Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ett flertal ändringar i

fastighetsbildningslagen (1970:988). Bl.a. föreslås att

reglerna om fastighetsreglering ändras så att det blir lättare

att genomföra detaljplan inom ramen för

fastighetsregleringsinstitutet.

I propositionen föreslås vidare åtskilliga ändringar i

fastighetsbildningslagens regler om ersättning vid

fastighetsreglering. Ändringarna innebär bl.a. att dessa

regler anpassas närmare till expropriationslagens

(1972:719) ersättningsregler. Vid sådana överföringar av

mark eller rättigheter, som skulle ha kunnat ske enligt plan-

och bygglagen (1987:10) eller där det är uppenbart att

expropriation skulle ha kunnat komma i fråga skall

expropriationslagens ersättningsregler tillämpas fullt ut. I

andra fall skall liksom för närvarande vinsten av regleringen

kunna fördelas mellan de berörda fastigheterna.

Slutligen föreslås att den enskilde sakägarens

rättsställning skall förstärkas. Förslaget innebär i denna del

att den enskilde sakägaren normalt alltid skall få full

ersättning för sina kostnader vid överklagande av ett beslut

om fastighetsreglering avseende överföring av mark eller

rättighet, som skulle ha kunnat tas i anspråk enligt plan- och

bygglagen eller där det är uppenbart att expropriation

skulle ha kunnat komma i fråga. Även

rättegångskostnadsreglerna i överrätt förändras i dessa fall

till den enskilde sakägarens fördel.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1993.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

Härigenom föreskrivs i fråga om

fastighetsbildningslagen (1970:988)1

dels att 8 kap. 5 och 6 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 4 kap. 34 §, 5 kap. 5, 10, 12 och 15--19 §§,

6 kap. 6 och 7 §§, 7 kap. 2 §, 15 kap. 2 §, 16 kap. 14 §, 17

kap. 3 § samt 18 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya paragrafer,

5 kap. 8 a, 10 a, 10 b, 12 a--12 c och 36 §§, samt närmast före

36 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap. 34 §

För utredning av fråga, För utredning av fråga,

vars bedömande kräver vars bedömande kräver

särskild fackkunskap, särskild fackkunskap,

får får

fastighetsbildningsmyndigheten fastighetsbildningsmyndig-

 heten

anlita biträde av förordna lämplig person

sakkunnig. Den som står i som sakkunnig. Den som står

sådant förhållande i sådant förhållande

till saken eller till någon till saken eller till någon

sakägare att hans sakägare att det är

tillförlitlighet kan anses ägnat att rubba

förringad får ej anlitas förtroendet till hans

som sakkunnig. opartiskhet i ärendet

 får inte anlitas. Den

 sakkunnige skall närvara

 vid sammanträde, om det kan

 antas vara av betydelse för

 utredningen.

 Ersättning till sakkunnig

bestämmes av

myndigheten.

Anlitas befattningshavare i allmän tjänst som sakkunnig,

utgår ersättning endast när särskild föreskrift är meddelad.

5 kap.

5 §2

Fastighetsreglering som Fastighetsreglering som

begärts av sakägare begärts av sakägare

får genomföras endast om får genomföras endast om

den är nödvändig den är nödvändig

för att en fastighet som för att en fastighet som

tillhör sökanden skall tillhör sökanden skall

förbättras. Kravet på förbättras. Kravet på

att en fastighet skall att fastigheten skall

förbättras gäller förbättras gäller

inte om regleringen har inte om regleringen har

påkallats av en begärts av en

samfällighetsförening samfällighetsförening

och berör en och berör en

samfällighet som inte samfällighet som inte

längre är av gemensam längre är av gemensam

betydelse för betydelse för

delägarfastigheterna. delägarfastigheterna.

 Kravet gäller inte heller

 om fastighetsregleringen

 behövs för att få

 fastigheten att stämma

 bättre överens med

 gällande detaljplan eller

 fastighetsplan.

 Har regleringen påkallats av

annan än

sakägare eller

innebär ansökan av sakägare att regleringen, för att ej möta

hinder enligt 4 § andra stycket, skall göras mer omfattande

än som krävs för att sökandens fastighet skall förbättras, får

regleringen ej äga rum, om de sakägare som har ett

väsentligt intresse i saken mera allmänt motsätter sig

regleringen och har beaktansvärda skäl för det. Vid

prövningen av sådan fråga skall främst deras mening

beaktas som har störst nytta av regleringen.

Andra stycket gäller icke, om behovet av

fastighetsreglering är synnerligen angeläget.

8 a §

 Mark som skulle ha kunnat

 inlösas enligt 6 kap. 17

 § första stycket plan-

 och bygglagen (1987:10) får

 överföras genom

 fastighetsreglering utan

 hinder av bestämmelserna i

 7 och 8 §§. Detsamma

 gäller i fråga om

 upphävande av servitut som

 besvärar sådan mark.

 Bestämmelserna i 7 och 8

 §§ utgör inte heller

 något hinder mot att

 servitut bildas för en

 sådan allmän

 trafikanläggning som avses

 i 14 kap. 2 § plan- och

 bygglagen.

 10 §3

Om värdet av den mark och Om värdet av den mark och

de andelar i samfälld mark de andelar i samfälld mark

som genom fastighetsreglering som genom fastighetsreglering

tillägges fastighet icke läggs till en fastighet

motsvarar värdet av vad som inte motsvarar värdet av

genom regleringen vad som genom regleringen

frångår fastigheten, frångår fastigheten,

utjämnas skillnaden genom utjämnas skillnaden genom

ersättning i pengar. På ersättning i pengar. På

samma sätt utjämnas samma sätt utjämnas

värdeförändring som värdeförändring som

föranledes av föranleds av

servitutsåtgärd eller av servitutsåtgärd eller av

att byggnad eller annan att byggnad eller annan

anläggning genom anläggning genom

regleringen övergår till regleringen övergår till

annan ägare. Vad som någon annan ägare.

frångår fastighet genom

inlösen ersätts enligt 8

kap.

 Ersättning enligt första Ersättning enligt första

stycket bestämmes på stycket bestäms på

grundval av värdering grundval av värdering

(likvidvärdering). Vid (likvidvärdering).

likvidvärderingen skall

hänsyn tagas till

egendomens användning

för det ändamål som

föranleder det högsta

värdet samt till

förhållandena vid

tillträdet, om ej annat

följer av att avträdaren

har rätt att

tillgodogöra sig skog eller

gröda. I övrigt skall

värderingen ske med

hänsyn särskilt till

egendomens marknadsvärde.

Om en nyttjanderätt eller

ett servitut skall

fortsätta att gälla i

mark eller byggnad till

följd av ett förordnande

enligt 33 a § eller 7 kap.

13 §, skall likvidvärdet

minskas. Minskningen skall

motsvara den belastning som

rättigheten medför

för tillträdaren, i den

mån minskning kan ske utan

att skada uppkommer för

innehavare av fordran med

bättre rätt än

rättigheten. Kan minskning

inte ske fullt ut, skall

ersättning som till

följd härav skall

betalas fördelas mellan

sakägarna efter vad som

är skäligt med hänsyn

till den nytta som varje

sakägare har av

regleringen.

 10 a §

 Vid värdering av egendom

 enligt 10 § tillämpas

 bestämmelserna i 4 kap.

 expropriationslagen

 (1972:719)

 med de undantag som framgår

 av tredje stycket.

 Vid värdering av egendom

 som kan tas i anspråk

 enligt 14 kap. 1 eller 2 §

 plan- och bygglagen (1987:10)

 och vid värdering i andra

 fall där det är

 uppenbart att egendomen i

 stället skulle ha kunnat

 tas i anspråk genom

 expropriation eller något

 annat liknande

 tvångsförvärv, skall

 vid tillämpning av 4 kap. 3

 § första stycket

 expropriationslagen tiden

 för värdestegringen

 räknas från dagen tio

 år före det att

 fastighetsregleringen

 begärdes.

 Vid värdering av egendom

 som inte kunnat tas i

 anspråk på sätt som

 sägs i andra stycket skall

 det även tas skälig

 hänsyn till det

 särskilda värde som

 egendomen har för den

 tillträdande fastigheten. I

 sådana fall tillämpas

 inte bestämmelserna i 4

 kap. 2 och 3 §§

 expropriationslagen om att

 värdestegring i vissa fall

 inte skall beaktas.

10 b §

 Om en nyttjanderätt eller

 ett servitut efter

 fastighetsregleringen skall

 fortsätta att gälla i

 mark eller byggnad till

 följd av ett förordnande

 enligt 33 a § eller 7 kap.

 13 §, skall likvidvärdet

 minskas. Minskningen skall

 motsvara den belastning som

 rättigheten medför

 för tillträdaren, i den

 mån minskning kan ske utan

 att skada uppkommer för den

 som har en fordran med

 bättre rätt än

 rättigheten. Kan minskning

 inte ske fullt ut, skall den

 ersättning som till

 följd härav skall

 betalas fördelas mellan

 sakägarna efter vad som

 är skäligt med hänsyn

 till den nytta som varje

 sakägare har av

 regleringen.

12 §

Överföres mark på Om det vid

 fastighetsreglering

vilken finns byggnad och lider uppkommer sådan skada

den som frånträder för sakägare som inte

byggnaden skada som icke ersätts enligt 10 eller 11

beaktas enligt 10 eller 11 §, skall även den skadan

§, har han rätt till ersättas.

särskild ersättning

för skadan. Detsamma skall

gälla, om

servitutsåtgärd

föranleder att byggnad

rives eller ändras eller

att byggnadens ägare på

annat sätt tillfogas skada.

Medför överföringen

eller servitutsåtgärden

att särskild rätt att

nyttja byggnaden upphör

helt eller delvis, är

rättighetshavaren

berättigad till

ersättning för den skada

detta innebär. Vad som

sålunda föreskrivits om

byggnad gäller också

annan anläggning.

Om för fastighet som

besväras av arrende

något område för

arrendets utövande ej

kunnat utläggas eller om

fastigheten så ändrats

till omfång eller läge

att arrenderätten helt

upphör eller dess värde

förringas, har arrendatorn

rätt till ersättning

för skadan.

Är innehavare av Är innehavaren av en

rättighet, som minskar rättighet, som minskar

fastighetens värde, fastighetens värde,

berättigad till berättigad till

ersättning enligt första ersättning enligt första

eller andra stycket, skall det stycket, skall det

likvidvärde som likvidvärde som

tillgodoräknas fastighetens tillgodoräknas fastighetens

ägare minskas med belopp ägare minskas med det

motsvarande den belopp som motsvarar den

värdeminskning för värdeminskning för

fastigheten som rättigheten fastigheten som rättigheten

inneburit. Om likvidvärdet inneburit. Om likvidvärdet

ej kan minskas utan att skada inte kan minskas utan att

uppkommer för innehavare av skada uppkommer för

fordran med bättre rätt, innehavaren av en fordran med

minskas i stället bättre rätt, minskas i

ersättningen till stället ersättningen

rättighetshavaren med till rättighetshavaren med

motsvarande belopp. motsvarande belopp.

Skyldigheten att betala Skyldigheten att betala

ersättning, som ej ersättning, som inte

motsvaras av minskning i motsvaras av minskning i

likvidvärde enligt tredje likvidvärde enligt andra

stycket, fördelas mellan stycket, fördelas mellan

sakägarna efter vad som sakägarna efter vad som

är skäligt med hänsyn är skäligt med hänsyn

till deras nytta av att till deras nytta av att

regleringen genomföres regleringen genomförs på

på sådant sätt att sådant sätt att

ersättningen skall utgå. ersättningen skall

 lämnas.

12 a §

 Efter särskilt yrkande

 får

 fastighetsbildnings-

 myndigheten,

 om det är lämpligt,

 hänvisa sakägare att vid

 särskild förrättning

 föra talan om sådan

 ersättning för skada och

 intrång som är svår

 att uppskatta i samband med

 fastighetsregleringen.

 Ansökan om särskild

 förrättning skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

 fastighetsbildnings-

 myndigheten

 bestämmer.

 Avser regleringen en

 fastighet

 som svarar för en fordran,

 får

 fastighetsbildnings-

 myndigheten

 besluta enligt första

 stycket endast om

 fordringshavaren medger det.

 Besväras fastigheten av en

 gemensam inteckning, fordras

 dessutom de medgivanden

 från fastighetsägare och

 fordringshavare som

 föreskrivs för

 relaxation i 22 kap. 11 §

 jordabalken. Om beslutet är

 väsentligen utan betydelse

 för någon

 rättsägare, krävs

 dock inte något medgivande

 av denne.

12 b §

 Denna lag är inte

 tillämplig i fråga om

 ersättning för skada

 eller intrång som uppkommer

 efter fastighetsregleringen

 och som inte har kunnat

 förutses vid denna.

12 c §

 Om det är lämpligt och

 berörda sakägare medger

 det, får

 fastighetshetsbildnings-

 myndigheten

 vid fastighetsregleringen

 även pröva ett av en

 sakägare framställt

 yrkande om ersättning som

 har samband med regleringen

 men som rör ett

 rättsförhållande som

 inte skall prövas enligt

 denna lag.

 Vid prövning enligt

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 4 och

 15--18 kap. Kostnaden för

 fastighetsbildnings-

 myndighetens

 prövning skall betalas av

 berörda sakägare

 solidariskt. Om sakägarna

 inte har kommit överens om

 något annat, får

 fastighetsbildnings-

 myndigheten

 på yrkande av någon av

 dem besluta att kostnaden

 slutligt skall fördelas

 efter de grunder som anges i

 13 §.

15 §

Mellan ägarna av de fastigheter som ingår i regleringen

skall fastighetsbildningsmyndigheten upprätta avräkning

utvisande vad som skall mottagas och utges i ersättningar

för varje fastighet. Berör ersättningsbeslut annan än

fastighetsägare, skall avräkningen avse även honom.

Avräkningen skall omfatta även kostnad som avses i 13 §,

om och i den mån det lämpligen kan ske och beloppet

fastställts av fastighetsbildningsmyndigheten eller blivit

slutligt bestämt genom godkännande eller på annat sätt.

För belopp som skall betalas enligt första stycket

fastställes förfallodag. Om betalningsskyldigheten behöver

fördelas på längre tid, avpassas förfallodagarna så, att minst

en femtedel av beloppet erlägges årligen.

Är det påkallat med Om betalningen inte sker inom

hänsyn till den tid som har fastställts

omständigheterna, skall den enligt andra stycket, utgår

betalningsskyldige ränta på obetalt belopp

åläggas att utge från förfallodagen

skälig ränta på enligt 6 § räntelagen

belopp som ej är betalt. (1975:635). Har tillträde

Räntan skall utgå ägt rum före

från dag som bestämmes förfallodagen, utgår

med hänsyn till tiden ränta på ersättningen

för tillträdet och även enligt 5 §

övriga förhållanden. räntelagen från dagen

 för tillträdet till dess

 att betalning sker eller

 förfallodagen inträder.

 Om tillträde har skett

 endast delvis och skyldighet

 att i sådant fall betala

 ränta på hela

 ersättningen skulle vara

 oskälig, får

 räntebeloppet jämkas.

16 §4

Om fastighet, som undergår Om en fastighet, som

värdeminskning genom undergår värdeminskning

regleringen eller som helt genom regleringen eller som

eller delvis inlöses, helt eller delvis inlöses,

svarar för fordran, skall svarar för en fordran,

fastighetsbildningsmyndigheten skall

förordna att sådan fastighets-

 bildningsmyndigheten

ersättning jämte besluta att sådan

ränta som, efter ersättning jämte

avräkning om sådan ränta som, efter

behövs, tillkommer avräkning om sådan

fastighetsägaren och som ej behövs, tillkommer

utgör ersättning för fastighetsägaren och som ej

personlig skada eller utgör ersättning enligt

ersättning enligt 27 § 12 § första stycket, 27

eller 30 § tredje stycket § eller 30 § tredje

skall inbetalas till myndighet stycket skall inbetalas till

som regeringen bestämt. den myndighet som regeringen

Detta gäller dock icke, om bestämt. Detta gäller

innehavarna av samtliga dock inte, om innehavarna av

fordringar, för vilka samtliga fordringar, för

fastigheten svarar, medgivit vilka fastigheten svarar,

att ersättning utbetalas medgivit att ersättning

direkt till utbetalas direkt till

fastighetsägaren. fastighetsägaren.

Besväras fastigheten av Besväras fastigheten av

gemensam inteckning, fordras gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden dessutom de medgivanden

från fastighetsägare och från fastighetsägare och

fordringshavare som i 22 kap. fordringshavare som

11 § jordabalken föreskrivs för

föreskrives för relaxation i 22 kap. 11 §

relaxation. Medgivande av jordabalken. Om regleringen

rättsägare fordras ej, är väsentligen utan

om regleringen är betydelse för någon

väsentligen utan betydelse rättsägare, krävs

för honom. dock inte något medgivande

 av denne.

 Inbetalda medel fördelas av

länsstyrelsen. Därvid äger

bestämmelserna om fördelning av köpeskilling för fast

egendom som sålts på exekutiv auktion motsvarande

tillämpning. Har medel inbetalats för fastighet som i sin

helhet inlösts eller eljest tagits i anspråk vid regleringen, har

dock innehavare av fordran, som utan inskrivning är

förenad med rätt till betalning ur fastigheten, rätt att för

kapitalvärdet av belopp, som fastställts men ännu ej förfallit

till betalning, få utdelning med samma rätt som för

fordringen i övrigt. Kapitalvärdet beräknas efter en räntefot

av fem procent om året. Sammanträde för fördelningen

hålles så snart det kan ske. Kallelse till sammanträdet

sändes till rättsägarna minst två veckor i förväg.

Även i annat fall än som avses i första stycket får

fastighetsbildningsmyndigheten förordna att in- och

utbetalningar av belopp, som skall utgå med anledning av

regleringen, skall ske genom myndighets förmedling.

Närmare föreskrifter härom meddelas av regeringen.

Skall medel inbetalas till myndighet på grund av

bestämmelserna i denna paragraf, ankommer det på

myndigheten att vidtaga behövliga åtgärder för att uttaga

medlen hos den betalningsskyldige.

17 §5

Om samfälld mark som Om samfälld mark som

förvaltas av förvaltas av

samfällighetsförening samfällighetsförening

berörs av en berörs av en

förrättning, skall förrättning, skall

föreningen utge föreningen utge

ersättning för mark som ersättning för mark som

tillförs samfälligheten tillförs samfälligheten

och ta emot ersättning och ta emot ersättning

för mark som frångår för mark som frångår

den. den. Detsamma gäller

 ersättning med anledning av

 att servitut bildas, ändras

 eller upphävs.

 Förvaltas samfälligheten av

en styrelse

eller förvaltare

med befogenhet att uppbära medel som tillkommer

samfälligheten, skall ersättningen betalas ut till styrelsen

eller förvaltaren, om inte någon delägare begär att den

ersättning som belöper på hans andel skall utbetalas till

honom. Endast om en sådan begäran framställs, skall

fastighetsbildningsmyndigheten i ersättningsbeslutet ange

varje delägares andel.

Ersättning som enligt 16 § första stycket skall inbetalas

till myndighet skall räknas av innan utbetalning sker till en

samfällighetsförening, styrelse eller förvaltare.

18 §6

Från nedan angivna bestämmelser i detta kapitel till

skydd för enskilt intresse får avsteg göras i följande

avseenden

1. 4 § första stycket och 5 § första stycket, om ägarna av

de fastigheter som beröres av regleringen medger det,

2. 6 § andra stycket, 7 och 2. 6 § andra stycket, 7 och

10--12 §§, om de 10--12 §§ samt 15 §

sakägare vilkas rätt tredje stycket, om de

är beroende av sakägare vilkas rätt

åtgärden samtycker till är beroende av

det, åtgärden samtycker till

 det,

3. 8 §, om fastighetens ägare och, om fastigheten är

upplåten med tomträtt, även tomträttshavaren medger det,

4. 13 och 14 §§, om det medges av den som ålägges att

betala mer än han annars skulle ha varit skyldig att betala

och om avvikelsen från bestämmelserna icke sker i

otillbörligt syfte.

Avser regleringen fastighet som svarar för fordran, får

avsteg från 10--14 §§ med stöd av ägarens samtycke ske

endast om även fordringens innehavare medger det.

Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives

för relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej, om

regleringen är väsentligen utan betydelse för honom.

Ägares och tomträttshavares medgivande enligt första

stycket 3 till minskning av fastighets graderingsvärde skall

upprättas skriftligen. Beträffande rätten att lämna sådant

medgivande gäller samma villkor som för överlåtelse av fast

egendom. Sådant samtycke av sambo som avses i 17 § lagen

(1987:232) om sambors gemensamma hem krävs dock

endast om ärende om anteckning i fastighetsboken av

anmälan enligt 2 § andra stycket samma lag var upptaget på

inskrivningsdag när medgivandet gjordes.

Medgivande eller samtycke enligt första stycket till

åtgärd som berör samfälld mark skall, om samfälligheten

förvaltas av en samfällighetsförening, lämnas av föreningen

i stället för av delägarna.

19 §

Avser fastighetsreglering Avser fastighetsregleringen

 en

fastighet som upplåtits med fastighet som har upplåtits

tomträtt, äger 16 § med tomträtt, tillämpas

motsvarande tillämpning i 16 § i fråga om

fråga om ersättning som ersättning som tillkommer

tillkommer tomträttshavaren tomträttshavaren samt 12 a

samt 18 § andra stycket § andra stycket och 18 §

beträffande fordran i andra stycket beträffande

tomträtten. fordran i tomträtten.

 Verkställighet av

 fastighetsbildnings-

 myndighetens

 ersättningsbeslut

 36 §

 Fastighetsbildnings-

 myndighetens

 beslut att med stöd av

 bestämmelserna i detta

 kapitel förplikta någon

 att lämna ersättning

 till en sakägare får

 verkställas enligt

 utsökningsbalkens

 bestämmelser.

6 kap. 6 §7

Överförs mark från en Överförs mark från en

samfällighet, utgår samfällighet eller

ersättning endast till upplåts eller ändras

delägare som har servitut i samfälld mark,

framställt yrkande om det utgår ersättning endast

under förrättningen. till delägare som har

Ersättning skall dock utan framställt yrkande om det

yrkande fastställas för under förrättningen.

sådan andel i marken vars Ersättning till en

värde överstiger tre delägare skall dock

procent av det basbelopp fastställas utan yrkande

enligt lagen (1962:381) om när den kan antas

allmän försäkring som överstiga tre procent av

gällde året innan det basbelopp enligt lagen

förrättningen (1962:381) om allmän

påbörjades. försäkring som gällde

Ersättning skall alltid året innan

fastställas utan yrkande förrättningen

när samfälligheten påbörjades.

förvaltas av en Ersättning skall alltid

samfällighetsförening fastställas utan yrkande

eller när i annat fall när samfälligheten

ersättning enligt 5 kap. 17 förvaltas av en

§ andra stycket skall samfällighetsförening

utbetalas till någon som eller när i annat fall

företräder delägarna. ersättning enligt 5 kap. 17

 § andra stycket skall

 utbetalas till någon som

 företräder delägarna.

7 §8

Om en samfällighet inte Om en samfällighet inte

brukas av delägare för brukas av delägare för

gemensamt ändamål och gemensamt ändamål och

det är uppenbart att det är uppenbart att

ersättning för ersättning enligt 6 §

samfälld mark enligt 6 § inte behöver fastställas

inte behöver fastställas utan yrkande, får

utan yrkande, får underrättelse om

underrättelse om förrättningsansökningen

förrättningsansökningen lämnas till någon eller

lämnas till någon eller några av de delägare som

några av de delägare som inte på annan grund är

inte på annan grund är sakägare i

sakägare i förrättningen.

förrättningen. Fastighetsbildningsbeslut

Fastighetsbildningsbeslut får i sådana fall

får i sådana fall meddelas och

meddelas och förrättningen avslutas

förrättningen avslutas utan att samtliga delägare

utan att samtliga delägare i samfälligheten har

i samfälligheten har fått tillfälle att yttra

fått tillfälle att yttra sig i förrättningen.

sig i förrättningen.

 7 kap. 2 §9

Servitut som avser skogsfång eller rätt att dra ledning

enligt ledningsrättslagen (1973:1144) får inte bildas genom

fastighetsreglering.

Servitut som kan upplåtas till förmån för ett

vattenföretag enligt 8 kap. 1 § vattenlagen (1983:291) får

bildas genom fastighetsreglering endast om tillstånd till

företaget har meddelats enligt vattenlagen eller om det är

uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen

skadas genom företagets inverkan på vattenförhållandena.

Andra servitut som kan upplåtas enligt vattenlagen får inte

bildas genom fastighetsreglering.

Servitut, som kan upplåtas efter prövning vid särskild

förrättning i andra fall än som anges i första och andra

styckena, får bildas genom fastighetsreglering endast om

åtgärden sker i samband med en annan

fastighetsbildningsåtgärd och är av betydelse för denna.

Första-tredje styckena

gäller inte servitut som

avser avloppsledning för en

fastighet eller ledning för

vatten till

husbehovsförbrukning.

 15 kap. 2 §10

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut skall

överklagas särskilt, om myndigheten

1. avvisat ansökan om fastighetsbildning eller

fastighetsbestämning eller avvisat ombud eller biträde,

2. ogillat jäv mot förrättningsman,

3. beslutat i fråga om förskott enligt 5 kap. 30 § fjärde

stycket eller tidpunkt för rättighetshavares skyldighet att

avträda mark enligt 5 kap. 30 b §,

4. beslutat i fråga om ersättning till sakkunnig eller

syssloman eller till sådan skadelidande som avses i 4 kap.

38 §,

5. beslutat i fråga om rättelse av förrättningsbeslut,

karta eller annan handling,

6. beslutat att gemensamt arbete skall utföras enligt

denna lag eller att fråga om sådant arbete skall prövas enligt

annan lagstiftning,

7. beslutat enligt 9 kap. 3 § om fördelning av kostnader

för gemensamt arbete eller enligt 9 kap. 4 § om utdebitering

av sådana kostnader,

8. beslutat att syssloman som fått i uppdrag att

ombesörja gemensamt arbete skall skiljas från uppdraget,

9. avvisat överklagande. 9. avvisat överklagande,

 10. beslutat i fråga om

 hänvisning enligt 5 kap. 12

 a §,

 11. beslutat att inte pröva

 en fråga som avses i 5 kap.

 12 c §.

 Skrivelsen med överklagande

enligt denna

 paragraf

skall ges in till fastighetsbildningsmyndigheten inom tre

veckor från den dag då beslutet meddelades. Överklagande

får göras av sakägare. Beslut som avses i 1, 4, 5 och 8 får

överklagas även av annan som beslutet rör.

16 kap.

14 §11

Fastighetsdomstolen kan, efter Fastighetsdomstolen kan,

efter

vad som är skäligt med vad som är skäligt med

hänsyn till hänsyn till

omständigheterna, omständigheterna, besluta

förordna att sakägare att sakägare som

som förlorar målet skall förlorar målet skall

ersätta annan sakägare ersätta annan sakägare

dennes dennes

rättegångskostnad. I rättegångskostnad.

mål om

inlösenersättning skall

dock sakägare som avstår

mark eller särskild

rättighet få

gottgörelse för sin

kostnad oberoende av

utgången i målet.

I mål om

 inlösenersättning skall

 dock sakägare som avstår

 mark eller särskild

 rättighet få

 gottgörelse för sin

 kostnad oberoende av

 utgången i målet.

 Detsamma skall gälla i

 mål om ersättning för

 marköverföring eller

 reglering av rättighet som

 avses i 5 kap. 10 a § andra

 stycket.

 Första stycket gäller

Första och andra styckena

ej, om annat följer av 18 gäller inte, om annat

kap. 6 eller 8 § följer av 18 kap. 6 eller 8

rättegångsbalken. § rättegångsbalken.

 Ogillas i mål enligt andra

 stycket talan som har

 fullföljts av den som

 avstår eller upplåter

 mark eller rättighet,

 tillämpas 15 kap. 6 §

 plan- och bygglagen

(1987:10).

 Vinner sakägare mål mot

företrädare för

allmänt

intresse, kan domstolen tillerkänna honom ersättning för

rättegångskostnad, om synnerliga skäl föreligger. Sådan

ersättning skall utges av statsverket eller, om endast

kommunen företräder det allmänna intresset, av

kommunen.

Skall i annat fall än som avses i 13 § kostnad för

bevisning eller särskild åtgärd enligt rättens beslut utgå av

allmänna medel, kan domstolen när det är skäligt förordna

att kostnaden skall stanna på statsverket.

17 kap.

3 §

I fråga om I fråga om

rättegången i rättegången i

hovrätten äger 16 kap. hovrätten tillämpas 16

3, 7 och 9--14 §§, 15 kap. 3, 7 och 9--13 §§,

§ andra stycket samt 16 14 § första, fjärde

§ motsvarande och femte styckena, 15 §

tillämpning. Beträffande andra stycket samt 16 §.

skyldigheten att svara för Dock skall 16 kap. 15 §

kostnad i mål om andra stycket inte

inlösenersättning tillämpas när

gäller dock, med hovrätten

tillämpning i övrigt av återförvisar mål till

18 kap. fastighetsdomstolen.

rättegångsbalken, att

den som har att utge

inlösenersättning, om ej

annat följer av 18 kap. 6

eller 8 § samma balk,

alltid själv skall bära

sina kostnader samt kostnad

som han orsakar motparten

genom att själv

fullfölja talan. Vidare

skall 16 kap. 15 § andra

stycket ej tillämpas när

hovrätten

återförvisar mål till

fastighetsdomstolen.

I mål som avses i 16 kap.

 14 § andra stycket skall

 den som har att betala

 ersättning för mark

 eller rättighet, om inte

 annat följer av 18 kap. 6

 eller 8 §

 rättegångsbalken, alltid

 själv bära sina

 kostnader samt kostnad som

han

 orsakar motparten genom att

 själv överklaga. Ogillas

 i ett sådant mål talan

 som har fullföljts av den

 som avstår eller

 upplåter mark eller

 rättighet, tillämpas

 dock 15 kap. 6 § plan- och

 bygglagen (1987:10). I

 övrigt skall

 bestämmelserna i 18 kap.

 rättegångsbalken

 tillämpas.

 Bevis genom syn på stället

får upptagas

i hovrätten

endast om synnerliga skäl föreligger.

18 kap.

2 §

I fråga om I fråga om

rättegången i högsta rättegången i högsta

domstolen äger 16 kap. 3, domstolen tillämpas 16 kap.

7, 9 och 10 §§, 11 § 3, 7, 9 och 10 §§, 11

andra och tredje styckena, § andra och tredje

12-- 14 §§, 15 § styckena, 12 och 13 §§,

andra stycket samt 16 § 14 § första, fjärde

motsvarande tillämpning. och femte styckena, 15 §

Beträffande skyldigheten andra stycket samt 16 §.

att svara för kostnad i Dock skall 16 kap. 15 §

mål om andra stycket inte

inlösenersättning tillämpas när högsta

gäller dock bestämmelsen domstolen återförvisar

därom i 17 kap. 3 § mål till lägre rätt.

första stycket. Vidare

skall 16 kap. 15 § andra

stycket ej tillämpas när

högsta domstolen

återförvisar mål till

lägre rätt.

I mål som avses i 16 kap.

 14 § andra stycket

 gäller bestämmelserna i

 17 kap. 3 § andra stycket.

 Bevis genom syn på stället

får upptagas

i högsta

domstolen endast om synnerliga skäl föreligger.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 5 kap. 10, 12, 16 och 19 §§ i sin äldre

lydelse. I sådant fall skall 8 kap. 5 och 6 §§ fortfarande gälla,

medan 5 kap. 10 a, 10 b och 12 a §§ inte skall tillämpas. Om

en sakägare begär det, skall dock 5 kap. 12 och 16 §§

tillämpas i sin nya lydelse.

3. Överförs mark som enligt en före utgången av år 1978

fastställd och vid utgången av juni 1987 gällande stads- eller

byggnadsplan var avsedd för enskilt bebyggande och har

ansökan om fastighetsreglering gjorts före utgången av juni

1997, skall ersättningen enligt bestämmelserna i 5 kap., om

markens ägare begär det, bestämmas med hänsyn till de

planförhållanden som rådde vid utgången av juni 1987.

Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan

eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10) gäller som detaljplan.

4. Överförs mark som enligt en vid utgången av juni 1987

gällande stads- eller byggnadsplan var avsedd för annat än

enskilt bebyggande och har ansökan om fastighetsreglering

gjorts före utgången av juni 1991, skall ersättningen enligt

bestämmelserna i 5 kap., om markens ägare begär det,

bestämmas med hänsyn till de planförhållanden och de

ersättningsprinciper som gällde vid utgången av juni 1987.

Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan

eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10) gäller som detaljplan.

5. När ersättning enligt 5 kap. 10 a § andra stycket

bestäms för mark inom stads- eller byggnadsplan, skall

hänvisningen till 4 kap. expropriationslagen (1972:719)

såvitt gäller 4 kap. 3 § andra stycket i den lagen gälla det

styckets lydelse vid utgången av juni 1987.

6. Den äldre lydelsen av 5 kap. 15 § gäller fortfarande i

fråga om ränta för tid före ikraftträdandet. Har skyldighet

att utge ränta uppkommit före ikraftträdandet, gäller äldre

bestämmelser även för tiden därefter.

7. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 16 kap. 14 §, 17 kap. 3 § och 18 kap. 2

§ i sin äldre lydelse gälla.

1 Lagen omtryckt 1971:1035.

2 Senaste lydelse 1989:724.

3 Senaste lydelse 1990:1101.

4 Senaste lydelse 1977:362.

5 Senaste lydelse 1989:724.

6 Senaste lydelse 1990:1101.

7 Senaste lydelse 1989:724.

8 Senaste lydelse 1989:724.

9 Senaste lydelse 1983:658.

10 Senaste lydelse 1990:450.

11 Senaste lydelse 1987:124.

2 Förslag till

Lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

Härigenom föreskrivs i fråga om anläggningslagen

(1973:1149)

dels att 13, 18, 19, 21 och 33 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 13

a, 13 b, 13 c och 32 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 13 §

I fråga om ersättning I fråga om ersättning

för upplåtelse och för upplåtelse och

inlösen enligt 12 § inlösen enligt 12 §

äger 4 kap. gäller 5 kap. 10--12

expropriationslagen (1972:719) §§

motsvarande tillämpning. 4 fastighetsbildningslagen

kap. 3 § (1970:988). Därvid skall

expropriationslagen skall inlösen inte anses som ett

härvid tillämpas i sådant

fråga om värdeökning tvångsförvärv som

som ägt rum under tiden avses i 5 kap. 10 a § andra

från dagen tio år stycket

före det fastighetsbildningslagen.

anläggningsförrättningen

påkallades.

 Är innehavare av

rättighet, som minskar

fastighets värde,

berättigad till

ersättning, skall det

värde som tillgodoräknas

fastighetens ägare minskas

med belopp motsvarande den

värdeminskning för

fastigheten som rättigheten

inneburit. Om det värde som

skall tillgodoräknas

fastighetens ägare ej kan

minskas utan att skada

uppkommer för innehavare av

fordran med bättre rätt,

minskas i stället

ersättningen till

rättighetshavaren med

motsvarande belopp.

 13 a §

 Ersättning enligt 13 §

 skall bestämmas i pengar

 att utbetalas på en

 gång. Efter särskilt

 yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten,

 om det är lämpligt,

 hänvisa sakägare att vid

 särskild förrättning

 föra talan om sådan

 ersättning för skada och

 intrång som är svår

 att uppskatta i samband med

 anläggningsförrättningen.

 Ansökan om särskild

 förrättning skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer.

Avser förrättningen en

 fastighet som svarar för en

 fordran, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta enligt första

 stycket endast om

 fordringshavarna medger det.

 Besväras fastigheten av en

 gemensam inteckning, fordras

 dessutom de medgivanden

 från fastighetsägare och

 fordringshavare som

 föreskrivs för

 relaxation i 22 kap. 11 §

 jordabalken. Om beslutet är

 väsentligen utan betydelse

 för någon

 rättsägare, krävs

 dock inte något medgivande

 av denne.

13 b §

 Denna lag är inte

 tillämplig i fråga om

 ersättning för skada

 eller intrång som uppkommer

 efter förrättningen och

 som inte har kunnat

 förutses vid denna.

13 c §

 Om det är lämpligt och

 berörda sakägare medger

 det, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 vid förrättningen

 även pröva ett av en

 sakägare framställt

 yrkande om ersättning som

 har samband med

 förrättningen men rör

 rättsförhållande som

 inte skall prövas enligt

 denna lag.

Vid handläggning av

 frågor som avses i

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 5 kap. 12

 c § andra stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

18 §1

Rätt att påkalla Rätt att begära

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillkommer ägaren av lag har

fastighet, som avses skola

deltaga i anläggningen 1. ägaren av en fastighet

eller som enligt en detaljplan som skall delta i

helt eller till viss del skall anläggningen,

användas till allmän

plats för vilken kommunen 2. ägaren av en fastighet

inte är huvudman. Rätt som enligt en detaljplan helt

att påkalla eller till viss del skall

förrättning tillkommer användas för allmän

också kommunen och plats för vilken kommunen

hyresgästorganisation. En inte är huvudman eller

samfällighetsförening för trafikanläggning som

får, efter beslut av är gemensam för flera

föreningsstämman, fastigheter,

påkalla en

förrättning som angår 3. kommunen,

gemensamhetsanläggning

under föreningens 4. hyresgästorganisation.

förvaltning.

En samfällighetsförening

 får, efter beslut av

 föreningsstämman,

 begära en förrättning

 som angår

 gemensamhetsanläggning

 under föreningens

 förvaltning.

 Länsstyrelsen kan

Länsstyrelsen kan begära

påkalla förrättning förrättning för

för inrättande av inrättande av anläggning

anläggning som styrelsen som styrelsen finner vara av

finner vara av större större betydelse från

betydelse från allmän allmän synpunkt.

synpunkt.

 Vid expropriation eller

Vid expropriation eller

liknande liknande

tvångsförvärv får tvångsförvärv får

förvärvaren påkalla förvärvaren begära

förrättning för förrättning för

inrättande av sådan inrättande av sådan

anläggning varigenom anläggning varigenom

olägenhet av olägenhet av

förvärvet kan förvärvet kan

undanröjas, minskas eller undanröjas, minskas eller

förebyggas. förebyggas.

 Om rätt för

 Om rätt för

väghållare att väghållare att begära

påkalla förrättning förrättning enligt denna

enligt denna lag finns lag finns bestämmelser i 20

bestämmelser i 20 a § a § och 25 § tredje

och 25 § tredje stycket stycket väglagen

väglagen (1971:948). (1971:948).

 En samfällighetsförening som

förvaltar

en

exploateringssamfällighet enligt lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan får begära förrättning enligt denna

lag, om åtgärden syftar till att genomföra sådan samverkan.

19 §2

I fråga om I fråga om

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillämpas 4 kap. 1 -- lag tillämpas 4 kap. 1 --

24 och 27 -- 40 §§ 24 och 27 -- 40 §§ samt

fastighetsbildningslagen 6 kap. 6 och 7 §§

(1970:988). fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

 Har hyresgästorganisation

påkallat

förrättningen eller

kan den eljest beröra hyresgästers rätt, skall

fastighetsbildningsmyndigheten underrätta organisationen

om tid och plats för sammanträde eller, i fall som avses i 4

kap. 15 § fastighetsbildningslagen, om förrättningen innan

denna avslutas.

21 §3

Fastighetsbildningsmyndigheten skall utreda

förutsättningarna för anläggningen och ombesörja

behövliga tekniska arbeten och värderingar. Härvid bör

rådplägning ske med sakägarna. Vid behov skall samråd ske

med de myndigheter som beröres av anläggningen.

Har förrättningen Har förrättningen

påkallats endast av begärts endast av ägaren

ägaren av fastighet, som av fastighet, som finnes ej

finnes ej kunna tilläggas kunna tilläggas rätt att

rätt att deltaga i delta i anläggningen och

anläggningen och som inte som inte heller helt eller

heller helt eller till viss till viss del skall

del skall användas till användas till allmän

allmän plats som avses i 18 plats eller

§ första stycket, trafikanläggning, som avses

föreligger hinder mot att i 18 § första stycket,

inrätta anläggningen. föreligger hinder mot att

 inrätta anläggningen.

32 a §

Fastighetsbildningsmyndighetens

 beslut att med stöd av

 bestämmelserna i denna lag

 förplikta någon att

 lämna ersättning till en

 sakägare får

 verkställas enligt

 utsökningsbalkens

 bestämmelser.

Vägrar någon utan

 skäl att avträda mark

 eller byggnad i rätt tid,

 har tillträdaren rätt

 att få handräckning av

 kronofogdemyndigheten för

 att komma i besittning av

 egendomen.

33 §

Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann

laga kraft ersättning enligt 13 § ej till fullo betalats i

föreskriven ordning och ej heller någon som i beslutet

tillerkänts sådan ersättning begärt verkställighet av beslutet

i denna del, är anläggningsbeslutet förfallet.

Anläggningsbeslutet är även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som bestämts i beslutet.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav

inlösas, gäller beslutet i denna del utan hinder av

bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får

fastighetsbildningsmyndigheten besluta om förlängning av

tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att

anläggningsbeslutet förfallit enligt denna paragraf.

 Bestämmelserna i första

 stycket första meningen

 gäller inte ersättning

 som fastställts vid

 särskild förrättning

 enligt 13 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 13 och 33 §§ i sin äldre lydelse. I

sådant fall skall 13 a § inte tillämpas.

1 Senaste lydelse 1989:726.

2 Senaste lydelse 1989:726.

3 Senaste lydelse 1987:126.

3 Förslag till

 Lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Härigenom föreskrivs i fråga om ledningsrättslagen

(1973:1144)

dels att 2, 16, 29 och 31 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 13

a, 13 b, 13 c och 30 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §

Lagen gäller för ledningar av följande slag,

1. allmän teleledning samt annan allmän

svagströmsledning för signalering, fjärrmanövrering,

dataöverföring eller liknande ändamål,

2. elektrisk starkströmsledning för vilken koncession

fordras eller som ingår i telekommunikationssystem,

3. vatten- eller avloppsledning som

a) ingår i allmän va-anläggning,

b) förser samhälle med vatten eller därifrån bortför

avloppsvatten eller annan orenlighet,

c) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

d) medför endast ringa d) medför endast ringa

intrång i jämförelse intrång i jämförelse

med nyttan, med nyttan och inte

 tillgodoser endast en enstaka

 fastighets husbehov,

4. ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas eller

annan råvara eller produkt transporteras från

produktionsställe, upplag eller lastplats och som

a) tillgodoser ett allmänt behov,

b) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

c) medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan.

Lagen gäller ej om utrymme för ledning kan upplåtas

med stöd av anläggningslagen (1973:1149).

13 a §

 Ersättning enligt 13 §

 skall bestämmas i pengar

 att utbetalas på en

 gång. Efter särskilt

 yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten,

 om det är lämpligt,

 hänvisa sakägare att vid

 särskild förrättning

 föra talan om sådan

 ersättning för skada och

 intrång som är svår

 att uppskatta i samband med

 ledningsrättsförrättningen.

 Ansökan om särskild

 förrättning skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer.

Avser förrättningen en

 fastighet som svarar för en

 fordran, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta enligt första

 stycket endast om

 fordringshavarna medger det.

 Besväras fastigheten av en

 gemensam inteckning, fordras

 dessutom de medgivanden

 från fastighetsägare och

 fordringshavare som

 föreskrivs för

 relaxation i 22 kap. 11 §

 jordabalken. Om beslutet är

 väsentligen utan betydelse

 för någon

 rättsägare, krävs

 dock inte något medgivande

 av denne.

13 b §

 Denna lag är inte

 tillämplig i fråga om

 ersättning för skada

 eller intrång som uppkommer

 efter förrättningen och

 som inte har kunnat

 förutses vid denna.

13 c §

 Om det är lämpligt och

 berörda sakägare medger

 det, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 vid förrättningen

 även pröva ett av en

 sakägare framställt

 yrkande om ersättning som

 har samband med

 förrättningen men rör

 ett rättsförhållande

 som inte skall prövas

 enligt denna lag.

Vid handläggning av

 frågor som avses i

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 5 kap. 12

 c § andra stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

16 §1

I fråga om I fråga om

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillämpas 4 kap. 1--24, lag tillämpas 4 kap. 1--24,

27--35 och 37--40 §§ 27--35 och 37--40 §§

fastighetsbildningslagen samt 6 kap. 6 och 7 §§

(1970:988). fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

 Avser förrättning endast att

inskrivet

servitut eller

inskriven nyttjanderätt avseende rätt att framdraga och

bibehålla ledning skall förändras till ledningsrätt, skall dock

sammanträde med sakägarna hållas bara om särskilda skäl

talar för det. Vid sådan förrättning behöver ärendet inte

hänskjutas enligt 21 § till den eller de kommunala nämnder

som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet.

Vid förrättning som avses i andra stycket får inskrivet

servitut avseende rätt att framdraga och bibehålla ledning,

som utgör tillbehör till annan fastighet eller annan inskriven

tomträtt än den där ledningen finns, förändras till

ledningsrätt endast om därvid förordnas att ledningsrätten

skall höra till den fastighet eller tomträtt till vilken

ledningen hör.

Svarar fastighet för fordran, får inskrivet servitut eller

inskriven nyttjanderätt förändras till ledningsrätt endast om

sådana medgivanden som avses i 14 § andra stycket

föreligger. Medgivande av rättsägare behövs dock ej, om

förändringen är väsentligen utan betydelse för honom.

29 §

Bestämmelserna i 16--18 Bestämmelserna i 16--18

kap. fastighetsbildningslagen kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om (1970:988) om

rättegången i rättegången i

fastighetsbildningsmål fastighetsbildningsmål

äger motsvarande tillämpas på mål som

tillämpning på mål fullföljts enligt 28 §.

som fullföljts enligt 28 I fråga om

§. I fråga om rättegångskostnad i

rättegångskostnad i ledningsrättsmål skall

ledningsrättsmål skall därvid tillämpas vad som

därvid tillämpas vad som gäller i fråga om

enligt 16 kap. 14 §, 17 sådana mål som avses i

kap. 3 § och 18 kap. 2 § 16 kap. 14 § andra stycket

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen.

gäller i mål om Rör talan förrättning

inlösenersättning. som avses i 33 §

Rör talan förrättning tillämpas dock vad som

som avses i 33 § gäller om

tillämpas dock vad som rättegångskostnader i

enligt nämnda paragrafer i fastighetsbildningsmål i

fastighetsbildningslagen allmänhet.

gäller för

fastighetsbildningsmål i 30 a §

allmänhet.

Fastighetsbildningsmyndighetens

 beslut att med stöd av

 bestämmelserna i denna lag

 förplikta någon att

 lämna ersättning till en

 sakägare får

 verkställas enligt

 utsökningsbalkens

 bestämmelser.

Vägrar någon utan

 skäl att avträda mark

 eller byggnad i rätt tid,

 har tillträdaren rätt

 att få handräckning av

 kronofogdemyndigheten för

 att komma i besittning av

 egendomen.

31 §

Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann

laga kraft ersättning enligt 13 § ej till fullo erlagts i

föreskriven ordning och ej heller någon som i beslutet

tillerkänts sådan ersättning begärt verkställighet av beslutet

i denna del, är ledningsbeslutet förfallet. Ledningsbeslutet

är även förfallet, om ledningen ej kommit till stånd inom

den tid som bestämts i beslutet.

Skall enligt ledningsbeslutet fastighet eller del därav

inlösas, gäller beslutet i denna del utan hinder av

bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får

fastighetsbildningsmyndigheten besluta om förlängning av

tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att

ledningsbeslutet förfallit enligt denna paragraf.

 Bestämmelserna i första

 stycket första meningen

 gäller inte ersättning

 som fastställts vid

 särskild förrättning

 enligt 13 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 31 § i sin äldre lydelse. I sådant fall

skall 13 a § inte tillämpas.

3. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 29 § i sin äldre lydelse gälla.

1 Senaste lydelse 1991:1700.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan

Härigenom föreskrivs att 16 och 34 §§ lagen (1987:11)

om exploateringssamverkan skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 §

Vid en Vid en

exploateringsförrättning exploateringsförrättning

skall fastighetsreglering inom skall fastighetsreglering

inom

samverkansområdet ske i den samverkansområdet ske i den

utsträckning som krävs utsträckning som krävs

för att genomföra för att genomföra

exploateringen. I fråga om exploateringen. I fråga om

sådan fastighetsreglering sådan fastighetsreglering

gäller bestämmelserna i gäller bestämmelserna i

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

(1970:988). I stället (1970:988). I stället

för 5 kap. 4 och 5 för 5 kap. 4 och 5

§§, 7 § första och §§, 7 § första och

andra styckena, 8--13 och 18 andra styckena, 8--12, 13 och

§§ samt 8 kap. 1--6 18 §§ samt 8 kap. 1--4

§§ §§

fastighetsbildningslagen skall fastighetsbildningslagen

skall

dock gälla 11, 15 och dock gälla 11, 15 och

17--23 §§ denna lag. 17--23 §§ denna lag.

Innebär överenskommelse Innebär överenskommelse

enligt 23 § att en enligt 23 § att en

fastighet tilldelas fastighet tilldelas

avsevärt mera mark än avsevärt mera mark än

som följer av 11 § andra som följer av 11 § andra

stycket eller 18 §, skall 5 stycket eller 18 §, skall 5

kap. 20 § kap. 20 §

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

tillämpas. Vid tillämpas. Vid

fastighetsregleringen skall fastighetsregleringen skall

bestämmelsen i 4 § denna bestämmelsen i 4 § denna

lag tillämpas. lag tillämpas.

 Fastighetsreglering enligt

denna lag får

 ej ske innan

exploateringsbeslutet enligt 13 § har vunnit laga kraft.

Förrättningar enligt denna lag har företräde framför

annan fastighetsbildningsförrättning inom

samverkansområdet som berör exploateringen.

34 §

Bestämmelserna i 16--18 Bestämmelserna i 16--18

kap. fastighetsbildningslagen kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om (1970:988) om

rättegången i rättegången i

fastighetsbildningsmål fastighetsbildningsmål

skall tillämpas på skall tillämpas på

mål som fullföljs enligt mål som fullföljs enligt

33 §. Därvid skall i 33 §. Därvid skall i

fråga om ersättning med fråga om ersättning med

anledning av anledning av

fastighetsreglering enligt 19 fastighetsreglering enligt 19

eller 20 § gälla vad som eller 20 § gälla vad som

föreskrivs beträffande föreskrivs beträffande

mål om sådana mål som avses i

inlösenersättning. 16 kap. 14 § andra stycket

 fastighetsbildningslagen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 34 § i sin äldre lydelse gälla.

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:990) om förmånsrätt för

fordran på grund av fastighetsbildning

Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1970:990) om

förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

Har vid förrättning Har vid förrättning

enligt enligt

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

(1970:988) eller lagen (1970:988) eller lagen

(1987:11) om (1987:11) om

exploateringssamverkan exploateringssamverkan

bestämts att ägare av bestämts att ägare eller

fastighet skall utge tidigare ägare av fastighet

ersättning till annan skall utge ersättning till

sakägare och har fordran annan sakägare och har

på ersättning icke fordran på ersättning

förfallit till betalning icke förfallit till

tidigare än ett år betalning tidigare än ett

före utmätning eller år före utmätning

konkursansökan, skall med eller konkursansökan, skall

fordringen följa med fordringen följa

förmånsrätt enligt 6 förmånsrätt enligt 6

§ 1 § 1

förmånsrättslagen förmånsrättslagen

(1970:979). (1970:979).

 Samma förmånsrätt tillkommer

fordran på

ersättning i

pengar enligt 5 kap. 31 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen för skog som ej kunnat uttagas

inom föreskriven tid.

2 §

Angående skyldighet för Angående skyldighet för

ägare av fastighet att utge ägare eller tidigare

ersättning som avses i 1 ägare av fastighet att utge

§ första stycket samt ersättning som avses i 1

angående rätt enligt 5 § första stycket samt

kap. 31 § tredje stycket angående rätt enligt 5

fastighetsbildningslagen kap. 31 § tredje stycket

(1970:988) att uttaga skog fastighetsbildningslagen

skall anteckning göras i (1970:988) att uttaga skog

fastighetsboken när skall anteckning göras i

beslutet vunnit laga kraft. fastighetsboken när

 beslutet vunnit laga kraft.

 Uppgår det sammanlagda

kapitalbeloppet

av de

ersättningar för vilka fastighet svarar enligt 1 § första stycket

icke till ettusen kronor, skall anteckning dock ej ske.

 Bestämmelsen i första

 stycket tillämpas även

 på beslut enligt 5 kap. 12

 a § första stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

1 Senaste lydelse 1987:130.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2

april 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet Laurén

1 Inledning

År 1979 tillkallade regeringen särskilda sakkunniga för

att se över fastighetsbildningslagstiftningen. De sakkunniga

antog namnet fastighetsbildningsutredningen (Ju 1979:11).

Utredningen har avlämnat fyra betänkanden,

Fastighetbildning 1, Avveckling av samfällda vägar och

diken (SOU 1983:37), Fastighetsbildning 2,

Ersättningsfrågor (SOU 1983:38), Fastighetsbildning 3,

Plangenomförande genom inlösenförrättning (SOU

1984:72) och Fastighetsbildning 4, Förrättningsförfarande

och boendeinflytande m.m. (SOU 1986:29). Betänkandena

1 och 4 har redan behandlats i annat sammanhang (se prop.

1988/89:77, BoU11, rskr. 255 och SFS 1989:724).

