- de uppgifter till stöd för ansökan som avses i

 artikel 5 inte har ändrats i enlighet med första

 och tredje stycket i artikel 14,

- ny information av det slag som avses i andra

 stycket i artikel 14 inte har tillställts de

 ansvariga myndigheterna.

 Artikel 37

1. Utan inskränkning av artikel 36 skall medlems-

staterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att

tillhandahållande av ett veterinärmedicinskt läkemedel förbjuds

och det berörda läkemedlet dras in från marknaden när:

a) det står klart att det veterinärmedicinska

 läkemedlet är skadligt under de användningsbe-

 tingelser som uppgivits när ansökan om försälj-

 nings-tillstånd lämnades in eller senare, enligt

 tredje stycket i artikel 14;

b) det veterinärmedicinska läkemedlet inte har

 någon terapeutisk effekt på de djurarter som

 behandlingen var avsedd för;

c) den kvalitativa och kvantitativa sammansätt-

 ningen av det veterinär-medicinska läkemedlet

 inte är såsom uppgivits;

d) den rekommenderade läkemedelsfria tiden är

 otillräcklig för att säkerställa att livsmedel

 som erhållits från behandlade djur inte innehål-

 ler restmängder som kan utgöra en hälsorisk för

 konsumenten;

e) de kontroller som avses i artikel 35 inte har

 verkställts eller något annat krav eller ålig-

 225

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1gande som

rör tillståndsgivningen och som

 hänvisas till i artikel 24.1 inte har uppfyllts.

2. Den ansvariga myndigheten kan begränsa förbudet

mot tillhanda-hållande och indragningen till att gälla enbart de

ifrågasatta tillverkningssatserna.

 Artikel 38

1. Den ansvariga myndigheten i en medlemsstat skall

tillfälligt dra in eller återkalla det tillstånd som avses i

artikel 24 för en produktkategori eller för alla produkter, om

något av de krav som fastställts för att få tillstånd inte

längre uppfylls.

2. Vid underlåtenhet att följa bestämmelserna om

tillverkning eller import från tredje land får den ansvariga

myndigheten i en medlemsstat, utöver de åtgärder som föreskri-

vits i artikel 37, antingen tillfälligt dra in rätten att till-

verka eller importera ett veterinärmedicinskt läkemedel från

tredje land eller tillfälligt dra in eller återkalla det till-

stånd som avses i artikel 24 för en produktkategori eller för

alla produkter.

 Artikel 39

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder se till att de

berörda myndigheterna utbyter information som är av betydelse

för att garantera efterlevnaden av de krav för tillstånd som

avses i artikel 24.1 eller för försäljningstillstånd.

 Artikel 40

Alla beslut som fattas i enlighet med artiklarna 11, 36, 37 och

38 och alla negativa beslut som fattas i enlighet med artiklarna

10.2 och artikel 19.3 i detta direktiv liksom alla beslut att

vägra tillstånd att tillverka eller att importera från tredje

land eller att tillfälligt dra in eller återkalla tillverk-

ningstillstånd skall utförligt motiveras. Sådana beslut skall

delges den berörda parten med uppgifter om vilka möjligheter

till överklagande som står till buds inom ramen för gällande

lagstiftning och inom vilken tid överklagande måste ske.

 Försäljningstillstånd och återkallelser av därav skall offent-

liggöras av varje medlemsstat i en officiell publikation.

 Artikel 41

Inget beslut som avser att:

- hålla inne, återkalla eller tillfälligt dra in

 försäljningstillstånd,

- förbjuda tillhandahållande av ett veterinärmedi-

 cinskt läkemedel eller att dra in det från

 marknaden,

- hålla inne, återkalla eller tillfälligt dra in

 tillstånd att tillverka eller att importera

 veterinärmedicinska läkemedel från tredje land,

- tillfälligt dra in tillverkning av veterinärme-

 dicinska läkemedel utifrån produkter som impor-

 terats från tredje land

får fattas på andra grunder än de som angivits i detta direktiv.

 226

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

 227

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 42

Varje medlemsstat skall genom lämpliga åtgärder säkerställa att

beslut att medge försäljningstillstånd, att vägra eller återkal-

la försäljningstillstånd, att upphäva beslut om avslag eller

återkalla ett godkännande, att förbjuda tillhandahållande eller

att dra in en produkt från marknaden omedelbart meddelas kommit-

tén jämte besked om de grunder på vilka besluten fattats.

KAPITEL VII

Märkning och bipacksedlar för veterinärmedicinska läkemedel

Artikel 43

Följande information som skall överensstämma med de uppgifter

och den dokumentation som lämnats i enlighet med artikel 5 och

som måste godkännas av de ansvariga myndigheterna skall återfin-

nas i lättläslig text på läkemedelsbehållare och yttre förpack-

ningar:

1. namnet på det veterinärmedicinska läkemedlet,

 antingen i form av handelsnamn eller generisk

 benämning med eller utan ett varumärke eller

 tillverkarens namn eller vetenskaplig benämning

 eller komposition med eller utan varumärke eller

 tillverkarens namn;

2. i anslutning till namnet på det veterinärmedi-

 cinska läkemedlet en förteckning över de aktiva

 beståndsdelarna med angivande av såväl art som

 mängd per dosenhet eller procent, beroende på

 läkemedelsformen och, i de fall som avses i

 andra stycket i artikel 12, spårsubstanserna.

 De internationella generiska benämningar som

 rekommenderas av Världshälsoorganisationen skall

 användas i de fall sådana finns;

3. kontrollnummer för produktidentifiering (till-

 verkarens satsnummer);

4. försäljningstillståndets nummer;

5. namn eller firma och stadigvarande adress eller

 registrerat affärsställe beträffande den som

 ansvarar för försäljningen samt beträffande

 tillverkaren om uppgifterna inte är desamma;

6. de djurarter för vilka det veterinärmedicinska

 läkemedlet är avsett; administreringssätt och

 administrationsväg;

7. läkemedelsfri tid, även om denna är noll, i de

 fall det veterinär-medicinska läkemedlet är

 avsett för djur som används för produktion av

 livsmedel för människor;

8. utgångsdatum, om lagringstiden är mindre än tre

 år;

9. särskilda förvaringsföreskrifter, i förekommande

 fall;

10. uppgifter som måste anges i enlighet med första

 stycket i artikel 12, i förekommande fall;

11. påskriften ''''Enbart för behandling av djur''''.

 Läkemedelsform och mängdangivelse genom vikt, volym eller

antal dos-enheter behöver endast anges på den yttre förpack-

 228

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1ningen.

 Bestämmelserna i del 1, A i bilagan till rådsdirektivet

81/852/EEG skall, i den mån de berör den kvalitativa och kvanti-

tativa sammansättningen av veterinärmedicinska läkemedel med

avseende på aktiva beståndsdelar, gälla beträffande de uppgifter

som skall lämnas under punkt 2.

 Artikel 44

I fråga om ampuller skall de uppgifter som räknas upp i första

stycket i artikel 43 anges på ytterhöljet. På läkemedelsbe-

hållarna räcker det med följande uppgifter:

- det veterinärmedicinska läkemedlets namn,

- mängden aktiva beståndsdelar,

- administeringssätt,

- referensnummer för produktidentifiering (till-

 verkarens satsnummer),

- utgångsdatum,

- påskriften ''''Enbart för behandling av djur''''.

 Artikel 45

I fråga om andra små endosbehållare än ampuller, på vilka det

inte är möjligt att sätta ut uppgifterna enligt artikel 44,

skall föreskrifterna i artikel 43 gälla endast för den yttre

förpackningen.

 Artikel 46

När yttre förpackning saknas skall alla uppgifter enligt föregå-

ende artiklar anges på läkemedelsbehållaren

 Artikel 47

De uppgifter som nämns i punkterna 6, 7, 8, 9, 10 och 11 i

första stycket i artikel 43 och i tredje och sjätte strecksat-

serna i artikel 44 skall anges på det eller de språk som används

i det land där läkemedlen skall försäljas.

 Artikel 48

Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att se

till att en bipacksedel när den skall ingå i förpackningen för

ett veterinärmedicinskt läkemedel endast avser den produkten.

 Bipacksedeln skall innehålla minst följande information, som

skall överens-stämma med de uppgifter och den dokumentation som

lämnats i enlighet med artikel 5 och godkänts av de ansvariga

myndigheterna:

a) namn eller firma och stadigvarande adress eller

 registrerat affärsställe beträffande den som

 ansvarar för försäljningen samt beträffande

 till-verkaren om uppgifterna inte är desamma;

b) det veterinärmedicinska läkemedlets namn till-

 sammans med uppgift om art och mängd av de

 aktiva beståndsdelarna.

 De internationella generiska benämningar som

 rekommenderas av Världshälsoorganistationen

 skall användas i de fall sådana finns;

 229

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1c)de

huvudsakliga indikationerna, kontraindikatio-

 nerna och biverk-ningarna i den mån dessa

 uppgifter är nödvändiga för att använda det

 veterinärmedicinska läkemedlet;

d) de djurarter för vilka det veterinärmedicinska

 läkemedlet är avsett, doseringen för varje

 djurart, administreringssätt och administre-

 ringsväg och anvisning om hur läkemedlet konkret

 skall användas, om så är nödvändigt;

e) den läkemedelsfria tiden, även om denna är noll,

 i de fall läkemedlet är avsett för djur som

 används för produktion av livsmedel för männi-

 skor;

f) särskilda förvaringsföreskrifter, i förekommande

 fall;

g) uppgifter som måste anges i enlighet med första

 stycket i artikel 12, i förekommande fall.

 Uppgifterna måste lämnas på det eller de språk som används i

det land där produkten är avsedd att försäljas. All annan infor-

mation skall vara klart åtskild från ovannämnda uppgifter.

 Medlemsstaterna får kräva att en bipacksedel skall ingå i

förpackningen för veterinärmedicinska läkemedel.

 Artikel 49

Om någon bryter mot bestämmelserna i detta kapitel och trots

skriftlig anmaning underlåter att rätta sig efter dessa, får de

ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna tillfälligt dra in

eller återkalla försäljningstillståndet.

 Alla beslut som fattas i enlighet med föregående stycke skall

innehålla en utförlig motivering. Beslutet skall delges den

berörda parten och åtföljas av uppgifter om vilka möjligheter

till överklagande som står till buds enligt gällande lagstift-

ning och inom vilken tid överklagande måste ske.

 Artikel 50

Medlemsstaternas krav vad gäller villkor för distribution till

allmänheten, utsättande av priser på veterinärmedicinska läkeme-

del och immateriella rättigheter skall inte påverkas av bestäm-

melserna i detta kapitel.

KAPITEL VIII

Tillämpningsföreskrifter och övergångsbestämmelser

Artikel 51

Medlemsstaterna skall inom 24 månader efter att detta direktiv

tillkännagivits låta de lagar och andra författningar träda i

kraft som är nödvändiga för att följa det och skall utan dröjs-

mål underrätta kommissionen om detta.

 Medlemsstaterna skall se till att texten till viktigare be-

stämmelser i det egna landets lagar som antagits inom det område

som berörs av detta direktiv tillställs kommissionen.

 Artikel 52

 230

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 11.I fråga om

 de tillstånd som avses i artikel 24

och som utfärdats före utgången av den tidsfrist som fastställts

i artikel 51 kan medlemsstaterna medge förlängning med ett år

för att uppfylla de krav som anges i kapitel V.

2. Övriga föreskrifter i detta direktiv skall under

en övergångstid av 10 år efter det tillkännagivande som avses i

artikel 51 tillämpas efter hand på de veterinärmedicinska läke-

medel som saluförs med stöd av tidigare bestämmelser.

3. Medlemsstaterna skall inom tre år efter tillkän-

nagivande av detta direktiv underrätta kommissionen om det antal

veterinärmedicinska läkemedel som omfattas av punkt 2 ovan samt,

under varje efterföljande år, om det antal sådana produkter för

vilka försäljningstillstånd enligt artikel 4 ännu inte utfär-

dats.

 Artikel 53

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 28 september 1981

På rådets vägnar

P. WALKER

Ordföranden

 231

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 13 december 1990

med ändringar i direktiv 81/851/EEG om tillnärmning av med-

lemsstaternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel

 (90/676/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT

FÖLJANDE DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 i samråd med Europaparlamentet 2,

 med beaktande av Ekonomiska och Sociala rådets yttrande

not>3, och

 med beaktande av följande:

 Artikel 23.2 i rådsdirektivet 81/851 4 anger att kom-

missionen skall tillställa rådet ett förslag innehållande lämp-

liga åtgärder för att avlägsna alla återstående hinder mot

handeln eller den fria rörligheten för veteri-närmedicinska

läkemedel senast fyra år efter genomförandet av det ovan-nämnda

direktivet.

 Direktiven om tillnärmning av lagstiftningen om veterinärme-

dicinska läkemedel måste anpassas efter de vetenskapliga fram-

stegen och för-bättras för att beakta den erfarenhet som upp-

nåtts sedan de utfärdades.

 Av hänsyn till folkhälsan och de veterinärmedicinska läkemed-

lens fria rörlighet är det nödvändigt för de ansvariga myndig-

heterna att i fråga om veterinärmedicinska läkemedel för vilka

utfärdats försäljningstillstånd ha tillgång till all relevant

information i form av godkända sammanfattningar av läkemedlens

viktigare kännetecken.

 Den tillnärmning av ländernas nationella lagstiftning som

uppnåtts i detta sammanhang måste möjliggöra för ett veteri-

närmedicinskt läkemedel som tillverkats och försålts i en med-

lemsstat att med stöd av harmo-niserade bestämmelser införas i

en annan medlemsstat under skäligt beaktande av det ursprungliga

försäljningstillståndet, utom i de exceptionella fall som hän-

skjutits till Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel som

inrättats genom direktivet 81/851/EEG.

 Systemet med bipacksedlar som skall medfölja veterinärmedi-

cinska läkemedel bör förbättras.

 Det är finns anledning att mera exakt specificera de fall i

vilka resultaten av farmakologiska och toxikologiska undersök-

ningar eller

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr C 61, 10.3.1989, s. 11 och

 EGT nr C 131, 30.5.1990, s. 16. 2 EGT nr C 96, 17.4.1990, s. 104 och Beslut av den 21

 november 1990 (ännu inte publicerat i Europeiska

 Gemenskapens Tidskrift). 3 EGT nr C 201, 7.8.1989, s. 1. 4 EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 1.

 227

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1kliniska

prövningar inte behöver redovisas för att få försälj-

ningstillstånd för ett veterinärmedicinskt läkemedel som i allt

väsentligt motsvarar en originalprodukt och samtidigt säkerstäl-

la att innovativa företag inte missgynnas. Det finns å andra

sidan allmänpolitiska skäl för att inte upprepa undersökningar

på djur utan övergripande skäl.

 Garantierna för kvalitén hos de veterinärmedicinska läkemedel

som tillverkats inom gemenskapen bör upprätthållas genom att

kräva att principerna om god tillverkningssed respekteras i

fråga om läkemedel oavsett deras slutliga destination.

 Kommissionen bör bemyndigas att utförligt definiera detalje-

rade principer för god tillverkningssed i fråga om veterinärme-

dicinska läkemedel i nära samråd med den Kommitté för anpassning

till tekniska framsteg av direktiven för undanröjande av teknis-

ka hinder för handeln inom den veterinärmedicinska läkemedels-

sektorn, som inrättats genom artikel 2 b i rådsdirektivet 81/852

av den 28 september 1981 om tillnärmning av medlemsländernas

nationella lagstiftning som gäller analytiska, farmakologiska,

toxikologiska och kliniska normer och försöksplaner för under-

sökning av veterinärmedicinska läkemedel 1, ändrat genom

direktivet 87/20/EEG 2.

 Åtgärder bör vidtas för att förbättra tillhandahållandet av

information till tredje land om villkoren för användning av

veterinärmedicinska läkemedel inom medlemsstaterna och gemenska-

pen.

 Åtgärder bör också vidtas för att säkerställa att distribu-

törer av veterinärmedicinska läkemedel innehar tillstånd av med-

lemsstaterna och för ordentliga register.

HÄRIGENOM BESLUTAS FÖLJANDE:

 Artikel 1

Direktivet 81/851 ändras härmed enligt följande:

1. Artikel 1.5 ersätts med följande:

 ''''5. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga

 åtgärder för att se till att endast personers

 med tillstånd i enlighet med gällande nationella

 lagstiftning innehar eller har uppsikt över

 veterinär-medicinska läkemedel eller substanser

 som kan användas som veterinärmedicinska läkeme-

 del med anabola, antiifektiösa, antiparasitära,

 antiinflammatoriska, hormonella eller psykotropa

 egenskaper.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 16. 2 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 34.

 228

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

Medlemsstaterna skall föra register över

 tillverkare och försäljare med tillstånd att

 inneha aktiva substanser med de egenskaper som

 avses i första stycket, och som kan användas för

 framställning av veterinärmedicinska läkemedel.

 De berörda personerna måste föra utförliga

 register över alla transaktioner med substanser

 som kan användas för framställning av veteri-

 närmedicinska läkemedel och hålla dessa register

 tillgängliga för inspektion av de ansvariga

 myndigheterna under en tid av minst tre år.

 Alla ändringar som behöver göras i den för-

 teckning över substanser som avses i första

 stycket skall verkställas i enlighet med den

 procedur som avses i artikel 2c i direktivet

 81/852/EEG(*) efter ändring genom direktivet

 87/20/EEG(**).

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 (*) EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 16.

 (**) EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 34.

2. Följande stycke skall tillfogas i Artikel 2.1:

 ''''Detta direktiv skall avse veterinärmedicinska

 läkemedel som används för att framkalla aktiv

 eller passiv immunitet eller för att diagnosti-

 cera immuntillståndet, i enlighet med bestämmel-

 serna i direktivet 90/676/EEG(***) som ökar

 tillämpningsområdet för detta direktiv.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 (***) EGT nr L 373, 31.12.1990, s. 15.''''

3. Den andra och fjärde strecksatsen i artikel 2.2

 utgår.

4. Artikel 4 ersätts med följande:

 ''''Artikel 4

 1. Inget veterinärmedicinskt läkemedel får

 försäljas i en medlemsstat utan att den an-

 svariga myndigheten dessförinnan utfärdat för-

 säljningstillstånd i den medlemsstaten.

 Dock får en medlemsstat om hälsoläget så

 kräver tillåta försäljning eller administrering

 till djur av veterinärmedicinska läkemedel för

 vilka försäljningstillstånd utfärdats i en annan

 medlemsstat i enlighet med detta direktiv.

 I händelse av en svår sjukdomsepidemi får

 staterna tillfälligt tillåta användning av

 immunologiska veterinärmedicinska läkemedel utan

 försäljningstillstånd, när ett lämpligt medel

 saknas och efter att ha informerat kommissionen

 om de närmare villkoren för deras användning.

 2. En medlemsstat skall tillåta försäljning

 av ett veterinärmedicinskt läkemedel som är

 avsett att administreras till livsmedelsproduce-

 rande djur, vilkas kött eller produkter är

 avsedda att konsumeras av människor, endast om:

 229

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

 230

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1a)den eller

 de aktiva substanserna som

 ligger till grund för den farmakologiska

 effekten i det veterinärmedicinska

 läkemedlet var godkända för användning i

 andra veterinärmedicinska läkemedel i den

 berörda medlemsstaten på dagen för

 ikraftträdandet av rådets förordning nr

 2377/90 av den 26 juni 1990, i vilken

 anvisats en procedur för att fastställa

 maximihalter av rester av veterinär-

 medicinska läkemedel i livsmedel av

 animaliskt ursprung(*);

 b) den eller de aktiva substanserna som

 svarar för den farmakologiska effekten är

 nämnda i Bilaga I, II eller III i ovan-

 nämnda förordning.

 3. Ett veterinärmedicinskt läkemedel får

 administreras till djur endast om tillstånd

 enligt ovan föreligger, utom i samband med de

 undersökningar av veterinärmedicinska läkemedel

 som avses under punkt 10 i artikel 5, för vilka

 medgivande lämnats av de ansvariga nationella

 myndigheterna efter anmälan eller bemyndigande i

 enlighet med gällande nationell lagstiftning.

 Medlemsstaterna skall tillåta försäljning av

 livsmedel som härrör från djur som behandlats

 vid dessa undersökningar endast om de har

 förvissat sig om att livsmedlen inte innehåller

 rester som kan innebära risk för människors

 hälsa.

 Utan inskränkning av strängare bestämmelser

 inom gemenskapen eller de enskilda staterna i

 fråga om detaljförsäljning av veterinärmedicin-

 ska läkemedel skall, när så är påkallat av

 hänsyn till människors och djurs hälsa, krävas

 recept för detaljförsäljning till allmänheten av

 följande veterinärmedicinska läkemedel:

 a) produkter som omfattas av officiella

 begränsningar sådana som:

 - begränsningar på grund av tillämpning av

 FN-konventioner som rör narkotiska och

 psykotropa substanser.

 - begränsningar i användningen av veteri-

 närmedicinska läkemedel på grund av EG-

 rätten.

 b) produkter som kräver särskild försiktig-

 het från veterinärens sida för att

 undvika all onödig risk för:

 - den djurart som medlet är avsett för,

 - den som administrerar läkemedlen till

 djuret,

 - konsumenten av livsmedel som härrör från

 det behandlade djuret,

 - miljön,

 c) de produkter som är avsedda för behand-

 lingar eller sjukdomsprocesser som kräver

 en på förhand ställd exakt diagnos ställs

 231

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1eller vilkas

användning kan vålla effek-

 ter som förhindrar eller försvårar efter-

 följande diagnostiska eller terapeutiska

 åtgärder.

 d) magistrella beredningar avsedda för djur.

 Utöver detta skall krävas recept för nya

 veterinärmedicinska läkemedel som innehåller en

 aktiv beståndsdel som varit godkänd för an-

 vändning i ett veterinärmedicinskt läkemedel i

 mindre än fem år, såvida inte de ansvariga

 myndigheterna genom den information och de

 uppgifter som lämnats av sökanden eller genom

 erfarenhet vid den praktiska användningen avläkemedlet

försäkrat sig om att inget av de

 kriterier föreligger som avses i punkterna a

 till d i tredje stycket.

 4. Dock gäller att när det inte finns något

 godkänt veterinärmedicinskt läkemedel för ett

 sjukdomstillstånd får medlemsstaterna i ex-

 ceptionella fall - för att undvika att de

 berörda djuren vållas otillbörligt lidande -

 till ett djur eller till ett litet antal djur i

 en bestämd besättning genom veterinär eller

 under hans/hennes personliga ansvar tillåta

 administrering (**):a)av ett veterinärmedicinskt läkemedel som

 godkänts i den berörda medlemsstaten för

 att användas för en annan djurart eller

 för ett annat tillstånd hos samma dju-

 rart; eller

 b) av ett läkemedel som i den berörda

 medlemsstaten omfattas av tillstånd att

 användas på människor i enlighet med

 direktivet 65/65/EEG av den 26 januari

 1965, när det inte finns något medel av

 det slag som avses under punkt a); eller

 c) av ett veterinärmedicinskt läkemedel somberetts ex

tempore av en person som är

 behörig att göra detta enligt den natio-

 nella lagstiftningen i enlighet med de

 villkor som gäller för ett veterinärre-

 cept, när det inte finns något medel av

 det slag som avses under punkt b) och

 inom ramen för gällande lagstiftning inom

 den berörda medlemsstaten,

 förutsatt att läkemedlet, när det ges till

 djur vilkas kött eller produkter är avsedda

 för konsumtion av människor, endast innehållersubstanser som

förekommer i ett veterinärmedi-

 cinskt läkemedel som är godkänt för sådana

 djur inom den berörda medlemsstaten och att i

 fråga om livsmedelsproducerande djur den

 ansvarige veterinären anger en lämplig läkeme-

 delsfri tid för att säkerställa att livsmedel

 som framställts från de behandlade djuren inte

 innehåller restmängder som är skadliga för

 konsumenter.

 Med undatag för de fall då en läkemedelsfri

 tid angivits för den berörda djurarten skall

 tillämpas minst följande läkemedelsfria tider:

 7 dagar: ägg,

 7 dagar: mjölk,

 28 dagar: kött från fjäderfä och däggdjur

 232

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1innefattande

fett och avfall,

 500 temperaturberoende dagar:

 kött från fisk.

 Veterinären skall föra ordentliga journalanteckningar som

innefattar datum när djuret undersöktes, uppgifter om ägaren,

antalet djur som behandlats, diagnoserna, vilka läkemedel som

skrivits ut, vilka doseringar som tillämpats, behandlingstidens

längd och vilka karenstider som rekommen-derats samt hålla dessa

journalanteckningar tillgängliga för inspektion av de ansvariga

myndigheterna under en tid av minst tre år. Detta krav kan av

medlemsstaterna utvidgas till djur vilkas kött eller produkter

inte är avsedda att konsumeras av människor.

 5. Oavsett vad som sägs under punkt 3 skall

 medlemsstaterna se till att veterinärer som

 tjänstgör i en annan medlemsstat har rätt att

 medföra och administrera till djur mindre

 mängder av färdigberedda veterinärmedicinska

 läkemedel som inte överstiger dagsbehovet, i

 fråga om immunologiska veterinärmedicinska

 läkemedel dock endast sådana som godkänts för

 användning inom den medlemsstat i vilken han

 tjänstgör (värdlandet), på villkor att följande

 förutsättningar är uppfyllda:

 a) försäljningstillstånd i enlighet med

 punkt 1 har utfärdats av de ansvariga

 myndigheterna i den medlemsstat i vilken

 veterinären tjänstgör;

 b) de veterinärmedicinska läkemedlen trans-

 porteras av veterinären i tillverkarens

 originalförpackning;

 c) de veterinärmedicinska läkemedel som är

 avsedda att ges till djur avsedda för

 produktion av livsmedel har samma kvali-

 tativa och kvantitativa sammansättning i

 fråga om aktiva beståndsdelar som de

 läkemedel som godkänts i den medlemsstat

 som utgör värdland i enlighet med punkt

 1;

 d) en veterinär som tjänstgör i en annan

 medlemsstat skall ta del av de yrkesetis-

 ka regler som gäller i den medlemsstaten.

 Han skall se till att den läkemedelsfria

 tid som angivits på märkningen av det

 veterinärmedicinska läkemedlet ifråga

 iakttas, såvida han inte har goda skäl

 hävda att en längre läkemedelsfri tid bör

 tillämpas för att stå i överensstämmelse

 med dessa yrkesetiska regler;

 e) veterinären skall till ägare eller

 vårdare av de djur som behandlas i den

 medlemsstat som är värdland endast

 tillhandahålla veteri-närmedicinska

 läkemedel som är tillåtna i enlighet med

 bestäm-melserna i värdlandet. Härvid

 skall han tillhandahålla endast vad som

 är nödvändigt för de djur han behandlar

 och endast de minimikvantiteter av

 veterinärmedicinska läkemedel som krävs

 233

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1för att

genomföra behandlingen av de

 berörda djuren vid ifrågavarande tillfäl-

 le;

 f) veterinären skall åläggas att föra en

 utförlig journal över de djur som behand-

 las, diagnos, vilka veterinärmedicinska

 läkemedel som administreras, vilken

 dosering som tillämpas, behandlingstidens

 längd och vilken läkemedelsfri tid som

 tillämpats. Dessa anteckningar skall

 hållas tillgängliga för de ansvariga

 myndigheterna i värdlandet under en

 period av minst tre år;

 g) det totala sortimentet och de mängder av

 veterinärmedicinska läkemedel som veteri-

 nären för med sig skall inte överstiga

 vad som i allmänhet erfordras för att

 täcka det dagliga behovet i enlighet med

 god veterinärsed.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 (*) EGT nr L 224, 18.8.1990, s. 1.

 (**) Frasen "ett djur eller ett

 litet antal djur i en viss be-

 sättning" innefattar även

 sällskapsdjur och bör ges en

 mera flexibel innebörd för små

 eller exotiska djurarter som

 inte används för livsmedelspro-

 duktion.''''

 234

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 15.Artikel 5

ersätts med följande:

 ''''Artikel 5

 För att få försäljningstillstånd för ett medel

 som avses i artikel 4 krävs att den som skall

 svara för försäljningen ger in en ansökan till

 den ansvariga myndigheten i medlemsstaten.

 Ansökan skall åtföljas av följande uppgifter

 och dokumentation:

 1. namn eller firma och stadigvarande adress

 eller registrerat affärsställe för den

 person som är ansvarig för försäljningen

 och, om de inte är desamma, motsvarande

 uppgifter för tillverkaren eller till-

 verkarna jämte produktionsställena;

 2. det veterinärmedicinska läkemedlets namn

 (handelsnamn, generisk benämning med

 eller utan varumärke eller tillverkarens

 namn eller vetenskaplig benämning eller

 formel med eller utan varumärke eller

 tillverkarens namn);

 3. uppgifter om art och mängd av samtliga

 beståndsdelar som ingår i det veterinär-

 medicinska läkemedlet i enlighet med

 gängse nomenklatur med uteslutande av

 kemiska bruttoformler och med angivande

 av de internationella generiska benäm-

 ningar som rekommenderats av Världshälso-

 organisationen i de fall det finns en

 sådan benämning;

 4. beskrivning av framställningsmetoden;

 5. indikationer, kontraindikationer och bi-

 verkningar;

 6. dosering för de olika djurarter för vilka

 det veterinärmedicinska läkemedlet är

 avsett, dess läkemedelsform, administre-

 ringssätt och administreringsväg samt

 förväntad hållbarhetstid;

 7. om tillämpligt, förklaringar av de

 försiktighetsmått och säkerhetsåtgärder

 som bör iakttas vid produktens lagring,

 när den administreras till djur och vid

 bortskaffandet av avfall tillsammans med

 en anvisning om eventuella risker som

 produkten kan inne-bära för omgivningen

 och människors, djurs eller växters

 hälsa;

 8. anvisning om den läkemedelsfria tid som

 under normala använd-ningsbetingelser

 måste förflyta från det att det veteri-

 närmedicinska läkemedlet senast ges till

 djur till dess att livsmedel framställs

 från sådana djur, i syfte att säkerställa

 att dessa livsmedel inte innehåller några

 restmängder utöver de fastställda maximi-

 gränserna. När så krävs skall sökanden

 föreslå och motivera en toleransnivå för

 235

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1restmängder

som kan godtas i livsmedel

 utan risk för konsumenten, tillsammans

 med rutinmetoder för analys som skulle

 kunna användas av de ansvariga myndig-

 heterna för att spåra restmängder.

 9. beskrivning av de kontrollmetoder som

 används av tillverkaren (kvalitativ och

 kvantitativ analys av beståndsdelarna och

 slutprodukten, specifika undersökningar

 som avser t ex sterilitet,

 236

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1närvaro av

pyrogener och tungmetaller, stabi-

 litet samt biologiska och toxikologiska under-

 sökningar och undersökningar av mellanproduk-

 ter);

 10. resultat av:

 - fysikalisk-kemiska, biologiska eller

 mikrobiologiska undersökningar,

 - toxikologiska och farmakologiska under-

 sökningar,

 - kliniska prövningar,

 Dock gäller utan inskränkning av den lagstift-

 ning som rör skyddet av industriell och kom-

 mersiell egendom:

 a) att sökanden inte skall åläggas redovisa

 resultaten av toxikologiska och farmako-

 logiska undersökningar och kliniska

 prövningar om han kan visa:

 i) antingen att det veterinärmedi-

 cinska läkemedlet i allt

 väsentligt liknar ett läkemedel

 för vilket utfärdats försälj-

 ningstillstånd i den medlems-

 stat som berörs av ansökan och

 att den som innehar försälj-

 ningstillståndet för origi-

 nalprodukten har medgivit att

 de toxikologiska, far-makolo-

 giska eller kliniska referenser

 som ingår i ansök-ningshand-

 lingarna för originalprodukten

 får användas som stöd för

 ifrågavarnade ansökan;

 ii) eller genom utförliga hän-

 visningar till vetenskaplig

 litteratur som redovisats i

 enlighet med artikel 1, andra

 stycket i direktivet

 81/852/EEG, ändrat genom

 direktivet 87/20/EEG, som visar

 att beståndsdelen eller be-

 stånds-delarna i det veteri-

 närmedicinska läkemedlet har en

 väl etablerad medicinsk an-

 vändning med erkänd effekt och

 en godtagbar säkerhetsnivå.

 iii) eller att det veterinärmedicin-

 ska läkemedlet i allt väsent-

 ligt motsvarar en produkt som

 varit godkänd för försäljning

 inom gemenskapen i enlighet med

 gällande EG-bestämmelser under

 minst sex år och saluförs i den

 medlemsstat i vilken ansökan

 görs. Denna period skall

 utsträckas till 10 år i fråga

 om högteknologiska läkemedel

 som ingår i förteckningen i del

 A av bilagan till direktivet

 237

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 187/22/EEG

(*) eller läkemedel

 som ingår i förteckningen i del

 B i bilagan till samma direktiv

 för vilket den procedur som

 fastställts i artikel 2 i samma

 direktiv tillämpats. Vidare får

 en medlemsstat också utsträcka

 denna period till 10 år genom

 ett enda beslut som täcker alla

 de produkter som saluförs inom

 dess territorium när den anser

 detta nödvändigt av hänsyn till

 folkhälsan. Det står medlems-

 staterna fritt att inte til-

 lämpa den ovan nämnda sexårspe-

 rioden efter det datum då

 patentskyddet för ifrågavarande

 produkt löpt ut;

 b) i fråga om nya veterinärmedicinska

 läkemedel som innehåller kända bestånds-

 delar i en kombination som hittills inte

 använts för terapeutiskt bruk skall

 resultaten av toxikologiska och farma-

 kologiska undersökningar jämte kliniska

 prövningar rörande denna kombination ges

 in, men det skall inte anses nödvändigt

 att lämna in referenser för varje enskild

 be-ståndsdel;

 11. sammanfattning i enlighet med artikel 5a

 av produktens viktigare egenskaper, ett

 eller flera prover eller modeller av den

 färdiga förpackning i vilket det veteri-

 närmedicinska läkemedlet skall försäljas

 tillsamans med den bipacksedel som avses

 i artikel 48.1;

 12. dokument som visar att tillverkaren har

 behörighet i sitt eget land att tillverka

 veterinärmedicinska läkemedel;

 13. bevis om tillstånd att försälja ifrågava-

 rande veterinärmedicinska läkemedel som

 kan ha meddelats i en annan medlemsstat

 eller i tredje land, tillsammans med en

 förteckning över de länder i vilka

 inlämnats en ansökan om försäljnings-

 tillstånd jämte en förklaring av orsaker-

 na till att försäljningstillstånd för det

 berörda veterinärmedicinska läkemedlet

 vägrats av medlemsstaten eller tredje

 land;

 14. i fråga om veterinärmedicinska läkemedel

 som innehåller nya aktiva beståndsdelar

 som inte nämns i bilaga I, II eller III i

 EG-förordning nr 2377/90, en kopia av de

 handlingar som lämnats in till kommis-

 sionen i enlighet med bilaga 5 till

 förordningen.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 238

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1(*) EGT nr L

15, 17.1.1987, s. 38.''''

6. Följande artikel skall infogas:

 ''''Artikel 5a

 Den sammanfattning av produktens viktigare

 egneskaper som avses i punkt 11 artikel 5, andra

 stycket punkt 2, skall innehålla följande

 uppgifter:

 1. det veterinärmedicinska läkemedlets namn;

 2. uppgifter om art och mängd av de aktiva

 beståndsdelar och hjälpämnen som det är

 nödvändigt att känna till för att till-

 föra läkemedlet korrekt. De internatio-

 nella generiska benämningar som rekom-

 menderas av Världshälsoorganisationen

 skall användas i de fall sådana benäm-

 ningar finns eller, om sådana benämningar

 saknas, gängse generiska benämning eller

 en kemisk beskrivning;

 3. läkemedelsform;

 4. farmakologiska egenskaper och, i den mån

 denna information är av värde för be-

 handlingen, farmakokinetiska uppgifter;

 5. kliniska uppgifter:

 5.0 vilka djurarter läkemedlet är avsett för,

 5.1 indikationer för användningen med an-

 givande av vilka djurarter läkemedlet är

 avsett för,

 5.2 kontraindikationer,

 5.3 oönskade effekter (frekvens och svårig-

 hetsgrad),

 5.4 särskilda försiktighetsåtgärder vid

 användningen,

 5.5 användning under dräktighet och lakta-

 tion,

 5.6 interaktion med andra läkemedel och andra

 former av interaktion,

 5.7 dosering och administreringssätt,

 5.8 överdosering (symtom, akuta åtgärder,

 antidoter) (om så erfordras),

 5.9 särskilda varningar för varje djurart som

 kommer ifråga,

 5.10 läkemedelsfria tider,

 5.11 särskilda försiktighetsåtgärder som skall

 vidtas av den som administrerar läkemed-

 let till djur;

 6. farmaceutiska uppgifter:

 6.1 inkompatibiliteter (viktigare),

 6.2 hållbarhetstid, om så erfordras efter

 upplösning av produkten eller efter det

 att behållaren öppnats första gången,

 6.3 särskilda försiktighetsåtgärder vid

 lagring,

 6.4 arten och innehållsämnen i behållaren,

 6.5 namn eller firma och stadigvarande adress

 eller registrerat affärsställe för den

 239

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1som innehar

försäljningstillståndet,

 6.6 särskilda försiktighetsåtgärder vid

 bortskaffande av läkemedel som inte

 använts eller eventuellt avfall.''''

7. Följande artikel skall infogas:

 ''''Artikel 5b

 När det försäljningstillstånd meddelas som avses

 i artikel 4.1 skall den som ansvarar för för-

 säljningen av de ansvariga myndigheterna i den

 berörda medlemsstaten informeras om den samman-

 fattning av produktens viktigare egenskaper som

 godkänts av dem. De ansvariga myndigheterna

 skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att se

 till att den information som lämnas i samman-

 fattningen står i överensstämmelse med den som

 godkänts när försäljningstillståndet utfärdas

 eller därefter.

8. Sista meningen i artikel 7 ersätts med följande:

 ''''Experternas utförliga rapporter skall utgöra en

 del av den dokumentation som sökanden skall

 lämna in till de ansvariga myndigheterna. En

 kortfattad meritförteckning för experten skall

 bifogas varje rapport''''.

9. Artikel 9.2 ersätts med följande:

 ''''2. får genom ett statligt eller annat

 godkänt laboratorium låta undersöka

 läkemedlet, dess aktiva beståndsdelar och

 om så erfordras, mellanprodukter eller

 andra innehållsämnen för att förvissa sig

 om att de kontrollmetoder som använts av

 tillverkaren och redovisats i ansöknings-

 handlingarna i enlighet med punkt 9

 artikel 5, andra stycket, är tillfreds-

 ställande.''''

10. I artikel 14 tillfogas följande punkt:

 ''''4. får ålägga sökanden att sända in sub-

 stanser i tillräckliga mängder för att

 verifiera den analytiska detektionsmetod

 som föreslagits av sökanden i enlighet

 med punkt 8 artikel 5, andra stycket, och

 att tillämpa den som ett led i rutinkon-

 trollerna för att avslöja förekomst av

 rester av de berörda veterinärmedicinska

 läkemedlen''''.

11. Artikel 14 ersätts med följande:

 ''''Artikel 14

 1. Efter det att försäljningstillstånd

 utfärdats måste den som innehar tillståndet när

 det gäller de kontrollmetoder som avses i punkt

 9 artikel 5, andra stycket, beakta tekniska och

 240

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1vetenskapliga

 framsteg och göra alla de ändring-

 ar som krävs för att kontrollera de veterinärme-

 dicinska läkemedlen med hjälp av allmänt accep-

 terade vetenskapliga metoder. Dessa ändringar

 måste godkännas av de ansvariga myndigheterna i

 de berörda medlemsstaterna.

 På begäran av de ansvariga myndigheterna måste

 innehavaren av för-säljningstillståndet också se

 över de analytiska detektionsmetoder som avses i

 punkt 8 artikel 5, andra stycket, och föreslå

 alla ändringar som kan vara nödvändiga för att

 beakta vetenskapliga och tekniska fram-steg.

 2. Den som ansvarar för läkemedlets försälj-

 ning skall utan dröjsmål informera de ansvariga

 myndigheterna om all ny information som kan

 föranleda ändring av de uppgifter och den

 dokumentation som avses i artikel 5 eller den

 godkända sammanfattningen av produktens viktiga-

 re egenskaper som avses i artikel 5b. Framför

 allt skall han utan dröjsmål informera de

 ansvariga myndigheterna om eventuella förbud

 eller inskränkningar som utfärdats av de an-

 svariga myndigheterna i något land i vilket det

 veterinärmedicinska läkemedlet försäljs och om

 eventuella allvarliga oväntade reaktioner bland

 de berörda djuren eller män-niskorna.

 3. Den som ansvarar för läkemedlets försälj-

 ning skall åläggas att föra register över alla

 oönskade effekter som observerats på djur eller

 människor. De ifrågavarande registren skall

 arkiveras under minst fem år och på begäran

 hållas tillgängliga för de ansvariga myndig-

 heterna.

 4. Den som ansvarar för läkemedlets försälj-

 ning skall för att få tillstånd omedelbart

 underrätta de ansvariga myndigheterna om de

 eventuella ändringar som han ämnar att göra i de

 uppgifter och den dokumentation som avses i

 artikel 5''''.

 241

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 112.Artikel 15

 ersätts med följande:

 ''''Artikel 15

 Tillståndet skall gälla i fem år och skall kunna

 förnyas för fem år i taget efter ansökan som av

 den som innehar tillståndet inlämnats minst tre

 månader före det datum då det löper ut.

 Dock gäller beträffande veterinärmedicinska

 läkemedel som innehåller aktiva substanser

 upptagna i bilaga III till EEG-förordningen nr

 2377/90 att de skall godkännas endast för den

 period för vilken en provisorisk tolerans har

 fastställts. Tillståndet får förlängas om den

 provisoriska toleransen förnyas.''''

13. Kapitel IV i direktivet 81/851/EEG ersätts med

 följande:

 ''''KAPITEL IV

 Kommitté för veterinärmedicinska läkemedel

 Artikel 16

 1. I syfte att underlätta för medlemsstater-

 na att komma fram till en gemensam ståndpunkt i

 fråga om att meddela försäljningstillstånd och

 därigenom främja den fria rörligheten för

 veterinärmedicinska läke-medel inrättas härmed

 en kommitté för veterinärmedicinska läkemedel, i

 det följande kallad ''''kommittén''''. Den skall bestå

 av representanter för medlemsstaterna och för

 kommissionen.

 2. Kommittén skall ha till uppgift att på

 begäran av en medlemsstat eller kommissionen och

 i enlighet med artiklarna 17 till 22 granska

 frågor som rör tillämpningen av artiklarna 11,

 36 och 49.

 3. Kommittén skall fastställa sin egen

 arbetsordning, som skall offentliggöras av

 kommissionen.

 I arbetsordningen skall särskilt ingå att dra

 försorg om:

 - publicering av kommittéledamöternas namn och

 kvalifikationer;

 - lämpliga garantier för att säkerställa att

 kommitténs ledamöter fullgör de uppgifter som

 anförtrotts dem med fullständig opartiskhet.

 Kommissionen skall på sina kontor hålla

 tillgängligt för allmän inspektion ett register

 över alla förbindelser med läkemedelsindustrin

 som upprätthålls av kommittéledamöterna och de

 personer som deltar i kommitténs diskussioner.

 Artikel 17

 1. För att göra det lättare att få försälj-

 242

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1ningstillstånd i åtminstone två andra medlems-

 stater under skäligt beaktande av tillstånd som

 meddelats i en medlemsstat i enlighet med

 artikel 4 får innehavaren av det senare lämna in

 en ansökan till de berörda medlemsstaternas

 ansvariga myndigheterna tillsammans med de

 uppgifter och den dokumentation som avses i

 artiklarna 5, 5a och 5b.

 Han skall intyga att ansökningsakten är

 identisk med den som godkänts i den första

 medlemsstaten och specificera alla eventuella

 tillägg som den kan innehålla och skall försäkra

 att alla de ansök-ningsakter som lämnas in som

 ett led i denna procedur är identiska.

 2. Den som innehar försäljningstillståndet

 skall anmäla ansökan till kommitten, informera

 den om vilka medlemsstater som berörs och till-

 ställa den en kopia av tillståndet. Han skall

 även underrätta den medlemsstat som utfärdade

 det första försäljningstillståndet och anmäla

 alla tillägg till den ursprungliga ansökningsak-

 ten; den ifrågavarande staten kan begära att

 sökanden förser den med alla de uppgifter och

 dokument som den behöver för att kontrollera att

 de ansökningsakter som lämnats in är identiska

 med den ansökningsakt som legat till grund för

 dess beslut.

 3. Den som innehar försäljningstillståndet

 skall meddela datum då ansökningshandlingarna

 lämnades in till de berörda medlemsstaterna. De

 senare skall omedelbart tillställa kommittén och

 den som ansvarar för försäljningen av produkten

 en bekräftelse på att ansökningsakten mottagits.

 Så snart kommittén konstaterat att alla de

 berörda med-lemsstaterna har tillgång till

 ansökningsakten skall den utan dröjsmål under-

 rätta samtliga medlemsstater jämte sökanden om

 vilken dag den sista av de berörda medlemssta-

 terna mottog ansökningsakten. De be-rörda

 medlemsstaterna skall antingen utfärda till-

 stånd giltigt för sina marknader inom en frist

 av 120 dagar räknat från den nyssnämnda dagen

 under skäligt beaktande av det försäljnings-

 tillstånd som utfärdats i enlighet med punkt 1,

 eller framlägga sina invändningar jämte motive-

 ring.

 Artikel 18

 1. När en medlemsstat inte anser sig kunna

 bevilja försäljningstillstånd skall den till-

 ställa kommittén och den som ansvarar för

 försäljningen av det veterinärmedicinska läke-

 medlet sina invändningar jämte motivering i

 enlighet med artikel 11 inom de tidsfrister som

 fastställts i artikel 17.3.

 2. Sedan denna frist löpt ut skall ärendet

 hänskjutas till kommittén och det förfarande som

 avses i artiklarna 21 och 22 skall tillämpas.

 243

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.Efter att

ha mottagit de invändningar

 jämte motivering som avses under punkt 1 skall

 den som ansvarar för försäljningen av produkten

 omedelbart tillställa kommittén en kopia av de

 uppgifter och dokument som avses i artikel 17.1.

 Artikel 19

 När i enlighet med artiklarna 5 och 5a flera

 ansökningar lämnats in om tillstånd att försälja

 ett visst veterinärmedicinskt läkemedel, och en

 eller flera medlemsstater har utfärdat tillstånd

 medan en eller flera av de andra medlemsstatern

 har vägrat att göra det, kan en av de berörda

 medlemsstaterna eller kommissionen eller den som

 ansvarar för försäljningen av produkten hänskju-

 ta ärendet till kommittén för tillämpning av det

 förfarande som avses i artiklarna 21 och 22.

 Medlemsstaterna skall underrättas varje gång

 detta förfarande tillämpas.

 Detsamma skall gälla när en eller flera

 medlemsstater hartillfälligt dragit in eller

 återkallat ett försäljningstillstånd under det

 att en eller flera medlemsstater inte gjort det.

 I båda fallen skall den som ansvarar för

 försäljningen av det veterinärmedicinska läke-

 medlet underrättas om ett eventuellt beslut från

 kommissionens sida om att tillämpa det förfaran-

 de som avses i artikel 22.

 Artikel 20

 De ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna

 får, i speciella fall när gemenskapens intressen

 berörs, hänskjuta ärendet till kommittén innan

 de fattar beslut om en ansökan om försäljnings-

 tillstånd för en produkt eller om att tillfäl-

 ligt upphäva eller återkalla ett tillstånd.

 Artikel 21

 1. De ansvariga myndigheterna skall för alla

 veterinärmedicinska läkemedel som innehåller en

 ny aktiv substans, som är föremål för ansökan

 för första gången i de berörda medlemsstaterna,

 upprätta ett utredningsprotokoll över ansök-

 ningsakten vad gäller resultaten av de analytis-

 ka, toxikologiska och farmakologiska undersök-

 ningarna och kliniska prövningarna.

 2. Så snart den anmälan som avses i artikel

 17 har mottagits skall de ansvariga myndig-

 heterna omedelbart tillställa de berörda med-

 lems-staterna ett utredningsprotokoll åtföljt av

 en sammanfattning av ansökningsakten för ett

 visst veterinärmedicinskt läkemedel. Detta pro-

 tokoll skall även tillställas kommittén när ett

 ärende hänskjuts till denna i enlighet med

 artikel 18.

 Utredningsprotokollet skall också vidarebefor-

 244

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1daras till de

 övriga berörda medlemsstaterna och

 till kommittén så snart ärendet hänskjutits till

 den i enlighet med det förfarande som fast-

 ställts i artikel 19. Alla utredningsprotokoll

 som vidarebefordrats i enligt med detta skall

 förbli konfidentiella.

 De ansvariga myndigheterna skall uppdatera

 utredningsprotokollet så snart de har fått in

 uppgifter som är av betydelse för att göra en

 bedömning av relationen mellan effekt och risk.

 245

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 22

 1. När hänvisning görs till det förfarande

 som beskrivs i denna artikel skall kommittén

 överväga ärendet i fråga och avge ett yttrande

 med motivering inom 60 dagar efter den dag

 ärendet hänskjöts till den.

 I det fall som avses i artikel 18 får den som

 ansvarar för försälj-ningen på egen begäran

 lägga fram en muntlig eller skriftlig förklaring

 och tillställa kommittén ytterligare uppgifter

 innan den avger sitt yttrande. Kommittén får

 utsträcka den frist som avses i föregående

 stycke för att ge sökanden tid att komma in med

 en muntlig eller skriftlig förklaring.

 I det fall som avses i artikel 19 kan den som

 ansvarar för för-säljningen anmodas att komma in

 med en muntlig eller skriftlig förklaring.

 2. Kommitténs yttrande skall avse skälen för

 de invändningar som avses i artikel 18.1 och

 motiveringen för att försäljningstillståndet

 vägrats, tillfälligt upphävts eller dragits in i

 de fall som beskrivs i artikel 19.

 Kommittén skall omedelbart underrätta de

 berörda medlemsstaterna och den som ansvarar för

 försäljningen av produkten om sin mening eller

 om de enskilda ledamöternas meningar, om de inte

 är sam-stämmiga.

 3. Den berörda medlemsstaten eller med-

 lemsstaterna skall inom 60 dagar efter den

 underrättelse som avses under punkt 2 besluta om

 vilka vidare åtgärder som skall vidtas sedan

 kommittén avgivit sitt yttrande. De skall

 omedelbart underrätta kommittén om sitt beslut.

 Artikel 23

 Kommissionen skall vartannat år rapportera till

 rådet om tillämpningen av den procedur som

 fastställts i detta kapitel''''.

14. Artikel 24.1 ersätts med följande:

 ''''1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

 åtgärder för att se till att tillverkning av

 veterinärmedicinska läkemedel sker med till-

 stånd. Detta tillverkningstillstånd skall likaså

 krävas för veterinärmedicinska läke-medel

 avsedda för export.''''

15. Följande skall fogas till artikel 24.3:

 ''''Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

 åtgärder för att se till att veterinärmedicinska

 läkemedel som förts in till deras territorium

 från tredje land och som är avsedda för en annan

 medlemsstat åtföljs av en kopia av det tillstånd

 som avses i punkt 1.

16. Följande artikel infogas:

 246

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

 247

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1''''Artikel 24a

 På begäran av tillverkaren av veterinärmedicin-

 ska läkemedel, expor-tören av dessa eller

 myndigheterna i ett importerande tredje land

 skall medlemsstaterna intyga att ifrågavarande

 tillverkare innehar det tillstånd som avses i

 artikel 24. Vid utfärdandet av sådana intyg

 skall medlemsstaterna uppfylla följande villkor:

 1. medlemsstaterna skall ta hänsyn till de

 befintliga administrativa överenskommel-

 serna med Världshälsoorganisationen;

 2. för veterinärmedicinska läkemedel avsedda

 för export och för vilka redan utfärdats

 tillstånd inom respektive territorium

 skall de lämna ut den sammanfattning av

 produktens viktigare egenskaper som

 godkänts i enlighet med artikel 5b eller,

 om denna saknas, ett likvärdigt dokument.

 När tillverkaren inte kan uppvisa försälj-

 ningstillstånd skall han tillställa de myndig-

 heter som svarar för utfärdandet av det intyg

 som avses i första stycket en förklaring till

 varför sådant tillstånd inte kan uppvisas''''.

17. I artikel 27 skall följande tillägg göras:

 ''''f) rätta sig efter de principer och riktlin-

 jer för god tillverkningssed för läkeme-

 del som fastställts i EG-rätten;

 g) föra utförliga register över alla veteri-

 närmedicinska läkemedel som levererats av

 honom, inklusive prover, i enlighet med

 destina-tionslandets lagstiftning. För

 varje transaktion skall minst följande

 uppgifter registreras, oavsett om den

 utförts mot betalning:

 - datum,

 - det veterinärmedicinska läkemedlets namn,

 - levererad mängd,

 - mottagarens namn och adress,

 - satsnummer.

 Dessa register skall hållas tillgängliga för

 inspektion av de ansvariga myndigheterna under

 en tid av minst tre år.''''

18. Följande artikel skall infogas:

 ''''Artikel 27a

 De principer om god tillverkningssed för veteri-

 närmedicinska läke-medel som avses i artikel 27

 f skall ges formen av ett direktiv riktat till

 medlemsstaterna i enlighet med det förfarande

 som fastställts i artikel 2c i direktivet

 81/852/EEG med beaktande av de veterinärme-

 dicinska läkemedlens särställning. Utförliga

 riktlinjer skall offentliggöras genom kommissio-

 nens försorg och revideras när så krävs för att

 248

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1ta hänsyn

till vetenskapliga och tekniska

 framsteg''''.

 249

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 119.I artikel

34 görs härmed följande ändringar:

 a) Första stycket ersätts med följande:

 ''''De ansvariga myndigheterna i den berörda med-

 lemsstaten skall genom upprepade inspektioner

 se till att de rättsliga kraven i fråga om

 veterinärmedicinska läkemedel tillgodoses.''''

 b) följande stycke tillfogas:

 ''''De tjänstemän som representerar den ansvariga

 myndigheten skall efter varje inspektion som

 nämns i första stycket rapportera huruvida

 tillverkaren följer de principer och riktlin-

 jer om god tillverkningssed som avses i arti-

 kel 27a. Den tillverkare som varit föremål för

 inspektion skall delges innehållet i dessa

 rapporter.''''

20. Följande artikel skall tillfogas:

 ''''Artikel 38a

 Medlemsstaterna skall vidta alla åtgärder för

 att uppmuntra veterinärer och andra berörda

 yrkesutövare att rapportera till de ansvariga

 myndigheterna alla oönskade effekter av veteri-

 närmedicinska läkemedel.''''

21. Artikel 39 skall ersättas med följande:

 ''''Artikel 39

 Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga

 åtgärder för att se till att de berörda an-

 svariga myndigheterna låter varandra ta del av

 lämpliga uppgifter, i synnerhet vad gäller

 uppfyllandet av de krav som ställts upp för

 tillstånd som avses i artikel 24.1 eller för

 försäljningstillstånd, i syfte att försäkra sig

 om att bestämmelserna i kapitel VIII följs.

 På skälig begäran, skall medlemsstaterna utan

 dröjsmål delge de ansvariga myndigheterna i en

 annan medlemsstat de rapporter som avses i

 tredje stycket i artikel 34. Om medlemsstaten

 efter att ha tagit del av rapporterna inte anser

 sig kunna godta de slutsatser som dragits av den

 ansvariga myndigheten i den medlemsstat där

 rapporterna upprättades, skall den meddela de

 berörda myndigheterna sina skäl för detta och

 kan begära ytterligare uppgifter. De berörda

 medlemsstaterna skall söka nå en överenskommel-

 se. I händelse av allvarliga åsikts-skillnader

 skall om så krävs en av de berörda medlemssta-

 terna under-rätta kommissionen.''''

22. Artikel 42 ersätts med följande:

 ''''Artikel 42

 1. Varje medlemsstat skall vidta alla

 lämpliga åtgärder för att se till att kommittén

 250

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1omedelbart

delges beslut om försäljningstill-

 stånd jämte alla beslut att vägra eller återkal-

 la försäljningstillstånd, att upphäva beslut att

 avslå eller återkalla ett försäljningstill-

 stånd, att förbjuda leverans eller att dra in en

 produkt från marknaden tillsammans med de skäl

 på vilka dessa beslut grundas.

 2. Den som ansvarar för försäljningen av ett

 veterinärmedicinskt läkemedel skall vara skyldig

 att utan dröjsmål underrätta medlems-staterna om

 varje åtgärd som vidtagits av honom för att

 inställa försäljningen av produkten eller att

 dra in en produkt jämte skälen för denna åtgärd,

 om den berör effekten av det veterinärmedicinska

 läke-medlet eller skyddet för folkhälsan.

 Medlemsstaterna skall se till att kommittén får

 kännedom om detta.

 3. Medlemsstaterna skall se till att lämplig

 information om åtgärder som vidtagits i enlighet

 med punkterna 1 och 2 och som kan beröra skyddet

 av folkhälsan i tredje land utan dröjsmål delges

 vederbörande internationella organisationer med

 en kopia till kommittén.

23. I första stycket i artikel 43 görs följande

 ändringar:

 a) Punkt 1 och 2 ersätts med följande:

 ''''1. Namnet på det veterinärmedicinska läke-

 medlet, antingen i form av ett handels-

 namn eller en generisk benämning jämte

 varumärke eller tillverkarens namn eller

 vetenskaplig benämning eller formel med

 eller utan varumärke eller namn på

 tillverkarens namn.

 När det särskilda namnet på ett läkeme-

 del som innehåller endast en aktiv

 beståndsdel är ett handelsnamn, måste

 detta namn åtföljas i läslig form av den

 internationella generiska benämning som

 rekommenderats av Världshälsoorganisa-

 tionen i de fall det finns någon sådan

 eller, när så inte är fallet, av den

 gängse generisk benämningen.

 2. en förteckning över de aktiva bestånds-

 delarna med angivande av såväl art som

 mängd per dosenhet eller, beroende på

 formen för administrering per en viss

 volym eller vikt-mängd, med användning av

 de internationella generiska benämningar

 som rekommenderats av Världshälsoorgani-

 sa-tionen i de fall det finns sådana

 benämningar eller, när så inte är fallet,

 av de gängse generiska benämningarna.''''

 b) Punkt 7 och 8 ersätts med följande:

 ''''7. Den läkemedelsfria tiden, även om denna

 är noll, i fråga om veterinärmedicinska

 läkemedel som administrerats till djur

 251

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1som används

för produktion av livsmedel.

 8. Utgångsdatum i klartext.''''

 c) Följande punkt infogas:

 ''''9a. Särskilda försiktighetsåtgärder för

 bortskaffande av oanvänt läkemedel eller

 eventuellt avfallsmaterial.''''

 252

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 124.I artikel

48 skall första stycket ersättas med

 följande:

 ''''Att låta en bipacksedel ingå i förpackningen

 skall vara obligatoriskt såvida inte alla

 uppgifter som krävs enligt denna artikel kan

 återges på behållaren eller den yttre förpack-

 ningen. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpli-

 ga åtgärder för att se till att bipacksedeln

 avser enbart det veterinärmedicinska läkemedel

 som den bipackats. Bipacksedeln skall vara

 avfattad på det eller de officiella språken i

 den medlemsstat i vilken läkemedlet försäljs.''''

25. I andra stycket i artikel 48 görs följande

 ändringar:

 a) Punkt e) ersätts med följande:

 ''''e) den läkemedelsfria tiden, även om den är

 noll, i fråga om veterinärmedicinska

 läkemedel som administreras till djur som

 används för produktion av livsmedel;''''

 b) Följande punkt tillfogas:

 ''''h) särskilda försiktighetsåtgärder för

 bortskaffande av oanvänt läkemedel eller

 eventuellt avfallsmaterial''''.

26. Sista stycket i artikel 48 utgår.

27. Följande kapitel VIII tillfogas:

 ''''KAPITEL VIIIa

 Distribution av veterinärmedicinska läkemedel

 Artikel 50a

 1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

 åtgärder för att se till att partihandel med

 veterinärmedicinska läkemedel sker med tillstånd

 och se till att handläggningstiden för en

 ansökan om tillstånd inte över-skrider 90 dagar

 räknat från det datum då den ansvariga myndig-

 heten tar emot ansökan.

 Vid tillämpningen av detta direktiv skall

 partihandel innefatta inköp, försäljning,

 import, export eller alla andra kommersiella

 transaktioner med veterinärmedicinska läkemedel

 oavsett om de sker i vinststyfte eller ej, med

 undantag av:

 - leverans från en tillverkare av veterinärmedi-

 cinska läkemedel som själv framställt dem,

 - detaljhandelsleverans av veterinärmedicinska

 läkemedel av personer som har tillstånd där-

 till i enlighet med artikel 50b.

 Medlemsstaterna får också medge undantag för

 leverans av små mängder av veterinärmedicinska

 läkemedel från en detaljist till en annan.

 253

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.För det

tillstånd som avses under punkt 1

 krävs att sökanden har tillgång till personal

 med teknisk kompetens och lämpliga och till-

 räckliga lokaler i enlighet med de krav som

 fastställts i den berörda medlemsstaten i fråga

 om lagerhållning och hantering av produkterna.

 3. Den som innehar det tillstånd som avses i

 stycke 1 skall åläggas att föra noggranna

 register. Minst följande uppgifter skall noteras

 i fråga om varje inkommande och utgående trans-

 aktion:

 a) datum;

 b) det veterinärmedicinska läkemedlets

 exakta identitet;

 c) tillverkarens satsnummer, utgångsdatum;

 /ns/

 d) erhållen eller levererad mängd;

 e) leverantörens eller mottagarens namn och

 adress;

 Minst en gång om året skall göras en ingående

 granskning för att jämföra in- och utgående

 leveranser med den aktuella lagersituationen,

 varvid alla avvikelser skall noteras.

 Register skall hållas tillgängliga för gransk-

 ning av de ansvariga myndigheterna under en tid

 av minst tre år.

 4. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

 åtgärder för att se till att partihandlare

 levererar veterinärmedicinska läkemedel endera

 till personer som innehar tillstånd att bedriva

 detaljhandel enligt artikel 50b eller till andra

 personer som har rätt att ta emot veterinärmedi-

 cinska läkemedel från partihandlare.

 Artikel 50b

 1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

 åtgärder för att se till att detaljhandel med

 veterinärmedicinska läkemedel endast bedrivs av

 personer som innehar tillstånd till sådan

 verksamhet enligt den berörda medlemsstatens

 lagstiftning.

 2. Var och en som innehar tillstånd enligt

 föregående punkt att sälja veterinärmedicinska

 läkemedel skall vara skyldig att föra utförliga

 register. Följande uppgifter skall noteras

 beträffande in- och utgående transaktioner:

 a) datum;

 b) de veterinärmedicinska läkemedlens exakta

 namn eller beteckning;

 c) tillverkarens satsnummer;

 d) in- och utgående kvantitet;

 e) namn och adress på leverantören eller

 mottagaren;

 f) om relevant, namn och adress på den

 förskrivande veterinären jämte en kopia

 av receptet.

 254

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Minst en

gång årligen skall det göras en

 grundlig revision och inkommande och utgående

 varor skall stämmas av mot dem som vid tillfäl-

 let i fråga finns i lager, varvid alla avvikel-

 ser skall noteras.

 Dessa register skall hållas tillgängliga för

 inspektion av de ansvariga myndigheterna under

 en tid av tre år.

 3. Medlemsstaterna får begränsa omfattningen

 av de bokföringskrav som avses under punkt 2. De

 skall dock alltid uprätthållas i fråga om

 veterinärmedicinska läkemedel avsedda att ges

 till djur vilkas kött eller avkastning är

 avsedda att konsumeras av människor och som kan

 fås endast mot veterinärrecept eller för vilka

 en läkemedelsfri tid måste iakttas.

 4. Senast den 1 januari 1992 skall med-

 lemsstaterna tillställa kommissionen en förteck-

 ning över de veterinärmedicinska läkemedel som

 får lämnas ut utan recept. Efter att ha tagit

 del av meddelandet från medlemsstaterna skall

 kommissionen undersöka om lämpliga åtgärder bör

 föreslås för att upprätta en EG-förteckning över

 sådana produkter.

 Artikel 50c

 Medlemsstaterna skall se till att de personer

 som äger eller håller djur som används för

 produktion av livsmedel kan visa upp bevis på

 inköp, innehav och administration av veterinär-

 medicinska läkemedel inne-hållande substanser

 som avses i artikel 1.5. Medlemsstaterna får

 utvidga räckvidden av denna skyldighet till att

 omfatta andra veteri-närmedicinska läkemedel.

 Medlemsstaterna får i synnerhet kräva att

 minst följande uppgifter registreras:

 a) datum;

 b) det veterinärmedicinska läkemedlets

 identitet;

 c) mängd;

 d) namn och adress på den som levererat det

 veterinärmedicinska läkemedlet;

 e) identifiering av de djur som behandlats.''''

 Artikel 2

1. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga

åtgärder för att följa detta direktiv senast den 1 januari 1992.

De skall utan dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

2. Med avvikelse från punkt 1 skall medlemsstaterna

vidta de åtgärder som krävs för att följa artikel 27 f och

tredje stycket i artikel 34 senast två år efter att det direktiv

som avses i artikel 27a tillkännagivits.

3. När medlemsstaterna antar de bestämmelser som

avses under punkt 1 och 2 skall dessa bestämmelser innehålla en

hänvisning till detta direktiv eller skall åtföljas av en sådan

hänvisning i samband med offentliggörandet. Hur sådan hänvisning

 255

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1skall göras

skall bestämmas av medlemsstaterna.

4. En begäran om försäljningstillstånd som lämnats

in efter det datum som anges under punkt 1 måste följa bestäm-

melserna i detta direktiv.

5. Artikel 1 skall i relevanta fall tillämpas efter

hand på alla befintliga veterinärmedicinska läkemedel inom fyra

år från det datum som angivits under punkt 1.

 256

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 3

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 13 december 1990.

På rådets vägnar

P. ROMITA

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 257

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 28 september 1981

om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning som gäller

analytiska, farmakologiska, toxikologiska och kliniska normer

och prövningsplaner för undersökning av veterinärmedicinska

läkemedel

 (81/852/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 3

 och med beaktande av följande:

 Den tillnärmning som påbörjades genom rådsdirektivet

81/851/EEG av den 28 september 1981 om tillnärmning av medlems-

staternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel 4

bör fortsätta och de principer som fastställts i det direktivet

bör genomföras.

 Bland de olikheter som kvarstår är de som gäller kontrollen av

veterinärmedicinska läkemedel av grundläggande betydelse. Punkt

10 i artikel 5, andra stycket i direktivet 81/851/EEG föreskri-

ver att ansökningar om tillstånd till försäljning av ett veteri-

närmedicinska läkemedel skall åtföljas av uppgifter och dokumen-

tation som redovisar resultaten av de undersökningar och pröv-

ningar som genomförts beträffande dessa produkter.

 Normer och prövningsplaner om hur veterinärmedicinska läkeme-

del skall undersökas och prövas är ett effektivt led i kontrol-

len av dessa produkter och därmed i skyddet av folkhälsan och

kan underlätta rörligheten för dessa produkter genom att det

fastställs enhetliga regler för hur undersökningarna och pröv-

ningarna skall utföras och hur ansök-ningshandlingarna skall

sammanställas.

 Genom att tillämpa samma normer och prövningsplaner i alla

medlems-stater ges de ansvariga myndigheterna möjlighet att

fatta sina beslut med ledning av enhetliga undersökningar och

utifrån enhetliga kriterier, vilket kommer att bidra till att

undvika skillnader i bedömningen.

 De fysikalisk-kemiska, biologiska eller mikrobiologiska under-

sökningar som föreskrivits i punkt 10, artikel 5 andra stycket i

direktivet 81/851/EEG har ett nära samband med punkterna 3, 4, 6

och 9 i samma stycke, varför det är nödvändigt att närmare ange

vilka uppgifter som skall lämnas i enlighet med dessa punkter.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

3 EGT nr C 152, 5.7.1976, s. 11. 4 Se s.1 i denna tidning.

 249

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Den

väntetid som avses under punkt 8 i andra stycket i ovan-

nämnda artikel 5 i direktivet 81/851/EEG måste fastställas med

ledning av resultaten av de undersökningar och prövningar som

avses under punkt 10 i samma artikel.