Jag ämnar nu ta upp de lagstiftningsfrågor som

utredningen har behandlat i betänkandena 2 och 3. I

anslutning härtill kommer jag även att behandla vissa

förslag som har utarbetats inom justitiedepartementet och

redovisats i promemorian (Ds 1988:41) ''''''''Ersättning vid

fastighetsreglering m m'''''''' samt förslag som lantmäteriverket

har lagt fram i sin rapport (1988:28) ''''''''Markåtkomst och

ersättning''''''''. Promemorian berör samma frågor som

utredningen har behandlat i betänkandet 2, medan

rapporten tar upp en del frågor som har behandlats i

betänkandet 3. Slutligen kommer jag också att ta upp de

förslag om ändringar i 4 kap. expropriationslagen

(1972:719) som har lagts fram i en inom

bostadsdepartementet utarbetad promemoria (Ds Bo

1984:2) ''''''''Expropriationsersättning'''''''' och som inte har

behandlats i propositionen med följdlagstiftning till plan-

och bygglagen (se prop. 1985/86:90 s.97). Såväl

utredningens betänkanden som de båda promemoriorna

och lantmäteriverkets rapport har remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels

sammanfattningen i utredningens betänkanden 2 och 3 som

 bilagorna 1 och 2 , dels sammanfattningen och

lagförslagen i promemorian Ds 1988:41 som bilagorna 3

och 4 , dels sammanfattningen i promemorian Ds Bo

1984:2 som bilaga 5, dels lantmäteriverkets

sammanfattning och lagförslag i rapporten Markåtkomst

och ersättning som bilagorna 6 och 7 samt dels

förteckningar över remissinstanserna som bilagorna 8 --

11.

Sammanställningar av remissyttrandena har gjorts inom

bostadsdepartementet såvitt gäller promemorian 1984:2

(Dnr R 2450-83) och inom justitiedepartementet såvitt

gäller betänkandena, promemorian 1988:41 och

lantmäteriverkets rapport (Dnr 2583-83, 2474-83, 88-2412

och 89-642). Sammanställningarna finns tillgängliga i

lagstiftningsärendet.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 mars 1992 att inhämta

lagrådets yttrande över de lagförslag som har utarbetats

inom justitiedepartementet på grundval av tidigare förslag.

Lagrådsremissens lagförslag och lagrådets yttrande bör

fogas till protokollet i detta ärende som bilagorna 12 och 13.

Lagrådet har lämnat lagförslagen utan erinran.

I förhållande till lagrådsremissen har några redaktionella

ändringar gjorts i lagtexten.

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna överväganden

2.1.1 Markåtkomst genom förrättning

Fastighetsbildningslagen (1970:988) innehåller regler om

förutsättningarna för ändringar i fastighetsindelningen.

Fastighetsbildning sker genom fastighetsreglering, om den

avser ombildning av fastigheter, och som avstyckning,

klyvning eller sammanläggning, om den avser nybildning av

fastighet. Genom fastighetsreglering kan vidare servitut

bildas, ändras eller upphävas. För särskilda fall av

fastighetsreglering finns regler om inlösen i 8 kap.

fastighetsbildningslagen.

En fastighetsbildningsåtgärd berör ofta såväl allmänna

som enskilda intressen. Regelsystemet i

fastighetsbildningslagen bygger på principen att

fastighetsbildningen är en enskild angelägenhet. Det

allmännas inflytande är emellertid i vissa lägen mycket

starkt. Fastighetsregleringsinstitutet har förbundits med

vissa tvångsmoment som innebär att ägaren är skyldig att

under vissa förutsättningar tåla att hans fastighet ändras i

fråga om storlek och ägoanordning m.m.

Fastighetsbildningsfrågor handläggs av särskilda

fastighetsbildningsmyndigheter och prövas vid s.k.

förrättning. Vid förrättningen utgörs

fastighetsbildningsmyndigheten av en

förrättningslantmätare och i vissa fall två lekmän, s.k. gode

män. Förfarandet bygger på principen om officialprövning.

Detta innebär att fastighetsbildningsmyndigheten har att på

eget initiativ ta fram den utredning, t.ex.

värderingsutlåtanden, som behövs för åtgärdens

genomförande. Fastighetsbildningsmyndigheten har att se

till samtliga sakägares intressen. Myndigheten skall också

för sakägarna klargöra innebörden av vidtagna och

planerade åtgärder. Som regel ingår det i förrättningen att

det hålls ett sammanträde med sakägarna. Vid ett sådant

sammanträde har sakägarna rätt att yttra sig och får också

presentera egen utredning. Möjligheterna att förebringa

utredning vid en förrättning är dock inte lika stora som i ett

domstolsförfarande. Exempelvis saknar

fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att hålla

vittnesförhör.

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut kan överklagas

till fastighetsdomstolen. Prövningen i fastighetsdomstolen

sker som regel efter huvudförhandling.

Fastighetsdomstolens utslag kan i sin tur överklagas till

hovrätten och vidare till högsta domstolen.

Vid sidan av fastighetsbildningslagen finns andra lagar

som reglerar formerna för ianspråktagande av mark för

skilda ändamål. Hit hör anläggningslagen (1973:1149), som

innehåller bestämmelser om upplåtelse och inlösen av mark

för gemensamhetsanläggningars behov. Hit hör även

ledningsrättslagen (1973:1144), enligt vilken mark kan tas i

anspråk för vissa slag av ledningar. Såväl anläggningsfrågor

som ledningsrättsfrågor prövas av

fastighetsbildningsmyndigheten vid ett

förrättningsförfarande som i huvudsak överensstämmer

med vad som gäller enligt fastighetsbildningslagen.

Mark kan även tas i anspråk genom inlösen enligt plan-

och bygglagen (1987:10) samt genom expropriation enligt

expropriationslagen (1972:719). Vid sådant

ianspråktagande tillämpas andra förfaranderegler. Någon

förrättning inför fastighetsbildningsmyndigheten

förekommer inte. Frågor om inlösen enligt plan- och

bygglagen prövas i stället direkt av fastighetsdomstolen.

Frågor om tillstånd till expropriation handläggs av

regeringen eller i vissa fall av länsstyrelsen, medan frågor

om expropriationsersättning prövas av

fastighetsdomstolen.

De nu berörda lagarna överlappar i viss utsträckning

varandra. Detta gäller bl. a. beträffande sådan överföring

av mark som är nödvändig för att genomföra kommunala

planer, exempelvis mark som enligt planen skall användas

för gatumark. Sådan marköverföring kan ske enligt

bestämmelserna om inlösen i plan- och bygglagen. Redan

vid fastighetsbildningslagens tillkomst förutsattes

emellertid att även fastighetsreglering skulle kunna komma

till användning för marköverföring som behövs för att

genomföra kommunala planer. Så har också skett i mycket

stor utsträckning. I vissa situationer är dock

fastighetsreglering inte någon användbar metod för

plangenomförande. Det kan bero på särskilda

bestämmelser i fastighetsbildningslagen, som inskränker

möjligheterna att genomföra fastighetsreglering. Det har

hävdats att de hinder som idag finns mot att genomföra

kommunala planer med hjälp av fastighetsreglering bör

undanröjas. Det brukar därvid särskilt framhållas att

förfarandet vid fastighetsreglering är enklare, smidigare och

billigare än det domstolsförfarande som byggnads- och

expropriationslagstiftningen förutsätter.

Fastighetsbildningsutredningen har i betänkandet 3 lagt

fram förslag som syftar till att vidga möjligheterna att ta

mark i anspråk genom förrättningsbeslut. Utredningen har

sålunda föreslagit att frågor om kommunal inlösen enligt

vissa bestämmelser i byggnadslagen (1947:385) skall prövas

vid en av fastighetsbildningsmyndigheten handlagd

förrättning (inlösenförrättning), vilken skall regleras i en

särskild lag. Beträffande förfarandet vid sådan förrättning

skall enligt förslaget bestämmelserna i

fastighetsbildningslagen tillämpas utom i några avseenden

där särskilda förfaranderegler föreslås, såsom exempelvis

ifråga om kostnadsersättning. Byggnadslagen har numera

ersatts av plan- och bygglagen.

Förslaget om en särskild lag om inlösenförrättning har

avstyrkts av flertalet remissinstanser. Till de avstyrkande

instanserna hör hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms

tingsrätt, Svenska kommunförbundet, samtliga kommuner

som yttrat sig, Sveriges advokatsamfund och Sveriges

fastighetsägareförbund. Förslaget har tillstyrkts av bl.a.

lantmäteriverket, Lantbrukarnas Riksförbund och några

länsstyrelser.

För egen del vill jag först peka på vissa undersökningar

som redovisas i betänkandet 3 (s. 53--56) och som visar bl.a.

följande. Det sker årligen cirka 3.000 fastighetsregleringar

inom plan medan antalet fall av inlösen enligt

byggnadslagstiftningen endast uppgår till omkring 25.

Besvär över fastighetsbildningsmyndighetens

ersättningsbeslut är mycket sällsynta. Detta får ses mot

bakgrund av att parterna som regel är överens om

ersättningen när regleringen begärs. Även i inlösenmål

kommer parterna i stor utsträckning överens om

ersättningen. Endast omkring 25 procent av målen prövas i

sak av fastighetsdomstolen. De sakprövade målen

överklagas i mycket stor utsträckning till hovrätten.

Fastighetsregleringsinstitutet utnyttjas således redan nu

i det allt övervägande antalet plangenomförandefall. Att

domstolsprövning sker är förhållandevis sällsynt. I fall då

sådan prövning sker kan det enligt min uppfattning i vissa

fall vara en fördel ur kostnadssynpunkt att

förrättningsformen inte används utan att prövningen börjar

i domstol.

Förslaget att ta bort möjligheten att begära inlösen

direkt vid domstol är alltså inte invändningsfritt. Jag befarar

vidare att den föreslagna lagen om inlösenförrättning skulle

komplicera handläggningen vid fall av plangenomförande

som idag genomförs mycket smidigt med det nuvarande

systemet. Mot bakgrund härav ansluter jag mig till flertalet

remissinstansers uppfattning att utredningens förslag till lag

om inlösenförrättning inte bör läggas till grund för

lagstiftning.

Lantmäteriverket har i sin rapport lämnat några mindre

långtgående förslag som syftar till att underlätta

plangenomförande inom ramen för

fastighetsregleringsinstitutet. Samtidigt har verket pekat på

möjligheten att använda förrättningsförfarandet som medel

för att fastställa den ersättning som en fastighetsägare kan

vara berättigad till på grund av kommunala planbeslut och

som annars skulle ha bestämts enligt plan- och bygglagens

regler. Bl.a. i avsikt att underlätta användandet av

förrättningsförfarandet för detta ändamål har

lantmäteriverket föreslagit vissa ändringar i

fastighetsbildningslagen, anläggningslagen och

ledningsrättslagen.

Det mest betydelsefulla av lantmäteriverkets förslag

innebär att sådan marköverföring som skulle kunna komma

till stånd genom inlösen

enligt 6 kap. 17 § plan- och bygglagen -- dvs. vissa slag av

marköverföring till kommun -- skall få ske genom

fastighetsreglering utan hinder av de särskilda

begränsningar som gäller enligt fastighetsbildningslagen.

Lantmäteriverkets övriga förslag i denna del syftar till att

göra det lättare för den enskilde att i vissa fall initiera ett

förrättningsförfarande. Enligt min uppfattning bör

förslagen i sina huvudsakliga delar genomföras. Jag

kommer att redovisa skälen för min uppfattning i avsnitt

2.2.

2.1.2 Ersättning vid fastighetsreglering m.m.

En fastighetsreglering innebär typiskt sett att mark

överförs mellan fastigheter. För skillnaden mellan vad

fastigheten tar emot resp. avstår i detta hänseende skall det

betalas ersättning i pengar.

Fastighetsbildningslagens ersättningsregler anknyter till

det förhållandet att det -- för att fastighetsreglering skall få

ske -- totalt sett alltid skall uppkomma en förbättring för de

fastigheter som är berörda av en sådan reglering. Reglerna

innebär att fastighetsägarna skall dela på denna

regleringsvinst. Detta kan i ett enskilt fall exempelvis leda

till att ägaren till en fastighet som avstår från ett

markområde kompenseras med ett belopp som är större än

som strängt taget föranleds av de skador som regleringen

för med sig. Skälet till detta är då att det överförda området

är särskilt värdefullt för grannfastigheten.

Ersättningsreglerna i expropriationslagen är uppbyggda

på ett annat sätt med en mera skadeståndsrättslig

inriktning. Vad som ersätts är den minskning i sakägarens

förmögenhet som uppkommer genom expropriationen.

Expropriationslagens ersättningsregler tillämpas också vid

inlösen enligt plan- och bygglagen och i fråga om ersättning

enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen.

Enligt fastighetsbildningsutredningen behövs en bättre

samordning mellan ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen och i expropriationslagen. Denna

uppfattning, som framförs också i 1988 års promemoria,

delas i allmänhet av remissinstanserna. Jag har för egen del

inte någon annan uppfattning. Bl.a. är det en brist att

reglerna i fastighetsbildningslagen inte innehåller någon

motsvarighet till expropriationslagens regel om ersättning

för s.k. företagsskada och att fastighetsbildningslagens

regler om ersättning för s.k. personlig skada ger mindre

möjligheter till ersättning än motsvarande regler i

expropriationslagen om ersättning för övrig skada. Som ett

ytterligare skäl för en översyn av reglerna kan anföras att de

principer som ligger till grund för

ersättningsbestämmelserna bör komma till bättre uttryck i

lagtexten än vad som för närvarande är fallet.

Jag förordar följaktligen att det vidtas

lagstiftningsåtgärder för att knyta ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen närmare till motsvarande regler i

expropriationslagen.

Kommunförbundet och advokatsamfundet har i sina

remissyttranden över 1988 års promemoria pekat på att det

råder ett samband mellan fastighetsbildningslagens

ersättningsregler och reglerna om sakägarens ställning vid

förrättningen. Enligt deras uppfattning bör

fastighetsbildningslagens ersättningsregler inte ändras

innan man tar slutlig ställning till frågan om vad som bör

gälla om den enskildes rätt till ersättning för kostnader

under förrättningen. Den frågan behandlas i detta

lagstiftningsärende och jag har beaktat den vid mina

överväganden om hur ersättningsreglerna bör utformas.

Dessa överväganden skall jag redovisa i avsnitt 2.3.

2.1.3 Sakägares ställning vid förrättning m.m.

Det har i olika sammanhang hävdats att den enskilde

sakägaren har en alltför svag ställning vid en förrättning, i

synnerhet om den andra parten är en kommun eller något

annat resursstarkt organ. Den nuvarande lagstiftningen ger

inte den enskilde sakägaren någon rätt till ersättning för

egna ombuds- och utredningskostnader vid förrättning. När

motparten företräder ett allmänt intresse har den enskilde

sakägaren inte heller någon obetingad rätt till ersättning för

rättegångskostnader som uppkommer efter överklagande

till fastighetsdomstolen av ett fastighetsbildningsbeslut.

Denna ordning har kritiserats. Det har gjorts jämförelser

med expropriations- och byggnadslagstiftningen, där den

enskilde sakägaren normalt har rätt till ersättning för sina

kostnader vid fastighetsdomstolen. Både

fastighetsbildningsutredningen och lantmäteriverket har

lagt fram förslag som innebär att den enskilde sakägaren i

vissa fall skall kunna få ersättning för kostnader vid

förrättningen och vid rättegången i fastighetsdomstolen.

För egen del kan jag inte tillstyrka förslagen om ersättning

för kostnader vid förrättning. Däremot delar jag

uppfattningen att den enskilde sakägaren bör få vidgade

möjligheter att erhålla ersättning för rättegångskostnader.

Till dessa frågor återkommer jag i avsnitt 2.4.

Lantmäteriverket har lagt fram två andra förslag som

också syftar till att minska skillnaderna mellan

förrättningsförfarandet och förfarandet enligt byggnads-

och expropriationslagstiftningen. Det ena förslaget berör

möjligheten att skjuta upp prövningen av sådana frågor,

som inte lämpligen kan avgöras vid tiden för förrättningen.

Det andra förslaget gäller fastighetsbildningsmyndighetens

möjligheter att pröva frågor som inte skall bedömas enligt

den för förrättningen gällande lagstiftningen. Förslagen bör

enligt min mening läggas till grund för lagstiftning.

Detsamma gäller beträffande ett av lantmäteriverket

framställt förslag om att förenkla förfarandet vid

fastställande av ersättning i vissa fall samt om sakkunnigs

ställning och medverkan vid fastighetsbildningsförrättning.

Till alla dessa frågor skall jag återkomma i avsnitt 2.5.

2.2 Plangenomförande genom förrättning

2.2.1 Kommunens markåtkomst vid genomförande av

en plan

Mitt förslag : Om ett markområde enligt en

beslutad detaljplan skall användas för en allmän plats som

kommunen är huvudman för, skall området kunna

överföras till kommunen genom fastighetsreglering i större

utsträckning än vad som gäller för närvarande.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt förslag. Lantmäteriverkets förslag

innebär dock att möjligheterna att genomföra en

fastighetsreglering blir större även i vissa andra fall (se

rapporten s. 24--27).

Remissinstanserna: Det stora flertalet

remissinstanser har tillstyrkt lantmäteriverkets förslag eller

lämnat det utan erinran. Till dem som tillstyrkt förslaget hör

bl.a. hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt,

ett par kommuner, Lantbrukarnas Riksförbund, Sveriges

Lantmätareförening och Lantmäteriets

Civilingenjörsförening. Sveriges Advokatsamfund har

avstyrkt förslaget, medan Svenska kommunförbundet har

ställt sig tveksamt till det. Kommunstyrelsen i Stockholms

kommun har uttalat att förslaget kan hota den enskildes

rätt.

Bakgrund: För att fastighetsreglering skall få ske

krävs dels att man uppnår en lämpligare fastighetsindelning

eller en mera ändamålsenlig markanvändning, dels att

fördelarna överväger kostnaderna och olägenheterna av

regleringen (se 5 kap. 4 § fastighetsbildningslagen). Om

dessa förutsättningar är uppfyllda, kan fastighetsreglering

ske även om berörda fastighetsägare motsätter sig åtgärden.

Det finns emellertid begränsningar i möjligheterna att

genomföra fastighetsreglering mot fastighetsägares eller

annan sakägares vilja (jfr 5 kap. 18 §

fastighetsbildningslagen). Vid fastighetsreglering skall

sålunda iakttas att varje däri ingående fastighet får en sådan

sammansättning och utformning att den inte blir mindre

lämplig än före regleringen för det ändamål som den skall

användas till. Fastigheten får inte heller förändras så att

dess graderingsvärde minskas väsentligt (se 5 kap. 8 §

fastighetsbildningslagen; ''''''''fastighetsskydd''''''''). Normalt får

fastighetsreglering inte heller ske så att mark tillsammans

med byggnad som finns på marken överförs till annan

fastighet (se 5 kap. 7 § fastighetsbildningslagen;

''''''''byggnadsskydd''''''''). Bestämmelserna fungerar som ett skydd

för den enskilde mot alltför ingripande

fastighetsregleringar. Vidare får mark där det finns elektrisk

starkströmsledning, för vilken koncession erfordras, inte

överföras, såvida inte ledningens ägare tillförsäkras rätt att

behålla ledningen på marken (se 5 kap. 7 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen). Det skydd, som dessa

bestämmelser ger, är emellertid inte absolut.

Fastighetsreglering kan i viss begränsad utsträckning ändå

ske genom bestämmelserna om inlösen i 8 kap.

fastighetsbildningslagen. Dessa bestämmelser är avsedda

att tillämpas vid sådana regleringar som syftar till en allmän

förbättring av fastighetsbeståndet (omarronderingar) eller

till att sammanföra områden som enligt fastighetsplan skall

bilda en enda fastighet.

Bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen gäller även vid marköverföring

som syftar till att genomföra en kommunal plan, t.ex.

gatumarksreglering. De begränsar således möjligheterna

att i sådana fall tillgripa fastighetsreglering.

Begränsningarna gäller också vid fastighetsreglering för

bildande eller upphävande av servitut.

När den avsedda marköverföringen omfattar mark som

enligt detaljplan är avsedd för annat än enskilt bebyggande

och fastighetsreglering inte kan komma till stånd på grund

av bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen, kan ett tvångsvis överförande av

marken i stället komma till stånd genom inlösen enligt 6

kap. 17 § plan- och bygglagen. Kommunen har rätt att lösa

mark, som enligt detaljplan skall användas för allmänna

platser som kommunen är huvudman för (se 6 kap. 17 §

första stycket plan- och bygglagen). Kommunen får också

lösa annan mark, som enligt planen skall användas för annat

än enskilt bebyggande, under förutsättning att markens

användning för avsett ändamål inte ändå kan anses

säkerställd (se 6 kap.17 § andra stycket plan- och

bygglagen).

Skälen för mitt förslag: För kommunen kan det

vara en nackdel att tvingas använda plan- och bygglagens

inlösenregler. Ett inlösenförfarande enligt plan- och

bygglagen är i flertalet fall långsammare och mera kostsamt

än förrättningsförfarandet enligt fastighetsbildningslagen.

Frågor om inlösen skall prövas av domstol. Kommunen får

därvid normalt bära såväl sina egna som motpartens

rättegångskostnader. Det kan inträffa att kommunen

gentemot en av flera fastighetsägare som berörs av samma

plan är tvingad att anhängiggöra talan om inlösen vid

domstol, medan fastighetsreglering kan genomföras

gentemot övriga. Det kan också inträffa att

marköverföringen visserligen i huvudsak kan komma till

stånd genom förrättning enligt anläggningslagen men i

någon mindre del -- där anläggningslagen inte är tillämplig

och hinder mot fastighetsreglering föreligger enligt 5 kap. 7

eller 8 § fastighetsbildningslagen -- måste ske genom inlösen

enligt plan- och bygglagen. Osäkerhet huruvida

fastighetsreglering är möjlig kan också leda till att

markåtkomstfrågan avgörs först efter två processer, den ena

rörande tillämpningen av 5 kap. 7 eller 8 §§

fastighetsbildningslagen och den andra rörande

ersättningsfrågan. Uppenbarligen kan sådana svårigheter

fördröja plangenomförandet. Ofta väljer kommunen i

stället att få till stånd fastighetsägarens medgivande till

fastighetsreglering genom att erbjuda en högre ersättning

än som måhända motiveras av en objektiv värdering av

fastigheten.

I det stora flertalet fall kommer parterna visserligen

överens och några problem uppstår inte eftersom

bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§ fastighetsbildningslagen

då inte utgör hinder mot fastighetsreglering. Likväl är de

olägenheter som jag nyss har beskrivit så stora att det för

övriga fall finns anledning att ändra lagen beträffande

situationer där fastighetsreglering används i

plangenomförande syfte.

Fastighetsreglering innehåller två olika moment. Det

ena är frågan om själva marköverföringens tillåtlighet och

omfattning. Det andra är frågan om den ersättning som

skall lämnas. Bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen tar primärt sikte på det första

momentet och kan föranleda att marköverföringen inte

anses tillåtlig. Visserligen torde bestämmelserna åberopas

främst då mera betydande värden berörs. Reglerna är

emellertid utformade så att de i det ena fallet kan förhindra

en liten marköverföring av obetydligt värde, medan de i ett

annat fall kan sakna verkan i fråga om en överföring av ett

mångdubbelt mera värdefullt område. Det första kan bli

fallet när den fastighet som berörs är mycket liten. Det

andra kan inträffa när en mycket stor fastighet måste avstå

från ett obebyggt område som har ett betydande omfång

men utgör en liten del av fastighetens totala areal. När 5

kap. 8 § fastighetsbildningslagen tillämpas, skall det

visserligen göras en helhetsbedömning, varvid bl.a.

verkningarna för de enskilda sakägarna skall beaktas.

Storleken av den ersättning som kan komma i fråga är

emellertid i sig utan avgörande betydelse. Bestämmelserna

är inte heller i första hand avsedda att begränsa

möjligheterna att genom fastighetsreglering pröva

omfattande och ekonomiskt betydelsefulla

ersättningfrågor. De syftar i stället till att skydda fastigheten

som sådan och byggnader som finns på den.

När det gäller fastighetsregleringar som sker för att till

kommunen överföra mark som enligt detaljplan skall

användas för allmän plats för vilken kommunen är

huvudman, är frågan om marköverföringens tillåtlighet och

omfattning i princip redan avgjord genom planen.

Fastighetsbildningsmyndigheten är bunden av planens

föreskrifter (se 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen). En

marköverföring kan under alla förhållanden komma till

stånd genom inlösen enligt plan- och bygglagen. De

intressen som 5 kap. 7 och 8 §§ fastighetsbildningslagen

skall tillgodose -- fastighetens fortsatta lämplighet och

byggnadernas bestånd -- kan således genombrytas och

kommunens rätt att få tillgång till marken är odiskutabel.

För fastighetsägaren, som ställs inför kommunens krav att

få tillgång till marken, är det i stället ersättningsfrågan som

är intressant.

Av det jag nu har sagt framgår att bestämmelserna i 5

kap. 7 och 8 §§ fastighetsbildningslagen inte i första hand

syftar till att skydda fastighetsägarens rätt till ersättning. I

rättspraxis har dock ersättningsfrågan vägts in vid

tillämpningen av 5 kap. 8 § fastighetsbildningslagen (jfr

NJA 1976 s. 139). Detta sammanhänger med att

ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen och plan- och

bygglagen hittills har varit utformade på olika sätt. Det har

bl.a. inneburit att fastighetsägaren inte har ansetts kunna få

ersättning för s.k. företagsskada vid fastighetsreglering.

Med företagsskada avses att restfastighetens

marknadsvärde minskas genom det företag, för vilket

regleringen sker. Fastighetsägaren har alltså haft ett direkt

intresse av att saken avgjorts genom inlösen enligt

byggnadslagstiftningen, eftersom detta har inneburit rätt till

ersättning även för företagsskada. Som jag strax skall

utveckla närmare (se avsnitt 2.3.2) bör emellertid för de fall

som nu diskuteras i fortsättningen samma ersättningsregler

gälla vare sig marköverföringen sker genom

fastighetsreglering eller genom inlösen enligt plan- och

bygglagen. För fastighetsägarens rätt till ersättning kommer

bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§ fastighetsbildningslagen

då inte att ha någon egentlig betydelse.

Bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§ framstår mot denna

bakgrund inte som ändamålsenliga i

plangenomförandefallen. Den mest påtagliga effekten av

bestämmelserna är att det i vissa fall är nödvändigt att föra

frågan om marköverföring m.m. till domstol. Det kan

visserligen hävdas att ett domstolsförfarande ger bättre

möjligheter för sakägarna att åberopa utredning och

överhuvudtaget utgör en garanti för att saken avgörs på ett

korrekt sätt. Advokatsamfundet har lämnat synpunkter av

detta slag och har hävdat att förslaget accentuerar

fastighetsbildningsmyndighetens expropriativa funktion.

Samfundet har samtidigt understrukit att expropriativa

förfaranden i allt väsentligt bör ligga på domstol.

För egen del anser jag emellertid att

förrättningsförfarandet i de fall som det här är fråga om ger

en godtagbar säkerhet för den enskilde.

Lantmäteriorganisationen har en betydande erfarenhet och

kompetens när det gäller prövning av ersättningsfrågor.

Sakägarna har dessutom möjlighet att få

fastighetsbildningsmyndighetens beslut överprövade i

fastighetsdomstolen. De kan därvid åberopa ytterligare

utredning. Någon avgörande skillnad från

rättssäkerhetssynpunkt kommer därför inte att föreligga

vare sig marköverföringen sker i form av fastighetsreglering

eller inlösen. Detta gäller i synnerhet med hänsyn till mina

förslag i ett senare avsnitt (2.4.2) om ändringar i de

rättegångskostnadsregler som gäller vid överklagande av

fastighetsbildningsmyndighetens beslut. Dessa förslag

innebär att den enskilde sakägarens ansvar för

rättegångskostnader och hans möjligheter att erhålla

ersättning av motparten för egna kostnader skall bli

desamma vid överklagande av

fastighetsbildningsmyndighetens beslut som i en

inlösenrättegång. Med hänsyn härtill väger enligt min

mening advokatsamfundets invändningar mot förslaget

mindre tungt.

Mot bakgrund av vad jag nu har sagt delar jag

lantmäteriverkets uppfattning att fastighetsreglering bör få

ske utan hinder av bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen i sådana fall då marköverföring

eller reglering av rättighet skulle ha kunnat ske genom

inlösen enligt 6 kap. 17 § första stycket plan- och bygglagen,

d.v.s. då det är fråga om mark som enligt detaljplan skall

användas för allmän plats för vilken kommunen är

huvudman. En bestämmelse om detta bör tas in i en ny 8 a

§ i 5 kap. fastighetsbildningslagen.

Lantmäteriverkets förslag innebär att 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen inte heller skall utgöra hinder mot

sådan marköverföring som sker genom inlösen enligt 6 kap.

17 § andra stycket plan- och bygglagen. Enligt

bestämmelsen i det stycket äger kommunen lösa mark som

skall användas för annat än enskilt bebyggande, om

markens användning för avsett ändamål inte ändå kan anses

säkerställd. Frågan om det kan komma till stånd en

tvångsvis marköverföring genom inlösen enligt plan- och

bygglagen är i dessa fall inte alltid så lätt att besvara. Svaret

beror på om markens användning för det i planen angivna

ändamålet ''''''''kan anses säkerställd''''''''. Bedömningen i de

enskilda fallen av denna fråga kan ibland vara av ganska

besvärlig natur. Med hänsyn till vad jag nu har anfört, anser

jag att det därför bör förbehållas domstol att avgöra dessa

fall. Jag är därför inte beredd att i detta avseende förorda

något undantag från 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen.

2.2.2 Servitut för allmän trafikanläggning

Mitt förslag: Om det i en detaljplan har föreskrivits

att mark som är avsedd för enskilt bebyggande även skall

användas för allmän trafikanläggning, får servitut som

behövs för anläggningen bildas genom fastighetsreglering

utan hinder av bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer med

mitt förslag (se rapporten s. 26).

Remissinstanserna: Någon erinran mot

lantmäteriverkets förslag har inte framställts.

Skälen för mitt förslag: Om en detaljplan

innehåller bestämmelser om att mark, som skall användas

för enskilt bebyggande, även skall användas för allmän

trafikanläggning, kan fastighetsägaren enligt 14 kap. 2 §

plan- och bygglagen kräva att den som skall vara huvudman

för anläggningen förvärvar nyttjanderätt eller annan

särskild rätt i den omfattning som behövs för ändamålet.

Plan- och bygglagen ger däremot inte kommun, som skall

vara huvudman för anläggningen, någon möjlighet att lösa

till sig en sådan rätt mot fastighetsägarens vilja. En dylik

bestämmelse fanns tidigare i 41 a § byggnadslagen

(1947:385), men den överfördes inte till plan- och

bygglagen. Motiveringen till detta var att frågan kunde lösas

med hjälp av fastighetsbildningslagen eller annan

lagstiftning (se SOU 1979:66 s. 381 och prop. 1985/86:1 s.

649).

Den fastighetsbildningsåtgärd som kan komma ifråga för

att bereda utrymme för allmän trafikanläggning på mark,

som är avsedd för enskilt bebyggande, är bildande av

servitut genom fastighetsreglering. Det kan undantagsvis

förekomma att en sådan åtgärd inte kan genomföras på

grund av bestämmelserna i 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen. Dessa begränsningar framstår inte

som ändamålsenliga. Kommunens rätt att använda marken

för allmän trafikanläggning är fastlagd genom planen och

det kan antas att kommunen i sista hand alltid skulle kunna

få till stånd ett servitut genom expropriation enligt 2 kap. 2 §

expropriationslagen. Det är därför främst ersättningsfrågan

som är av intresse för fastighetsägaren. Såsom utvecklats i

föregående avsnitt kommer bestämmelserna i 5 kap. 7 och

8 §§ fastighetsbildningslagen inte att ha någon betydelse för

fastighetsägarens rätt till ersättning. Enligt min mening bör

därför bestämmelserna inte hindra att man genom

fastighetsreglering bildar sådana servitut som behövs för att

inrätta en allmän trafikanläggning på mark som i övrigt är

avsedd för enskilt bebyggande. Ett stadgande om detta bör

tas in i fastighetsbildningslagen.

2.2.3 Markägarens möjligheter att initiera

fastighetsreglering

Mitt förslag: Även om en fastighetsreglering inte

innebär att markägarens fastighet förbättras, skall

regleringen få äga rum på begäran av honom under

förutsättning att åtgärden innebär att fastigheten bringas i

överensstämmelse med detaljplan eller fastighetsplan.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt förslag. Lantmäteriverket har dock

föreslagit en annan lagteknisk lösning (se rapporten

s. 28 ff).

Remissinstanserna: Samtliga instanser som yttrat

sig i denna fråga har har varit positiva till lantmäteriverkets

förslag.

Skälen för mitt förslag: Enligt 5 kap. 5 § första

stycket fastighetsbildningslagen gäller att

fastighetsreglering som har begärts av en sakägare får

genomföras endast om den är nödvändig för att en fastighet

som tillhör sökanden skall förbättras. Tanken bakom

bestämmelsen är att sökanden inte skall kunna tvinga andra

fastighetsägare att tåla förändringar av deras fastigheter, om

det inte är påkallat för att sökandens egen fastighet skall

komma i åtnjutande av en förbättring. Grunden för detta är

i sin tur att söka bl.a. i det förhållandet att förbättringen

ådrar ägaren en däremot svarande skyldighet att bidra till

kostnaderna.

Det kan förekomma situationer då fastighetsägaren har

ett i och för sig berättigat intresse av att få till stånd en

fastighetsreglering, men då bestämmelsen i 5 kap. 5 §

fastighetsbildningslagen hindrar honom från detta. Om ett

markområde enligt detaljplan eller fastighetsplan är utlagt

att användas för annat än enskilt bebyggande, begränsar det

markägarens möjligheter att utnyttja markområdet. Detta

kan i sin tur påverka fastighetens värde. Om det är fråga om

mark, som skall användas för allmänna platser för vilka

kommunen är huvudman, är kommunen enligt 14 kap. 1 §

plan- och bygglagen skyldig att lösa marken på markägarens

begäran. Mark, som skall användas för allmänna platser, för

vilka annan än kommunen är huvudman, är väghållaren

skyldig att förvärva med äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt om detta begärs av markägaren. Om det

uppstår tvist om vilken ersättning som skall lämnas, prövas

den av domstol. Enligt 14 kap. 2 § plan- och bygglagen har

fastighetsägaren en motsvarande rätt till ersättning, om

hans fastighet enligt plan skall användas för allmän

trafikanläggning.

I vissa fall skulle fastighetsreglering vara ett smidigare

sätt att åstadkomma en uppgörelse mellan fastighetsägaren

och kommunen. Vid en uppgörelse i form av en

fastighetsreglering skulle mark kunna överföras och servitut

bildas i den omfattning som har förutsatts i planen.

Ersättningsfrågor skulle kunna prövas av

fastighetsbildningsmyndigheten. En sådan

fastighetsreglering -- som ju skulle innebära att en del av

fastigheten togs i anspråk -- skulle emellertid som regel inte

kunna betecknas som en förbättring av fastigheten. Enligt

nu gällande bestämmelser kan fastighetsägaren alltså inte få

till stånd en sådan fastighetsreglering.

Jag kan inte se att det i fall som dessa finns skäl att

förhindra att fastighetsreglering sker på fastighetsägarens

egen begäran. En bestämmelse som ger honom möjlighet

att själv få till stånd fastighetsreglering kommer inte att gå

ut över andra sakägare. Den kommer givetvis inte heller att

inverka på hans rätt att, om han så önskar, i stället väcka

talan vid domstol med yrkande om inlösen eller dylikt enligt

14 kap. 1 och 2 §§ plan- och bygglagen. Bestämmelsen i 5

kap. 5 § fastighetsbildningslagen bör därför ändras så att

fastighetsreglering i de aktuella fallen kan ske på ansökan

av den berörda fastighetsägaren.

2.2.4 Markägarens möjligheter att initiera

anläggningsförrättning eller ledningsförrättning

Mitt förslag: Om en fastighet berörs av en i

detaljplan angiven trafikanläggning som är gemensam för

flera fastigheter, skall fastighetens ägare ha rätt att ansöka

om anläggningsförrättning enligt anläggningslagen även om

fastigheten inte skall ha del i anläggningen.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt förslag. Lantmäteriverkets förslag är

dock inte begränsat till gemensamma trafikanläggningar

som finns angivna i detaljplan utan avser alla i detalj- eller

fastighetsplan förutsatta gemensamhetsanläggningar.

Lantmäteriverket har dessutom föreslagit en regel om rätt

för fastighetsägare att påkalla förrättning enligt

ledningsrättslagen (se rapporten s. 30--36).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som

yttrat sig i dessa frågor har tillstyrkt lantmäteriverkets

förslag eller lämnat dem utan erinran. Televerket har

avstyrkt förslaget om att fastighetsägare skall få rätt att

påkalla förrättning enligt ledningsrättslagen och har härvid

hänvisat bl. a. till att förslaget skulle kunna leda till att

förrättning måste hållas alltför tidigt. Stockholms tingsrätt

har anmält tveksamhet beträffande båda förslagen men har

godtagit att fastighetsägaren får initiativrätt i fall då han har

rätt att påkalla ersättning enligt 14 kap. 2 § plan- och

bygglagen.

Skälen för mitt förslag: Lantmäteriverkets förslag

i denna del bygger -- liksom förslaget i föregående avsnitt --

på tanken att den enskilde fastighetsägaren i vissa

situationer kan ha ett eget intresse av att hans fastighet

bringas i överensstämmelse med detalj- eller fastighetsplan.

I 14 kap. 2 § plan- och bygglagen finns bestämmelser som

berättigar fastighetsägaren till ersättning för det intrång

som i planen förutsatta trafikanläggningar och allmänna

ledningar innebär. På fastighetsägarens begäran är

huvudmannen för en trafikanläggning, som är gemensam

för flera fastigheter, samt ledningshavare för allmän ledning

skyldiga att förvärva nyttjanderätt eller annan särskild rätt

i fastigheten i den omfattning som behövs för ändamålet.

Tvister om detta prövas enligt plan- och bygglagens regler,

dvs. vid domstol.

Om fastighetsägaren i stället kunde få till stånd

förrättning enligt anläggningslagen respektive

ledningsrättslagen, skulle frågan om ersättning för intrånget

kunna prövas av fastighetsbildningsmyndigheten vid

förrättning. Vid en sådan prövning skulle gälla i huvudsak

samma ersättningsregler som vid en prövning enligt plan-

och bygglagen. Det kan hävdas att det skulle vara en fördel

för fastighetsägaren att kunna få saken prövad på detta sätt,

eftersom förrättningsförfarandet i många fall är enklare och

snabbare än förfarandet enligt plan- och bygglagen.

Det är emellertid inte alltid som fastighetsägaren har rätt

att påkalla förrättning enligt anläggningslagen och

ledningsrättslagen. I ledningsrättslagen finns visserligen

inte några bestämmelser om vem som äger påkalla

förrättning, men det torde vara förutsatt att endast

ledningshavare har sådan rätt. Rätt att påkalla förrättning

enligt anläggningslagen tillkommer ägaren av en fastighet

som skall delta i anläggningen eller som enligt detaljplan

helt eller delvis skall användas för allmän plats för vilken

kommunen inte är huvudman. Också kommunen eller en

hyresgästorganisation har rätt att påkalla en sådan

förrättning (se 18 § anläggningslagen). Däremot har ägaren

till en fastighet, som berörs av en gemensam

trafikanläggning utan att själv delta i den, inte rätt att

ansöka om förrättning.

Det kan alltså förekomma situationer då

fastighetsägaren är hänvisad till plan- och bygglagens

förfarande. Det finns anledning att överväga om inte

fastighetsägaren borde tillerkännas initiativrätt i dessa fall

också enligt anläggningslagen resp. ledningsrättslagen.

I fråga om ledningsrättslagen framstår behovet av en

sådan initiativrätt som ganska begränsat. Det torde vara

förhållandevis sällsynt att det uppstår tvister som rör

fastighetsägarens rätt enligt 14 kap. 2 § plan- och bygglagen.

I fall då det föreligger tvist är det inte säkert att ett

förrättningsförfarande är enklare och smidigare än det

förfarande som plan- och bygglagen föreskriver. Om det

inte föreligger någon tvist, kan parterna givetvis på egen

hand träffa ett servituts- eller nyttjanderättsavtal.

Enligt lantmäteriverket kan det emellertid finnas också

andra skäl som talar för att fastighetsägaren borde få

initiera förrättning enligt anläggningslagen eller

ledningsrättslagen. Verket har hänvisat till bestämmelsen i

plan- och bygglagen om att det är en förutsättning för

bygglov att den sökta åtgärden överensstämmer med

gällande planer (se 8 kap. 11 § plan- och bygglagen). Om

det i planen har förutsatts att fastighetens mark skall tas i

anspråk för gemensamhetsanläggningar eller

ledningsrätter, skulle enligt lantmäteriverket bygglov inte

kunna beviljas så länge fastighetsbildningsmyndigheten inte

har fattat något motsvarande anläggnings- eller

ledningsrättsbeslut. Till skillnad från lantmäteriverket

anser jag emellertid att bestämmelsen i 8 kap. 11 § plan- och

bygglagen inte i sig torde utgöra något skäl för att ändra

gällande regler om initiativrätt i anläggningslagen eller

ledningsrättslagen. Kravet på planöverensstämmelse enligt

den angivna bestämmelsen innebär nämligen inte att i

planen förutsatta ledningsrätter eller

gemensamhetsanläggningar, i vilka fastigheten inte skall

delta, måste ha kommit till stånd (jfr prop. 1985/86:1 s.

710).

En rätt för fastighetsägaren att initiera förrättning enligt

ledningsrättslagen skulle också innebära vissa nackdelar.

Främst är det då fråga om olägenheterna av att

förrättningen ibland måste hållas långt innan det är aktuellt

att lägga ledningen.

Det anförda leder mig till slutsatsen att förslaget om att

ge fastighetsägaren initiativrätt enligt ledningsrättslagen

inte bör genomföras.

Vad jag nu har sagt torde i huvudsak gälla även

beträffande förslaget om att utvidga fastighetsägares

initiativrätt enligt anläggningslagen. Här kan det emellertid

förekomma fall då fastighetsägaren över huvud taget inte

har möjlighet att framställa krav på sådan ersättning som

han förutsätts kunna få enligt 14 kap. 2 § plan- och

bygglagen. I fall då någon anläggningsförrättning ännu inte

har hållits och någon samfällighet för anläggningen därför

inte heller har bildats, har han inte någon att vända sig mot

med sina krav enligt plan- och bygglagen. Den motsvarande

situationen, såvitt avser sådan allmän plats för vilken annan

än kommunen är huvudman, uppmärksammades i

följdlagstiftningen till plan- och bygglagen och föranledde

då en utvidgning av fastighetsägarens initiativrätt (jfr prop.

1985/86:90 s.160 f). Jag anser det därför lämpligt att utvidga

fastighetsägarens initiativrätt enligt anläggningslagen så att

den svarar mot hans rätt till ersättning enligt 14 kap. 2 §

plan- och bygglagen.

2.3 Ersättningsregler

2.3.1 Ersättning vid expropriation

Min bedömning: Expropriationslagens

ersättningsregler bör för närvarande inte ändras.

Förslaget i 1988 års promemoria överensstämmer

med mitt förslag (se promemorian s. 43-45).

Remissinstanserna: Promemorieförslaget har

tillstyrkts eller lämnats utan erinran av det stora flertalet

remissinstanser. Enligt kommunförbundet (majoriteten) är

det angeläget att ändra expropriationslagen så att ersättning

för förlorad handelsvinst inte i något fall kan komma i fråga.

Skälen för mitt förslag: Promemorian Ds Bo

1984:2, som i huvudsak föranleddes av det då till lagrådet

remitterade förslaget till plan- och bygglag, innehöll förslag

om en omfattande omarbetning av 4 kap.

expropriationslagen och en kodifiering av viss praxis.

Chefen för bostadsdepartementet uttalade i propositionen

med följdlagstiftning till plan- och bygglagen att

utgångspunkten för reformarbetet i det sammanhanget

borde vara att endast sådana ändringar i

expropriationslagen skulle göras som var nödvändiga om

förslaget till plan- och bygglag genomfördes eller som var

särskilt angelägna för att plan- och bygglagen skulle få

avsedd effekt. Övriga förslag i 1984 års promemoria borde

behandlas i ett senare sammanhang (se prop.

1985/86:90 s. 97).

De förslag i 1984 års promemoria som inte behandlades

i följdlagstiftningen till plan- och bygglagen avsåg

väsentligen en redaktionell bearbetning av 4 kap.

expropriationslagen och en kodifiering av viss praxis.

För egen del instämmer jag i uppfattningen i 1988 års

promemoria att det inte finns skäl att nu redaktionellt

bearbeta de grundläggande ersättningsreglerna i

expropriationslagen eller att kodifiera praxis i vidare mån

än som redan har skett i följdlagstiftningen till plan- och

bygglagen.

Den enda sakliga ändring som föreslogs i 1984 års

promemoria gällde frågan om byggnadsföretags rätt till

ersättning för förlorad handelsvinst resp. förlust av

byggnadsarvode i vissa fall. I promemorian föreslogs att det

i 4 kap. expropriationslagen skulle tas in en bestämmelse

enligt vilken rätt till ersättning för övrig skada inte

föreligger i fall då skadan har uppkommit genom att ägaren

har förlorat en möjlighet att med statliga bostadslån

finansiera en förväntad bebyggelse på den exproprierade

egendomen (se promemorian s. 15-20).

Bakgrunden till förslaget i 1984 års promemoria var en

av riksdagen begärd översyn av ersättningsreglerna (se CU

1979/80:10, rskr. 169). Denna begäran tillkom med

anledning av domar som högsta domstolen hade meddelat

år 1979 angående byggnadsföretags rätt till ersättning för

förlorad handelsvinst resp. förlust av byggnadsarvode vid

expropriation hos företaget av mark beträffande vilken det

s.k. markvillkoret för statliga bostadslån inte gällde (se NJA

1979 s. 735). Enligt domarna skall vid en sådan

expropriation lämnas ersättning för skada som orsakats av

att företaget på grund av reglerna om den statliga

bostadsfinansieringen ej kan förvärva ersättningsmark med

de möjligheter till statliga bostadslån som förelåg

beträffande den inlösta marken. I 1984 års promemoria

föreslogs att ersättning inte längre skall lämnas i sådana fall

som avses med de nämnda domarna.

Det s.k. markvillkoret infördes år 1975 (se prop.

1974:150, CU 36, rskr. 372). Det innebar att bostadslån och

räntebidrag för ny- eller ombyggnad av fastigheter som inte

har förvärvats från kommunen eller från ett aktiebolag som

helt ägs av kommunen och vars verksamhet uteslutande

består i att förvärva eller förvalta mark endast beviljas om

kommunen medger att så sker. Regeringen har nyligen

föreslagit att markvillkoret skall avskaffas (se prop.

1991/92:56). Riksdagen har godtagit förslaget (se

1991/92:BoU 9, rskr. 1991/92:75). De ersättningsfrågor som

behandlades i domarna från 1979 har därmed i viss

utsträckning förlorat aktualitet.

Mot bakgrund av det anförda finns det enligt min

mening inte tillräckliga skäl att genomföra förslaget i 1984

års promemoria. Kommunförbundet har förordat att en

mera allmänt hållen bestämmelse skall införas. Det finns

emellertid inget underlag för det. Enligt min mening kan

det för övrigt inte komma i fråga att generellt ta bort rätten

till ersättning för förlorad handelsvinst. Inte heller kan jag

se att det finns något behov av att göra en begränsning av

ersättningsrätten. Jag anser därför att det för närvarande

inte bör vidtas några lagstiftningsåtgärder rörande den

frågan. Det kan anmärkas att den kommitté som regeringen

har tillkallat för att utreda frågan om grundlagsskydd för

äganderätten m.m. (dir. 1991:119) har fått i uppdrag att

överväga preciseringar som ytterligare förstärker den

enskildes rätt till ersättning vid expropriation och liknande

förfoganden.

2.3.2 Ersättning vid fastighetsreglering

Mitt förslag: Ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen knyts närmare till motsvarande

regler i expropriationslagen.

Vid fastighetsregleringar i fall då marken hade kunnat tas

i anspråk enligt plan- och bygglagen och vid andra

fastighetsregleringar där det är uppenbart att marken hade

kunnat tas i anspråk tvångsvis enligt annan lagstiftning skall

expropriationslagens ersättningsregler tillämpas fullt ut.

Även i andra fall av fastighetsreglering skall

likvidvärderingen göras med beaktande av

värderingsreglerna i expropriationslagen. I dessa fall skall

dock några av expropriationslagens ersättningsregler inte

tillämpas. Det gäller regeln om avdrag för företagsnytta

samt den s.k. presumtionsregeln. I dessa fall skall vidare

vinsten av regleringen fördelas mellan de berörda

fastigheterna (vinstfördelning).

Vid alla slag av fastighetsreglering skall

expropriationslagens regler om annan ersättning gälla i

stället för de nuvarande reglerna i fastighetsbildningslagen

om ersättning för personlig skada.

Förslaget i 1988 års promemoria: Överensstämmer

med mitt förslag utom i fråga om vinstfördelningsregeln.

Enligt promemorian skall vinstfördelning göras endast i

sådana fall då ersättningen enligt expropriationslagens

regler blir oskäligt låg med hänsyn till den vinst som

uppkommer (se promemorian s. 28-37).

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker

allmänt att ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen

knyts närmare till motsvarande regler i expropriationslagen

och att expropriationslagens regler tillämpas fullt ut i den

utsträckning som föreslagits i promemorian. Den i

promemorian föreslagna vinstfördelningsregeln har

kritiserats av många remissinstanser. Enligt bl.a.

lantmäteriverket och lantbruksstyrelsen är regeln inte

lämplig vid fastighetsregleringar som sker för att få till stånd

omarronderingar inom lantbruket. Andra instanser anser

att regeln ger alltför begränsade möjligheter till

vinstfördelning.

Bakgrund: Det nuvarande ersättningssystemet

enligt fastighetsbildningslagen anknyter till det förhållandet

att syftet med en fastighetsreglering är att förbättra de

berörda fastigheterna. Regleringen skall leda till att det

totalt sett uppkommer en nytta (båtnad). Vinsten vid

regleringen är båtnaden minus kostnaderna för

fastighetsregleringsföretaget (inklusive

förrättningskostnaderna). Eftersom det är fastighetsägarna

som är regleringsföretagare och bär huvudansvaret för

verksamheten har det ansetts naturligt att fastighetsägarna

också skall dela på regleringsvinsten.

Fastighetsbildningslagen bygger på ett system med s.k.

indirekt vinstfördelning. Systemet är uppbyggt enligt

följande.

För skillnaden mellan vad en fastighet å ena sidan tar

emot i fråga om mark och andel i samfälld mark och å andra

sidan avstår i sådant hänseende skall det utgå ersättning i

pengar. Även sådan värdeförändring som föranleds av en

servitutsåtgärd eller av att en byggnad eller annan

anläggning genom regleringen övergår till annan ägare skall

utjämnas genom ersättning i pengar (se 5 kap.

10 § fastighetsbildningslagen).

Det värderingsförfarande genom vilket ersättningen

beräknas kallas likvidvärdering. Varje område som ingår i

regleringen åsätts ett likvidvärde som gäller för både den

som avträder och den som tillträder egendomen. Vid

likvidvärderingen fördelas båtnaden mellan den som skall

tillträda området och den som skall avträda det. Denna

vinstfördelning sker i praxis genom en indirekt metod som

kan beskrivas på följande sätt. Man anknyter

likvidvärderingen till det värde eller den värdenivå som är

relevant för den som avträder eller för den som tillträder.

Eftersom ett område som byter fastighetstillhörighet

normalt har ett lägre marginellt värde för den som avträder

än för den som tillträder, kommer båtnaden att tillföras den

som tillträder om likvidvärderingen anknyts till det värde

som är relevant för den som avträder. Om likvidvärderingen

å andra sidan anknyts till det värde som är relevant för den

som tillträder, kommer båtnaden att tillföras den som

avträder. Anknyts likvidvärderingen till en mellanliggande

nivå, kommer båtnaden att fördelas mellan dem.

Fastighetsbildningslagen innehåller inte någon föreskrift

om hur likvidvärderingen skall ske med hänsyn till

fördelningen av båtnaden, men lagen syftar till att den skall

ske så att ett skäligt resultat uppnås (jfr prop. 1969:128

s. B 409).

Den berörda regeln kompletteras av vissa

jämkningsbestämmelser i 5 kap. 11 §

fastighetsbildningslagen samt av bestämmelser om

ersättning för personlig skada i 5 kap. 12 §

fastighetsbildningslagen. Med personlig skada avses

ekonomisk skada som inte ersätts enligt reglerna om

likvidvärdering. Rätt till sådan ersättning finns emellertid

bara i vissa bestämda situationer, nämligen vid

regleringsåtgärder som innebär ett ingripande beträffande

byggnad eller annan anläggning och vid sådan åtgärd som

medför att en arrenderätt upphör eller minskar i värde.

Värderingsreglerna i 5 kap. gäller inte vid inlösen enligt

8 kap. fastighetsbildningslagen.

Ersättningsbestämmelserna vid inlösen har i stället

utformats med 4 kap. 1 § expropriationslagen som förebild.

Någon fullständig anpassning av ersättningsreglerna vid

inlösen till motsvarande regler i expropriationslagen har

dock inte skett.

Ersättningsreglerna i expropriationslagen har en

skadeståndsrättslig inriktning. Vad som skall ersättas är den

minskning i sakägarens förmögenhet som uppkommer

genom expropriationen. Ersättning utgår i form av

löseskilling, intrångsersättning och ersättning för övrig

skada (annan ersättning).

Löseskilling utgår vid expropriation av hel fastighet och

skall i princip motsvara fastighetens marknadsvärde.

Intrångsersättning utgår vid expropriation av del av

fastighet och skall i princip motsvara den minskning av

fastighetens marknadsvärde som uppkommit genom

expropriationen. Annan ersättning utgår för skada som inte

skall ersättas enligt reglerna om löseskilling eller

intrångsersättning.

Principen att ersättningen skall avse fastighetens

marknadsvärde eller minskade marknadsvärde frångås i

vissa fall. Har det företag för vars genomförande en

fastighet exproprieras medfört inverkan av någon betydelse

på fastighetens marknadsvärde, skall löseskillingen enligt

4 kap. 2 § expropriationslagen bestämmas på grundval av

det marknadsvärde fastigheten skulle ha haft om sådan

inverkan inte hade förekommit. Detta gäller dock endast i

den mån det är skäligt med hänsyn till förhållandena i orten

eller till den allmänna förekomsten av likartad inverkan

under jämförliga förhållanden. Om företaget har haft en

sänkande inverkan på marknadsvärdet, brukar man tala om

företagsskada. En inverkan i höjande riktning brukar kallas

företagsnytta.