 Begrepp sådana som skadlighet och terapeutisk effekt enligt

artikel 11 i direktivet 81/851/EEG kan endast bedömas i för-

hållande till varandra och har endast en relativ innebörd,

beroende på den vetenskapliga kunskapens utveckling och läkemed-

lets avsedda användning. De uppgifter och den dokumentation som

skall åtfölja ansökan om försäljningstillstånd för ett veteri-

närmedicinskt läkemedel måste visa att de potentiella riskerna

uppvägs av den terapeutiska effekten. Om detta inte kan visas

måste ansökan avslås.

 Det är kvalitén på undersökningarna och prövningar som är helt

av-görande. De undersökningar och prövningar som utförs i enlig-

het med dessa bestämmelser måste därför bedömas utan hänsyn till

nationaliteten hos de experter som utför dem och i vilket land

de utförs.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE:

 Artikel 1

Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att se

till att de uppgifter och den dokumentation som måste åtfölja

ansökan om försälj-ningstillstånd för ett veterinärmedicinskt

läkemedel enligt punkterna 3, 4, 6, 8, 9 och 10 i artikel 5,

andra stycket i direktivet 81/851/EG lämnas in av de berörda

personerna i enlighet med bilagan till detta direktiv.

 I de fall hänvisning görs till publicerade data i enlighet med

punkt 10 a) och b) i artikel 5, andra stycket i ovannämnda

direktiv skall bestäm-melserna i detta direktiv tillämpas på

motsvarande sätt.

 Artikel 2

Den kommitté för veterinärmedicinska läkemedel som avses i

artikel 16 i direktivet 81/851/EEG kan granska alla frågor i

samband med tillämp-ningen av detta direktiv.

 Artikel 3

Medlemsstaterna skall inom 24 månader efter att detta direktiv

till-kännagivits låta de bestämmelser träda i kraft som är

nödvändiga för att följa det och skall utan dröjsmål underrätta

kommissionen om detta.

 Medlemsstaterna skall se till att texten till viktigare be-

stämmelser i det egna landets lagar som antagits inom det område

som berörs av detta direktiv tillställs kommissionen.

 250

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 4

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 28 september 1981

På rådets vägnar

P. WALKER

Ordförande

 ÄÄÄÄÄ

 251

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1BILAGA

DEL 1

ANALYTISKA (FYSIKALISK-KEMISKA, BIOLOGISKA ELLER

MIKROBIOLOGISKA) UNDERSÖKNINGAR AV

VETERINÄRMEDICINSKA LÄKEMEDEL

A. KVALITATIVA OCH KVANTITATIVA UPPGIFTER OM

BESTÅNDSDELARNA

De uppgifter och den dokumentation som måste åtfölja ansökningar

om försäljningstillstånd enligt punkt 3, artikel 4 andra stycket

i direktivet 81/851/EEG skall inlämnas enligt följande anvis-

ningar. Om några ändringar som föranleds av vetenskapliga fram-

steg görs i dessa krav, skall alla skäl redovisas.

1. Kvalitativa uppgifter om samtliga beståndsdelar

 i läkemedlet skall avse beteckning på eller

 beskrivning av:

 - den eller de aktiva beståndsdelarna

 - hjälpämnen, oavsett art eller mängd, däribland

 färgämnen, konserveringsmedel, stabilisatorer,

 förtjockningsmedel, emulgatorer, anti-aggluti-

 nerande substanser, smakämnen och aromämnen,

 drivgaser etc.,

 - beståndsdelar i läkemedelsformen som är avsed-

 da att sväljas eller administreras till djuren

 på annat sätt.

 Dessa uppgifter skall kompletteras med alla

 relevanta uppgifter om läkemedelsbehållaren och

 i förekommande fall dess förslutnings-ansord-

 ning.

2. Den gängse terminologi som skall användas vid

 beskrivningen av beståndsdelarna i farmaceutiska

 specialiteter skall utan hinder 0av vad som sägs

 i punkt 3 artikel 5, andra stycket i direktivet

 81/851/EEG avse:

 - för substanser som är upptagna i den Europeis-

 ka farmakopén eller, om så inte är fallet, i

 den nationella farmakopén i någon av medlems-

 staterna, den beteckning som används i rubri-

 ken överst i monografin, vilket är obligato-

 riskt för alla sådana substanser, tillsammans

 med hänvisning till den ifrågavarande farmako-

 pén,

 - för andra substanser, den internationella

 generiska benämning som rekommenderas av

 Världshälsoorganisationen, eventuellt åtföljd

 av annan benämning eller, om sådan inte finns,

 den exakta vetenskapliga beteckningen. Sub-

 stanser som saknar internationell generisk

 benämning eller exakt vetenskaplig benämning

 skall beskrivas genom en redovisning av ut-

 gångsmaterialet och framställningssättet

 tillsammans med alla övriga relevanta uppgif-

 ter som är nödvändiga.

 252

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1-vad

beträffar färgämen deras beteckning i form

 av den ''''E''''-kod som tilldelats dem i rådsdirek-

 tivet 78/25/EEG av den 12 december 1977 om

 tillnärmning av medlemsstaternas lagar om

 färgämnen som godkänts för användning i läke-

 medel 1, senast ändrat genom direkti-

 vet 81/464/EEG 2.

3. Vad gäller ''''kvantitativa uppgifter'''' om de

 verksamma bestånds-delarna i läkemedlet måste,

 allt efter den aktuella läkemedels-formen, för

 varje aktiv substans anges vikten eller antalet

 internationella enheter, antingen per dosenhet

 eller per vikt- eller volymenhet och med hänsyn

 till hjälpämnen deras vikt eller volym under

 iakttagande av vad som sägs i avsnitt B nedan.

 Dessa uppgifter skall kompletteras:

 - i fråga om farmaceutiska specialiteter avsedda

 att administreras droppvis, med den viktmängd

 av varje aktiv substans som ingår i det antal

 droppar som svarar mot den rekommenderade

 dosen,

 - i fråga om siraper, emulsioner, granulat eller

 beredningar och andra läkemedelsformer som

 skall administreras i uppmätta mängder, genom

 vikten av varje aktiv substans per uppmätt

 mängd.

 Aktiva substanser som föreligger i form av

 föreningar eller derivat skall beskrivas kvanti-

 tativt genom totalvikten och, om så är nödvän-

 digt eller relevant, genom vikten av den aktiva

 delen eller delarna av molekylen (i fråga om

 kloramfenikolpalmitat skall t ex vikten av

 estern och den motsvarande vikten av kloram-

 fenikol anges).

 Den biologiska aktiviteten hos substanser som

 inte är kemiskt definierade och om vilka det

 föreligger otillräckliga bibliografiska uppgif-

 ter, skall uttryckas på sådant sätt att det ger

 otvetydig information om substansernas aktivi-

 tet, t ex genom att ange den fysiologiska effekt

 som bestämningsmetoden grundar sig på.

B. BESKRIVNING AV FRAMSTÄLLNINGSMETODEN

Den ''''korta beskrivning av framställningsmetoden'''' som skall ingå

i ansökan om försäljningstillstånd enligt artikel 5, andra

stycket punkt 4 i direktivet 81/851/EEG skall utformas så att

den ger en adekvat sammanfattning av de tillvägagångssätt som

har använts.

 För att motsvara detta skall den minst omfatta:

- omnämnande av de olika stegen i tillverknings-

 processen så att det går att bedöma om de

 tillvägagångssätt som använts vid framställ-

 ningen av läkemedelsformen kan ha medfört någon

 ogynnsam för-ändring av beståndsdelarna, ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr L 11, 14.1.1978, s. 18. 2 EGT nr L 183, 4.7.1981, s. 33.

 253

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1-vid

kontinuerlig tillverkning, fullständiga

 uppgifter om de försiktighetsmått som vidtagits

 för att säkerställa att den färdiga produkten är

 homogen,

- den faktiska tillverkningsformeln med mängdupp-

 gifter för alla substanser som använts, varvid

 dock i fråga om hjälpämnen, i den mån detta är

 nödvändigt på grund av läkemedelsformen, endast

 ungefärliga mängder behöver anges. Varje sub-

 stans som kan för-svinna under tillverkningspro-

 cessens gång skall omnämnas,

- uppgifter om på vilka stadier i tillverkningen

 prover tas för processkontroll, när andra data i

 den dokumentation som ingår i registreringsan-

 sökan visar att sådan kontroll är nödvändig som

 ett led i kvalitetskontrollen av den farmaceu-

 tiska specialiteten.

C. KONTROLL AV UTGÅNGSMATERIAL

I detta avsnitt avses med ''''utgångsmaterial'''' alla beståndsdelar

som ingår i den farmaceutiska specialiteten och, om så är nöd-

vändigt, den behållare som avses i avsnitt A, punkt 1 ovan.

 De uppgifter och den dokumentation som ingår i ansökan om

försälj-ningstillstånd enligt punkt 9 och 10 i artikel 5, andra

stycket i direktivet 81/851/EEG måste innefatta resultaten av de

undersökningar som utförts avseende kvalitetskontrollen för

samtliga använda beståndsdelar. Dessa skall ställas samman

enligt de anvisningar som följer.

1. Utgångsmaterial som är upptagna i farmakopéer

Monografierna i den Europeiska farmakopén skall gälla för alla

substan-ser som förekommer där.

 För övriga substanser får varje medlemsstat i fråga om pro-

dukter som framställts inom det egna landet kräva att de skall

motsvara kraven i den nationella farmakopén.

 Beståndsdelar som uppfyller kraven i den Europeiska farmako-

pén eller någon av medlemsstaternas farmakopé skall anses till-

fredsställande ha uppfyllt kraven enligt punkt 9 artikel 5,

andra stycket i direktivet 81/851/EEG. I detta fall får be-

skrivningen av analysmetoderna ersättas med en utförlig hän-

visning till ifrågavarande farmakopé.

 Dock gäller att när ett utgångsmaterial, som är upptaget i den

Europeiska farmakopén eller i den nationella farmakopén hos en

medlemsstat, har framställts enligt en metod som kan ge upphov

till föroreningar vilka inte nämns i farmakopémonografin, skall

dessa föroreningar och de maximalt tillåtna halterna av dessa

uppges samtidigt som en lämplig undersökningsmetod skall anges.

 Hänvisning till farmakopéer i tredje land kan tillåtas i

sådana fall där substansen varken är beskriven i den Europeiska

eller i den berörda nationella farmakopén. I sådana fall skall

monografin översändas, om så krävs med en översättning som

sökanden skall svara för.

 Färgämnen skall alltid uppfylla kraven i direktivet 78/25/EEG.

 De rutinundersökningar som skall göras på varje sats av ut-

gångsmaterial skall deklareras i ansökan om försäljningstill-

stånd. Dessa undersökningar måste vara tillräckligt ingående för

att säkerställa att varje tillverkningssats av utgångsmaterial

uppfyller kvalitetskraven i den ifrågavarande farmakopémonogra-

 254

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1fin.

 Skulle en specifikation enligt någon monografi i den Europeis-

ka farmakopén eller en medlemsstats farmakopé inte vara till-

räcklig för att säkerställa substansens kvalitet, får de an-

svariga myndigheterna begära mera ändamålsenliga specifikationer

från den som skall ansvara för försäljningen av produkten.

2. Utgångsmaterial som inte är upptagna i någon

 farmakopé

Beståndsdelar som inte är upptagna i någon farmakopé skall

beskrivas i form av en monografi under följande rubriker:

a) ''''Substansens namn'''' enligt anvisningarna i

 avsnitt A, punkt 2 skall kompletteras med

 uppgift om varje handelsnamn eller vetenskapliga

 synonymer;

b) ''''Beskrivningen av substansen'''', utformad på

 liknande sätt som används i beskrivande avsnitt

 i den Europeiska farmakopén, skall åtföljas av

 erforderliga förklarande detaljer, särskilt

 rörande den molekylära strukturen, i tillämpliga

 fall. Den måste i så fall åtföljas av en kort

 beskrivning av syntesmetoden. Om substanserna

 endast kan beskrivas med hjälp av framställ-

 ningsmetoden, bör beskrivningen vara tillräck-

 ligt utförlig för att karakterisera en substans

 som är konstant både med avseende på samman-

 sättning och verkan.

c) ''''Identifieringsmetoder'''' får redovisas i form av

 en fullständig redogörelse för hur substansen

 framställs och i form av undersökningar som bör

 utföras rutinmässigt.

d) ''''Renhetsprov'''' skall beskrivas i relation till

 summan av förutsebara föroreningar, särskilt de

 som kan ha en skadlig effekt och, om så är

 nödvändigt, de som med hänsyn till den kom-

 bination av sub-stanser som avses i ansökan kan

 inverka ogynnsamt på läkemedlets stabilitet

 eller snedvrida analysresultaten.

e) ''''Analystekniken'''' måste beskrivas tillräckligt

 utförligt för att kunna upprepas vid kontroll-

 undersökningar på begäran av den ansvariga

 myndigheten. Alla speciella apparater eller den

 särskilda utrustning som kommer i fråga skall

 beskrivas tillräckligt utförligt, eventuellt

 tillsammans med figur. Uppgift skall lämnas om

 reagensens sam-mansättning och om framställ-

 ningsmetoden, om så erfordras.

 Metodens standardfel, dess tillförlitlighet

 och gränserna för godkännande av resultatet

 skall anges och vid behov beläggas med hänsyn

 till av vad som är utförbart enligt tillgänglig

 vetenskaplig kunskap.

 För komplexa substanser av vegetabiliskt eller

 animaliskt ursprung måste en distinktion göras

 mellan de fall där flera farmakologiska verk-

 ningar nödvändiggör en kemisk, fysikalisk eller

 biologisk kontroll av de viktigaste bestånds-

 delarna, och de fall som omfattar produkter in-

 255

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1nehållande en

 eller flera grupper av ämnen med

 lik-artad verkan och för vilka en samlad ana-

 lysmetod kan godtas.

f) ''''Eventuella särskilda försiktighetsmått som kan

 vara nödvändiga att iaktta vid lagring'''' av

 utgångsmaterial skall anges jämte, om så erfor-

 dras, dess hållbarhetstid.

D. KONTROLLUNDERSÖKNINGAR UNDER

TILLVERKNINGSPROCESSEN

De uppgifter och den dokumentation som skall åtfölja en ansökan

om försäljningstillstånd enligt punkt 9 och 10 artikel 5, andra

stycket i direktivet 81/851/EEG skall omfatta upplysningar om de

kontroller som görs av mellanprodukterna under tillverkningens

gång i syfte att säkerställa likformighet i tillverkningspro-

cessen och i fråga om produktens tekniska egenskaper.

 Dessa undersökningar är väsentliga för att säkerställa att

läkemedlets sammansättning överensstämmer med deklarationen när

en sökande undantagsvis föreslår en analysteknik för kontroll av

den färdiga produkten som inte omfattar haltbestämning av samt-

liga aktiva be-ståndsdelar (eller av samtliga hjälpämnen som

omfattas av samma krav som de aktiva substanserna).

 Detsamma gäller när kontrollen av den färdiga produktens

kvalitet är avhängig av processkontroll, särskilt i de fall då

läkemedlet huvdsakligen definieras genom framställningssättet.

E. KONTROLL AV DEN FÄRDIGA PRODUKTEN

De uppgifter och den dokumentation som skall åtfölja ansökan om

för-säljningstillstånd enligt punkt 9 och 10 artikel 5, andra

stycket i direktivet 81/851/EEG skall omfatta uppgifter om de

kontroller som skall göras av den färdiga produkten. De skall

redovisas enligt följande anvisningar.

1. Allmänna kännetecken för de olika läkemedels-

 formerna

Vissa undersökningar med avseende på produktens allmänna känne-

tecken som kan utföras under tillverkningens gång skall ingå i

kontrollen av slutprodukten.

 Som en vägledning och med reservation för eventuella krav i

den Europeiska farmakopén eller medlemsstaternas nationella

farmakopéer anges under punkt 5 nedan de allmänna kännetecken

som skall uppges för olika läkemedelsformer.

 Dessa undersökningar skall när så erfordras avse kontroll av

medel-vikter och största tillåtna avvikelser, mekaniska, fysika-

liska eller mikrobiologiska undersökningar, organoleptiska

kännetecken, såsom klarhet, färg, smak, fysikaliska kännetecken,

såsom täthet, pH, brytningsindex etc. För vart och ett av dessa

kännetecken skall sökanden ange de normer och toleranser som

gäller i varje särskilt fall.

2. Identifiering och haltbestämning av den eller de

 verksamma beståndsdelarna

Beskrivningen av de metoder som skall användas för analys av den

färdiga produkten skall ange tillvägagångssätten för identifie-

ring och haltbestämning av den eller de verksamma beståndsdelar-

na tillräckligt ingående så att de lätt kan upprepas, antingen i

ett representativt prov från tillverkningssatsen eller i ett

 256

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1antal

dosenheter var för sig.

 Genomgående gäller att metoderna måste motsvara aktuell veten-

skaplig standard och innefatta uppgifter och förklaringar om

analysmetodens standardfel och tillförlitlighet samt om de

maximalt tillåtna avvikelserna.

 I vissa undantagsfall med särskilt komplexa blandningar, där

en haltbestämning av verksamma beståndsdelar som ingår i stort

antal eller föreligger i ringa mängd skulle kräva mycket kompli-

cerade under-sökningar, något som skulle vara svårt att genom-

föra för alla tillverkningssatser, kan haltbestämning av en

eller flera verksamma beståndsdelar utelämnas på det uttryckliga

villkoret att sådana analyser utförs på mellansteg i tillverk-

ningsprocessen. Detta undantag får inte utsträckas till att

omfatta karakteriseringen av ifrågavarande substanser. Detta

förenklade tillvägagångssätt skall om möjligt kompletteras med

en metod för kvantitativ bestämning som möjliggör för de an-

svariga myndigheterna att försäkra sig om att läkemedlets sam-

mansättning överensstämmer med den uppgivna deklarationen efter

det att det har börjat säljas.

 En bestämning av den biologiska aktiviteten är obligatorisk

när fysikalisk-kemiska metoder inte är tillräckliga för att ge

ett tillfredsställande besked om produktens kvalitet.

 När uppgifterna i avsnitt B visar att en betydande översats-

ning av en verksam beståndsdel gjorts vid tillverkningen av

läkemedlet, skall beskrivningen av kontrollmetoden för den

färdiga produkten i tillämpliga fall innefatta inte endast den

kemiska utan även den toxikologiska och farmakologiska undersök-

ningen av de förändringar som ifrågavarande beståndsdel under-

gått jämte om möjligt karakterisering eller haltbestämning av

nedbrytningsprodukterna.

3. Identifiering och haltbestämning av hjälpämnena

En kontroll av övre gräns för tillåten halt måste utföras i

fråga om beståndsdelar vilka omfattas av bestämmelser om giftiga

ämen eller vilka används som konserveringsmedel. Vidare skall

beståndsdelar som kan inverka på fysiologiska funktioner haltbe-

stämmas.

 Den metod som föreslås för identifiering av färgämnen måste

kunna möjliggöra kontroll av huruvida dessa ämnen är tillåtna

enligt direktivet 78/25/EEG.

 I den mån det är nödvändigt skall övriga hjälpämnen karakte-

riseras.

4. Undersökningar med avseende på frånvaro av

 skadliga effekter

Utöver de toxikologiska och farmakologiska undersökningar som

redovisats tillsammans med ansökan om försäljningstillstånd

skall den analytiska dokumentationen innefatta särskilda under-

sökningar på säkerhet (frånvaro av abnorm toxicitet) eller av

lokal tolerans hos djur i de fall sådan kontroll måste utföras

rutinmässigt för att säkerställa läkemedlets kvalitet.

5. Allmänna egenskaper hos läkemedlen som skall

 prövas systematiskt, alltefter läkemedelsformen

 för varje produkt.

Följande krav har uppställts som en vägledning och med reserva-

tion för eventuella bestämmelser i den Europeiska farmakopén

eller i medlemsstaternas nationella farmakopéer.

 257

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1-Tabletter

och piller: färg, vikt med tillåtna

 avvikelser, om så erfordras sönderfallstid med

 angivande av den använda bestämningsmetoden.

- Dragerade tabletter: färg, sönderfallstid med

 angivande av bestämningsmetod, de färdiga

 tabletternas vikt, tablettkärnans vikt och

 tillåtna avvikelser per dosenhet.

- Kapslar: färg, sönderfallstid med angivande av

 den använda bestämningsmetoden, innehållets

 utseende och vikt med tillåtna avvikelser.

- Enteroberedningar (tabletter, kapslar, granu-

 lat): utöver de särskilda kraven för den ifråga-

 varande läkemedelsformen, uppgifter om resisten-

 stid och sönderfallstid under varierande acidi-

 tetsbetingelser (vid olika pH-nivåer), jämte

 metoden för att göra dessa bestäm-ningar.

- Preparat försedda med särskilt skyddsöverdrag

 (tabletter, kapslar, granulat): förutom de

 särskilda kraven för den ifrågavarande läkeme-

 delsformen, dokumentation av höljets effektivi-

 tet för avsett ändamål.

- Preparat med gradvis frisättning av den aktiva

 substansen: förutom de särskilda kraven för den

 ifrågavarande läkemedelsformen, krav beträffande

 den gradvisa frisättningen, med angivande av den

 an-vända bestämningsmetoden.

- Avdelade pulver i kapslar, påsar och oblat-

 kapslar: innehållets art och vikt med tillåtna

 avvikelser.

- Injektionspreparat: färg, nominell volym och

 tillåtna avvikelser från denna volym; pH,

 lösningens klarhet, gränser för partikelstorlek

 i suspensioner, sterilitetstest med beskrivning

 av testmetoder jämte, om så erfordras, pyrogen-

 test med beskrivning av metod.

- Torrampuller: mängd per ampull och godtagbara

 avvikelser i fråga om vikt; sterilitetskrav och

 kontroll av sterilitet.

- Drickampuller: färg, utseende, nominell volym

 och tillåtna avvikelser.

- Salvor, krämer etc.: färg och konsistens; vikt

 och tillåtna avvikelser; typ av läkemedelsbe-

 hållare; i vissa fall mikrobiologisk kontroll.

- Suspensioner: färg, vid förekomst av bottensats

 möjlighet att återställa suspensionen.

- Emulsioner: färg, typ, stabilitet.

- Suppositorier, stavar och preparat för intra-

 uterin applikation: färg, vikt, godtagbar

 viktvariation, smälttemperatur eller sönderfall-

 stid med angivande av bestämningsmetod.

- Aerosoler: beskrivning av behållare och ventil

 med angivande av dos per tryckning samt gränser

 för partikelstorlek, om produkten är avsedd för

 inandning.

- Ögonvatten, ögonsalvor,ögonbad: färg, utseende;

 sterilitetskontroll med beskrivning av den

 använda metoden, i tillämpliga fall klarhet och

 tillåten partikelstorlek i suspensionerna,

 bestämning av pH.

- Siraper, vattenlösningar etc.: färg, utseende.

 258

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1-Förblandningar för foderläkemedel: förutom de

 särskilda kraven för den ifrågavarande läkeme-

 delsformen - alla relevanta uppgifter om de ut-

 märkande egenskaperna hos förblandningen för att

 möjliggöra beredning av ett tillräckligt homo-

 gent och stabilt foderläkemedel.

- Preparat avsedda att införas i juvret genom

 spenkanalen: färg, konsistens; innehållets vikt

 och i fråga om produkter i form av endosin-

 jektabilier, den användbara dosen jämte godtag-

 bar dosvariation; sterilitetskontroll, pH-

 bstämning.

F. HÅLLBARHETSUNDERSÖKNINGAR

De uppgifter och den dokumentation som enligt punkt 6 och 9

artikel 5, andra stycket skall åtfölja ansökan om försäljnings-

tillstånd skall uppfylla följande krav.

 En redogörelse skall lämnas för de undersökningar som legat

till grund för den hållbarhetstid som sökanden föreslagit. I

fråga om förblandningar för foderläkemedel skall även när så

krävs uppgift lämnas om hållbar-hetstiden för de foderläkemedel

som framställts med hjälp av dessa förblandningar i enlighet med

bruksanvisningen.

 När det färdiga läkemedlet kan ge upphov till toxiska sönder-

falls-produkter måste sökanden deklarera dessa och anvisa meto-

der för identifiering eller analys.

 Konklusionerna skall innefatta de analysresultat som legat

till grund för den uppgivna hållbarhetstiden under normala

eller, när så är lämpligt, under särskilda lagringsbetingelser.

 En studie av interaktionen mellan läkemedlet och behållaren

skall redovisas om risk anses föreligga för en sådan interak-

tion, särskilt i fråga om injektionspreparat eller aerosoler

avsedda för invärtes bruk.

DEL 2

TOXIKOLOGISKA OCH FARMAKOLOGISKA

UNDERSÖKNINGAR

Skyddet av djuret som en levande varelse skall beaktas. Dock

medges att för veterinärmedicinska läkemedel toxicitet och risk

för djuret är godtagbar förutsatt att ifrågavarande toxicitet

inte medför några

 259

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1konsekvenser

 för människa och att behandlingen av djuret är

berättigad av terapeutiska och/eller ekonomiska skäl.

 De uppgifter och den dokumentation som enligt punkt 10 artikel

5, andra stycket i direktivet 81/851 skall åtfölja ansökan om

försälj-ningstillstånd skall uppfylla de krav som uppställts i

kapitel I och II nedan.

KAPITEL I

UTFÖRANDE AV UNDERSÖKNINGARNA

A. INTRODUKTION

Av de toxikologiska och farmakologiska undersökningarna skall

framgå:

1. den potentiella toxiciteten hos läkemedlet och

 dess eventuella farliga och de oönskade effekter

 som kan uppträda under de föreslagna an-vänd-

 ningsbetingelserna på djur. Dessa bör studeras i

 relation till det aktuella sjukdomstillståndets

 svårighetsgrad.

2. läkemedlets farmakologiska egenskaper både i

 kvalitativt och kvan-titativt avseende i rela-

 tion till dess föreslagna användning för djur.

3. i vilken utsträckning och hur länge efter

 tillförseln av läkemedlet till djuren restmäng-

 der finns kvar i livsmedel som framställts från

 djuren och vilka deras eventuella skadliga

 effekter är på människa och vilka problem de

 orsakar vid industriell bearbetning av livs-

 medel.

 Alla resultat måste vara tillförlitliga och generellt giltiga.

När så är lämpligt skall matematiska och statistiska förfaranden

användas vid utformningen av de försöksmetoderna och vid ut-

värderingen av resul-taten. Härutöver skall klinikerna infor-

meras om läkemedlets terapeutiska möjligheter och om de risker

som är förenade med dess användning.

B. STUDIER AV TOXICITET

1. Toxicitet efter tillförsel av en enstaka dos

 (akut toxicitet)

Med undersökning av akut toxicitet avses en kvalitativ och

kvantitativ studie av de toxiska reaktioner som kan uppträda

efter tillförsel av en enstaka dos av den aktiva substansen

eller substanserna som ingår i läkemedlet i de proportioner i

vilka de ingår i den ifrågavarande pro-dukten.

 Så snart det anses påkallat bör läkemedlet underkastas under-

sökning av akut toxicitet i bruksfärdig form.

 Undersökningen av akut toxicitet skall utföras på minst två

dägg-djursarter av känd härstamning och normalt skall minst två

olika administreringsvägar användas. Undersökningen med två

däggdjursarter kan ersättas av en undersökning med en däggdjur-

sart och en djurart som tillhör en annan klass som läkemedlet är

avsett för. En av administ-reringsvägarna skall vara identisk

med eller liknande den som föreslås för de djur för vilket

läkemedlet är avsett och den andra skall säkerställa systemisk

 260

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1absorption av

 substansen. Undersökningen skall utföras på samma

antal djur av han- och honkön.

 Denna undersökning skall beskriva de symtom som observerats

inklusive de lokala reaktioner som kan uppträda. Om möjligt

skall LD50-värdet med konfidensgränser (95%) antecknas. Observa-

tionstiden för försöksdjuren skall bestämmas av försöksledaren

och skall omfatta minst en vecka.

 I fråga om aktiva substanser i kombination skall undersök-

ningen utföras på ett sådant sätt att det det kan fastställas om

det föreligger potentiering eller ej eller om nya toxiska effek-

ter uppträder.

2. Toxicitet vid upprepad dosering

Undersökningarna av toxicitet vid upprepad dosering är avsedda

att påvisa de fysiologiska och/eller patologiska förändringar

som kan uppkomma vid upprepad administrering av den aktiva

substansen eller den kombination av aktiva substanser som under-

sökningen avser och att bestämma sambandet mellan dessa föränd-

ringar och doseringen.

 I allmänhet är det önskvärt att utföra minst en undersökning,

varvid längden beror på de kliniska användningsbetingelserna.

Dess syfte är att experimentellt fastställa det icke-toxiska

dosintervallet för den undersökta produkten. Den som ansvarar

för undersökningen skall motivera omfatt-ningen och varaktig-

heten av prövningarna och de valda doseringarna.

 Om å andra sidan den som ansvarar för undersökningen med

särskild hänsyn till den föreskrivna användningen av läkemedlet

väljer att avstå från denna undersökning, skall han lämna en

tillfredsställande redo-görelse för skälen till sitt beslut.

 Toxicitetsundersökningar vid upprepad dosering skall utföras

på två däggdjursarter, av vilka en skall vara icke-gnagare.

Studien med två däggdjursarter kan ersättas med en studie med en

däggdjursart och en annan djurart för vilken läkemedlet är

avsett. Valet av administre-ringsväg(ar) skall ta hänsyn till de

administreringsvägar som avses komma till användning vid be-

handling och möjligheterna för systemisk absorption. Doserings-

metod och doseringsfrekvens och försökens längd skall tydligt

anges.

 Den högsta dosen skall sättas tillräckligt högt för att fram-

kalla skadliga effekter. De lägre doserna ger då möjligheter att

bestämma hur väl djuret tolererar läkemedlet.

 Utvärderingen av de toxiska effekterna skall baseras på obser-

vationer av beteende, tillväxt, hematologiska och fysiologiska

undersökningar, särskilt sådana som rör utsöndringsorganen och

eventuellt även obduk-tionsrapporter och tillhörande histologis-

ka data. Valet och omfattningen av varje grupp av undersökningar

skall anpassas till den djurart som används och den vetenskapli-

ga kunskapen vid tidpunkten i fråga.

 Med undantag för de fall där undersökningarna av toxicitetet

visat förekomst av potentiering eller nya toxiska effekter får,

när det gäller nya kombinationer av kända substanser som har

undersökts i enlighet med bestämmelserna i detta direktiv,

långtidsstudierna på lämpligt sätt modifieras av försöksledaren,

samtidigt som skälen för en sådan åtgärd skall redovisas. Sub-

stanser som visat sig säkra genom vidsträckt användning kliniskt

under minst tre år vid behandling av människor eller djur och

enligt resultatet av kontrollerade prövningar skall jämställas

med kända substanser som redan undersökts i enlighet med dessa

 261

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1normer och

prövningsplaner.

3. Tolerans hos de djur för vilka läkemedlet är

 avsett

Syftet med denna undersökning som skall utföras på samtliga

djurarter för vilka läkemedlet är avsett, är att på alla dessa

djurarter genomföra studier av lokal och allmän tolerans för att

fastställa ett tolererat dosområde med tillräcklig vidd för att

tillåta en adekvat säkerhets-marginal och undersöka de kliniska

symtomen på intolerans vid an-vändning av den eller de rekommen-

derade administrationsvägarna, i den mån detta är möjligt genom

att öka den terapeutiska dosen. Redogörelsen för prövningarna

skall innehålla så många detaljer som möjligt om de förväntade

farmakologiska effekterna och biverkningarna; de senare skall

undersökas med vederbörlig hänsyn till det faktum att försöks-

djuren kan vara mycket värdefulla.

 Läkemedlet skall ges via de administreringsvägar som är mest

gynn-samma för att framkalla de eftersträvade farmakologiska

effekterna.

 När prövningarna utförs på djur som betingar ett högt pris per

individ kan den sekvensmetod som beskrivs i den till detta

direktiv fogade bilagan användas.

4. Fostertoxicitet

Denna undersökning omfattar en granskning av de toxiska och

abort-framkallande effekter som observerats på embryot när det

undersökta läkemedlet också är avsett att ges till hondjur under

dräktighetsperioden. Om det under studier av effekterna av

restmängder framkommer tecken på fostertoxicitet eller om andra

observationer som gjorts oberoende av sådana studier ger an-

ledning till tvivel i detta avseende, kan prövningar på ifråga-

varande djurarter visa sig nödvändiga. Dessa kan genomföras som

en del av de kliniska prövningarna.

5. Undersökning av effekt på fortplantningsfunktio-

 nen

Om resultaten av de andra undersökningarna avslöjar någonting

som tyder på någon störning av den hanliga eller honliga fort-

plantnings-förmågan eller skadliga effekter på avkomman, skall

detta utredas genom lämpliga undersökningar.

 En hjälpämne som används för första gången inom det farmaceu-

tiska området skall likställas med en aktiv beståndsdel.

 262

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1C.UNDERSÖKNING AV FARMAKOLOGISKA EGENSKAPER

1. Farmakodynamik

Med farmakodynamik avses studium av variationer i organens

funktioner som orsakats av läkemedlet, oavsett om dessa funktio-

ner är normala eller har modifierats på experimentell väg.

 Sådana studier skall planeras utifrån två klart skilda ut-

gångspunkter.

 För det första skall de verkningar som den rekommenderade

praktiska användningen grundar sig på beskrivas på ett till-

fredsställande sätt. Resultatet skall uttryckas kavantitativt

(med användning av t ex dos/effekt-kurvor, tid/effekt-kurvor

etc.) och om möjligt i jämförelse med data som hänför sig till

en substans med känd effekt. När effekten anges vara starkare

skall skillnaden visas och styrkas genom statistisk signifikans.

 För det andra skall försöksledaren ge en allmän farmakologisk

karak-teristik av substansen, varvid särskild uppmärksamhet

skall ägnas möjligheten av bieffekter. I allmänhet skall huvud-

funktionerna under-sökas. Denna undersökning skall göras mera

ingående allt eftersom de doser som framkallar biverkningar

närmar sig dem som krävs för att uppnå de terapeutiska effekter

som ligger till grund för den föreslagna användningen.

 Försökstekniken skall, om det inte är fråga om välkända förfa-

randen, beskrivas tillräckligt ingående för att kunna upprepas

och dess validitet måste styrkas av försöksledaren. De experi-

mentella resultaten skall läggas fram på ett överskådligt sätt

och statistisk signifikans skall anges i förekommande fall.

 Om inte goda skäl för motsatsen kan anföras skall en under-

sökning göras för att fastställa om upprepad tillförsel av

substansen medför någon kvantitativ ändring av effekterna.

 Aktiva substanser i kombination kan vara motiverade, antingen

på farmakologiska grunder eller på grund av kliniska indikatio-

ner. I det första fallet skall den farmakodynamiska studien

påvisa interaktioner som skulle kunna göra kombinationen i sig

av kliniskt värde. När man i det senare fallet eftersträvar en

vetenskaplig motivering för kombinationen genom kliniska försök,

skall det framgå av undersökningen om de effek-ter som kombina-

tionen förväntas besitta kan påvisas hos djur och i varje fall

skall betydelsen av eventuella bieffekter undersökas. Om det i

kombinationen ingår en ny aktiv substans måste denna tidigare ha

under-sökts ingående.

2. Farmakokinetik

Med farmakokinetik avses studium av de aktiva substansernas öde

i organismen vari inbegrips substansernas absorption, distribu-

tion, omvandling i kroppen (eller metabolism) och elimination.

 Studier av dessa olika faser kan utföras både med hjälp av

fysikaliska, kemiska och biologiska metoder och genom observa-

tion av läkemedlets farmakodynamiska aktivitet.

 263

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Uppgifter

om distribution och elimination krävs i fråga om

kemo-terapeutiska substanser (antibiotika etc.) och substanser

vilkas användning betingas av deras icke-farmakodynamiska effek-

ter och i samtliga fall där det är viktigt att bestämma dose-

ringen för djur eller restmängder i livsmedel.

 I fråga om nya kombinationer av kända substanser som har

undersökts i enlighet med bestämmelserna i detta direktiv skall

farmakokinetiska studier inte krävas om toxicitetsstudierna och

de kliniska försöken motiverar att de utelämnas. Samma sak skall

gälla beträffande substanser vilkas effekt visats genom kontrol-

lerade prövningar och vilkas oskad-lighet visats genom vid-

sträckt terapeutisk användning under en period av åtminstone tre

år vid klinisk användning på människor eller djur.

D. STUDIUM AV RESTMÄNGDER

I anslutning till detta direktiv skall ''''restmängder'''' avse alla

aktiva beståndsdelar eller från dessa härrörande metaboliter som

finns kvar i kött eller andra livsmedel som framställts av det

djur som tillförts det berörda läkemedlet.

 Syftet med att undersöka restmängder är att fastställa huruvi-

da, och i förekommande fall, under vilka betingelser och i

vilken utsträckning restmänger finns kvar i livsmedel fram-

ställda av djur som behandlats och att fastställa vilka läkeme-

delsfria tider som måste tillämpas för att undvika hälsorisker

för människor och/eller problem vid den industriella hante-

ringen av livsmedel.

 För att fastställa vilka risker som kan orsakas av restmängder

måste undersökas om det finns restmängder kvar hos djur som

behandlats i enlighet med användningsföreskrifterna och att

undersöka effekterna av dessa restmängder.

1. Bestämning av restmängder

Bestämningen av restmängder skall utföras med särskilt beaktande

av resultaten av de farmakokinetiska undersökningarna. Vid olika

tider efter det att försöksdjuret tillförts den sista dosen av

läkemedlet skall de kvarvarande restmänderna bestämmas med hjälp

av lämpliga fysikaliska, kemiska eller biologiska metoder. De

tekniska procedurerna jämte till-förlitligheten och känsligheten

av de använda metoderna skall anges. Om det är av praktiskt

värde, skall resultaten så vitt möjligt kontrolleras, åtminstone

genom att undersöka de sjuka djur för vilka läkemedlet är avsett

att användas.

 Kontrollförfaranden skall föreslås som kan genomföras i an-

slutning till rutinundersökning och som är tillräckligt känsliga

för att möjliggöra säker bestämning av restkoncentrationer

vilkas närvaro i animalier kan för-väntas vara av betydelse för

hälsan.

 264

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

12.Undersökning av effekter av restmängder

(a) Toxiciteten hos peroralt tillförda restmängder

Toxicitetsstudier för att fastställa säkerheten hos peroralt

tillförda restmänder skall genomföras på olika sätt beroende på

om det berörda läkemedlet eliminieras utan omvandling eller om

det metaboliseras. I det första fallet kan försöksledaren arbeta

direkt med läkemedlet. I det senare fallet måste hans arbete

inriktas på de huvudmetaboliter som i första hand återfinnes i

livsmedel. Om metaboliterna inte kan isoleras eller synte-

tiseras, skall toxicitetsundersökningen utföras enligt en annan

metod. I sådana fall kan det bli nödvändigt att tillgripa under-

sökning av ''''relay''''-toxicitet.

 Försöken skall utföras genom peroral tillförsel till två dägg-

djursarter, varav den ena skall vara en icke-gnagare och skall

vanligen ha en dura-tion av 3-6 månader. Om läkemedlet ges

direkt, eller i form av en meta-bolit, skall doserna fastställas

med vederbörlig hänsyn till de faktiskt förekommande restkon-

centrationerna och bestämmas så att den högsta dosen om möjligt

framkallar skadliga effekter, varefter de lägre doserna möjlig-

gör bestämning av toleransmarginalen hos djur. Om ''''relay''''-toxi-

citetsmetoden används, begränsas den dosökning som kan komma i

fråga av mängden faktiskt förekommande restkoncentrationer.

 Utvärderingen av de toxiska effekterna skall göras med ledning

av en undersökning av beteende, tillväxt, blodbild samt fysiolo-

giska undersökningar, särskilt sådana som berör utsöndringsorga-

nen samt med ledning av obduktionsrapporter och tillhörande

histologiska data. Valet och omfattningen av varje grupp av

undersökningar är avhängigt av den använda djurarten och av den

vetenskapliga kunskapen vid tiden ifråga.

b) Andra effekter av peroralt tillförda restmängder

Restkoncentrationernas inverkan på fortplantningsfunktionen

skall undersökas på gnagare av båda könen.

 Undersökningar som är avsedda att avslöja cancerframkallande

effekter är obligatoriska:

1. i fråga om substanser som uppvisar nära kemiska

 analogi med kända cancerogena eller co-can-

 cerogena substanser;

2. i fråga om substanser som vid undersökning på

 toxicitet vid upprepad tillförsel framkallat

 suspekta tecken och symtom;

3. när undersökningen av mutagena effekter givit

 resultat som antyder möjligheten av cancerogena

 effekter.

 Undersökningar som kan avslöja teratogena verkningar är obli-

gatoriska:

1. i fråga om substanser som uppvisar en höggradig

 kemisk analogi med kända teratogena substanser;

2. i fråga om substanser som har gett upphov till

 abnorma tecken och symtom vid undersökning av

 fortplantningsfunktionen;

3. i fråga om nya molekyler vilkas kemiska struktur

 inte är analog med redan kända läkemedel.

 Studiet av teratogena effekter skall genomföras med minst två

djurarter: kaniner med användning av en ras som är känslig för

substanser som är kända för att framkalla fostertoxicitet och

 265

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1råttor eller

 möss (med angivande av stammen). Uppgifter om

undersökningarna (antal djur, doser, tider för tillförseln och

kriterierna för utvärdering av resultaten) får bli beroende av

den vetenskapliga kunskapen vid den tid när ansökan lämnas in

och den statistiska signifikansnivå som eftersträvas för resul-

taten.

 Vidare krävs en studie av mutagena effekter att genomföras med

hjälp av ett test (såsom Ames test) som är lämpligt för att ge

en uppfattning om risker i detta hänseende.

 En studie av allergiska fenomen är önskvärd.

c) Problem som berör den industriella tillverk-

 ningen av livsmedel

I vissa fall kan det vara nödvändigt att genomföra undersökning-

ar i syfte att undersöka huruvida restmängder orsakar produk-

tionstekniska problem vid tillverkning av livsmedel.

3. Undantag

Undersökningar av toxicitet enligt a) och b) behöver inte ut-

föras om det visats att läkemedlet elimineras snabbt och full-

ständigt eller om det används enbart vid enstaka tillfällen. I

sådana fall skall den läkemedels-fria tiden fastställas i enlig-

het med tillgängliga data så att det inte föreligger någon risk

för livsmedelskonsumenter.

E. LÄKEMEDEL FÖR UTVÄRTES BRUK

När ett läkemedel är avsett för utvärtes bruk skall den syste-

miska absorptionen undersökas hos de djurarter för vilka det är

avsett. Om det kan visas att den systemiska absorptionen är

försumbar, kan under-sökningen av toxiciteten vid upprepad

tillförsel, fostertoxiciteten och de reproduktionsstudier som

avses i punkt B.2, B.4 och B.5 utelämnas.

 Om läkemedlet absorberas systemiskt i en utsträckning som är

av betydelsemed hänsyn till restkoncentrationer eller som är av

betydelse med hänsyn till farmakodynamiken (koncentration) eller

om peroralt intag av läkemedlet kan förväntas bland djuren under

rekommenderade använd-ningsbetingelser, skall läkemedlet under-

sökas i enlighet med före-skrifterna under punkt B till D.

 I alla händelser skall undersökningar av lokal tolerans efter

upprepad applikation göras. Dessa skall innefatta histologiska

undersökningar. När ett läkemedel som inte absorberas systemiskt

kan övergå i ett livsmedel som härrör från ett behandlat djur

(intramammära preparat etc.), skall den kvantitativa bestäm-

ningen av restmängder enligt punkt D utföras varje gång.

 266

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1F. RESISTENS

Data om uppkomst av resistenta organismer är nödvändiga i de

fall läkemedel (särskilt antimikrobiella medel) används för att

förebygga eller behandla infektionssjukdomar hos djur.

KAPITEL II

REDOVISNING AV UPPGIFTER OCH DOKUMENTATION

Såsom vid allt vetenskapligt arbete skall den akt som innehåller

toxikologiska och farmakologiska undersökningar innefatta fö-

ljande:

a) en introduktion som definierar ämnet, åtföljd av

 alla relevanta publicerade referenser;

b) en utförlig redogörelse för försöksuppläggningen

 som anger skälen för ett eventellt utelämnande

 av vissa av de undersökningar som räknats upp

 ovan, en beskrivning av de metoder, den appara-

 tur och de material som använts, uppgifter om

 försöksdjurens art, ras eller stam, varifrån de

 levererats, deras antal, miljöbetingelser och

 utfodring, däribland om de varit fria från

 specifika patogener (SPF) eller traditionella

 patogener;

c) alla resultat som framkommit, oavsett om de är

 gynnsamma eller ogynnsamma. Originaldata bör

 beskrivas tillräckligt utförligt för att möjlig-

 göra en kritisk värdering av resultaten oberoen-

 de av för-fattarens tolkning. I förklararande

 och illustrerande syfte kan resultaten åtföljas

 av avbildningar av kymogram, mikrofotografier

 etc.;

d) en statistisk analys av resultaten, när en sådan

 motiveras av undersökningsprogrammet jämte

 variationen i redovisade data;

e) en objektiv diskussion av de erhållna resultaten

 som utmynnar i konklusioner om substansens

 toxikologiska och farmakologiska egenskaper, om

 dess säkerhetsmarginal hos försöksdjuren och de

 djur för vilka läkemedlet är avsett, om dess

 eventuella biverk-ningar, om dess användningsom-

 råde, om dess aktiva dosnivåer och om möjliga

 inkompatibiliteter.

f) en uppgift huruvida de beståndsdelar som ingår i

 läkemedlet an-vänds i humanläkemedel. Om så är

 fallet bör en rapport samman-ställas om alla

 effekter (inklusive biverkningar) som observe-

 rats hos människor jämte deras orsaker i den mån

 dessa kan vara av be-tydelser för värderingen av

 det veterinärmedicinska läkemedlet, belysta när

 så är lämpligt med försöksresultat eller refe-

 renser om så är lämpligt. När beståndsdelar som

 ingår i läkemedlet inte eller inte längre

 används som humanläkemedel bör skälen för detta

 anges;

g) en utförlig redogörelse för och en grundlig

 diskussion av de försöksresultat som rör rest-

 koncentrationer i livsmedel jämte en värdering

 267

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1av riskerna

därmed för människor. Alla omstän-

 digheter som kan vara av betydelse, i synnerhet

 vad gäller människors matvanor och förekomsten i

 miljön av främmande ämnen bör be-aktas. För

 varje föreslagen användning skall denna redo-

 görelse åtföljas av förslag rörande de läkeme-

 delsfria tider som med tillämp-ning av lämplig

 säkerhetsmarginal skall fastställas för att

 säkerställa att inga restmängder kvarstår i

 livsmedel, eller, om detta inte är möjligt, att

 säkerställa att att varje risk för människor

 utesluts genom att tillämpa internationellt

 erkända kriterier: dos utan effekt på djur,

 acceptabel daglig dos (ADD), en säkerhetsmargi-

 nal av 1:100 eller ó 1:100 enligt tillgängliga

 uppgifter etc.;

h) alla uppgifter som är nödvändiga för att göra

 den som skall svara för den kliniska använd-

 ningen förtrogen med hur den föreslagna pro-

 dukten skall användas. Diskussionen skall

 kompletteras med förslag i händelse av biverk-

 ningar och möjlig behandling vid akuta toxiska

 reaktioner hos de djur som produkten är avsedd

 att tillföras;

i) en sammanfattning tillsammans med noggranna hän-

 visningar till publicerade referenser.

DEL 3

KLINISKA PRÖVNINGAR

De uppgifter och den dokumentation som skall åtfölja ansökan om

försäljningstillstånd i enlighet med punkt 10 artikel 5, andra

stycket, i direktivet 81/851/EEG skall redovisas såsom före-

skrivs i kapitel I och II nedan.

KAPITEL I

UTFÖRANDE AV PRÖVNINGARNA

Syftet med kliniska prövningar är att visa eller fastställa

läkemedlets terapeutiska effekt, dess indikationer och kontrain-

dikationer alltefter djurart och ålder, hur medlet skall an-

vändas, vilka biverkningar som det kan förväntas ge och dess

säkerhet under normala användnings-betingelser.

 Kliniska prövningar skall föregås av tillräckliga farmakolo-

giska och toxikologiska undersökningar som utförts i enlighet

med bestämmelserna i detta direktiv och, när så är möjligt,

genom undersökningar som helst skall ha utförts på en eller

flera av de djurarter för vilka läkemedlet är avsett att an-

vändas. Försöksledaren måste göra sig förtrogen med de slutsat-

ser som dragits från dessa preliminära prövningar.

 Såvitt möjligt skall kliniska prövningar utföras med kontroll-

djur (kontrollerade kliniska prövningar). Om det är ekonomiskt

försvarbart, bör den erhållna terapeutiska effekten jämföras

både med effekten av placebo och med ingen behandling och/eller

med ett etablerat läkemedel vars effekt är känd. Samtliga er-

hållna resultat, oavsett om de är positiva eller negativa, skall

redovisas.

 268

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

 269

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 De metoder

som tillämpats för att ställa diagnos skall anges.

Resultaten skall redovisas med hjälp av kvantitativa eller

konventionella kriterier (kryssmarkering etc.).

KAPITEL II

UPPGIFTER OCH DOKUMENTATION

Uppgifter om kliniska prövningar skall vara tillräckligt ut-

förliga för att möjliggöra en objektiv värdering.

1. Journalföring av kliniska observationer

Alla uppgifter skall lämnas av den som ansvarar för prövningen

på in-dividuella dataformulär i fråga om individuell behandling

och samlingsformulär i fråga om kollektiv behandling.

 Uppgifterna skall presenteras enligt följande:

a) namn, adress, befattning och akademiska meriter

 för den som ansvarar för prövningen;

b) plats och datum för behandlingen; djurägarens

 namn och adress;

c) i fråga om individuell behandling och kollektiv

 behandling, om det senare varit fallet, full-

 ständig identifiering av försöksdjuren, namn

 eller registernummer, art, ras eller stam,

 ålder, vikt, kön (i fråga om hondjur lämnas

 uppgift om dräktighet, laktation och i fråga om

 fåglar, äggläggning etc.);

d) uppfödningsmetod och utfodring, med angivande av

 art och mängd av eventuella fodertillsatser;

e) anamnes (så fullständig som möjligt), uppkomst

 och förlopp av eventuella tillstötande sjuk-

 domar;

f) diagnos och hur den ställts;

g) sjukdomens symtom och svårighetsgrad, om möjligt

 i enlighet med konventionella kriterier (kryss-

 markering etc.);

h) läkemedlets dosering, administreringssätt/väg/-

 frekvens och eventuella försiktighetsmått som

 vidtagits under tillförseln (injektionsduration

 etc.);

i) behandlingsduration och efterföljande observa-

 tionstid;

j) alla uppgifter om läkemedel (utöver det som

 prövas) som givits under observationstiden,

 antingen före eller samtidigt med försöks-

 preparatet och, i det senare fallet, uppgifter

 om vilka interaktioner som observerats;

k) samtliga resultat av de kliniska prövningarna

 (även ogynnsamma eller negativa resultat) jämte

 en fullständig redogörelse för de kliniska

 observationerna och resultaten av de objektiva

 under-sökningar av aktiviteten (laboratorie-

 undersökningar, funktionstest), som krävs för

 att utvärdera användningen; de metoder som

 tillämpats måste anges och betydelsen av alla

 variationer i resultaten förklaras (t ex metod-

 variationer, variationer mellan individer eller

 vad gäller läkemedelseffekten); enbart att ha

 270

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1påvisat en

farmako-dynamisk effekt hos djur är

 inte tillräckligt som underlag för slutsatser om

 en eventuell terapeutisk effekt;

l) alla uppgifter om iakttagna biverkningar oavsett

 om de är skadliga eller ej, och om eventuella

 åtgärder med anledning därav; relationen mellan

 orsak och verkan skall om möjligt undersökas;

m) effekten på djurets prestationsförmåga (t ex:

 äggläggning, mjölkproduktion och fortplantnings-

 funktion);

n) en slutsats om varje individuellt fall eller,

 när det gäller kollektiv behandling, om varje

 kollektivt fall;

 Om en eller flera uppgifter under a) till n) utelämnas, skall

förklaring lämnas.

 När sökanden i fråga om vissa indikationer för läkemedlet kan

visa att han inte är i stånd att lämna fullständiga uppgifter om

den terapeutiska effekten på grund av att:

a) indikationerna för vilka läkemedlet i fråga är

 avsett uppträder så sällan att sökanden inte kan

 anses skyldig att lämna fullständiga uppgifter,

b) den vetenskapliga kunskapen inte har nått

 tillräckligt långt för att medge fullständiga

 uppgifter,

får försäljningstillstånd utfärdas på följande villkor:

a) det berörda läkemedlet får lämnas ut endast mot

 veterinärrecept och får, i särskilda fall, ges

 endast under sträng övervakning av veterinär,

b) bipacksedeln och all annan information måste

 fästa veterinärens uppmärksamhet på att det för

 närvarande i vissa angivna avseenden saknas ännu

 tillräckliga uppgifter om läkemedlet i fråga.

 Den som ansvarar för försäljningen av det veterinärmedicinska

läkemedlet måste vidta alla nödvändiga åtgärder för att säker-

ställa att de originaldokument som bildat underlag för de data

som redovisats arkiveras i minst fem år från det att ansöknings-

akten lämnats in till den ansvariga myndigheten.

2. Sammanfattning och slutsatser

De kliniska observationer som avses i avsnitt 1 skall summeras i

en sammanfattning av prövningarna och resultaten av dessa, varav

särskilt skall framgå:

a) antalet djur behandlade antingen individuellt

 eller kollektivt med angivande av art, ras eller

 stam, ålder och kön;

b) antal djur som utgått ur försöken innan det

 avslutats och orsaken till detta;

c) i fråga om kontrolldjuren, huruvida de

 - inte fått någon behandling

 - fått placebo

 - fått något annat läkemedel med känd effekt;

d) frekvensen av observerade biverkningar;

e) iakttagelser vad gäller effekten på prestations-

 förmågan, (t ex äggläggningen, mjölkproduktionen

 och fortplantningsfunktionen), när läkemedlet är

 avsett för djur hos vilka avkastningen är en

 271

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1viktig

faktor;

f) uppgifter om djur som ingått i försöken hos

 vilka det föreligger ökad risk för ogynnsamma

 effekter på grund av deras ålder, upp-födning

 eller utfodring eller det ändamål för vilket de

 är avsedda eller djur för vilka särskild hänsyn

 måste tas på grund av deras fysiologiska eller

 patologiska tillstånd.

g) en statistisk analys av resultaten när detta är

 motiverat på grund av försöksuppläggningen.

 Slutligen skall den som ansvarar för prövningen dra allmänna

slutsatser från försöksdata, genom att avge ett utlåtande om

läkemedlets oskadlighet under normala användningsbetingelser,

dess terapeutiska effekt, lämna alla uppgifter av värde vad

gäller läkemedlets indikationer och kontra-indikationer, dess

dosering och genomsnittlig behandlingsduration och, när så är

lämpligt, alla interaktioner som observerats med andra läke-

medel eller fodertillskott jämte eventuella särskilda försiktig-

hetsmått som bör iakttas under behandlingen och de kliniska

symtomen vid över-dosering.

 ÄÄÄÄÄ

Tillägg

SEKVENSMETODEN

Denna metod består i att, med ledning av de farmakologiskt

verksamma doserna som bestämts under behandlingsförsöken med

läkemedlet och med beaktande av de högsta tolererade doserna som

observerats under undersökningen av toxiciteten efter tillförsel

av en enstaka dos enligt med punkt B.1., beräkna en icke-letal

teoretisk dos för det berörda djuret. Denna dos skall därefter

ges till ett djur som observeras mycket noggrannt för att få

mesta möjliga information om läkemedlets effekter. Om djuret

inte visar några symtom på att inte tåla dosen, skall försöket

fortsättas med ett annat djur och med en så pass mycket högre

dos som den som ansvarar för prövningen bedömer vara lämpligt.

Om djuret lätt tolererar denna nya dos, skall försöket fortsätta

med en ännu högre dos. Den övre gräns som inte får överskridas

markeras av den dosnivå som ger upphov till toxiska symtom. Om

djuret dör, skall försöket upprepas med en lägre dos, o s v.

Syftet är hela tiden att bestämma en enstaka dos som ger en

gynnsam farmakologisk effekt utan att skada djuret.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 272

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 22 december 1986

med ändringar i direktiv 81/852/EEG om tillnärmning av med-

lemsstaternas lagstiftning om analytiska, farmakologiska, toxi-

kologiska och kliniska normer och prövningsplaner rörande pröv-

ning av veterinärmedicinska läkemedel

 (87/20/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

 med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Prövningen av veterinärmedicinska läkemedel måste regelbundet

anpassas till de vetenskapliga och teknologiska framstegen för

att värna om hälsan hos konsumenterna av animalier och säker-

ställa ett optimalt skydd av hälsotillståndet för djuren inom

gemenskapen.

 För att uppnå detta optimala skydd för folkhälsan får de

resurser som tilldelats farmaceutisk forskning inte förspillas

på föråldrade eller repetitiva försök som en följd av skillnader

i medlemsstaternas värdering av vetenskapens och teknikens

ståndpunkt.

 Av etiska skäl är det därför nödvändigt att så snart vetenska-

pliga och tekniska framsteg så tillåter, ersätta befintliga

metoder med metoder som innebär så få försöksdjur som möjligt.

 Det är därför nödvändigt att införa en snabb procedur för att

få till stånd en anpassning till de tekniska framstegen av de

krav rörande prövning av veterinärmedicinska läkemedel som

räknas upp i bilagan till direktivet 81/852/EEG 4 genom

att etablera en nära samverkan mellan medlemsstaterna och kom-

missionen inom en kommitté för anpassning till tekniska framsteg

av direktiven för undanröjande av tekniska handelshinder inom

sektorn veterinärmedicinska läkemedel''''.

 De krav som ställs på prövning av veterinärmedicinska läkeme-

del måste också kunna revideras snabbt genom samma procedur,

under beaktande av den utveckling av undersökningsmetoder och

god laboratoriesed som etablerats inom gemenskapen eller inom

internationell handel med veterinärmedicinska läkemedel.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 293, 5.11.1984, s. 6. 2 EGT nr C 36, 17.2.1986, s. 152. 3 EGT nr C 160, 1.7.1985, s. 18. 4 EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 16.

 272

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1HÄRIGENOM

FÖRESKRIVS FÖLJANDE:

 Artikel 1

Direktivet 81/852/EEG ändras härmed enligt följande:

1. Följande artiklar 2a, 2b och 2c skall infogas:

 ''''Artikel 2a

 Alla ändringar som är nödvändiga för att anpassa

 bilagan med hän-syn till de tekniska framstegen

 skall företas i enlighet med det förfarande som

 fastställts i artikel 2c.

 I förekommande fall skall kommissionen föreslå

 rådet att för-farandet i artikel 2c revideras i

 överensstämmelse med de detalje-rade bestämmel-

 ser som utfärdats för utövandet av de befogen-

 heter i fråga om tillämpningen som kommissionen

 fått sig tilldelade.

 Artikel 2b

 1. Härmed inrättas en kommitté för anpass-

 ning till tekniska fram-steg av direktiven för

 undanröjande av tekniska handelshinder inom

 sektorn veterinärmedicinska läkemedel, i det

 följande kallad ''''kommittén''''. Den skall bestå av

 representanter för medlemsstaterna med en

 representant för kommissionen som ordförande.

 2. Kommittén skall fastställa sin egen

 arbetsordning.

 Artikel 2c

 1. Vid tillämpningen av det förfarande som

 avses i denna artikel skall ärendena hänskjutas

 till kommittén av ordföranden, antingen på hans

 eget initiativ eller på begäran av representan-

 ten för en medlemsstat.

 2. Representanten för kommissionen skall

 tillställa kommittén ett utkast till de åtgärder

 som bör vidtas. Kommittén skall avge sitt

 yttrande om utkastet inom en tidsfrist som

 fastställts av ordföranden med beaktande av hur

 brådskande ärendet är. Den skall basera sitt

 yttrande på kvalificerad majoritet, varvid

 medlemsstaternas röster skall vägas i enlighet

 med vad som föreskrivits i artikel 148.2 i

 fördraget. Ordföranden skall inte delta i om-

 röstningen. 3.a)Kommissionen skall vidta de

 åtgärder som föreslagits när de

 överensstämmer med kommitténs

 yttrande.

 b) När de åtgärder som föreslagits inte står

 i överensstäm-melse med kommitténs

 yttrande eller om inget yttrande av-

 givits, skall kommissionen utan dröjsmål

 lämna förslag till rådet om vilka åt-

 gärder som bör vidtas. Rådet skall fatta

 beslut med kvalificerad majoritet.

 273

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1

 274

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1c)Om rådet

inte har reagerat inom tre

 månader efter att det tillställts försla-

 get, skall de föreslagna åtgärderna

 vidtas av kommissionen.'''';

2. Del 1 i bilagan ''''Analytiska (fysikalisk-kemiska,

 biologiska eller mikrobiologiska) undersökningar

 av veterinärmedicinska läkemedel'''' skall ändras

 enligt följande:

 a) i A) skall följande avsnitt infogas:

 ''''4. En förklaring till valet av sammansätt-

 ning, beståndsdelar och behållare skall ges

 med ledning av data från farmaceutiskt ut-

 vecklingsarbete. Översatsning i förhållande

 till deklarationen skall anges jämte motive-

 ring.'''';

 b) i B) skall följande femte strecksats

 infogas:

 - ''''experimentella studier som legat till

 grund för validering av tillverknings-

 processen i de fall en icke gängse metod

 använts eller där tillverkningsprocessen

 är av avgörande betydelse för produk-

 ten.'''';

 c) i C) 2), skall punkt b) ersättas med

 följande:

 ''''b) beskrivningen av substansen utformad på

 liknande sätt som används i beskrivande

 avsnitt i den Europeiska farmakopén skall

 åtföljas av erforderliga förklarande

 detaljer, särskilt rörande den molekylära

 strukturen i förekommande fall. Den måste

 åtföljas av en adekvat beskrivning av

 syntes-metoden. När substanserna endast

 kan beskrivas med hjälp av framställl-

 ningsmetoden bör beskrivningen vara till-

 räckligt utförlig för att karakterisera

 en substans som är konstant både med

 avseende på sammansättning och verkan.'''';

3. Del 2 i bilagan ''''Toxikologiska och farmakologis-

 ka undersökningar'''' skall härmed ändras enligt

 följande:

 a) Följande stycke skall infogas efter de

 två inledande styckena:

 ''''Medlemsstaterna skall se till att laboratori-

 eundersökningarna utförs i enlighet med de

 priciper om god laboratoriesed som erkänts

 genom EG-lagstiftningen inom området pröv-

 ningsplaner för farliga ämnen, eller om sådana

 saknas, i enlighet med dem som rekommenderats

 av Organisationen för ekonomiskt sam-arbete

 och utveckling (OECD).

 b) I kapitel I B) 1) skall fjärde stycket

 ersättas med följande:

 275

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1''''Denna

prövning skall avse de symtom som

 observeras och de lokala reaktioner som kan

 uppträda. Den period under vilken försöks-

 djuren skall observeras skall fastställas av

 försöks-ledaren med hänsyn till vad som kan

 vara tillräckligt för att påvisa vävnads-

 eller organskador eller läkning, vanligen 14

 dagar, men ej mindre än sju dagar, dock utan

 att utsätta djuren för långvarigt lidande.

 Djur som dör under observationstiden skall

 underkastas obduktion liksom samtliga vid

 slutet av observationstiden överlevande djur.

 Histopatologiska under-sökningar bör göras av

 alla organ som uppvisar makroskopiska föränd-

 ringar vid obduktionen. Största möjliga infor-

 mations-mängd skall eftersträvas från de djur

 som används vid pröv-ningen. Undersökningar av

 toxiciteten efter enstaka dos skall utföras på

 sådant sätt att tecken på akut toxicitet

 avslöjas och dödsorsaken fastställs så långt

 det rimligtvis är möjligt. På lämpliga arter

 bör göras en kvantitativ värdering av den

 ungefärliga letala dosen och inhämtas infor-

 mation om förhållandet mellan dos och effekt

 varvid det dock inte ställs höga krav på

 precision.

 Artikel 2

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för

att följa detta direktiv senast den 1 juli 1987. De skall utan

dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

 Artikel 3

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 22 december 1986.

På rådets vägnar

G. SHAW

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 276

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av 22 december 1986

om tillnärmning av medlemsstaternas åtgärder vad gäller med-

delande av försäljningstillstånd för högteknologiska läkemedel

på marknaden, särskilt sådana som framställts genom bioteknologi

 (87/22/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Det främsta syftet med alla bestämmelser som rör tillverkning

och distribution av läkemedel måste vara att värna om folkhäl-

san.

 En förutsättning för att högteknologiska läkemedel, som kräver

långvarig och kostnadskrävande forskning, skall kunna fortsätta

att utvecklas i Europa är att de bestämmelser som reglerar

verksamheten är gynnsamt utformade, i första hand genom att

erbjuda identiska villkor för att få försäljningstillstånd för

dessa produkter inom hela gemenskapen.

 Rådets direktiv 75/319/EEG av den 20 maj 1975 om tillnärmning

av bestämmelser som fastställts genom lagar eller andra författ-

ningar och som gäller farmaceutiska specialiteter 4,

senast ändrat genom direktivet 83/570/EEG 5, har fast-

ställt vissa procedurer för att samordna nationella beslut om

försäljningstillstånd för farmaceutiska specialiteter avsedda

för människor. Enligt dessa bestämmelser får läkemedelsföretag

begära att en medlemsstat tar skälig hänsyn till att tillstånd

redan utfärdats av en annan medlemsstat.

 Rådets direktiv 81/851/EEG av den 28 september 1981 om till-

närmning av medlemsstaterna lagstiftning i fråga om veterinärlä-

kemedel 6 har anvisat en procedur för att samordna natio-

nella beslut som rör veterinärläkemedel.

 Dessa procedurer är dock inte tillräckliga för att säker-

ställa att högteknologiska produkter bereds tillträde till den

stora förenade marknaden inom hela gemenskapen som de har behov

av.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 293, 5.11.1984, s. 1. 2 EGT nr C 36, 17.2.1986, s. 152. 3 EGT nr C 160, 1.7.1985, s. 18. 4 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 5 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1. 6 EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 1.

 276

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Inom denna

tekniskt avancerade sektor har de nationella myndig-

heterna inte alltid tillgång till den vetenskapliga expertis som

krävs för att lösa problem i anslutning till högteknologiska

läkemedel.

 För att uppnå likformighet i besluten inom hela gemenskapen är

det följaktligen viktigt att inom gemenskapen erbjuda en meka-

nism för samverkan innan det fattas några nationella beslut om

högteknologiska läkemedel.

 Denna samverkan inom gemenskapen bör utvidgas till att omfatta

immunologiska produkter och blodersättningsmedel som framställts

genom nya bioteknologiska metoder samt nya produkter baserade på

radioisotoper. En förutsättning för att de skall kunna utvecklas

i Europa är att det finns en tillräckligt stor och homogen

marknad.

 Behovet av nya tekniska föreskrifter att tillämpas på hög-

teknologiska läkemedel eller av ändring i befintliga bestäm-

melser måste undersökas genom ett preliminärt samråd mellan

medlemsstaterna och kommissionen inom de ansvariga kommitteerna

för att inte äventyra framstegen inom den farmaceutiska for-

skningen och samtidigt säkerställa ett optimalt skydd för folk-

hälsan inom gemenskapen.

 Artikel 1

Innan beslut fattas om försäljningstillstånd, återkallelse

eller, med stöd av artikel 4.2, tillfällig återkallelse av

försäljningstillstånd för läkemedel som är upptagna i bilagan

skall medlemsstaternas ansvariga myndigheter i enlighet med

artiklarna 2, 3 och 4 hänskjuta ärendet för yttrande till de

kommittéer som avses i artikel 8 i direktivet 75/319/EEG och

artikel 16 i direktivet 81/851/EEG.

 Artikel 2

1. Så snart de ansvariga myndigheterna tar emot en

ansökan om till-stånd att försälja ett läkemedel som är upptaget

i bilagan (förteckning A och B) skall de på begäran av den som

ansvarar för ansökan om för-säljningstillstånd hänskjuta ärendet

för yttrande, antingen till Kommittén för farmaceutiska specia-

liteter eller Kommittén för veterinärläkemedel, alltefter kom-

mitténs kompetens. Begäran skall vara skriftlig och ges in till

berörda ansvariga myndigheter samtidigt med ansökan om försälj-

ningstillstånd. En kopia skall sändas till den berörda kommit-

tén.