Enligt den s.k. presumtionsregeln i 4 kap. 3 §

expropriationslagen gäller vidare vid bestämmande av

löseskilling att sådan ökning av fastighetens marknadsvärde

av någon betydelse som har ägt rum under tiden från dagen

tio år före ansökningen om expropriation, dock högst

femton år före talans väckande vid domstol, skall räknas

ägaren tillgodo endast i den mån det blir utrett att den beror

på annat än förväntningar om ändring i markens tillåtna

användningssätt.

Expropriationslagens ersättningsregler gäller inte bara

vid expropriation utan också vid inlösen enligt t.ex. plan-

och bygglagen. Även ersättningsreglerna i anläggningslagen

och ledningsrättslagen hänvisar till expropriationslagen.

Skälen för mitt förslag: En grundläggande fråga är

om det är godtagbart att ersättningen vid

tvångsförfoganden i vissa fall (fastighetsbildningsfallen)

bestäms efter en vinstfördelningsprincip och i andra fall

(expropriationsfallen) efter en skadeprincip.

Att ersättningsreglerna i expropriationslagen är

utformade efter en skadeprincip ter sig naturligt mot

bakgrund av reglernas syfte att ersätta förlorad egendom.

En vinstfördelningsprincip i expropriationslagen skulle inte

bara vara oacceptabel från rättspolitisk synpunkt. Den

skulle också skapa praktiska värderingsproblem av en

omfattning som knappast kan godtas.

Även ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen

framstår som naturliga om man ser till syftet med

fastighetsregleringsinstitutet, som ju är att åstadkomma en

förbättring av de berörda fastigheterna.

Fastighetsbildningslagens ersättningsregler bygger som jag

tidigare har nämnt på tanken att de berörda

fastighetsägarna i egenskap av regleringsföretagare bör få

dela på regleringsvinsten (se prop. 1969:128 s. B 383).

Även andra omständigheter än de olika syftena med de

båda instituten kan anföras för en ordning med delvis skilda

ersättningsprinciper i expropriationslagen och

fastighetsbildningslagen. För det första är det allmänna

intresset av ett genomförande ofta starkare i

expropriationsfallen än i fastighetsbildningsfallen. Det

enskilda intresset är vidare många gånger så framträdande i

fastighetsbildningsfallen att det kan sättas i fråga om en

tvångsrätt skulle kunna accepteras såvida inte

ersättningsbeloppet bestämdes under hänsynstagande till

den vinst som uppkommer för den som tillträder marken.

En sådan ordning leder till ersättningar som i praktiken

motsvarar vad parterna skulle ha kommit överens om i

normalfallet i en situation där någon tvångsrätt inte hade

förelegat.

I lagstiftningsärendet råder en bred enighet om att

fastighetsbildningslagen liksom hittills bör ge möjlighet till

vinstfördelning.

Av det anförda framgår att det i princip inte bör komma

i fråga att ta bort vinstfördelningsprincipen ur

fastighetsbildningslagen och helt ersätta den med

expropriationslagens skadeprincip. En fördel med

vinstfördelningsprincipen i dessa sammanhang torde vara

att den främjar frivilliga uppgörelser. För

vinstfördelningssystemet talar också att det ligger i linje

med strävandena att fördela exploateringsvinsterna på ett

skäligt sätt inom ett exploateringsområde (jfr lagen

(1987:11) om exploateringssamverkan).

Ersättningen i fall då expropriation eller annat liknande

tvångsförvärv kan ske

När förhållandena är sådana att det är möjligt att

alternativt ta egendomen i anspråk genom expropriation

eller något annat liknande förfogande anses i gällande

praxis att expropriationslagens regler bör beaktas vid

likvidvärderingen (jfr prop. 1969:128 s. B 547 och B 560).

Det innebär att ersättning utgår med det belopp som

motsvarar minskningen av den avstående fastighetens

marknadsvärde. Den som avstår marken tillförs alltså inte

någon del i den eventuella vinst som uppkommer genom

regleringen. I brist på lagstöd torde dock presumtionsregeln

i 4 kap. 3 § expropriationslagen inte kunna beaktas vid

värderingen.

I 1988 års promemoria föreslås -- liksom i

fastighetsbildningsutredningens förslag -- att denna praxis

skall lagfästas. När förhållandena vid en fastighetsreglering

är sådana att det är möjligt att alternativt ta egendomen i

anspråk genom expropriation eller något annat sådant

förfogande skall ersättningen enligt förslaget bestämmas

fullt ut enligt reglerna i 4 kap. expropriationslagen.

Förslaget i 1988 års promemoria har godtagits eller lämnats

utan erinran av det stora flertalet remissinstanser.

För egen del vill jag framhålla att det inte torde föreligga

några principiella hinder mot att införa ett system där

expropriationslagens regler, däribland presumtionsregeln,

tillämpas av fastighetsbildningsmyndigheten vid

fastighetsregleringar. Myndigheten har redan nu att hantera

presumtionsregeln vid förrättningar enligt anläggningslagen

och ledningsrättslagen. Till förmån för att göra

presumtionsregeln tillämplig även vid vissa

fastighetsregleringar talar också praktiska skäl och

önskvärdheten av att lika fall behandlas lika. Om

presumtionsregeln inte kan tillämpas i

fastighetsregleringssammanhang, kommer ju ersättningen

till markägaren i vissa fall att bli lägre om mark inlöses enligt

plan- och bygglagen än om marken överförs genom

fastighetsreglering. En sådan ordning kan upplevas som

orättvis, och den kan också leda till att

förrättningsförfarandet utnyttjas i en mindre utsträckning

än vad som är önskvärt. Även om presumtionsregeln i

praktiken inte torde komma att tillämpas så ofta, bör det

med hänsyn till det anförda finnas en möjlighet att tillämpa

den även i fastighetsregleringssammanhang.

Över huvud taget talar enligt min uppfattning starka

rättviseskäl för att expropriationslagens regler tillämpas

fullt ut i sådana fall då det föreligger alternativa möjligheter

till tvångsförfoganden. Annars kan i likvärdiga fall

ersättningen komma att bli olika beroende på vilken

lagstiftning som tillämpas. Att expropriationslagens

ersättningsregler tillämpas fullt ut innebär inte -- som en

remissinstans har varit inne på -- någon försvagning av det

starka rättsskydd som markägaren är tillförsäkrad vid

expropriation eller andra tvångsförfoganden. Markägaren

skyddas av den allmänna begränsningen enligt 5 kap. 8 §

fastighetsbildningslagen i fråga om möjligheterna att

genomföra fastighetsregleringar tvångsvis. I fall då

regleringen kan genomföras tvångsvis innebär förslaget i

vissa hänseenden en utvidgning av fastighetsägarens

möjligheter att få ersättning. När presumtionsregeln är

tillämplig begränsas visserligen fastighetsägarens rätt till

ersättning i förhållande till vad som gäller nu.

Begränsningen är dock många gånger skenbar eftersom den

ersättningsskyldige idag kan få till stånd en tillämpning av

presumtionsregeln genom att väcka talan om inlösen vid

domstol. Av betydelse är också mitt förslag om att

markägarens ställning i fastighetsdomstolen skall förstärkas

i de aktuella ärendena (se avsnitt 2.4.2). Sammantaget

innebär mina förslag en inte oväsentlig förstärkning av

markägarens ställning.

I praktiken torde det komma i fråga att tillämpa 4 kap.

expropriationslagen fullt ut främst vid fastighetsreglering av

mark som kan bli inlöst enligt plan- och bygglagen. Om

inlösen här kan komma i fråga kan enkelt bedömas med

ledning av detaljplanen. Kommunen är skyldig att lösa

mark som enligt en detaljplan skall användas för allmänna

platser för vilka kommunen är huvudman samt annan mark

som enligt planen skall användas för annat än enskilt

bebyggande. Även väghållare och huvudmän för allmänna

trafikanläggningar kan åläggas att lösa mark enligt plan- och

bygglagen (se 14 kap. 1 och 2 §§ plan- och bygglagen, jfr 6

kap. 17 § samma lag). Andra situationer då 4 kap.

expropriationslagen bör kunna tillämpas fullt ut är då

egendomen alternativt kunnat tas i anspråk genom

expropriation eller något annat liknande tvångsförvärv.

Mot bakgrund av det anförda förordar jag att

expropriationslagens ersättningsregler skall gälla fullt ut

dels vid fastighetsregleringar av egendom som skulle ha

kunnat tas i anspråk enligt 14 kap. 1 eller 2 §§ plan- och

bygglagen, dels vid andra fastighetsregleringar om det är

uppenbart att den berörda egendomen i stället skulle ha

kunnat tas i anspråk genom expropriation eller något annat

liknande tvångsförvärv.

Ersättning i andra fall

Vid andra fastighetsregleringar än sådana som nu har

särskilt berörts bör, som tidigare sagts, ersättningsreglerna

i fastighetsbildningslagen bygga på principen om

vinstfördelning. Samtidigt bör man dock, som jag tidigare

har framhållit, knyta reglerna närmare till innehållet i 4 kap.

expropriationslagen.

Likvidvärderingen bör enligt min mening grundas på

värderingsreglerna i 4 kap. expropriationslagen. Reglerna

om företagsnytta i 4 kap. 2 § och presumtionsregeln i 4 kap.

3 § kan dock av naturliga skäl inte tillämpas vid

fastighetsregleringar i allmänhet. Dessa regler bör kunna

gälla endast i de tidigare nämnda fallen då 4 kap.

expropriationslagen skall tillämpas fullt ut vid

likvidvärderingen. Däremot bör regeln i 4 kap. 2 §

expropriationslagen om företagsskada kunna användas när

likvidvärdet bestäms. Om det företag som föranlett

fastighetsregleringen har medfört sänkande inverkan av

någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, bör alltså

ersättningen bestämmas på grundval av det marknadsvärde

som fastigheten skulle ha haft om sådan inverkan inte hade

förekommit, dock endast i den mån det är skäligt med

hänsyn till förhållandena på orten m.m.

Vid fastighetsregleringar i allmänhet bör man -- som jag

redan har framhållit -- emellertid inte bara ta hänsyn till de

nämnda bestämmelserna i expropriationslagen i samband

med likvidvärderingen. Den vinst som regleringen ger

upphov till skall också beaktas när ersättningen bestäms.

Regeln om vinstfördelning bör omfatta alla nu

ifrågavarande regleringsfall. Regeln bör, liksom hittills, inte

närmare ange hur vinstfördelningen skall ske. Den bör i

princip endast innebära att den som avträder egendom skall

få en skälig del av regleringsvinsten. Vinstfördelningsregeln

synes lämpligen kunna utformas så att den anger att man --

vid sidan av de angivna bestämmelserna i 4 kap.

expropriationslagen -- vid likvidvärderingen också i skälig

utsträckning skall beakta det särskilda värde som

egendomen har för den tillträdande fastigheten.

För fastighetsreglering som sker utan inlösen gäller för

närvarande att personlig skada kan ersättas bara i vissa

bestämda situationer, nämligen vid regleringsåtgärder som

innebär ett ingripande beträffande byggnad eller annan

anläggning och vid sådana åtgärder som medför att en

arrenderätt upphör eller minskar i värde (se 5 kap. 12 §

fastighetsbildningslagen). I 1988 års promemoria har

föreslagits att reglerna om ersättning för personlig skada

utvidgas så att de kommer att motsvara vad som gäller om

ersättning för övrig skada enligt 4 kap. 1 § första stycket

tredje meningen expropriationslagen. Förslaget har

tillstyrkts eller lämnats utan erinran av det stora flertalet

remissinstanser.

Personlig skada kan uppkomma vid fastighetsreglering

även i andra fall än de som avses med

ersättningsbestämmelserna. Ett exempel är att personlig

skada drabbar en annan nyttjanderättshavare än en

arrendator. Ett annat exempel är att en ändrad

ägoanordning framtvingar en ändrad produktionsinriktning

för ett jordbruksföretag. I sistnämnda fall torde de

nuvarande reglerna innebära att ersättning skall utges till en

arrendator, men inte till den fastighetsägare som själv

brukar sin fastighet. Ett ytterligare exempel är det fallet att

en fastighetsreglering innebär att en nyttjanderätt -- t.ex. en

jakträtt -- upphör. I ett sådant fall föreligger inte enligt

gällande regler någon skyldighet att lämna ersättning. Detta

synes mindre väl förenligt med 2 kap. 18 § regeringsformen

(jfr NJA 1989 s. 20). Av det anförda framgår att det finns

skäl att utvidga möjligheterna till ersättning för personlig

skada. De nya bestämmelserna om det kan lämpligen

utformas på samma sätt som reglerna om övrig skada i

expropriationslagen.

De ändringar i 5 kap. fastighetsbildningslagen som jag

nu har förordat innebär att de särskilda ersättningsreglerna

i 8 kap. fastighetsbildningslagen blir obehövliga. Dessa

regler bör därför upphävas. Detta föranleder en

följdändring i 16 § lagen om exploateringssamverkan.

Vidare bör det göras en anpassning av ränteregeln i 5 kap.

15 § tredje stycket fastighetsbildningslagen till vad som

gäller enligt expropriationslagen.

2.3.3 Ersättning vid förrättning enligt anläggningslagen

Mitt förslag: Vid förrättningar enligt

anläggningslagen skall ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen tillämpas i stället för, som för

närvarande, ersättningsreglerna i expropriationslagen.

Förslaget i 1988 års promemoria överensstämmer

med mitt förslag (se promemorian s. 38-40).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser

tillstyrker promemorieförslaget eller lämnar detta utan

erinran. Förslaget avstyrks bl.a. av de hörda domstolarna,

vilka menar att den nu gällande ordningen fungerar

tillfredsställande.

Skälen för mitt förslag: Ändamål som kan

tillgodoses genom en servituts- eller samfällighetsbildning

enligt fastighetsbildningslagen kan i vissa fall också

tillgodoses genom att en gemensamhetsanläggning inrättas

enligt anläggningslagen. Med gemensamhetsanläggning

avses en anläggning som är gemensam för flera fastigheter

och som tillgodoser ändamål som är av stadigvarande

betydelse för dem. I fråga om en enskild väg gäller dock inte

kravet på att vägen skall vara gemensam för flera

fastigheter. Enligt anläggningslagen kan nämligen upplåtas

rätt att bygga väg för att tillgodose även en enstaka

fastighets behov (se prop. 1973:160 s. 282). Också ett

tillfälligt vägbehov kan tillgodoses (se 47 §

anläggningslagen).

I fråga om ersättning för upplåtelse eller inlösen av mark

för en gemensamhetsanläggning gäller som tidigare har

nämnts expropriationslagens ersättningsregler (se 13 §

anläggningslagen). Det innebär att vinstfördelning inte kan

ske, om t.ex. en utfart ordnas enligt anläggningslagen.

Hade samma utfart däremot ordnats genom en servituts-

eller samfällighetsbildning enligt fastighetsbildningslagen,

hade vinstfördelning kunnat tillämpas. Enligt min mening

saknas det godtagbara skäl för en sådan skillnad.

Att ersättningsreglerna i anläggningslagen har anknutits

till expropriationslagen och inte till fastighetsbildningslagen

synes ha haft sin grund väsentligen i att förhållandet mellan

ägaren till den av anläggningen belastade fastigheten och

deltagarna i anläggningen har ansetts förete större likhet

med situationen vid expropriation än med situationen vid

fastighetsreglering (jfr prop. 1973:160 s. 546). I förarbetena

underströks också att tillkomsten av

gemensamhetsanläggningar ofta betingas av hänsyn till

allmänna intressen (se prop. s. 592).

Hållbarheten i de redovisade resonemangen kan enligt

min mening diskuteras. Även en fastighetsreglering företer

ju likheter med expropriation. Detta gäller särskilt vid

ensidiga markavståenden. De allmänna intressena vid

förrättningar enligt anläggningslagen torde vidare många

gånger inte vara starkare än vid förrättningar enligt

fastighetsbildningslagen. Liksom fastighetsbildningslagen

har anläggningslagen i huvudsak en privaträttslig karaktär

(prop. 1973:160 s. 151). De ändamål som skall tillgodoses

enligt anläggningslagen torde som regel inte berättiga till

expropriation (se 1 § anläggningslagen och 2 kap. 1-3 §§

expropriationslagen). Däremot kan utrymmen för

gemensamhetsanläggningar tas i anspråk i vissa fall, om

markens ägare begär det (se 14 kap. 1 och 2 §§ plan- och

bygglagen).

Av det anförda framgår att vinstfördelning bör ske vid

vissa förrättningar enligt anläggningslagen för att

ersättningssystemet inte skall bli inkonsekvent. Det synes

vara en rimlig ordning att vinstfördelning kan ske vid alla

förrättningar enligt anläggningslagen utom i sådana fall då

marken skulle ha kunnat tas i anspråk genom expropriation

eller annat sådant tvångsförfogande. En sådan ordning kan

åstadkommas genom att de nya ersättningsregler i

fastighetsbildningslagen som jag har förordat i avsnitt 2.3.2

tillämpas även vid anläggningsförrättningar.

Med hänvisning till vad jag nu har anfört förordar jag att

den nuvarande hänvisningen i anläggningslagen till

expropriationslagens ersättningsregler ersätts med en

hänvisning till ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen.

2.3.4 Ersättning vid förrättning enligt ledningsrättslagen

Mitt förslag: Den nuvarande hänvisningen i

ledningsrättslagen till ersättningsreglerna i

expropriationslagen behålls, men ledningsrätt enligt

ledningsrättslagen skall inte längre få upplåtas för en vatten-

eller avloppsledning som tillgodoser endast en enstaka

fastighets husbehov.

Förslaget i 1988 års promemoria motsvarar mitt

förslag (se promemorian s. 41-42).

Remissinstanserna: Promemorieförslaget

tillstyrks eller lämnas utan erinran av praktiskt taget

samtliga remissinstanser. Förslaget avstyrks av bl.a.

Stockholms tingsrätt, som uttalar att lagstiftningen hittills

har fungerat väl.

Skälen för mitt förslag: Ledningsrättslagen gäller

för flera olika slags ledningar, bl.a. allmänna teleledningar

och andra allmänna svagströmsledningar, allmänna

starkströmsledningar, vatten- och avloppsledningar samt

ledningar för gas. Ledningsrättslagen gäller inte om

utrymme för ledningen kan upplåtas med stöd av

anläggningslagen (se 2 § ledningsrättslagen).

Enligt 7 kap. 2 § fastighetsbildningslagen får servitut som

avser rätt att dra ledning enligt ledningsrättslagen inte

bildas genom fastighetsreglering. Genom

fastighetsreglering får dock bildas servitut som avser

avloppsledning för en fastighet eller ledning för vatten till

husbehovsförbrukning.

De ledningar som omfattas av ledningsrättslagen är av

stort allmänt intresse. Vanligen kan expropriation äga rum

i fråga om sådana ledningar (se 2 kap. 3 §

expropriationslagen). Mot bakgrund härav synes

följdriktigt att ersättningsreglerna i ledningsrättslagen

hänvisar till expropriationslagen.

Den enda punkt där hänvisningen synes kunna

diskuteras gäller ledningar som kan inrättas med stöd av

undantagsbestämmelsen i 7 kap. 2 §

fastighetsbildningslagen. Tidigare har föreslagits att

vinstfördelning skall ske vid servitutsbildningar enligt

fastighetsbildningslagen som avser t.ex. vattentäkt eller

utfart för enstaka fastighets behov. Genom hänvisningen i

ledningsrättslagen till expropriationslagens

ersättningsregler blir vinstfördelning inte möjlig om

ledningen inrättas med stöd av ledningsrättslagen.

Ett sätt att få till stånd ett konsekvent ersättningssystem

synes vara att utforma reglerna så att ledningsrättslagen inte

blir tillämplig på ledningar som kan inrättas med stöd av

undantagsbestämmelsen i 7 kap. 2 §

fastighetsbildningslagen. En sådan ordning motsvarar vad

som gäller enligt ledningsrättslagen i fråga om ledningar

som kan inrättas enligt anläggningslagen och har bl.a. den

fördelen att ledningsrättslagens ersättningsregler kan

behållas oförändrade. Det synes inte föreligga något hinder

mot en sådan ordning. Jag föreslår därför att vatten- eller

avloppsledning som endast tillgodoser enstaka fastighets

husbehov inte skall få inrättas enligt ledningsrättslagen.

2.4 Sakägares ställning vid marköverföring genom

förrättning

2.4.1 Kostnader vid förrättning

Min bedömning: Regler om rätt för sakägare att

erhålla ersättning för kostnader som har uppkommit vid en

förrättning bör inte införas.

Lantmäteriverkets förslag:

Fastighetsbildningsmyndigheten skall i vissa fall kunna

besluta om ersättning till sakägare för kostnader för ombud

eller biträde och för utredning. Detta skall gälla vid inlösen

enligt 8 kap. fastighetsbildningslagen och vid åtgärder som

avser ianspråktagande av mark eller rättighet som kunnat

inlösas enligt plan- och bygglagen eller tas i anspråk genom

expropriation eller annat sådant förfogande. Ersättning

skall dock utgå endast om det är befogat med hänsyn till

partsförhållandena och intrångets art. Beslutad ersättning

skall anses som förrättningskostnad och normalt bäras av

den som har nytta av förrättningen (se rapporten s. 65--93).

Remissinstanserna: Förslaget har avstyrkts av

bl.a. hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt,

länsstyrelsen i Stockholms län, Svenska kommunförbundet,

Kommunaltekniska föreningen och Sveriges

Lantmätareförening. Flera av dem har hävdat att förslaget

skulle beröva förrättningsförfarandet dess smidighet. En av

de avstyrkande instanserna har i stället föreslagit att den

enskilde sakägaren skall få rätt till ersättning för egen

inställelse. Till dem som tillstyrkt förslaget hör

länsstyrelserna i Malmöhus och Västernorrlands län. Några

remissinstanser, bl.a. Lantbrukarnas Riksförbund och

Sveriges Advokatsamfund, har förordat att sakägaren ges

en ännu vidare rätt till ersättning.

Bakgrund: Vid en handläggning hos

fastighetsbildningsmyndigheten saknar den enskilde

sakägaren möjlighet att få ersättning för sina egna

kostnader vid förrättningen. Han kan sålunda inte få

ersättning för egen inställelse vid förrättningssammanträde,

för eget ombud eller biträde eller för egna utredningar.

Enligt fast praxis beviljas sakägaren inte heller rättshjälp

med biträdesförordnande i ärenden vid

fastighetsbildningsmyndigheten. Vid

förrättningsförfarande gäller inte heller de vanliga

rättsskyddsförsäkringarna.

Att sakägaren inte har rätt till ersättning för egna

kostnader har föranlett kritik från skilda håll. Det har

därvid hävdats att den enskilde sakägarens rättsställning

behöver förstärkas, inte minst vid förrättningar med

expropriativa inslag. Kritiken har bl.a. kommit till uttryck i

en skrivelse från Lantbrukarnas Riksförbund till chefen för

justitiedepartementet (Dnr 87-3825) samt i ett flertal

remissyttranden i detta lagstiftningsärende. Det har därvid

påtalats att parterna vid förrättningen inte alltid är

jämbördiga, i synnerhet inte om ena parten är en kommun,

en kraftintressent eller ett liknande resursstarkt organ.

Sådana organ har ofta tillgång till egna experter, som utför

egna utredningar, vilka sedan åberopas vid förrättningen.

Det har hävdats att den obalans som i sådana fall kan

föreligga mellan sakägarna inte alltid i tillräcklig grad

uppvägs av fastighetsbildningsmyndighetens

utredningsplikt.

Skälen för min bedömning: Att en sakägare vid en

förrättning -- till skillnad mot vad som gäller vid ett

domstolsförfarande enligt plan- och bygglagen och

expropriationslagen -- inte är berättigad till ersättning för

egna kostnader sammanhänger med

förrättningsförfarandets särskilda karaktär. Förfarandet

skiljer sig i avgörande hänseenden från vad som gäller vid

domstol. Medan ansvaret för processföringen och

utredningen i en rättegång helt vilar på parterna, präglas

förrättningsförfarandet av fastighetsbildningsmyndighetens

skyldighet till officialprövning.

Fastighetsbildningsmyndigheten har sålunda till uppgift att

aktivt verka för utredningen, om nödvändigt med hjälp av

sakkunniga. Till myndighetens uppgifter hör även att -- i en

omfattning som saknar motsvarighet i domstolsprocessen --

bistå sakägarna med råd och upplysningar. Vidare är

möjligheterna att förebringa utredning väsentligt olika i de

båda typerna av förfarande. Vid en förrättning kan det inte

förekomma någon muntlig bevisning. Vidare kan personlig

inställelse inte åläggas och editionsföreläggande inte

meddelas. I vissa fall kan alltså en mera fullständig

utredning inte läggas fram vid förrättningen utan först vid

fastighetsdomstolen efter överklagande. Dessa

förhållanden övervägdes vid fastighetsbildningslagens

tillkomst och ansågs godtagbara med hänsyn till intresset av

att förfarandet inför fastighetsbildningsmyndigheten skulle

vara enkelt (jfr prop. 1969:128 s. B 191).

De nu angivna dragen i förrättningsförfarandet innebär

att det normalt skall vara möjligt för sakägarna att föra sin

talan vid förrättningen utan juridiskt biträde eller

expertmedverkan. Systemet kan sägas förutsätta att

sakägarnas egna utredningar koncentreras till

fastighetsdomstolen.

Enligt min mening är det inte lämpligt att ge

förrättningsförfarandet någon annan karaktär än det hittills

har haft. Förfarandet bör således även i fortsättningen

präglas av en strikt och aktiv officialprövning. Det är inte

minst detta som gör förfarandet så smidigt.

Lantmäteriverkets förslag skulle enligt min uppfattning

kunna leda till att förrättningen får en mera

rättegångsliknande karaktär. Detta skulle minska

snabbheten och smidigheten. Jag är inte heller övertygad

om att det från rättssäkerhetssynpunkt är nödvändigt att

införa de föreslagna ersättningsreglerna. Sakägarnas behov

av ombud är ju inte lika stort vid en förrättning som vid en

domstolsförhandling. De beslut som fattas vid förrättningen

kan överprövas i två eller tre domstolsinstanser. Sakägarnas

ställning vid en förrättning kan alltså inte jämföras med

deras ställning i exempelvis ett expropriationsmål. Med en

aktiv officialprövning bör också obalansen mellan

sakägarna i huvudsak kunna elimineras. Detta gäller i

synnerhet om fastighetsbildningsmyndigheten genom

förordnande av sakkunnig enligt 4 kap. 34 §

fastighetsbildningslagen utnyttjar den omfattande

specialistkompetens som numera finns inom

lantmäteriorganisationen.

Lantbrukarnas Riksförbund har gjort gällande att det i

vissa fall finns en risk för att

fastighetsbildningsmyndigheten inte förmår göra en fullt

opartisk värdering. Förbundet har härvid hänvisat framför

allt till sådana fall då det statliga lantmäteriet i sin

uppdragsverksamhet har tagit fram en utredning åt en part

och denna utredning sedan åberopas vid en förrättning. Jag

delar givetvis Lantbrukarnas Riksförbunds uppfattning att

det är angeläget att säkerställa att värderingarna görs på ett

opartiskt sätt. Enligt uppgift från lantmäteriverket torde det

dock endast vara i ett fåtal fall som det har inträffat att en

part vid en förrättning åberopar en utredning som

lantmäteriet tidigare har utfört i sin uppdragsverksamhet.

Även om så skulle vara fallet, finns det enligt min mening

anledning att vidta åtgärder för att undanröja risken för att

värderingarna inte görs på ett opartiskt sätt. Enligt vad jag

har erfarit avser lantmäteriverket att precisera och skärpa

de riktlinjer som i detta hänseende gäller för lantmäteriets

uppdragsverksamhet. Arbetet med dessa riktlinjer kommer

att följas med uppmärksamhet från regeringskansliets sida.

Bland annat mot denna bakgrund anser jag att det som

Lantbrukarnas Riksförbund i denna del har framfört inte

bör inverka på frågan om kostnadsersättning.

Lantmäteriverkets förslag om ersättning till sakägare för

kostnader skulle enligt min bedömning också leda till ökade

kostnader för samhällsekonomin i en omfattning som för

närvarande inte låter sig försvaras. Lantmäteriverket har

beräknat de direkta kostnaderna till sammanlagt cirka två

miljoner kr. årligen. Jag befarar att kostnaderna skulle bli

högre än så. Enligt min bedömning skulle förslaget inte

heller medföra några mera påtagliga besparingar på andra

områden.

Vad gäller sakägarens kostnader för egen inställelse har

det länge ansetts naturligt att en fastighetsägare har att

bevaka sina intressen i ett förrättningssammanhang utan

någon särskild kompensation. Normalt är kostnaderna för

inställelsen förhållandevis små och en rätt till ersättning för

sådana kostnader skulle alltså få liten betydelse. Den skulle

emellertid leda till ett inte oväsentligt merarbete för

fastighetsbildningsmyndigheten.

Mot bakgrund av vad jag nu har sagt anser jag att

förslagen om rätt till ersättning för kostnader vid förrättning

inte bör genomföras. Enligt min mening är det mera

angeläget att förstärka den enskilde sakägarens ställning i

rättegången vid fastighetsdomstolen. Till detta återkommer

jag i nästa avsnitt.

2.4.2 Rättegångskostnader vid överklagande av

fastighetsbildningsmyndighetens beslut

Mitt förslag: Om ett fastighetsbildningsbeslut

överklagas till fastighetsdomstolen skall den sakägare, som

genom beslutet avstått eller upplåtit mark eller rättighet,

kunna få ersättning för sina rättegångskostnader i

fastighetsdomstolen, hovrätten och högsta domstolen i

större omfattning än som hittills varit fallet. I

fastighetsdomstolen skall han sålunda oberoende av

utgången i målet ha rätt till ersättning för

rättegångskostnader inte bara om målet gäller ersättning för

inlösen enligt 8 kap. fastighetsbildningslagen utan också om

det gäller ersättning för sådant ianspråktagande av mark

eller rättighet som skulle ha kunnat ske enligt 14 kap. 1 och

2 §§ plan- och bygglagen eller som uppenbarligen skulle ha

kunnat komma till stånd genom expropriation eller annat

liknande tvångsförvärv. Om han fört saken till

fastighetsdomstolen utan tillräckliga skäl, skall domstolen

dock kunna förordna att han skall bära sina egna kostnader.

Har han uppenbarligen inlett rättegången i

fastighetsdomstolen utan skälig grund, skall domstolen

dessutom kunna förplikta honom att ersätta motparten för

rättegångskostnader. Även beträffande

rättegångskostnadsreglerna i överrätt görs i motsvarande

fall en anpassning till de för den ersättningsberättigade

sakägaren mera förmånliga regler som gäller i mål om

inlösen enligt fastighetsbildningslagen.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt (se rapporten s. 96--99).

Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller

lämnats utan erinran. Kommunförbundet har dock i annat

sammanhang motsatt sig förändringar av

rättegångskostnadsreglerna.

Skälen för mitt förslag: Om ett

fastighetsbildningsbeslut överklagas kommer saken att

prövas vid fastighetsdomstolen. Enligt 16 kap. 14 § första

stycket fastighetsbildningslagen kan fastighetsdomstolen i

sådant mål förordna, efter vad som är skäligt med hänsyn

till omständigheterna, att sakägare som förlorar målet skall

ersätta annan sakägare för rättegångskostnader.

Bestämmelsen ger domstolen en betydande frihet men

torde normalt föranleda att förlorande part förpliktas

ersätta vinnande part för rättegångskostnader.

Vid överklagande av beslut om inlösenersättning enligt

fastighetsbildningslagen och flertalet beslut enligt

ledningsrättslagen gäller andra regler. Sakägare som avstår

mark eller särskild rättighet har då enligt reglerna i 16 kap.

14 § första stycket andra meningen fastighetsbildningslagen

rätt till ersättning för sina kostnader i fastighetsdomstolen

oberoende av utgången i målet. Samma regler anses gälla

vid överklagande av beslut om inlösen eller upplåtande av

utrymme enligt anläggningslagen (se prop. 1973:160 s. 556

och 599 samt RH 81:84). Dessa regler motsvarar i huvudsak

vad som gäller vid expropriation och vid inlösen enligt plan-

och bygglagen. I förarbetena till fastighetsbildningslagen

diskuterades inte särskilt vad som skulle gälla vid en

tvångsvis fastighetsreglering som inte skedde genom

inlösen. Det har senare ifrågasatts om inte de regler som

gäller i mål om inlösenersättning skulle kunna tillämpas

även i andra mål om ersättning i samband med en tvångsvis

fastighetsreglering. Högsta domstolen har emellertid i

rättsfallet NJA 1983 s. 367 funnit att reglerna inte bör ges

en så vidsträckt innebörd. Domstolen hänvisade därvid

bl.a. till att frågan om en förändring av reglerna var under

utredning.

Enligt min mening är de nuvarande

rättegångskostnadsreglerna i fastighetsbildningslagen inte

helt tillfredsställande. Om parterna i ett

fastighetsbildningsärende har olika ekonomiska

förutsättningar att anlita ombud eller göra egna

utredningar, får detta större genomslag i

fastighetsdomstolen än vid förrättningen. I domstolen är

det nämligen -- som tidigare berörts -- parterna som har

huvudansvaret för utredningen. Parterna kan inte heller

påräkna att domstolen tillhandahåller information och

rådgivning i den utsträckning som

fastighetsbildningsmyndigheten har gjort. Detta kan leda

till en viss obalans i rättegången.

En sådan obalans framstår som särskilt

otillfredsställande om det rör sig om

fastighetsbildningsåtgärder med expropriativa moment. Jag

tänker på fall där en och samma åtgärd kan genomföras

såväl genom fastighetsreglering som genom inlösen enligt

plan- och bygglagen eller expropriation. Om en kommun

väljer att begära inlösen eller expropriation, har den

enskilde sakägaren rätt att få full ersättning för sina

rättegångskostnader. Om kommunen i stället ansöker om

fastighetsreglering, har den enskilde sakägaren endast

begränsade möjligheter att få ersättning för

rättegångskostnader. Det är svårt att motivera denna

skillnad.

Vad jag nu har sagt talar för att

rättegångskostnadsreglerna på fastighetsbildningslagens

område bör vara mera förmånliga för den enskilde. Det

finns visserligen inte anledning att ge varje sakägare, som

avstår mark eller rättighet till kommun eller liknande organ,

rätt till ersättning för rättegångskostnader. Däremot bör --

såsom lantmäteriverket har föreslagit -- den enskilde ges

rätt att erhålla ersättning för rättegångskostnader i fall då

den aktuella fastighetsregleringsåtgärden framstår som ett

alternativ till expropriation, inlösen enligt plan- och

bygglagen eller annat sådant förfogande. Liksom i

expropriations- och inlösenmål bör denna rätt till ersättning

inte vara beroende av utgången i målet. Genom en sådan

reglering kommer den enskilde fastighetsägarens ställning i

fastighetsdomstolen att vara densamma oavsett vilket

förfarande -- inlösen eller fastighetsreglering -- som

kommunen väljer.

Enligt min mening bör dessa för den enskilde sakägaren

förmånliga rättegångskostnadsregler utformas så att de inte

missbrukas eller föranleder onödiga överklaganden. Redan

i dag gäller enligt fastighetsbildningslagen att en part,

oberoende av utgången i målet, kan förpliktas att betala en

kostnad som han har vållat motparten genom vårdslöshet

eller försummelse (se 16 kap. 14 § fastighetsbildningslagen

och 18 kap. 6 § rättegångsbalken). Vidare gäller att part kan

få ersättning endast för sådana kostnader som varit skäligen

påkallade för tillvaratagandet av hans rätt (se 16 kap. 14 §

fastighetsbildningslagen och 18 kap. 8 § rättegångsbalken).

I den förstnämnda regeln avses dock huvudsakligen

kostnader som en part har förorsakat i en redan inledd

rättegång. Den senare regeln är främst avsedd att reglera

vilka kostnader som överhuvudtaget kan ersättas inom

ramen för reglerna om rättegångskostnader. Dessa regler

torde därför inte kunna tillämpas enbart därför att en part

har fört talan mot fastighetsbildningsmyndighetens beslut

utan tillräckliga skäl.

Bland rättegångskostnadsreglerna i plan- och bygglagen

finns en mera långtgående bestämmelse som är avsedd att

utgöra en spärr mot okynnestalan. Om en fastighetsägare

har väckt talan utan tillräckliga skäl, kan domstolen enligt

denna regel förordna att han skall bära sina egna kostnader.

Har rättegången uppenbart inletts utan skälig grund, får

domstolen dessutom förplikta honom att ersätta motparten

dennes kostnader (se 15 kap. 6 § plan- och bygglagen).

Någon motsvarande bestämmelse finns varken i

fastighetsbildningslagen, ledningsrättslagen eller

anläggningslagen.

Enligt min mening bör fastighetsbildningslagen,

ledningsrättslagen och anläggningslagen även i detta

avseende innehålla samma reglering som plan- och

bygglagen. Bestämmelsen i plan- och bygglagen ger på ett

tydligt sätt uttryck för att en fastighetsägare inte kan

påräkna ersättning för kostnader i samband med

överklagande som sker utan tillräckliga skäl och för att han

i mera kvalificerade fall av onödigt processande också kan

bli skyldig att betala motpartens kostnader.

Det hittills anförda har endast tagit sikte på

förhållandena i fastighetsdomstolen. De nuvarande

bestämmelserna om rättegångskostnaderna i överrätt

anknyter i huvudsak till vad som gäller vid

fastighetsdomstolen. Överrätten kan alltså, efter vad som är

skäligt med hänsyn till omständigheterna, förordna att

sakägare, som förlorar målet, skall ersätta annan sakägare

för rättegångskostnad. De för den enskilde sakägaren mera

förmånliga bestämmelser, som skall tillämpas vid

fastighetsdomstolen i mål om inlösenersättning och mål

enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen, gäller även

i hovrätten och högsta domstolen, dock med den skillnaden

att den enskilde sakägaren själv får svara för sina egna

kostnader om han överklagar och förlorar målet. Den

sistnämnda bestämmelsen överensstämmer med den

motsvarande regleringen i expropriationslagen och plan-

och bygglagen.

De skäl som talar för en förändring av reglerna om

rättegångskostnader vid fastighetsdomstolen gör sig i

samma utsträckning gällande beträffande

rättegångskostnaderna i överrätt. I mål om ersättning för

ianspråktagande av mark eller rättighet, som hade kunnat

tas i anspråk enligt plan- och bygglagen eller genom

expropriation eller liknande förfogande, bör därför i

hovrätten och högsta domstolen gälla samma bestämmelser

om fördelning av rättegångskostnaderna som gäller i mål

om ersättning vid inlösen enligt fastighetsbildningslagen.

Givetvis finns det anledning att förhindra

okynnesprocessande även i överrätt. Den spärregel som jag

berört i det föregående och som har hämtats från 15 kap. 6

§ plan- och bygglagen bör därför gälla även i hovrätten och

högsta domstolen.

2.5 Vissa frågor angående förfarandet vid förrättning

m.m.

2.5.1 Prövningen av svårbedömda skador

Mitt förslag: Uppkommer det vid en

fastighetsreglering eller vid en förrättning enligt

anläggningslagen eller ledningsrättslagen ersättningsfrågor,

som är svåra att bedöma vid förrättningstillfället men som

kan antas bli lättare att utreda längre fram, får

fastighetsbildningsmyndigheten, om det är lämpligt,

undanta frågorna från ersättningsbeslutet.

Fastighetsbildningsmyndigheten skall i så fall hänvisa

sakägare att senare, inom högst tio år, ansöka om att

frågorna tas upp på nytt. Om sådan ansökan görs, skall de

tidigare undantagna ersättningsfrågorna prövas vid en ny

förrättning.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt förslag. Enligt lantmäteriverket skall

dock, om sakägarna är ense om det, en ersättningsfråga

kunna skjutas upp i mer än tio år. Lantmäteriverket har

dessutom förordat att möjligheten att skjuta

ersättningsfrågor på framtiden skall stå öppen i några

situationer som inte kommer att omfattas av mitt förslag,

främst frågor om framtida skador intill ledningsgator (se

rapporten s. 45--59).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har

varit positiva till lantmäteriverkets förslag. Televerket har

avstyrkt det, såvitt gäller ledningsrättslagen, under

hänvisning till att det skulle urholka det skydd som

ledningsrätten ger ledningshavaren. Stockholms tingsrätt

och Samfundet för fastighetsvärdering har uttalat sig för att

frågor om löseskilling och intrångsersättning inte skall

kunna skjutas på framtiden. Ytterligare ett par

remissinstanser har ställt sig tveksamma till förslaget.

Skälen för mitt förslag: I 5 kap. 27 §

expropriationslagen finns en bestämmelse som ger

domstolen möjlighet att skjuta upp frågor om ersättning för

skada och intrång som inte lämpligen kan prövas i

expropriationsmålet. Om domstolen fattar ett sådant

beslut, anger den samtidigt en viss tid, högst tio år, inom

vilken berörda sakägare kan få den uppskjutna

ersättningsfrågan återupptagen. Övriga ersättningsfrågor

avgörs genast av domstolen. Om någon sakägare sedermera

begär att den uppskjutna ersättningsfrågan skall återupptas,

prövas den av domstolen i ett nytt mål.

Någon motsvarande bestämmelse finns inte i

fastighetsbildningslagen, anläggningslagen eller

ledningsrättslagen. Enligt dessa lagar gäller i stället att

fastighetsbildningsmyndigheten har att ta ställning till alla

uppkommande ersättningsfrågor inom ramen för

förrättningen. I flertalet fall är detta säkert också det mest

praktiska förfarandet. Ibland kan det emellertid vara svårt

att vid förrättningstillfället bedöma alla effekter av

förrättningsbeslutet. Det kan till följd därav också vara

besvärligt att uppskatta i vilken omfattning beslutet

kommer att medföra skador eller intrång. Framför allt kan

det uppstå svårigheter att bestämma ersättning för den

förlust och kostnad som regleringen vållar fastighetsägaren

utöver förlusten av eller värdeminskningen på fastigheten,

s.k. övrig skada. Det kan röra sig om kostnader med

anledning av att en på fastigheten bedriven rörelse måste

läggas ner, flytta eller byta inriktning. Ett annat exempel är

kostnader att anskaffa en ersättningsfastighet. Ofta kan

sådana kostnader bestämmas till ett visst belopp först sedan

viss tid har förflutit. Även vissa andra skador, som ännu inte

har kommit till synes, men som är att förvänta, kan vara

svåra att uppskatta vid förrättningstidpunkten. Även s.k.

företagsskador, dvs. negativ inverkan som den verksamhet

för vilken mark tas i anspråk kommer att få på

restfastigheten, kan vara svåra att uppskatta vid

förrättningstidpunkten. Ibland kan det först långt efter

förrättningen framgå vilka störningar som en väg eller en

flygplats för med sig.

Lantmäteriverket har särskilt påtalat svårigheterna att

fastställa ersättning för avverkning av s.k. kantträd, dvs.

träd som växer på marken närmast intill en ledningsgata och

som med tiden måste avverkas eller beskäras.

Kantträdsproblemet är emellertid delvis av annat slag än de

problem som sammanhänger med övriga svårbedömda

skador och jag kommer att ta upp det särskilt längre fram.

I de situationer som jag nyss nämnt -- från

kantträdsproblemet bortses alltså i det följande -- kan

bristen på en formell möjlighet att skjuta upp

bestämmandet av ersättning föranleda problem. I praktiken

hanteras detta på olika sätt. Det förekommer t.ex. att

parterna i samband med förrättningen kommer överens om

att ersättningsfrågan skall prövas längre fram. Skulle det

emellertid då uppstå tvist mellan parterna, kan denna

endast prövas av domstol. Det förekommer också att

fastighetsbildningsmyndigheten håller ett

förrättningsärende vilande till dess att svårbedömda frågor

kan besvaras med tillräcklig säkerhet. Att hålla ett

förrättningsärende oavslutat kan emellertid vara förenat

med olägenheter. Det är alltså angeläget att finna ett annat

sätt att komma till rätta med problemet.

Det ligger då nära tillhands att införa en bestämmelse av

det slag som finns i 5 kap. 27 § expropriationslagen. Detta

skulle också ligga väl i linje med min strävan att närma

expropriationslagens och förrättningslagarnas regelsystem

till varandra.

För en sakägare skulle det visserligen kunna vara en

olägenhet att ersättningsfrågorna inte genast får en slutlig

prövning. Bland annat skulle det kunna medföra ökade

kostnader. Det skulle också i vissa fall kunna vara olämpligt

att inte bedöma samtliga ersättningsfrågor i ett enda

sammanhang. Det gäller inte minst i sådana fall då vinsten

av en reglering skall fördelas mellan flera sakägare.

I många fall torde emellertid ett framskjutande av

skadeprövningen inte vara förenat med några mera

betydande olägenheter. Det gäller bl.a. en del situationer

där det idag tillämpas olika praktiska lösningar, delvis

utanför förrättningens ram. Det bör i sådana situationer

kunna överlåtas till fastighetsbildningsmyndigheten att

avgöra om det är lämpligt att skjuta upp en ersättningsfråga

och, om så är fallet, inom hur lång tid som frågan måste tas

upp på nytt. I en sådan lämplighetsprövning bör ligga att

bestämmelsen tillämpas med försiktighet och att

fastighetsbildningsmyndigheten tar skälig hänsyn till en

sakägares intresse av att få ett snabbt och slutligt avgörande

av en ersättningsfråga. Jag föreslår mot denna bakgrund att

bestämmelser motsvarande 5 kap. 27 § expropriationslagen

förs in i fastighetsbildningslagen, ledningsrättslagen och

anläggningslagen.

Lantmäteriverket har föreslagit att ersättningsfrågan

normalt skall kunna skjutas upp i tio år. En remissinstans

har hävdat att detta är en alltför lång tid. För egen del

ansluter jag mig till lantmäteriverkets förslag i denna del.

Tio år är den gräns som anges i 5 kap. 27 §

expropriationslagen och jag ser inte något skäl att i

förrättningssammanhang tillämpa en annan ordning. I den

praktiska tillämpningen bör givetvis tiden inte sättas längre

än som i det enskilda fallet kan antas vara nödvändigt.

Lantmäteriverket har emellertid gått ett steg längre och

har föreslagit att det skall det vara möjligt att skjuta upp

ersättningsfrågan längre tid än tio år, om parterna medger

det. Ett behov av att hålla ersättningsfrågor öppna under

längre tid än tio år torde emellertid huvudsakligen föreligga

i de s.k. kantträdsfallen, vilka enligt min uppfattning inte

bör omfattas av bestämmelsen. I andra fall framstår det inte

som meningsfullt att låta ersättningsfrågan stå öppen längre

än tio år. Det finns mot denna bakgrund inte skäl att i detta

avseende välja en annan reglering än den som gäller enligt

5 kap. 27 § expropriationslagen. Ersättningsfrågor bör

således inte få skjutas fram i mer än tio år.

Jag återkommer i specialmotiveringen till vissa frågor

om bl.a. inteckningshavares medgivande och frågor om

förfarande och värdering vid den nya förrättningen.

Jag har tidigare nämnt de s.k. kantträdsfallen, dvs.

frågor om ersättning för träd som står på marken närmast

intill ledningsgatan och som ledningshavaren finner att det

är nödvändigt att beskära eller avverka. Det är vanligt att

ledningshavaren i ledningsrättsbeslutet ges rätt att i

framtiden företa sådana åtgärder. Stöd för detta finns i

förarbetena till ledningsrättslagen (jfr NJA II 1974 s. 192).

Sådana avverkningar kan betraktas som förutsebara skador

med anledning av ledningsrättsbeslutet. Skadornas

omfattning är inte alltid lika svårbedömda som tidigare

berörda skadetyper, men i praktiken har därmed

sammanhängande ersättningsfrågor ändå ofta kommit att

behandlas utanför förrättningen.

Fastighetsbildningsmyndigheten kan givetvis redan vid

ledningsrättsförrättningen söka uppskatta det framtida

avverkningsbehovet och fastställa en engångsersättning.

Från markägarhåll föredrar man dock vanligen att så inte

sker. Även ur ledningshavarens synpunkt kan ett system

med engångsersättning framstå som mindre bra, eftersom

den kommande avverkningen kan komma att störa

umgänget med nya ägare till fastigheten.

Det har därför i praktiken blivit vanligt att

fastighetsbildningsmyndigheten i ledningsrättsbeslutet

fastställer att ledningshavaren har rätt att avverka träd

utanför den egentliga ledningsgatan men avstår från att

besluta om ersättning för detta. Om det sedermera uppstår

tvist om den ersättning som skall utgå, får parterna lösa

denna utan medverkan av fastighetsbildningsmyndigheten.

Enligt lantmäteriverkets förslag bör

fastighetsbildningsmyndigheten ges möjlighet att ta upp

ersättningsfrågor av det aktuella slaget till prövning vid ny

förrättning på samma vis som beträffande de ovan berörda

svårbedömda skadorna. Jag delar inte denna uppfattning.

Först skall understrykas att det redan vid den ursprungliga

förrättningen går att göra en uppskattning av

''''''''kantträdsskador'''''''', andra liknande skador och annat

intrång som kan antas uppkomma i samband med tillsyn och

underhåll av ledningar. Bedömningen av skadan måste

visserligen i så fall i viss mån bygga på schabloniseringar,

men detta får anses acceptabelt, särskilt med hänsyn till att

det intrång som det här rör sig om inte torde vara mera

betydande. Behovet av att skjuta upp värderingen är därför

typiskt sett inte så stort som beträffande de tidigare

behandlade intrångssituationerna.

Det kan också ifrågasättas om det är lämpligt att skjuta

''''''''kantträdsskador'''''''' och liknande skador på framtiden. Det

rör sig här om skador, som kan uppträda vid upprepade

tillfällen under en obegränsad framtid, alltså även efter den

tioårsgräns som enligt min mening bör gälla i fråga om

möjligheten att skjuta upp ersättningsfrågor. Rätten till

ersättning skall enligt ledningsrättslagen i princip bedömas

enligt reglerna om intrångsersättning i 4 kap.

expropriationslagen. Utgångspunkten blir därvid den

marknadsvärdeminskning som den ianspråktagna

fastigheten drabbas av. Som värdetidpunkt kommer

normalt att gälla tidpunkten för tillträdet. Om

skadeprövningen skjuts upp beträffande kantträd m.m.,

torde det emellertid vara naturligt att värderingen i stället

sker med utgångspunkt i den förlust som fastighetsägaren

gör i och med avverkningen av kantträden. Detta skulle

emellertid kräva en kompletterande lagreglering av dessa

ersättningsfrågor och det skulle leda till att

ersättningsfrågan bedöms på olika sätt beroende på om den

prövas omedelbart eller om den skjuts på framtiden.

Slutligen framstår reglerna om fördelning av förrättnings-

och rättegångskostnader -- som på ledningsrättens område

innebär att ledningshavaren normalt bär alla

förrättningskostnader -- inte som lämpliga för

''''''''kantträdsförrättningar'''''''' som skulle kunna initieras av båda

parter.

Jag har mot bakgrund av det anförda stannat för att

kantträdsfallen inte bör omfattas av möjligheten till

uppskjuten skadeprövning. Inte heller anser jag att något

särskilt regelsystem bör införas för dessa frågor. I stället vill

jag betona vikten av att man -- såsom också underströks i

förarbetena till ledningsrättslagen -- så långt möjligt

tillvaratar de fördelar som ligger i att sakägarna träffar de

överenskommelser som de anser lämpliga. Det finns

normalt ingenting som hindrar dem att träffa avtal om att

frågor om kantträd o.d. skall undantas från förrättningen

och avgöras vid senare tidpunkt och att ersättning då skall

utgå enligt vissa överenskomna riktlinjer.

Fastighetsbildningsmyndigheten behöver i så fall inte

fastställa någon ersättning för de skador som omfattas av

sakägarnas överenskommelse annat än om denna

överenskommelse skulle kunna gå ut över

inteckningshavarnas rätt (se 14 § andra stycket

ledningsrättslagen). Om sakägarna, när ersättningsfrågan

sedermera aktualiseras, inte kan komma överens om den

ersättning som skall utgå, har de möjlighet att vända sig till

domstol. Domstolen har då att pröva ersättningsfrågan på

grundval av vad sakägarna tidigare har kommit överens om.

En tänkbar möjlighet vore visserligen att låta

fastighetsbildningsmyndigheten i stället för domstol pröva

frågor av detta slag. Att låta

fastighetsbildningsmyndigheten ta upp en ersättningstvist

mellan enskilda till prövning utan samband med någon

pågående förrättning av fastighetsbildningskaraktär skulle

emellertid enligt min mening innebära ett alltför

långtgående avsteg från principen att sådana tvister skall

handläggas av allmän domstol.

I detta sammanhang vill jag ta upp en näraliggande

rättegångskostnadsfråga som Lantbrukarnas Riksförbund

aktualiserat i en framställning till justitiedepartementet

(Dnr 90-1707). Framställningen tar sikte på fall där en

ledningshavare i ett ledningsrättsbeslut har tillagts en viss

rättighet utan att någon ersättning därvid blivit bestämd och

där frågan om ersättning senare prövas i rättegång. Enligt

riksförbundet bör därvid tillämpas samma

rättegångskostnadsbestämmelser som i ledningsrättsmål,

d.v.s. ledningshavaren skall normalt stå både sina egna och

fastighetsägarens kostnader. Förslaget syftar uppenbarligen

bl.a. på kantträdsfallen.

För egen del kan jag inte tillstyrka riksförbundets

förslag. I de fall som omfattas av förslaget har båda parter

möjlighet att initiera domstolsprövning. Med hänsyn härtill

är det också rimligt att att båda parter tvingas göra

processekonomiska överväganden. De

rättegångskostnadsregler som tillämpas i dispositiva

tvistemål får därför anses lämpliga. Det kan tilläggas att

fastighetsägaren alltid har möjlighet att påfordra att frågor

om ersättning för förutsebara skador avgörs redan vid

förrättningen.

2.5.2 Prövning av frågor om skador under byggtiden

m.m.