2. Så snart de ansvariga myndigheterna tar emot en

ansökan om till-stånd att försälja ett läkemedel som framställts

genom de nya bio-teknologiska metoderna och som är upptaget i

förteckning A i bilagan skall de hänskjuta ärendet för yttrande,

antingen till Kommittén för farmaceutiska specialiteter eller

till Kommittén för veterinärläkemdel, alltefter kommitténs

kompetens.

3. Punkt 2 skall inte gälla om sökanden när han

lämnar in ansökan om försäljningstillstånd inför medlemsstatens

ansvariga myndigheter styrker:

 277

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1i)att varken

 han eller någon annan fysisk eller

 juridisk person, till vilken han har anknyt-

 ning, under de närmast föregående fem åren har

 ansökt om tillstånd att försälja en produkt som

 innhehåller samma aktiva beståndsdel/ bestånds-

 delar i någon annan medlemsstat, samt

ii) att varken han eller någon annan fysisk eller

 juridisk person, till vilken han har anknytning,

 inom de närmaste fem åren efter datum för

 ansökan ämnar ansöka om tillstånd att försälja

 en produkt som innehåller samma aktiva be-

 ståndsdel/beståndsdelar i någon annan med-

 lemsstat.

 I detta fall skall de ansvariga myndigheterna underrätta

ifrågavarande kommitté om ansökan och till denna vidarebefordra

en sammanfattning av produktens utmärkande egenskaper i enlighet

med artikel 4a i direktivet 65/65/EEG 1, senast ändrat

genom direktivet 87/21/EEG 2, eller ett likvärdigt doku-

ment som överlämnats av sökanden, om det är fråga om en farma-

ceutisk specialitet som avses i andra stycket i artikel 34 i

direktivet 75/319/EEG eller ett veterinärläkemedel.

 Om den som ansvarar för ansökan om försäljningstillstånd för

den ursprungliga produkten eller någon annan person med hans

samtycke, inom fem år räknat från den första ansökan, till de

ansvariga myndig-heterna i de andra medlemsstaterna ger in en

eller flera senare ansökningar om tillstånd att försälja en

produkt som innehåller samma aktiva beståndsdel och som fram-

ställts via samma syntesväg, skall ifrågavarande person utan

dröjsmål underrätta de ansvariga myndig-heterna i den medlems-

stat till vilken den första ansökan riktades och ärendet skall

hänskjutas för yttrande till den kommitté som kommer ifråga.

4. När kommittén, med stöd av detta direktiv i sitt

yttrande har tillstyrkt försäljningstillstånd för en högteknolo-

gisk produkt, skall de ansvariga myndigheterna hänskjuta ärendet

till kommittén för ett nytt yttrande innan de beslutar om att

dra in eller, i enlighet med artikel 4.2, tillfälligt återkalla

tillståndet att försälja ifrågavarande läkemedel.

5. De ansvariga myndigheterna eller kommissionen

kan också konsul-tera Kommittén för farmaceutiska specialiteter

i alla tekniska frågor som rör farmaceutiska specialiteter som

avses i andra stycket i artikel 34 i direktivet 75/319/EEG.

6. De ansvariga myndigheterna eller kommissionen

kan också konsul-tera Kommittén för veterinärläkemdel i alla

tekniska frågor som rör veterinärläkemedel som avses i andra och

tredje strecksatsen i artikel 2.2 i direktivet 81/851/EEG.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 2 Se s. 36 i denna tidning.

 278

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 3

1. Representanten för den medlemsstat som inledde

den procedur som avses i artikel 2 skall fungera som rapportör

och skall överlämna all information som är relevant för en

bedömning av läkemedlet. De uppgifter som kommer fram i detta

sammanhang skall hållas strängt hemliga.

2. Den som ansvarar för ansökan om försäljnings-

tillstånd för läkemed-let i fråga skall omedelbart underrättas

om att ärendet hänskjutits till kommittén. Han kan på egen

begäran delge kommittén muntliga eller skriftliga förklaringar.

3. När ärendet hänskjuts till kommittén, skall den

berörda medlems-staten se till att den som ansvarar för ansökan

om försäljningstillstånd för läkemedlet tillställer samtliga

medlemmar av kommittén en identisk sammanfattning av akten, be-

stående av en sammanställning av produktens utmärkande egenska-

per tillsammans med rapporterna från de analytiska, farmakolo-

gisk-toxikologiska och kliniska experterna.

 Dessutom skall den som ansvarar för ansökan om försäljnings-

tillstånd för produkten tillställa kommittén ett fullständigt

och uppdaterat exemplar av den ansökan som inlämnats i den eller

de berörda medlemsstaterna, varvid han skall intyga att alla

ansökningsakter för läkemedlet i fråga som tillställts de an-

svariga myndigheterna är identiska.

4. Alla tillgängliga rapporter rörande utvärdering

och uppföljning av effekter vilka avser ett och samma läkemedel

skall tillställas kommittén av myndigheterna i medlemsstaterna

och av den som ansvarar för an-sökan om försäljningstillstånd.

 Artikel 4

1. När de frågor som hänskjuts till kommittén avser

en ansökan om försäljningstillstånd, skall kommittén avge sitt

yttrande trettio dagar före utgången av de tidsfrister som i

förekommande fall fastställts med stöd av artikel 7 i direktivet

65/65/EEG och artikel 4 c i direktivet 75/319/EEG eller artikel

8 och 9.3 i direktivet 81/851/EEG. För detta ändamål skall den

medlemsstat som hänskjutit ärendet till kommittén utan dröjsmål

underrätta denna om en eventuell förlängning av tidsfristen och

om fristens begynnelse- och slutdatum vid en eventuell förskjut-

ning av de utsatta tidsgränserna.

2. När ett förslag om att tillfälligt dra in eller

återkalla ett försäljningstillstånd hänskjuts till kommittén

skall den fastställa en lämplig tidsfrist inom vilken denna

skall avge yttrande med motivering, baserat på hänsynen till

folkhälsan. I brådskande fall kan medlemsstater-na dock tillfäl-

ligt dra in det ifrågavarande försäljningstillståndet utan att

avvakta kommitténs yttrande, förutsatt att de utan dröjsmål

underrättar kommittén om detta, anger grunderna för den tillfäl-

liga indragningen och motiverar varför åtgärden omgående måste

vidtas.

 279

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.Kommittén

skall utan dröjsmål låta den berörda

medlemsstaten och den person som svarar för ansökan om försälj-

ningstillstånd ta del av sitt yttrande med i förekommande fall

skiljaktiga meningar.

4. Den berörda medlemsstaten skall fatta beslut om

den åtgärd som den avser att vidta med anledning av kommitténs

yttrande senast 30 dagar efter att den mottagit den information

som föreskrivits i punkt 3. Den skall utan dröjsmål underrätta

kommittén om sitt beslut.

 Artikel 5

Genom tillämpning av andra bestämmelser inom gemenskapen skall

medlemsstaterna i enlighet med artiklarna 8 och 9 i rådets

direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om en procedur för

information inom området för tekniska normer och föreskrif-

ter 1, låta kommissionen ta del av planerade tekniska

föreskrifter om tillverkning och försäljning av farmaceutiska

specialiteter som definierats i artikel 1 i direktivet

65/65/EEG.

 Inom ett år efter att detta direktiv antagits kommer kommis-

sionen att tillställa rådet ett förslag till bestämmelser i

syfte att i enlighet med riktlinjerna i direktivet 75/319/EEG

harmonisera villkoren för att ge tillstånd att tillverka och

försälja farmaceutiska specialiteter som inte omfattas av arti-

kel 34 i direktivet 75/319/EEG och av de veterinär-läkemedel som

avses i artikel 2.2 i direktivet 81/851/EEG, med särskild hänsyn

till säkerhetsproblemen vid tillverkning och användning.

 Artikel 6

Medlemsstaterna skall senast den 1 juli 1987 ha vidtagit de

åtgärder som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De

skall utan dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

 Artikel 7

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 22 december 1986.

På rådets vägnar

G. SHAW

Ordförande

 ÄÄÄÄÄ

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 109, 26.4.1983, s. 8.

 280

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1BILAGA

FÖRTECKNING ÖVER HÖGTEKNOLOGISKA LÄKEMEDEL

A. Läkemedel som utvecklats med hjälp av biotekno-

 logiska processer:

 - rekombinant DNA-teknologi

 - kontrollerad genexpression för kodning av

 biologiskt aktiva proteiner i prokaryoter och

 eukaryoter, däribland transformerade dägdjur-

 sceller

 - metoder som grundar sig på hybridom och mono-

 klonala antikroppar.

B. Andra högteknologiska läkemedel:

 - andra biologiska metoder, som enligt den

 ansvariga myndig-hetens mening representerar

 en viktig innovation

 - läkemedel som adminstreras med hjälp av nya

 metoder, och som enligt den ansvariga myndig-

 hetens mening representerar en viktig innova-

 tion

 - läkemedel som innehåller ett nytt ämne eller

 tilldelats en helt ny indikation, och som

 enligt den ansvariga myndighetens mening är av

 väsentlig terapeutisk betydelse

 - nya läkemedel som är baserade på radioaktiva

 isotoper, och som enligt den ansvariga myndig-

 hetens mening är av väsentlig terapeutisk

 betydelse

 - läkemedel för vilkas framställning används

 processer som enligt den ansvariga myndig-

 hetens mening representerar ett viktigt tek-

 niskt framsteg, såsom tvådimensionell elektro-

 fores under minimal inverkan av tyngdkraften.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 281

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 21 december 1988

om insyn i de åtgärder som reglerar prissättningen på humanläke-

medel och deras inordnande i de nationella sjukförsäkringssyste-

men

 (89/105/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 2,

 i samråd med Europaparlamentet 3,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 4, och

 med beaktande av följande:

Tillstånd att försälja farmaceutiska specialiteter som utfärdats

i enlighet med rådets direktiv 65/65/EEG av den 26 januari 1965

om tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar

eller andra författningar och som gäller farmaceutiska speciali-

teter 5, senast ändrat genom direktivet

87/21/EEG 6, får avslås endast av orsaker som har samband

med ifråga-varande farmaceutiska specialiteters kvalité, säker-

het och effekt.

 Medlemsstaterna har beslutat om ekonomiska åtgärder gentemot

för-säljningen av läkemedel för att kontrollera dessa produkters

andel i samhällets sjukvårdskostnader. Dessa innefattar direkt

och indirekt priskontroll på läkemedel till följd av den otill-

räckliga eller obefintliga konkurrensen på läkemedelsmarknaden

och begränsningar av det antal produkter som omfattas av de

nationella sjukförsäkringssystemen.

 Det primära syftet med sådana åtgärder är att slå vakt om

folkhälsan genom att säkerställa att läkemedel finns att tillgå

i tillräckliga mängder och till rimlig kostnad. Samtidigt måste

sådana åtgärder syfta till att främja effektiviteten i produk-

tionen av läkemedel och uppmuntra forsk-ning och utveckling av

nya läkemedel, vilket i slutändan utgör grunden för en fortsatt

hög nivå för folkhälsan inom gemenskapen.

 Skillnader i fråga om sådana åtgärder kan hindra eller sned-

vrida handeln med läkemedel inom gemenskapen och därigenom

direkt påverka den gemensamma marknaden på läkemedelsområdet.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

2 EGT nr C 17, 23.1.1987, s. 6 och

 EGT nr C 129, 18.5.1988, s. 14. 3 EGT nr 94, 11.4.1988, s. 62 och

 EGT nr C 326, 19.12. 1988. 4 EGT nr C 319, 30.11.1987, s. 47. 5 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 6 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 36.

 282

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Syftet med

detta direktiv är att få en överblick över metoder-

na för nationell prissättning, däri inbegripet det sätt på

vilket den fungerar i de enskilda fallen samt de kriterier som

den bygger på och att göra dem allmänt tillgängliga för alla de

som är verksamma på läkemedelsmark-naden i medlemsstaterna.

Dessa uppgifter bör vara offentliga.

 Som ett första steg för att eliminera dessa skillnader är det

i hög grad angeläget att ställa upp en rad krav som syftar till

att göra det möjligt för alla berörda parter att kontrollera att

de nationella åtgärderna inte innebär kvantitativa inskränk-

ningar i fråga om import eller export eller ingrepp med lik-

värdig effekt. Samtidigt får dessa krav inte påverka den politik

som förs av de medlemsstater som i första hand förlitar sig på

fri konkurrens vid prissättningen av läkemedel. De får heller

inte påverka den långsiktiga nationella prispolitiken eller ut-

formningen av social-försäkringssystemen, utom i den mån det är

nödvändigt för att möjliggöra insyn i den mening som avses i

detta direktiv.

 Den fortsatta harmoniseringen av sådana åtgärder måste ske

stegvis.

 Artikel 1

1. Medlemsstaterna skall se till att alla nationel-

la åtgärder, vare sig de fastställts genom lagar eller andra

författningar för att kontrollera priserna på humanläkemedel

eller för att begränsa sortimentet av de läkemedel som omfattas

av deras nationella sjukförsäkringssystem, står i överensstäm-

melse med kraven i detta direktiv.

2. Den definition på ''''läkemedel'''' som fastställts i

artikel 1 i direktivet 65/65/EEG skall gälla för detta direktiv.

3. Ingenting som sägs i detta direktiv innebär

tillstånd att försälja en farmaceutisk specialitet för vilken

tillstånd i enlighet med vad som förekrivs i artikel 3 i direk-

tivet 65/65/EEG inte har meddelats.

 Artikel 2

Följande bestämmelser skall gälla i de fall då försäljning av

ett läkemedel är tillåten först sedan de ansvariga myndigheterna

i den berörda medlemsstaten har godkänt priset på produkten:

1. Medlemsstaterna skall se till att ett beslut

 fattas om det pris som får tas ut för det

 berörda läkemedlet och meddelas sökanden inom 90

 dagar efter det att en ansökan i enlighet med de

 krav som fastställts inom den berörda medlems-

 staten kommit in från den som innehar ett

 försäljningstillstånd. Sökanden skall förse de

 ansvariga myndigheterna med erforderliga uppgif-

 ter. Om de uppgifter som åtföljer ansökan är

 otillräckliga, skall de ansvariga myndigheterna

 utan dröjsmål underrätta sökanden om vilka

 ytterligare uppgifter som krävs och fatta sitt

 definitiva beslut inom 90 dagar efter att dessa

 kompletterande uppgifter tagits emot. Om inget

 beslut med-delas inom ovannämnda tid eller tider

 skall sökanden ha rätt att försälja produkten

 till det pris han föreslagit.

 283

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Om de

ansvariga myndigheterna beslutar att inte

 medge försäljning av läkemedlet i fråga till det

 pris som sökanden föreslår, skall beslutet

 innehålla en motivering som grundar sig på

 objektiva och kontrollerbara kriterier. Dessutom

 skall sökanden upplysas om vilka möjligheter

 till överklagande som står till buds enligt

 gällande lagstiftning och inom vilken tid

 överklagande måste ske.

3. Minst en gång per år skall de ansvariga myndig-

 heterna i en lämplig publikation offentliggöra

 och tillställa kommissionen en lista över de

 läkemedel för vilka priset har fastställts under

 ifrågavarande period jämte uppgift om vilka

 priser som får tas ut för dessa produkter.

 Artikel 3

Oavsett vad som sägs i artikel 4 skall följande bestämmelser

gälla när priset för ett läkemedel får höjas först sedan med-

givande erhållits från de ansvariga myndigheterna.

1. När ansökan att få höja priset på ett läkemedel

 kommit in från den som innehar försäljnings-

 tillstånd och ansökan uppfyller de krav som

 fastställts i den berörda medelmsstaten, skall

 medlemsstaterna se till att beslut fattas och

 delges sökanden inom 90 dagar efter det att

 ansökan kommit in. Sökanden skall förse de

 ansvariga myndigheterna med erforderliga uppgif-

 ter, däribland uppgifter om vilka händelser som

 inträffat sedan priset på läkemedlet fastställ-

 des förra gången och som enligt hans mening

 motiverar den begärda prishöj-ningen. Om de

 uppgifter som lämnats som stöd för ansökan är

 otill-räckliga, skall de ansvariga myndigheterna

 utan dröjsmål underrätta sökanden om vilka

 ytterligare uppgifter som krävs och fatta sitt

 definitiva beslut inom 90 dagar efter att dessa

 kompletterande uppgifter mottagits.

 Om antalet inkomna ansökningar är mycket

 stort, kan fristen förlängas endast en gång med

 ytterligare 60 dagar. Sökanden skall informeras

 om en sådan förlängning innan fristen löpt ut.

 Om inget beslut meddelas inom ovannämnda tid

 eller tider, skall sökanden ha rätt att verk-

 ställa den begärda prishöjningen fullt ut.

2. Skulle de ansvariga myndigheterna besluta att

 inte medge den begärda prishöjningen, vare sig

 helt eller partiellt, skall beslutet innehålla

 en motivering för detta som grundar sig på

 objektiva och kontrollerbara kriterier och

 sökanden skall upplysas om vilka möjligheter

 till överklagande som står till buds enligt

 gällande lagstiftning och inom vilken tid

 överklagande måste ske.

3. Minst en gång årligen skall de ansvariga myndig-

 heterna i en lämplig publikation offentliggöra

 och tillställa kommissionen en förteckning över

 284

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1de läkemedel

 för vilka en höjning av priset

 medgivits under ifrågavarande period, jämte

 uppgift om de nya priser som får tas ut för

 dessa produkter.

 Artikel 4

1. I den händelse att de ansvariga myndigheterna i

en medlemsstat skulle införa prisstopp på alla läkemedel eller

på vissa kategorier av läkemedel, skall denna medlemsstat minst

en gång per år genomföra en undersökning för att fastställa de

makro-ekonomiska faktorer som motiverar att prisstoppet kvarstår

oförändrat. De ansvariga myndig-heterna skall inom 90 dagar

efter att denna undersökning påbörjats meddela vilka höjningar

eller sänkningar av priserna som eventuellt görs.

2. I undantagsfall kan den som meddelats försälj-

ningstillstånd för ett läkemedel ansöka om dispens från ett

prisstopp, om det föreligger särskilda skäl för detta. Ansökan

skall innehålla en tillfredsställande redogörelse för skälen.

Medlemsstaterna skall se till att ett motiverat beslut i an-

ledning av en sådan ansökan fattas och delges sökanden inom 90

dagar. Om de uppgifter som lämnats som stöd för ansökan är

otill-räckliga, skall de ansvariga myndigheterna utan dröjsmål

underrätta sökanden om vilka ytterligare uppgifter som krävs och

fatta sitt definitiva beslut inom 90 dagar efter att dessa

kompletterande uppgifter mottagits. Om dispens skulle medges,

skall de ansvariga myndigheterna utan dröjs-mål publicera ett

meddelande om den prishöjning som medgivits.

 Om antalet inkomna ansökningar är mycket stort, får fristen

utsträckas endast en gång med ytterligare 60 dagar. Sökanden

skall informeras om en sådan förlängning innan den första fris-

ten löpt ut.

 Artikel 5

När en medlemsstat tillämpar ett system med direkta eller in-

direkta lönsamhetskontroller gentemot dem som innehar försälj-

ningstillstånd för läkemedel, skall den ifrågavarande medlems-

staten i en lämplig publikation offentliggöra och tillställa

kommissionen följande uppgifter:

a) den metod eller de metoder som tillämpas i den

 berörda medlems-staten för att definiera lönsam-

 het: avkastning av försäljning och/eller avkast-

 ning av kapital,

b) de vinstmarginaler som enligt gängse normer får

 tillämpas av dem som innehar försäljningstill-

 stånd för läkemedel i den berörda medlemsstaten,

c) de kriterier enligt vilka vinstmarginalerna

 fastställs för dem som innehar försäljnings-

 tillstånd för läkemedel liksom även de kriterier

 enligt vilka denne kan medges att tillgodoräkna

 sig förtjänster utöver de gängse riktvärdena i

 den berörda medlemsstaten.

d) den maximala procentuella förtjänst som en

 innehavare av försälj-ningstillstånd får tillgo-

 doräkna sig utöver det riktvärde som i ifrågava-

 rande fall gäller inom den berörda medlemssta-

 ten.

 285

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Dessa

uppgifter skall uppdateras en gång årligen eller när

väsentliga förändringar sker.

 När en medlemsstat, utöver att tillämpa ett system med direkt

eller indirekt vinstkontroll även tillämpar ett system med

priskontroll på vissa typer av läkemedel som är undantagna från

vinstkontrollen, skall artik-larna 2, 3 och 4 när så är påkallat

tillämpas vid sådana priskontroller. Emellertid skall de nyss-

nämnda artiklarna inte tillämpas när det normala förfarandet med

direkt eller indirekt vinstkontroll i undantagsfall resulterar i

att ett pris fastställs för ett visst läkemedel.

 Artikel 6

Följande bestämmelser skall gälla i de fall då ett läkemedel

omfattas av det nationella sjukförsäkringssystemet först efter

det att de ansvariga myndigheterna har beslutat att låta det

berörda läkemedlet ingå i en särskild förteckning över läkemedel

som omfattas av det nationella sjukförsäkringssystemet.

1. När den som innehar försäljningstillstånd lämnat

 in en ansökan om att få ett läkemedel uppfört på

 den förteckning över läkemedel som omfattas av

 sjukförsäkringssystemen och ansökan uppfyller de

 krav som fastställts i den berörda medlemssta-

 ten, skall medlemsstaterna se till att beslut

 fattas och delges sökanden inom 90 dagar efter

 det att ansökan kommit in. I de fall när en

 ansökan i enlighet med denna artikel får göras

 innan de ansvariga myndigheterna har godkänt det

 pris som får tas ut för produkten enligt artikel

 2, eller när ett beslut om priset på ett läkeme-

 del och ett beslut om att låta det ingå i för-

 teckningen över läkemedel som omfattas av

 sjukförsäkringssystemet fattas genom ett och

 samma administrativa förfarande, skall tids-

 fristen utsträckas med ytterligare 90 dagar.

 Sökanden skall till de ansvariga myndigheterna

 överlämna alla erforderliga uppgifter. Om de

 uppgifter som lämnats som stöd för ansökan är

 otillräckliga, skall uppskov meddelas och de

 ansvariga myndigheterna skall utan dröjsmål

 meddela sökanden vilka ytter-ligare uppgifter

 som krävs.

 I de fall då en medlemsstat inte tillåter att

 en ansökan görs i enlighet med denna artikel

 innan de ansvariga myndigheterna har godkänt ett

 pris som får tas ut i enlighet med artikel 2

 skall den berörda medlemsstaten se till att den

 totala tiden för att genomföra båda förfarandena

 inte överstiger 180 dagar. Denna tidsfrist får

 utsträckas i enlighet med artikel 2 eller

 avbrytas med uppskov i enlighet med bestämmel-

 serna i föregående punkt.

2. Alla beslut om att inte låta ett läkemedel ingå

 i förteckningen över läkemedel som omfattas av

 sjukförsäkringssystemet skall innehålla en

 motivering som grundar sig på objektiva och

 kontrollerbara kriterier, samt, i förekommande

 fall, de sakkunnigutlåtanden eller rekommenda-

 286

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1tioner som

legat till grund för beslutet.

 Dessutom skall sökanden upplysas om vilka

 möjligheter till överklagande som står till buds

 enligt gällande lagstiftning och inom vilken tid

 över-klagande måste ske.

3. Medlemsstaterna skall före det datum som an-

 givits i artikel 11.1 i en lämplig publikation

 offentliggöra och tillställa kommissionen de

 kriterier som de ansvariga myndigheterna skall

 tillämpa när de beslutar om ett läkemedel skall

 ingå i eller lämnas utanför förteckningarna.

4. Inom ett år efter det datum som avses i artikel

 11.1 skall medlems-staterna i en lämplig publi-

 kation offentliggöra och tillställa kommis-

 sionen en komplett förteckning över de produkter

 som omfattas av deras sjukförsäkringssystem

 jämte de priser som fastställts av de nationella

 ansvariga myndigheterna. Dessa uppgifter skall

 uppdateras minst en gång om året.

5. Alla beslut om att utesluta en produkt från

 förteckningen över läkemedel som omfattas av

 sjukförsäkringssystemet skall innehålla en

 motivering som grundar sig på objektiva och

 kontrollerbara kriterier. Sådana beslut liksom i

 förekommande fall de sakkunnig-låtanden eller

 rekommendationer som legat till grund för be-

 sluten skall delges den som är ansvarig. Denne

 skall upplysas om de möjligheter till överkla-

 gande som står till buds enligt gällande lag-

 stiftning liksom inom vilken tid överklagande

 måste ske.

6. Alla beslut om att utesluta en grupp läkemedel

 från listan över produkter som omfattas av

 sjukförsäkringssystemet skall innehålla en

 motivering som grundar sig på objektiva och

 kontrollerbara kriterier och skall offentliggör-

 as i en lämplig publikation.

 Artikel 7

Följande bestämmelser skall gälla om de ansvariga myndigheterna

i en medlemsstat har befogenhet att fatta beslut om att utesluta

enskilda eller vissa grupper av läkemedel från att omfattas av

dess nationella sjukförsäkringssystem (''''negativa listor'''').

1. Alla beslut om att utesluta en läkemedelsgrupp

 från att omfattas av det nationella sjukförsäk-

 ringssystemet skall innehålla en motivering

 grundad på objektiva och kontrollerbara kriteri-

 er och offentliggöras i en lämplig publikation.

2. Före det datum som avses i artikel 11.2 skall

 medlemsstaterna i en lämplig publikation offent-

 liggöra och tillställa kommissionen de kriterier

 som skall beaktas av de ansvariga myndigheterna

 när de fattar beslut om ett enskilt läkemedel

 skall omfattas av det na-tionella sjukförsäk-

 ringssystemet eller ej.

3. Alla beslut om att utesluta ett enskilt läkeme-

 del från att omfattas av det nationella sjukför-

 287

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1säkringssystemet skall innehålla en motivering

 som grundar sig på objektiva och kontrollerbara

 kriterier. Sådana beslut liksom i förekommande

 fall eventuella sakkunnigutlåtanden eller

 rekommendationer som legat till grund för be-

 sluten skall delges den som är ansvarig. Denne

 skall upplysas om vilka möjlig-heter till

 överklagande som står till buds enligt gällande

 lagstiftning liksom om den tid inom vilken

 överklagande måste ske.

 4. De ansvariga myndigheterna skall inom ett år

 från det datum som anges i artikel 11.1 i en

 lämplig publikation offentliggöra och tillställa

 kommissionen en förteckning över de enskilda

 läkemedel som har uteslutits från det nationella

 sjukförsäkringssystemet. Denna information skall

 uppdateras minst varje halvår.

 Artikel 8

1. Före det datum som avses i artikel 11.1 skall

medlemsstaterna tillställa kommissionen alla de kriterier för

den terapeutiska klassificeringen av läkemedel som de ansvariga

myndigheterna tillämpar i anslutning till det nationella sjuk-

försäkringssystemet.

2. Före det datum som avses i artikel 11.1 skall

medlemsstaterna tillställa kommissionen alla de kriterier som de

ansvariga myndigheterna tillämpar för att säkerställa insyn och

förvissa sig om att korrekta priser tas ut inom en företagsgrupp

vid överföring av aktiva substanser eller mellanprodukter som

används i tillverkningen av läkemedel eller bruksfärdiga läkeme-

del.

 Artikel 9

1. Med ledning av erfarenheterna skall kommissionen

inom två år efter det datum som avses i artikel 11.1 tillställa

rådet ett förslag på lämpliga åtgärder som är ägnade att undan-

röja alla återstående hinder för eller snedvridning av de farma-

ceutiska specialiteternas fria rörlighet i syfte att bringa

denna sektor mera i linje med de normala förhållandena på den

inre marknaden.

2. Rådet skall fatta beslut om kommissionens

förslag senast ett år efter att det överlämnats.

 Artikel 10

1. En kommitté kallad ''''Konsultativa kommittén'''' för

genomförande av direktivet 89/105/EEG om insyn i de åtgärder som

reglerar prissättningen på humanläkemedel och deras inordnande i

de nationella sjukförsäkrings-systemen'''' skall inrättas och

knytas till kommissionen.

2. Uppgifterna för denna kommitté skall bestå i att

granska alla frågor som har samband med tillämpningen av detta

direktiv och som tas upp av kommissionen eller på begäran av en

medlemsstat.

3. Kommittén skall bestå av en representant från

varje medlemsstat. En ersättare skall utses för varje ledamot.

Denne ersättare skall ha rätt att delta i kommitténs möten.

 288

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 14.En

representant för kommissionen skall vara

ordförande i kommit-tén.

5. Kommittén skall anta sina egna procedurregler.

 Artikel 11

1. Medlemsstaterna skall låta de lagar och författ-

ningar som krävs för att följa detta direktiv träda i kraft

senast den 31 december 1989. De skall utan dröjsmål underrätta

kommissionen om detta.

2. Före det datum som avses i artikel 11.1 skall

medlemsstaterna tillställa kommissionen texterna till alla lagar

eller andra författningar som har samband med prissättningen av

läkemedel, uppgift om läke-medelstillverkarnas lönsamhet och i

vilken utsträckning läkemedlen omfattas av det nationella sjuk-

försäkringssystemet. Ändringar och modifikationer av dessa lagar

eller andra författningar skall delges kommissionen utan dröjs-

mål.

 Artikel 12

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 21 december 1988

På rådets vägnar

V. PAPANDREOU

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 289

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 3 maj 1989

om utvidning av tillämpningsområdet för direktiven 65/65/EEG och

75/319/EEG om fastställande av ytterligare bestämmelser för

immunologiska läkemedel som består av vacciner, toxiner eller

sera och allergener

 (89/342/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT

FÖLJANDE DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 i samråd med Europaparlamentet 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Bristande överensstämmelse mellan de bestämmelser som fast-

ställts genom medlemsstaternas lagar eller andra författningar

kan hindra handelsutbytet med immunologiska medel inom gemenska-

pen.

 Det främsta syftet med alla föreskrifter som reglerar fram-

ställningen, distributionen eller användningen av läkemedel

måste vara att värna om folkhälsan.

 Direktivet 65/65/EEG 4 efter senaste ändringen genom

direktivet 87/21/EEG 5 och andra direktivet

75/319/EEG 6 efter senaste ändringen genom direktivet

83/570/EEG 7 om tillnärmning av bestämmelser som fast-

ställts genom lagar eller andra författningar och som gäller

farmaceutiska specialiteter är ändamålsenliga, men dock otill-

räckliga för immunologiska läkemedel i form av vacciner, toxiner

eller sera och allergener.

 I enlighet med artikel 5 i rådets direktiv 87/22/EEG av den

22 december 1986 om tillnärmning av nationella åtgärder i fråga

om försäljning av högteknologiska läkmedel, särskilt sådana som

framställts genom bioteknik 8 måste kommissionen i enlig-

het med direktivet 75/319/EEG före den 22 december 1987 lägga

fram förslag till tillnärmning av villkoren för att ge tillstånd

till att tillverka och försälja immunologiska läkemedel.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 36, 8.2.1988, s. 25. 2 EGT nr C 290, 14.11.1988, s. 131:

 EGT nr C 120, 16.5.1989. 3 EGT nr C 208, 8.8.1988, s. 64. 4 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 5 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 36. 6 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 7 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1. 8 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 38.

 290

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Innan

tillstånd att saluföra ett immunologiskt medel kan

meddelas måste tillverkaren styrka sin förmåga att uppnå likfor-

mighet mellan till-verkningssatserna.

 Av hänsyn till de immunologiska läkemedlens särställning och i

syfte att säkerställa bättre kvalitet, säkerhet och effekt bör

Kommissionen bemyndigas att, i nära samarbete med Kommittén för

anpassning av direktivet rörande avlägsnande av tekniska han-

delshinder inom området för farmaceutiska specialiteter till den

tekniska utvecklingen, vidta alla nödvändiga förändringar av de

krav på undersökningar av farmaceutiska specialiteter som fast-

ställts i tillägget till rådets direktiv 75/318/EEG 1 av

den 20 maj 1975, senast ändrat genom direktivet 87/19/EEG

not>2, om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning vad

gäller normerna för analytiska, farmakologisk-toxikologiska och

kliniska prövningar och försöksplaner i anslutning till den

experimentella dokumentationen av farmaceutiska specialiteter.

 Artikel 1

1. Med inskränkning av artikel 34 i direktivet

75/319/EEG och under iakttagande av bestämmelserna i detta

direktiv skall direktiven 65/65/EEG och 75/319/EEG gälla i fråga

om immunologiska läkemedel för humant bruk som består av vacci-

ner, toxiner eller sera och allergener.

2. I detta direktiv avses med:

- ''''allergener'''': varje preparat som är avsett att

 identifiera eller framkalla en specifik förvär-

 vad förändring av den immunologiska reaktionen

 på ett allergiframkallande ämne

- vacciner, toxiner och sera: det som framgår av

 bilagan till direktivet 75/319/EEG.

 Artikel 2

1. De kvantitativa uppgifterna om ett immunologiskt

läkemedel skall anges genom viktsmängd eller i internationella

enheter eller i enheter som uttrycker biologisk aktivitet eller

genom halten av ett specifikt protein, alltefter vad som är

lämpligt i fråga om det aktuella preparatet.

2. Vad gäller immunologiska medel i direktiven

65/65/EEG och 75/319/EEG skall uttrycken ''''kvalitativa och kvan-

titativa uppgifter om beståndsdelarna'''' även omfatta uppgifter om

biologisk aktivitet eller pro-teininnehåll och ''''kvalitativ och

kvantitativ sammansättning'''' skall innefatta preparatets sam-

mansättning uttryckt som biologisk aktivitet eller proteininne-

håll.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1. 2 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 31.

 291

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.I

anslutning till namnet på ett immunologiskt

läkemedel skall de gängse eller vetenskapliga benämningarna på

de verksamma bestånds-delarna alltid anges.

 Artikel 3

Utöver den information som avses i artikel 4a i direktivet

65/65/EEG skall den sammanfattning av preparatets egenskaper som

avses i direk-tivet 65/65/EEG, artikel 4, punkt 9, andra stycket

innehålla följande information i anslutning till immunologiska

medel:

- under punkt 5.4, uppgifter om alla de särskilda

 försiktighetsmått som skall iakttas av dem som

 handhar det immunologiska läke-medlet och av

 personer som administrerar det till patienter,

 tillsammans med eventuella försiktighetsmått som

 patienten har att iaktta.

 Artikel 4

1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

åtgärder för att säkerställa att de tillverkningsprocesser som

används vid framställningen av immunologiska medel är ordentligt

utvärderade och resulterar i en jämn produktkvalitet.