 Mitt förslag: Fastighetsbildningsmyndigheten får

möjlighet att vid fastighetsregleringsförrättning och vid

förrättning enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen

pröva även sådana ersättningsfrågor som har samband med

förrättningen men som inte skall prövas enligt den

lagstiftning som gäller för förrättningen. Ett villkor är dock

att de berörda sakägarna går med på en sådan prövning. Ett

ytterligare villkor är att det i det enskilda fallet är lämpligt

att fastighetsbildningsmyndigheten prövar

ersättningsfrågan.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt förslag. Lantmäteriverkets förslag är

dock begränsat till frågor om ersättning för vissa särskilda

skador (se rapporten s. 60--62).

Remissinstanserna: Nästan alla instanser som

yttrat sig i denna fråga har tillstyrkt lantmäteriverkets

förslag eller lämnat det utan erinran.

Skälen för mitt förslag: I expropriationslagen finns

en bestämmelse som ger fastighetsdomstolen möjlighet att,

om det är lämpligt, i expropriationsmålet pröva frågor som

har samband med expropriationen men som inte skall

prövas enligt expropriationslagen. En motsvarande

bestämmelse för vattendomstolen finns i vattenlagen

(1983:291).

Enligt min mening talar praktiska hänsyn för att

liknande bestämmelser införs i fastighetsbildningslagen,

anläggningslagen och ledningsrättslagen.

När fastighetsbildningsmyndigheten genomför en

fastighetsreglering eller förordnar om upplåtelse eller

inlösen enligt anläggningslagen eller ledningsrättslagen kan

det inträffa att den anläggning som avses med förrättningen

redan har börjat byggas. Byggnadsarbetena kan medföra

skador eller andra olägenheter för andra fastigheter som

berörs av regleringen. Frågor om ersättning för sådana

skador får vanligtvis prövas enligt reglerna i

miljöskadelagen (1986:225).

Fastighetsbildningsmyndigheten, vars kompetens är

begränsad till de rättsförhållanden som regleras i den för

förrättningen gällande lagen, är inte behörig att pröva

frågor om ersättning för dylika skador. Under arbetena kan

uppkomma ett tillfälligt behov av att ta mark i anspråk. I

den mån sådana tillfälliga markbehov inte kan tillgodoses

genom fastighetsbildning kan berörda sakägare i

förekommande fall avtala om upplåtelse av marken och om

den ersättning som skall utgå. Även i sådana fall kan det

emellertid uppstå tvister om ersättningens storlek. Inte

heller sådana tvister äger fastighetsbildningsmyndigheten

pröva. Parterna får i stället vända sig till domstol.

I vissa situationer av dessa slag skulle det ibland

innebära påtagliga rationaliseringsvinster om

ersättningsfrågorna kunde prövas omedelbart i anslutning

till förrättningen. Lantmätarens vana att bedöma

ersättningsfrågor torde normalt göra honom väl skickad att

avgöra frågor av det här slaget.

Det finns visserligen omständigheter som talar mot en

sådan lösning. Fastighetsbildningsmyndigheten är inte

någon domstol och förrättningslantmätaren har inte samma

juridiska utbildning som en domare. Bevisning kan inte

förebringas på samma vis som i domstol eftersom

fastighetsbildningsmyndigheten saknar möjlighet att hålla

vittnesförhör, förelägga personlig inställelse och infordra

skriftlig bevisning.

Om emellertid sakägarna samtycker till att

fastighetsbildningsmyndigheten prövar en fråga av det

aktuella slaget, finns det normalt inte anledning att motsätta

sig det. Det är därför enligt min mening rimligt att

fastighetsbildningsmyndigheten får viss befogenhet att med

berörda sakägares medgivande pröva ersättningsyrkanden

som har samband med förrättningen men skall prövas enligt

annan lagstiftning. Denna befogenhet bör dock inte vara

obegränsad. Det kan förekomma ersättningsfrågor som inte

bör tas upp vid förrättning. Det gäller t.ex. frågor som är

särskilt omfattande eller som skiljer sig påtagligt från de

egentliga förrättningsfrågorna. Hit hör bland annat

vållandefrågor. Sådana frågor bör

fastighetsbildningsmyndigheten normalt inte handlägga ens

med sakägarnas medgivande.

Fastighetsbildningsmyndigheten bör därför få pröva frågor

som ligger utanför förrättningslagen endast om det är

lämpligt i det enskilda fallet.

Enligt min mening finns det inte skäl att -- som

lantmäteriverket har föreslagit -- begränsa bestämmelsen

till frågor om ersättning för skador under byggtiden.

Bestämmelsen bör i stället ges i huvudsak samma

utformning som de motsvarande bestämmelserna i

expropriationslagen och vattenlagen. Detta möjliggör en

flexibel tillämpning av bestämmelsen i alla de olika

ersättningsfrågor som kan uppkomma i anslutning till

förrättningen.

2.5.3 Fastställande av ersättning när samfälld mark tas i

anspråk

Mitt förslag: När fastighetsbildningsmyndigheten

tillskapar servitut i samfälld mark skall

fastighetsbildningsmyndigheten vara skyldig att fastställa

ersättning endast till sådana delägare som har framställt

yrkande om det, såvida inte ersättningen kan antas komma

att överstiga tre procent av basbeloppet. Motsvarande skall

tillämpas även vid upplåtelse och inlösen enligt

ledningsrättslagen och anläggningslagen. Vidare skall ett

enklare underrättelseförfarande kunna tillämpas vid vissa

förrättningar enligt anläggningslagen och

ledningsrättslagen.

Lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt förslag. Förslaget om ett enklare

underrättelseförfarande vid vissa förrättningar enligt

anläggningslagen och ledningsrättslagen saknar dock

motsvarighet i lantmäteriverkets förslag (se rapporten

s. 63--64).

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som

yttrat sig i denna del har ställt sig positiva till

lantmäteriverkets förslag.

Skälen för mitt förslag: Samfälligheter medför ofta

merarbete vid fastighetsbildningsförrättningar. Det kan

gälla arbetet med att utröna vilka som är delägare i

samfälligheten, att delge delägarna kallelse och att fastställa

den ersättning som varje delägare är berättigad till. För att

fastighetsbildningsmyndigheten inte ska behöva lägga ner

oproportionerligt mycket arbete på dessa frågor finns i 6

kap. 6 § fastighetsbildningslagen en regel som syftar till att

rationalisera hanteringen. Regeln, som modifierades

genom en lagändring år 1989 (prop. 1988/89:77, BoU11,

SFS 1989:724), är utformad så att ersättning för mark som

överförs från samfällighet utgår endast om yrkande

framställs under förrättningen eller om värdet av andelen i

den överförda marken överstiger tre procent av

basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

När samfälligheten förvaltas av en samfällighetsförening

eller när det finns någon som har befogenhet att uppbära

medel för samfällighetens räkning skall ersättning dock

alltid fastställas.

Bestämmelsen i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen gäller

vid marköverföring men inte vid upplåtande av servitut i

den samfällda marken. I det senare fallet måste således

fastighetsbildningsmyndigheten fortfarande fastställa

ersättning för varje delägare. Kostnaderna för detta står

ibland inte i rimlig proportion till de många gånger

obetydliga ersättningsbeloppen. Det finns alltså anledning

att utvidga bestämmelsen i 6 kap. 6 §

fastighetsbildningslagen till att gälla också fastställande av

ersättning när servitut upplåts i samfälld mark.

Bestämmelsen i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen

saknar motsvarighet i anläggningslagen och

ledningsrättslagen. Även när det gäller upplåtelse eller

inlösen av samfälld mark enligt anläggningslagen och

ledningsrättslagen står kostnaderna för att fastställa

ersättning ibland inte i rimligt förhållande till den ersättning

som kan komma att lämnas. I likhet med lantmäteriverket

anser jag därför att den ordning som anges i 6 kap. 6 §

fastighetsbildningslagen skall tillämpas även på

anläggningslagens och ledningsrättslagens områden.

I 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen finns ytterligare ett

stadgande som är ägnat att underlätta fastighetsbildning

som rör samfälld mark. Bestämmelsen gäller enbart

samfälligheter som inte längre används av delägarna för

gemensamt ändamål. Det har ansetts att det då normalt är

fråga om onyttiga samfälligheter med ringa ekonomiskt

värde, varför delägarna inte har något egentligt intresse att

bevaka vid förrättningen (jfr prop. 1988/89:77 s. 41). Är det

i fråga om en sådan samfällighet uppenbart att ersättning

inte behöver fastställas, om det inte framställs något

yrkande om det enligt 6 kap. 6 §, är det inte nödvändigt att

underrrätta samtliga delägare i samfälligheten om

förrättningen. Det räcker att en eller flera av delägarna,

som inte på annan grund är sakägare, underrättas om

förrättningsansökningen. Bestämmelsen gör det möjligt att

undvika en fullständig, ofta besvärlig utredning av

delägarkretsen eller ett kostsamt kungörelseförfarande.

Bestämmelsen i 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen har

inte någon motsvarighet i anläggningslagen eller

ledningsrättslagen. Syftet bakom denna bestämmelse gör

sig emellertid i lika hög grad gällande vid förrättningar

enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen som vid

fastighetsregleringar. Jag föreslår därför att den ordning

som anges i 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen skall

tillämpas även vid förrättningar enligt anläggningslagen och

ledningsrättslagen.

2.5.4 Sakkunnigs medverkan vid förrättning

Mitt förslag: När fastighetsbildningsmyndigheten

behöver expertmedverkan skall den alltid förordna

experten som sakkunnig. Den som har förordnats till

sakkunnig skall närvara vid sammanträde, om det kan antas

vara av betydelse för utredningen.

Fastighetsbildningsutredningens och

lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak

med mitt förslag men innebär en mera långtgående

skyldighet för sakkunnig att närvara vid sammanträde (se

SOU 1984:72 s. 77--78 och lantmäteriverkets rapport s. 95).

Remissinstanserna:

Fastighetsbildningsutredningens och lantmäteriverkets

förslag har i allmänhet tillstyrkts eller lämnats utan erinran.

Två remissinstanser har dock motsatt sig förslaget om

sakkunnigs närvaro vid sammanträde och en av dessa har

även uttalat sig mot förslaget om förordnande av sakkunnig.

Skälen för mitt förslag: Enligt 4 kap. 34 § första

stycket fastighetsbildningslagen får

fastighetsbildningsmyndigheten anlita biträde av sakkunnig

för utredning av fråga, vars bedömande kräver särskild

sakkunskap. Den sakkunnige fungerar som opartisk

medhjälpare till myndigheten. Hans utredning läggs

vanligen fram i skriftlig form för myndigheten, men det är

också möjligt att han muntligen redovisar sin utredning vid

ett sammanträde. En sådan muntlig utsaga skall i princip

redovisas i förrättningsprotokollet (se 10 §

fastighetsbildningskungörelsen, 1971:762). Ersättning till

en sådan sakkunnig är att hänföra till förrättningskostnad

och skall bestämmas av fastighetsbildningsmyndigheten.

Inom det statliga lantmäteriväsendet har efter hand

utbildats ett arbetssätt som innebär att de olika

organisationsområdena samverkar. Ett viktigt led i denna

samverkan utgörs av den specialistservice som

överlantmätarmyndigheterna och särskilda regionenheter

för fastighetsekonomi lämnar

fastighetsbildningsmyndigheten i värderingsfrågor m.m.

Vidare lämnar lantmäteriverket i viss utsträckning service

till fastighetsbildningsmyndigheterna i olika frågor. Stöd för

detta förfarande finns i 4 kap. 34 § fastighetsbildningslagen.

Denna specialistservice utförs oftast utan att något

sakkunnigförordnande meddelas.

Vid tillämpningen av den redovisade ordningen med

expertmedverkan utan formella sakkunnigförordnanden

har en expert som fastighetsbildningsmyndigheten anlitat

formlöst inte samma krav på sig som en expert som har ett

sakkunnigförordnande. Det finns vidare inte någon garanti

för att lämnade uppgifter blir dokumenterade på samma

sätt som gäller beträffande utsaga av sakkunnig enligt 10 §

fastighetsbildningskungörelsen (1971:762). Jag delar

utredningens och flertalet remissinstansers uppfattning att

förrättningsverksamheten skulle vinna på att experten alltid

knyts till fastighetsbildningsmyndigheten genom ett

formligt förordnande. Jag föreslår därför att myndigheten,

när den behöver expertmedverkan, alltid skall förordna

experten som sakkunnig. Lagtekniskt kan detta

åstadkommas genom att orden ''''''''anlita biträde av

sakkunnig'''''''' i 4 kap. 34 § första stycket

fastighetsbildningslagen byts ut mot orden ''''''''förordna

lämplig person som sakkunnig''''''''.

För närvarande saknar fastighetsbildningslagen

bestämmelser som anger i vilken utsträckning en sakkunnig

behöver vara närvarande vid förrättningssammanträde. Det

är uppenbart att en sådan närvaro ofta är lämplig. Om den

sakkunnige är närvarande vid sammanträdet, har sakägarna

möjlighet att ställa frågor till honom. Härigenom kan

eventuella oklarheter redas ut och brister rättas till. Å andra

sidan är det knappast lämpligt med en ordning som kräver

att den sakkunnige alltid är närvarande vid sammanträde.

Vid sammanträdet skall kanske den fråga, som den

sakkunnige har yttrat sig om, inte behandlas. I andra fall

kan det vara tillräckligt att den sakkunnige har yttrat sig

skriftligen. Det gäller i synnerhet om det skriftliga

utlåtandet framstår som klart och fullständigt och sakägarna

inte särskilt har begärt att den sakkunnige skall vara med

vid sammanträdet. Bestämmelsen bör med hänsyn härtill

utformas så att fastighetsbildningsmyndigheten i varje

särskilt fall skall pröva om den sakkunniges närvaro

kommer att vara av betydelse.

Mot bakgrund av vad jag nu har sagt föreslår jag att det

görs ett tillägg till 4 kap. 34 § första stycket

fastighetsbildningslagen av det innehållet att den

sakkunnige skall närvara vid sammanträde, om det kan

antas vara av betydelse för utredningen.

2.6 Ikraftträdande m.m.

Den nya lagstiftningen bör träda i kraft den 1 januari

1993.

I några fall behövs särskilda övergångsbestämmelser.

Det gäller framför allt de föreslagna ändringarna i

ersättningsreglerna. På det området bör grundprincipen

vara att de äldre reglerna fortfarande skall gälla vid

förrättningar där ansökan har gjorts före ikraftträdandet.

På så sätt säkerställer man bl.a. att arbete som har lagts ner

på en förrättning inte blir onyttigt på grund av att reglerna

ändras.

Också i andra fall -- bl.a. beträffande ändringarna i

rättegångskostnadsreglerna -- finns behov av särskilda

övergångsbestämmelser. Jag återkommer till det i

specialmotiveringen.

2.7 Kostnadseffekter

I kostnadshänseende torde den föreslagna anpassningen

till expropriationslagens ersättningssystem endast få

marginell betydelse såväl för de enskilda sakägarna som för

det allmänna. Tydligare och mera konsekventa

ersättningsregler bör dock -- i vart fall på sikt -- kunna leda

till att förrättningsförfarandet blir snabbare och billigare.

De utvidgade möjligheterna att genomföra planer

genom förrättningsförfarande torde innebära

kostnadsminskningar för det allmänna.

De nya rättegångskostnadsreglerna kan komma att

medföra vissa mindre kostnadsökningar för kommunerna.

Vid överklagande av fastighetsregleringar, som sker i

plangenomförande syfte, kommer kommunerna att få bära

motparternas rättegångskostnader i större utsträckning än

hittills. Antalet överklagade förrättningar av de slag, som

omfattas av de nya bestämmelserna, är emellertid för

närvarande mycket litet. Det saknas anledning tro att

reformen kommer att leda till några beaktansvärda

kostnadsökningar. Dessa torde för övrigt uppvägas av de

nyss nämnda kostnadsminskningarna för

plangenomförande.

I övrigt torde mitt förslag inte ha några särskilda

kostnadseffekter.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu anfört har inom

justitiedepartementet upprättats förslag till

1. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

2. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

3. lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

4. lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan

5. lag om ändring i lagen (1970:990) om förmånsrätt för

fordran på grund av fastighetsbildning.

Beträffande lagförslagen under 2 -- 4 har jag samrått

med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet har granskat lagförslagen.

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om ändring i

fastighetsbildningslagen (1970:988)

4 kap.

34 §

För utredning av fråga, vars bedömande kräver särskild

fackkunskap, får fastighetsbildningsmyndigheten

förordna lämplig person som sakkunnig. Den som

står i sådant förhållande till saken eller till någon sakägare

att det är ägnat att rubba förtroendet till hans

opartiskhet i ärendet får inte anlitas. Den sakkunnige

skall närvara vid sammanträde, om det kan antas vara av

betydelse för utredningen.

Ersättning till sakkunnig bestämmes av myndigheten.

Anlitas befattningshavare i allmän tjänst som sakkunnig,

utgår ersättning endast när särskild föreskrift är meddelad.

(Jfr 4 kap. 34 § i SOU 1984:72 och i lantmäteriverkets

rapport).

Ändringarna i paragrafens första stycke innebär bl.a. att

fastighetsbildningsmyndigheten i fortsättningen alltid skall

meddela ett formligt förordnande för en sakkunnig som

anlitats för utredning av någon särskild fråga. Hithörande

frågor har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt

2.5.4.

Paragrafen har också genomgått viss redaktionell

jämkning.

5 kap.

Förevarande kapitel i fastighetsbildningslagen

innehåller allmänna bestämmelser om fastighetsreglering.

Kapitlet inleds med ett avsnitt om grunderna för

fastighetsreglering. Det nu framlagda lagförslaget innebär

en ändring i dessa avsnitt (5 §) och ett tillägg till

bestämmelserna i avsnittet (8 a §). I båda fallen är syftet att

underlätta plangenomförande (jfr avsnitten 2.2.1--2.2.3 i

den allmänna motiveringen).

Genom ändringarna i 10, 12 och 15 §§ jämte den

nya 10 a § knyts ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen närmare till motsvarande regler i

expropriationslagen. Av skäl som har redovisats i den

allmänna motiveringen (se avsnitt 2.3.2) skall

fastighetsbildningslagen liksom hittills ge möjlighet till

vinstfördelning när ersättningen bestäms. De nya reglerna

innebär att värderingen skall grundas på

expropriationslagens princip om skadeersättning.

Värderingen skall också innefatta en skälig vinstfördelning.

Någon vinstfördelning skall emellertid inte komma i fråga

vid reglering av egendom som kan tas i anspråk enligt

14 kap. 1 eller 2 § plan- och bygglagen och inte heller vid

reglering i andra fall om det är uppenbart att egendomen i

stället skulle ha kunnat tas i anspråk genom expropriation

eller något annat sådant tvångsförfogande.

De nya reglerna innebär i korthet följande.

Om värdet av det som genom fastighetsreglering läggs

till en fastighet inte motsvarar värdet av vad som genom

regleringen tas från fastigheten, skall skillnaden utjämnas

genom ersättning i pengar. Ersättningen skall liksom hittills

bestämmas på grundval av en likvidvärdering. De särskilda

reglerna i 8 kap. 5 och 6 §§ om ersättning vid inlösen

upphävs, och reglerna i 5 kap. blir därmed tillämpliga också

vid fall av inlösen.

De fall då vinstfördelning skall ske behandlas i 10 a §

första och tredje styckena (''''''''vinstfördelningsfallen'''''''') medan

de fall då vinstfördelning inte skall ske behandlas i 10 a §

första och andra styckena (''''''''expropriationsfallen'''''''').

I vinstfördelningsfallen skall bestämmelserna i 4 kap.

expropriationslagen -- bl.a. regeln om ersättning för

företagsskada -- beaktas, dock inte presumtionsregeln i

4 kap. 3 § och inte heller regeln om företagsnytta i 4 kap. 2 §.

Vidare skall vinstfördelning ske genom att man när

likvidvärdet bestäms tar skälig hänsyn till egendomens

värde för den tillträdande fastigheten. Syftet med

vinstfördelningsregeln är att få till stånd ersättningar som

motsvarar vad parterna skulle ha kommit överens om i

normalfallet i en situation där någon tvångsrätt inte hade

förelegat. Lagbestämmelsen anger inte om

vinstfördelningen skall göras enligt en direkt eller en

indirekt metod (jfr vad som anförts om metodfrågan i den

allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.2). Här får den lösning

väljas som är lämpligast i det enskilda fallet. Även i övrigt

har frågan om hur vinstfördelningen skall ske i stor

utsträckning överlämnats till rättstillämpningen.

I expropriationsfallen skall likvidvärderingen ske helt

enligt bestämmelserna i 4 kap. expropriationslagen. Även

presumtionsregeln och regeln om företagsnytta skall alltså

tillämpas.

Genom hänvisningen i 10 a § till 4 kap.

expropriationslagen kommer reglerna i den lagen om

värdetidpunkt och värdejustering vid förhandstillträde att

bli tillämpliga. Likvidvärderingen skall alltså i normalfallet

hänföra sig till de förhållanden som råder den dag då

ersättningen bestäms. Har egendomen tillträtts

dessförinnan skall dock tillträdesdagen vara värdetidpunkt.

Därvid skall likvidvärdet räknas upp vid en eventuell

höjning av det allmänna prisläget (se 4 kap. 4 §

expropriationslagen). Uppräkning torde böra ske från

tillträdesdagen även i fall då tillträde rent faktiskt har skett

före ikraftträdandet av de nya reglerna (jfr NJA 1980

s. 478).

Vid likvidvärderingen skall också beaktas de särskilda

reglerna i 4 kap. 1 § tredje stycket och 5 §

expropriationslagen. Dessa regler innebär i princip dels att

den exproprierande inte skall behöva ersätta värden som

han själv har skapat, dels att ersättning inte behöver utgå

för värden som tillskapats bara för att höja

expropriationsersättningen. Vid likvidvärderingen skall

också beaktas skador på resterande fastighetsdel, liksom

s.k. företagsskada. I undantagsfall kan det vara så att det

inte är den som skall tillträda marken som skall ersätta

skador på resterande fastighetsdel eller en företagsskada. I

så fall skall den tillträdande kompenseras av den sakägare

som skall ersätta skadan (se 11 § första stycket).

I följdlagstiftningen med anledning av plan- och

bygglagen gjordes vissa ändringar i 4 kap.

expropriationslagen. Det infördes dels en ny fjärde mening

i 1 § första stycket och dels en ny paragraf, 3 a § (se SFS

1987:123). Även dessa regler skall tillämpas när

likvidvärdet bestäms. Detta innebär inte någon saklig

ändring i förhållande till vad som gäller nu.

Genom de lagändringar som föreslås i förevarande

lagstiftningsärende utmönstras begreppet ersättning för

personlig skada ur fastighetsbildningslagen. Det ersätts med

expropriationslagens begrepp annan ersättning (se

ändringar i 12 § första stycket i förevarande kapitel i

fastighetsbildningslagen). Genom den nya regeln utvidgas

ersättningsmöjligheterna enligt fastighetsbildningslagen så

att de motsvarar dem som föreligger enligt

expropriationslagen.

Enligt den nya lydelsen av 15 § skall det utgå ränta på

ersättningen enligt de principer som gäller vid

expropriation.

I ifrågavarande avsnitt av 5 kap. fastighetsbildningslagen

har vidare i två nya paragrafer, 12 a och 12 b §§, tagits

in bestämmelser som berör möjligheterna att pröva

ersättningsfrågor efter den egentliga

regleringsförrättningen. Huvudregeln -- som det inte har

ansetts nödvändigt att ange i lagtexten -- är att alla

ersättningsfrågor med anledning av en reglering skall

prövas vid förrättningen. Det gäller även förutsebara

skador som vid förrättningstidpunkten ännu inte har

framträtt. Något hinder mot att längre fram ta upp

framtida, vid förrättningen oförutsebara skador skall inte

finnas. Frågor om ersättning för sådana skador skall

emellertid inte prövas enligt fastighetsbildningslagens

regler. Detta har kommit till uttryck i 12 b §. Frågor om

ersättning för skador som har varit synbara eller förutsebara

vid förrättningen skall enligt den nya 12 a § kunna skjutas

på framtiden. Fastighetsbildningsmyndigheten har tillagts

befogenhet att hänvisa sakägare att senare föra talan om

ersättning för sådana skador. När en ersättningsfråga av

sådant slag återupptas skall den prövas av

fastighetsbildningsmyndigheten vid förrättning.

Härutöver har i ytterligare en ny paragraf 12 c §

tagits in bestämmelser som ger

fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att vid

förrättningen pröva ersättningsfrågor som har uppkommit i

samband med förrättningen, men som inte skall prövas

enligt fastighetsbildningslagen.

I förevarande avsnitt av fastighetsbildningslagen har

därutöver gjorts en lagteknisk förändring. Till följd härav

har en ny paragraf, 10 b §, tagits in i lagen.

Till följd av en hänvisning i 11 kap. 8 § kommer

ersättningsreglerna i 5 kap. att få betydelse också vid

klyvning av fastighet.

Det är att märka att de föreslagna

övergångsbestämmelserna till lagen om ändring i

fastighetsbildningslagen innehåller regler som kan vara av

betydelse även för förrättningar där ansökan har gjorts efter

ikraftträdandet (se punkterna 3-5). Innebörden av dessa

regler framgår av specialmotiveringen till

övergångsbestämmelserna.

5 §

Fastighetsreglering som begärts av sakägare får

genomföras endast om den är nödvändig för att en fastighet

som tillhör sökanden skall förbättras. Kravet på att

fastigheten skall förbättras gäller inte om regleringen

har begärts av en samfällighetsförening och berör en

samfällighet som inte längre är av gemensam betydelse för

delägarfastigheterna. Kravet gäller inte heller om

fastighetsregleringen behövs för att få fastigheten att

stämma bättre överens med gällande detaljplan eller

fastighetsplan.

Har regleringen påkallats av annan än sakägare eller

innebär ansökan av sakägare att regleringen, för att ej möta

hinder enligt 4 § andra stycket, skall göras mer omfattande

än vad som krävs för att sökandens fastighet skall

förbättras, får regleringen ej äga rum, om de sakägare som

har ett väsentligt intresse i saken mera allmänt motsätter sig

regleringen och har beaktansvärda skäl för det. Vid

prövningen av sådan fråga skall främst deras mening

beaktas som har störst nytta av regleringen.

Andra stycket gäller icke, om behovet av

fastighetsreglering är synnerligen angeläget.

(Jfr 5 kap. 5 § andra stycket i lantmäteriverkets rapport)

I paragrafens första stycke uppställs sedan tidigare ett

krav på att fastighetsreglering skall medföra en förbättring

av sökandens fastighet. Om så inte blir fallet, får

regleringen inte genomföras. I första stycket görs dock ett

undantag från detta krav för ett visst fall rörande

samfälligheter. Stycket kompletteras nu med en

bestämmelse som innebär att förbättringsvillkoret inte

heller gäller när syftet med fastighetsregleringen är att

bringa fastigheten i bättre överensstämmelse med gällande

detalj- eller fastighetsplan. Skälen för denna komplettering

har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.3.

Den nya bestämmelsen är tillämplig såväl när sökanden

ansöker om överföring av mark från den egna fastigheten

som då han vill upplåta servitut i fastigheten. Av

bestämmelsen följer att en fastighetsägare kan initiera även

en åtgärd som utplånar hela fastigheten under förutsättning

att detta står i överensstämmelse med planen.

8 a §

Mark som skulle ha kunnat inlösas enligt 6 kap. 17 §

första stycket plan- och bygglagen (1987:10) får överföras

genom fastighetsreglering utan hinder av bestämmelserna i

7 och 8 §§. Detsamma gäller i fråga om upphävande av

servitut som besvärar sådan mark. Bestämmelserna i 7 och

8 §§ utgör inte heller något hinder mot att servitut bildas för

en sådan allmän trafikanläggning som avses i 14 kap. 2 §

plan- och bygglagen.

(Jfr 5 kap. 8 a § i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser som

utvidgar möjligheterna att i vissa fall genomföra

fastighetsreglering oberoende av samtycke från de sakägare

som berörs av åtgärden. Skälen för bestämmelserna har

behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.1. och

2.2.2.

Första meningen avser överföring av mark, som

enligt detaljplan skall användas för allmän plats för vilken

kommunen är huvudman. Sådan marköverföring skall

kunna ske genom fastighetsreglering även om den skulle stå

i strid med bestämmelserna i 7 eller 8 § och berörda

sakägare inte har samtyckt till åtgärden. Vilken mark som

berörs av bestämmelsen torde enkelt kunna utläsas av

detaljplanen.

I andra meningen finns en motsvarande regel om

upphävande av servitut. Någon enstaka gång kan en

fastighetsregleringsåtgärd som innebär att ett servitut

upphävs stå i strid med bestämmelserna i 7 eller 8 §.

Åtgärden skall likväl kunna företas, om enligt detaljplan

den mark som belastas av servitutet skall användas för

allmän plats för vilken kommunen är huvudman.

Tredje meningen klargör att det -- utan hinder av

bestämmelserna i 7 och 8 §§ -- går att genom

fastighetsreglering bilda servitut som behövs för inrättande

av vissa slag av allmän trafikanläggning. Bestämmelsen i

tredje meningen syftar på sådana fall då det i en detaljplan

finns bestämmelser om att mark som är avsedd för enskilt

bebyggande skall användas även för en allmän

trafikanläggning. Enligt 14 kap. 2 § plan- och bygglagen

(1987:10) skall i sådana fall den som skall vara huvudman

för anläggningen förvärva nyttjanderätt eller annan särskild

rätt i berörd fastighet, om fastighetsägaren begär det.

10 §

Om värdet av den mark och de andelar i samfälld mark

som genom fastighetsreglering läggs till en fastighet

inte motsvarar värdet av vad som genom regleringen

frångår fastigheten, utjämnas skillnaden genom ersättning i

pengar. På samma sätt utjämnas värdeförändring som

föranleds av servitutsåtgärd eller av att byggnad eller

annan anläggning genom regleringen övergår till

någon annan ägare.

Ersättning enligt första stycket bestäms på

grundval av värdering (likvidvärdering).

(Jfr 5 kap. 10 § i promemorian Ds 1988:41)

Första stycket

Ändringen i första stycket hänger samman med att de

särskilda reglerna i 8 kap. om ersättning vid inlösen

upphävs. Ersättning i inlösenfall skall alltså i fortsättningen

bestämmas enligt reglerna i förevarande 5 kap.

Andra stycket

I andra stycket slås fast att ersättningen vid

fastighetsreglering skall bestämmas på grundval av en

likvidvärdering. De nuvarande bestämmelserna i andra

stycket om hur likvidvärderingen skall gå till ersätts av nya

regler som har tagits in i 10 a §.

Det nuvarande tredje stycket i 10 § har av lagtekniska

skäl flyttats till 10 b §.

10 a §

Vid värdering av egendom enligt 10 § tillämpas

bestämmelserna i 4 kap. expropriationslagen (1972:719)

med de undantag som framgår av tredje stycket.

Vid värdering av egendom som kan tas i anspråk

enligt 14 kap. 1 eller 2 § plan- och bygglagen (1987:10) och

vid värdering i andra fall där det är uppenbart att

egendomen i stället skulle ha kunnat tas i anspråk genom

expropriation eller något annat liknande tvångsförvärv,

skall vid tillämpning av 4 kap. 3 § första stycket

expropriationslagen tiden för värdestegringen räknas från

dagen tio år före det att fastighetsregleringen begärdes.

Vid värdering av egendom som inte kunnat tas i

anspråk på sätt som sägs i andra stycket skall det även tas

skälig hänsyn till det särskilda värde som egendomen har för

den tillträdande fastigheten. I sådana fall tillämpas inte

bestämmelserna i 4 kap. 2 och 3 §§ expropriationslagen om

att värdestegring i vissa fall inte skall beaktas.

(Jfr 5 kap. 10 § andra -- fjärde styckena i

departementspromemorian Ds 1988:41)

Paragrafen, som är ny, innehåller de nya

bestämmelserna om likvidvärderingen. Första stycket

innehåller den grundläggande regeln att likvidvärderingen

skall -- med vissa undantag -- ske med användande av

bestämmelserna i 4 kap. expropriationslagen (1972:719).

Andra stycket innehåller ett undantag som tar sikte på

expropriationsfallen. I tredje stycket finns särskilda regler

för övriga fall om bl.a. vinstfördelning.

Första stycket

Huvudregeln i 5 kap. är att likvidvärderingen skall ske

med tillämpning av bestämmelserna i 4 kap.

expropriationslagen. Den frågan har behandlats i den

allmänna motiveringen (se avsnitt 2.3.2).

Andra stycket

Andra stycket gäller sådana fall då det är fråga om

värdering av egendom som kunnat tas i anspråk enligt 14

kap. 1 och 2 §§ plan- och bygglagen eller som uppenbarligen

alternativt kunnat tas i anspråk genom expropriation eller

något annat liknande tvångsförvärv.

Andra stycket är inte tillämpligt på fall av inlösen enligt

8 kap. fastighetsbildningslagen. Inte heller är stycket

tillämpligt vid inlösen enligt 12 § anläggningslagen

(1973:1149). Bestämmelserna i förevarande stycke gäller

däremot vid sådan fastighetsreglering mellan en

tvångsförvärvare och berörda sakägare som avses i 5 kap.

3 § andra stycket.

I de fall som omfattas av andra stycket gäller -- till följd

av vad som anges i första stycket -- att 4 kap.

expropriationslagen skall tillämpas fullt ut vid

likvidvärderingen. Ett särskilt problem i dessa fall är den

s.k. presumtionstidpunkten (jfr 13 § anläggningslagen, 13 §

ledningsrättslagen och 21 § andra stycket lagen om

exploateringssamverkan), dvs. den tidpunkt från vilken

värdeökningen skall räknas när 4 kap. 3 §

expropriationslagen tillämpas. I förevarande andra stycket

anges att denna tidpunkt skall vara dagen tio år före det att

fastighetsregleringen begärdes.

Tredje stycket

I tredje stycket behandlas specialregler för

likvidvärderingen i andra fall än sådana som avses i andra

stycket.

Enligt tredje stycket skall s.k. vinstfördelning (se

allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.2) ske i de fall som

omfattas av stycket.

Även vid sådana fall då vinstfördelning skall ske, skall

värderingen grundas på bestämmelserna i 4 kap.

expropriationslagen. Presumtionsregeln i 4 kap. 3 § och

regeln om företagsnytta i 4 kap. 2 § skall dock inte beaktas.

Det föreligger inte någon skyldighet för

fastighetsbildningsmyndigheten att alltid beräkna vilken

ersättning som skulle ha bestämts enligt de tillämpliga

bestämmelserna i expropriationslagen. Vid t.ex. regleringar

i omarronderingssyfte kan det vara praktiskt att -- utan att

göra någon sådan beräkning -- med tillämpning även av

vinstfördelningsregeln liksom hittills bestämma

likvidvärdet på ett indirekt sätt genom s.k. parcellvärdering

(dvs. värdering av det särskilda området för sig utan

anknytning till någon bestämd fastighet). En sådan samlad

bedömning bör kunna ske också i andra fall då det är

lämpligt, t.ex. i sådana fall då kostnaderna för det

värderingsarbete som krävs för en värdering av skada och

vinst blir mycket stora och den aktuella ersättningen under

alla förhållanden bedöms bli låg. I sådana fall bör

ersättningen kunna fastställas genom en indirekt

vinstfördelning efter en skönsmässig bedömning.

I andra fall, företrädesvis sådana som endast rör ett fåtal

fastigheter, kan det vara lämpligt att värderingen går till så

att fastighetsbildningsmyndigheten först gör en beräkning

av skadan enligt de tillämpliga bestämmelserna i

expropriationslagen och därefter beräknar och fördelar

vinsten på ett skäligt sätt. Vinstfördelningen skall, som

tidigare sagts, syfta till att ersättningsbeloppet bestäms så

att det motsvarar vad som normalt skulle ha

överenskommits i en situation där någon tvångsrätt inte

hade förelegat.

För att vinstfördelning skall ske krävs till en början att

det uppkommer en vinst genom att egendomen tas i

anspråk. Det kan här vara fråga om fall där mark överförs

för att användas för ett ändamål som ger marken ett

betydligt högre värde än dess marknadsvärde före

regleringen. Det kan också vara så att en marköverföring

eller en servitutsåtgärd skapar möjligheter att använda

annan mark på ett mera lönsamt sätt. Ett typiskt exempel

är att tillkomsten av ett servitut är en förutsättning för att

en bebyggelse skall komma till stånd. Å andra sidan är det

tydligt att någon vinst inte uppkommer i fall då regleringen

endast förhindrar en värdeminskning. Ett exempel på en

sådan reglering kan vara att en ny likvärdig utfart ordnas

från en fastighet därför att den gamla utfarten inte längre

får användas.

Vinsten skall fördelas på ett skäligt sätt. Vad som är

skäligt i detta hänseende får avgöras från fall till fall i

rättstillämpningen med ledning av principen att vinsten bör

fördelas på det sätt som skulle ha skett vid en ''''''''normal''''''''

frivillig överlåtelse.

I det följande diskuteras vad den nya 10 a § innebär för

några olika regleringsfall.

Överföring av mark som skall ingå i fastighet för enskilt

bebyggande

Fastighetsreglering för överföring av mark som enligt en

fastighetsplan skall ingå i en fastighet för enskilt

bebyggande kan ske enligt reglerna i förevarande kapitel

eller enligt 8 kap. 4 § (senaste lydelse, se SFS 1987:124). Det

blir i sådana fall reglerna i första och tredje styckena i

förevarande paragraf som skall tillämpas, däri inbegripet

regeln om att hänsyn skall tas till egendomens värde för den

tillträdande fastigheten.

Eftersom det är fastigheten i sin helhet som bär den

byggrätt vilken grundar värdet, anses varje område av

fastigheten böra ha samma värde per kvadratmeter oavsett

var på fastigheten bebyggelsen skall ligga ( jfr NJA 1956

s. 603). Man söker alltså efter det totala marknadsvärdet för

fastigheten och fördelar detta lika per kvadratmeter. Denna

s.k. genomsnittsvärdeprincip bör ses som en huvudregel

som kan frångås, om det behövs för att man skall uppnå ett

rimligt resultat. Undantag från huvudregeln torde således

många gånger vara motiverat då mark överförs från en

bebyggd till en obebyggd fastighet eller då mark tillförs en

redan bebyggd fastighet. I det först angivna fallet kan

markområdets värde för den avstående fastigheten i

realiteten tänkas vara större än dess värde enligt

genomsnittsvärdeprincipen. I så fall måste givetvis detta

värde ersättas. I det sist angivna fallet torde värdet av

markområdet motsvara dess marginalvärde för den

tillträdande fastigheten.

Även i andra fall kan en tillämpning av huvudregeln

böra modifieras. En fastighetsdel kan ha övervärden t.ex.

i form av grus eller skog. Dessa värden bör tillgodoräknas

fastighetsdelens ägare, om han skulle kunnat tillgodogöra

sig dem utan att markens lämplighet som tomtplats skulle

ha försämrats. En likartad bedömning torde få göras när

den nybildade tomtens marknadsvärde är betingat av att

anslutningsavgift eller andra normalt förekommande

kostnader erlagts för någon av tomtdelarna. Det mervärde

som detta medför bör hänföras till den tomtdelen. Vidare

torde ägaren av en fastighetsdel böra få tillgodogöra sig den

värdeökning för den totala tomten som uppstått på grund

av åtgärder, t.ex. schaktning, som han har vidtagit för att

underlätta tomtens bebyggande.

De redovisade resonemangen kan också tillämpas när

det gäller fastighetsreglering för enskild bebyggelse i fall där

detaljplan föreligger men fastighetsplan över

fastighetsindelningen saknas samt när fastighetsreglering

för enskild bebyggelse sker inom ett område där någon

detaljplan inte föreligger (jfr NJA 1989 s. 431).

Överföring av mark som enligt detaljplan skall ingå i

allmän plats

Hänvisningen i förevarande paragraf till 4 kap.

expropriationslagen leder till att likvidvärde inte skall

fastställas för mark som ingår i allmän väg och som enligt en

detaljplan är avsedd för sådan allmän plats för vilken

kommunen är huvudman (se 4 kap. 1 § första stycket fjärde

meningen expropriationslagen). Hänvisningen leder vidare

till att likvidvärdet för mark som enligt en detaljplan är

avsedd för allmän plats skall bestämmas med hänsyn till de

planförhållanden som rådde närmast innan marken angavs

som allmän plats (se 4 kap. 3 a § expropriationslagen). Det

anförda innebär ingen förändring i sak i förhållande till vad

som gäller nu.

När det gäller fastighetsregleringar för överföring av

mark som enligt detaljplan skall ingå i allmän plats bör

ersättningen bestämmas med beaktande av eventuell

företagsskada, t.ex. i form av buller. Ersättningen skall i

ifrågavarande fall bestämmas utan tillämpning av

vinstfördelningsregeln. Presumtionsregeln kan bli

tillämplig när ersättningen bestäms.

Överföring av mark som enligt detaljplan utgör

kvartersmark för allmänt ändamål

Det finns inte några särskilda regler för hur ersättningen

skall bestämmas för mark som enligt en detaljplan utgör

kvartersmark för allmänt ändamål. Dessa fall torde

emellertid som regel falla under bestämmelserna i första

och andra styckena av förevarande paragraf. I

ersättningspraxis har ansetts att mark av det här aktuella

slaget i princip skall jämställas med kvartersmark för enskilt

bebyggande (jfr prop. 1985/86:90 s. 101). En tillämpning av

presumtionsregeln kan dock leda till att värderingen

grundas på den markanvändning som var tillåten tio år före

ansökan om fastighetsreglering (jfr SOU 1983:38 s. 73-74).

Överföring av mark i omarronderingssyfte

Vid värderingen får man när det gäller jordbruksmark

normalt tillämpa bestämmelserna i första och tredje

styckena. Vidare får man begagna sig av den indirekta

vinstfördelningsmetoden och bestämma respektive

områdes värde med utgångspunkt från de

genomsnittsförhållanden som föreligger i

regleringsområdet. Detta innebär ingen ändring i sak

jämfört med vad som gällt hittills. Även när det gäller

skogsmark bör den etablerade värderingsmetoden

användas.

Regleringslikvid vid servitutsåtgärd

Vid bildandet av servitut skall enligt nu gällande regler

likvidvärdet bestämmas med ledning av de

värdeförändringar som den tjänande och den härskande

fastigheten undergår. Värdet av servitutet för den

härskande fastigheten, det s.k. positiva värdet, torde

regelmässigt överstiga servitutets negativa värde, dvs. den

minskning av den tjänande fastighetens värde som

föranleds av servitutsbelastningen. Frågan om det ena eller

det andra värdet skall läggas till grund för likvidvärdet eller

om detta skall bestämmas till ett belopp mellan dessa

värden avgörs enligt gällande regler med hänsyn till

förhållandena i det särskilda fallet. Även vid

servitutsåtgärder skall givetvis vinstfördelningen syfta till en

ersättning som ligger i linje med vad som kan antas ha

överenskommits i normalfallet vid en frivillig upplåtelse.

De nu föreslagna reglerna innebär inte någon förändring

av principerna för beräkningen av likvidvärdet. Avser

regleringen ett servitut som kan tas i anspråk enligt plan-

och bygglagen (1987:10) skall vinstfördelning inte ske. I ett

sådant fall kan också presumtionsregeln tillämpas (se andra

stycket av förevarande paragraf). Motsvarande gäller i

fråga om andra servitut som uppenbarligen kan inrättas

tvångsvis enligt annan lagstiftning, dock ej servitut som

endast kan inrättas enligt anläggningslagen (se vidare

avsnitt 4.2).

Ersättningsfrågor aktualiseras också vid upphävande av

ett servitut samt vid begränsning, flyttning eller ändring av

detta. Förslaget innebär, liksom gällande rätt, att

vinstfördelning kan ske även i sådana situationer. Flera

remissinstanser har pekat på att vinstfördelning i dag i

praxis sker vid upphävande av s.k. skogsfångsservitut.

Någon ändring av denna praxis är inte avsedd.

10 b §

Om en nyttjanderätt eller ett servitut efter

fastighetsregleringen skall fortsätta att gälla i mark eller

byggnad till följd av ett förordnande enligt 33 a § eller 7 kap.

13 §, skall likvidvärdet minskas. Minskningen skall

motsvara den belastning som rättigheten medför för

tillträdaren, i den mån minskning kan ske utan att skada

uppkommer för den som har en fordran med bättre rätt än

rättigheten. Kan minskning inte ske fullt ut skall den

ersättning som till följd härav skall betalas fördelas mellan

sakägarna efter vad som är skäligt med hänsyn till den nytta

som varje sakägare har av regleringen.

(Paragrafen saknar motsvarighet i

departementspromemorian Ds 1988:41)

Paragrafen motsvarar med en redaktionell jämkning det

nuvarande tredje stycket i 10 §.

12 §

Om det vid fastighetsreglering uppkommer sådan

skada för sakägare som inte ersätts enligt 10 eller 11 §, skall

även den skadan ersättas.

Är innehavaren av en rättighet, som

minskar fastighetens värde, berättigad till ersättning enligt

första stycket, skall det likvidvärde som tillgodoräknas

fastighetens ägare minskas med det belopp som

motsvarar den värdeminskning för fastigheten som

rättigheten inneburit. Om likvidvärdet inte kan

minskas utan att skada uppkommer för innehavaren

av en fordran med bättre rätt, minskas i stället

ersättningen till rättighetshavaren med motsvarande

belopp.

Skyldigheten att betala ersättning, som inte

motsvaras av minskning i likvidvärde enligt andra

stycket, fördelas mellan sakägarna efter vad som är skäligt

med hänsyn till deras nytta av att regleringen

genomförs på sådant sätt att ersättningen skall

lämnas.

(Jfr 5 kap. 12 § i departementspromemorian Ds 1988:41)

Första stycket

I första stycket har tagits in en motsvarighet till

bestämmelsen om annan ersättning i 4 kap. 1 § första stycket

tredje meningen expropriationslagen. Den nya regeln

ersätter de nuvarande bestämmelserna i första och andra

styckena av förevarande paragraf om ersättning för

personlig skada. Bakgrunden till den nya regleringen har

behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.2. Den

rättspraxis som har utvecklats i anslutning till regeln i

expropriationslagen bör bli vägledande vid tillämpningen av

den nya regeln i förevarande paragraf. Ett speciellt fall där

den nya regeln kan komma att tillämpas är vid en

fastighetsreglering som syftar till att upphäva

skogsfångsservitut (jfr prop. 1978/79:38 s. 11).

Vid tillämpningen av regeln om ersättning för övrig

skada i sådana fall då en vinstfördelning har skett måste

beaktas att ersättning bör lämnas endast för en sådan

ekonomisk skada som inte täcks av likvidvärdet inklusive

vinstandelen. Detta innebär att bagatellartade ''''''''personliga

skador'''''''' som uppenbarligen ligger inom vinstandelen inte

behöver prövas i detalj.

Fastighetsbildningsmyndigheten skall självmant utreda

om annan ersättning skall lämnas. Om sakägaren inte gör

gällande att någon sådan skada som avses i förevarande

paragraf uppkommer, bör endast en summarisk utredning

göras. Sakägare är bl.a. ägare till fastighet som berörs av

regleringen (se 4 kap. 11 §). Även den som har nyttjanderätt

till sådan fastighet kan vara sakägare (se 5 kap. 34 §).

Det ligger i sakens natur att frågan om annan ersättning

inte kan officialutredas på samma sätt som en

intrångsersättning. Fastighetsbildningsmyndigheten blir här

på ett helt annat sätt beroende av sakägarnas medverkan i

utredningen. Det bör åligga

fastighetsbildningsmyndigheten att allmänt informera

sakägarna om möjligheterna till annan ersättning.

Många gånger står det utan vidare klart att det

uppkommer en skada som skall kompenseras genom annan

ersättning. Om inlösen sker av en hel bostadsfastighet

uppkommer t.ex. flyttningskostnader. Vid intrång av vägar

eller ledningar i jordbruksmark brukar ersättningen

beräknas enligt schabloner (s.k. ersättningsnormer) och

enligt dessa lämnas i vissa fall regelmässigt annan

ersättning. I fall då skadan är förutsebar bör det åligga

fastighetsbildningsmyndigheten att fullständigt klarlägga

ersättningsmöjligheterna. När det inte kan förutses

uppkomma någon skada bör

fastighetsbildningsmyndigheten, efter att ha informerat

sakägarna allmänt om ersättningsmöjligheterna, höra efter

om det finns ersättningsyrkanden. Framställs inte något

sådant yrkande, har fastighetsbildningsmyndigheten inte

någon anledning att längre sysselsätta sig med frågan. Om

ersättning yrkas, får prövas om skadan är ersättningsgill och

i så fall hur stor ersättning som skall lämnas. Därvid bör det

normalt ankomma på sakägaren att lägga fram

värderingsunderlag, t.ex. bokföring eller verifikationer på

uppkomna kostnader. Om någon sådan utredning inte kan

företes, får beslutet givetvis grundas på det tillgängliga

underlaget.

Andra stycket

Detta stycke motsvarar det nuvarande tredje stycket.

Tredje stycket

Detta stycke motsvarar det nuvarande fjärde stycket.

12 a §

Efter särskilt yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten, om det är lämpligt,

hänvisa sakägare att vid särskild förrättning föra talan om

sådan ersättning för skada och intrång som är svår att

uppskatta i samband med fastighetsregleringen. Ansökan

om särskild förrättning skall göras inom den tid, högst tio

år, som fastighetsbildningsmyndigheten bestämmer.

Avser regleringen en fastighet som svarar för en

fordran, får fastighetsbildningsmyndigheten besluta enligt

första stycket endast om fordringshavaren medger det.

Besväras fastigheten av en gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 §

jordabalken. Om beslutet är väsentligen utan betydelse för

någon rättsägare, krävs dock inte något medgivande av

denne.

(Jfr 5 kap. 15 a § i lantmäteriverkets rapport).

Första stycket

Första stycket innehåller en bestämmelse som ger

fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att skjuta

prövningen av vissa ersättningsfrågor på framtiden. Frågan

har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.1.

Där har förordats att bestämmelsen skall tillämpas

försiktigt. Det får inte komma ifråga att

fastighetsbildningsmyndigheten underlåter att ta ställning

till en ersättningsfråga enbart därför att avgörandet är

rättsligt komplicerat eller av känslig art. Huvudregeln skall

liksom tidigare vara att skade- och intrångsfrågor

slutregleras utan dröjsmål. För att en ersättningsfråga skall

skjutas på framtiden enligt den nu aktuella bestämmelsen

fordras att det verkligen kommer att finnas ett bättre

beslutsunderlag i framtiden och att ett uppskov är

nödvändigt för att uppnå godtagbar kvalitet på

ersättningsbeslutet.

Givetvis får det inte heller komma i fråga att skjuta upp

ett ersättningsbeslut därför att man vill avvakta eventuella

oförutsebara skador. Frågor om ersättning för framtida

skador som inte kunnat förutses vid förrättningen skall --

såsom framgår av 12 b § -- överhuvudtaget inte prövas

enligt fastighetsbildningslagen.

Som framgår av lagtexten har

fastighetsbildningsmyndigheten att särskilt överväga om det

är lämpligt att skjuta upp en ersättningsfråga.

Möjligheterna att i framtiden få tillgång till ett bättre

beslutsunderlag får vägas mot olägenheterna av att

ersättningsfrågorna inte avgörs omedelbart och i ett

sammanhang. Kan det redan på det föreliggande materialet

bedömas att ett visst ersättningskrav inte är ersättningsgillt,

finns det givetvis inte skäl att skjuta upp ersättningsfrågan.

En situation där det också som regel får anses olämpligt att

ersättningsfrågor skjuts på framtiden är den då vinsten av

regleringen skall fördelas mellan sakägarna.

Vinstfördelningen skall ske inom ramen för

likvidvärderingen, som i sin tur skall spegla de berörda

fastigheternas värdeförändringar. Om en fråga som hänger

samman med likvidvärderingen skjuts fram, måste även

vinstfördelningen skjutas på framtiden. Detta framstår

normalt inte som lämpligt.

Främst torde den föreslagna regeln kunna tillämpas på

olika slag av s.k. annan ersättning. Under

remissbehandlingen har hävdats att den motsvarande

bestämmelsen i 5 kap. 27 § expropriationslagen inte

ger möjlighet att skjuta fram prövningen av de andra

ersättningsslag som kan komma i fråga enligt

expropriationslagen, nämligen löseskilling och

intrångsersättning. Detta skulle följa av att

värdetidpunkten såvitt avser löseskilling och

intrångsersättning skall vara dagen för dom alternativt

tidpunkten för förhandstillträde. Det finns enligt min

mening emellertid inte anledning att helt begränsa

användandet av den nu föreslagna regeln till annan

ersättning. I tidigare rättspraxis har uppskov med

skadeprövningen beviljats beträffande bullerintrång å

restfastigheten (jfr NJA 1960 s. 277). Expropriationslagens

utformning ger också vid handen att bestämmelsen i 5 kap.

27 § avser även frågor om löseskilling och intrångsersättning

(se bl.a. 6 kap. 20 §). Särskilt när det gäller ersättning för

s.k. företagsskada torde ett uppskov ibland göra det möjligt

att komma till ett mera rättvist resultat än vad som annars

skulle ha varit möjligt. Även bedömningen av skada och

intrång som skall ersättas inom ramen för löseskilling eller

intrångsersättning bör därför kunna skjutas på framtiden.

Sådan skada eller sådant intrång skall visserligen ersättas på

grundval av marknadsvärdena vid värdetidpunkten, dvs.

tidpunkten för ersättningens bestämmande eller, om

tillträde ägt rum, tillträdestidpunkten. Uppgifter om dessa

marknadsvärden torde normalt kunna inhämtas utan att

ersättningsfrågan skjuts fram. Undantagsvis kan det dock

vara en fördel att skjuta en sådan fråga på framtiden,

framför allt då det inte finns någon enhetlig uppfattning om

restfastighetens marknadsvärde därför att omfattningen av

framtida immissioner är oklar.

Lantmäteriverket har särskilt berört möjligheterna att

skjuta upp en ersättningsfråga med hänsyn till att ett beslut

om att upplåta mark skulle kunna försvåra den framtida

användningen av den fastighet, vars mark tagits i anspråk

(rapporten s. 53 f). Enligt min uppfattning finns det endast

ett ganska begränsat utrymme för att på sådana grunder

skjuta frågor om löseskilling och intrångsersättning på

framtiden. Sådan ersättning skall ju i princip bestämmas

med hänsyn till förhållandena vid värdetidpunkten. Ett

uppskov med ersättningsbeslutet torde därför inte medföra

bättre beslutsunderlag. Endast om det vid förrättningen

inte finns någon entydig utredning om marknadsvärdet bör

frågan om löseskillingens eller intrångsersättningens storlek

kunna skjutas upp. Däremot torde det finnas större

utrymme för att i liknande situationer skjuta upp frågor om

annan ersättning. Det gäller exempelvis det fallet att

ledningsservitut eller ledningsrätt upplåts i kommunal

gatumark. En sådan upplåtelse kan många gånger begränsa

kommunens möjligheter till om- eller utbyggnad av gatan.

Den skada som detta innebär kan i det enskilda fallet vara

omöjlig att genast beräkna.

Ett ledningsservitut eller en ledningsrätt kan vara

förenad med en rätt för ledningshavaren att i framtiden

vidta vissa åtgärder för ledningens tillsyn och skydd. Det

kan t.ex. vara fråga om rätt att avverka eller beskära

kantträd. Frågor om ersättning för det intrång som detta

innebär för fastighetsägaren torde regelmässigt böra

avgöras i samband med fastighetsbildningen och således

inte skjutas på framtiden med stöd av förevarande paragraf.

Det är givet att fastighetsbildningsmyndigheten, när den

bedömer om det är lämpligt att skjuta en ersättningsfråga

på framtiden, särskilt måste beakta sakägarnas intresse av

att så snart som möjligt få till stånd en slutlig prövning av

ersättningsfrågan. Om å andra sidan alla berörda sakägare

medger att en ersättningsfråga skjuts upp, finns det mindre

anledning för fastighetsbildningsmyndigheten att motsätta

sig detta.

Om fastighetsbildningsmyndigheten finner att det

föreligger förutsättningar för att skjuta ersättningsfrågan på

framtiden, skall myndigheten hänvisa den

ersättningsberättigade att föra talan om ersättning vid

särskild förrättning. I ett sådant beslut skall givetvis

ersättningsfrågan preciseras. Hänvisningen skall rikta sig till

viss person och blir därigenom avgörande för vem som

senare har rätt att återkomma med ersättningsanspråk. En

genomgående princip vid tillämpningen av

fastighetsbildningslagen är visserligen att ställningen som

sakägare för en fastighet är knuten till äganderätten till

fastigheten (se NJA 1985 s. 368; även vattenlagens

ersättningssystem bygger på en sådan princip, se NJA 1989

s. 529). Saken ställer sig emellertid annorlunda när den

egentliga förrättningen avslutats och en namngiven person

givits hänvisning att senare återkomma med ytterligare

ersättningsanspråk. Endast den som fått sådan hänvisning --

eller dennes rättsinnehavare -- kan senare begära att

ersättningsfrågan tas upp på nytt. Har fastigheten under

mellantiden försålts, kommer den nye ägaren inte att vara

sakägare vid den nya förrättningen. Rätten till ersättning

kommer således inte längre att vara knuten till fastigheten.

Det är enligt min mening mest följdriktigt att även

skyldigheten att utge eventuell ytterligare ersättning åvilar

den som skulle ha ålagts ersättningsskyldighet om frågan

prövats vid den ursprungliga förrättningen, dvs. den som

vid den tidpunkten ägde den fastighet som tillförts mark

eller rättighet. Har fastigheten under mellantiden överlåtits

till någon annan, kan således endast den tidigare ägaren

åläggas ytterligare personlig ersättningsskyldighet.

Vad som nu har anförts om vem som är

ersättningsberättigad respektive ersättningsskyldig kan

naturligtvis påverkas av eventuellt förekommande avtal

mellan berörda parter.

Det är naturligt att fordran på ersättning för skada som

åsamkas sakägare genom fastighetsreglering skall åtnjuta

förmånsrätt i den fastighet som har förbättrats och ökat i

värde genom regleringen. Detta har kommit till uttryck i 1

§ lagen (1970:990) om förmånsrätt för fordran på grund av

fastighetsbildning. Har sålunda vid förrättning enligt

fastighetsbildningslagen bestämts att ägaren av en fastighet

skall utge ersättning till en annan sakägare, är denna

fordran också förenad med förmånsrätt enligt 6 § 1

förmånsrättslagen (1970:979). Förmånsrätten gäller dock

endast om fordringen har förfallit till betalning tidigast ett

år före utmätning eller konkursansökan. Enligt det i

förevarande lagstiftningsärende framlagda förslaget till

ändring i den lagen (se lagförslag 5) bör förmånsrätten gälla

även om ersättningsfrågan skjutits upp enligt förevarande

paragraf och den som åläggs betalningsskyldighet inte

längre är ägare till fastigheten när ersättningsfrågan avgörs.

Har fastighetsbildningsmyndigheten hänvisat sakägare

att föra talan om ersättning vid särskild förrättning och

kommer sedan sådan förrättning till stånd, skall den nya

förrättningen givetvis handläggas enligt de förfaranderegler

som finns i 4 kap. fastighetsbildningslagen. Detta torde inte

kräva något uttryckligt stadgande.

Även när det gäller värdering av skada och intrång (5

kap. 10 -- 12 §§), fördelning av kostnader för

förrättningen (13 och 14 §§), ränta, förfallodag och

avräkning (15 §) samt betalning (16 och 17 §§) är det

naturligt att samma regler tillämpas som vid en vanlig

fastighetsregleringsförrättning. Någon uttrycklig

bestämmelse om detta torde inte vara behövlig.

Från lantmäteriverkets sida har uttalats att värderingen

av skadan eller intrånget skall knytas till tidpunkten för det

senarelagda ersättningsbeslutet. Jag delar denna

uppfattning såvitt gäller sådan ersättning som ska utgå

såsom annan ersättning. I det stora flertalet fall torde det

vara frågor om just sådan ersättning som skjuts på

framtiden.

Skall emellertid ersättningen utgå såsom löseskilling

eller intrångsersättning, blir värdetidpunkten normalt en

annan. Enligt 4 kap. 3 § expropriationslagen skall

löseskilling och intrångsersättning bestämmas med hänsyn

till fastighetens skick när ersättningsfrågan avgörs eller, om

fastigheten har tillträtts dessförinnan, när tillträdet skedde.

Enligt 4 kap. 4 § samma lag skall hänsyn inte tas till de

ändringar i fastighetens värde som uppkommer efter

tillträdet. Ersättningen skall emellertid kunna jämkas med

hänsyn till den höjning i det allmänna prisläget som skett

därefter. När en uppskjuten ersättningsfråga avgörs har

tillträde som regel redan skett. Det blir därför

förhållandena vid tillträdet som skall läggas till grund för

värderingen. Det innebär emellertid inte att endast skador

som framträtt vid tiden för tillträdet kan beaktas. Medför

regleringen en förutsebar skada, vars omfattning inte har

kunnat preciseras vid den ursprungliga förrättningen, bör

den sedermera uppmätta skadan kunna läggas till grund för

bedömningen av skadans ekonomiska betydelse.

Det sagda kan åskådliggöras genom följande exempel.

Vid en fastighetsreglering finner

fastighetsbildningsmyndigheten att det finns anledning att

räkna med att verksamheten på det reglerade området

kommer att orsaka immissioner på restfastigheten.

Eftersom omfattningen av immissionerna är oklar beslutar

fastighetsbildningsmyndigheten att hänvisa fastighetens

dåvarande ägare att föra talan om ytterligare ersättning för

företagsskada (immissioner). Samtidigt fastställer

fastighetsbildningsmyndigheten viss ersättning, som

motsvarar den marknadsvärdeminskning som förlusten av

det reglerade området innebär. Hänsyn tas därvid inte till de

förväntade immissionerna. Det reglerade området tillträds.

Sedermera konstateras att verksamheten på området

föranleder immissioner av viss preciserad omfattning.

Restfastighetens ägare ansöker då om ny förrättning enligt

förevarande paragraf. Vid denna beräknar

fastighetsbildningsmyndigheten på nytt det intrång som

regleringen inneburit, denna gång med beaktande av den

faktiska immission, som uppmätts efter regleringen, men

fortfarande på grundval av de priser som gällde på

marknaden vid tiden för regleringen/tillträdet.

Intrångsersättningen skall sammanlagt motsvara den

värdeminskning som immissionerna jämte förlusten av

marken skulle ha förorsakat om det vid tidpunkten för

regleringen/tillträdet varit känt att immissionerna skulle få

den omfattning som de faktiskt fått. (Om immissionerna

bedöms som allmänvanliga kan ersättningen dock komma

att justeras nedåt med hänsyn till vad fastighetsägare i

allmänhet får tåla utan ersättning; jfr NJA 1977 s. 424.)

Andra stycket

Ett uppskovsbeslut kan få konsekvenser för rättsägare,

som inte är sakägare vid förrättningen. Det gäller framför

allt inteckningshavare i fastigheten. Den rätt att

tillgodogöra sig ersättning, som de har enligt 16 §, kan

genom ett uppskovsbeslut delvis komma att skjutas på

framtiden. De har inte några garantier för att den

uppskjutna ersättningsfrågan någonsin tas upp på nytt av

fastighetsbildningsmyndigheten. I många fall kan sakägarna

komma att göra upp sinsemellan och någon fördelning av

ersättningen enligt 16 § kommer då aldrig till stånd. För att

skydda inteckningshavarnas rätt har i förevarande stycke

intagits en bestämmelse om att

fastighetsbildningsmyndigheten i dessa fall som regel måste

inhämta medgivande från vissa rättsägare innan den

beslutar att undanta en ersättningsfråga från

ersättningsbeslutet. Kraven på sådant medgivande är enligt

förslaget desamma som beträffande medgivande enligt 16 §.

Detta innebär bl.a. att något medgivande inte behöver

inhämtas om ett beslut att undanta en ersättningsfråga från

ersättningsbeslutet är väsentligen utan betydelse för

inteckningshavarna.

12 b §

Denna lag är inte tillämplig i fråga om ersättning för

skada eller intrång som uppkommer efter

fastighetsregleringen och som inte har kunnat förutses vid

denna.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

I denna paragraf klargörs att fastighetsbildningslagens

regler inte är tillämpliga i fråga om ersättning för skada eller

intrång som har uppstått efter fastighetsregleringen och inte

kunnat förutses vid denna. Stadgandet torde

överensstämma med vad som redan tidigare har ansetts

gälla (jfr prop. 1973:157 s. 138). En motsvarande

bestämmelse finns i 1 kap. 7 § expropriationslagen.

Av stadgandet följer att fastighetsbildningsmyndigheten

inte är behörig att pröva fråga om skada och intrång, som

uppstått efter regleringen och inte heller har kunnat

förutses vid denna. Skadeståndstalan får i stället prövas av

domstol enligt de skadeståndsrättsliga regler som gäller

utanför fastighetsbildningslagens område.

12 c §

Om det är lämpligt och berörda sakägare medger det,

får fastighetshetsbildningsmyndigheten vid

fastighetsregleringen även pröva ett av en sakägare

framställt yrkande om ersättning som har samband med

regleringen men som rör ett rättsförhållande som inte skall

prövas enligt denna lag.

Vid prövning enligt första stycket tillämpas

bestämmelserna i 4 och 15--18 kap. Kostnaden för

fastighetsbildningsmyndighetens prövning skall betalas av

berörda sakägare solidariskt. Om sakägarna inte har

kommit överens om något annat, får

fastighetsbildningsmyndigheten på yrkande av någon av

dem besluta att kostnaden slutligt skall fördelas efter de

grunder som anges i 13 §.

(Jfr 5 kap. 12 a § i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen är ny. Den ger

fastighetsbildningsmyndigheten rätt att pröva vissa tvister

mellan sakägarna. Skälen för att

fastighetsbildningsmyndigheten bör ha denna befogenhet

har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.2.

Enligt lantmäteriverkets förslag skulle bestämmelsen

begränsas till frågor om ersättning för skador i samband

med arbeten på den anläggning för vilken mark tagits i

anspråk. Bestämmelsen har emellertid i stället getts en

utformning som anknyter till det motsvarande stadgandet i

5 kap. 3 § expropriationslagen. Det torde visserligen främst

vara ersättningsfrågor av det slag som lantmäteriverket har

angivit som kommer att prövas enligt den nya

bestämmelsen. Det kommer då huvudsakligen att ske med

tillämpning av miljöskadelagen (1986:225) eller

skadeståndslagen. I samband med fastighetsreglering kan

emellertid förekomma även andra tvister, som det kan

finnas skäl att pröva vid förrättningen. Ett exempel är

frågor om ersättning för tillfälligt upplåtande av mark i

samband med regleringsföretagets genomförande. Ett

annat exempel är ersättning för miljöskador med

anknytning till verksamheten på den andra fastigheten. Ett

grundläggande krav måste dock vara att det finns ett

naturligt samband med de egentliga förrättningsfrågorna.

En förutsättning för att fastighetsbildningsmyndigheten

skall kunna ta upp ett yrkande av det här slaget till prövning

är att det är lämpligt att så sker. I förarbetena till den

motsvarande bestämmelsen i expropriationslagen har

uttalats att yrkandet skall ha sådant samband med

expropriationen att det ter sig naturligt och ändamålsenligt

att behandla det samtidigt med expropriationsfrågorna samt

att domstolen också bör beakta den exproprierandes

intresse av att avgörandet av expropriationsmålet inte

fördröjs. Detta bör i motsvarande mån gälla när

fastighetsbildningsmyndigheten bedömer om det är

lämpligt att myndigheten prövar en tvist med stöd av

förevarande paragraf.

Endast yrkanden från sakägare kan prövas. Det ligger i

sakens natur att yrkandena måste rikta sig mot annan

sakägare. Det måste dessutom vara fråga om

ersättningsyrkanden. Såväl fastställelseyrkanden som

yrkanden om fullgörelse i annat än pengar faller utanför

bestämmelsen.

Fastighetsbildningsmyndigheten får pröva frågor som

ligger utanför fastighetsbildningslagen endast om alla

berörda sakägare medger det. I detta avseende är

bestämmelsen mera restriktiv än den motsvarande

bestämmelsen i 5 kap. 3 § expropriationslagen.

Medgivandena bör givetvis på lämpligt sätt komma till

uttryck i förrättningshandlingarna. Med berörda sakägare

avses här endast de som är parter i tvisten. Hänsyn måste

dock givetvis tas till övriga sakägares intresse av att

förrättningen inte fördröjs.

Andra stycket

Att de ersättningsfrågor som avses i första stycket inte

skall bedömas enligt fastighetsbildningslagens regelsystem

hindrar inte att lagens förfaranderegler bör vara tillämpliga

vid fastighetsbildningsmyndighetens handläggning och vid

överklagande av fastighetsbildningsmyndighetens beslut. I

andra stycket av förevarande paragraf anges därför att

bestämmelserna i 4 kap. och 15--18 kap. skall tillämpas i

dessa fall.

Till grund för den prövning som sker vid förrättningen

måste ligga klara yrkanden och grunder.

Fastighetsbildningsmyndigheten får givetvis inte gå in på

andra ersättningsfrågor än dem som sakägarna vill ha

prövade. Är de ense om vissa sakförhållanden, är detta

bindande för fastighetsbildningsmyndigheten. I så måtto

bör alltså förfarandet präglas av en dispositionsprincip. I

övrigt bör emellertid fastighetsbildningsmyndigheten

handlägga nu aktuella frågor på samma sätt som frågor om

s.k. annan ersättning. Har ett yrkande väl framställts, bör

fastighetsbildningsmyndigheten alltså klarlägga vad som

gäller och vilken utredning som behövs. Liksom i frågor om

annan ersättning bör det i första hand ankomma på

sakägaren att ta fram den skriftliga bevisning som denne har

tillgång till. Om sakägarna begär det, bör

fastighetsbildningsmyndigheten också själv kunna

föranstalta om utredning, framför allt när det gäller

värderingsutlåtanden.

I andra meningen av förevarande stycke har intagits

bestämmelser om ansvaret för och fördelningen av

kostnader som uppkommer vid prövningen av de nu

aktuella frågorna. Det är naturligt att kostnaden för

fastighetsbildningsmyndighetens arbete bärs av de berörda

sakägarna, dvs. av dem som är parter i den tvist som prövas.

Det har ansetts att parterna gentemot staten bör svara för

dessa kostnader solidariskt.

Fördelningen av förrättningskostnaderna mellan

parterna är en fråga som i första hand har överlämnats till

dem själva att avgöra. Fastighetsbildningsmyndigheten ges

visserligen möjlighet att förordna om fördelning av

förrättningskostnaderna mellan de berörda sakägarna, men

myndigheten skall därvid vara bunden av vad sakägarna har

kommit överens om. Det torde rentav vara lämpligt att

myndigheten, innan den påbörjar prövningen av den

särskilda ersättningsfrågan, fäster sakägarnas

uppmärksamhet på kostnadsfrågan och uppmanar dem att

träffa överenskommelse om hur kostnaderna skall fördelas.

Om sakägarna kommer överens om att någon fördelning av

förrättningskostnaderna inte skall ske, gäller givetvis denna

överenskommelse. Finns inte någon sådan

överenskommelse men har sakägarna i stället träffat avtal

om någon särskild fördelningsgrund -- exempelvis

fördelning efter huvudtalet eller fördelning enligt

rättegångsbalkens regler -- är

fastighetsbildningsmyndigheten bunden därav. Föreligger

det inte någon överenskommelse om vilken

fördelningsgrund som skall tillämpas, får

fastighetsbildningsmyndigheten -- såsom anges i lagtexten --

fördela kostnaderna enligt de grunder som anges i 13 § i

förevarande kapitel av fastighetsbildningslagen. Detta

innebär en fördelning med hänsyn främst till den nytta som

varje sakägare har av förrättningen och föranleder normalt

att kostnaderna fördelas på samma vis som beträffande

kostnaderna för de egentliga förrättningsfrågorna. En

sådan fördelning torde vara naturlig i de fall där kostnaden

för den särskilda ersättningsfrågan är av mindre omfattning

i jämförelse med de egentliga förrättningskostnaderna.

Anser någon av sakägarna att denna fördelningsgrund

skulle ge ett orimligt resultat och kan han inte träffa

överenskommelse med motparten om någon annan

fördelningsgrund, har han möjlighet att motsätta sig att

fastighetsbildningsmyndigheten överhuvudtaget prövar den

särskilda ersättningsfrågan.

Den nu angivna bestämmelsen avser endast

förrättningskostnader. Förslaget ger inte

fastighetsbildningsmyndigheten någon möjlighet att besluta

om fördelning av parternas egna kostnader.

Om ett beslut som fastighetsbildningsmyndigheten har

fattat med stöd av förevarande paragraf överklagas, skall

domstolsprövningen ske enligt samma regler som vid

överklagande av andra frågor som har prövats vid

förrättningen. Det innebär bland annat att

rättegångskostnaderna i fastighetsdomstolen skall fördelas

enligt 16 kap. 14 § första stycket fastighetsbildningslagen.

Det finns givetvis inte något utrymme för att tillämpa den

särskilda rättegångskostnadsregel som gäller i mål om

inlösenersättning m.m.

Reglerna i 5 kap. är särskilt avpassade för

fastighetsregleringssituationer. De bör därför inte gälla vid

fastighetsbildningsmyndighetens prövning av nu aktuella

frågor. Det har inte ansetts erforderligt att särskilt erinra om

detta i lagtexten, eftersom det följer direkt av

förutsättningen i paragrafens första stycke att det är fråga

om ett rättsförhållande som inte skall prövas enligt denna

lag.

denna lag.

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut i en sådan

ersättningsfråga som avses i första stycket av förevarande

paragraf skall således inte tas upp i avräkningsinstrument.

Bestämmelserna om förfallotidpunkt och ränta i 15 § skall

inte tillämpas. Den beslutade ersättningen skall inte

inbetalas till länsstyrelsen enligt bestämmelserna i 16 § och

innehavare av pantbrev i de berörda fastigheterna kan inte

rikta några anspråk på ersättningen. I stället för

fastighetsbildningslagens ränteregler kommer räntelagens

(1975:635) regler att bli tillämpliga. Enligt 4 § andra stycket

räntelagen löper en skadeståndsfordran med ränta från och

med en månad efter det att borgenären har framställt krav

på ersättning och lagt fram den utredning som med hänsyn

till omständigheterna skäligen kan begäras av honom;

gäldenären är dock inte skyldig att utge ränta för tid innan

han fick del av kravet och utredningen. Enligt 4 § tredje

stycket räntelagen gäller vidare att ränta på förfallen

fordran börjar utgå senast vid delgivning av ansökan om

betalningsföreläggande eller stämning.

15 §

Mellan ägarna av de fastigheter som ingår i regleringen

skall fastighetsbildningsmyndigheten upprätta avräkning

utvisande vad som skall mottagas och utges i ersättningar

för varje fastighet. Berör ersättningsbeslut annan än

fastighetsägare, skall avräkningen avse även honom.

Avräkningen skall omfatta även kostnad som avses i 13 §,

om och i den mån det lämpligen kan ske och beloppet

fastställts av fastighetsbildningsmyndigheten eller blivit

slutligt bestämt genom godkännande eller på annat sätt.

För belopp som skall betalas enligt första stycket

fastställes förfallodag. Om betalningsskyldigheten behöver

fördelas på längre tid, avpassas förfallodagarna så, att minst

en femtedel av beloppet erlägges årligen.

Om betalningen inte sker inom den tid som har

fastställts enligt andra stycket, utgår ränta på obetalt belopp

från förfallodagen enligt 6 § räntelagen (1975:635). Har

tillträde ägt rum före förfallodagen, utgår ränta på

ersättningen även enligt 5 § räntelagen från dagen för

tillträdet till dess att betalning sker eller förfallodagen

inträder. Om tillträde har skett endast delvis och skyldighet

att i sådant fall betala ränta på hela ersättningen skulle vara

oskälig, får räntebeloppet jämkas.

(Jfr 5 kap. 15 § i departementspromemorian Ds 1988:41)

I enlighet med vad som har anförts i den allmänna

motiveringen (avsnitt 2.3.2) har ränteregeln i tredje stycket

ändrats och utformats efter mönster av ränteregeln i 6 kap.

16 § expropriationslagen (ang. den bestämmelsen se prop.

1975:102 s. 151). Äldre bestämmelser skall dock fortfarande

gälla i fråga om ränta för tid före ikraftträdandet. Har

skyldighet att utge ränta uppkommit före ikraftträdandet,

gäller äldre bestämmelser även för tiden därefter (se punkt

6 i övergångsbestämmelserna till förevarande lag).

16 §

Om en fastighet, som undergår värdeminskning

genom regleringen eller som helt eller delvis inlöses, svarar

för en fordran, skall fastighetsbildningsmyndigheten

besluta att sådan ersättning jämte ränta som, efter

avräkning om sådan behövs, tillkommer fastighetsägaren

och som ej utgör ersättning enligt 12 § första stycket,

27 § eller 30 § tredje stycket skall inbetalas till den

myndighet som regeringen bestämt. Detta gäller dock

inte, om innehavarna av samtliga fordringar, för vilka

fastigheten svarar, medgivit att ersättning utbetalas direkt

till fastighetsägaren. Besväras fastigheten av gemensam

inteckning, fordras dessutom de medgivanden från

fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för

relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Om regleringen är

väsentligen utan betydelse för någon rättsägare, krävs dock

inte något medgivande av denne.

Inbetalda medel fördelas av länsstyrelsen. Därvid äger

bestämmelserna om fördelning av köpeskilling för fast

egendom som sålts på exekutiv auktion motsvarande

tillämpning. Har medel inbetalats för fastighet som i sin

helhet inlösts eller eljest tagits i anspråk vid regleringen, har

dock innehavare av fordran, som utan inskrivning är

förenad med rätt till betalning ur fastigheten, rätt att för

kapitalvärdet av belopp, som fastställts men ännu ej förfallit

till betalning, få utdelning med samma rätt som för

fordringen i övrigt. Kapitalvärdet beräknas efter en räntefot

av fem procent om året. Sammanträde för fördelningen

hålles så snart det kan ske. Kallelse till sammanträdet

sändes till rättsägarna minst två veckor i förväg.

Även i annat fall än som avses i första stycket får

fastighetsbildningsmyndigheten förordna att in- och

utbetalningar av belopp, som skall utgå med anledning av

regleringen, skall ske genom myndighets förmedling.

Närmare föreskrifter härom meddelas av regeringen.

Skall medel inbetalas till myndighet på grund av

bestämmelserna i denna paragraf, ankommer det på

myndigheten att vidtaga behövliga åtgärder för att uttaga

medlen hos den betalningsskyldige.

(Jfr 5 kap. 16 § i departementspromemorian Ds 1988:41)

Första stycket har jämkats redaktionellt så att

''''''''ersättning för personlig skada'''''''' bytts ut mot ''''''''ersättning

enligt 12 § första stycket''''''''.

17 §

Om samfälld mark som förvaltas av

samfällighetsförening berörs av en förrättning, skall

föreningen utge ersättning för mark som tillförs

samfälligheten och ta emot ersättning för mark som frångår

den. Detsamma gäller ersättning med anledning av att

servitut bildas, ändras eller upphävs.

Förvaltas samfälligheten av en styrelse eller förvaltare

med befogenhet att uppbära medel som tillkommer

samfälligheten, skall ersättningen betalas ut till styrelsen

eller förvaltaren, om inte någon delägare begär att den

ersättning som belöper på hans andel skall utbetalas till

honom. Endast om en sådan begäran framställs, skall

fastighetsbildningsmyndigheten i ersättningsbeslutet ange

varje delägares andel.

Ersättning som enligt 16 § första stycket skall inbetalas

till myndighet skall räknas av innan utbetalning sker till en

samfällighetsförening, styrelse eller förvaltare.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

I paragrafens första stycke finns sedan tidigare ett

stadgande om skyldighet för samfällighetsförening att utge

ersättning för mark som tillförs samfälligheten och om rätt

för sådan förening att ta emot ersättning för mark som

frångår den. I konsekvens med ändringen i 6 kap 6 §

fastighetsbildningslagen (jfr den allmänna motiveringen,

avsnitt 2.5.3) har bestämmelsen utvidgats till att omfatta

även ersättning i anledning av att servitut bildas, ändras

eller upphävs.

18 §

Från nedan angivna bestämmelser i detta kapitel till

skydd för enskilt intresse får avsteg göras i följande

avseenden

1. 4 § första stycket och 5 § första stycket, om ägarna av

de fastigheter som beröres av regleringen medger det,

2. 6 § andra stycket, 7 och 10-12 §§ samt 15 § tredje

stycket, om de sakägare vilkas rätt är beroende av

åtgärden samtycker till det,

3. 8 §, om fastighetens ägare och, om fastigheten är

upplåten med tomträtt, även tomträttshavaren medger det,

4. 13 och 14 §§, om det medges av den som ålägges att

betala mer än han annars skulle ha varit skyldig att betala

och om avvikelsen från bestämmelserna icke sker i

otillbörligt syfte.

Avser regleringen fastighet som svarar för fordran, får

avsteg från 10--14 §§ med stöd av ägarens samtycke ske

endast om även fordringens innehavare medger det.

Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives

för relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej, om

regleringen är väsentligen utan betydelse för honom.

Ägares och tomträttshavares medgivande enligt första

stycket 3 till minskning av fastighets graderingsvärde skall

upprättas skriftligen. Beträffande rätten att lämna sådant

medgivande gäller samma villkor som för överlåtelse av fast

egendom. Sådant samtycke av sambo som avses i 17 § lagen

(1987:232) om sambors gemensamma hem krävs dock

endast om ärende om anteckning i fastighetsboken av

anmälan enligt 2 § andra stycket samma lag var upptaget på

inskrivningsdag när medgivandet gjordes.

Medgivande eller samtycke enligt första stycket till

åtgärd som berör samfälld mark skall, om samfälligheten

förvaltas av en samfällighetsförening, lämnas av föreningen

i stället för av delägarna.

(Jfr 5 kap. 18 § i departementspromemorian Ds 1988:41)

Genom ändringen av första stycket 2 har parterna

möjlighet att komma överens om att avvika från den nya

ränteregeln i 15 § tredje stycket.

19 §

Avser fastighetsregleringen en fastighet som

har upplåtits med tomträtt, tillämpas 16 § i

fråga om ersättning som tillkommer tomträttshavaren samt

12 a § andra stycket och 18 § andra stycket

beträffande fordran i tomträtten.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

När det är fråga om ersättning till tomträttsinnehavare

kan ett beslut att skjuta upp en ersättningsfråga enligt 12 a

§ få betydelse även för fordringsägare med säkerhet i

tomträtten. Det i 12 a § andra stycket stadgade kravet på

medgivande har därför ansetts böra gälla även innehavare

av fordran i tomträtt.

36 §

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut att med stöd

av bestämmelserna i detta kapitel förplikta någon att lämna

ersättning till en sakägare får verkställas enligt

utsökningsbalkens bestämmelser.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Paragrafen är ny. Den behandlar frågan om

verkställighet av ersättningsbeslut som fattas av

fastighetsbildningsmyndigheten.

Vid fastighetsbildningslagens tillkomst år 1970

förutsattes att fastighetsbildningsmyndighetens

ersättningsbeslut skulle kunna verkställas på samma sätt

som domstols lagakraftägande dom och att

avräkningsinstrumentet därvid skulle fungera som

exekutionsurkund. Någon uttrycklig bestämmelse om detta

ansågs inte vara nödvändig (se prop. 1969:128 s. B 433 f.). I

fastighetsbildningslagen finns därför inte några föreskrifter

om verkställighet av beslut rörande skyldighet för sakägare

att utge ersättning till andra sakägare.

Frågor om verkställighet regleras sedan år 1982

huvudsakligen i utsökningsbalken. Enligt 3 kap. 1 § 6 p.

utsökningsbalken får verkställighet ske av

förvaltningsmyndighets beslut som enligt särskild föreskrift

får verkställas. Då fastighetsbildningslagen saknar sådana

föreskrifter ger lagrummet inte stöd för verkställighet av

beslut enligt fastighetsbildningslagen. I 13 § lagen

(1981:775) om införande av utsökningsbalken anges

emellertid att en förvaltningsmyndighets beslut, som

meddelats enligt en bestämmelse som tillkommit före

balkens ikraftträdande, får verkställas utan hinder av 3 kap.

1 § 6 p. utsökningsbalken om ett sådant beslut före

ikraftträdandet har fått verkställas utan stöd av särskild

föreskrift. Eftersom fastighetsbildningsmyndighetens

ersättningsbeslut i fastighetsbildningsfrågor redan före

utsökningsbalkens tillkomst varit verkställbara utan

särskild verkställighetsföreskrift, utgör stadgandet i 13 §

promulgationslagen grund för verkställighet av

fastighetsbildningsmyndighetens beslut i

fastighetsbildningsfrågor. Det ger emellertid inte stöd för

verkställighet av beslut som fattas med stöd av den nya

bestämmelsen i 5 kap. 12 c §.

Det har därför ansetts nödvändigt att ta in en

bestämmelse rörande verkställbarhet i

fastighetsbildningslagen. Att införa en sådan bestämmelse i

fall som omfattas av 5 kap. 12 c § utan att samtidigt införa

motsvarande för andra ersättningsbeslut kan leda till

missförstånd. Det har därför ansetts att det i 5 kap. bör tas

in en allmän föreskrift om att verkställighet får ske av beslut

om att någon skall utge ersättning till en sakägare. Denna

bestämmelse bör införas i en ny 36 §.

Flertalet beslut, som det här är fråga om, upptas normalt

i det avräkningsinstrument, som

fastighetsbildningsmyndigheten har att upprätta enligt 5

kap. 15 §. Detta omfattar först och främst beslut om

inlösen- och intrångsersättning jämte ersättning för övrig

skada. I avräkningen skall normalt även beaktas respektive

sakägares ansvar mot annan sakägare för

förrättningskostnader (jfr 5 kap. 15 §). Även ersättning för

rivning eller flyttning av byggnad kan vara att beakta i

avräkningen (jfr 5 kap. 24 och 27 §§). Alla ersättningsbeslut

behöver dock inte tas upp i avräkningen. Beslut om att

sakägare skall ersätta annan sakägare för

förrättningskostnader eller flyttningskostnader kan

tas upp på annat sätt (jfr 5 kap. 15 och 27 §§). Beslut om

förskott i samband med förtida tillträde samt beslut om

ersättning i fall som omfattas av 12 c § skall tas upp

på annat sätt. Även sådana fristående ersättningsbeslut

omfattas av den föreslagna verkställighetsföreskriften.

Det bör påpekas att föreskriften endast berör det

kostnadsansvar som någon har gentemot en sakägare. Vid

en fastighetsreglering aktualiseras även andra

ersättningsfrågor. En sakägare ådrar sig vanligen

kostnadsansvar gentemot staten för olika

förrättningskostnader. Han kan även bli skyldig att utge

förskott till syssloman. I dessa fall gäller andra

verkställighetsföreskrifter. En sakägares

ersättningsskyldighet gentemot staten för taxeavgift och för

kostnader för hantlangning samt andra

förrättningskostnader som staten har förskjutit regleras i

lantmäteritaxan (1971:1101). Kostnaderna skall debiteras

respektive sakägare i särskilda räkningar. Erläggs inte

debiterat belopp i tid får utmätning ske. Beslut om förskott

till syssloman skall enligt 9 kap. 3 § fastighetsbildningslagen

tas upp i en särskild debiteringslängd. Ett belopp som är

debiterat och förfallet till betalning får enligt 9 kap. 4 §

fastighetsbildningslagen tas ut enligt utsökningsbalkens

bestämmelser. Den nu angivna regleringen gäller

oförändrad.

Den föreslagna föreskriftens placering och utformning

medför att den blir direkt tillämplig endast på

ersättningsbeslut som fattas i samband med

fastighetsreglering. Till följd av bestämmelsen i 11 kap. 8 §

fastighetsbildningslagen, som stadgar att bestämmelserna i

5 kap. om ersättning till sakägare skall äga motsvarande

tillämpning vid klyvning, kommer den emellertid att gälla

även ersättningsbeslut som fattas i samband med klyvning.

Däremot finns det inte något behov av motsvarande

verkställighetsföreskrift vid andra former av

fastighetsbildning eller vid fastighetsbestämning. I sådana

fall kan det nämligen inte komma i fråga att ålägga en

sakägare att utge ersättning till annan sakägare.

6 kap.

6 §

Överförs mark från en samfällighet eller upplåts eller

ändras servitut i samfälld mark, utgår ersättning endast

till delägare som har framställt yrkande om det under

förrättningen. Ersättning till en delägare skall dock

fastställas utan yrkande när den kan antas överstiga

tre procent av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om

allmän försäkring som gällde året innan förrättningen

påbörjades. Ersättning skall alltid fastställas utan yrkande

när samfälligheten förvaltas av en samfällighetsförening

eller när i annat fall ersättning enligt 5 kap. 17 § andra

stycket skall utbetalas till någon som företräder delägarna.

7 §

Om en samfällighet inte brukas av delägare för

gemensamt ändamål och det är uppenbart att ersättning

enligt 6 § inte behöver fastställas utan yrkande, får

underrättelse om förrättningsansökningen lämnas till någon

eller några av de delägare som inte på annan grund är

sakägare i förrättningen. Fastighetsbildningsbeslut får i

sådana fall meddelas och förrättningen avslutas utan att

samtliga delägare i samfälligheten har fått tillfälle att yttra

sig i förrättningen.

(Jfr 6 kap. 6 § i lantmäteriverkets rapport)

Ändringarna i dessa bestämmelser har berörts i den

allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.3. De förenklade regler

som tillämpas vid överföring av samfälld mark utvidgas nu

till att gälla även när servitut upplåts i samfälld mark.

7 kap.

2 §

Servitut som avser skogsfång eller rätt att dra ledning

enligt ledningsrättslagen (1973:1144) får inte bildas genom

fastighetsreglering.

Servitut som kan upplåtas till förmån för ett

vattenföretag enligt 8 kap. 1 § vattenlagen (1983:291) får

bildas genom fastighetsreglering endast om tillstånd till

företaget har meddelats enligt vattenlagen eller om det är

uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen

skadas genom företagets inverkan på vattenförhållandena.

Andra servitut som kan upplåtas enligt vattenlagen får inte

bildas genom fastighetsreglering.

Servitut, som kan upplåtas efter prövning vid särskild

förrättning i andra fall än som anges i första och andra

styckena, får bildas genom fastighetsreglering endast om

åtgärden sker i samband med en annan

fastighetsbildningsåtgärd och är av betydelse för denna.

(Jfr 7 kap. 2 § i departementspromorian Ds 1988:41)

Ändringen av denna paragraf innebär att

undantagsregeln i sista stycket upphävs. Enligt den regeln

gäller inte första-tredje styckena servitut som avser

avloppsledning för en fastighet eller ledning för vatten till

husbehovsförbrukning.

Genom den föreslagna ändringen av ledningsrättslagen

(se avsnitt 4.3) blir undantagsregeln obehövlig såvitt avser

första stycket.

Undantagsregeln i övrigt torde ha betydelse endast för

de vattenrättsliga servituten, dvs. för fall som regleras i

andra stycket (se prop. 1969:128 s. B 549 f).

Bestämmelserna i detta stycke är emellertid för närvarande

utformade så att de inte torde kunna hindra servitut som

avses med undantagsregeln (jfr 4 kap. 1 a och 2 §§

vattenlagen).

15 kap.

a5.52 §

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut skall överklagas

särskilt, om myndigheten

1. avvisat ansökan om fastighetsbildning eller

fastighetsbestämning eller avvisat ombud eller biträde,

2. ogillat jäv mot förrättningsman,

3. beslutat i fråga om förskott enligt 5 kap. 30 § fjärde

stycket eller tidpunkt för rättighetshavares skyldighet att

avträda mark enligt 5 kap. 30 b §,

4. beslutat i fråga om ersättning till sakkunnig eller

syssloman eller till sådan skadelidande som avses i 4 kap. 38

§,

5. beslutat i fråga om rättelse av förrättningsbeslut, karta

eller annan handling,

6. beslutat att gemensamt arbete skall utföras enligt

denna lag eller att fråga om sådant arbete skall prövas enligt

annan lagstiftning,

7. beslutat enligt 9 kap. 3 § om fördelning av kostnader

för gemensamt arbete eller enligt 9 kap. 4 § om utdebitering

av sådana kostnader,

8. beslutat att syssloman som fått i uppdrag att

ombesörja gemensamt arbete skall skiljas från uppdraget,

9. avvisat överklagande,

10. beslutat i fråga om hänvisning enligt 5 kap. 12 a §,

11. beslutat att inte pröva en fråga som avses i 5 kap.

12 c §.

Skrivelsen med överklagande enligt denna paragraf skall

ges in till fastighetsbildningsmyndigheten inom tre veckor

från den dag då beslutet meddelades. Överklagande får

göras av sakägare. Beslut som avses i 1, 4, 5 och 8 får

överklagas även av annan som beslutet rör.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Tiden för överklagande av fastighetsbildningsbeslut är

normalt fyra veckor från det att förrättningen avslutades

eller förklarades inställd. Vissa beslut får emellertid

överklagas endast inom tre veckor från den dag då beslutet

meddelades. Det senare gäller bl.a. sådana

ställningstaganden under pågående förrättning som är av

betydelse för det följande förrättningsförfarandet. De olika

slag av beslut för vilka den kortare besvärsfristen gäller

finns angivna i förevarande paragraf.

Om fastighetsbildningsmyndigheten har tagit ställning

till en begäran från sakägare om att en ersättningfråga enligt

5 kap. 12 a § skall skjutas på framtiden, kan det som regel

vara rimligt att den som är missnöjd med

fastighetsbildningsmyndighetens beslut kan få denna fråga

överprövad i fastighetsdomstolen innan

fastighetsbildningsmyndigheten har gått in i prövning av

ersättningsfrågorna. För att detta skall vara möjligt bör

fastighetsbildningsmyndighetens beslut i fråga om

framskjutande av skadeprövning kunna överklagas särskilt

enligt förevarande paragraf. Detta överensstämmer med

motsvarande reglering i expropriationslagen (se 5 kap. 27 §

andra stycket expropriationslagen).

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut att inte uppta en

fråga av det slag som avses i 5 kap. 12 c § till prövning är

att likställa med ett avvisningsbeslut och bör därför kunna

överklagas. För att ett överklagande i en sådan fråga skall

vara meningsfullt måste det finnas en möjlighet att få frågan

överprövad innan förrättningen avslutats. Det är därför

naturligt att beslut i denna fråga överklagas i den ordning

som anges i förevarande paragraf.

I förevarande paragraf har därför tagits upp två nya

punkter, vari det anges att beslut av de nu angivna slagen

får överklagas särskilt.

16 kap.

a5.514 §

Fastighetsdomstolen kan, efter vad som är skäligt med

hänsyn till omständigheterna, besluta att sakägare

som förlorar målet skall ersätta annan sakägare dennes

rättegångskostnad.

I mål om inlösenersättning skall dock sakägare som

avstår mark eller särskild rättighet få gottgörelse för sin

kostnad oberoende av utgången i målet. Detsamma skall

gälla i mål om ersättning för marköverföring eller reglering

av rättighet som avses i 5 kap. 10 a § andra stycket.

Första och andra styckena gäller inte, om

annat följer av 18 kap. 6 eller 8 § rättegångsbalken.

Ogillas i mål enligt andra stycket talan som har fullföljts

av den som avstår eller upplåter mark eller rättighet,

tillämpas 15 kap. 6 § plan- och bygglagen (1987:10).

Vinner sakägare mål mot företrädare för allmänt

intresse, kan domstolen tillerkänna honom ersättning för

rättegångskostnad, om synnerliga skäl föreligger. Sådan

ersättning skall utges av statsverket eller, om endast

kommunen företräder det allmänna intresset, av

kommunen.

Skall i annat fall än som avses i 13 § kostnad för bevisning

eller särskild åtgärd enligt rättens beslut utgå av allmänna

medel, kan domstolen när det är skäligt förordna att

kostnaden skall stanna på statsverket.

(Jfr 16 kap. 14 § i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen innehåller bestämmelser om

rättegångskostnader i fastighetsdomstolen. Skälen för

ändringarna har behandlats i den allmänna motiveringen,

avsnitt 2.4.2. Paragrafen har dessutom omarbetats

redaktionellt.

I dispositiva tvistemål gäller enligt 18 kap. 1 §

rättegångsbalken att part som förlorar målet skall ersätta

motparten för rättegångskostnader, såvida inte annat är

stadgat. Vid fastighetsbildningslagens tillkomst ansågs de

speciella förhållandena i fastighetsmål påkalla en viss

modifiering av denna bestämmelse. Huvudregeln i

fastighetsbildningslagen -- uttryckt i 16 kap. 14 § första

stycket -- är därför att fastighetsdomstolen, efter vad som är

skäligt med hänsyn till omständigheterna, kan förordna att

en sakägare som förlorar målet skall ersätta annan sakägare

dennes rättegångskostnad. Detta får anses gälla bl.a. när en

enskild sakägare överklagar fastighetsreglering rörande

exempelvis överföring av mark till kommun.

Från denna huvudregel finns två undantag. Det ena

undantaget finns i det nuvarande tredje stycket av 16 kap.

14 § fastighetsbildningslagen. Denna bestämmelse rör

skyldigheten för stat eller kommun, som uppträder som

företrädare för allmänt intresse, att i vissa fall ersätta

enskild sakägare för kostnader. I sådana fall gäller som

huvudregel att vardera parten står sina kostnader och att

enskild sakägare, som vinner målet, kan få ersättning för

sina kostnader endast om det föreligger synnerliga skäl. Det

bör betonas att denna regel inte gäller när staten eller

kommunen uppträder som sakägare. Ett ytterligare

undantag är bestämmelsen -- hittills intagen i 16 kap. 14 §

första stycket andra meningen -- att sakägare som avstår

från mark eller särskild rättighet i mål om inlösenersättning

är berättigad till ersättning för rättegångskostnader

oberoende av utgången i målet.

De ändringar som nu görs innebär att den sistnämnda

regeln, som hittills gällt enbart i mål om inlösenersättning,

även skall gälla i mål om ersättning för sådan

marköverföring eller reglering av rättighet som hade kunnat

genomföras genom ianspråktagande enligt plan- och

bygglagen eller som uppenbarligen hade kunnat komma till

stånd genom expropriation eller annat liknande

tvångsförvärv. I sådana mål skall alltså den enskilde

sakägaren -- oberoende av utgången i målet -- ha rätt till

ersättning av motparten för egna kostnader. Detta har

kommit till uttryck i paragrafens andra stycke. Det ligger i

sakens natur att den enskilde sakägaren i sådana fall

normalt inte heller skall vara skyldig att utge ersättning för

annans rättegångskostnader.

Reglerna i andra stycket modifieras av bestämmelserna

i tredje stycket. Liksom tidigare skall -- såsom följer av

hänvisningen till 18 kap. 6 § rättegångsbalken -- en enskild

sakägare alltid kunna förpliktas att ersätta motparten

kostnader som han vållat denne genom försummelse under

rättegången. Dessutom skall han -- i enlighet med

hänvisningen till 18 kap. 8 § rättegångsbalken -- kunna få

ersättning av motparten enbart för sådana kostnader som

varit påkallade för tillvaratagandet av hans rätt. De

ändringar som nu görs innebär att det genom en hänvisning

i tredje stycket till 15 kap. 6 § plan- och bygglagen införs en

ytterligare modifiering av reglerna i andra stycket. Genom

denna hänvisning får fastighetsdomstolen möjlighet att

förordna att fastighetsägare som överklagat

fastighetsbildningsmyndighetens beslut utan tillräckliga

skäl skall stå sina egna kostnader i fastighetsdomstolen.

Undantagsvis -- när fastighetsägares överklagande

uppenbart skett utan tillräcklig grund -- skall

fastighetsdomstolen också kunna förplikta den enskilde

sakägaren att ersätta motparten för rättegångskostnader.

Vid tillkomsten av bestämmelsen i 15 kap. 6 § plan- och

bygglagen uttalades bl.a. att sakägare som förlorat målet

borde kunna förpliktas att svara för sin egen kostnad, om

skillnaden mellan parternas ståndpunkter varit små eller det

eljest varit övervägande sannolikt för sakägaren att ingen

väsentlig vinst skulle kunna uppnås genom en rättegång (se

BoU 1986/87:1 s 160f). Detta uttalande kan tjäna som

riktlinje även när bestämmelsen tillämpas i

fastighetsbildningsmål. När det gäller okomplicerade frågor

får som regel den sakägare som deltagit i ett

förrättningssammanträde och haft möjlighet att läsa

fastighetsbildningsmyndighetens beslut förutsättas ha

förmåga att bedöma det befogade i ett överklagande.

Det bör betonas att reglerna i andra stycket enbart gäller

i mål om ersättning och således inte i mål som endast rör

tillåtligheten av viss fastighetsbildningsåtgärd. I sådana mål

skall liksom hittills domstolen kunna förplikta sakägare som

förlorar målet att, efter vad som är skäligt med hänsyn till

omständigheterna, ersätta annan sakägare för

rättegångskostnader. Den nya regleringen påverkar inte

heller den enskilde sakägarens rätt att erhålla ersättning för

rättegångskostnader av företrädare för allmänt intresse,

som inte själv är sakägare i målet.

17 kap.

a5.53 §

I fråga om rättegången i hovrätten tillämpas 16

kap. 3, 7 och 9 -- 13 §§, 14 § första, fjärde och femte

styckena, 15 § andra stycket samt 16 §. Dock skall

16 kap. 15 § andra stycket inte tillämpas när hovrätten

återförvisar mål till fastighetsdomstolen.

I mål som avses i 16 kap. 14 § andra stycket skall den

som har att betala ersättning för mark eller rättighet, om

inte annat följer av 18 kap. 6 eller 8 § rättegångsbalken,

alltid själv bära sina kostnader samt kostnad som han

orsakar motparten genom att själv överklaga. Ogillas i ett

sådant mål talan som har fullföljts av den som avstår eller

upplåter mark eller rättighet, tillämpas dock 15 kap. 6 §

plan- och bygglagen (1987:10). I övrigt skall

bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken tillämpas.

Bevis genom syn på stället får upptagas i hovrätten

endast om synnerliga skäl föreligger.

(Jfr 17 kap. 3 § i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen behandlar förfarandet i hovrätten.

Ändringen berör endast rättegångskostnadsreglerna.

Även i hovrätten gäller som huvudregel att domstolen

får, efter vad som är skäligt med hänsyn till

omständigheterna, förordna att sakägare som förlorat målet

skall ersätta annan sakägare för rättegångskostnader.

I mål om inlösenersättning tillämpas -- liksom vid

fastighetsdomstolen -- en specialregel. Regeln har dock en

något annorlunda utformning i hovrätten än vid

fastighetsdomstolen. Den vars egendom har blivit inlöst

behöver inte betala motpartens kostnader i hovrätten ens

om han förlorar målet. Han har vidare rätt till ersättning av

motparten för rättegångskostnader utom i de fall då han

själv har överklagat och förlorat. Paragrafen ändras nu så

att tillämpningsområdet för denna regel utvidgas till att

även gälla i mål om ersättning för sådan marköverföring

eller reglering av rättighet som hade kunnat ske enligt plan-

och bygglagen eller som uppenbarligen hade kunnat

komma till stånd genom expropriation eller annat liknande

tvångsförvärv.

Den angivna specialregeln kommer liksom tidigare att

modifieras av bestämmelserna i 18 kap. 6 och 8 §§

rättegångsbalken. I nu förevarande paragraf införs -- liksom

i 16 kap. 14 § -- en hänvisning till 15 kap. 6 § plan- och

bygglagen. Detta får betydelse i de fall då en sakägare som

avstår eller upplåter mark eller rättighet överklagar

fastighetsdomstolens utslag men förlorar målet i hovrätten.

Detta skulle normalt föranleda att vardera parten får stå

sina kostnader. Hänvisningen till 15 kap. 6 § plan- och

bygglagen innebär emellertid att den förlorande parten, om

han uppenbart har saknat skälig grund för sitt

överklagande, kan förpliktas att betala motpartens

kostnader.

18 kap.

a5.52 §

I fråga om rättegången i högsta domstolen

tillämpas 16 kap. 3, 7, 9 och 10 §§, 11 § andra och

tredje styckena, 12 och 13 §§, 14 § första, fjärde och

femte styckena, 15 § andra stycket samt 16 §.

Dock skall 16 kap. 15 § andra stycket inte

tillämpas när högsta domstolen återförvisar mål till lägre

rätt.

I mål som avses i 16 kap. 14 § andra stycket gäller

bestämmelserna i 17 kap. 3 § andra stycket.

Bevis genom syn på stället får upptagas i högsta

domstolen endast om synnerliga skäl föreligger.

(Jfr 18 kap. 2 § i lantmäteriverkets rapport)

I denna paragraf finns bestämmelser om förfarandet i

högsta domstolen. Ändringen, som berör frågor om

rättegångskostnader, innebär att samma

rättegångskostnadsregler gäller i högsta domstolen som i

hovrätten.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Övergångsbestämmelserna har berörts i avsnitt 2.6 i den

allmänna motiveringen.

Punkterna 1--2

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 5 kap. 10, 12, 16 och 19 §§ i sin äldre

lydelse. I sådant fall skall 8 kap. 5 och 6 §§ fortfarande gälla,

medan 5 kap. 10 a, 10 b och 12 a §§ inte skall tillämpas. Om

en sakägare begär det, skall dock 5 kap. 12 och 16 §§

tillämpas i sin nya lydelse.

(Jfr punkt 2 i övergångsbestämmelserna i

departementspromemorian Ds 1988:41)

Att de äldre ersättningsreglerna fortfarande skall gälla i

fråga om förrättningar där ansökan gjorts före

ikraftträdandet är påkallat dels av rättssäkerhetsskäl, dels

för att förhindra att utfört värderingsarbete blir onyttigt. De

nya reglerna i 5 kap. 12 b och 12 c §§ blir dock alltid

tillämpliga efter ikraftträdandet.

Ett fastighetsregleringsbeslut kan ha ett inslag av

expropriativt förfogande. Enligt 2 kap. 18 §

regeringsformen skall ersättning utgå för förlust som sådana

förfoganden orsakar. 5 kap. 12 § i sin hittillsvarande lydelse

innebär emellertid att en nyttjanderättshavare, vars rätt

utplånas genom regleringen, i vissa fall inte kan få

ersättning för den skada som detta orsakar honom.

Bestämmelsen framstår i sådana fall som mindre väl

förenlig med den nämnda grundlagsbestämmelsen. Det har

därför föreskrivits att den nya lydelsen av 5 kap. 12 § -- och

till följd härav även 5 kap. 16 § -- skall tillämpas om en

sakägare begär det.

Till följd av en hänvisning i 11 kap. 8 § kommer

bestämmelserna i förevarande punkt att få betydelse också

i fråga om klyvning av fastighet.

Punkterna 3--5

3. Överförs mark som enligt en före utgången av år 1978

fastställd och vid utgången av juni 1987 gällande stads- eller

byggnadsplan var avsedd för enskilt bebyggande och har

ansökan om fastighetsreglering gjorts före utgången av juni

1997, skall ersättningen enligt bestämmelserna i 5 kap., om

markens ägare begär det, bestämmas med hänsyn till de

planförhållanden som rådde vid utgången av juni 1987.

Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan

eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10) gäller som detaljplan.

4. Överförs mark som enligt en vid utgången av juni 1987

gällande stads- eller byggnadsplan var avsedd för annat än

enskilt bebyggande och har ansökan om fastighetsreglering

gjorts före utgången av juni 1991, skall ersättningen enligt

bestämmelserna i 5 kap., om markens ägare begär det,

bestämmas med hänsyn till de planförhållanden och de

ersättningsprinciper som gällde vid utgången av juni 1987.

Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan

eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10) gäller som detaljplan.

5. När ersättning enligt 5 kap. 10 a § andra stycket

bestäms för

mark inom stads- eller byggnadsplan, skall hänvisningen till

4 kap. expropriationslagen (1972:719) såvitt gäller 4 kap. 3 §

andra stycket i den lagen gälla det styckets lydelse vid

utgången av juni 1987.