2. Genom tillämpning av artikel 8 i direktivet

65/65/EEG och artikel 27 i direktivet 75/319/EEG kan medlemssta-

terna ålägga tillverkare av immunologiska preparat att tillstäl-

la en ansvarig myndighet kopior av alla kontrollbevis som under-

tecknats av den som har särskild kompetens i enlighet med arti-

kel 22 i direktivet 75/319/EEG.

3. En medlemsstat kan, när den finner det nödvän-

digt av hänsyn till folkhälsan, kräva att den som ansvarar för

försäljningen av:

- ej avdödade vacciner,

- immunologiska läkemedel avsedda att användas vid

 den primära vaccineringen av spädbarn eller

 andra riskgrupper,

- immunologiska läkemedel som används vid immuni-

 seringsprogram inom den allmänna hälsovården,

- nya immunologiska läkemedel eller immunologiska

 läkemedel som tillverkats med hjälp av en teknik

 som är ny eller ändrad eller som är ny för en

 viss tillverkare, under en övergångsperiod som

 normalt anges i anslutning till försäljnings-

 tillståndet,

 innan medlet släpps ut på marknaden sänder in prover på varje

tillverkningssats av den oförpackade produkten och/eller den

färdig-förpackade produkten till ett statligt laboratorium eller

ett för ändamålet inrättat laboratorium för undersökning såvida

inte den ansvariga myndigheten i den medlemsstaten, i fråga om

en tillverkningssats som framställts i en annan medlemsstat,

dessförinnan undersökt ifrågavarande tillverkningssats och

funnit den stå i överensstämmelse med de godkända

 292

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

1specifikationerna. Medlemsstaterna skall se till att en sådan

undersökning genomförs inom 60 dagar efter det att proverna

mottagits.

 Artikel 5

Alla ändringar vad gäller undersökningskraven för läkemedel som

anges i bilagan till direktivet 75/318/EEG och som krävs med

hänsyn till att tillämpningsområdet för direktiven 65/65/EEG och

75/319/EEG utvidgats till att omfatta immunologiska läkemedel

skall vidtas i enlighet med den procedur som fastställts i

artikel 2c i direktivet 75/318/EEG.

 Artikel 6

1. Med undantag av vad som föreskrivs i punkt 2

skall medlemsstater-na vidta de åtgärder som är nödvändiga för

att senast den 1 januari 1992 följa detta direktiv. De skall

utan dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

2. Om de ändringar i direktivet 75/318/EEG som

hänvisas till i artikel 5 inte har genomförts vid den tidpunkt

som anges i punkt 1, skall detta direktiv träda i kraft samti-

digt med dessa ändringar.

3. Ansökningar om försäljningstillstånd för medel

som omfattas av detta direktiv och som ingetts efter det datum

när det träder i kraft, måste stå i överensstämmelse med be-

stämmelserna i detta direktiv.

4. Detta direktiv skall efter hand utsträckas till

att gälla befintliga immunologiska läkemedel före den 31 decem-

ber 1992.

 Artikel 7

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 3 maj 1989.

På rådets vägnar

P. SOLBES

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 293

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 3 maj 1989

om utvidgning av tillämpningsområdet för direktiven 65/65/EEG

och 75/319/EEG och fastställande av ytterligare bestämmelser i

fråga om radioaktiva läkemedel

 (89/343/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT

FÖLJANDE DIREKTIV

med beaktande av fördraget om upprättande av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 i samråd med Europaparlamentet 2

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 3, och

 med beaktande av följande:

 Bristande överensstämmelse mellan de bestämmelser som för när-

varande fastställts i medlemsstaternas lagar eller andra för-

fattningar kan hindra handeln med radiofarmaka inom gemenskapen.

 Det främsta syftet med alla föreskrifter som reglerar fram-

ställningen, distributionen eller användningen av läkemedel

måste vara att värna om folkhälsan.

 De bestämmelser som fastställts i direktivet

65/65/EEG 4, senast ändrat genom direktivet

87/21/EEG 5 och i andra direktivet 75/319/EEG 6,

senast ändrat genom direktivet 83/570/EEG 7, om tillnärm-

ning av be-stämmelser som fastställts genom lagar eller andra

författningar och som gäller farmaceutiska specialiteter är

ändamålsenliga, men dock otill-räckliga för radiofarmaka.

 I enlighet med artikel 5 i rådets direktiv 87/22/EEG av den

22 december 1986 om tillnärmning av nationella bestämmelser i

fråga om försäljning av högteknologiska preparat, särskilt

sådana som framställts genom bioteknik 8 måste kommissio-

nen före den 22 december 1987 i enlighet med riktlinjerna i

direktivet 75/319/EEG lägga fram förslag till tillnärmning av

villkoren för att ge tillstånd till att tillverka och försälja

radiofarmaka.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 36, 8.2.1988, s. 30. 2 EGT nr C 290, 14.11.1988, s. 136;

 EGT nr C 120, 16.5.1989. 3 EGT nr C 208, 8.8.1988, s. 64. 4 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 5 EGT nr L 15, 17.1.1987, 2. 36. 6 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 13. 7 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1. 8 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 38.

 294

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 I fråga om

 radiofarmaka, generatorer, kits (reagenssatser) och

prekursorer (modernuklider) måste tillstånd krävas. Särskilt

tillstånd skall dock inte krävas i fråga om bruksfärdiga radio-

farmaka som färdigställts vid sjukvårdsinrättningar med hjälp av

godkända kits, generatorer eller prekursorer för radiofarmaka.

 Av hänsyn till den särställning som radiofarmaka intar och i

syfte att säkerställa hög kvalitet, säkerhet och effektivitet

hos läkemedlen bör kommissionen bemyndigas att, i nära sam-

arbete med Kommittén för anpassning av direktivet rörande av-

lägsnande av tekniska handelshinder inom området för farmaceu-

tiska specialiteter till den tekniska utveck-lingen, vidta alla

nödvändiga förändringar av de krav på experimentell dokumen-

tation som återges i tillägget till rådsdirektivet 75/318 av den

20 maj 1975 1, senast ändrat genom direktivet

87/29/EEG 2, om till-närmning av medlemsstaternas lag-

stiftning rörande analytiska, farmakologisk-toxikologiska och

kliniska normer och prövningsplaner i anslutning till experimen-

tell dokumentation av läkemedel.

 Alla föreskrifter som avser att reglera hanteringen av radio-

farmaka måste utgå från bestämmelserna i rådets direktiv

84/466/Euratom av den 3 september 1984, där föreskrifter finns

om de grundläggande åtgärderna för skydd mot strålning av den

som blir föremål för en medicinsk undersökning 3. Hänsyn

bör också tas till rådets direktiv 80/836/Euratom av den 15 juli

1980 om ändring av de direktiv, genom vilka utformats de grund-

läggande säkerhetsnormerna för skydd av befolkningen och per-

sonalen mot den fara som är förknippad med joniserande strål-

ning 4, vilka senast ändrats genom direktivet 84/467/Eu-

ratom 5 och vilkas syfte är att förebygga att personal

och patienter utsätts för extrema eller onödigt höga nivåer av

joniserande strålning och särskilt till artikel 5c av detta

direktiv, som kräver att tillstånd inhämtas på förhand för att

låta radioaktiva substanser ingå i läkemedel liksom även för

import av sådana läkemedel.

 Artikel 1

1. Med inskränkning av artikel 34 i direktivet

75/319/EEG och enligt bestämmelserna i detta direktiv skall

vad som föreskrivs i direktiven 65/65/EEG och 75/319/EEG gälla i

fråga om radiofarmaka för humant bruk med undantag för radionu-

klider i form av slutna strålningskällor.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1. 2 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 31. 3 EGT nr L 265, 5.10.1984, s. 1. 4 EGT nr L 246, 17.9.1980, s. 1. 5 EGT nr L 265, 5.10.1984, s. 4.

 295

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.I detta

direktiv avses med:

- ''''radiofarmakon'''' (radioaktivt läkemedel) varje

 läkemedel som i bruksfärdig form innehåller en

 eller flera radionuklider (radioaktiva isotoper)

 för medicinskt ändamål.

- ''''generator'''' varje system där det ingår en fast

 moderradionuklid ur vilken framställs en dotter-

 radionuklid, som avlägsnas genom elue-ring eller

 genom någon annan metod och som används i ett

 radio-farmakon.

- ''''kit'''' varje preparat som skall rekonstitueras

 eller kombineras med radionuklider i det slut-

 liga radioaktiva läkemedlet, i regel innan det

 administreras.

- ''''prekursor'''' varje annan radionuklid som fram-

 ställts för radioaktiv märkning av annan sub-

 stans innan det administreras.

3. Ingenting i detta direktiv skall i något avseen-

de inskränka giltigheten av gemenskapens regler för skyddet mot

strålning av personer som undergår medicinsk undersökning eller

behandling eller giltigheten av de regler inom gemenskapen som

lägger fast de grundläggande nor-merna för skydd av allmänhet

och personal mot de faror som är för-bundna med joniserande

strålning.

 Artikel 2

Det tillstånd som avses i artikel 3 i direktivet 65/65/EEG skall

krävas för generatorer, kits, prekursorer till radiofarmaka och

industriellt framställda radiofarmaka. Dock skall tillstånd inte

krävas för ett radiofarmakon som vid den tidpunkt då det skall

användas har beretts av någon person eller institution, som

enligt nationell lagstiftning har tillstånd att använda sådana

läkemedel inom en godkänd sjukvårdsinrätt-ning, med användning

av enbart godkända generatorer, kits eller prekursorer till

radiofarmaka i enlighet med fabrikantens instruktioner.

 Artikel 3

Utöver de krav som uppställts i artikel 4 i direktivet 65/65/E-

EG skall en ansökan om tillstånd att sälja en generator också

innehålla följande information och uppgifter:

- en allmän beskrivning av systemet tillsammans

 med en ingående beskrivning av de komponenter i

 systemet som kan inverka på sammansättningen

 eller kvalitén hos dotternukleidpreparatet.

- kvalitativa och kvantitativa uppgifter om

 eluatet eller sublimatet.

 Artikel 4

För radiofarmaka skall, utöver den information som avses i

artikel 4a i direktivet 65/65/EEG, till den sammanfattning av

produktens viktigare

 296

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1egenskaper

som avses i punkt 9 i andra stycket i artikel 4 i

direktivet 65/665/EEG som tillägg fogas följande punkter 7 och

8:

 ''''7. Fullständiga uppgifter om intern strål-

 ningsmätning.

 8. Ytterligare utförliga anvisningar för ex

 tempore-framställning och kvalitets-

 kontroll av dessa läkemedel tillsammans

 med, i tillämpliga fall, den längsta lag-

 ringstid under vilken preparatet upp-

 fyller specifikationerna, vare sig det

 utgör ett mellansteg, såsom ett eluat

 eller ett bruksfärdigt preparat.''''

 Artikel 5

Den yttre förpackningen och läkemedelsbehållaren som innehåller

radionuklider skall märkas i enlighet med föreskrifterna för

säker transport av radioaktiva material som fastställts av det

internationella atomenergiorganet. Vidare skall märkningen

uppfylla följande bestäm-melser:

a) Märkningen på förpackningen skall innefatta de

 uppgifter som nämns i artikel 13 i direktivet

 65/65/EEG. Dessutom skall märkningen på förpack-

 ningen innehålla en fullständig förklaring av de

 kodbeteckningar som används på ampullen och

 skall, om så är nödvändigt, med angivande av tid

 och datum utvisa mängden radio-aktivitet per dos

 eller per ampull och antalet kapslar, eller, för

 vätskor, antalet milliliter i behållaren.

b) Märkningen av ampullen skall innehålla följande

 uppgifter:

 - läkemedlets namn och kodbeteckning, innefat-

 tande namnet på eller den kemiska symbolen för

 radionukliden,

 - satsidentifiering och utgångsdatum,

 - den internationella symbolen för radioaktivi-

 tet,

 - tillverkarens namn

 - mängden radioaktivitet i enlighet med a.

 Artikel 6

1. Medlemsstaterna skall se till att ett detaljerat

informationsblad ingår i förpackningar som innehåller radiofar-

maka, generatorer, kits eller radiofarmaka som utgör prekurso-

rer. Texten på detta skall utarbetas i enlighet med bestämmel-

serna i artikel 6 i direktivet 75/319/EEG och skall innehålla

all den information som avses där. Dessutom skall på bipackse-

deln anges vilka eventuella försiktighetsmått som skall iakttas

av användaren och patienten när preparatet färdigställs och

administreras samt vilka särskilda försiktighetsmått som gäller

vid bortskaffandet av behållaren och dess oförbrukade innehåll.

2. Med förbehåll för artikel 8 i direktivet

65/65/EEG och artikel 6 i direktivet 75/319/EEG skall medlems-

staterna tillåta användning av informationsblad för användarna

som har avfattats på mer än ett av

 297

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1språken inom

gemenskapen, förutsatt att den information som ges

i samtliga språkversioner av informationsbladet är identisk.

 Artikel 7

Alla ändringar av undersökningskraven för läkemedel i bilagan

till direktivet 75/318/EEG, som syftar till att med hänsyn till

det utökade tillämpningsområdet för direktiven 65/(65/EEG och

75/319/EEG, omfatta radiofarmaka skall vidtas i enlighet med det

förfarandet som föreskrivits i artikel 2c i direktivet

75/318/EEG.

 Artikel 8

1. Med undantag för de fall som avses i punkt 2

skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att följa

detta direktiv senast den 1 januari 1992. De skall utan dröjsmål

underrätta kommissionen om detta.

2. Om de ändringar i direktivet 75/318/EEG som

avses i artikel 7 inte har vidtagits före det datum som angivits

i punkt 1, skall detta direktiv träda i kraft samtidigt med

dessa ändringar.

3. Ansökningar om försäljningstillstånd för prepa-

rat som omfattas av detta direktiv och som ingivits efter ik-

raftträdandet måste stå i överens-stämmelse med bestämmelserna i

detta direktiv.

4. Detta direktiv skall före den 31 december 1992

efter hand ut-sträckas till befintliga radiofarmaka som omfattas

av detta direktiv.

 Artikel 9

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Upprättat i Bryssel den 3 maj 1989.

På rådets vägnar

P SOLBES

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 298

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1II

(Beslut, lagar m.m. som inte behöver offentliggöras)

RÅDET

RÅDETS DIREKTIV

av den 14 juni 1989

om utvidgning av tillämpningsområdet för direktiven 65/65/EEG

och 75/318/EEG om tillnärmning av bestämmelser som fastställts

genom lagar eller andra författningar som rör farmaceutiska

specialiteter och som faställer särskilda bestämmelser för

läkemedel som härrör från blod eller plasma från människa

 (89/381/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT FÖLJANDE

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 6,

 i samråd med Europaparlamentet 7,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 8, och

 med beaktande av följande:

 Bristande överensstämmelse mellan de bestämmelser som fast-

ställts genom medlemsstaternas lagar eller andra författningar

kan hindra handelsutbytet inom gemenskapen med produkter som

härrör från blod eller plasma från människor.

 Det främsta syftet med alla föreskrifter som reglerar fram-

ställningen, distributionen eller användningen av läkemedel

måste vara att värna om folkhälsan.

 De bestämmelser som fastställts i direktivet 65/65/EEG

not>9 senast ändrat genom direktivet 87/21/EEG 10, och

genom direktivet 75/319/EEG 11 efter den senaste ändring-

en genom direktivet 83/570/EEG 12, vilka båda avser

tillnärmning av de regler som fastställts genom lagar eller

andra författningar och som gäller farmaceutiska specialiteter,

är ändamålsenliga, men dock otillräckliga i fråga om läkemedel

som framställts ur blod eller plasma från människa.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

6 EGT nr C 308, 3.12.1988, s. 21. 7 EGT nr C 290, 14.11.1988, s. 134 och

 EGT nr C 120, 16.5.1989. 8 EGT nr C 208, 8.8.1988, s. 64. 9 EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369/65. 10 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 36. 11 EGT nr L 147, 9.6.1987, s. 38. 12 EGT nr L 332, 28.11.1983, s. 1.

 299

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 I enlighet

med artikel 5 i rådets direktiv 87/22/EEG av den 22

december 1986 om tillnärmning av nationella bestämmelser i fråga

om försäljning av högteknologiska läkemedel, särskilt sådana som

framställts genom bioteknik 1 måste kommissionen i enlig-

het med riktlinjerna i direktivet 75/318/EEG lägga fram förslag

till tillnärmning av villkoren för att ge tillstånd att tillver-

ka och försälja preparat som härrör från blod eller plasma från

människor.

 Gemenskapen stöder helt de ansträngningar som görs av Europa-

rådet för att främja frivilliga insatser att utan ersättning

lämna blod och plasma för att uppnå självförsörjning inom hela

gemenskapen i fråga om tillgången på blodprodukter och för att

säkerställa respekten för etiska principer i handeln med tera-

peutiska substanser av mänskligt ursprung.

 De regler som har utformats för att säkerställa kvalitén,

säkerheten och effektiviteten hos läkemedel som härrör från blod

och plasma från människor måste tillämpas på samma sätt gentemot

allmänna och privata inrättningar och i fråga om blod och plasma

som importerats från tredje land.

 Innan tillstånd kan ges till försäljning av läkemedel som

härrör från blod eller plasma från människor måste tillverkaren

styrka sin förmåga att i den utsträckning som är tekniskt möj-

ligt garantera likformighet emellan tillverkningssaterna från

gång till gång och frihet från förorening med specifika virus.

 Av hänsyn till den särställning som intas av läkemedel som

härrör från blod eller plasma från människor och som ett led i

en strävan att säkerställa högre kvalitet, säkerhet och effekt

bör kommissionen bemyndigas att, i nära sam-arbete med Kommittén

för anpassning av direktivet rörande avlägsnande av tekniska

handelshinder för farmaceutiska specialiteter till den tekniska

utvecklingen, vidta alla nödvändiga förändringar av de krav på

undersök-ningar av farmaceutiska specialiteter som sammanfattas

i tillägget till rådets direktiv 75/318/EEG av den 20 maj

1975 2, senast ändrat genom direktivet

87/19/EEG 3, om tillnärmning av medlemsstaternas lag-

stiftning vad gäller normerna för analytiska, farmakologisk-

toxikologiska och kliniska prövningsplaner för den experimen-

tella dokumentationen av farmaceutiska specialiteter.

 Artikel 1

1. Med avvikelse från artikel 34 i direktivet

75/319/EEG och under hän-synstagande till bestämmelserna i detta

direktiv, skall direktiven 65/65/EEG och 75/319/EEG gälla för

läkemedel som är baserade på blod eller blod-produkter, som har

framställts industriellt av allmänna eller privata inrättningar

och som i det följande givits beteckningen ''''läkemedel som härrör

från blod eller plasma från människor''''. Dessa läkemedel innefat-

tar särskilt albumin, koagulationsfaktorer och immunglobuliner

av humant ursprung.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 38. 2 EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 1. 3 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 31.

 300

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 12.Detta

direktiv skall inte avse helblod, plasma

eller blodceller av humant ursprung.

3. Detta direktiv skall gälla med förbehåll för

rådsbeslutet 86/346/EEG av den 25 juni 1986 som för gemenskapen

godkänner den europeiska överenskommelsen om utbyte av terapeu-

tiska substanser av humant ursprung 1.

 Artikel 2

1. De kvantitativa uppgifterna om ett läkemedel som

härrör från blod eller plasma från människor skall uttryckas

genom viktmängd eller genom interna-tionella enheter eller genom

enheter som uttrycker biologisk aktivitet, alltefter vad som är

lämpligt med hänsyn till den produkt som avses.

2. I direktivet 65/65/EEG och 75/319/EEG skall

uttrycken ''''kvalitativa och kvantitativa uppgifter om bestånds-

delarna''''innefatta uppgifter om biologisk aktivitet och ''''kvalita-

tiv och kvantitativ sammansättning'''' skall innefatta produktens

sammansättning uttryckt i enheter som svarar mot biologisk

aktivitet.

3. I alla dokument som upprättats inom ramen för

detta direktiv, där namnet på ett läkemedel som härrör från blod

eller plasma från människa är angivet, skall det gängse eller

vetenskapliga namnet finnas på åtminstone ett ställe. I övrigt

får det förkortas.

 Artikel 3

I fråga om användningen av blod och plasma från människa som

utgångs-material för framställning av läkemedel skall följande

föreskrifter gälla:

1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som

 krävs för att förebygga överföring av smittsamma

 sjukdomar. I den utsträckning som detta omfattas

 av de tillägg som hänvisas till i artikel 6

 tillsammans med tillämpningen av monografierna i

 Europeiska farmakopén i fråga om blod och plasma

 skall dessa åtgärder omfatta de rekommendationer

 som utfärdats av Europarådet och Världshäl-

 soorganisationen, särskilt vad beträffar valet

 och undersökningen av blod och av blodgivare.

2. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som

 krävs för att säkerställa att donatorer av blod

 och plasma från människa och blodgivnings-

 centraler alltid kan identifieras.

3. Alla de säkerhetsgarantier som avses i punkt 1

 och 2 måste också ges av importörer av blod och

 plasma från människa från tredje land.

4. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som

 krävs för att främja gemenskapens självförsörj-

 ning med blod och plasma från människa. I detta

 syfte skall de uppmuntra att blod och plasma

 doneras frivilligt och utan ersättning och de

 skall vidta de åtgärder som krävs för att

 utveckla tillverkning och användning av pro-

 dukter som härrör från blod eller plasma från

 människa från blod som givits frivilligt och

 utan ersättning. De skall underrätta kommis-

 301

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1sionen om

sådana åtgärder.

 Artikel 4

1. Medlemsstaterna skall vidta alla åtgärder som

krävs för att säkerställa att de tillverknings- och reningspro-

cesser som används vid framställningen av läkemedel som härrör

från blod eller plasma från människa är ordentligt genomprövade,

resulterar i en jämn produktkvalitet från sats till sats och så

långt det är tekniskt möjligt garanterar frånvaro av förore-

ningar i form av specifika virus. För att uppnå detta skall

tillverkarna meddela de ansvariga myndighterna vilken metod som

används för att eliminera patogena virus som riskerar att bli

överförda genom läkemedel som härrör från blod eller plasma från

människa. Den ansvariga myndigheten får till ett statligt labo-

ratorium överlämna prover av den oförpackade eller färdiga

produkten för under-sökning, antingen i anslutning till gransk-

ningen av ansökan i enlighet med artikel 4 i direktivet

75/319/EEG eller efter det att försäljningstillstånd har ut-

färdats.

2. För att uppfylla artikel 8 i direktivet

65/65/EEG och artikel 27 i direktivet 75/319/EEG får medlemssta-

terna ålägga tillverkare av läkemedel som härrör från blod eller

plasma från människor att till den ansvariga myndigheten sända

in kopior av alla kontrollbevis, som skall vara under-tecknade

av en person med särskilt kompetens i enlighet med artikel 22 i

direktivet 75/319/EEG.

3. De ansvariga myndigheterna kan, av hänsyn till

folkhälsan och förutsatt att en medlemsstats lagstiftning til-

låter detta, ålägga dem som ansvarar för försäljningen av läke-

medel som härrör från blod eller plasma från människor att innan

produkterna saluförs, för undersökning genom ett statligt labo-

ra-torium eller ett för ändamålet särskilt inrättat laborato-

rium, sända in prover från varje tillverkningssats av bulkva-

ran och/eller den färdiga produkten innan den släpps fri för

försäljning, såvida inte de ansvariga myndigheterna i en annan

medlemsstat undersökt ifrågavarande tillverkningssats och för-

klarat att den uppfyller de specifikationer som har godkänts.

Medlems-staterna skall se till att varje sådan undersökning

slutförs inom 60 dagar efter det att proverna mottagits.

 Artikel 5

Den procedur som fastställts i direktivet 87/22/EEG skall när så

krävs utsträckas till att omfatta läkemedel som härrör från blod

eller plasma från människa.

 Artikel 6

Alla nödvändiga ändringar i kraven på undersökning av läkemedel

enligt bilagan till direktivet 75/318/EEG, som tillkommit på

grund av att räck-vidden av direktiven 65/65/EEG och 75/318/EEG

har utsträckts till att innefatta immunologisk preparat, skall

verkställas i enlighet med den procedur som fastställts i arti-

kel 2c i direktivet 75/318/EEG.

 302

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 7

1. Med undantag av vad som föreskrivs i punkt 2

skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för

att senast den 1 januari 1992 följa detta direktiv. De skall

utan dröjsmål underrätta kommissionen om detta.

2. Om de ändringar i direktivet 75/318/EEG som

avses i artikel 5 inte har verkställts före det datum som anges

i punkt 1, skall detta direktiv träda i kraft den dag som dessa

ändringar verkställs.

3. Ansökningar om försäljningstillstånd för ifråga-

varande preparat som in-lämnats efter den dag efter vilken detta

direktiv skall tillämpas skall göras i enlighet med dess be-

stämmelser.

4. Tillämpningsområdet för detta direktiv skall

efter hand utvidgas till att före den 31 december 1992 gälla de

befintliga läkemedel som avses i artikel 1.1 och som härrör från

blod eller plasma från människa.

 Artikel 8

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna

Utfärdat i Bryssel den 14 juni 1989

På rådets vägnar

P. SOLBES

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 303

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1RÅDETS

DIREKTIV

av den 13 december 1990

som utvidgar räckvidden av direktivet 81/851/EEG om tillnärmning

av medlemsstaternas lagstiftning rörande veterinärmedicinska

läkemedel och fastställer ytterligare bestämmelser om immunolo-

giska veterinärmedicinska läkemedel.

 (90/677/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av den Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 2,

 i samråd med Europaparlamentet 3,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttran-

de 4, och

 med beaktande av följande:

 Olikheter i de bestämmelser som fastställts av medlemsstaterna

genom lagar eller andra författningar kan hindra handeln med

immunologiska veterinärmedicinska läkemedel inom gemenskapen.

 Det främsta syftet med alla bestämmelser som rör tillverkning

och distribution eller användning av veterinärmedicinska läkeme-

del måste vara att säkerställa en hög nivå vad gäller skyddet

för folkhälsan.

 Bestämmelserna i direktivet 81/851/EEG 5, i dess senas-

te betydelse efter ändring genom direktiv 90/676/EEG 6 är

ändamålsenliga men dock otillräckliga för veterinärmedicinska

läkemedel som används för att framkalla aktiv immunitet, diag-

nosticera immunstatus eller framkalla passiv immunitet (immuno-

logiska veterinärmedicinska läkemedel).

 I enlighet med artikel 5 i rådsdirektivet 87/22/EEG av den 22

december 1986 om tillnärmning av nationella bestämmelser om

försäljning av högteknologiska läkemedel, särskilt sådana som

framställts genom bioteknik 7, åligger det kommissionen

att lägga fram förslag till att harmonisera villkoren för till-

stånd att tillverka och försälja immunologiska veterinärme-

dicinska läkemedel.

 1 EGT nr L 207, 30.7.1986, s. 1. ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

2 EGT nr C 61, 10.3.1989, s. 20 och

 EGT nr C 131, 30.5.1990, s. 20. 3 EGT nr C 96, 17.4.1990, s. 111 och Beslut av den 21

 november 1990 (ännu ej publicerat i Europeiska Gemen-

skapens

 Tidning). 4 EGT nr C 201 7.8.1989, s. 1. 5 EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 1. 6 Se sid 15 i denna tidning. 7 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 38.

 304

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1 Innan

försäljningstillstånd för ett immunologiskt veterinärme-

dicinskt läkemedel kan utfärdas måste tillverkaren styrka sin

förmåga att uppnå likformighet mellan tillverkningssatserna. De

ansvariga myndigheterna bör även bemyndigas att förbjuda an-

vändning av ett immunologiskt veterinärmedicinskt läkemedel när

det behandlade djurets reaktion försvårar genomförandet av ett

nationellt program för diagnos, utrotande eller kontroll av

djursjukdom.

 De immunologiska veterinärmedicinska läkemedlens särställning

nöd-vändiggör ändringar av de krav i fråga om undersökning av

veterinär-medicinska läkemedel som fastställts i Bilaga I till

rådsdirektivet 81/852 av den 28 september 1981 om tillnärmning

av medlemsstaternas lagstift-ning rörande analytiska, farmakolo-

giska, toxikologiska och kliniska normer och försöksplaner för

prövning av veterinärmedicinska läke-medel 1, i dess

senaste betydelse efter ändring genom direktiv 87/20/EEG

not>2. Kommissionen bör bemyndigas att besluta om de ändringar

som er-fordras för att tillgodose kravet på högre kvalitet,

säkerhet och bättre effekt. Detta bör ske i nära samarbete med

kommittén för anpassning till de tekniska framstegen av direkti-

vet om undanröjande av tekniska handelshinder inom sektorn för

veterinärmedicinska läkemedel.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE:

 Artikel 1

1. Direktivet 81/851/EEG skall tillämpas på immuno-

logiska veterinär-medicinska läkemedel i enlighet med de villkor

som uppställts i detta direktiv.

2. Vid tillämpningen av detta direktiv skall med

''''immunologiskt veterinärmedicinskt läkemedel'''' avses ett veteri-

närmedicinskt läkemedel som administreras till djur för att

framkalla aktiv eller passiv immunitet eller för att diagnosti-

cera djurens immunstatus.

3. Detta direktiv och direktivet 81/851/EEG skall

inte tillämpas på inaktiverade immunologiska veterinärmedicinska

läkemedel som till-verkats av patogener och antigener som er-

hållits från ett djur eller från djur tillhörande en besättning

och som används för behandling av detta djur eller djuren i

ifrågavarande besättning på samma ort.

4. Medlemsstaterna får föreskriva att detta direk-

tiv inte äger tillämp-ning på icke aktiverade immunologiska

veterinärmedicinska läkemedel av den typ som avses i punkt 3.

 Artikel 2

1. De kvantitativa uppgifterna om ett immunologiskt

veterinär-medicinskt läkemedel skall uttryckas i viktenheter

eller i internationella

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 1 EGT nr L 317, 6.11.1981, s. 16. 2 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 34.

 305

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1enheter eller

 genom biologisk aktivitet eller genom antalet

mikro-organismer eller genom specifikt proteininnehåll, när så

är möjligt, alltefter den produkt det gäller.

2. I fråga om immunologiska veterinärmedicinska

läkemedel skall uttrycket ''''beståndsdelarnas sammansättning till

art och mängd'''' i direktivet 81/851/EEG innefatta uppgifter

rörande biologisk aktivitet eller rörande proteininnehåll och

uttrycket ''''sammansättning till art och mängd'''' skall innefatta

produktens sammansättning uttryckt som biologisk aktivitet eller

genom proteininnehåll.

3. Alla dokument som upprättats i enlighet med

direktivet 81/851, i vilka namnet på ett immunologiskt veteri-

närmedicinsk läkemedel angivits skall även minst en gång ange

den fullständiga gängse eller vetenskapliga beteckningen på de

aktiva beståndsdelarna.

 Artikel 3

1. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga

åtgärder för att se till att de tillverkningsprocesser som

används vid tillverkningen av immuno-logiska veterinärmedicinska

läkemedel är fullständigt validerade och att likformigheten från

sats till sats är säkerställd, i enlighet med artikel 34 i

direktivet 81/851/EEG.

2. Vid tillämpning av artikel 35 i direktivet

81/851/EEG får medlems-staterna ålägga dem som ansvarar för

försäljning av immunologiska veterinärmedicinska läkemedel att

tillställa de ansvariga myndigheterna kopior av samtliga under-

sökningsprotokoll, undertecknade av en person med särskild

kompetens i enlighet med artikel 30 i direktivet 81/851/EEG.

 Den som ansvarar för försäljningen av immunologiska veterinär-

medicinska läkemedel skall se till att ett tillräckligt antal

representativa prover av varje sats av färdiga produkter hålls i

lager åtminstone fram till utgångsdatum och skall på begäran

omgående överlämna prover till de ansvariga myndigheterna.

3. När så anses nödvändigt får medlemsstaten ålägga

den som ansvarar för försäljningen av immunologiska veterinärme-

dicinska läkemedel att överlämna prover av den oförpackade

och/eller färdigförpackade produk-ten för undersökning av ett

statligt eller godkänt laboratorium innan det levereras för

försäljning. I fråga om en sats som tillverkats i en annan

medlemsstat och som undersökts av den ansvariga myndigheten i en

annan medlemsstat och förklarats stå i överensstämmelse med de

na-tionella specifikationerna, får sådan kontroll utföras endast

efter det att undersökningsprotokollen för ifrågavarande sats

granskats och sedan kommissionen underrättats samt när skillna-

den i veterinära betingelser mellan de två berörda medlemssta-

terna gör detta berättigat. Medlemsstaterna skall, utom när

kommissionen har fått meddelande om att ana-lyserna kräver

längre tid, se till att ifrågavarande undersökning slutförs inom

60 dagar efter det att proverna mottagits. Den som ansvarar för

försäljningen skall underrättas om resultatet av undersökningen

inom samma tidsfrist. Före den 1 januari 1992 skall medlemssta-

terna meddela kommissionen vilka immunologiska veterinärmedicin-

ska läkemedel som är underkastade obligatorisk officiell kon-

troll innan de saluförs.

 Artikel 4

 306

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1I frånvaro av

 specifik EG-lagstiftning om användning av immuno-

logiska veterinärmedicinska läkemedel för utrotning eller kon-

troll av djur-sjukdomar kan en medlemsstat i enlighet med sin

nationella lagstiftning förbjuda tillverkning, import, innehav,

försäljning, tillhandahållande och/eller användning av immunolo-

giska veterinärmedicinska läkemedel inom hela eller en del av

sitt territorium, om det kunnat fastställas att:

a) administrering av läkemedlet till djur försvårar

 genomförandet av ett nationellt program för

 diagnos, kontroll eller utrotning av någon

 djursjukdom eller orsakar svårigheter när det

 gäller att fastställa frånvaro av någon förore-

 ning hos levande djur eller i livsmedel eller

 andra produkter som erhållits från behandlade

 djur;

b) den sjukdom som produkten avser att framkalla

 immunitet emot i stort sett saknas inom det

 berörda territoriet;

 De ansvariga myndigheterna i medlemsstaten skall underrätta

kommissionen om samtliga fall på vilka bestämmelserna i denna

artikel är tillämpas.

 Artikel 5

Beslut om de ändringar som behöver göras i de krav på under-

sökning av veterinärmedicinska läkemedel som angivits i bilagan

till direktivet 81/852/EEG för att ta hänsyn till den utvidgade

räckvidden av direktivet 81/851/EEG till att innefatta immunolo-

giska veterinärmedicinska läke-medel, skall fattas i enlighet

med det förfarande som fastställts i artikel 2c i direktivet

81/852/EEG.

 Artikel 6

1. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga

åtgärder för att följa detta direktiv senast den 1 januari 1992.

De skall utan dröjsmål under-rätta kommissionen om detta.

 Om de ändringar som avses i artikel 5 inte antagits senast den

1 januari 1991 skall det datum som angivits i första stycket

sättas till ett år efter det datum då dessa ändringar besluta-

des.

2. När medlemsstaterna beslutar om de åtgärder som

avses under punkt 1 skall texten innehålla en hänvisning till

detta direktiv eller åtföljas av en dylik hänvisning vid offent-

liggörandet av dem. Sättet för ifrågavarande hänvisning skall

bestämmas av medlemsstaterna.

3. Ansökningar om försäljningstillstånd för pro-

dukter som omfattas av detta direktiv och som inlämnats efter

det datum som anges under punkt 1 måste följa bestämmelserna i

detta direktiv.

 307

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 14.Samtliga

befintliga immunologiska veterinärmedi-

cinska läkemedel skall inom fem år efter det datum som angivits

i första stycket i punkt 1 omfattas av detta direktiv.

 Artikel 7

Detta direktiv är riktat till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 13 december 1990.

På rådets vägnar

P. ROMITA

Ordförande

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 308

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1I

(Beslut, lagar m.m. som inte behöver offentliggöras)

RÅDETS FÖRORDNING (EEG) nr 2377/90

av den 26 juni 1990

om inrättandet av en EG-procedur för att fastställa maximalt

tillåtna restmänger av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel

med animaliskt ursprung

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DENNA

FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-

miska gemenskapen, särskilt artikel 43 i detta,

 med beaktande av kommissionens förslag 1,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande 2,

 med beaktande av Ekonomiska och sociala rådets yttrande

not>3, och

 med beaktande av följande:

 Tillförsel av veterinärmedicinska läkemedel till djur som

används för livsmedelsproduktion kan resultera i restkoncentra-

tioner i livsmedel som härrör från behandlade djur.

 Vetenskapliga och tekniska framsteg har gjort det möjligt att

påvisa restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i allt lägre

koncentra-tioner. Det är därför nödvändigt att fastställa grän-

svärden för tillåtna koncentrationer av farmakologiskt aktiva

substanser som används i veterinärmedicinska läkemedel vad

gäller samtliga livsmedel av anima-liskt ursprung, däribland

kött, fisk, mjölk, ägg och honung.

 För att skydda folkhälsan måste gränsvärden fastställas i

enlighet med allmänt erkända principer för säkerhetsvärdering

med beaktande av all annan vetenskaplig värdering av de ifråga-

varande substansernas säkerhet som kan ha gjorts av internatio-

nella organisationer, i synnerhet Codex Alimentarius eller, när

ifrågavarande substanser används för andra ändamål, av andra

vetenskapliga kommittéer som upprättats inom gemenskapen.

 Användningen av veterinärmedicinska läkemedel spelar en viktig

roll inom lantbruksproduktionen. Fastställande av gränsvärden

för rest-koncentrationer är ägnat att underlätta marknadsföring-

en av livsmedel av animaliskt ursprung. Om det fastställs olika

gränsvärden inom medlems-staterna kan det hindra det fria han-

delsutbytet av livsmedel och de veterinärmedicinska läkemedlen i

sig.

 Det är därför nödvändigt att utarbeta en procedur för att inom

gemen-skapen fastställa gränsvärden för restkoncentrationer av

veterinär-

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr C 61, 10.3.1989, s. 5. 2 EGT nr C 96, 7.4.1990, s. 273. 3 EGT nr C 201, 17.8.1989, s. 1.

 309

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1medicinska

läkemedel med ledning av en enda vetenskaplig värde-

ring av högsta möjliga kvalitet.

 Behovet av att inom hela gemenskapen fastställa gränsvärden

för rest-koncentrationer erkänns i EG-reglerna för handeln med

livsmedel av animaliskt ursprung.

 Bestämmelser måste utfärdas för att systematiskt fastställa

gränsvärden för restkoncentrationer beträffande nya substanser

som kan orsaka farma-kologiska effekter och som är avsedda att

tillföras livsmedelsproduceran-de djur.

 Åtgärder måste också vidtas för att fastställa gränsvärden för

restkoncentrationer av substanser som redan används i veterinär-

medicinska läkemedel som är avsedda att tillföras livsmedelspro-

ducerande djur. På grund av problemets komplicerade natur och

det stora antalet berörda substanser måste dock åtgärder av

övergångsnatur tillgripas under lång tid.

 Efter en vetenskapligt värdering av kommittén för veterinär-

medicinska läkemedel måste gränsvärden för restkoncentrationer

fastställas genom en snabb procedur som säkerställer ett nära

samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna genom den

kommitté som inrättats i enlighet med rådsdirektivet 81/852/EEG

av den 28 september 1981 om tillnärmning av medlemsstaternas

nationella lagstiftning som gäller analytiska, farmakologiska,

toxikologiska och kliniska normer och prövningsplaner för under-

sökning av veterinärmedicinska läkemedel 1, senast ändrat

genom direktivet 87/20/EEG 2. En brådskande procedur

krävs också för att säkerställa en snabb revidering av tolerans-

gränser som kan visa sig otillräckliga för att skydda folkhäl-

san.

 Läkemedelsframkallade immunologiska reaktioner kan normalt

inte sär-skiljas från sådana som uppstår naturligt och berör

inte konsumenter av livsmedel av animaliskt ursprung.

 De uppgifter som krävs för ett värdera säkerheten av rest-

mängder bör lämnas i enlighet med de principer som fastställts i

direktivet 81/852/EEG.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

 Artikel 1

1. För denna förordning skall följande definitioner

gälla:

a) med ''''restmängder av veterinärmedicinska läkeme-

 del'''' avses alla farmakologiskt aktiva substan-

 ser, vare sig det är frågan om beståndsdelar,

 hjälpämnen eller nedbrytningsprodukter jämte

 deras metaboliter som finns kvar i livsmedel

 härrörande från djur som behandlats med det

 veterinärmedicinska läkemedlet ifråga.

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

1 EGT nr L 317, 6.11.1981,s. 16. 2 EGT nr L 15, 17.1.1987, s. 34.

 310

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1b)med

''''gränsvärde för högsta tillåtna restkon-

 centration'''' avses den högsta koncentration av

 restmängder av veterinärmedicinska läke-medel

 (uttryckt som mg/kg eller æg/kg färskvara) som

 kan godtas av gemenskapen i enlighet med dess

 lagstiftning eller anses vara godtagbar i eller

 på livsmedel.

 Detta gränsvärde fastställs med ledning av den

 art och den mängd av rester som anses vara

 toxikologiskt riskfri för människors hälsa,

 uttryckt som godtagbart dagligt intag (accepted

 daily intake = ADI) eller baserat på ett tempo-

 rärt ADI som använder någon ytterligare säker-

 hetsfaktor. Det tar också hänsyn till andra

 relevanta folkhälsorisker och till livsmedel-

 stekniska aspekter.

 När ett gränsvärde för högsta tillåtna rest-

 koncentration (maximum residue limit = MRL)

 fastställs måste hänsyn också tas till rest-

 mängder som ingår i livsmedel av vegetabiliskt

 ursprung och/eller härrör från miljön. Dessutom

 kan MRL sänkas för att stå i överens-stämmelse

 med god sedvänja vid användning av veterinär-

 medi-cinska läkemedel och försåvitt det finns

 praktiska analysmetoder.

2. Denna förordning gäller inte aktiva bestånds-

delar av biologiskt ursprung som är avsedda att framkalla aktiv

eller passiv immunitet eller att diagnosticera ett immuntill-

stånd och som används i immunologiska veterinärmedicinska läke-

medel.

 Artikel 2

Förteckningen över de farmakologiskt aktiva substanser som

används i veterinärmedicinska läkemedel och för vilka fast-

ställts gränsvärden för tillåten restkoncentration kommer att

återfinnas i bilaga I och skall antas i enlighet med den pro-

cedur som fastställts i artikel 8. I den mån inget annat anges i

artikel 9 skall samma procedur tillämpas vid alla ändringar i

bilaga I.

 Artikel 3

När det efter en värdering av en farmakologiskt aktiv substans

som används i veterinärmedicinska läkemedel visar sig att det

inte är nödvändigt av hänsyn till folkhälsan att fastställa

något gränsvärde för tillåten restkoncentration, skall den

berörda substansen ingå i den förteckning som återfinnes i

bilaga II, som skall antas i enlighet med den procedur som

fastställts i artikel 8. I den mån inget annat anges i artikel 9

skall samma procedur tillämpas vid alla ändringar i bilaga II.

 Artikel 4

För en farmakologiskt aktiv substans som används i veterinär-

medicinska läkemedel vid tiden för denna förordnings ikraft-

trädande får fastställas ett preliminärt högsta gränsvärde för

tillåten restkoncentration, förutsatt att det inte finns an-

 311

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1ledning anta

att restmängder av den berörda substansen under den

föreslagna gränsen utgör någon hälsofara för konsumenten. Ett

preliminärt gränsvärde för restkoncentrationer skall gälla för

en bestämd period som inte får överstiga fem år. Denna period

kan undantagsvis förlängas endast en gång med högst två år, om

detta visar sig vara av värde för att slutföra pågående veten-

skapliga studier.

 Undantagsvis kan ett preliminärt gränsvärde för tillåten

restkoncentra-tion även fastställas för en farmakologiskt aktiv

substans som inte använts tidigare i veterinärmedicinska läkeme-

del vid tiden för ikraftträdandent av denna förordning, förut-

satt att det inte finns anledning att anta att restmängder av

den berörda substansen under det föreslagna gränsvärdet utgör

någon hälsofara för konsumenten.

 Förteckningen över farmakologiskt aktiva substanser som an-

vänds i veterinärmedicinska läkemedel och för vilka fastställts

preliminära gränsvärden för högsta tillåten restkoncentration

skall redovisas i bilaga III och skall antas i enlighet med den

procedur som fastställts i artikel 8. Om inget annat anges i

artikel 9 skall samma procedur tillämpas vid alla ändringar i

bilaga III.

 Artikel 5

Om det visar sig att något gränsvärde för restkoncentrationer av

en farmakologiskt aktiv substans som används i veterinärmedicin-

ska läkemedel inte kan fastställas på grund av att restmängder

av den berörda substansen i livsmedel av animaliskt ursprung

utgör en hälsofara för konsumenten oavsett var man sätter grän-

sen, skall denna substans ingå i en förteckning som skall redo-

visas i bilaga IV och som skall antas i enlighet med den pro-

cedur som fastställts i artikel 8. Om inget annat sägs i artikel

9 skall samma procedur tillämpas vid alla ändringar i bilaga IV.

 Tillförsel av substanser som uppräknas i bilaga IV till livs-

medels-producerande djur skall vara förbjuden inom hela gemen-

skapen.

 Artikel 6

1. För att i bilaga I, II eller III uppta en ny

farmakologiskt aktiv substans som är:

- avsedd att användas i veterinärmedicinska

 läkemedel för att tillföras livsmedelsproduce-

 rande djur och

- avsedd att försäljas i en eller flera medlems-

 stater som inte tidigare godkänt användning av

 den berörda substansen för livsmedelsproduceran-

 de djur,

 måste den som ansvarar för försäljningen lämna in en ansökan

till kommissionen. Ansökan skall innehålla den information och

de uppgifter som avses i bilaga V och skall stå i överensstäm-

melse med de principer som fastställts i direktivet 81/852/EEG.

2. Efter att inom en frist på 30 dagar ha övertygat

sig om att ansökan är korrekt utformad skall kommissionen utan

dröjsmål överlämna an-sökan för granskning av den kommitté för

veterinärmedicinska läkemedel som inrättats enligt artikel 16 i

direktivet 81/851/EEG. Kommittén skall utse en av sina medlemmar

att fungera som sin rapportör och för att göra en preliminär

 312

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1värdering av

ansökan.

3. Inom 120 dagar efter det att ansökan överlämnats

till kommittén för veterinärmedicinska läkemedel och med be-

aktande av de kommentarer som gjorts av kommitténs medlemmar

skall kommissionen utarbeta ett utkast till de åtgärder som bör

vidtas. Om de uppgifter som lämnats av den som ansvarar för

försäljningen är otillräckliga för att ett sådant utkast skall

kunna utarbetas, skall denne anmodas att tillställa kommittén

ytterligare uppgifter för granskning. Rapportören skall upp-

datera utredningsprotokollet med hänsyn till de ytterligare

uppgifter som kommit in.

4. Inom 90 dagar efter det att de ytterligare

uppgifter som avses under punkt 3 lämnats in skall kommissionen

utarbeta ett utkast till de åtgärder som bör vidtas som utan

dröjsmål skall delges medlemsstaterna och den som ansvarar för

försäljningen. Inom ytterligare 60 dagar kan den som ansvarar

för försäljningen, om han så önskar, inkomma med muntliga eller

skriftliga förklaringar att granskas av kommittén för veterinär-

medicinska läkemedel. Kommissionen kan på begäran av sökanden

ut-sträcka denna frist.

5. Inom ytterligare 60 dagar skall kommissionen, i

syfte att tillämpa den procedur som fastställts i artikel 8,

överlämna ett utkast till åtgärder till den kommitté för an-

passning till tekniska framsteg av direktiven för undanröjande

av tekniska hinder för handeln med veterinärmedicinska läkeme-

del, som inrättats i enlighet med artikel 2b i direktivet

81/852/EEG.

 Artikel 7

1. Punkterna 2 till 6 skall gälla i fråga om

farmakologiskt aktiva substanser som är godkända för användning

i veterinärmedicinska läkemedel vid tiden för ikraftträdandet av

denna förordning.

2. Kommissionen skall efter samråd med kommittén

för veterinär-medicinska läkemedel offentliggöra en tidsplan för

handläggningen av frågor rörande dessa substanser med angivande

av fristerna för att inkomma med de uppgifter som avses i bilaga

V.

De som ansvarar för försäljningen av de berörda veterinärme-

dicinska läkemedlen skall innan de ifrågavarande fristerna löper

ut se till att alla relevanta uppgifter delges kommissionen i

enlighet med kraven i bilaga V och i överensstämmelse med de

principer som fastställts i direktivet 81/852/EEG . De ansvariga

myndigheterna i medlemsländerna skall delge kommissionen alla

övriga relevanta uppgifter.

3. Efter att inom 30 dagar ha försäkrat sig om att

de inkomna uppgifterna lämnats på föreskrivet sätt skall kommis-

sionen utan dröjsmål överlämna uppgifterna för granskning till

kommittén för veterinär-medicinska läkemedel, som skall avge

sitt yttrande inom en frist på 120 dagar, som kan förnyas.

Kommittén skall utse en av sina medlemmar att fungera som rap-

portör och för att göra en värdering av uppgifterna.

4. Med beaktande av de kommentarer som lämnats av

medlemmarna i kommittén för veterinärmedicinska läkemedel skall

kommissionen inom högst 30 dagar utarbeta ett utkast till de

åtgärder som bör vidtas. Om de uppgifter som lämnats av den som

ansvarar för försäljningen är otill-räckliga för utarbetande av

detta utkast, skall han anmodas att inom en angiven tidsfrist

 313

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1komma in med

 ytterligare uppgifter att granskas av kommittén.

Rapportören skall uppdatera granskningsprotikollet med hänsyn

till de ytterligare uppgifter som lämnats.

5. Utkastet till de åtgärder som skall vidtas skall

av kommissionen utan dröjsmål delges medlemsstaterna jämte de

personer som ansvarar för försäljningen och som lämnat in upp-

gifterna till kommissionen inom den tidsfrist som fastställts

under punkt 2. Dessa personer får, om de så önskar, avge munt-

liga eller skriftliga föklaringar till kommittén för veteri-

närmedicinska läkemedel.

6. Kommissionen skall, i syfte att tillämpa den

procedur som fastställts i artikel 8, utan dröjsmål överlämna

åtgärdsförslaget till kommittén för anpassning till de tekniska

framstegen av direktiven för veterinär-medicinska läkemedel.

 Artikel 8

1. När hänvisning görs till den procedur som

fastställts i denna artikel skall ordföranden utan dröjsmål

hänskjuta ärendet till kommittén för anpassning till de tekniska

framstegen av direktiven för veterinär-medicinska läkemedel,

antingen på eget initiativ eller på begäran av representant för

en medlemsstat.

2. Kommissionens representant skall överlämna ett

förslag till de åtgärder som bör vidtas till kommittén för

anpassning till tekniska framsteg. Kommittén skall avge sitt

yttrande över utkastet inom en frist som fastställts av ord-

föranden med beaktande av i vad mån ärendet är brådskande. Dess

yttrande skall grundas på kvalificerad majoritet, varvid med-

lemsstaternas röster skall vägas i enlighet med vad som före-

skrivs i artikel 148.2 i fördraget. Ordföranden skall inte

rösta.

3. a) Kommissionen skall vidta de föreslagna

 åtgärderna om de står i överensstämmelse

 med kommitténs yttrande.

 b) När de föreslagna åtgärderna inte över-

 ensstämmer med kom-mitténs yttrande eller

 om inget yttrande avgivits, skall kommis-

 sionen utan dröjsmål till rådet lägga

 fram ett förslag till vilka åtgärder som

 skall vidtas. Rådets skall fatta sitt

 beslut med kvalificerad majoritet.

 c) Om rådet tre månader efter att det

 tillställts förslaget inte har fattat

 något beslut, skall de föreslagna åt-

 gärderna vidtas av kommissionen, såvida

 inte rådet har förkastat dem efter om-

 röstning med enkel majoritet.

 314

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1Artikel 9

1. När en medlemsstat på grund av nya uppgifter

eller omvärdering av befintlig information anser att en bestäm-

melse i bilaga I till IV måste ändras omedelbart för att slå

vakt om människors eller djurs hälsa och det därför krävs snabba

åtgärder, får den berörda medlemsstaten tillfälligt sätta ifrå-

gavarande bestämmelse ur kraft inom sitt territorium. I så fall

skall den omedelbart underrätta de övriga medlemsstaterna och

kommis-sionen om åtgärderna jämte skälen för dessa.

2. Kommissionen skall snarast möjligt granska de

skäl som anförts av den berörda medlemsstaten och skall efter

samråd med medlemsstaterna inom kommittén för veterinärmedicin-

ska läkemedel utan dröjsmål avge sitt yttrande och vidta lämpli-

ga åtgärder. Den som ansvarar för för-säljningen kan anmodas att

inkomma med muntliga eller skriftliga förklaringar. Kommis-

sionen skall omedelbart delge rådet och medlems-staterna alla

åtgärder som vidtagits. Varje medlemsstat får hänskjuta kommis-

sionens åtgärder till rådet inom 15 dagar efter det att med-

delandet härom mottagits. Rådet kan med kvalificerad majoritet

fatta ett annat beslut inom 30 dagar efter att det förelagts

ärendet.

3. Om kommissionen anser det nödvändigt att ändra

bestämmelserna i bilaga I till IV för att undanröja de svårig-

heter som avses i punkt 1 och säkerställa skyddet av folkhälsan

skall den inleda den procedur som fastställts i artikel 10 i

syfte att anta dessa ändringar. Den medlemsstat som har vidtagit

åtgärder enligt punkt 1 får låta dem fortsätta att vara i kraft

tills rådet eller kommissionen fattat beslut i enlighet med den

ovannämnda proceduren.

 Artikel 10

1. När den procedur som fastställts i denna artikel

skall tillämpas skall ordföranden utan dröjsmål hänskjuta ären-

det till kommittén för an-passning till tekniska framsteg av

direktiven för veterinärmedicinska läkemedel, antingen på eget

initiativ eller på begäran av representanten för en medlemsstat.

2. Representanten för kommissionen skall tillställa

kommittén ett förslag med de åtgärder som bör vidtas. Kommittén

skall avge sitt yttrande om förslaget inom en frist som fast-

ställts av ordföranden med beaktande av i vad mån ärendet är

brådskande. Den skall grunda sitt yttrande på kvalificerad

majoritet, varvid medlemsstaternas röster skall vägas i enlighet

med vad som föreskrivits i fördragets artikel 148.2. Ordföran-

den skall inte rösta.

3. a) Kommissionen skall besluta om de för-

 eslagna åtgärderna om de står i överens-

 stämmelse med kommitténs yttrande.

 b) När de föreslagna åtgärderna inte står i

 överensstämmelse med kommitténs yttrande

 eller om inget yttrande antagits, skall

 kommissionen utan dröjsmål föreslå rådet

 vilka åtgärder som skall vidtas. Rådet

 skall fatta beslut med kvalificerad

 majoritet.

 315

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1c)Om rådet

inte fattat något beslut inom 15

 dagar efter att det förelades ärendet

 skall kommissionen fatta beslut om de

 åtgärder som föreslagits.

 Artikel 11

Alla ändringar som krävs för att anpassa bilaga V till veten-

skapliga och tekniska framsteg skall göras i enlighet med den

procedur som fastställts i artikel 2c i direktivet 81/852/EEG.

 Artikel 12

Kommissionen skall så snart som möjligt efter ändring i bilagor-

na I, II, III eller IV offentliggöra en sammanfattning av den

värdering av de be-rörda substansernas säkerhet som gjorts av

kommittén för veterinär-medicinska läkemedel. Tystnadsplikten i

fråga om konfidentiella data skall respekteras.

 Artikel 13

Medlemsstaterna får inte förbjuda eller hindra saluförandet inom

sina territorier av livsmedel av animaliskt ursprung som härrör

från andra medlemsstater under hänvisning till att de innehåller

restmängder av veterinärmedicinska läkemedel, om restkoncentra-

tionerna inte överskrider det gränsvärde som angivits i bilaga I

eller III, eller om den berörda substansen är upptagen i bilaga

II.

 Artikel 14

Från den 1 januari 1997 skall det inom gemenskapen vara förbju-

det att till livsmedelsproducerande djur administrera veterinär-

medicinska läkemedel som innehåller farmakologiskt aktiva sub-

stanser som inte är upptagna i bilagorna I, II eller III, utom i

samband med kliniska prövningar vilka godkänts av de ansvariga

myndigheterna efter anmälan eller tillstånd i enlighet med

gällande lagstiftning och som inte medför att livsmedel här-

rörande från boskap som ingår i sådana prövningar inne-håller

restmängder som kan innebära risker med hänsyn till människors

hälsa.

 Artikel 15

Denna förordning berör inte i något avseende tillämpningen av

den EG-lagstiftning som förbjuder användning inom djurhållning

av vissa substanser med hormonella verkningar. Denna förordning

berör inte de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna för att

förhindra obehörig användning av veterinärmedicinska läkemedel.

 Artikel 16

Denna förordning skall träda i kraft den 1 januari 1992.

Denna förordning skall vara bindande i sin helhet och äga direkt

tillämpning i alla medlemsstater.

Utfärdad i Luxemburg den 26 juni 1990

På rådets vägnar

 316

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1M O''''KENNEDY

Ordförande

 ÄÄÄÄÄ

 317

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1BILAGA I

Förteckning över farmakologiskt aktiva substanser för vilka

fastställts gränsvärden för högsta tillåtna restkoncentrationer

(Denna förteckning kommer att antas i enlighet med den procedur

som fastställts i artikel 8)

 ÄÄÄÄÄ

 BILAGA II

Förteckning över substanser som inte är underkastade begränsning

av restkoncentrationerna

(Denna förteckning kommer att antas i enlighet med den procedur

som fastställts i artikel 8)

 ÄÄÄÄÄ

 BILAGA III

Förteckning över farmakologiskt aktiva substanser som används i

veterinärmedicinska läkemedel och för vilka fastställts grän-

svärden för högsta tillåtna restkoncentrationer

(Denna förteckning kommer att antas i enlighet med den procedur

som fastställts i artikel 8)

 ÄÄÄÄÄ

 BILAGA IV

Förteckning över farmakologiskt aktiva substanser för vilka inga

gränsvärden för högsta tillåtna restkoncentrationer kan fast-

ställas

(Denna förteckning kommer att antas i enlighet med den procedur

som fastställts i artikel 8)

 ÄÄÄÄÄ

 318

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 1BILAGA V

Uppgifter som skall lämnas vid ansökan om fastställande av ett

gränsvärde för högsta tillåten restkoncentration av en farmako-

logiskt aktiv substans som används i veterinärmedicinska läkeme-

del

1. Administrativa uppgifter

1.1. Namn eller firma och postadress för den som

 ansvarar för försäljningen av det eller de

 veterinärmedicinska läkemedlen.

1.2. Namnet på det eller de veterinärmedicinska

 läkemedlen.

1.3. Uppgifter om det veterinärmedicinska läkemedlets

 samman-sättning till art och mängd med angivande

 av de internationella generiska benämningar som

 rekommenderats av Världshälso-organisationen i

 de fall det finns någon sådan benämning.

1.4. Tillverkningstillstånd, i förekommande fall.

1.5. Försäljningstillstånd, i förekommande fall.

1.6. Sammanfattning av det eller de veterinärmedicin-

 ska läkemedlens viktigare egenskaper, utformad i

 enlighet med artikel 5a i direktivet 81/851/EEG.

2. Substansens identitet

2.1. Internationell generisk benämning.

2.2. Internationell benämning enligt Union of Pure

 and Applied Chemistry (IUPAC).

2.3. Benämning enligt Chemical Abstract Service

 (CAS).

2.4. Klassificering.

 - terapeutisk

 - farmakologisk.

2.5. Synonymer och förkortningar.

2.6. Strukturformel.

2.7. Molekylformel.

2.8. Molekylvikt.

2.9. Renhetsgrad.

2.10. Kvalitativ och kvantitativ sammansättning av

 föroreningar.

2.11. Beskrivning av fysikaliska egenskaper:

 - smältpunkt

 - kokpunkt

 - ångtryck

 - löslighet i vatten och organiska lösnings-

 medel, uttryckt i g/L, med angivande av tempe-

 ratur

 - densitet

 - brytningsindex, rotation etc.

3. Toxikologiska studier

3.1. Toxikologiska korttidsstudier.

3.2. Toxikologiska långtidsstudier.

3.3. Reproduktionsstudier.

3.4. Undersökningar av teratogenicitet.

3.5. Undersökningar av mutagenicitet.

3.6. Undersökningar av cancerogenicitet.

3.7. Undersökningar av immunologiska effekter.

3.8. Undersökningar av mikrobiologiska effekter.

 319

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 13.9.Effekter

på människor.

3.10. Andra biologiska effekter.

4. Undersökningar av metabolism och restkoncentra-

 tioner

4.1. Absorption, distribution, utsöndring och biot-

 ransformation.

4.2. Påvisande av restkoncentrationer, inklusive

 metoder för analys av restkoncentrationer.

4.3. Existerande maximala toleransvärden för restkon-

 centrationer.

5. Konklusioner

5.1. Nivå som inte ger toxikologiska effekter.

5.2. Uppskattning av acceptabelt dagligt intag för

 människor.

5.3. Uppskattning av godtagbara maximala restkon-

 centrationer i livsmedel med specificering av

 ifrågavarande restmängd.

5.4. Metoder för rutinanalys som kan användas av de

 ansvariga myndigheterna för att påvisa restmäng-

 der.

5.5. Ytterligare arbete eller uppgifter:

 - nödvändiga

 - önskvärda.

6. Referenser

7. Expertrapport

 ÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄ

 320

 Prop. 1991/92:107

 Bil.

2Departementspromemorians sammanfattning

I promemorian föreslås en ny lag om läkemedel som skall ersätta

1962 års läkemedelsförordning. Den nya lagen föreslås träda i

kraft den 1 januari 1993.

 Förslaget bygger delvis på det förslag till ny lag som 1983

års läkemedelsutredning presenterat i betänkandet Läkemedel och

hälsa (SOU 1987:20) och remissinstansernas synpunkter på

betänkandet. En viktig nyhet är att EG:s rättsregler på

läkemedelsområdet har beaktats i promemorian.

 Definitionen av begreppet läkemedel har utformats något

annorlunda än i utredningens förslag. Den nya lagen föreslås

omfatta såväl läkemedel i allmänhet som radioaktiva läkemedel.

Enligt promemorian skall den vanliga läkemedelskontrollen i

princip omfatta även naturmedel. För homeopatiska medel finns

förslag om ett enkelt registreringsförfarande.

 Det föreslås att alla läkemedel med undantag för s.k.

extemporeläkemedel måste godkännas av läkemedelsverket för att

få säljas. Beslut om godkännande tidsbegränsas men skall kunna

förnyas. Regeringen ges möjlighet att föreskriva att beslut

skall fattas inom viss tid när det gäller godkännande och andra

tillstånd. En tillståndsprövning för kliniska prövningar införs.

Särskilda krav ställs på den som utarbetar dokumentation i

ärenden om godkännande och den som ansvarar för tillverkning

eller import. Under vissa förutsättningar öppnas möjlighet att

förbjuda export av läkemedel. Grunderna för beslut om att

återkalla läkemedel och om att godkännande skall upphöra att

gälla utformas i enlighet med vad som gäller inom EG. I den

föreslagna lagen preciseras också grunderna för återkallelse av

övriga tillstånd.

 Särskilda krav ställs på viss skriftlig information till den

som skall använda läkemedel.

 Priskontrollen frigörs från produktkontrollen och avses ske

inom ramen för den allmänna försäkringen.

 321

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3Promemorians

lagförslag

Förslag till

Läkemedelslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med läkemedel avses i denna lag varor som är avsedda att

tillföras människor eller djur för att förebygga, påvisa, lindra

eller bota sjukdom eller symtom på sjukdom eller att användas i

likartat syfte.

 Med radioaktiva läkemedel avses läkemedel som avger

joniserande strålning. Till radioaktiva läkemedel räknas inte

slutna strålkällor.

 I strålskyddslagen (1988:220) finns bestämmelser om

radioaktiva läkemedel i strålskyddssyfte.

 I fråga om narkotiska läkemedel tillämpas bestämmelserna i

denna lag, om de inte strider mot vad som är föreskrivet om

narkotika.

2 § Denna lag tillämpas inte på

 1. djurfoder som innehåller antibiotika eller andra

kemoterapeutiska medel,

 2. en viss vara eller varugrupp som enligt 1 § är läkemedel

men som med hänsyn till de begränsade riskerna för skada helt

eller delvis undantagits från lagens tillämpningsområde av

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket,

 3. varor som beretts i enlighet med en erkänd homeopatisk

metod och som registrerats av läkemedelsverket.

 En vara, som beretts enligt en erkänd homeopatisk metod och

inte påstås ha viss terapeutisk effekt, skall på ansökan

registreras om den innehåller mindre än en miljondel av sådan

aktiv substans som är receptbelagd eller i övrigt bedöms som

ofarlig samt är avsedd att intas genom munnen eller är avsedd

för yttre bruk.

3 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket får om det är påkallat från hälso- och

sjukvårdssynpunkt föreskriva att lagen helt eller delvis skall

tillämpas på en vara eller varugrupp, som inte är läkemedel men

i fråga om egenskaper eller användning står nära läkemedel.

Målet på läkemedelsområdet

4 § Målet på läkemedelsområdet är att tillgodose behovet av

ändamålsenliga läkemedel till rimliga kostnader för det allmänna

och den enskilde samt att åstadkomma ett ändamålsenligt val och

en ändamålsenlig användning av läkemedel.

Krav på läkemedel

5 § Ett läkemedel skall vara av god kvalitet och vara

ändamålsenligt. Ett läkemedel är ändamålsenligt om det är

verksamt för sitt ändamål och vid normal användning inte har

skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda

effekten.

 322

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3

 323

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3 Ett

läkemedel skall vara fullständigt deklarerat, ha godtagbar

och särskiljande benämning samt vara märkt. Regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, läkemedelsverket får medge

undantag från kravet på fullständig deklaration.

Försäljning av läkemedel, m.m.

6 § Ett läkemedel får säljas först sedan det godkänts för

försäljning. Sådant läkemedel som tillverkats på apotek för viss

patient får dock säljas utan godkännande.

 Om det finns särskilda skäl får ett läkemedel efter tillstånd

säljas även i andra fall utan godkännande.

7 § Ett läkemedel skall godkännas om det uppfyller kraven enligt

5 §. Godkännande av ett läkemedel och tillstånd enligt 6 § får

förenas med särskilda villkor.

 För läkemedel, som godkänts enligt det förfarande som

tillämpas inom det europeiska ekonomiska samarbetsområdet, finns

särskilda bestämmelser.

 Godkännande gäller i fem år och får förnyas för

femårsperioder.

8 § Läkemedelsverket prövar frågor om godkännande eller

tillstånd enligt 6 §.

 Ansökan om godkännande för försäljning får göras av den som

avser att sälja läkemedlet. Dokumentation som bifogas ansökan

skall ha utarbetats av någon som har tillräcklig kompetens och

tillräckligt inflytande över innehållet i dokumentationen.

 Ansökan om förnyelse av godkännande skall ha inkommit till

verket senast tre månader innan godkännandet upphör att gälla.

9 § Den som har fått ett läkemedel godkänt skall följa

utvecklingen på läkemedelsområdet, ändra läkemedlet om det

behövs och informera läkemedelsverket om nya uppgifter av

betydelse för kontrollen av läkemedlet.

10 § Läkemedelsverket skall fortlöpande kontrollera ett

läkemedel som har godkänts och pröva om godkännandet fortfarande

bör gälla. Verket får förelägga den som fått godkännandet att

visa att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för

godkännandet.

11 § Läkemedelsverket får ålägga en tillverkare att återkalla

ett läkemedel, om det behövs för att förebygga skada, om

läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål, om det inte är av

god kvalitet, om kontroll av mellan- eller slutprodukten inte

utförts eller om väsentliga krav i samband med tillverkning

eller införsel inte uppfylls.

12 § På begäran av den som fått ett läkemedel godkänt skall

läkemedelsverket besluta att godkännandet skall upphöra att

gälla.

 Verket får besluta att ett godkännande skall upphöra att gälla

om,

 1. den som fått ett föreläggande enligt 10 § inte kan visa

att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för godkännandet,

 2. de villkor som angavs för godkännandet inte följts,

 3. åläggande att återkalla läkemedel inte följts,

 4. kontroll av det färdiga läkemedlet inte har utförts eller

 324

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3

 325

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3 5. de

grundläggande förutsättningarna för godkännande i andra

fall inte längre föreligger.