(Jfr punkterna 3--5 i övergångsbestämmelserna i

departementspromemorian Ds 1988:41)

Anpassningen av ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen till motsvarande regler i

expropriationslagen har skapat behov av övergångsregler

som motsvarar punkterna 2--4 i övergångsbestämmelserna

till de ändringar i expropriationslagen som har gjorts i

följdlagstiftningen till plan- och bygglagen (SFS 1987:123).

Den närmare innebörden av dessa övergångsregler framgår

av prop. 1985/86:90 (se särskilt s. 144--145). Det ligger i

sakens natur att punkterna 3-5 skall tillämpas också på

förrättningar som avses i punkt 2.

Punkt 6

6. Den äldre lydelsen av 5 kap. 15 § gäller fortfarande i

fråga om ränta för tid före ikraftträdandet. Har skyldighet

att utge ränta uppkommit före ikraftträdandet, gäller äldre

bestämmelser även för tiden därefter.

(Jfr punkt 6 i övergångsbestämmelserna i

departementspromemorian Ds 1988:41).

Den nya ränteregeln i 5 kap. 15 § har försetts med

övergångsregler som motsvarar dem som beslutades när

motsvarande ränteregel infördes i expropriationslagen (se

övergångsreglerna till SFS 1975:659, prop. 1975:102, LU

30, rskr. 234).

Punkt 7

7. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 16 kap. 14 §, 17 kap. 3 § och 18 kap.

2 § i sin äldre lydelse gälla.

(Bestämmelsen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

De nya rättegångskostnadsreglerna påverkar de

processekonomiska förutsättningarna för överklagande. De

bör därför gälla först om det överklagade avgörandet har

meddelats efter ikraftträdandet.

4.2 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

13 §

I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen enligt

12 § gäller 5 kap. 10--12 §§ fastighetsbildningslagen

(1970:988). Därvid skall inlösen inte anses som ett sådant

tvångsförvärv som avses i 5 kap. 10 a § andra stycket

fastighetsbildningslagen.

(Jfr 13 § i departementspromemorian 1988:41)

Genom ändringen av 13 § anläggningslagen kommer

ersättningsreglerna i 5 kap. 10--12 §§

fastighetsbildningslagen -- och inte som för närvarande

ersättningsreglerna i 4 kap. expropriationslagen -- att bli

tillämpliga vid anläggningsförrättningar. Därvid skall

inlösen enligt 12 § anläggningslagen inte anses som ett

sådant tvångsförvärv som anges i 5 kap. 10 a § andra stycket

fastighetsbildningslagen. Bakgrunden till förslaget framgår

av den allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.3. Hänvisningen

till reglerna i fastighetsbildningslagen medför att även de

särskilda reglerna i punkterna 3--5 i

övergångsbestämmelserna till ändringen i

fastighetsbildningslagen skall tillämpas. En sådan ordning

torde gälla utan någon uttrycklig bestämmelse i

anläggningslagen.

Ändringen av anläggningslagens ersättningsregler får

olika betydelse för olika förrättningar.

För sådana förrättningar där marken för

gemensamhetsanläggningen kan tas i anspråk enligt 14 kap.

1 eller 2 § plan- och bygglagen kommer ersättningen även

med de nya reglerna att fullt ut bestämmas enligt

ersättningsreglerna i expropriationslagen. Här kommer

alltså ändringen inte att ha någon betydelse. Ändringen får

inte heller någon inverkan på andra förrättningar där

anläggningen kan genomföras tvångsvis enligt annan

lagstiftning än anläggningslagen (se 5 kap. 10 a § andra

stycket fastighetsbildningslagen).

Däremot kommer ändringen att få betydelse för sådana

förrättningar där det allmänna intresset är svagt och inlösen

m.m. enligt annan lagstiftning inte kan ske. En

förutsättning härför är dock givetvis att inrättandet av

gemensamhetsanläggningen möjliggör en vinstgivande

markanvändning. Den som t.ex. vill utföra en exploatering

för fritidsbebyggelse kan få dela med sig av vinsten på

exploateringen till en annan markägare som avstår

utrymme för en gemensamhetsanläggning, om

anläggningen är en förutsättning för att exploateringen skall

kunna ske. Det kan t.ex. vara fråga om en anläggning för

båtplatser och bryggor. I ett sådant fall kan det i många fall

vara skäligt att vinsten fördelas enligt

genomsnittsvärdeprincipen med ledning av arealen av den

mark inklusive vattenområden som vardera fastigheten har

tillskjutit till exploateringen (jfr 11 § andra stycket lagen,

1987:11, om exploateringssamverkan).

Några exakta anvisningar för hur vinstfördelningen skall

gå till kan inte ges. De överväganden som redovisas i

specialmotiveringen till 5 kap. 10 a §

fastighetsbildningslagen torde kunna appliceras även på de

nu ifrågavarande fallen.

Det nuvarande andra stycket i 13 § blir obehövligt

genom hänvisningen till 5 kap. 12 § andra stycket

fastighetsbildningslagen. Detta stycke i 13 § har därför fått

utgå.

13 a §

Ersättning enligt 13 § skall bestämmas i pengar att

utbetalas på en gång. Efter särskilt yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten, om det är lämpligt,

hänvisa sakägare att vid särskild förrättning föra talan om

sådan ersättning för skada och intrång som är svår att

uppskatta i samband med anläggningsförrättningen.

Ansökan om särskild förrättning skall göras inom den tid,

högst tio år, som fastighetsbildningsmyndigheten

bestämmer.

Avser förrättningen en fastighet som svarar för en

fordran, får fastighetsbildningsmyndigheten besluta enligt

första stycket endast om fordringshavarna medger det.

Besväras fastigheten av en gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 §

jordabalken. Om beslutet är väsentligen utan betydelse för

någon rättsägare, krävs dock inte något medgivande av

denne.

(Jfr 25 a § i lantmäteriverkets rapport)

I första stycket första meningen har införts ett

stadgande om att ersättning för inlösen eller upplåtelse av

utrymme skall bestämmas i pengar att betalas på en gång.

Bestämmelsen, som har en motsvarighet i 5 kap. 27 §

expropriationslagen, överensstämmer med vad som gällt

även tidigare. Den avser inte att inskränka i möjligheterna

att enligt 27 § i förevarande lag förordna om förskott.

Genom bestämmelsen i första stycket andra

meningen får fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet

att i samband med upplåtelse eller inlösen av mark skjuta

prövningen av svårbedömda ersättningsfrågor på

framtiden. Bestämmelsen motsvarar 5 kap. 12 a §

fastighetsbildningslagen och 13 a § ledningsrättslagen.

Skälen för bestämmelsen har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt 2.5.1. Uttalandena i

specialmotiveringen till 5 kap. 12 a §

fastighetsbildningslagen om förutsättningarna för att

tillämpa bestämmelsen äger i huvudsak giltighet även på

anläggningslagens område.

Kommer ny förrättning till stånd, skall samma

förfaranderegler tillämpas som vid en vanlig

anläggningsförrättning. Något särskilt stadgande om detta

har inte ansetts vara nödvändigt. Även i fråga om

ersättningens beräkning samt ränta och betalning kommer

samma regler att gälla som vid vanliga förrättningar (jfr

specialmotiveringen till 5 kap. 12 a § första stycket

fastighetsbildningslagen). Också beträffande fördelningen

av förrättningskostnaderna blir samma regler tillämpliga.

Som framgår av 13 § skall ersättning för upplåtelse och

inlösen enligt förevarande lag fastställas enligt

bestämmelserna i fastighetsbildningslagen. Ersättningen

skall -- i enlighet med 32 § i förevarande lag -- erläggas inom

tre månader efter det att ersättningsbeslutet vann laga kraft.

Vidare skall ränta utgå enligt bestämmelserna i 32 §.

Slutligen skall förrättningskostnaderna fördelas mellan

ägarna av de fastigheter som deltar i anläggningen (jfr 29 §).

Detta torde inte kräva någon särskild reglering.

I 26 och 27 §§ finns bestämmelser som gör rätten till

tillträde av upplåtet utrymme beroende av att ersättning har

erlagts. Det förhållandet att en ersättningsfråga skjutits på

framtiden och alltså fortfarande är oreglerad utgör

naturligtvis inte hinder mot tillträde.

Av reglerna i paragrafens andra stycke följer att

fastighetsbildningsmyndigheten måste inhämta vissa

rättsägares medgivande till ett uppskovsbeslut, såvida detta

inte är väsentligen utan betydelse för dem (jfr 5 kap. 12 a §

andra stycket fastighetsbildningslagen).

13 b §

Denna lag är inte tillämplig i fråga om ersättning för

skada eller intrång som uppkommer efter förrättningen och

som inte har kunnat förutses vid denna.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Förevarande paragraf innehåller en bestämmelse som

motsvarar den som tas in i 5 kap. 12 b §

fastighetsbildningslagen. När

fastighetsbildningsmyndigheten bestämmer ersättning med

anledning av upplåtelse eller inlösen enligt

anläggningslagen skall samtliga förutsebara skador beaktas,

såvida fastighetsbildningsmyndigheten inte med stöd av 13

a § beslutat att skjuta viss ersättningsfråga på framtiden.

Frågor om ersättning för därefter uppkommande skador,

som inte kunnat förutses vid förrättningen, kan inte prövas

vid förrättning utan får i händelse av tvist behandlas vid

domstol enligt de skadeståndsrättsliga regler som gäller

utanför förrättningslagstiftningens område. I 35 §

anläggningslagen finns visserligen en föreskrift som ger

möjlighet att i vissa fall hålla en ny förrättning, bl.a. på

grund av ändrade förhållanden. Vid en sådan ny förrättning

kan emellertid inte fastställas ytterligare ersättning för

tidigare beslutad upplåtelse eller inlösen.

13 c §

Om det är lämpligt och berörda sakägare medger det,

får fastighetsbildningsmyndigheten vid förrättningen även

pröva ett av en sakägare framställt yrkande om ersättning

som har samband med förrättningen men rör

rättsförhållande som inte skall prövas enligt denna lag.

Vid handläggning av frågor som avses i första stycket

tillämpas bestämmelserna i 5 kap. 12 c § andra stycket

fastighetsbildningslagen (1970:988).

(Jfr 13 § tredje stycket i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen innehåller i första stycket en

bestämmelse som ger fastighetsbildningsmyndigheten

möjlighet att på sakägares yrkande pröva även

ersättningsfrågor som inte skall prövas enligt

anläggningslagen. Bestämmelsen motsvarar stadgandena i 5

kap. 12 c § fastighetsbildningslagen och 13 c §

ledningsrättslagen. Skälen för bestämmelsen har

behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.2.

Uttalandena i specialmotiveringen till 5 kap. 12 c §

fastighetsbildningslagen angående förutsättningarna för att

tillämpa bestämmelsen äger giltighet även på 13 c §

anläggningslagen.

Beträffande andra stycket hänvisas till vad som

anförts i anslutning till 5 kap. 12 c § andra stycket

fastighetsbildningslagen.

18 §

Rätt att begära förrättning enligt denna lag har

1. ägaren av en fastighet som skall delta i

anläggningen,

2. ägaren av en fastighet som enligt en detaljplan helt

eller till viss del skall användas för allmän plats för vilken

kommunen inte är huvudman eller för trafikanläggning som

är gemensam för flera fastigheter,

3. kommunen,

4. hyresgästorganisation.

En samfällighetsförening får, efter beslut av

föreningsstämman, begära en förrättning som angår

gemensamhetsanläggning under föreningens förvaltning.

Länsstyrelsen kan begära förrättning för

inrättande av anläggning som styrelsen finner vara av större

betydelse från allmän synpunkt.

Vid expropriation eller liknande tvångsförvärv får

förvärvaren begära förrättning för inrättande av

sådan anläggning varigenom olägenhet av förvärvet kan

undanröjas, minskas eller förebyggas.

Om rätt för väghållare att begära förrättning

enligt denna lag finns bestämmelser i 20 a § och 25 § tredje

stycket väglagen (1971:948).

En samfällighetsförening som förvaltas av en

exploateringssamfällighet enligt lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan får begära förrättning enligt denna

lag, om åtgärden syftar till att genomföra sådan samverkan.

(Jfr 18 § i lantmäteriverkets rapport)

I första stycket har skett en viss utvidgning av den krets

som äger påkalla förrättning enligt anläggningslagen (jfr

den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.4). En

fastighetsägares initiativrätt kommer därigenom att svara

mot hans rätt enligt 14 kap. 2 § plan- och bygglagen att

erhålla ersättning för det intrång som en planerad

trafikanläggning, gemensam för flera fastigheter, innebär.

Paragrafens första stycke har omarbetats redaktionellt. I

samband därmed har styckets sista mening brutits ut så att

den utgör ett nytt andra stycke.

19 §

I fråga om förrättning enligt denna lag tillämpas 4 kap.

1 -- 24 och 27 -40 §§ samt 6 kap. 6 och 7 §§

fastighetsbildningslagen (1970:988).

Har hyresgästorganisation påkallat förrättningen eller

kan den eljest beröra hyresgästers rätt, skall

fastighetsbildningsmyndigheten underrätta organisationen

om tid och plats för sammanträde eller, i fall som avses i 4

kap. 15 § fastighetsbildningslagen, om förrättningen innan

denna avslutas.

(Jfr 13 § fjärde stycket i lantmäteriverkets rapport)

I paragrafen har intagits hänvisningar till 6 kap. 6 och 7

§§ fastighetsbildningslagen. Därigenom åstadkommes vissa

förenklingar när samfälld mark tas i anspråk enligt

anläggningslagen (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt

2.5.3). Av hänvisningen till 6 kap. 6 §

fastighetsbildningslagen följer att

fastighetsbildningsmyndigheten, när den med stöd av

anläggningslagen upplåter utrymme i samfälld mark eller

beslutar om inlösen av sådan mark, i vissa fall kan underlåta

att fastställa ersättning till samtliga delägare. Hänvisningen

till 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen innebär att

fastighetsbildningsmyndigheten i en del fall även får

underlåta att kalla samtliga delägare i samfälligheten och i

stället kan nöja sig med ett enklare

underrättelseförfarande.

21 §

Fastighetsbildningsmyndigheten skall utreda

förutsättningarna för anläggningen och ombesörja

behövliga tekniska arbeten och värderingar. Härvid bör

rådplägning ske med sakägarna. Vid behov skall samråd ske

med de myndigheter som beröres av anläggningen.

Har förrättningen begärts endast av ägaren av

fastighet, som finnes ej kunna tilläggas rätt att delta i

anläggningen och som inte heller helt eller till viss del skall

användas till allmän plats eller trafikanläggning, som

avses i 18 § första stycket, föreligger hinder mot att inrätta

anläggningen.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

I andra stycket har tillagts orden ''''''''eller

trafikanläggning''''''''. Ändringen är en konsekvens av

utvidgningen i fastighetsägares rätt att påkalla förrättning

(jfr 18 §).

32 a §

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut att med stöd

av bestämmelserna i denna lag förplikta någon att lämna

ersättning till en sakägare får verkställas enligt

utsökningsbalkens bestämmelser.

Vägrar någon utan skäl att avträda mark eller

byggnad i rätt tid, har tillträdaren rätt att få handräckning

av kronofogdemyndigheten för att komma i besittning av

egendomen.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Förevarande paragraf innehåller i första stycket

en bestämmelse som motsvarar den som tas in i 5 kap. 36 §

fastighetsbildningslagen. Den verkställighetsföreskrift som

har tagits in i förevarande paragraf avser såväl beslut om

ersättning för upplåtet eller inlöst område som övriga

ersättningsfrågor som med stöd av förevarande lag kan

prövas vid förrättningen. Beträffande den

ersättningsskyldighet som kan åvila en sakägare gentemot

statsverket för taxeavgift m.m. gäller en särskild

verkställighetsföreskrift enligt lantmäteritaxan (1971:1101).

I andra stycket har tagits in en bestämmelse om

verkställighet av beslut som innebär att någon åläggs att

avträda mark eller byggnad. En sådan

verkställighetsföreskrift finns redan i 5 kap. 32 §

fastighetsbildningslagen. Det har rått viss oklarhet om

motsvarande beslut enligt anläggningslagen och

ledningsrättslagen är verkställbara. Denna oklarhet

undanröjs nu.

Bestämmelsen får betydelse för verkställighet av

tillträdesbeslut enligt 26, 27 och 27 a § anläggningslagen.

Tillträde enligt 26 och 27 §§ förutsätter att

anläggningsbeslutet har vunnit laga kraft. Föreligger inte

sådana omständigheter som anges i 27 §, måste dessutom

ersättningen enligt 13 § ha betalats.

Kronofogdemyndigheten har att pröva om dessa

förutsättningar är uppfyllda. Om så är fallet, är

tillträdesbeslut av detta slag -- vilka inte får överklagas

särskilt -- omedelbart verkställbara. I fråga om beslut om

förtida tillträde enligt 27 a § gäller att de kan överklagas

särskilt med stöd av 30 § jämförd med 15 kap. 3 §

fastighetsbildningslagen. Beslutet behöver dock inte ha

vunnit laga kraft för att det skall kunna verkställas. Detta

följer av 27 a § jämfört med 5 kap. 30 a §

fastighetsbildningslagen. Det fordras dock att den

tillträdande har fullgjort fastighetsbildningsmyndighetens

föreskrifter om förskott m.m.

33 §

Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann laga

kraft ersättning enligt 13 § ej till fullo betalats i föreskriven

ordning och ej heller någon som i beslutet tillerkänts sådan

ersättning begärt verkställighet av beslutet i denna del, är

anläggningsbeslutet förfallet. Anläggningsbeslutet är även

förfallet, om anläggningen ej utförts inom den tid som

bestämts i beslutet.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav

inlösas, gäller beslutet i denna del utan hinder av

bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får

fastighetsbildningsmyndigheten besluta om förlängning av

tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att

anläggningsbeslutet förfallit enligt denna paragraf.

Bestämmelserna i första stycket första meningen

gäller inte ersättning som fastställts vid särskild förrättning

enligt 13 a §.

(Tillägget saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Paragrafen innehåller bestämmelser om att ett

anläggningsbeslut under vissa förhållande förfaller. Så är

bland annat fallet om ersättning enligt 13 § inte erläggs inom

ett år från det att ersättningsbeslutet vann laga kraft och den

som enligt beslutet tillerkänts sådan ersättning inte heller

begärt verkställighet av beslutet i denna del. En

underlåtelse att erlägga sådan ersättning som fastställts vid

särskild förrättning enligt den nya bestämmelsen i 13 a § har

emellertid inte ansetts böra få till följd att

anläggningsbeslutet förfaller. Sådan ersättning kan ju

komma att fastställas först lång tid efter det att den

ianspråktagna marken tillträtts och anläggningen utförts.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 13 och 33 §§ i sin äldre lydelse. I

sådant fall skall 13 a § inte tillämpas.

(Jfr ikraftträdande- och övergångsbestämmelser i

departementspromemorian Ds 1988:41)

I övergångshänseende gäller att de nya

ersättningsreglerna skall tillämpas endast vid förrättningar

som har anhängiggjorts efter ikraftträdandet (jfr punkt 2 i

övergångsbestämmelserna till ändringarna i

fastighetsbildningslagen).

4.3 Förslaget till lag om ändring i ledningsrättslagen

(1973:1144)

2 §

Lagen gäller för ledningar av följande slag,

1. allmän teleledning samt annan allmän

svagströmsledning för signalering, fjärrmanövrering,

dataöverföring eller liknande ändamål,

2. elektrisk starkströmsledning för vilken koncession

fordras eller som ingår i telekommunikationssystem,

3. vatten- eller avloppsledning som

a) ingår i allmän va-anläggning,

b) förser samhälle med vatten eller därifrån bortför

avloppsvatten eller annan orenlighet,

c) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

d) medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan

och inte tillgodoser endast en enstaka fastighets

husbehov,

4. ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas eller annan

råvara eller produkt transporteras från produktionsställe,

upplag eller lastplats och som

a) tillgodoser ett allmänt behov,

b) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

c) medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan.

Lagen gäller ej om utrymme för ledning kan upplåtas

med stöd av anläggningslagen (1973:1149).

(Jfr 2 § i departementspromemorian Ds 1988:41)

Ändringen innebär att ledningsrättslagen inte längre

kommer att gälla för vatten- och avloppsledningar som

tillgodoser endast en enstaka fastighets husbehov. I fråga

om sådana ledningar kan i fortsättningen endast reglerna i

fastighetsbildningslagen tillämpas. Bakgrunden till den nya

ordningen framgår av den allmänna motiveringen, avsnitt

2.3.4.

13 a §

Ersättning enligt 13 § skall bestämmas i pengar att

utbetalas på en gång. Efter särskilt yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten, om det är lämpligt,

hänvisa sakägare att vid särskild förrättning föra talan om

sådan ersättning för skada och intrång som är svår att

uppskatta i samband med ledningsrättsförrättningen.

Ansökan om särskild förrättning skall göras inom den tid,

högst tio år, som fastighetsbildningsmyndigheten

bestämmer.

Avser förrättningen en fastighet som svarar för en

fordran, får fastighetsbildningsmyndigheten besluta enligt

första stycket endast om fordringshavarna medger det.

Besväras fastigheten av en gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 §

jordabalken. Om beslutet är väsentligen utan betydelse för

någon rättsägare, krävs dock inte något medgivande av

denne.

(Jfr 23 a § i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen motsvarar 5 kap. 12 a §

fastighetsbildningslagen och 13 a § anläggningslagen.

Bakgrunden till de nya bestämmelserna har redovisats i den

allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.1. De synpunkter som

har lämnats i specialmotiveringen till 5 kap. 12 a §

fastighetsbildningslagen rörande bestämmelsernas

tillämpningsområde har i huvudsak giltighet även på

ledningsrättslagens område. Såsom tidigare har angivits bör

frågor om ersättning för framtida intrång i samband med

tillsyn och underhåll av ledningar regelmässigt inte skjutas

på framtiden.

13 b §

Denna lag är inte tillämplig i fråga om ersättning för

skada eller intrång som uppkommer efter förrättningen och

som inte har kunnat förutses vid denna.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Förevarande paragraf innehåller en bestämmelse som

motsvarar de bestämmelser som tas in i 5 kap. 12 b §

fastighetsbildningslagen och 13 b § anläggningslagen.

Bestämmelsen avser inte att inskränka i möjligheten att vid

ändrade förhållanden hålla ny förrättning enligt 33 §

ledningsrättslagen. Vid en sådan ny förrättning kan

ledningsrätt ändras eller upphävas. Om ett sådant beslut

fattas, kan ledningshavaren bli berättigad till ersättning för

skada som detta vållar honom. Däremot kan det inte bli

aktuellt att vid en ny förrättning enligt 33 § tillerkänna

ägaren av en fastighet som tidigare har tagits i anspråk

ytterligare ersättning för detta.

13 c §

Om det är lämpligt och berörda sakägare medger det,

får fastighetsbildningsmyndigheten vid förrättningen även

pröva ett av en sakägare framställt yrkande om ersättning

som har samband med förrättningen men rör ett

rättsförhållande som inte skall prövas enligt denna lag.

Vid handläggning av frågor som avses i första stycket

tillämpas bestämmelserna i 5 kap. 12 c § andra stycket

fastighetsbildningslagen (1970:988).

(Jfr 13 § tredje stycket i lantmäteriverkets rapport)

Paragrafen motsvarar 5 kap. 12 c §

fastighetsbildningslagen och 13 c § anläggningslagen.

Fastighetsbildningsmyndigheten får genom denna

bestämmelse möjlighet att på sakägares yrkande pröva även

ersättningsfrågor som inte skall prövas enligt

ledningsrättslagen. Skälen för bestämmelsen har

behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.2.

16 §

I fråga om förrättning enligt denna lag tillämpas 4 kap.

1 -- 24, 27 -- 35 och 37 -- 40 §§ samt 6 kap. 6 och 7 §§

fastighetsbildningslagen (1970:988).

Avser förrättning endast att inskrivet servitut eller

inskriven nyttjanderätt avseende rätt att framdraga och

bibehålla ledning skall förändras till ledningsrätt, skall dock

sammanträde med sakägarna hållas bara om särskilda skäl

talar för det. Vid sådan förrättning behöver ärendet inte

hänskjutas enligt 21 § till den eller de kommunala nämnder

som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet.

Vid förrättning som avses i andra stycket får inskrivet

servitut avseende rätt att framdraga och bibehålla ledning,

som utgör tillbehör till annan fastighet eller annan inskriven

tomträtt än den där ledningen finns, förändras till

ledningsrätt endast om därvid förordnas att ledningsrätten

skall höra till den fastighet eller tomträtt till vilken

ledningen hör.

Svarar fastighet för fordran, får inskrivet servitut eller

inskriven nyttjanderätt förändras till ledningsrätt endast om

sådana medgivanden som avses i 14 § andra stycket

föreligger. Medgivande av rättsägare behövs dock ej, om

förändringen är väsentligen utan betydelse för honom.

(Jfr 13 § fjärde stycket i lantmäteriverkets rapport)

Ändringen i förevarande paragraf motsvarar den

ändring som görs i 19 § anläggningslagen.

29 §

Bestämmelserna i 16 -- 18 kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om rättegången i fastighetsbildningsmål

tillämpas på mål som fullföljts enligt 28 §. I fråga om

rättegångskostnad i ledningsrättsmål skall därvid tillämpas

vad som gäller i fråga om sådana mål som avses i 16 kap.

14 § andra stycket fastighetsbildningslagen. Rör talan

förrättning som avses i 33 § tillämpas dock vad som gäller

om rättegångskostnader i fastighetsbildningsmål i

allmänhet.

(Jfr 29 § i lantmäteriverkets rapport)

I denna paragraf, som rör frågor om

domstolsprövningen vid överklagande av

fastighetsbildningsmyndighetens beslut, hänvisas till

bestämmelserna i 16 -- 18 kap. fastighetsbildningslagen.

Med anledning av ändringarna i fastighetsbildningslagen

har det gjorts en redaktionell ändring i andra och tredje

meningarna i förevarande paragraf. Huvudprincipen för

fördelningen av rättegångskostnaderna i ledningsrättsmål --

frånsett sådana som rör 33 § ledningsrättslagen -- har hittills

varit att fastighetsägare, som avstår mark eller utrymme,

 dels har rätt till ersättning för kostnader vid

fastighetsdomstolen oberoende av utgången i målet och

dels har rätt till ersättning för kostnader i hovrätt och

högsta domstolen utom då han själv överklagat och förlorat.

I detta avseende innebär mitt förslag inte någon ändring.

Den i 16 kap. 14 § tredje stycket fastighetsbildningslagen

intagna hänvisningen till 15 kap. 6 § plan- och bygglagen

kommer emellertid att få genomslag även i

ledningsrättsmål.

30 a §

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut att med stöd

av bestämmelserna i denna lag förplikta någon att lämna

ersättning till en sakägare får verkställas enligt

utsökningsbalkens bestämmelser.

Vägrar någon utan skäl att avträda mark eller

byggnad i rätt tid, har tillträdaren rätt att få handräckning

av kronofogdemyndigheten för att komma i besittning av

egendomen.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Förevarande paragraf innehåller i första stycket

en bestämmelse som motsvarar de bestämmelser som tas in

i 5 kap. 36 § fastighetsbildningslagen och 32 a § första

stycket anläggningslagen.

I andra stycket har tagits in en föreskrift om

verkställighet av beslut som ålägger någon att avträda mark

eller byggnad (jfr 5 kap. 32 § fastighetsbildningslagen och

32 a § andra stycket anläggningslagen).

31 §

Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann laga

kraft ersättning enligt 13 § ej till fullo erlagts i föreskriven

ordning och ej heller någon som i beslutet tillerkänts sådan

ersättning begärt verkställighet av beslutet i denna del, är

ledningsbeslutet förfallet. Ledningsbeslutet är även

förfallet, om ledningen ej kommit till stånd inom den tid

som bestämts i beslutet.

Skall enligt ledningsbeslutet fastighet eller del därav

inlösas, gäller beslutet i denna del utan hinder av

bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får

fastighetsbildningsmyndigheten besluta om förlängning av

tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att

ledningsbeslutet förfallit enligt denna paragraf.

Bestämmelserna i första stycket första meningen

gäller inte ersättning som fastställts vid särskild förrättning

enligt 13 a §.

(Tillägget saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Tillägget av ett femte stycke motsvarar den ändring som

görs i 33 § anläggningslagen.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 31 § i sin äldre lydelse. I sådant fall

skall 13 a § inte tillämpas.

3. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 29 § i sin äldre lydelse gälla.

(Jfr ikraftträdande- och övergångsbestämmelser i

departementspromemorian Ds 1988:41)

De nya rättegångskostnadsreglerna skall tillämpas

endast om det överklagade avgörandet meddelats efter

ikraftträdandet. Bestämmelsen i 13 a § och den därmed

sammanhängande nya lydelsen av 31 § gäller endast i

ärenden som har anhängiggjorts efter lagens

ikraftträdande. I övrigt finns inte behov av några särskilda

övergångsregler.

4.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan

Enligt lagen om exploateringssamverkan får

fastighetsbildningsmyndigheten i vissa fall förordna om

marköverföring genom fastighetsreglering.

16 §

Vid en exploateringsförrättning skall fastighetsreglering

inom samverkansområdet ske i den utsträckning som krävs

för att genomföra exploateringen. I fråga om sådan

fastighetsreglering gäller bestämmelserna i

fastighetsbildningslagen (1970:988). I stället för 5 kap. 4 och

5 §§, 7 § första och andra styckena, 8 -- 12, 13 och

18 §§ samt 8 kap. 1-4 §§ fastighetsbildningslagen skall

dock gälla 11, 15 och 17-23 §§ denna lag. Innebär

överenskommelse enligt 23 § att en fastighet tilldelas

avsevärt mera mark än som följer av 11 § andra stycket eller

18 §, skall 5 kap. 20 § fastighetsbildningslagen tillämpas.

Vid fastighetsregleringen skall bestämmelsen i 4 § denna lag

tillämpas.

Fastighetsreglering enligt denna lag får ej ske innan

exploateringsbeslutet enligt 13 § har vunnit laga kraft.

Förrättningar enligt denna lag har företräde framför

annan fastighetsbildningsförrättning inom

samverkansområdet som berör exploateringen.

(Jfr 16 § i promemorian Ds 1988:41)

Undantaget i första stycket från bestämmelserna i 8 kap.

5 och 6 §§ fastighetsbildningslagen har tagits bort eftersom

dessa bestämmelser har upphävts. Av andra och tredje

meningen följer nu att även de nya bestämmelserna i 5 kap.

12 a -- 12 c §§ fastighetsbildningslagen blir tillämpliga vid

fastighetsreglering av förevarande slag.

34 §

Bestämmelserna i 16 -- 18 kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om rättegången i fastighetsbildningsmål

skall tillämpas på mål som fullföljs enligt 33 §. Därvid skall

i fråga om ersättning med anledning av fastighetsreglering

enligt 19 eller 20 § gälla vad som föreskrivs beträffande

sådana mål som avses i 16 kap. 14 § andra stycket

fastighetsbildningslagen.

(Jfr 34 § i lantmäteriverkets rapport)

Vid exploateringsförrättning kan även fastighet som inte

ingår i exploateringssamfällighet tvingas avstå mark (19 och

20 §§ förevarande lag). Om

fastighetsbildningsmyndighetens beslut om ersättning för

sådan fastighetsreglering överklagas, skall domstolarna

enligt andra meningen i förevarande paragraf tillämpa

samma rättegångskostnadsregler som gäller i mål om

inlösenersättning enligt fastighetsbildningslagen.

De ändringar som nu görs i 16 kap. 14 §

fastighetsbildningslagen, föranleder en redaktionell

ändring i förevarande paragrafs andra mening. Det kan

tilläggas att den i 16 kap 14 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen intagna hänvisningen till 15 kap. 6

§ plan- och bygglagen kommer att få genomslag även i

förevarande lag (jfr 29 § ledningsrättslagen).

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993

2. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 34 § i sin äldre lydelse gälla.

(Övergångsbestämmelserna saknar motsvarighet i

lantmäteriverkets rapport)

Den nya lydelsen av 34 § skall tillämpas endast i de fall

då det överklagade avgörandet har meddelats efter

ikraftträdandet.

4.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:990) om

förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning

1 §

Har vid förrättning enligt fastighetsbildningslagen

(1970:988) eller lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan bestämts att ägare eller tidigare

ägare av fastighet skall utge ersättning till annan

sakägare och har fordran på ersättning icke förfallit till

betalning tidigare än ett år före utmätning eller

konkursansökan, skall med fordringen följa förmånsrätt

enligt 6 § 1 förmånsrättslagen (1970:979).

Samma förmånsrätt tillkommer fordran på ersättning i

pengar enligt 5 kap. 31 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen för skog som ej kunnat uttagas

inom föreskriven tid.

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Har sakägare vid fastighetsbildningsförrättning

förpliktats att i egenskap av ägare till fastighet utge

ersättning till annan sakägare, är fordringen på ersättning

förenad med förmånsrätt i fastigheten enligt 6 § 1

förmånsrättslagen (1970:979). Förmånsrätten kan dock

endast göras gällande om utmätning eller konkursansökan

sker inom ett år från det att fordran förföll till betalning.

Fastställs ytterligare ersättning vid särskild förrättning

enligt 5 kap. 12 a § fastighetsbildningslagen, skall denna

ersättning utges av samma person som skulle ha förpliktats

att utge ersättningen om ersättningsfrågan prövats i sin

helhet vid den ursprungliga förrättningen. Har fastigheten

under mellantiden försålts, är det alltså den tidigare ägaren

som skall åläggas ytterligare ersättningsskyldighet. Det har

ansetts följdriktigt att fordran avseende skada och intrång

som åsamkats annan genom fastighetsreglering även i detta

fall skall utgå med förmånsrätt i den fastighet som

förbättrats och ökat i värde genom regleringen.

Förmånsrätt har därför ansetts böra gälla också för fordran

på ersättning som någon i egenskap av tidigare ägare av

fastighet åläggs att utge. Detta regleras genom ändringen i

paragrafens första stycke. Vad den nye ägaren av

fastigheten till följd av förmånsrätten kan tvingas utge har

han givetvis rätt att regressvis kräva tillbaka av den

personligen betalningsskyldige.

2 §

Angående skyldighet för ägare eller tidigare ägare

av fastighet att utge ersättning som avses i 1 § första stycket

samt angående rätt enligt 5 kap. 31 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen (1970:988) att uttaga skog skall

anteckning göras i fastighetsboken när beslutet vunnit laga

kraft.

Uppgår det sammanlagda kapitalbeloppet av de

ersättningar för vilka fastighet svarar enligt 1 § första stycket

icke till ettusen kronor, skall anteckning dock ej ske.

Bestämmelsen i första stycket tillämpas även på

beslut enligt 5 kap. 12 a § första stycket

fastighetsbildningslagen (1970:988).

(Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets

rapport)

Ändringen i 1 § medför att en fastighetsköpare kan

komma att beröras av ett tidigare beslut, varigenom

sakägare har hänvisats att i framtiden föra talan om

ersättning för skada och intrång. Den ytterligare ersättning

som sedermera fastställs kan ju komma att utgå ur

fastigheten. Det är därför naturligt att beslutet ges sådan

publicitet att en presumtiv köpare kan skaffa sig kännedom

om det. Beslutet bör därför antecknas i fastighetsboken. En

bestämmelse om detta har införts i 2 §. Av 7 § lagen

(1973:98) om inskrivningsregister följer att beslutet också

skall antecknas i inskrivningsregistret.

Några särskilda övergångsbestämmelser till ändringarna

i förevarande lag behövs inte.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu anfört hemställer jag att

regeringen

dels föreslår riksdagen att anta förslagen till

1. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

2. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

3. lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

4. lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan

5. lag om ändring i lagen (1970:990) om förmånsrätt för

fordran på grund av fastighetsbildning

dels bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag

anfört om

6. ersättning vid expropriation (avsnitt 2.3.1).

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition förelägga

riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och

det ändamål som föredraganden har hemställt om.

Bilaga 1

Sammanfattningen i fastighetsbildningsutredningens

betänkande Fastighetsbildning 2, Ersättningsfrågor (SOU

1983:38)

Fastighetsbildningsutredningen skall enligt sina direktiv

utföra en översyn av fastighetsbildningslagstiftningen. Inom

ramen för detta uppdrag anges i direktiven vissa frågor som

utredningen särskilt skall uppmärksamma. En av dessa,

som rör sanering av fastighetsindelningen, har utredningen

behandlat med förtur. Resultatet av det arbetet har lagts

fram i delbetänkandet (SOU 1983:37) Fastighetsbildning 1,

Avveckling av samfällda vägar och diken.

En annan av de frågor som utredningen särskilt skall

beakta har i direktiven redovisats under rubriken

''''''''Ersättningsfrågor''''''''. Det är utredningens förslag i dessa

frågor som presenteras i det nu föreliggande andra

delbetänkandet. Förslaget innebär vissa ändringar i de

nuvarande ersättningsreglerna i 5 och 8 kap. FBL samt i 4

kap. ExL.

Regleringslikvid vid marköverföring

I direktiven uttalas att utredningen i första hand bör

överväga en ordning som innebär en anspassning till

expropriationslagens ersättningsregler. Härvid bör

övervägas om det är lämpligt att göra undantag för

exempelvis större fastighetsregleringar inom jord- och

skogsbruket vid vilka det samtidigt vidtas värdehöjande

åtgärder, exempelvis byggande av vägar.

Utredningen har behandlat ersättningsområdet utifrån

vissa typsituationer. Utredningen har härvid gjort följande

överväganden.

Tomtmark

När mark tas i anspråk för tomtbildning enligt

byggnadslagen eller expropriationslagen har i rättspraxis

utbildats vissa ersättningsprinciper. Huvudregeln är att för

mark som skall bilda en tomt för bebyggelse och som är i

olika ägares hand skall varje område av tomten anses ha

samma värde per kvadratmeter oavsett var på tomten

bebyggelse skall ligga. Man söker alltså det totala

marknadsvärdet för tomten och fördelar detta lika per

kvadratmeter. Med ledning av ett på sådant sätt bestämt

genomsnittsvärde erhålls värdet för det överförda området.

Det förekommer emellertid situationer då en tillämpning av

huvudregeln skulle ge ett stötande resultat. För dessa

situationer har utbildats särskilda undantagsregler.

När mark, som enligt stadsplan och tomtindelning skall

utgöra tomt, överförs genom fastighetsreglering har nu

nämnda ersättningsprinciper på byggnads- och

expropriationslagstiftningens område kommit att tillämpas.

Vid tomtbildning inom detaljplanelagt men ej tomtindelat

område och inom område där varken detaljplan eller

tomtindelning föreligger har det däremot inte varit lika

självklart att tillämpa nämnda värderingsregler av hänsyn

till den vid fastighetsreglering gällande

vinstfördelningsprincipen.

Utredningen föreslår emellertid att

genomsnittsvärdeprincipen bör gälla som huvudregel även

för sist nämnda tomtbildningsfall. Härigenom tillskapas

enkla och enhetliga regler vid fastighetsreglering som avser

överföring av mark som skall ingå i tomt. Dessa regler

kommer därtill att stå i överensstämmelse med de i praxis

på byggnads- och expropriationslagstiftningens område

utbildade ersättningsprinciperna.

Utredningens finner det otillfredsställande att de nu

nämnda ersättningsprinciperna saknar uttryckligt lagstöd.

Det måste anses önskvärt att man i lagstadgande försöker

ange huvuddragen av den praxis som kan anses föreligga.

Utredningen föreslår därför -- med ett motsvarande förslag

från PBL-utredningen (SOU 1979:65--66) som förebild --

att i 4 kap. ExL införs en ny 3 a § vari de ersättningsprinciper

som tillämpas i praxis beträffande bebyggelsemark blir

kodifierade.

För att dessa principer skall komma till uttryck i

fastighetsbildningslagen föreslår utredningen att i en ny

10 a § i 5 kap. FBL stadgas att ersättningsreglerna i 4 kap.

ExL skall gälla i tillämpliga delar.

Den förordade hänvisningen i fastighetsbildningslagen

till ersättningsreglerna i 4 kap. ExL innebär att inte bara 4

kap. 3 a § blir tillämplig utan jämväl de övriga reglerna i

nämnda kapitel. Utredningen har funnit hinder häremot

föreligga bara i två hänseenden. Enligt utredningens

uppfattning bör regeln om företagsnytta i 4 kap. 2 § och

presumtionsregeln i 4 kap. 3 § gälla endast i de

tomtbildningsfall då tillträdaren är

expropriationsberättigad eller innehar motsvarande

inlösenrätt.

Mark för allmän plats

Ianspråktagande av mark som enligt stadsplan skall ingå

i allmän plats kan alltid ske enligt reglerna om avstående av

mark i byggnadslagen (41 §) men också genom

fastighetsreglering enligt fastighetsbildningslagen. Detta

har i praxis -- med stöd av uttalanden i förarbetena till

fastighetsbildningslagen -- lett till att när fastighetsreglering

tillämpas i detta sammanhang regleringslikviden skall

bestämmas så att markägaren erhåller samma ersättning

som om marken frångått honom genom avstående enligt

byggnadslagen.

Bland de värderingsregler på byggnadslagstiftningens

område, som äger tillämpning, märks först och främst den --

likaledes i praxis utbildade -- regeln att ersättning för gator,

parker och motsvarande anläggningar skall bestämmas med

utgångspunkt i de planförhållanden, tillåten byggnadsrätt

m.m. som gällde närmast före den plan varigenom marken

lades ut till gata e.d.

Vid inlösen av mark enligt byggnadslagen gäller

härutöver expropriationslagens regler i tillämpliga delar.

De nu nämnda värderingsreglerna på

byggnadslagstiftningens område är således tillämpliga i nu

ifrågavarande regleringsfall. I ett avseende föreligger

emellertid osäkerhet om denna tillämpning. Genom det i

utredningens direktiv omnämnda rättsfallet NJA 1976 s.

139 (det s.k. Ängelholmsfallet) har tveksamhet uppkommit

om möjligheten att vid fastighetsreglering ersätta

företagsskada. Tveksamhet råder också i fråga om vilken

inverkan förekomsten av sådan skada har på

regleringsåtgärdens tillåtlighet.

Som utredningen ovan uttalat är det önskvärt att man i

lagstadgande försöker ange huvuddragen av den

värderingspraxis som råder. Detta kan ske genom att man

beträffande nu avhandlade marköverföringssituationer i

fastighetsbildningslagen föreskriver att 4 kap. ExL skall

gälla.

När det gäller ersättning för företagsskada finns det

enligt utredningens mening inget bärande skäl för att göra

skillnad mellan ett plangenomförande enligt reglerna om

fastighetsreglering och ett sådant enligt byggnadslagens

regler om inlösen. Utredningen föreslår därför att

ersättning för sådan skada skall kunna utgå även i

regleringsfallet. Hänvisningen till 4 kap. ExL skall således

också gälla 2 §.

Den ovannämnda på praxis vilande regeln om att

gatumark m.m. skall ersättas efter dess värde enligt det

användningssätt som gällde närmast före fastställandet av

den plan varigenom marken lades ut till gata kommer inte

att omfattas av en hänvisning i fastighetsbildningslagen till

4 kap. ExL. Eftersom regeln får anses vara en av de

grundläggande när det gäller bestämmande av ersättning

för mark som skall ingå i allmän plats förordar utredningen

att även den får inflyta i fastighetsbildningslagen.

Kvartersmark för allmänt ändamål och specialområden

Liksom beträffande mark för allmän plats kan

kvartersmark som lagts ut för allmänt ändamål och

specialområden tas i anspråk enligt regler om avstående av

mark i byggnadslagen. De värderingsprinciper som därvid

gäller torde i stort sett stämma överens med dem som

tillämpas vid värdering av mark för allmän plats.

Beträffande kvartersmark för allmänt ändamål tillämpas

dock i vissa situationer andra, på praxis grundade,

ersättningsprinciper.

Sker plangenomförandet avseende mark som utlagts till

kvartersmark för allmänt ändamål eller specialområde

genom fastighetsreglering anses -- liksom beträffande mark

för allmän plats -- de värderingsregler som gäller på

byggnadslagens område tillämpliga.

I stort sett ersätts således nu avhandlad mark efter

samma principer som mark för allmän plats. Mot bakgrund

härav föreslår utredningen, av samma skäl som anförts

beträffande mark för allmän plats, att man i

fastighetsbildningslagen föreskriver att 4 kap. ExL skall

tillämpas vid likvidvärderingen i samband med överföring

av mark som skall utgöra kvartersmark för allmänt ändamål

eller ingå i specialområde.

Utredningen har inte funnit tillräckliga skäl för att i

fastighetsbildningslagen lagfästa de särskilda, i praxis

utbildade, värderingsregler som i vissa situationer gäller när

kvartersmark för allmänt ändamål tas i anspråk. Med

utredningens lagförslag åsyftas dock inte någon ändring i

denna praxis.

Mark som skulle ha kunnat tas i anspråk genom

expropriation eller motsvarande inlösenförfarande i stället

för genom fastighetsreglering

När förhållandena är sådana att det är möjligt att ta

marken i anspråk genom expropiation eller motsvarande

inlösenförfarande, t.ex. enligt inlösenreglerna i

anläggningslagen, ledningsrättslagen, vattenlagen m.fl. i

stället för genom fastighetsreglering anses i praxis att

reglerna i 4 kap. ExL bör beaktas vid likvidvärderingen.

Denna praxis torde i viss mån stödja sig på uttalanden i

fastighetsbildningslagens förarbeten.

Utredningen föreslår att nu nämnda praxis lagfästes

genom att man i fastighetsbildningslagen hänvisar till 4 kap.

ExL.

Jordbruks- och skogsbruksmark

Vid regleringsföretag inom jordbruks- och

skogsbruksområden uppkommer ofta en ganska betydande

vinst, beroende på den båtnad i brukningshänseende som

vinns. Denna vinst skall fördelas mellan avträdare och

tillträdare. Bestämmer man sig för en anpassning till

expropriationslagens ersättningsbestämmelser blir

konsekvensen att tillträdaren i princip alltid kommer att

förbehållas hela regleringsvinsten.

Utifrån en strävan att åstadkomma enkla och enhetliga

ersättningsregler för alla regleringssituationer har

utredningen vägt olika skäl för och emot en anpassning till

expropriationslagen. Utredningen har därvid funnit att de

nuvarande ersättningsreglerna bör behållas. Det avgörande

för detta ställningstagande har främst varit följande. Det

skulle framstå som stötande om ägaren till en fastighet, från

vilken mark tas i anspråk för genomförande av ett från

rationaliseringssynpunkt angeläget företag och som inte

ökar i värde genom regleringen, inte får del i

regleringsvinsten. En anpassning till expropriationslagen

skulle sannolikt göra det svårt att få till stånd frivilliga

överenskommelser. Den avstående fastighetens ägare

skulle förmodligen bli mindre benägen att medverka till en

önskvärd fastighetsreglering, om vid bestämmande av

regleringslikviden inte skall beaktas den värdeökning den

mottagande fastigheten undergår.

De nuvarande reglerna i fastighetsbildningslagen om

bestämmande av regleringslikvid, vilka utredningen således

föreslår alltjämt skall gälla i omarronderingsfallen,

innehåller inget om att en uppkommen vinst skall fördelas

och än mindre hur en sådan fördelning skall gå till. För att

avhjälpa denna brist föreslår utredningen i en ny 10 b § i

5 kap. FBL att vinstfördelning skall äga rum samt att denna

som huvudregel skall ske enligt proportionalitetsprincipen.

Principen innebär att båtnaden eller nyttan av regleringen

och de gemensamma kostnaderna fördelas mellan de i

regleringsföretaget deltagande fastigheterna i förhållande

till vardera fastighetens värdeförändring. Skulle en på detta

sätt utförd fördelning ge ett uppenbart oskäligt

värderingsresultat får fördelningen ske på annat sätt. I de

fall där det inte praktiskt går att med någon större säkerhet

beräkna de berörda fastigheternas värdeförändring kan

principen naturligtvis inte heller tillämpas. Nuvarande

ordning om bestämmande av endast en likvidvärdenivå när

frågan är om större omarronderingsföretag rubbas således

inte av utredningens förslag.

Utredningen är medveten om att det någon gång kan

uppkomma svårigheter att avgöra om en regleringsåtgärd

skall bedömas enligt expropriationslagen eller betraktas

som omarrondering och därmed bedömas enligt den

föreslagna 10 b §. Denna gränsdragning torde med

nödvändighet få överlämnas åt rättstillämpningen.

Vägledande för denna måste i första hand vara det

övervägande syftet med fastighetsbildningsåtgärden.

Mark som tas i anspråk enligt reglerna om inlösen i

8 kap. FBL

Fastighetsbildningslagen behandlar två fall av inlösen,

nämligen inlösen i allmänhet som gäller oberoende av

planförhållanden och inlösen av tomtdel som gäller endast

inom områden med fastställd tomtindelning.

Ersättningsreglerna i 8 kap. FBL har inte samma

innehåll som ersättningsreglerna i 5 kap. FBL. Vid

tillämpning av de olika reglerna uppnås emellertid i

praktiken samma ersättningsresultat. Med hänsyn härtill

och eftersom 8 kap. FBL är inordnat i

fastighetsbildningslagens tredje avdelning som har rubriken

''''''''Fastighetsreglering'''''''' har utredningen funnit det överflödigt

att ha två uppsättningar värderingsregler för

fastighetsreglering.

Utredningen förordar därför att ersättningsreglerna i

8 kap. FBL får utgå och att ersättning för mark som inlöses

bestäms enligt reglerna i 5 kap. FBL. Vid inlösen av tomtdel

skall därvid, såsom för motsvarande markavstående enligt

5 kap., de nya reglerna i 5 kap. 10 a § tillämpas. När det

gäller inlösen enligt 8 kap. 1 § torde den vanligaste

typsituationen vara den där inlösen sker för att åstadkomma

storleksrationaliseringar inom jord- och skogsbruket. Vid

motsvarande markavstående enligt 5 kap., som för övrigt

ofta sker i kombination med inlösen, har förordats att

ersättningen skall bestämmas enligt 5 kap. 10 b §. Samma

ersättningsregel bör därvid helt naturligt gälla vid det sist

nämnda slaget av inlösen.

Vid sidan av de nu behandlade inlösenfallen -- för

genomförande av storleksrationaliseringar inom jord- och

skogsbruket samt för bildande av tomt -- kan det givetvis

finnas andra situationer där det blir aktuellt med inlösen.

Utredningen har den uppfattningen att sådana fall i

värderingshänseende skall låta sig inrymmas under någon

av de tidigare beskrivna typsituationerna.

Regleringslikvid vid servitutsåtgärd m.m.

Servitutsåtgärder kan företas antingen enligt

fastighetsbildningslagen eller enligt exempelvis

expropriationslagen, byggnadslagen och anläggningslagen.

Vid tillämpning av sist nämnda tre lagar gäller i

värderingshänseende att ersättning för servitutsåtgärden

skall bestämmas enligt reglerna i 4 kap. ExL.

När en servitutsåtgärd sker enligt

fastighetsbildningslagen men alternativt skulle ha kunnat

företas enligt expropriationslagen m.fl. finns stöd i

fastighetsbildningslagens förarbeten för att vid

regleringslikvidens bestämmande tillämpa

ersättningsreglerna i expropriationslagen. I praxis har sådan

rättstillämpning ägt rum i stor utsträckning.

Utredningen har tagit fasta på denna praxis och anser sig

kunna föreslå att denna lagfästs i fastighetsbildningslagen.

Utredningen har emellertid kommit fram till att det är

möjligt att gå längre och alltid tillämpa

expropriationslagens ersättningsregler när

servitutsåtgärden företas enligt fastighetsbildningslagen.

Utredningen föreslår därför att hänvisningen i den nya

5 kap. 10 a § FBL till 4 kap. ExL skall gälla också vid

bildande, upphävande och ändring m.m. av servitut.

Vad utredningen nu föreslår för servitutsfallen skall

enligt förslaget gälla också vid fastighetsreglering för

byggnad eller annan anläggning på annans mark.

Ersättning för personlig skada

Den begränsning av möjligheten till ersättning för

personlig skada vid fastighetsreglering som föreligger i

förhållande till motsvarande möjlighet vid expropriation

har utredningen ej funnit motiverad. Utredningen förordar

att det vid fastighetsreglering liksom vid expropriation skall

gå att få ersättning för sådan skada fullt ut.

Vid förrättning enligt fastighetsbildningslagen

ankommer det på förrättningsmannen såsom en officialplikt

att utföra värdering och bestämma ersättning. En generell

rätt till ersättning för personlig skada skulle därför kunna

leda till ett mera omständligt och tyngande

förrättningsförfarande. För att motverka sådana

olägenheter föreslår utredningen att ersättning för personlig

skada skall bestämmas endast efter yrkande vid

förrättningen. Trots kravet på yrkande skall det dock

ankomma på förrättningsmannen att aktivt verka för att

upplysa om möjligheten till ersättning för personlig skada

och höra efter bland sakägarna om det finns någon som

yrkar sådan ersättning.

Övrigt

Utredningen föreslår en ändring av räntebestämmelsen i

5 kap. 15 § FBL. Förslaget innebär att bestämmelsen

överensstämmer med vad som gäller enligt 6 kap. 16 § ExL.

Utredningen föreslår vidare en ändring av 4 kap. 4 § ExL

som innebär att begreppet värdetidpunkt förs in i lagtexten

och att den tidigare underförstådda huvudregeln, att

tidpunkten för expropriationsmålets avgörande skall vara

värdetidpunkt, kodifieras. Förslaget bygger på ett

motsvarande förslag av PBL-utredningen.

I övrigt har utredningens överväganden i

värderingshänseende inte föranlett andra förslag till

ändringar än en smärre justering i regeln om gradering i

5 kap. 9 § FBL.

Bilaga 2

Sammanfattningen i fastighetsbildningsutredningens

betänkande Fastighetsbildning 3, Plangenomförande

genom inlösenförrättning (SOU 1984:72)

Fastighetsbildningsutredningen skall enligt sina direktiv

se över fastighetsbildningslagstiftningen. Inom ramen för

detta uppdrag anges i direktiven vissa frågor som

utredningen särskilt skall uppmärksamma. En av dessa har

i direktiven redovisats under rubriken ''''''''Plangenomförande

genom fastighetsreglering m.m.'''''''' Utredningen har valt att

behandla denna fråga i delbetänkande.