Kliniska prövningar

13 § En klinisk läkemedelsprövning är en undersökning på

människor eller djur av ett läkemedels egenskaper. En sådan

prövning får utföras för att utreda i vad mån läkemedlet är

ändamålsenligt och skall vara etiskt försvarlig. Den får utföras

i eller utan samband med sjukdomsbehandling. En prövning får

utföras på människor endast av en legitimerad läkare eller

legitimerad tandläkare och på djur endast av en legitimerad

veterinär.

 De patienter eller försökspersoner som avses delta i en

klinisk läkemedelsprövning skall ges sådan information om

prövningen, att de kan ta ställning till om de vill delta i

denna.

 För prövningar som inte har samband med sjukdomsbehandling

skall samtycke till deltagande alltid inhämtas. Sådan prövning

får inte ske på den som enligt föräldrabalken har fått god man

eller förvaltare förordnad för sig eller på den som ges vård

enligt lagen (1991:000) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen

(1991:000) om rättspsykiatrisk vård. För prövning som har

samband med sjukdomsbehandling skall samtycke till deltagande

inhämtas om inte synnerliga skäl föreligger.

 En klinisk läkemedelsprövning får genomföras sedan tillstånd

till prövningen har meddelats. Ansökan får göras av den som

avser att utföra prövningen. Frågor om tillstånd prövas av

läkemedelsverket när det gäller prövningar på människor och av

statens jordbruksverk när det gäller prövningar på djur.

Tillverkning

14 § Med tillverkning avses i denna lag sådan framställning,

förpackning eller ompackning som sker yrkesmässigt.

 Den som tillverkar läkemedel skall ha tillgång till

ändamålsenliga lokaler och ändamålsenlig utrustning. En

sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande

skall ha ansvaret för att kraven i fråga om läkemedlens kvalitet

och säkerhet uppfylls.

15 § Tillverkning av läkemedel får bedrivas endast av den som

har läkemedelsverkets tillstånd. Utan sådant tillstånd får

läkemedel för visst tillfälle tillverkas på apotek.

Import

16 § Läkemedel får importeras från ett land utanför det

europeiska ekonomiska samarbetsområdet endast av den som har

tillstånd till tillverkning eller handel med läkemedel eller har

särskilt tillstånd av läkemedelsverket till import av läkemedel.

En sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt

inflytande skall ha ansvaret för att kraven i fråga om

läkemedlens kvalitet och säkerhet iakttas.

 Utan tillstånd får dock resande införa läkemedel som han

medför till landet för medicinskt ändamål och personligt bruk.

 326

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3Export

17 § Regeringen får, om det finns särskilda skäl, förbjuda

export av ett läkemedel.

Handel

18 § Med partihandel avses i denna lag försäljning till

tillverkare för dennes rörelse eller till återförsäljare. Med

detaljhandel avses annan försäljning.

 Handel med läkemedel skall bedrivas på sådant sätt att

läkemedlen inte skadar människor, egendom eller miljön samt så

att läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Partihandel med läkemedel får bedrivas endast av den som fått

läkemedelsverkets tillstånd.

 Bestämmelser om detaljhandel finns i lagen (1970:205) om

detaljhandel med läkemedel.

Hantering i övrigt

19 § Den som yrkesmässigt tillverkar, importerar, säljer,

transporterar, förvarar eller på annat sätt yrkesmässigt

hanterar läkemedel skall vidta de åtgärder och i övrigt iaktta

sådan försiktighet som behövs för att hindra att läkemedlen

skadar människor, egendom eller miljön samt se till att

läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Radioaktiva läkemedel får beredas endast på sjukhus och

apotek. De får användas endast på sjukhus, om inte

läkemedelsverket för ett visst fall medger annat.

 Den som i andra fall hanterar läkemedel skall vidta de

åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för

att hindra att läkemedlen skadar människor, egendom eller

miljön.

Gemensamma bestämmelser om vissa tillstånd och viss handläggning

20 § Beslut i fråga om tillstånd enligt 6 §, 12 § första stycket

samt 13, 15, 16 och 18 §§ skall fattas inom den tid som

regeringen föreskriver.

 Tillstånd enligt 13, 15, 16 och 18 §§ får återkallas om någon

av de väsentliga förutsättningar som förelåg när tillståndet

meddelades inte längre föreligger eller om något krav som är av

särskild betydelse för kvalitet och säkerhet inte följts.

Information

21 § Sådan information om läkemedel som har särskild betydelse

för att förebygga skada eller för att främja en ändamålsenlig

användning av läkemedel skall lämnas skriftligen när ett

läkemedel tillhandahålls konsumenten.

 Information som utgör ett led i marknadsföringen av ett

läkemedel skall vara aktuell, saklig och balanserad. Den får

inte vara vilseledande. Förordnande och utlämnande

22 § Den som förordnar eller lämnar ut läkemedel skall särskilt

iaktta kraven på sakkunnig och omsorgsfull vård samt på

upplysning till och samråd med patienten eller företrädare för

denne.

 327

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3 Om det är

påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriva att ett läkemedel får lämnas ut

endast mot recept eller annan beställning från den som är

behörig att förordna läkemedel.

Tillsyn

23 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

 För tillsynen enligt 21 § andra stycket gäller bestämmelserna

i marknadsföringslagen (1975:1418).

24 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen.

 För tillsynen har läkemedelsverket rätt till tillträde till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av läkemedel eller av

utgångsämnen eller förpackningsmaterial till läkemedel samt till

utrymmen där prövning av läkemedels egenskaper utförs.

Läkemedelsverket får i sådana utrymmen göra undersökningar och

ta prover. Tillträde till bostäder får dock inte ske.

 På begäran skall den som är ansvarig för varan lämna

nödvändigt biträde vid undersökningen. För uttaget prov betalas

inte ersättning.

 Vägras tillträde eller biträde får läkemedelsverket förelägga

vite.

Avgifter

25 § Den som ansöker om godkännande för försäljning av ett

läkemedel eller om att få indikationerna för ett läkemedel

ändrade eller ansöker om tillstånd att få utföra en klinisk

läkemedelsprövning skall betala ansökningsavgift. Så länge

godkännandet eller tillståndet består skall årsavgift betalas.

Motsvarande gäller den som ansöker om eller fått tillstånd att

tillverka en sådan medicinsk gas som omfattas av denna lag och

den som ansöker om eller fått registrering av ett homeopatiskt

medel.

 Avgift skall betalas för varje läkemedelsform och styrka som

ansökan avser.

 Regeringen beslutar om avgifternas storlek och får meddela

ytterligare föreskrifter om sådana avgifter. Efter bemyndigande

av regeringen får läkemedelsverket meddela sådana ytterligare

föreskrifter om avgifter som inte gäller avgifternas storlek.

Ansvar m.m.

26 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms, om gärningen

inte är belagd med straff enligt brottsbalken eller lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling, den som med uppsåt eller

av oaktsamhet bryter mot 6, 13 eller 15-19 §§.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

 Den som obehörigen ger sig ut för att vara behörig att

förordna läkemedel för att få läkemedlet utlämnat i strid mot

vad som är föreskrivet döms till böter eller fängelse i högst

sex månader, om gärningen inte är belagd med strängare straff

enligt brottsbalken.

 328

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 3

 329

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 327 §

Läkemedel som varit föremål för brott enligt denna lag

eller värdet av läkemedlet och utbyte av sådant brott skall

förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

Överklagande

28 § Läkemedelsverkets beslut enligt denna lag får överklagas

hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket eller kammarrätten meddelar enligt

denna lag skall gälla omedelbart om inte annat förordnas.

Ytterligare föreskrifter

29 § Regeringen får i fråga om godkännande, klinisk prövning,

tillverkning, import, export, handel, hantering i övrigt,

förordnande och utlämnande, tillsyn samt i andra frågor som

gäller skydd för enskildas liv och hälsa besluta om ytterligare

föreskrifter. Regeringen får överlåta till läkemedelsverket att

besluta om sådana föreskrifter.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

 2. Genom lagen upphävs läkemedelsförordningen (1962:701),

lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel avsedda för

injektion och lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel.

 3. Beslut som meddelats med stöd av läkemedelsförordningen

(1962:701), lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel

avsedda för injektion eller lagen (1981:289) om radioaktiva

läkemedel skall anses ha meddelats med stöd av motsvarande

bestämmelser i denna lag om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, läkemedelsverket förordnar annat.

 4. Om det i en lag eller i en författning som har beslutats av

regeringen hänvisas till en föreskrift som har ersatts genom en

föreskrift i denna lag, tillämpas i stället den nya

föreskriften.

 330

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 4 Betänkandets

 förslag till lag om kontroll av

narkotika

Förslag till

Lag om kontroll av narkotika

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med narkotika förstås i denna lag läkemedel eller

hälsofarliga varor med starkt vanebildande egenskaper eller

varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana

egenskaper och som

 1. på sådan grund är föremål för kontroll enligt en

internationell konvention som Sverige har biträtt, eller

 2. av regeringen har förklarats skola anses som narkotika

enligt lagen.

 Det åligger socialstyrelsen att låta upprätta och kungöra

förteckningar över narkotika.

2 § Narkotika får införas till riket, utföras från riket,

tillverkas, utbjudas till försäljning, överlåtas eller innehas

endast för medicinskt eller vetenskapligt ändamål.

Införsel och utförsel

3 § Narkotika får införas till riket eller utföras från riket

endast av den som har tillstånd till det.

 Utan sådant tillstånd får dock resande införa narkotiskt läke-

medel som han för medicinskt ändamål och personligt bruk medför

till riket.

 Narkotika får inte tas om hand på det sätt som avses i 3 §

andra stycket tullagen (1973:670). Narkotika får inte heller

utan tillstånd sändas genom tullområdet, återutföras eller

förvaras på tullager som inrättats för förvaring av

proviantartiklar och liknande. I övrigt gäller lagen (1973:980)

om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

Tillverkning

4 § Narkotika får tillverkas endast av den som har tillstånd

till det. Tillstånd behövs dock inte för att på apotek göra en

beredning med narkotiskt ämne som verksam beståndsdel eller för

att i vetenskapligt syfte framställa narkotika vid en

vetenskaplig institution, som ägs eller stöds av staten.

Handel

5 § Handel med narkotika får bedrivas endast av

 1. den som med tillstånd antingen har infört varan till riket

eller har tillverkat den,

 2. den som har rätt till detaljhandel med läkemedel och

 3. annan som har tillstånd att handla med varan.

Förordnande och utlämnande

 328

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 4 6 §

Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande

av läkare, tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall

ske med största försiktighet.

 Om det finns grundad anledning anta att en läkare, tandläkare

eller veterinär har missbrukat sin behörighet att förordna

narkotiska läkemedel, får hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

efter omständigheterna antingen förbjuda att sådana läkemedel

lämnas ut på förordnande av läkaren, tandläkaren eller

veterinären eller föreskriva särskilda begränsningar i fråga om

utlämnandet.

 Beslut i ärende som avses i andra stycket skall gälla

omedelbart, om annat inte förordnas.

Innehav

7 § Narkotika får innehas endast av

 1. den som har rätt att handla med varan,

 2. föreståndare för vetenskaplig institution, som ägs eller

stöds av staten eller kommun, i den mån varan behövs för

vetenskaplig forskning, undersökning eller undervisning,

 3. befattningshavare vid försvarsmakten enligt särskilda

bestämmelser och

 4. den som fått varan utlämnad till sig enligt 6 § första

stycket.

Tillstånd

8 § Frågor om tillstånd enligt denna lag prövas av

socialstyrelsen. Tillstånd skall förenas med villkor. Vid

prövningen skall styrelsen särskilt beakta innehållet i de

överenskommelser rörande narkotika som Sverige har biträtt.

Tillstånd får återkallas av socialstyrelsen.

Anteckningar

9 § Den som importerar, exporterar eller tillverkar narkotika

eller handlar med narkotika skall föra de anteckningar som

behövs för kontrollen av efterlevnaden av bestämmelserna i denna

lag och med stöd av lagen meddelade föreskrifter. Föreståndare

för vetenskaplig institution, där narkotika användes i

vetenskapligt syfte, skall föra de anteckningar som behövs för

kontrollen av användningen.

Tillsyn

10 § Socialstyrelsen har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

11 § Socialstyrelsen har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen.

 För tillsyn har socialstyrelsen rätt till tillträde till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av narkotika, utgångsämnen

till narkotika eller förpackningsmaterial samt till utrymmen där

prövning av narkotikans egenskaper utförs. Socialstyrelsen får

i sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover. Tillträde

till bostäder får dock inte ske.

 På begäran skall den som är ansvarig för varan lämna nödvän-

 329

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 4 digt biträde

 vid undersökningen eller provtagningen. För uttaget

prov betalas inte ersättning. Vägras tillträde eller biträde får

socialstyrelsen förelägga vite.

Ansvar

12 § Om ansvar i vissa fall för åsidosättande av föreskrifter,

oriktiga uppgifter i ansökan om tillstånd och andra förfaranden

i fråga om narkotika finns bestämmelser i narkotikastrafflagen

(1968:64) och lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

Överklagande

13 § Beslut av socialstyrelsen enligt denna lag och beslut av

hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd enligt 6 § andra stycket får

överklagas hos kammarrätten genom besvär. Myndighets beslut om

föreskrifter med stöd av ett bemyndigande i denna lag får inte

överklagas.

 Beslut som socialstyrelsen eller kammarrätten meddelar enligt

denna lag skall gälla omedelbart om inte annat förordnas.

Ytterligare föreskrifter

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela ytterligare föreskrifter om införsel och utförsel,

tillverkning, handel, förordnande, utlämnande och anteckningar.

 Denna lag träder i kraft den - - -, då narkotikaförordningen

(1962:704) upphör att gälla.

 Tillstånd som har meddelats enligt den äldre förordningen

gäller fortfarande.

 330

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 51 Förslag

till

Läkemedelslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med läkemedel avses i denna lag varor som är avsedda att

tillföras människor eller djur för att förebygga, påvisa, lindra

eller bota sjukdom eller symtom på sjukdom eller att användas i

likartat syfte.

 Med radioaktiva läkemedel avses läkemedel som avger

joniserande strålning. Till radioaktiva läkemedel räknas inte

slutna strålkällor.

 I strålskyddslagen (1988:220) finns bestämmelser om

radioaktiva läkemedel i strålskyddssyfte.

 I fråga om narkotiska läkemedel och om läkemedel som utgör

dopningsmedel tillämpas bestämmelserna i denna lag, om de inte

strider mot vad som är särskilt föreskrivet om dessa varor.

2 § Denna lag tillämpas inte på

 1. djurfoder som innehåller antibiotika eller andra

kemoterapeutiska medel,

 2. varor som beretts i enlighet med en erkänd homeopatisk

metod och som registrerats av läkemedelsverket.

 En vara som beretts enligt en erkänd homeopatisk metod och

inte påstås ha viss terapeutisk effekt, skall på ansökan

registreras om den innehåller mindre än en miljondel av sådan

aktiv substans som medför receptbeläggning eller i övrigt bedöms

som ofarlig samt är avsedd att intas genom munnen eller är

avsedd för yttre bruk.

 Om det är påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriva att lagen helt eller delvis skall

tillämpas på varor som avses i första stycket 2.

3 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket får, om det är påkallat från hälso- och

sjukvårdssynpunkt, föreskriva att lagen helt eller delvis skall

tillämpas på en vara eller varugrupp som inte är läkemedel men i

fråga om egenskaper eller användning står nära läkemedel.

Krav på läkemedel

4 § Ett läkemedel skall vara av god kvalitet och vara

ändamålsenligt. Ett läkemedel är ändamålsenligt om det är

verksamt för sitt ändamål och vid normal användning inte har

skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda

effekten.

 Ett läkemedel skall vara fullständigt deklarerat, ha godtagbar

och särskiljande benämning samt vara tydligt märkt. Regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, läkemedelsverket får

medge undantag från kravet på fullständig deklaration.

 331

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5Försäljning

av läkemedel, m.m.

5 § Ett läkemedel får säljas först sedan det godkänts för

försäljning. Sådant läkemedel som tillverkas på apotek för en

viss patient får dock säljas utan godkännande.

 Efter tillstånd får ett läkemedel säljas även i andra fall, om

det finns särskilda skäl.

6 § Ett läkemedel skall godkännas om det uppfyller kraven enligt

4 §. Godkännande av ett läkemedel och tillstånd enligt 5 § får

förenas med särskilda villkor.

 Godkännandet gäller i fem år och får förnyas för

femårsperioder.

7 § Läkemedelsverket prövar frågor om godkännande enligt 5 §

första stycket. Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt

5 § andra stycket.

 Ansökan om godkännande för försäljning får göras av den som

avser att sälja läkemedlet.

 Ansökan om förnyelse av ett godkännande skall ha kommit in

till läkemedelsverket senast tre månader innan godkännandet

upphör att gälla.

8 § Den som ansöker om godkännande eller tillstånd enligt 5 §

skall visa att kraven enligt 4 § är uppfyllda. Dokumentation som

bifogas ansökan skall ha utarbetats av någon som har tillräcklig

kompetens och tillräckligt inflytande över innehållet i

dokumentationen.

9 § Den som har fått ett läkemedel godkänt skall följa

utvecklingen på läkemedelsområdet, informera läkemedelsverket om

nya uppgifter av väsentlig betydelse för kontrollen av

läkemedlet och ändra läkemedlet om det behövs.

10 § Läkemedelsverket skall fortlöpande kontrollera ett

läkemedel som har godkänts och pröva om godkännandet fortfarande

bör gälla. Verket får förelägga den som fått godkännandet att

visa att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för

godkännandet.

11 § Läkemedelsverket får ålägga den som fått ett läkemedel

godkänt att återkalla läkemedlet

 1. om det behövs för att förebygga skada,

 2. om läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål,

 3. om det inte är av god kvalitet, eller

 4. om väsentliga krav i samband med tillverkning eller import

inte uppfylls.

12 § Läkemedelsverket får besluta att ett godkännande skall

upphöra att gälla

 1. om den som fått ett föreläggande enligt 10 § inte kan visa

att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för godkännandet,

 2. om de villkor som angavs vid godkännandet inte följts,

 3. om ett åläggande att återkalla läkemedel inte följts, eller

 4. om de grundläggande förutsättningarna för godkännandet i

andra fall inte längre föreligger.

 På begäran av den som fått ett läkemedel godkänt skall verket

besluta att godkännandet skall upphöra att gälla.

 332

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5Kliniska

prövningar

13 § En klinisk läkemedelsprövning är en undersökning på

människor eller djur av ett läkemedels egenskaper. En sådan

prövning får utföras för att utreda i vad mån läkemedlet är

ändamålsenligt och skall vara etiskt försvarlig. Den får utföras

i eller utan samband med sjukdomsbehandling. En prövning får

utföras på människor endast av en legitimerad läkare eller

legitimerad tandläkare och på djur endast av en legitimerad

veterinär. Den som utför prövningen skall ha tillräcklig kompe-

tens på det område som prövningen avser.

 De patienter eller försökspersoner som avses delta i en

klinisk läkemedelsprövning skall få sådan information om

prövningen att de kan ta ställning till om de vill delta i

denna.

 För prövningar som inte har samband med sjukdomsbehandling

skall samtycke till deltagandet alltid inhämtas. Sådana

prövningar får inte ske på den som enligt föräldrabalken har god

man eller förvaltare eller på den som får vård enligt lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård. För prövningar som har samband med

sjukdomsbehandling skall samtycke till deltagandet inhämtas, om

inte synnerliga skäl föreligger.

14 § En klinisk läkemedelsprövning får endast genomföras sedan

tillstånd till prövning har meddelats. Ansökan får göras av den

som avser att utföra prövningen. Frågor om tillstånd prövas av

läkemedelsverket.

Tillverkning

15 § Med tillverkning avses i denna lag framställning,

förpackning eller ompackning av läkemedel.

 Den som tillverkar läkemedel skall ha tillgång till

ändamålsenliga lokaler och ändamålsenlig utrustning. En

sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande

skall se till att kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet

uppfylls.

16 § Yrkesmässig tillverkning av läkemedel får bedrivas endast

av den som har läkemedelsverkets tillstånd. Utan sådant

tillstånd får läkemedel för ett visst tillfälle tillverkas på

apotek.

Import

17 § Läkemedel får importeras från ett land utanför det

europeiska ekonomiska samarbetsområdet endast av den som har

tillstånd att tillverka eller handla med läkemedel eller har

särskilt tillstånd av läkemedelsverket att importera läkemedel.

En sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt

inflytande skall se till att kraven på läkemedlens kvalitet och

säkerhet iakttas.

 Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan

tillstånd föra in läkemedel i Sverige för medicinskt ändamål och

personligt bruk.

Handel

 333

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 518 § Med

detaljhandel avses i denna lag försäljning till den som

inte har tillstånd till försäljning. Med partihandel avses annan

försäljning.

 334

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5 Handel med

läkemedel skall bedrivas på sådant sätt att

läkemedlen inte skadar människor, egendom eller miljö samt så

att läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Partihandel med läkemedel får bedrivas endast av den som fått

läkemedelsverkets tillstånd.

 Bestämmelser om detaljhandel finns i lagen (1970:205) om

detaljhandel med läkemedel.

Hantering i övrigt

19 § Den som yrkesmässigt tillverkar, importerar, säljer,

transporterar, förvarar eller på annat sätt yrkesmässigt

hanterar läkemedel skall vidta de åtgärder och i övrigt iaktta

sådan försiktighet som behövs för att hindra att läkemedlen

skadar människor, egendom eller miljö samt se till att

läkemedlens kvalitet inte försämras.

 Radioaktiva läkemedel får beredas endast på sjukhus och apotek

samt får användas endast på sjukhus, om inte läkemedelsverket

för ett visst fall medger något annat.

 Den som i andra fall hanterar läkemedel skall vidta de

åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för

att hindra att läkemedlen skadar människor, egendom eller miljö.

Gemensamma bestämmelser om vissa tillstånd och viss handläggning

20 § Beslut i fråga om tillstånd enligt 5 §, 12 § andra stycket

samt 14, 16, 17 och 18 §§ skall fattas inom den tid som

regeringen föreskriver.

 Ett tillstånd enligt 5 § andra stycket samt 14, 16, 17 och 18

§§ får återkallas om någon av de väsentliga förutsättningar som

förelåg när tillståndet meddelades inte längre föreligger eller

om något krav som är av särskild betydelse för kvalitet och

säkerhet inte följts.

 Särskilda bestämmelser finns om handläggning av sådana ärenden

som har anknytning till det europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Information

21 § Sådan information om läkemedel som har särskild betydelse

för att förebygga skada eller för att främja en ändamålsenlig

användning av läkemedel skall lämnas skriftligen när ett

läkemedel tillhandahålls konsumenten.

 Information som utgör ett led i marknadsföringen av ett

läkemedel skall vara aktuell, saklig och balanserad. Den får

inte vara vilseledande.

Förordnande och utlämnande

22 § Den som förordnar eller lämnar ut läkemedel skall särskilt

iaktta kraven på sakkunnig och omsorgsfull vård samt på

upplysning till och samråd med patienten eller företrädare för

denne.

 Om det är påkallat från hälso- och sjukvårdssynpunkt får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriva att ett läkemedel får lämnas ut

endast mot recept eller annan beställning från den som är

behörig att förordna läkemedel.

 335

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5

 336

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5Tillsyn

23 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

24 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen och får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

 För tillsyn har läkemedelsverket rätt till tillträde dels till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av läkemedel, av utgångsämnen

eller av förpackningsmaterial till läkemedel, dels till utrymmen

där prövning av läkemedels egenskaper utförs. Läkemedelsverket

får i sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover.

Tillträde till bostäder får dock inte ske.

 På begäran skall den som är ansvarig för varan lämna

nödvändigt biträde vid undersökningen. För uttaget prov betalas

inte ersättning. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas

med vite. Vägras tillträde eller biträde får läkemedelsverket

också förelägga vite.

Avgifter

25 § Den som ansöker om godkännande för försäljning av ett

läkemedel eller om att få indikationerna för ett läkemedel

ändrade eller ansöker om tillstånd att få utföra en klinisk

läkemedelsprövning skall betala ansökningsavgift. Så länge

godkännandet eller tillståndet består skall årsavgift betalas.

Motsvarande gäller den som ansöker om eller fått tillstånd att

tillverka en sådan medicinsk gas som omfattas av denna lag och

den som ansöker om eller fått registrering av ett homeopatiskt

medel.

 Regeringen beslutar om avgifternas storlek och får meddela

ytterligare föreskrifter om sådana avgifter. Efter bemyndigande

av regeringen får läkemedelsverket meddela sådana ytterligare

föreskrifter om avgifter som inte gäller avgifternas storlek.

Ansvar m.m.

26 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 5, 14

eller 16 - 19 §§ döms till böter eller fängelse i högst ett år,

om gärningen inte är belagd med straff enligt brottsbalken eller

lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

 Den som ger sig ut för att vara behörig att förordna läkemedel

för att få läkemedlet utlämnat i strid mot vad som är

föreskrivet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader,

om gärningen inte är belagd med strängare straff enligt

brottsbalken.

27 § Läkemedel som varit föremål för brott enligt denna lag

skall förklaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt.

Detsamma gäller värdet av läkemedlen eller vinningen av brottet.

Överklagande

 337

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 528 § Beslut

som läkemedelsverket i det särskilda fallet meddelat

enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket eller kammarrätten i det särskilda

fallet meddelar enligt denna lag skall gälla omedelbart, om inte

annat förordnas.

Ytterligare föreskrifter

29 § Regeringen får besluta om ytterligare föreskrifter i fråga

om

 1. godkännande och andra tillstånd till försäljning,

registrering samt klinisk prövning,

 2. tillverkning, import, handel och hantering i övrigt,

 3. förordnande och utlämnande,

 4. tillsyn samt

 5. andra frågor som gäller skydd för enskildas liv och hälsa.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket att besluta om

sådana föreskrifter.

Läkemedelskontrollen i krig m.m.

30 § Regeringen bemyndigas att meddela särskilda föreskrifter om

läkemedelskontrollen i krig, vid krigsfara eller under sådana

utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av

krigsfara som Sverige befunnit sig i.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Genom lagen upphävs läkemedelsförordningen (1962:701),

lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel avsedda för

injektion och lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel.

 3. Beslut som meddelats med stöd av läkemedelsförordningen

(1962:701), lagen (1981:50) med bestämmelser om vissa medel

avsedda för injektion eller lagen (1981:289) om radioaktiva

läkemedel skall anses ha meddelats med stöd av motsvarande

bestämmelse i denna lag om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, läkemedelsverket förordnar annat.

 4. Om det i en lag eller i en författning som har beslutats av

regeringen hänvisas till en föreskrift som har ersatts genom en

föreskrift i denna lag, tillämpas i stället den nya

föreskriften.

 338

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 52 Förslag

till

Lag om kontroll av narkotika

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med narkotika avses i denna lag detsamma som i 8 §

narkotikastrafflagen (1968:64).

 Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket skall upprätta och kungöra förteckningar över

narkotika.

2 § Narkotika får importeras, tillverkas, exporteras, utbjudas

till försäljning, överlåtas eller innehas endast för medicinskt

eller vetenskapligt ändamål.

Import och export

3 § Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som

har tillstånd till det.

 Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

läkemedelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan

tillstånd föra in narkotiska läkemedel i Sverige för medicinskt

ändamål och personligt bruk.

 Narkotika får inte tas om hand på det sätt som avses i 8 §

första stycket 2 tullagen (1987:1065). Narkotika får inte heller

utan tillstånd sändas genom tullområdet, åter föras ut eller

förvaras i tullager som inrättats för förvaring av

proviantartiklar och liknande. I övrigt gäller lagen (1973:980)

om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

Tillverkning

4 § Narkotika får tillverkas endast av den som har tillstånd

till det. Tillstånd behövs dock inte för att på apotek göra en

beredning med narkotiskt ämne som verksam beståndsdel eller för

att i vetenskapligt

syfte framställa narkotika vid en vetenskaplig institution, som

ägs eller stöds av staten.

Handel

5 § Handel med narkotika får bedrivas endast av

 1. den som med tillstånd antingen har infört varan till riket

eller har tillverkat den,

 2. den som har rätt till detaljhandel med läkemedel, eller

 3. någon annan som har tillstånd att handla med varan.

Förordnande och utlämnande

6 § Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande

av läkare, tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall

ske med största försiktighet.

 Om det finns grundad anledning att anta att en läkare,

tandläkare eller veterinär har missbrukat sin behörighet att

förordna narkotiska läkemedel, får hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd efter omständigheterna antingen förbjuda att sådana

 339

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5läkemedel

lämnas ut på förordnande av läkaren, tandläkaren eller

veterinären eller föreskriva särskilda begränsningar i fråga om

utlämnandet.

 Beslut i ett ärende som avses i andra stycket skall gälla

omedelbart, om inte annat beslutas.

Innehav

7 § Narkotika får innehas endast av

 1. den som har rätt att handla med varan,

 2. en föreståndare för en vetenskaplig institution som ägs

eller stöds av staten eller en kommun, i den mån varan behövs

för vetenskaplig forskning, undersökning eller undervisning,

 3. en befattningshavare vid försvarsmakten enligt särskilda

bestämmelser, eller

 4. den som fått varan utlämnad till sig enligt 6 § första

stycket eller medgetts import enligt 3 § första stycket.

Tillstånd och tillsyn

8 § Läkemedelsverket prövar frågor om tillstånd enligt denna

lag. Tillstånd skall förenas med de villkor som behövs. Vid

prövningen skall verket särskilt ta hänsyn till innehållet i de

överenskommelser om narkotika som Sverige har biträtt. Ett

tillstånd får återkallas av verket, om det behövs för att

förebygga missbruk av narkotika.

9 § Den som importerar, exporterar eller tillverkar narkotika

eller handlar med narkotika skall föra sådana anteckningar som

behövs för att kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i

denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.

Föreståndare för en vetenskaplig institution där narkotika

används i vetenskapligt syfte, skall föra sådana anteckningar

som behövs för kontrollen av användningen.

10 § Läkemedelsverket har tillsynen över efterlevnaden av denna

lag samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd

av lagen.

11 § Läkemedelsverket har rätt att på begäran få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen och får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

 För tillsyn har läkemedelsverket rätt till tillträde dels till

områden, lokaler och andra utrymmen som används i samband med

tillverkning eller annan hantering av narkotika, av utgångsämnen

till narkotika eller av förpackningsmaterial, dels till utrymmen

där prövning av narkotikans egenskaper utförs. Verket får i

sådana utrymmen göra undersökningar och ta prover. Tillträde

till bostäder får dock inte ske.

 På begäran skall den som är ansvarig för varan lämna

nödvändigt biträde vid undersökningen. För uttaget prov betalas

inte ersättning. Ett beslut om föreläggande eller förbud får

förenas med vite. Om tillträde eller biträde vägras får

läkemedelsverket också förelägga vite.

 340

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 5Ansvar

12 § Bestämmelser om ansvar i vissa fall för åsidosättande av

föreskrifter, oriktiga uppgifter i ansökan om tillstånd och

andra förfaranden i fråga om narkotika finns i

narkotikastrafflagen (1968:64) och i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Överklagande

13 § Beslut som läkemedelsverket, generaltullstyrelsen eller

hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd i det särskilda fallet

meddelat enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos kammarrätten.

 Beslut som läkemedelsverket, generaltullstyrelsen, hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd eller kammarrätten i det särskilda

fallet meddelar enligt denna lag skall gälla omedelbart, om inte

annat beslutas.

Ytterligare föreskrifter

14 § Regeringen får i fråga om import, export, tillverkning,

handel, förordnande, utlämnande och anteckningar besluta om

ytterligare föreskrifter.

 Regeringen får överlåta till läkemedelsverket och

generaltullstyrelsen att besluta om sådana föreskrifter.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Narkotikaförordningen (1962:704) skall upphöra att gälla

vid ikraftträdandet.

 3. Beslut och tillstånd som har meddelats enligt den upphävda

förordningen gäller fortfarande.

 341

 Prop. 1991/92:107

 Bil. 6Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-03-10

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet

Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders Swartling.

Enligt protokoll vid regeringsammanträde den 20 februari 1992

har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat

inhämta lagrådets yttrande över förslag till läkemedelslag, m.m.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av departementsrådet

Lars-Åke[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 340

 Prop.

1991/92:107Innehållsförteckning

Propositionen . 1

Propositionens huvudsakliga innehåll

. . . . 1

Propositionens lagförslag 3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 mars 1992

. . . . 12

1 Inledning . 12

2 Allmän motivering

. . . . 14

 2.1 Allmänna utgångspunkter

. . . . 14

 2.1.1 Tidigare och gällande rättsliga reglering i

 huvuddrag 14

 2.1.2 Bakgrunden till en ny

läkemedelslagstiftning 15

 2.1.3 Utgångspunkter för en ny

läkemedelslagstiftning 17

 2.1.4 Bakgrunden till och utgångspunkter för en ny

 narkotikalagstiftning

. . . . 19

 2.2 Inriktningen av läkemedelskontrollen

. . . . 25

 2.3 Gemensamma regler i ett europeiskt ekonomiskt

sam-

 arbetsområde 28

 2.4 Målen på läkemedelsområdet

. . . . 30

 2.5 Begreppet läkemedel och lagens

tillämpningsområde . . 32

 2.6 Kraven på läkemedel

. . . . 36

 2.7 Godkännande för försäljning, m.m.

. . . . 39

 2.8 Kontrollen efter godkännandet

. . . . 49

 2.9 Tillståndskraven och kontrollen i fråga om

tillverkning

 samt i olika distributionsled

. . . . 52

 2.10 Informationen om läkemedel

. . . . 56

 2.11 Tillsynen 59

 2.12 Läkemedelskontrollen i krig m.m.

. . . . 61

 2.13 Narkotikakontrollen

. . . . 62

 2.14 Ikraftträdande och kostnader

. . . . 65

3 Upprättade lagförslag

. . . . 65

4 Specialmotivering

. . . . 66

 4.1 Förslaget till läkemedelslag

. . . . 66

 4.2 Förslaget till lag om kontroll av narkotika

. . . 115

5 Hemställan . 124

 341

 Prop. 1991/92:1076Beslut124

Bilaga 1 EG-direktiv m.m. 125

Bilaga 2 Departementspromemorians sammanfattning

. . . 321

Bilaga 3 Departementspromemorians lagförslag

. . . 322

Bilaga 4 Betänkandets förslag till lag om kontroll av narkotika

. . . 328

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag

. . . 331

Bilaga 6 Lagrådets yttrande

. . . 340

 342