I stor utsträckning sker i praktiken det rättsliga

genomförandet av fastställda planer vid

lantmäteriförrättningar med användande av

fastighetsbildningslagstiftningen. Utvecklingen synes gå

mot ett ännu större användningsområde för

förrättningsförfarandet. Här åsyftas bl.a. regeringens

lagrådsremiss den 20 oktober 1983 med förslag till lag om

exploateringssamverkan. Enligt förslaget skall frågor om

exploateringssamverkan prövas vid förrättning --

exploateringsförrättning -- som handläggs av

fastighetsbildningsmyndigheten.

Av genomförandeinstrumenten har

fastighetsregleringsinstitutet i fastighetsbildningslagen

kommit att inta en framträdande plats. Fastighetsreglering

har alltmer kommit att användas i situationer, där tidigare

det normala varit att vidta de rättsliga

genomförandeåtgärderna enligt

expropriationslagstiftningen.

Regleringsinstitutet har emellertid ett visst begränsat

tillämpningsområde, vilket till en del hämmar dess

användbarhet som genomförandemedel. I praktiken gäller

detta främst vid genomförande av stadsplan i de avseenden

kommunen är huvudman. Fastighetsreglering kan sålunda

användas för att tvångsvis minska en fastighet endast i den

begränsade omfattning som är tillåten enligt 5 kap. 8 § FBL.

För användande av fastighetsreglering fordras också att den

som tar mark i anspråk äger en lämplig fastighet till vilken

marköverföringen kan ske. Även i andra avseenden kan

begränsningar av institutets användningsområde föreligga.

Högsta domstolen har i det s.k. Ängelholmsmålet (NJA

1976 s. 139) funnit att fastighetsreglering för överföring i

enlighet med stadsplan och tomtindelning av del av tomt till

gatumark inte kan tillåtas när avsevärda buller- och andra

miljöstörningar kan väntas uppstå på restfastigheten till

följd av den överförda delens användning. I målet uttalar

högsta domstolen att ''''''''kostnad till förebyggande av s.k.

företagsskada ej lärer kunna ersättas vid

fastighetsreglering''''''''. Detta uttalande har uppfattats så att

det förhållandet att ersättningsbestämmelserna i

fastighetsbildningslagen inte gör det möjligt att ersätta

företagsskada, var en av anledningarna till att

fastighetsreglering inte kunde genomföras i målet.

Utredningens uppgift har i första hand varit att finna en

lösning som leder till att de nu nämnda begränsningarna

elimineras i så stor utsträckning som möjligt. En sådan

reform av regleringsinstitutet skulle göra detta till ett

effektivare instrument för genomförande av stadsplan.

Utredningen har emellertid gått längre i sitt arbete.

Ett medel vid sidan om fastighetsreglering, som dagens

lagstiftning erbjuder för att till kommunen överföra mark

eller rättigheter som kommunen får ta i anspråk, är inlösen

enligt byggnadslagen. I många fall kan de båda

instrumenten vara alternativ till varandra. Kommunen kan

sålunda ofta välja vilket genomförandemedel den vill

tillämpa. Det är emellertid inte utan betydelse vilket medel

kommunen väljer. Fastighetsreglering påkallas genom

ansökan till fastighetsbildningsmyndigheten som avgör

frågan genom ett förrättningsförfarande, medan inlösen

innebär att kommunen väcker talan mot fastighetsägaren

vid fastighetsdomstolen. Förrättningsförfarandet skiljer sig

från domstolsförfarandet i flera viktiga hänseenden.

Förrättningsförfarandet bygger på officialprincipen, dvs.

fastighetsbildningsmyndigheten har att sörja för att ärendet

blir i alla avseenden ordentligt utrett. Denna princip ligger

bakom det förhållandet att fastighetsbildningslagen inte ger

möjlighet att tillerkänna sakägare ersättning av motpart för

hans egna kostnader med anledning av förrättningen.

Förutom olikheter på den processuella sidan skiljer sig de

båda genomförandemedlen även åt i materiellträttsligt

avseende. Härvid märks särskilt att vid fastighetsreglering

måste en prövning ske med hänsyn till villkoren i 3 och

5 kap. fastighetsbildningslagen, medan däremot

kommunens inlösenrätt enligt byggnadslagen i princip är

ovillkorlig.

En reform av fastighetsregleringsinstitutet på sätt ovan

nämnts -- och som i visst avseende kommer till stånd om

utredningens förslag till ändrade ersättningsregler i 5 kap.

FBL, framlagt i delbetänkandet (SOU 1983:38)

Fastighetsbildning 2, Ersättningsfrågor, genomförs -- skulle

förbättra regleringsinstitutet som plangenomförandemedel.

Stora olikheter skulle emellertid fortfarande komma att

bestå mellan fastighetsreglering och inlösen. Utredningen

har mot nämnda bakgrund ställt sig frågan om det är

nödvändigt att i rättsordningen behålla två skilda

förfaranden för i princip samma ändamål. Av skäl som är

närmare redovisade i den allmänna motiveringen har

utredningen funnit det tillräckligt med enbart ett

förfarande, nämligen förrättningsförfarandet.

Utredningen har därför löst förevarande uppgift genom

att föreslå att fråga om kommunal inlösen enligt

byggnadslagen, skall prövas vid särskild förrättning

(inlösenförrättning), som handläggs av

fastighetsbildningsmyndigheten, oavsett om

inlösenåtgärden påkallats av kommunen eller den enskilde

fastighetsägaren.

De regler som skall gälla beträffande inlösenförrättning

har lagts fram i en ny lag kallad lagen om

inlösenförrättning med en tillhörande förordning.

Lagförslaget, vilket i vissa hänseenden utformats med den

finska lagen om inlösen av fast egendom och särskilda

rättigheter som förebild, innehåller i huvudsak följande.

Lagen skall äga tillämpning i fråga om inlösen

enligt 18, 18 a, 22, 41, 41 a, 47 eller 48 § byggnadslagen.

Beträffande förfarandet vid inlösenförrättning

äger huvuddelen av bestämmelserna i 4 kap. FBL

tillämpning. Vidare skall bestämmelserna i 5 kap. 15--17,

19, 21--23, 25--33 och 35 §§ FBL tillämpas. I några

avseenden gäller emellertid särskilda förfaranderegler.

Handläggningen av inlösenförrättningar kommer i

allmänhet att innefatta ståndpunktstaganden av sådan

beskaffenhet, att den ställer särskilda fordringar på den

tjänsteman vid fastighetsbildningsmyndigheten som

tilldelas sådan uppgift. Det är därför viktigt att

tjänstemannen ifråga besitter tillräcklig kompetens.

Utredningen föreslår i ett tillägg till 36 §

lantmäteriinstruktionen att behörighet att handlägga

inlösenförrättning tillkommer endast tjänsteman som

innehar sådan kompetens som enligt 40 §

lantmäteriinstruktionen erfordras för att komma i fråga till

tjänst som chef för en fastighetsbildningsmyndighet. Till

skillnad mot vad som föreskrivs i 40 § har i tillägget till 36 §

framhållits utbildning i fastighetsekonomi, eftersom sådan

utbildning får bedömas som särskilt värdefull vid

handläggning av inlösenfrågor.

En annan fråga rörande kompetensen som utredningen

tar upp gäller expertmedverkan vid inlösenförrättning.

Utredningen anser att det är tillräckligt att bygga

expertmedverkan på sakkunniginstitutet i 4 kap. 34 §

FBL. Utredningen pekar också på möjligheten med s.k.

parallellförordnanden. Vidare föreslår utredningen i ett

nytt andra stycke till 4 kap. 34 § FBL att vid

förrättningssammanträde, där fråga förekommer för vars

utredning sakkunnig förordnas, denne skall närvara om det

inte är obehövligt. Utredningen föreslår också att när

fastighetsbildningsmyndigheten behöver expertmedverkan,

skall myndigheten alltid förordna experten som sakkunnig.

Förslaget kommer till uttryck genom en ändring i

förevarande paragrafs första stycke.

När fastighetsdomstolen handlägger mål om inlösen

enligt byggnadslagen deltar alltid nämndemän i

avgörandena. Genom utvecklingen mot användande av

lantmäteriförrättning i stället för av domstolsförfarande vid

handläggning av inlösenfrågor har lekmannainflytandet

över sådana frågor kommit att minska i första instans. Den

av utredningen förordade reformen, som innebär att

fastighetsbildningsmyndigheten skall ersätta

fastighetsdomstolen som första instans i mål om inlösen, får

till konsekvens att det inte längre finns någon garanti för att

lekmän kommer att medverka vid handläggningen av nu

nämnda frågor. Eftersom medverkan av lekmän är

obligatorisk vid fastighetsdomstolens handläggning av

inlösenfrågor, talar starka skäl för att så också bör vara

fallet vid fastighetsbildningsmyndighetens handläggning av

dessa frågor. Utredningen är dock inte beredd att gå så långt

som till att föreslå obligatorisk medverkan av lekmän vid

inlösenförrättningar. Det är emellertid viktigt att

lekmannainflytandet blir väl tillgodosett vid sådana

förrättningar. Utredningen föreslår att, om det vid

inlösenförrättning skall hållas sammanträde med

sakägarna, skall två gode män ingå i myndigheten,

såvida inte sakägarna enas om att sådan medverkan ej skall

ske. Det förordas att kostnaderna för dessa gode män

inte skall finansieras genom lantmäteritaxan utan genom

anslag från staten.

När inlösenåtgärd avser avstående av mark får, enligt

utredningens förslag, fastighetsbildningsmyndigheten på

begäran av kommunen förordna att marken

skall överföras till fastighet som tillhör kommunen,

om en sådan åtgärd leder till en mera ändamålsenlig

fastighetsindelning. Inlösenförfarandet kan därmed ge

samma resultat i fråga om fastighetsindelningen som

fastighetsreglering.

I fråga om inlösenersättning och grunderna för

bestämmande av sådan ersättning innehåller lagförslaget

regler som överensstämmer med motsvarande

bestämmelser i expropriationslagen.

Beträffande förrättningskostnader vid

inlösenförrättning föreslår utredningen att kommunen skall

svara för dessa i den mån ej annat följer vid en motsvarande

tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § rättegångsbalken. Har

inlösenåtgärd sökts av annan än kommunen och avvisas

ansökan eller inställs förrättningen, svarar dock sökanden

för uppkomna kostnader, om inte särskilda omständigheter

föranleder att betalningsskyldigheten bestäms på annat sätt.

En fråga som utredningen ägnat särskild

uppmärksamhet gäller den enskilde sakägarens

rättsställning vid inlösenförrättning.

Den utveckling som har skett mot ett ökat användande

av förrättningsförfarandet vid tvångsförvärv av fast

egendom i situationer där tidigare handläggningen

ankommit på domstol har föranlett att det i skilda

sammanhang rests krav på en förstärkning av den enskilde

sakägarens rättsställning vid lantmäteriförrättningar med

expropriationsrättsliga inslag. Utredningens överväganden

och förslag angående ett utökat användande av

lantmäteriförrättning för det rättsliga genomförandet av

planer har ställt frågan än mer i blickpunkten. Vad

spörsmålet närmare gäller är om den enskilde sakägaren

skall ha rätt att erhålla gottgörelse för kostnader som han

haft i anledning av sin talan vid inlösenförrättningen.

Den inlösenreform som utredningen har föreslagit

innebär att det expropriationsrättsliga förfarande, som det

är fråga om vid inlösen enligt byggnadslagen, i framtiden

enbart skall kunna ske vid lantmäteriförrättning. Detta

talar otvivelaktigt för att frågan om ersättning för sakägares

egna kostnader vid inlösenförrättning löses på samma sätt

som vid expropriation. Det kan vara av både psykologiska

och sakliga skäl angeläget att synpunkter från den

enskilde -- som sällan själv har någon nytta av en

inlösenåtgärd -- blir klart och fullständigt framlagda inför

fastighetsbildningsmyndigheten, något som den enskilde

inte alltid är i stånd att göra utan hjälp. Härtill kommer att

det måste vara önskvärt att i största möjliga utsträckning

undvika att t.ex. tvister om ersättningen förs vidare till

domstol. En förstärkning av den enskildes rättsställning är

ägnad att skapa bättre underlag för

fastighetsbildningsmyndighetens avgöranden och därmed

bidra till att handläggningen begränsas till förrättningen.

De förstärkningsåtgärder i fråga om sakägares

rättsställning som det kan bli fråga om får emellertid inte

leda till en förändring av karaktären hos

förrättningsförfarandet. Detta måste även i framtiden

präglas av snabbhet och enkelhet. Det kan därför inte

komma i fråga att helt likställa den enskilde mark- eller

rättighetsinnehavarens rättsliga status vid inlösenförrätning

med den som gäller för honom i expropriationsmål.

I den finska inlösningslagen föreskrivs att sökanden av

en inlösenförrättning skall åläggas betala nödvändiga

kostnader, som åsamkats ägare till egendom som skall

inlösas, för bevakning av dennes rätt vid förrättningen. Till

kostnader som ersätts, om de bedöms nödvändiga, hör

förlorad arbetsförtjänst, resekostnader, ombudskostnader

och utredningskostnader. I rättstillämpningen tolkas

begreppet ''''''''nödvändiga kostnader'''''''' restriktivt.

Enligt utredningens uppfattning utgör en lösning efter

finsk modell en lämplig avvägning mellan kraven på en

förstärkt rättsställning för den enskilde sakägaren i

förrättningen å ena sidan och kraven på en snabb och enkel

handläggningsform å andra sidan. Utredningen föreslår att

kommunen med vissa undantag skall ersätta annan

sakägare sådana kostnader som varit

nödvändiga för att ta tillvara dennes rätt vid

inlösenförrättningen. Kostnader för vilka ersättning kan

utgå är ersättning för resa, uppehälle och tidsspillan,

utgift för utredning samt kostnad för ombud eller

biträde.

Begreppet nödvändiga kostnader skall ges en restriktiv

tolkning.

Kostnader som överstiger inlösenersättningens storlek

är i princip att bedöma som inte nödvändiga.

Ersättning för inställelse och tidspillan får inte

bestämmas till högre belopp än vad som följer av

förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel

till vittnen, m.m.

Vid bedömningen av om ombud- eller biträdeskostnader

varit nödvändiga skall hänsyn tas till möjligheten för

sakägare som ej har motstridiga intressen att anlita samma

ombud eller biträde.

Fastighetsbildningsmyndigheten skall på anfordran

lämna sakägare besked om huruvida denne kan påräkna

kostnadsersättning för en tillämnad utredning.

Utredningen har inte ansett det erforderligt att i fråga

om inlösenförrättning föreslå någon ändring av den ordning

som i dag gäller beträffande rättshjälp vid

lantmäteriförrättning. Utredningen har emellertid ansett

det lämpligt att efter förebild från regeln i 7 kap. 5 § ExL

föreslå en regel som ger fastighetsbildningsmyndigheten

rätt att besluta om förskott.

Talan mot fastighetsbildningsmyndighetens beslut förs

vid fastighetsdomstol. Fullföljd från denna domstol kan ske

till hovrätt och därifrån till högsta domstolen. Såväl

fullföljdsregler som bestämmelser om

rättegången ansluter så nära som möjligt till

bestämmelserna i 15--18 kap. fastighetsbildningslagen.

Beträffande rättegångskostnad föreslås regler

motsvarande fastighetsbildningslagens bestämmelser för de

fall då fastighetsbildningsmål rör inlösenersättning. Detta

innebär att i mål mellan kommunen och enskild sakägare

vid fastighetsdomstolen kommunen, oberoende av

utgången, skall ersätta den enskilde sakägaren dennes

rättegångskostnader, om annat ej följer av 18 kap. 6 eller 8 §

rättegångsbalken. Fullföljs sådant mål till högre rätt gäller,

med tillämpning i övrigt av 18 kap. rättegångsbalken, att

kommunen, om ej annat följer av 18 kap. 6 eller 8 § samma

balk, alltid själv skall bära sina kostnader samt kostnad som

kommunen orsakar motparten genom att själv fullfölja

talan. De ifrågavarande förmånligare

rättegångskostnadsreglerna skall dock inte gälla om målet

avser fullföljd mot beslut av

fastighetsbildningsmyndigheten att avvisa

förrättningsansökningen eller inställa förrättningen, när

förrättningen sökts av annan än kommunen. I sådana mål

tillämpas vad som enligt 16 kap. 14 §, 17 kap. 3 § och 18 kap.

2 § FBL gäller beträffande andra fastighetsbildningsmål än

sådana om inlösenersättning.

I en ny 8 c § i 5 kap. och genom ändringar i 2

och 9 §§ i 7 kap. FBL föreslås att avstående av mark och

bildande eller upphävande av servitut som kan ske genom

inlösen inte får åstadkommas med tillämpning av

fastighetsreglering, såvida inte sakägarna medger det.

I betänkandet föreslås också att bestämmelserna i 8

kap. FBL om inlösen arbetas in i 5 kap. FBL

(5 kap. 8 och 8 b §§) och i FBK (17 c §). I samband

därmed utmönstras begreppet inlösen från

fastighetsbildningslagen. Ändringarna innebär bl.a. att

samma regler blir tillämpliga vid genomförande av

tomtindelning med användning av fastighetsreglering.

Förslagen kräver justeringar av 16 kap. 14 §, 17 kap. 3 §

och 18 kap. 2 § FBL.

I FBK föreslås en ny paragraf -- 17 b § -- av

innehåll att sakägare skall i kallelse till första

sammanträdet, som skall hållas i en

fastighetsbildningsförrättning, erinras om sin rätt att begära

att gode män skall ingå i fastighetsbildningsmyndigheten.

I betänkandet föreslås slutligen upphävande av

143 och 146 §§ BL samt ändringar i

47 och 137 §§ samma lag.

Bilaga 3

SAMMANFATTNINGEN I

DEPARTEMENTSPROMEMORIAN Ds 1988:41,

ERSÄTTNING VID FASTIGHETSREGLERING M.M.

I denna promemoria föreslås att ersättningsreglerna i

fastighetsbildningslagen (1970:988) anpassas till

motsvarande regler i expropriationslagen (1972:719).

Likvidvärdet enligt fastighetsbildningslagen skall i princip

motsvara ersättningen enligt expropriationslagens regler.

Regeln i 4 kap. 2 § expropriationslagen om avdrag för s.k.

företagsnytta och den s.k. presumtionsregeln i 4 kap. 3 §

expropriationslagen skall dock endast tillämpas i vissa

speciella fall, nämligen då marken kan bli inlöst enligt plan-

och bygglagen (1987:10) samt i andra fall då det är

uppenbart att möjlighet till expropriation eller något annat

sådant förfogande föreligger. Expropriationslagens regler

om annan ersättning föreslås ersätta reglerna om ersättning

för personlig skada i fastighetsbildningslagen.

De nya expropriationsrättsligt färgade reglerna i

fastighetsbildningslagen kompletteras med en regel om att

vinstdelning skall ske i sådana fall då ersättningen annars

skulle bli oskäligt låg med hänsyn till den vinst som

uppkommer. Regeln om vinstdelning skall inte tillämpas i

de nyss angivna speciella fall där inlösen eller något annat

sådant förfogande kan ske.

Den nuvarande hänvisningen i anläggningslagen

(1973:1149) till ersättningsreglerna i expropriationslagen

föreslås bli ersatt av en hänvisning till de nya

ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen.

Ersättningsreglerna i ledningsrättslagen(1973:1144) ändras

inte, men ledningsrätt föreslås inte längre få upplåtas för

ledning som kan tryggas genom servitut enligt

fastighetsbildningslagen.

Förslagen i promemorian bygger på

fastighetsbildningsutredningens betänkande (SOU

1983:38) Fastighetsbildning 2 Ersättningsfrågor.

Promemorieförslaget ger dock, till skillnad från

utredningens förslag, möjlighet till vinstdelning vid

servitutsbildning. En annan viktig skillnad är att förslaget i

promemorian om ändring av ersättningsreglerna i

anläggningslagen saknar motsvarighet i

fastighetsbildningsutredningens förslag.

Prop.

1991/92

127

Bilaga 4

Lagförslagen i Ds 1988:41, Ersättning vid

fastighetsreglering m.m.

1 Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

Härigenom föreskrivs i fråga om

fastighetsbildningslagen (1970:988)1

dels att 8 kap. 5 och 6 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 5 kap. 9, 10, 11, 12, 15, 16 och 18 §§ samt

7 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap.

12 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap. 9 §

I den utsträckning det är nödvändigt för genomförande

av fastighetsreglering skall särskilda graderingsvärden

fastställas för områden som ingår i regleringen.

Graderingsvärdet för ett Graderingsvärdet för ett

område bestämmes med område bestäms med

hänsyn särskilt till hänsyn särskilt till

områdets avkastning och områdets marknadsvärde.

marknadsvärde.

 Värderingen grundas på

områdets

beskaffenhet i

obebyggt skick och dess tjänlighet för det ändamål vartill

det lämpligen bör användas. Berör regleringen till någon

del mark som bör användas till jordbruk, får dock all mark

som ingår i regleringen värderas efter markens tjänlighet för

jordbruksändamål, om särskilda skäl föranleder det. Vid

värderingen beaktas även tillfälliga förhållanden, om ej

särskilda skäl föranleder att värdena grundas enbart på

förhållanden av bestående natur. Område som är avsett för

skogsbruk värderas som om det vore bevuxet med skog

vilken med hänsyn till markens godhetsgrad är av normal

beskaffenhet enligt förhållandena i orten.

Fastighets graderingsvärde utgör summan av

graderingsvärdena för fastigheten enskilt tillhöriga

områden och på fastigheten belöpande andelar i

motsvarande värden för samfälld mark.

10 §

Om värdet av den mark och Om värdet av den mark och

de andelar i samfälld mark de andelar i samfälld mark

som genom fastighetsreglering som genom fastighetsreglering

tillägges fastighet icke läggs till fastighet inte

motsvarar värdet av vad som motsvarar värdet av vad som

genom regleringen genom regleringen

frångår fastigheten, frångår fastigheten,

utjämnas skillnaden genom utjämnas skillnaden genom

ersättning i pengar. På ersättning i pengar. På

samma sätt utjämnas samma sätt utjämnas

värdeförändring som värdeförändring som

föranledes av föranleds av

servitutsåtgärd eller av servitutsåtgärd eller av

att byggnad eller annan att byggnad eller annan

anläggning genom reglering anläggning genom

övergår till annan regleringen övergår till

ägare. Vad som annan ägare.

frångår fastighet genom

inlösen ersätts enligt 8

kap.

 Ersättning enligt första

Ersättning enligt första

stycket bestämmes på stycket bestäms på

grundval av värdering grundval av värdering

(likvidvärdering). Vid (likvidvärdering). Vid

likvidvärderingen skall värderingen tillämpas 4

hänsyn tagas till kap. expropriationslagen

egendomens användning (1972:719), om inte annat

för det ändamål som föreskrivs i denna lag.

föranleder det högsta

värdet samt till Vad som sägs i 4 kap. 2 och

förhållandena vid 3 §§ expropriationslagen

tillträdet, om ej annat om att värdestegring i

följer av att avträdaren vissa fall inte skall beaktas

har rätt att gäller endast vid

tillgodogöra sig skog eller

gröda. I övrigt skall 1. reglering av mark eller

värderingen ske med rättighet som kan bli

hänsyn särskilt till inlöst enligt 14 kap. 1

egendomens marknadsvärde. eller 2 § plan- och

 bygglagen (1987:10), eller

 2. reglering i andra fall, om

 det är uppenbart att marken

 eller rättigheten skulle ha

 kunnat tas i anspråk genom

 expropriation eller något

 annat sådant förfogande.

Vid tillämpning av 4 kap. 3

 § första stycket

 expropriationslagen räknas

 tiden för

 värdestegringen från

 dagen tio år före det

 fastighetsregleringen

 påkallades.

11 §

Genomföres regleringen Genomföres regleringen

på sådant sätt att på sådant sätt att

ägare av fastighet lider ägare av fastighet lider

förlust genom att förlust genom att han

fastighetens värde minskas åläggs betala belopp som

utan att han kan få överstiger fastighetens

gottgörelse enligt andra värdehöjning, skall

bestämmelser eller genom resultatet av den ekonomiska

att han ålägges betala uppgörelsen enligt 10 §

belopp som överstiger jämkas så att

fastighetens förlusten täcks.

värdehöjning, skall

resultatet av den ekonomiska

uppgörelsen enligt 10 §

jämkas så att

förlusten täckes.

Överstiger den enligt 10

§ beräknade

ersättningen för vad som

genom överföring

frångår fastighet i

väsentlig mån den

värdeminskning som

överföringen innebär

för fastigheten, skall

jämkning ske, om det är

skäligt med hänsyn till

omständigheterna.

 Om kostnaden för att

Om kostnaden för att

anskaffa egendom, som vid anskaffa egendom, som vid

regleringen användes för regleringen används för

förstärkning av förstärkning av

fastighet, icke fastighet, inte

överensstämmer med överensstämmer med

likvidvärdet, skall likvidvärdet, skall

jämkning enligt första skälig jämkning ske,

stycket också ske, såvida det ej medför

såvida det ej medför avsevärd olägenhet

avsevärd olägenhet för sakägare.

för sakägare.

 12 §

Överföres mark på Om det vid

fastighetsreglering

vilken finns byggnad och lider uppkommer skada för

den som frånträder sakägare som inte

byggnaden skada som icke ersätts enligt 10 eller 11

beaktas enligt 10 eller 11 §, skall även sådan

§, har han rätt till skada ersättas.

särskild ersättning

för skadan. Detsamma skall

gälla, om

servitutsåtgärd

föranleder att byggnad

rives eller ändras eller

att byggnadens ägare på

annat sätt tillfogas skada.

Medför överföringen

eller servitutsåtgärden

att särskild rätt att

nyttja byggnaden upphör

helt eller delvis, är

rättighetshavaren

berättigad till

ersättning för den skada

detta innebär. Vad som

sålunda föreskrivits om

byggnad gäller också

annan anläggning.

 Om för fastighet som

Är innehavare av

besväras av arrende rättighet, som minskar

något område för fastighetens värde,

arrendets utövande ej berättigad till

kunnat utläggas eller om ersättning enligt första

fastigheten så ändrats stycket, skall det

till omfång eller läge likvidvärde som

att arrenderätten helt tillgodoräknas fastighetens

upphör eller dess värde ägare minskas med det

förringas, har arrendatorn belopp som motsvar den

rätt till ersättning värdeminskning för

för skadan. fastigheten som rättigheten

 inneburit. Om likvidvärdet

Är innehavare av ej kan minskas utan att skada

rättighet, som minskar uppkommer för innehavare av

fastighetens värde, fordran med bättre rätt,

berättigad till minskas i stället

ersättning enligt första ersättningen till

eller andra stycket, skall det rättighetshavaren med

likvidvärde som motsvarande belopp.

tillgodoräknas fastighetens

ägare minskas med belopp

motsvarande den

värdeminskning för

fastigheten som rättigheten

inneburit. Om likvidvärdet

ej kan minskas utan att skada

uppkommer för innehavare av

fordran med bättre rätt,

minskas i stället

ersättningen till

rättighetshavaren med

motsvarande belopp.

 Skyldigheten att betala

Skyldigheten att betala

ersättning, som ej ersättning, som ej

motsvaras av minskning i motsvaras av minskning i

likvidvärde enligt tredje likvidvärde enligt andra

stycket, fördelas mellan stycket, fördelas mellan

sakägarna efter vad som sakägarna efter vad som

är skäligt med hänsyn är skäligt med hänsyn

till deras nytta av att till deras nytta av att

regleringen genomföres regleringen genomförs på

på sådant sätt att sådant sätt att

ersättningen skall utgå. ersättningen skall utgå.

12 a §

 Om den ersättning som

 enligt 10--12 §§

 tillkommer en

 fastighetsägare är

 oskäligt låg med

 hänsyn till den vinst som

 uppkommer genom att egendomen

 tas i anspråk, skall

 fastighetsägaren

 tillgodoräknas en skälig

 del i värdestegringen.

Första stycket gäller

 inte vid sådana regleringar

 som avses i 10 § tredje

 stycket.

15 §

Mellan ägarna av de fastigheter som ingår i regleringen

skall fastighetsbildningsmyndigheten upprätta avräkning

utvisande vad som skall mottagas och utges i ersättningar

för varje fastighet. Berör ersättningsbeslut annan än

fastighetsägare, skall avräkningen avse även honom.

Avräkningen skall omfatta även kostnad som avses i 13 §,

om och i den mån det lämpligen kan ske och beloppet

fastställts av fastighetsbildningsmyndigheten eller blivit

slutligt bestämt genom godkännande eller på annat sätt.

För belopp som skall betalas enligt första stycket

fastställes förfallodag. Om betalningsskyldigheten behöver

fördelas på längre tid, avpassas förfallodagarna så, att minst

en femtedel av beloppet erlägges årligen.

Är det påkallat med Om den betalningstid som har

hänsyn till fastställts enligt andra

omständigheterna, skall den stycket inte iakttas, utgår

betalningsskyldige ränta på obetalt belopp

åläggas att utge från förfallodagen

skälig ränta på enligt 6 § räntelagen

belopp som ej är betalt. (1975:635). Har tillträde

Räntan skall utgå ägt rum före

från dag som bestämmes förfallodagen, utgår

med hänsyn till tiden även ränta på

för tillträdet och ersättningen enligt 5 §

övriga förhållanden. räntelagen från dagen

 för tillträdet till dess

 att betalning sker eller

 förfallodagen inträder.

 Detta räntebelopp får

 jämkas, om tillträde har

 skett endast delvis och

 skyldighet att i sådant

 fall betala ränta på

 hela ersättningen skulle

 vara oskäligt.

16 §2

Om fastighet, som undergår Om fastighet, som undergår

värdeminskning genom värdeminskning genom

regleringen eller som helt regleringen eller som helt

eller delvis inlöses, eller delvis inlöses,

svarar för fordran, skall svarar för fordran, skall

fastighetsbildningsmyndigheten

fastighetsbildningsmyndigheten

förordna att sådan förordna att sådan

ersättning jämte ersättning jämte

ränta som, efter ränta som, efter

avräkning om sådan avräkning om sådan

behövs, tillkommer behövs, tillkommer

fastighetsägaren och som ej fastighetsägaren och som ej

utgör ersättning för utgör ersättning enligt

personlig skada eller 12 § första stycket

ersättnng enligt 27 § eller 27 § eller 30 §

eller 30 § tredje stycket tredje stycket skall

inbetalas

skall inbetalas till myndighet till myndighet som regeringen

som regeringen bestämt. bestämt. Detta gäller

Detta gäller dock icke, om dock inte, om innehavarna av

innehavarna av samtliga samtliga fordringar, för

fordringar, för vilka vilka fastigheten svarar,

fastigheten svarar, medgivit medgivit att ersättning

att ersättning utbetalas utbetalas direkt till

direkt till fastighetsägaren.

fastighetsägaren. Besväras fastigheten av

Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras

gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

från fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap.

fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken

11 § jordabalken föreskrivs för

föreskrives för relaxation. Medgivande av

relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej,

rättsägare fordras ej, om regleringen är

om regleringen är väsentligen utan betydelse

väsentligen utan betydelse för honom.

för honom.

 Inbetalda medel fördelas av

länsstyrelsen. Därvid äger

bestämmelserna om fördelning av köpeskilling för fast

egendom som sålts på exekutiv auktion motsvarande

tillämpning. Har medel inbetalats för fastighet som i sin

helhet inlösts eller eljest tagits i anspråk vid regleringen, har

dock innehavare av fordran, som utan inskrivning är

förenad med rätt till betalning ur fastigheten, rätt att för

kapitalvärdet av belopp, som fastställts men ännu ej förfallit

till betalning, få utdelning med samma rätt som för

fordringen i övrigt. Kapitalvärdet beräknas efter en räntefot

av fem procent om året. Sammanträde för fördelningen

hålles så snart det kan ske. Kallelse till sammanträdet

sändes till rättsägarna minst två veckor i förväg.

Även i annat fall än som avses i första stycket får

fastighetsbildningsmyndigheten förordna att in- och

utbetalningar av belopp, som skall utgå med anledning av

regleringen, skall ske genom myndighets förmedling.

Närmare föreskrifter härom meddelas av regeringen.

Skall medel inbetalas till myndighet på grund av

bestämmelserna i denna paragraf, ankommer det på

myndigheten att vidtaga behövliga åtgärder för att uttaga

medlen hos den betalningsskyldige.

18 §

Från nedan angivna bestämmelser i detta kapitel till

skydd för enskilt intresse får avsteg göras i följande

avseenden

1. 4 § första stycket och 5 § första stycket, om ägarna av

de fastigheter som beröres av regleringen medger det,

2. 6 § andra stycket, 7 2. 6 § andra stycket, 7

och 10--12 §§, om de och 10--12 a §§ samt 15

sakägare vilkas rätt § tredje stycket, om de

är beroende av sakägare vilkas rätt

åtgärden samtycker till är beroende av

det, åtgärden samtycker till

 det,

3. 8 §, om fastighetens ägare och, om fastigheten är

upplåten med tomträtt, även tomträttshavaren medger det,

4. 13 och 14 §§, om det medges av den som ålägges att

betala mer än han annars skulle ha varit skyldig att betala

och om avvikelsen från bestämmelserna icke sker i

otillbörligt syfte.

Avser regleringen fastighet som svarar för fordran, får

avsteg från 10--14 §§ med stöd av ägarens samtycke ske

endast om även fordringens innehavare medger det.

Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives

för relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej, om

regleringen är väsentligen utan betydelse för honom.

Ägares och tomträttshavares medgivande enligt första

stycket 3 till minskning av fastighets graderingsvärde skall

upprättas skriftligen. Beträffande rätten att lämna sådant

medgivande gäller samma villkor som för överlåtelse av fast

egendom.

7 kap.

2 §3

Servitut som avser skogsfång eller rätt att dra ledning

enligt ledningsrättslagen (1973:1144) får inte bildas genom

fastighetsreglering.

Servitut som kan upplåtas till förmån för ett

vattenföretag enligt 8 kap. 1 § vattenlagen (1983:291) får

bildas genom fastighetsreglering endast om tillstånd till

företaget har meddelats enligt vattenlagen eller om det är

uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen

skadas genom företagets inverkan på vattenförhållandena.

Andra servitut som kan upplåtas enligt vattenlagen får inte

bildas genom fastighetsreglering.

Servitut, som kan upplåtas efter prövning vid särskild

förrättning i andra fall än som anges i första och andra

styckena, får bildas genom fastighetsreglering endast om

åtgärden sker i samband med en annan

fastighetsbildningsåtgärd och är av betydelse för denna.

Första--tredje styckena

gäller inte servitut som

avser avloppsledning för en

fastighet eller ledning för

vatten till

husbehovsförbrukning.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1989.

2. Den äldre lydelsen av 5 kap. 10--12 och 16 §§ samt

8 kap. 5--6 §§ gäller fortfarande i fråga om förrättningar där

ansökan gjorts före ikraftträdandet.

3. Överförs mark som enligt en före utgången av år 1978

och vid ikraftträdandet gällande stads- eller byggnadsplan

var avsedd för enskilt bebyggande och har ansökan om

fastighetsreglering gjorts före utgången av juni 1997, skall

ersättningen, om markens ägare begär det, bestämmas med

hänsyn till de planförhållanden som rådde vid utgången av

juni 1987.

Vad som sägs i första stycket skall även tillämpas i fråga

om annan plan eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 §

första stycket plan- och bygglagen (1987:10) gäller som

detaljplan.

4. Överförs mark som enligt en vid ikraftträdandet

gällande stads- eller byggnadsplan var avsedd för annat än

enskilt bebyggande och har ansökan om fastighetsreglering

gjorts före utgången av juni 1991, skall ersättningen, om

markens ägare begär det, bestämmas med hänsyn till de

planförhållanden och de ersättningsprinciper som gällde vid

utgången av juni 1987.

Vad som sägs i första stycket skall även tillämpas i fråga

om annan plan eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 §

första stycket plan- och bygglagen (1987:10) gäller som

detaljplan.

5. Om 4 kap. 3 § expropriationslagen (1972:719) skall

tillämpas när ersättningen bestäms för mark inom stads-

eller byggnadsplan, gäller paragrafens andra stycke i sin

lydelse vid utgången av juni 1987.

6. Den äldre lydelsen av 5 kap. 15 § gäller fortfarande i

fråga om ränta för tid före ikraftträdandet. Har skyldighet

att utge ränta uppkommit före ikraftträdandet, gäller äldre

bestämmelser även för tiden därefter.

2 Förslag till

Lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

Härigenom föreskrivs att 13 § anläggningslagen

(1973:1149) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 13 §

I fråga om ersättning I fråga om ersättning

för upplåtelse och för upplåtelse och

inlösen enligt 12 § inlösen enligt 12 §

äger 4 kap. gäller 5 kap. 10--12 a

expropriationslagen (1972:719) §§

motsvarande tillämpning. 4 fastighetsbildningslagen

kap. 3 § (1970:988).

expropriationslagen skall

härvid tillämpas i

fråga om värdeökning

som ägt rum under tiden

från dagen tio år

före det

anläggningsförrättningen

påkallades.

 Är innehavare av

rättighet, som minskar

fastighets värde,

berättigad till

ersättning, skall det

värde som tillgodoräknas

fastighetens ägare minskas

med belopp motsvarande den

värdeminskning för

fastigheten som rättigheten

inneburit. Om det värde som

skall tillgodoräknas

fastighetens ägare ej kan

minskas utan att skada

uppkommer för innehavare av

fordran med bättre rätt,

minskas i stället

ersättningen till

rättighetshavaren med

motsvarande beloppp.

Denna lag träder ikraft den 1 juli 1989. Äldre

bestämmelser gäller fortfarande i fråga om förrättningar där

ansökan gjorts före ikraftträdandet.

3 Förslag till

Lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Härigenom föreskrivs att 2 § ledningsrättslagen

(1973:1144) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §

Lagen gäller för ledningar av följande slag,

1. allmän teleledning samt annan allmän

svagströmsledning för signalering, fjärrmanövrering,

dataöverföring eller liknande ändamål,

2. elektrisk starkströmsledning för vilken koncession

fordras eller som ingår i telekommunikationssystem,

3. vatten- eller avloppsledning som

a) ingår i allmän va-anläggning,

b) förser samhälle med vatten eller därifrån bortför

avloppsvatten eller annan orenlighet,

c) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller visst

ort eller

d) medför endast ringa d) medför endast ringa

intrång i jämförelse intrång i jämförelse

med nyttan, med nyttan och inte

 tillgodoser endast enstaka

 fastighets husbehov,

4. ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas eller

annan råvara eller produkt transporteras från

produktionsställe, upplag eller lastplats och som

a) tillgodoser ett allmänt behov,

b) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

c) medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan.

Lagen gäller ej om utrymme för ledning kan upplåtas

med stöd av anläggningslagen (1973:1149).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1989. Äldre

bestämmelser gäller fortfarande i fråga om förrättningar där

ansökan gjorts före ikraftträdandet.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan

Härigenom föreskrivs att 16 § lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan skall ha följande lydelse.

16 §

Vid en Vid en

exploateringsförrättning exploateringsförrättning

skall fastighetsreglering inom skall fastighetsreglering

inom

samverkansområdet ske i den samverkansområdet ske i den

utsträckning som krävs utsträckning som krävs

för att genomföra för att genomföra

exploateringen. I fråga om exploateringen. I fråga om

sådan fastighetsreglering sådan fastighetsreglering

gäller bestämmelserna i gäller bestämmelserna i

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

(1970:988). I stället (1970:988). I stället

för 5 kap. 4 och 5 för 5 kap. 4 och 5

§§, 7 § första och §§, 7 § första och

andra styckena, 8--13 och 18 andra styckena, 8--13 och 18

§§ samt 8 kap. 1--6 §§ samt 8 kap. 1--4

§§ §§

fastighetsbildningslagen skall fastighetsbildningslagen

skall

dock gälla 11, 15 och dock gälla 11, 15 och

17--23 §§ denna lag. 17--23 §§ denna lag.

Innebär överenskommelse Innebär överenskommelse

enligt 23 § att en enligt 23 § att en

fastighet tilldelas fastighet tilldelas

avsevärt mera mark än avsevärt mera mark än

som följer av 11 § andra som följer av 11 § andra

stycket eller 18 §, skall 5 stycket eller 18 §, skall 5

kap. 20 § kap. 20 §

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

tillämpas. Vid tillämpas. Vid

fastighetsregleringen skall fastighetsregleringen skall

bestämmelsen i 4 § denna bestämmelsen i 4 § denna

lag tillämpas. lag tillämpas.

 Fastighetsreglering enligt

denna lag får

 ej ske innan

exploateringsbeslutet enligt 13 § har vunnit laga kraft.

Förrättningar enligt denna lag har företräde framför

annan fastighetsbildningsförrättning inom

samverkansområdet som berör exploateringen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1989.

1 Lagen omtryckt 1971:1035.

2 Senaste lydelse 1977:362.

3 Senaste lydelse 1983:658.

Bilaga 5

SAMMANFATTNINGEN I

DEPARTEMENTSPROMEMORIAN Ds 1984:2,

EXPROPRIATIONSERSÄTTNING

Hela fjärde kapitlet i expropriationslagen redigeras om.

Kapitlet delas in med fyra underrubriker nämligen

allmänna värderingsbestämmelser, särskilda

värderingsbestämmelser för mark utan detaljplan, särskilda

värderingsbestämmelser för mark som enligt detaljplan är

avsedda för enskilt bebyggande samt särskilda

värderingsbestämmelser för mark som enligt detaljplan är

avsedd för annat än enskilt bebyggande.

Flera begrepp som i dag används i

expropriationsrättsliga sammanhang definieras i lagtexten.

Reglerna om vilka planförhållanden som skall ligga till

grund för ersättningens bestämmande förenklas. Enligt

förslaget skall huvudregeln vara att marknadsvärdet

bestäms med hänsyn till den plansituation som förelåg vid

ansökan om expropriation.

Den s.k. presumtionsregeln i nuvarande 4 kap. 3 § första

stycket begränsas till sådana situationer där den fyller en

praktisk funktion, nämligen för mark som saknar

detaljplan.

Under en detaljplans genomförandetid skall

marknadsvärdet ersättas fullt ut beträffande mark som är

avsedd för enskilt bebyggande. Efter genomförandetidens

slut skall ersättningen bestämmas med hänsyn till det

marknadsvärde som grundas på den pågående

markanvändningen. Ersättningen får dock inte understiga

en fjärdedel av det värde fastigheten skulle ha om planen

fick genomföras.

Nuvarande praxis i ersättningsmål kodifieras

beträffande bl.a. mark för allmän plats och mark som enligt

fastighetsplan skall utgöra en tomt.

Beträffande mark som enligt detaljplan är avsedd för

något annat ändamål än enskilt bebyggande föreslås

värderingsregler som gör det möjligt att uppnå en

värdeutjämning inom ett detaljplaneområde.

Rätten till ersättning slopas för skada som uppkommer

genom att ägaren förlorar en möjlighet att med statliga

bostadslån finanisera en förväntad bebyggelse på den

exproprierade egendomen.

Bilaga 6

SAMMANFATTNINGEN I

LANTMÄTERIVERKETS RAPPORT 1988:28,

MARKÅTKOMST OCH ERSÄTTNING

I rapporten föreslås ändringar i

fastighetsbildningslagstiftningen i syfte att ytterligare

effektivisera denna lagstiftning som medel för att lösa frågor

om markåtkomst och ersättning vid plangenomförande och

vid upplåtelse av ledningsrätt m.m.

Med fastighetsbildningslagstiftningen avses i huvudsak

fastighetsbildningslagen, anläggningslagen och

ledningsrättslagen. Genom fastighetsreglering enligt

fastighetsbildningslagen eller anläggningsförrättning enligt

anläggningslagen löses i dag i stor omfattning bl.a. frågor

om markåtkomst och ersättning vid plangenomförande,

t.ex. överförande av gatumark i kommunens hand och

inrättande av gemensam väghållning i områden där

kommunen inte skall ha genomförandeansvar. Genom

förrättning enligt ledningsrättslagen löses frågor om rätt att

dra fram kraftledningar över annans mark och frågor om

ersättning för sådan upplåtelse. I fråga om alla de nämnda

lagarna gäller att avgörandena oftast grundas på

överenskommelse mellan berörda sakägare men att beslut

kan meddelas även mot sakägares bestridande om de

förutsättningar som anges i lagarna är uppfyllda.

Ändringar föreslås nu i huvudsak i följande avseenden.

För att underlätta kommunernas åtkomst av gatumark

och andra allmänna platser i detaljplan föreslås att de

materiella villkoren för fastighetsreglering som sker i sådant

syfte skall ändras så att vissa nu existerande begränsningar

av fastighetsbildningslagens användbarhet i detta avseende

faller bort. Förslaget, som berör 5 kap. 7 och 8 §§

fastighetsbildningslagen, innebär att fastighetsreglering i

det berörda avseendet helt likställs med inlösen enligt plan-

och bygglagen.

Också i fråga om ersättning föreslås förbättringar i

fastighetsbildningslagstiftningen som syftar till ökad

jämställdhet med vad som gäller vid inlösen och

expropriation. Möjlighet föreslås bl.a. att senarelägga

prövningen av speciellt svårbedömda skador på liknande

sätt som kan ske enligt en bestämmelse i

expropriationslagen (5 kap. 27 §). Man får på det sättet

bättre möjlighet till en säker och rättvis bedömning av vissa

komplicerade skador, t.ex. vid anläggande av ledningar i

mark och vid s.k. rörelseskador. Skador som uppstår genom

avverkning av kantträd längs kraftledningar i anslutning till

ledningsgatas underhåll föreslås kunna regleras enligt

ledningsrättslagen i anslutning till att skadan inträffar.

Sådana successivt uppkommande skador skall alltså enligt

förslaget inte behöva regleras vid upplåtelsetillfället.

Också i ett tredje avseende föreslås ändringar som

innebär ett visst närmande mellan

fastighetsbildningslagstiftningen och domstolsförfarande.

Ändringarna syftar till att i vissa fall öppna möjlighet för en

sakägare att vid en förrättning få ersättning av motparten

för kostnader för ombud och utredningar.

Sådan möjlighet finns inte för närvarande och behövs

vanligen inte heller, eftersom

fastighetsbildningsmyndigheten ex officio skall utreda det

som behöver utredas för förrättningens handläggning, t.ex.

markpriser och liknande till grund för bestämmandet av

ersättning för markupplåtelse. Myndigheten skall också

aktivt bistå sakägarna på sådant sätt att juridiskt ombud

eller tekniskt biträde inte skall behövas.

För vissa särskilda fall finns det emellertid skäl att föra

in regler som ger sakägare möjlighet att anlita sakkunnigt

ombud eller biträde vid förrättning utan att han själv

behöver stå för kostnaden. De situationer som åsyftas är

sådana som berör en sakägare på ett

expropriationsliknande sätt. Om det handlar om ett

förhållandevis stort intrång och om det är obalans mellan

sakägarna när det gäller deras förutsättningar att rätt

bedöma frågorna vid förrättningen bör det vara möjligt att

besluta att en sakägares kostnader för ombud och

utredningar skall räknas in bland förrättningskostnaderna

och betalas av den eller de sakägare som främst har nytta av

förrättningen.

Den föreslagna nya möjligheten skall tillämpas

restriktivt för att inte förrättningsförfarandet skall belastas

med frågor av det angivna slaget i så stor om fattning att

förfarandets karaktär ändras och fördelarna med

förrättningsförfarandet -- bl.a. dess relativa snabbhet och

enkelhet -- äventyras.

Vissa ändringar föreslås också i reglerna om fördelning

av rättegångskostnader vid överprövning i domstol av

förrättningar enligt fastighetsbildningslagstiftningen.

Förslagen i rapporten berör vid sidan av de förut

nämnda lagarna också lagen om exploateringssamverkan.

Bilaga 7

Lantmäteriverkets förslag till författningstext (LMV-

rapport 1988:28)

1. Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap. 2 § fjärde

 stycket

Till Till

förrättningskostnader förrättningskostnader

hänföres taxeavgift, hänföres taxeavgift,

ersättning till sakkunnig ersättning till sakkunnig

och syssloman, utgift för och syssloman, utgift för

hantlangning som ej ingår i hantlangning som ej ingår i

taxeavgiften samt taxeavgiften,

ersättning för skada kostnadsersättning enligt 4

enligt 4 kap. 38 § tredje kap. 34 a § samt

stycket. ersättning för skada

 enligt 4 kap. 38 § tredje

 stycket.

4 kap. 34 § första

 stycket

För utredning av fråga, För utredning av fråga,

vars bedömande kräver vars bedömande kräver

särskild fackkunskap, särskild fackkunskap,

får får

fastighetsbildningsmyndigheten

fastighetsbildningsmyndigheten

anlita biträde av förordna biträde av

sakkunnig. Den som står i sakkunnig. Den som står i

sådant förhållande sådant förhållande

till saken eller till någon till saken eller till någon

sakägare att hans sakägare att hans

tillförlitlighet kan anses tillförlitlighet kan anses

förringad får ej anlitas förringad får inte

som sakkunning. förordnas. Den sakkunnige

 skall närvara vid

 sammanträde, om det inte

 är obehövligt.

34 a §

Fastighetsbildningsmyndigheten

 kan, om det är befogat med

 hänsyn till

 partsförhållandena och

 intrångets omfattning,

 besluta om ersättning till

 sakägare för kostnader

 för ombud eller biträde

 och för utredning såvida

 dessa kostnader är

 nödvändiga för att ta

 tillvara sakägarens rätt

 vid förrättningen.

Ersättning enligt första

 stycket kan utgå vid

 åtgärd enligt 8 kap.

 eller vid sådana

 åtgärder som avser

 ianspråktagande av mark

 eller rättighet som kan bli

 inlöst enligt plan- och

 bygglagen (1987:10) eller som

 kan tas ianspråk genom

 expropriation eller annat

 sådant förfogande.

Vid bedömning av om ombuds-

 eller biträdeskostnader har

 varit nödvändiga skall

fastighetsbildningsmyndigheten

 ta hänsyn till

 möjligheterna för

 sakägare som inte har

 motstridiga intressen att

 anlita samma ombud eller

 biträde.

På ersättningsbeloppet

 skall betalas ränta enligt

 6 § räntelagen

 (1975:635) från dagen då

 förrättningen avslutas

 till dess betalning sker.

34 b §

 Beslut om att sakägare

 skall vara berättigad till

 ersättning för sådana

 kostnader som avses i 34 a

 § meddelas senast vid

 första sammanträdet. Om

 frågan väcks först

 senare eller om det av

 särskilda skäl är

 lämpligare med ett senare

 beslut skall beslut meddelas

 så snart det är

 möjligt.

På begäran skall

fastighetsbildningsmyndigheten

 lämna sådan sakägare

 besked om huruvida han kan

 påräkna

 kostnadsersättning för

 en tillämnad utredning.

Fastighetsbildningsmyndigheten

 får förordna att

 förskott skall betalas

 på den ersättning som

 kan komma att bestämmas.

 Innan förordnande meddelas

 skall den som har att betala

 förskott ges tillfälle

 att yttra sig. Har förskott

 beslutats får den slutliga

 ersättningen inte

 bestämmas till lägre

 belopp än förskottet.

Slutligt beslut om

 kostnadersättning meddelas

 i samband med att

 förrättningen avslutas.

5 kap. 5 § (nytt andra

 stycke)

 Vid tillämpning av

 första stycket skall

 åtgärd som bringar

 fastighetsindelningen i

 bättre

 överensstämmelse med

 gällande detaljplan eller

 fastighetsplan anses som

 förbättring.

8 a §

 Mark eller rättighet som

 kan inlösas enligt 6 kap.

 17 § plan- och bygglagen

 (1987:10) får

 överföras eller

 upphävas genom

 fastighetsreglering utan

 hinder av bestämmelserna i

 7--8 §§ i detta kapitel.

 Bestämmelserna hindrar inte

 heller att servitut bildas

 för sådan allmän

 trafikanläggning som avses

 i 14 kap. 2 § plan- och

 bygglagen.

12 a §

 Frågan om ersättning

 för skada, som uppstått

 genom arbeten på den

 anläggning för vilken

 mark tagits i anspråk och

 som inte skall ersättas

 enligt 10--12 §§, får

 prövas av

fastighetsbildningsmyndigheten

 om berörda sakägare

 medger det.

15 a §

 Efter särskilt yrkande

 får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta att fråga om

 ersättning enligt 10--12

 §§ för skada, som

 inte lämpligen kan

 prövas i

 förrättningen, skall

 undantas från

 ersättningsbeslutet och

 på ansökan av

 sakägare få prövas i

 ny förrättning. Sådan

 ansökan skall göras inom

 den tid, högst tio år,

 som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer, om inte

 berörda sakägare medger

 att ansökan får göras

 utan begränsning till viss

 tid.

För beslut enligt första

 stycket äger 18 § andra

 stycket motsvarande

 tillämpning.

6 kap. 6 § första

 stycket

Överföres mark från Vid ianspråktagande av

samfällighet, skall andel i eller mark från en

ersättning i pengar eller samfällighet, utgår

annat vederlag utgå för ersättning endast till

marken endast om yrkande delägare som framställt

framställes under yrkande om det. Ersättning

förrättningen eller om skall dock utan yrkande

det finns anledning antaga att fastställas för sådan

fastighetens andel i marken andel vars värde

har ett ej obetydligt överstiger tre procent av

värde. det enligt lagen (1962:381)

om

 allmän försäkring

 gällande basbeloppet

 året innan

 förrättningen

 påbörjades.

15 kap. 2 § första

 stycket

Talan mot fastighetsbildningsmyndighetens beslut föres

särskilt, om myndigheten

1. avvisat ansökan om fastighetsbildning eller

fastighetsbestämning eller avvisat ombud eller biträde,

2. ogillat jäv mot förrättningsman,

3. beslutat i fråga om förskott enligt 5 kap. 30 § fjärde

stycket,

4. beslutat i fråga om ersättning till sakkunnig eller

syssloman eller till sådan skadelidande som avses i 4 kap.

38 §,

5. beslutat i fråga om rättelse enligt 4 kap. 42 §,

6. beslutat att gemensamt arbete skall utföras enligt

denna lag eller att fråga om sådant arbete skall prövas enligt

annan lagstiftning,

7. beslutat enligt 9 kap. 3 § om fördelning av

kostnaderna för gemensamt arbete eller enligt 9 kap. 4 § om

utdebitering av sådana kostnader,

8. beslutat att syssloman som fått i uppdrag att

ombesörja gemensamt arbete skall skiljas från uppdraget.

 9. beslutat i fråga om

 rätten till

 kostnadsersättning enligt 4

 kap. 34 b § första

 stycket.

16 kap. 14 § första och

 andra stycket

Fastighetsdomstolen kan, efter Fastighetsdomstolen kan,

efter

vad som är skäligt med vad som är skäligt med

hänsyn till hänsyn till

omständigheterna, omständigheterna,

förordna att sakägare förordna att sakägare

som förlorar målet skall som förlorar målet skall

ersätta annan sakägare ersätta annan sakägare

dennes dennes

rättegångskostnad. I rättegångskostnad.

mål om Sakägare som avstår

inlösenersättning skall eller upplåter mark eller

dock sakägare som avstår rättighet genom sådan

mark eller särskild åtgärd som avses i 4

rättighet få kap. 34 a § andra stycket

gottförelse för sin skall dock i mål om

kostnad oberoende av ersättning få

utgången i målet. gottgörelse för sin

 kostnad oberoende av

 utgången i målet.

 Första stycket gäller

Första stycket gäller

ej, om annat följer av 18 ej, om annat följer av 18

kap. 6 eller 8 § kap. 6 eller 8 §

rättegångsbalken. rättegångsbalken.

 Ogillas i mål enligt

 första stycket andra

 meningen talan som

 fullföljts av den som

 avstår eller upplåter

 mark eller rättighet

 äger 15 kap. 6 § plan-

 och bygglagen (1987:10)

 motsvarande tillämpning.

17 kap. 3 § första

 stycket

I fråga om I fråga om

rättegången i rättegången i

hovrätten äger 16 kap. hovrätten äger 16 kap.

3, 7 och 9--14 §§, 15 3, 7 och 9--14 §§, 15

§ andra stycket samt 16 § andra stycket samt 16

§ motsvarande § motsvarande

tillämpning. Beträffande tillämpning. Beträffande

skyldigheten att svara för skyldigheten att svara för

kostnad i mål om kostnad i mål som avses i

inlösenersättning 16 kap. 14 § första

gäller dock, med stycket andra meningen

tillämpning i övrigt av gäller dock, med

18 kap. tillämpning i övrigt av

rättegångsbalken, att 18 kap.

den som har att utge rättegångsbalken, att

inlösenersättning, om ej den som har att utge

annat följer av 18 kap. 6 ersättning, om ej annat

eller 8 § samma balk, följer av 16 kap. 14 §

alltid själv skall bära andra stycket andra meningen

sina kostnadert samt kostnad eller av 18 kap. 6 eller 8

som han orsakar motparten § rättegångsbalken,

genom att själv alltid själv skall bära

fullfölja talan. Vidare sina kostnadert samt kostnad

skall 16 kap. 15 § andra som han orsakar motparten

stycket ej tillämpas när genom att själv

hovrätten fullfölja talan. Vidare

återförvisar mål till skall 16 kap. 15 § andra

fastighetsdomstolen. stycket ej tillämpas när

 hovrätten

 återförvisar mål till

 fastighetsdomstolen.

18 kap. 2 § första

 stycket

I fråga om I fråga om

rättegången i högsta rättegången i högsta

domstolen äger 16 kap. 3, domstolen äger 16 kap. 3,

7, 9 och 10 §§, 11 § 7, 9 och 10 §§, 11 §

andra och tredje styckena, andra och tredje styckena,

12--14 §§, 15 § andra 12--14 §§, 15 § andra

stycket samt 16 § stycket samt 16 §

motsvarande tillämpning. motsvarande tillämpning.

Beträffande skyldigheten Beträffande skyldigheten

att svara för kostnad i att svara för kostnad i

mål om mål som avses i 16 kap. 14

inlösenersättning § första stycket andra

gäller dock bestämmelsen meningen gäller dock

därom i 17 kap. 3 § bestämmelsen därom i 17

första stycket. Vidare kap. 3 § första stycket.

skall 16 kap. 15 § andra Vidare skall 16 kap. 15 §

stycket ej tillämpas när andra stycket ej tillämpas

högsta domstolen när högsta domstolen

återförvisar mål till återförvisar mål till

lägre rätt. lägre rätt.

 2. Förslag till lag om

ändring i

ledningsrättslagen

13 § tredje och fjärde styckena

 Fråga om ersättning

 för skada, som uppstått

 genom arbeten på den

 anläggning för vilken

 marken tagits i anspråk och

 som inte skall ersättas

 enligt första stycket,

 får prövas av

fastighetsbildningsmyndigheten

 om berörda sakägare

 medger det.

Vid ianspråktagande av

 samfälld mark äger 6

 kap. 6 §

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988) motsvarande

 tillämpning.

15 § första stycket

Ledningsrättsfråga Ledningsrättsfråga

upptages efter ansökan. Har upptages efter ansökan. Har

vid fastighetsreglering vid fastighetsreglering

förordnats att förordnats att

ledningsrättsfråga skall ledningsrättsfråga skall

prövas enligt denna lag prövas enligt denna lag

får frågan dock upptagas får frågan dock upptagas

utan ansökan. utan ansökan. Rätt att

 påkalla förrättning

 tillkommer även ägare av

 fastighet som enligt en

 detaljplan eller

 fastighetsplan skall tas i

 anspråk för ledning.

23 a §

 Ersättning enligt 13 §

 skall bestämmas i pengar

 att utbetalas på en

 gång. Efter särskilt

 yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta att fråga om

 ersättning för skada,

 som inte lämpligen kan

 prövas i

 förrättningen, skall

 undantas från

 ersättningsbeslutet och

 på ansökan av

 sakägare få prövas

 senare i ny förrättning.

 Sådan ansökan skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer, om inte

 berörda sakägare medger

 att ansökan får göras

 utan begränsning till viss

 tid.

För beslut enligt första

 stycket äger 14 § andra

 stycket motsvarande

 tillämpning.

27 § fjärde stycket

Till Till

förrättningskostnader förrättningskostnader

hänföres taxeavgift, hänföres taxeavgift,

ersättning till sakkunnig, ersättning till sakkunnig,

utgift för hantlangning som utgift för hantlangning som

ej ingår i taxeavgiften ej ingår i taxeavgiften,

samt ersättning för kostnadsersättning enligt 4

sådan skada som avses i 4 kap. 34 a § samt

kap. 38 § tredje stycket ersättning för sådan

fastighetsbildningslagen skada som avses i 4 kap. 38

(1970:988). § tredje stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

29 §

Bestämmelserna i 16--18 Bestämmelserna i 16--18

kap. fastighetsbildningslagen kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om (1970:988) om

rättegången i rättegången i

fastighetsbildningsmål fastighetsbildningsmål

äger motsvarande äger motsvarande

tillämpning på mål tillämpning på mål

som fullföljts enligt 28 som fullföljts enligt 28

§. I fråga om §. I fråga om

rättegångskostnad i rättegångskostnad i

ledningsrättsmål skall ledningsrättsmål skall

därvid tillämpas vad som därvid tillämpas vad som

enligt 16 kap. 14 §, 17 gäller i fråga om

kap. 3 § och 18 kap. 2 § sådana mål som avses i

fastighetsbildningslagen 16 kap. 14 § första

gäller i mål om stycket andra meningen

inlösenersättning. fastighetsbildningslagen.

Rör talan förrättning Rör talan förrättning

som avses i 33 § som avses i 33 §

tillämpas dock vad som tillämpas dock vad som

gäller för gäller för

fastighetsbildningsmål i fastighetsbildningsmål i

allmänhet. allmänhet.

 3. Förslag till lag om

ändring i

anläggningslagen

13 § tredje och fjärde styckena

 Fråga om ersättning

 för skada, som uppstått

 genom arbeten på den

 anläggning för vilken

 mark tagits i anspråk och

 som inte skall ersättas

 enligt första stycket,

 får prövas av

fastighetsbildningsmyndigheten

 om berörda sakägare

 medger det.

Vid ianspråktagande av

 samfälld mark äger 6

 kap. 6 §

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988) motsvarande

 tillämpning.

18 § första stycket

Rätt att påkalla Rätt att påkalla

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillkommer ägaren av lag tillkommer ägaren av

fastighet, som avses skola fastighet, som avses skola

deltaga i anläggningen deltaga i anläggningen

eller som enligt en detaljplan eller som enligt en

detaljplan

helt eller till viss del skall eller en fastighetsplan helt

användas till allmän eller till viss del skall

plats för vilken kommunen användas till allmän

inte är huvudman. Rätt plats för vilken kommunen

att påkalla inte är huvudman eller till

förrättning tillkommer anläggning som är

också kommunen och gemensam för flera

hyresgästorganisation. fastigheter. Rätt att

 påkalla förrättning

 tillkommer också kommunen

 och hyresgästorganisation.

25 a §

 Ersättning enligt 13 §

 skall bestämmas i pengar

 att utbetalas på en

 gång. Efter särskilt

 yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta att fråga om

 ersättning för skada,

 som inte lämpligen kan

 prövas i

 förrättningen, skall

 undantas från

 ersättningsbeslutet och

 på ansökan av

 sakägare få prövas

 senare i ny förrättning.

 Sådan ansökan skall

 göras inom den tid,

 högst 10 år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer, om inte

 berörda sakägare medger

 att ansökan får göras

 utan begränsning till viss

 tid.

För beslut enligt första

 stycket äger 16 § andra

 stycket motsvarande

 tillämpning.

 4. Förslag till lag om

ändring i lagen

om

exploateringssamverkan

34 §

Bestämmelserna i 16--18 Bestämmelserna i 16--18

kap. fastighetsbildningslagen kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om (1970:988) om

rättegången i rättegången i

fastighetsbildningsmål fastighetsbildningsmål

skall tillämpas på skall tillämpas på

mål som fullföljs enligt mål som fullföljs enligt

33 §. Därvid skall i 33 §. Därvid skall i

fråga om ersättning med fråga om ersättning med

anledning av anledning av

fastighetsreglering enligt 19 fastighetsreglering enligt 19

eller 20 § gälla vad som eller 20 § gälla vad som

föreskrivs beträffande föreskrivs beträffande

mål om sådana mål som avses i

inlösenersättning. 16 kap. 14 § första

 stycket andra meningen

 fastighetsbildningslagen.

 Bilaga 8

REMISSYTTRANDEN ÖVER

FASTIGHETSBILDNINGSUTREDNINGENS

BETÄNKANDE (SOU 1984:72)

FASTIGHETSBILDNING 3, PLANGENOMFÖRANDE

GENOM INLÖSENFÖRRÄTTNING

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgivits av

hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt,

domstolsverket, statens planverk, statens lantmäteriverk,

statskontoret, riksrevisionsverket, länsstyrelsen i

Malmöhus län, länsstyrelsen i Västernorrlands län, Svenska

kommunförbundet, Stockholms kommun, Göteborgs

kommun, Halmstads kommun, Norrköpings kommun,

Västerås kommun, Kalmar kommun, Lantbrukarnas

Riksförbund, Näringslivets Byggnadsdelegation, Svenska

Kommunal-tekniska föreningen, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges Fastighetsägareförbund,

Sveriges Jordägareförbund, Sveriges Lantmätareförening,

Sveriges Villaägareförbund och Lantmäteriets

Civilingenjörsförening.

Bilaga 9

REMISSYTTRANDEN ÖVER

DEPARTEMENTSPROMEMORIAN Ds 1988:41,

ERSÄTTNING VID FASTIGHETSREGLERING M.M.

Efter remiss har yttrande över promemorian avgivits av

hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt,

lantbruksstyrelsen, statens lantmäteriverk, plan- och

bostadsverket, länsstyrelsen i Malmöhus län, länsstyrelsen i

Västernorrlands län, Lantbrukarnas Riksförbund,

Näringslivets Byggnadsdelegation, Samfundet för

fastighetsvärdering, Svenska Kommunal-tekniska

föreningen, Svenska Kommunförbundet, Malmö kommun,

Stockholms kommun, Västerås kommun, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges Fastighetsägareförbund,

Sveriges Jordägareförbund, Sveriges Lantmätareförening,

Sveriges Villaägareförbund och Riksförbundet Vi i Småhus.

Lantbruksstyrelsen har bifogat ett yttrande från

lantbruksnämnden i Kopparbergs län, och lantmäteriverket

har bifogat ett yttrande från Lantmäteriet,

Fastighetsekonomi Syd. Malmö kommun har åberopat

yttranden från kommunens byggnads- och

fastighetsnämnder.

Bilaga 10

REMISSYTTRANDEN ÖVER

DEPARTEMENTSPROMEMORIAN Ds Bo 1984:2,

EXPROPRIATIONSERSÄTTNING

Efter remiss har yttrande över promemorian avgivits av

hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt,

bostadsstyrelsen, statens planverk, statens lantmäteriverk,

länsstyrelsen i Malmöhus län, länsstyrelsen i

Västernorrlands län, Kungliga tekniska högskolan, HSBs

riksförbund, Hyresgästernas riksförbund, Institutet för

värdering av fastigheter, Lantbrukarnas Riksförbund,

Näringslivets Byggnadsdelegation, SABO, Samfundet för

fastighetsvärdering, Svenska Bankföreningen, Sveriges

Föreningsbankers Förbund, Svenska Sparbanksföreningen,

Svenska Kommunaltekniska föreningen, Svenska

Kommunförbundet, Stockholms kommun, Malmö

kommun, Svenska Riksbyggen, Sveriges Advokatsamfund,

Sveriges Fastighetsägareförbund, Sveriges

Jordägareförbund och Sveriges Villaägareförbund.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län har bifogat ett yttrande

från Sundsvalls kommun.

Bilaga 11

REMISSYTTRANDEN ÖVER

LANTMÄTERIVERKETS RAPPORT (1988:28)

MARKÅTKOMST OCH ERSÄTTNING

Efter remiss har yttrande över rapporten avgivits av

hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt,

televerket, banverket, länsstyrelsen i Stockholms län,

länsstyrelsen i Malmöhus län, länsstyrelsen i

Västernorrlands län, statens vattenfallsverk,

domstolsverket, plan- och bostadsverket, Svenska

Kommunförbundet, Stockholms kommun, Norrköpings

kommun, Kalmar kommun, Lantbrukarnas Riksförbund,

Sveriges Advokatsamfund, Svenska Kraftverksföreningen,

Svenska Elverksföreningen, Svenska

Värmeverksföreningen, Svenska Gasföreningen, Svenska

Kommunaltekniska föreningen, Sveriges

Fastighetsägareförbund, Sveriges Villaägareförbund,

Näringslivets Byggnadsdelegation, Samfundet för

fastighetsvärdering, Sveriges lantmätareförening och

Lantmäteriets civilingenjörsförening.

Bilaga 12

1 Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988)1

Härigenom föreskrivs i fråga om

fastighetsbildningslagen (1970:988)

dels att 8 kap. 5 och 6 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 4 kap. 34 §, 5 kap. 5, 10, 12 och 15--19 §§,

6 kap. 6 och 7 §§, 7 kap. 2 §, 15 kap. 2 §, 16 kap. 14 §, 17

kap. 3 § samt 18 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas sju nya

paragrafer, 5 kap. 8 a, 10 a, 10 b, 12 a--12 c och 36 §§, samt

närmast före 36 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap 34 §

För utredning av fråga, För utredning av fråga,

vars bedömande kräver vars bedömande kräver

särskild fackkunskap, särskild fackkunskap,

får får

fastighetsbildningsmyndigheten

fastighetsbildningsmyndigheten

anlita biträde av förordna lämplig person

sakkunnig. Den som står i som sakkunnig. Den som står

sådant förhållande i sådant förhållande

till saken eller till någon till saken eller till någon

sakägare att hans sakägare att det är

tillförlitlighet kan anses ägnat att rubba

förringad får ej anlitas förtroendet till hans

som sakkunnig. opartiskhet i ärendet

 får inte anlitas. Den

 sakkunnige skall närvara

 vid sammanträde, om det kan

 antas vara av betydelse för

 utredningen.

 Ersättning till sakkunnig

bestämmes av

myndigheten.

Anlitas befattningshavare i allmän tjänst som sakkunnig,

utgår ersättning endast när särskild föreskrift är meddelad.

5 kap.

5 §2

Fastighetsreglering som Fastighetsreglering som

begärts av sakägare begärts av sakägare

får genomföras endast om får genomföras endast om

den är nödvändig den är nödvändig

för att en fastighet som för att en fastighet som

tillhör sökanden skall tillhör sökanden skall

förbättras. Kravet på förbättras. Kravet på

att en fastighet skall att fastigheten skall

förbättras gäller förbättras gäller

inte om regleringen har inte om regleringen har

påkallats av en begärts av en

samfällighetsförening samfällighetsförening

och berör en och berör en

samfällighet som inte samfällighet som inte

längre är av gemensam längre är av gemensam

betydelse för betydelse för

delägarfastigheterna. delägarfastigheterna.

 Kravet gäller inte heller

 om fastighetsregleringen

 behövs för att få

 fastigheten att stämma

 bättre överens med

 gällande detaljplan eller

 fastighetsplan.

 Har regleringen påkallats av

annan än

sakägare eller

innebär ansökan av sakägare att regleringen, för att ej möta

hinder enligt 4 § andra stycket, skall göras mer omfattande

än som krävs för att sökandens fastighet skall förbättras, får

regleringen ej äga rum, om de sakägare som har ett

väsentligt intresse i saken mera allmänt motsätter sig

regleringen och har beaktansvärda skäl för det. Vid

prövningen av sådan fråga skall främst deras mening

beaktas som har störst nytta av regleringen.

Andra stycket gäller icke, om behovet av

fastighetsreglering är synnerligen angeläget.

8 a §

 Mark som skulle ha kunnat

 inlösas enligt 6 kap. 17

 § första stycket plan-

 och bygglagen (1987:10) får

 överföras genom

 fastighetsreglering utan

 hinder av bestämmelserna i

 7 och 8 §§. Detsamma

 gäller i fråga om

 upphävande av servitut, som

 skulle ha kunnat inlösas

 enligt 6 kap. 17 §

 första och tredje styckena

 plan- och bygglagen.

 Bestämmelserna i 7 och 8

 §§ utgör inte heller

 något hinder mot att

 servitut bildas för en

 sådan allmän

 trafikanläggning som avses

 i 14 kap. 2 § plan- och

 bygglagen.

10 §3

Om värdet av den mark och Om värdet av den mark och

de andelar i samfälld mark de andelar i samfälld mark

som genom fastighetsreglering som genom fastighetsreglering

tillägges fastighet icke läggs till en fastighet

motsvarar värdet av vad som inte motsvarar värdet av

genom regleringen vad som genom regleringen

frångår fastigheten, frångår fastigheten,

utjämnas skillnaden genom utjämnas skillnaden genom

ersättning i pengar. På ersättning i pengar. På

samma sätt utjämnas samma sätt utjämnas

värdeförändring som värdeförändring som

föranledes av föranleds av

servitutsåtgärd eller av servitutsåtgärd eller av

att byggnad eller annan att byggnad eller annan

anläggning genom anläggning genom

regleringen övergår till regleringen övergår till

annan ägare. Vad som någon annan ägare.

frångår fastighet genom

inlösen ersätts enligt 8

kap.

 Ersättning enligt första

Ersättning enligt första

stycket bestämmes på stycket bestäms på

grundval av värdering grundval av värdering

(likvidvärdering). Vid (likvidvärdering).

likvidvärderingen skall

hänsyn tagas till

egendomens användning

för det ändamål som

föranleder det högsta

värdet samt till

förhållandena vid

tillträdet, om ej annat

följer av att avträdaren

har rätt att

tillgodogöra sig skog eller

gröda. I övrigt skall

värderingen ske med

hänsyn särskilt till

egendomens marknadsvärde.

 Om en nyttjanderätt eller

ett servitut skall

fortsätta att gälla i

mark eller byggnad till

följd av ett förordnande

enligt 33 a § eller 7 kap.

13 §, skall likvidvärdet

minskas. Minskningen skall

motsvara den belastning som

rättigheten medför

för tillträdaren, i den

mån minskning kan ske utan

att skada uppkommer för

innehavare av fordran med

bättre rätt än

rättigheten. Kan minskning

inte ske fullt ut, skall

ersättning som till

följd härav skall

betalas fördelas mellan

sakägarna efter vad som

är skäligt med hänsyn

till den nytta som varje

sakägare har av

regleringen.

 10 a §

 Vid värdering av egendom

 enligt 10 § tillämpas

 bestämmelserna i 4 kap.

 expropriationslagen

(1972:719)

 med de undantag som framgår

 av tredje stycket. Vid

 värdering av egendom som

 kan tas i anspråk enligt 14

 kap. 1 eller 2 § plan- och

 bygglagen (1987:10) och vid

 värdering i andra fall

 där det är uppenbart att

 egendomen i stället skulle

 ha kunnat tas i anspråk

 genom expropriation eller

 något annat liknande

 tvångsförvärv, skall

 vid tillämpning av 4 kap. 3

 § första stycket

 expropriationslagen tiden

 för värdestegringen

 räknas från dagen tio

 år före det att

 fastighetsregleringen

 begärdes. Vid värdering

 av egendom som inte kunnat

tas

 i anspråk på sätt som

 sägs i andra stycket skall

 även tas skälig

 hänsyn till egendomens

 värde för den

 tillträdande fastigheten. I

 sådana fall tillämpas

 inte bestämmelserna i 4

 kap. 2 och 3 §§

 expropriationslagen om att

 värdestegring i vissa fall

 inte skall beaktas.

10 b §

 Om en nyttjanderätt eller

 ett servitut efter

 fastighetsregleringen skall

 fortsätta att gälla i

 mark eller byggnad till

 följd av ett förordnande

 enligt 33 a § eller 7 kap.

 13 §, skall likvidvärdet

 minskas. Minskningen skall

 motsvara den belastning som

 rättigheten medför

 för tillträdaren, i den

 mån minskning kan ske utan

 att skada uppkommer för den

 som har en fordran med

 bättre rätt än

 rättigheten. Kan minskning

 inte ske fullt ut skall den

 ersättning som till

 följd härav skall

 betalas fördelas mellan

 sakägarna efter vad som

 är skäligt med hänsyn

 till den nytta som varje

 sakägare har av

 regleringen.

12 §

Överföres mark på Om det vid

fastighetsreglering

vilken finns byggnad och lider uppkommer sådan skada

den som frånträder för sakägare som inte

byggnaden skada som icke ersätts enligt 10 eller 11

beaktas enligt 10 eller 11 §, skall även den skadan

§, har han rätt till ersättas.

särskild ersättning

för skadan. Detsamma skall

gälla, om

servitutsåtgärd

föranleder att byggnad

rives eller ändras eller

att byggnadens ägare på

annat sätt tillfogas skada.

Medför överföringen

eller servitutsåtgärden

att särskild rätt att

nyttja byggnaden upphör

helt eller delvis, är

rättighetshavaren

berättigad till

ersättning för den skada

detta innebär. Vad som

sålunda föreskrivits om

byggnad gäller också

annan anläggning.

 Om för fastighet som

Är innehavaren av en

besväras av arrende rättighet, som minskar

något område för fastighetens värde,

arrendets utövande ej berättigad till

kunnat utläggas eller om ersättning enligt första

fastigheten så ändrats stycket, skall det

till omfång eller läge likvidvärde som

att arrenderätten helt tillgodoräknas fastighetens

upphör eller dess värde ägare minskas med det

förringas, har arrendatorn belopp som motsvarar den

rätt till ersättning värdeminskning för

för skadan. fastigheten som rättigheten

 inneburit. Om likvidvärdet

Är innehavare av inte kan minskas utan att

rättighet, som minskar skada uppkommer för

fastighetens värde, innehavaren av en fordran med

berättigad till bättre rätt, minskas i

ersättning enligt första stället ersättningen

eller andra stycket, skall det till rättighetshavaren med

likvidvärde som motsvarande belopp.

tillgodoräknas fastighetens

ägare minskas med belopp

motsvarande den

värdeminskning för

fastigheten som rättigheten

inneburit. Om likvidvärdet

ej kan minskas utan att skada

uppkommer för innehavare av

fordran med bättre rätt,

minskas i stället

ersättningen till

rättighetshavaren med

motsvarande belopp.

 Skyldigheten att betala

Skyldigheten att betala

ersättning, som ej ersättning, som inte

motsvaras av minskning i motsvaras av minskning i

likvidvärde enligt tredje likvidvärde enligt andra

stycket, fördelas mellan stycket, fördelas mellan

sakägarna efter vad som sakägarna efter vad som

är skäligt med hänsyn är skäligt med hänsyn

till deras nytta av att till deras nytta av att

regleringen genomföres regleringen genomförs på

på sådant sätt att sådant sätt att

ersättningen skall utgå. ersättningen skall

 lämnas.

12 a §

 Efter särskilt yrkande

 får

fastighetsbildningsmyndigheten,

 om det är lämpligt,

 hänvisa sakägare att vid

 särskild förrättning

 föra talan om ersättning

 för skada och intrång,

 som är svår att

 uppskatta i samband med

 fastighetsregleringen.

 Ansökan om särskild

 förrättning skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer.

Avser regleringen en fastighet

 som svarar för en fordran,

 får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta enligt första

 stycket endast om

 fordringshavaren medger det.

 Besväras fastigheten av en

 gemensam inteckning, fordras

 dessutom de medgivanden

 från fastighetsägare och

 fordringshavare som

 föreskrivs för

 relaxation i 22 kap. 11 §

 jordabalken. Om beslutet är

 väsentligen utan betydelse

 för någon

 rättsägare, krävs

 dock inte något medgivande

 av denne.

12 b §

 Denna lag är inte

 tillämplig i fråga om

 ersättning för skada

 eller intrång som uppkommer

 efter fastighetsregleringen

 och som inte har kunnat

 förutses vid denna.

12 c §

 Om det är lämpligt och

 berörda sakägare medger

 det, får

fastighetshetsbildningsmyndigheten

 vid fastighetsregleringen

 även pröva ett av en

 sakägare framställt

 yrkande om ersättning som

 har samband med regleringen

 men som rör ett

 rättsförhållande som

 inte skall prövas enligt

 denna lag.

Vid prövning enligt

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 4 och

 15--18 kap. Kostnaden för

fastighetsbildningsmyndighetens

 prövning skall betalas av

 berörda sakägare

 solidariskt. Om sakägarna

 inte har kommit överens om

 något annat, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 på yrkande av någon av

 dem besluta att kostnaden

 slutligt skall fördelas

 efter de grunder som anges i

 13 §.

15 §

Mellan ägarna av de fastigheter som ingår i regleringen

skall fastighetsbildningsmyndigheten upprätta avräkning

utvisande vad som skall mottagas och utges i ersättningar

för varje fastighet. Berör ersättningsbeslut annan än

fastighetsägare, skall avräkningen avse även honom.

Avräkningen skall omfatta även kostnad som avses i 13 §,

om och i den mån det lämpligen kan ske och beloppet

fastställts av fastighetsbildningsmyndigheten eller blivit

slutligt bestämt genom godkännande eller på annat sätt.

För belopp som skall betalas enligt första stycket

fastställes förfallodag. Om betalningsskyldigheten behöver

fördelas på längre tid, avpassas förfallodagarna så, att minst

en femtedel av beloppet erlägges årligen.

Är det påkallat med Om betalningen inte sker inom

hänsyn till den tid som har fastställts

omständigheterna, skall den enligt andra stycket, utgår

betalningsskyldige ränta på obetalt belopp

åläggas att utge från förfallodagen

skälig ränta på enligt 6 § räntelagen

belopp som ej är betalt. (1975:635). Har tillträde

Räntan skall utgå ägt rum före

från dag som bestämmes förfallodagen, utgår

med hänsyn till tiden ränta även på

för tillträdet och ersättningen enligt 5 §

övriga förhållanden. räntelagen från dagen

 för tillträdet till dess

 att betalning sker eller

 förfallodagen inträder.

 Om tillträde har skett

 endast delvis och skyldighet

 att i sådant fall betala

 ränta på hela

 ersättningen skulle vara

 oskälig, får

 räntebeloppet jämkas.

16 §4

Om fastighet, som undergår Om en fastighet, som

värdeminskning genom undergår värdeminskning

regleringen eller som helt genom regleringen eller som

eller delvis inlöses, helt eller delvis inlöses,

svarar för fordran, skall svarar för en fordran,

fastighetsbildningsmyndigheten skall

förordna att sådan

fastighetsbildningsmyndigheten

ersättning jämte besluta att sådan

ränta som, efter ersättning jämte

avräkning om sådan ränta som, efter

behövs, tillkommer avräkning om sådan

fastighetsägaren och som ej behövs, tillkommer

utgör ersättning för fastighetsägaren och som ej

personlig skada eller utgör ersättning enligt

ersättning enligt 27 § 12 § första stycket, 27

eller 30 § tredje stycket § eller 30 § tredje

skall inbetalas till myndighet stycket skall inbetalas till

som regeringen bestämt. den myndighet som regeringen

Detta gäller dock icke, om bestämt. Detta gäller

innehavarna av samtliga dock inte, om innehavarna av

fordringar, för vilka samtliga fordringar, för

fastigheten svarar, medgivit vilka fastigheten svarar,

att ersättning utbetalas medgivit att ersättning

direkt till utbetalas direkt till

fastighetsägaren. fastighetsägaren.

Besväras fastigheten av Besväras fastigheten av

gemensam inteckning, fordras gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden dessutom de medgivanden

från fastighetsägare och från fastighetsägare och

fordringshavare som i 22 kap. fordringshavare som

11 § jordabalken föreskrivs för

föreskrives för relaxation i 22 kap. 11 §

relaxation. Medgivande av jordabalken. Om regleringen

rättsägare fordras ej, är väsentligen utan

om regleringen är betydelse för någon

väsentligen utan betydelse rättsägare, krävs

för honom. dock inte något medgivande

 av denne.

 Inbetalda medel fördelas av

länsstyrelsen. Därvid äger

bestämmelserna om fördelning av köpeskilling för fast

egendom som sålts på exekutiv auktion motsvarande

tillämpning. Har medel inbetalats för fastighet som i sin

helhet inlösts eller eljest tagits i anspråk vid regleringen, har

dock innehavare av fordran, som utan inskrivning är

förenad med rätt till betalning ur fastigheten, rätt att för

kapitalvärdet av belopp, som fastställts men ännu ej förfallit

till betalning, få utdelning med samma rätt som för

fordringen i övrigt. Kapitalvärdet beräknas efter en räntefot

av fem procent om året. Sammanträde för fördelningen

hålles så snart det kan ske. Kallelse till sammanträdet

sändes till rättsägarna minst två veckor i förväg.

Även i annat fall än som avses i första stycket får

fastighetsbildningsmyndigheten förordna att in- och

utbetalningar av belopp, som skall utgå med anledning av

regleringen, skall ske genom myndighets förmedling.

Närmare föreskrifter härom meddelas av regeringen.

Skall medel inbetalas till myndighet på grund av

bestämmelserna i denna paragraf, ankommer det på

myndigheten att vidtaga behövliga åtgärder för att uttaga

medlen hos den betalningsskyldige.

17 §5

Om samfälld mark som Om samfälld mark som

förvaltas av förvaltas av

samfällighetsförening samfällighetsförening

berörs av en berörs av en

förrättning, skall förrättning, skall

föreningen utge föreningen utge

ersättning för mark som ersättning för mark som

tillförs samfälligheten tillförs samfälligheten

och ta emot ersättning och ta emot ersättning

för mark som frångår för mark som frångår

den. den. Detsamma gäller

 ersättning med anledning av

 att servitut bildas, ändras

 eller upphävs.

 Förvaltas samfälligheten av

en styrelse

eller förvaltare

med befogenhet att uppbära medel som tillkommer

samfälligheten, skall ersättningen betalas ut till styrelsen

eller förvaltaren, om inte någon delägare begär att den

ersättning som belöper på hans andel skall utbetalas till

honom. Endast om en sådan begäran framställs, skall

fastighetsbildningsmyndigheten i ersättningsbeslutet ange

varje delägares andel.

Ersättning som enligt 16 § första stycket skall inbetalas

till myndighet skall räknas av innan utbetalning sker till en

samfällighetsförening, styrelse eller förvaltare.

18 §6

Från nedan angivna bestämmelser i detta kapitel till

skydd för enskilt intresse får avsteg göras i följande

avseenden

1. 4 § första stycket och 5 § första stycket, om ägarna av

de fastigheter som beröres av regleringen medger det,

2. 6 § andra stycket, 7 och 2. 6 § andra stycket, 7 och

10-12 §§, om de 10-12 §§ samt 15 §

sakägare vilkas rätt tredje stycket, om de

är beroende av sakägare vilkas rätt

åtgärden samtycker till är beroende av

det, åtgärden samtycker till

 det,

3. 8 §, om fastighetens ägare och, om fastigheten är

upplåten med tomträtt, även tomträttshavaren medger det,

4. 13 och 14 §§, om det medges av den som ålägges att

betala mer än han annars skulle ha varit skyldig att betala

och om avvikelsen från bestämmelserna icke sker i

otillbörligt syfte.

Avser regleringen fastighet som svarar för fordran, får

avsteg från 10--14 §§ med stöd av ägarens samtycke ske

endast om även fordringens innehavare medger det.

Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och

fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives

för relaxation. Medgivande av rättsägare fordras ej, om

regleringen är väsentligen utan betydelse för honom.

Ägares och tomträttshavares medgivande enligt

första stycket 3 till minskning av fastighets graderingsvärde

skall upprättas skriftligen. Beträffande rätten att lämna

sådant medgivande gäller samma villkor som för överlåtelse

av fast egendom. Sådant samtycke av sambo som avses i 17 §

lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem krävs dock

endast om ärende om anteckning i fastighetsboken av

anmälan enligt 2 § andra stycket samma lag var upptaget på

inskrivningsdag när medgivandet gjordes.

Medgivande eller samtycke enligt första stycket till

åtgärd som berör samfälld mark skall, om samfälligheten

förvaltas av en samfällighetsförening, lämnas av föreningen

i stället för av delägarna.

19 §

Avser fastighetsreglering Avser fastighetsregleringen

en

fastighet som upplåtits med fastighet som har upplåtits

tomträtt, äger 16 § med tomträtt, tillämpas

motsvarande tillämpning i 16 § i fråga om

fråga om ersättning som ersättning som tillkommer

tillkommer tomträttshavaren tomträttshavaren samt 12 a

samt 18 § andra stycket § andra stycket och 18 §

beträffande fordran i andra stycket beträffande

tomträtten. fordran i tomträtten.

Verkställighet av

fastighetsbildningsmyndighetens

 ersättningsbeslut

 36 §

Fastighetsbildningsmyndighetens

 beslut att med stöd av

 bestämmelserna i detta

 kapitel förplikta någon

 att lämna ersättning

 till en sakägare får

 verkställas enligt

 utsökningsbalkens

 bestämmelser.

6 kap.7 6 §

Överförs mark från en Överförs mark från en

samfällighet, utgår samfällighet eller

ersättning endast till upplåts eller ändras

delägare som har servitut i samfälld mark,

framställt yrkande om det utgår ersättning endast

under förrättningen. till delägare som har

Ersättning skall dock utan framställt yrkande om det

yrkande fastställas för under förrättningen.

sådan andel i marken vars Ersättning till en

värde överstiger tre delägare skall dock

procent av det basbelopp fastställas utan yrkande

enligt lagen (1962:381) om när den kan antas

allmän försäkring som överstiga tre procent av

gällde året innan det basbelopp enligt lagen

förrättningen (1962:381) om allmän

påbörjades. försäkring som gällde

Ersättning skall alltid året innan

fastställas utan yrkande förrättningen

när samfälligheten påbörjades.

förvaltas av en Ersättning skall alltid

samfällighetsförening fastställas utan yrkande

eller när i annat fall när samfälligheten

ersättning enligt 5 kap. 17 förvaltas av en

§ andra stycket skall samfällighetsförening

utbetalas till någon som eller när i annat fall

företräder delägarna. ersättning enligt 5 kap. 17

 § andra stycket skall

 utbetalas till någon som

 företräder delägarna.

7 §8

Om en samfällighet inte Om en samfällighet inte

brukas av delägare för brukas av delägare för

gemensamt ändamål och gemensamt ändamål och

det är uppenbart att det är uppenbart att

ersättning för ersättning enligt 6 §

samfälld mark enligt 6 § inte behöver fastställas

inte behöver fastställas utan yrkande, får

utan yrkande, får underrättelse om

underrättelse om förrättningsansökningen

förrättningsansökningen lämnas till någon eller

lämnas till någon eller några av de delägare som

några av de delägare som inte på annan grund är

inte på annan grund är sakägare i

sakägare i förrättningen.

förrättningen. Fastighetsbildningsbeslut

Fastighetsbildningsbeslut får i sådana fall

får i sådana fall meddelas och

meddelas och förrättningen avslutas

förrättningen avslutas utan att samtliga delägare

utan att samtliga delägare i samfälligheten har

i samfälligheten har fått tillfälle att yttra

fått tillfälle att yttra sig i förrättningen.

sig i förrättningen.

 7 kap. 2 §9

Servitut som avser skogsfång eller rätt att dra ledning

enligt ledningsrättslagen (1973:1144) får inte bildas genom

fastighetsreglering.

Servitut som kan upplåtas till förmån för ett

vattenföretag enligt 8 kap. 1 § vattenlagen (1983:291) får

bildas genom fastighetsreglering endast om tillstånd till

företaget har meddelats enligt vattenlagen eller om det är

uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen

skadas genom företagets inverkan på vattenförhållandena.

Andra servitut som kan upplåtas enligt vattenlagen får inte

bildas genom fastighetsreglering.

Servitut, som kan upplåtas efter prövning vid särskild

förrättning i andra fall än som anges i första och andra

styckena, får bildas genom fastighetsreglering endast om

åtgärden sker i samband med en annan

fastighetsbildningsåtgärd och är av betydelse för denna.

Första-tredje styckena

gäller inte servitut som

avser avloppsledning för en

fastighet eller ledning för

vatten till

husbehovsförbrukning.

 15 kap. 2 §10

Fastighetsbildningsmyndighetens beslut skall

överklagas särskilt, om myndigheten

1. avvisat ansökan om fastighetsbildning eller

fastighetsbestämning eller avvisat ombud eller biträde,

2. ogillat jäv mot förrättningsman,

3. beslutat i fråga om förskott enligt 5 kap. 30 § fjärde

stycket eller tidpunkt för rättighetshavares skyldighet att

avträda mark enligt 5 kap. 30 b §,

4. beslutat i fråga om ersättning till sakkunnig eller

syssloman eller till sådan skadelidande som avses i 4 kap. 38

§,

5. beslutat i fråga om rättelse av förrättningsbeslut,

karta eller annan handling,

6. beslutat att gemensamt arbete skall utföras enligt

denna lag eller att fråga om sådant arbete skall prövas enligt

annan lagstiftning,

7. beslutat enligt 9 kap. 3 § om fördelning av kostnader

för gemensamt arbete eller enligt 9 kap. 4 § om utdebitering

av sådana kostnader,

8. beslutat att syssloman som fått i uppdrag att

ombesörja gemensamt arbete skall skiljas från uppdraget,

9. avvisat överklagande. 9. avvisat överklagande,

 10. beslutat i fråga om

 hänvisning enligt 5 kap. 12

 a §,

 11. beslutat att inte pröva

 en fråga som avses i 5 kap.

 12 c §.

 Skrivelsen med överklagande

enligt denna

 paragraf

skall ges in till fastighetsbildningsmyndigheten inom tre

veckor från den dag då beslutet meddelades. Överklagande

får göras av sakägare. Beslut som avses i 1, 4, 5 och 8 får

överklagas även av annan som beslutet rör.

16 kap.

14 §11

Fastighetsdomstolen kan, efter Fastighetsdomstolen kan,

efter

vad som är skäligt med vad som är skäligt med

hänsyn till hänsyn till

omständigheterna, omständigheterna, besluta

förordna att sakägare att sakägare som

som förlorar målet skall förlorar målet skall

ersätta annan sakägare ersätta annan sakägare

dennes dennes

rättegångskostnad. I rättegångskostnad.

mål om

inlösenersättning skall I mål om

dock sakägare som avstår inlösenersättning skall

mark eller särskild dock sakägare som avstår

rättighet få mark eller särskild

gottgörelse för sin rättighet få

kostnad oberoende av gottgörelse för sin

utgången i målet. kostnad oberoende av

 utgången i målet.

 Detsamma skall gälla i

 mål om ersättning för

 marköverföring eller

 reglering av rättighet som

 avses i 5 kap. 10 a § andra

 stycket.

 Första stycket gäller

Första och andra styckena

ej, om annat följer av 18 gäller inte, om annat

kap. 6 eller 8 § följer av 18 kap. 6 eller 8

rättegångsbalken. § rättegångsbalken.

 Ogillas i mål enligt andra

 stycket talan som har

 fullföljts av den som

 avstår eller upplåter

 mark eller rättighet,

 tillämpas 15 kap. 6 §

 plan- och bygglagen

(1987:10).

 Vinner sakägare mål mot

företrädare för

allmänt

intresse, kan domstolen tillerkänna honom ersättning för

rättegångskostnad, om synnerliga skäl föreligger. Sådan

ersättning skall utges av statsverket eller, om endast

kommunen företräder det allmänna intresset, av

kommunen.

Skall i annat fall än som avses i 13 § kostnad för

bevisning eller särskild åtgärd enligt rättens beslut utgå av

allmänna medel, kan domstolen när det är skäligt förordna

att kostnaden skall stanna på statsverket.

17 kap.

3 §

I fråga om I fråga om

rättegången i rättegången i

hovrätten äger 16 kap. hovrätten tillämpas 16

3, 7 och 9--14 §§, 15 kap. 3, 7 och 9--13 §§,

§ andra stycket samt 16 14 § första och

§ motsvarande fjärde--femte styckena, 15

tillämpning. Beträffande § andra stycket samt 16

skyldigheten att svara för §. Dock skall 16 kap. 15

kostnad i mål om § andra stycket inte

inlösenersättning tillämpas när

gäller dock, med hovrätten

tillämpning i övrigt av återförvisar mål till

18 kap. fastighetsdomstolen.

rättegångsbalken, att

den som har att utge I mål som avses i 16 kap.

inlösenersättning, om ej 14 § andra stycket skall

annat följer av 18 kap. 6 den som har att betala

eller 8 § samma balk, ersättning för mark

alltid själv skall bära eller rättighet, om annat

sina kostnader samt kostnad inte följer av 18 kap. 6

som han orsakar motparten eller 8 §

genom att själv rättegångsbalken, alltid

fullfölja talan. Vidare själv bära sina

skall 16 kap. 15 § andra kostnader samt kostnad som

han

stycket ej tillämpas när orsakar motparten genom att

hovrätten själv överklaga. Ogillas

återförvisar mål till i ett sådant mål talan

fastighetsdomstolen. som har fullföljts av den

 som avstår eller

 upplåter mark eller

 rättighet, tillämpas

 dock 15 kap. 6 § plan- och

 bygglagen (1987:10). I

 övrigt skall

 bestämmelserna i 18 kap.

 rättegångsbalken

 tillämpas.

 Bevis genom syn på stället

får upptagas

i hovrätten

endast om synnerliga skäl föreligger.

18 kap.

2 §

I fråga om I fråga om

rättegången i högsta rättegången i högsta

domstolen äger 16 kap. 3, domstolen tillämpas 16 kap.

7, 9 och 10 §§, 11 § 3, 7, 9 och 10 §§, 11

andra och tredje styckena, 12 § andra och tredje

-- 14 §§, 15 § andra styckena, 12 och 13 §§,

stycket samt 16 § 14 § första och

motsvarande tillämpning. fjärde -- femte styckena,

Beträffande skyldigheten 15 § andra stycket samt 16

att svara för kostnad i §. Dock skall 16 kap. 15

mål om § andra stycket inte

inlösenersättning tillämpas när högsta

gäller dock bestämmelsen domstolen återförvisar

därom i 17 kap. 3 § mål till lägre rätt.

första stycket. Vidare I mål som avses i 16 kap.

skall 16 kap. 15 § andra 14 § andra stycket

stycket ej tillämpas när gäller bestämmelserna i

högsta domstolen 17 kap. 3 § andra stycket.

återförvisar mål till

lägre rätt.

 Bevis genom syn på stället

får upptagas

i högsta

domstolen endast om synnerliga skäl föreligger.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 5 kap. 10, 12, 16 och 19 §§ samt 8

kap. 5 och 6 §§ i sin äldre lydelse. I sådant fall skall 5 kap.

10 a, 10 b och 12 a §§ inte tillämpas. Om en sakägare begär

det, skall dock 5 kap. 12 och 16 §§ tillämpas i sin nya lydelse.

3. Överförs mark som enligt en före utgången av år 1978

fastställd och vid utgången av juni 1987 gällande stads- eller

byggnadsplan var avsedd för enskilt bebyggande och har

ansökan om fastighetsreglering gjorts före utgången av juni

1997, skall ersättningen enligt bestämmelserna i 5 kap., om

markens ägare begär det, bestämmas med hänsyn till de

planförhållanden som rådde vid utgången av juni 1987.

Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan

eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10) gäller som detaljplan.

4. Överförs mark som enligt en vid utgången av juni 1987

gällande stads- eller byggnadsplan var avsedd för annat än

enskilt bebyggande och har ansökan om fastighetsreglering

gjorts före utgången av juni 1991, skall ersättningen enligt

bestämmelserna i 5 kap., om markens ägare begär det,

bestämmas med hänsyn till de planförhållanden och de

ersättningsprinciper som gällde vid utgången av juni 1987.

Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan

eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket plan-

och bygglagen (1987:10) gäller som detaljplan.

5. När ersättning enligt 5 kap. 10 a § andra stycket

bestäms för mark inom stads- eller byggnadsplan, skall

hänvisningen till 4 kap. expropriationslagen (1972:719)

såvitt gäller 4 kap. 3 § andra stycket i den lagen gälla det

styckets lydelse vid utgången av juni 1987.

6. Den äldre lydelsen av 5 kap. 15 § gäller fortfarande i

fråga om ränta för tid före ikraftträdandet. Har skyldighet

att utge ränta uppkommit före ikraftträdandet, gäller äldre

bestämmelser även för tiden därefter.

7. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 16 kap. 14 §, 17 kap. 3 § och 18 kap.

2 § i sin äldre lydelse gälla.

1 Lagen omtryckt 1971:1035

2 Senaste lydelse 1989:724.

3 Senaste lydelse 1990:1101.

4 Senaste lydelse 1977:362.

5 Senaste lydelse 1989:724.

6 Senaste lydelse 1990:1101.

7 Senaste lydelse 1989:724.

8 Senaste lydelse 1989:724.

9 Senaste lydelse 1983:658.

10 Senaste lydelse 1990:450.

11 Senaste lydelse 1987:124.

Bilaga 12

2 Förslag till

Lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

Härigenom föreskrivs i fråga om anläggningslagen

(1973:1149)

 dels att 13, 18, 19, 21 och 33 §§ skall ha följande

lydelse,

 dels att i lagen skall införas fyra nya paragrafer,

13 a, 13 b, 13 c och 32 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 13 §

I fråga om ersättning I fråga om ersättning

för upplåtelse och för upplåtelse och

inlösen enligt 12 § inlösen enligt 12 §

äger 4 kap. gäller 5 kap. 10--12

expropriationslagen (1972:719) §§

motsvarande tillämpning. 4 fastighetsbildningslagen

kap. 3 § (1970:988). Därvid skall

expropriationslagen skall inlösen inte anses som ett

härvid tillämpas i sådant

fråga om värdeökning tvångsförvärv som

som ägt rum under tiden avses i 5 kap. 10 a § andra

från dagen tio år stycket

före det fastighetsbildningslagen.

anläggningsförrättningen

påkallades.

 Är innehavare av

rättighet, som minskar

fastighets värde,

berättigad till

ersättning, skall det

värde som tillgodoräknas

fastighetens ägare minskas

med belopp motsvarande den

värdeminskning för

fastigheten som rättigheten

inneburit. Om det värde som

skall tillgodoräknas

fastighetens ägare ej kan

minskas utan att skada

uppkommer för innehavare av

fordran med bättre rätt,

minskas i stället

ersättningen till

rättighetshavaren med

motsvarande belopp.

 13 a §

 Ersättning enligt 13 §

 skall bestämmas i pengar

 att utbetalas på en

 gång. Efter särskilt

 yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten,

 om det är lämpligt,

 hänvisa sakägare att vid

 särskild förrättning

 föra talan om ersättning

 för skada och intrång

 som är svår att

 uppskatta i samband med

 anläggningsförrättningen.

 Ansökan om särskild

 förrättning skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer.

Avser förrättningen en

 fastighet som svarar för en

 fordran, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta enligt första

 stycket endast om

 fordringshavarna medger det.

 Besväras fastigheten av en

 gemensam inteckning, fordras

 dessutom de medgivanden

 från fastighetsägare och

 fordringshavare som

 föreskrivs för

 relaxation i 22 kap. 11 §

 jordabalken. Om beslutet är

 väsentligen utan betydelse

 för någon

 rättsägare, krävs

 dock inte något medgivande

 av denne.

13 b §

 Denna lag är inte

 tillämplig i fråga om

 ersättning för skada

 eller intrång som uppkommer

 efter förrättningen och

 som inte har kunnat

 förutses vid denna.

13 c §

 Om det är lämpligt och

 berörda sakägare medger

 det, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 vid förrättningen

 även pröva ett av en

 sakägare framställt

 yrkande om ersättning som

 har samband med

 förrättningen men rör

 rättsförhållande som

 inte skall prövas enligt

 denna lag.

Vid handläggning av

 frågor som avses i

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 12 c §

 andra stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

18 §1

Rätt att påkalla Rätt att begära

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillkommer ägaren av lag har 1. ägaren av en

fastighet, som avses skola fastighet som skall delta i

deltaga i anläggningen anläggningen, 2. ägaren

eller som enligt en detaljplan av en fastighet som enligt en

helt eller till viss del skall detaljplan helt eller till

användas till allmän viss del skall användas

plats för vilken kommunen för allmän plats för

inte är huvudman. Rätt vilken kommunen inte är

att påkalla huvudman eller för

förrättning tillkommer trafikanläggning som är

också kommunen och gemensam för flera

hyresgästorganisation. En fastigheter, 3. kommunen, 4.

samfällighetsförening hyresgästorganisation. En

får, efter beslut av samfällighetsförening

föreningsstämman, får, efter beslut av

påkalla en föreningsstämman,

förrättning som angår begära en förrättning

gemensamhetsanläggning som angår

under föreningens gemensamhetsanläggning

förvaltning. under föreningens

 förvaltning.

 Länsstyrelsen kan

Länsstyrelsen kan begära

påkalla förrättning förrättning för

för inrättande av inrättande av anläggning

anläggning som styrelsen som styrelsen finner vara av

finner vara av större större betydelse från

betydelse från allmän allmän synpunkt.

synpunkt.

 Vid expropriation eller

Vid expropriation eller

liknande liknande

tvångsförvärv får tvångsförvärv får

förvärvaren påkalla förvärvaren begära

förrättning för förrättning för

inrättande av sådan inrättande av sådan

anläggning varigenom anläggning varigenom

olägenhet av olägenhet av

förvärvet kan förvärvet kan

undanröjas, minskas eller undanröjas, minskas eller

förebyggas. förebyggas.

 Om rätt för

Om rätt för

väghållare att väghållare att begära

påkalla förrättning förrättning enligt denna

enligt denna lag finns lag finns bestämmelser i 20

bestämmelser i 20 a § a § och 25 § tredje

och 25 § tredje stycket stycket väglagen

väglagen (1971:948). (1971:948).

 En samfällighetsförening som

förvaltar

en

exploateringssamfällighet enligt lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan får begära förrättning enligt denna

lag, om åtgärden syftar till att genomföra sådan samverkan.

19 §2

I fråga om I fråga om

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillämpas 4 kap. 1 -24 lag tillämpas 4 kap. 1 --

och 27 -- 40 §§ 24 och 27 -- 40 §§ samt

fastighetsbildningslagen 6 kap. 6 och 7 §§

(1970:988). fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

 Har hyresgästorganisation

påkallat

förrättningen eller

kan den eljest beröra hyresgästers rätt, skall

fastighetsbildningsmyndigheten underrätta organisationen

om tid och plats för sammanträde eller, i fall som avses i 4

kap. 15 § fastighetsbildningslagen, om förrättningen innan

denna avslutas.

21 §3

Fastighetsbildningsmyndigheten skall utreda

förutsättningarna för anläggningen och ombesörja

behövliga tekniska arbeten och värderingar. Härvid bör

rådplägning ske med sakägarna. Vid behov skall samråd ske

med de myndigheter som beröres av anläggningen.

Har förrättningen Har förrättningen

påkallats endast av begärts endast av ägaren

ägaren av fastighet, som av fastighet, som finnes ej

finnes ej kunna tilläggas kunna tilläggas rätt att

rätt att delta i delta i anläggningen och

anläggningen och som inte som inte heller helt eller

heller helt eller till viss till viss del skall

del skall användas till användas till allmän

allmän plats som avses i 18 plats eller

§ första stycket, trafikanläggning, som avses

föreligger hinder mot att i 18 § första stycket,

inrätta anläggningen. föreligger hinder mot att

 inrätta anläggningen.

32 a §

Fastighetsbildningsmyndighetens

 beslut att med stöd av

 bestämmelserna i denna lag

 förplikta någon att

 lämna ersättning till en

 sakägare får

 verkställas enligt

 utsökningsbalkens

 bestämmelser.

Vägrar någon utan

 skäl att avträda mark

 eller byggnad i rätt tid,

 har tillträdaren rätt

 att få handräckning av

 kronofogdemyndigheten för

 att komma i besittning av

 egendomen.

33 §

Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann

laga kraft ersättning enligt 13 § ej till fullo betalats i

föreskriven ordning och ej heller någon som i beslutet

tillerkänts sådan ersättning begärt verkställighet av beslutet

i denna del, är anläggningsbeslutet förfallet.

Anläggningsbeslutet är även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som bestämts i beslutet.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav

inlösas, gäller beslutet i denna del utan hinder av

bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får

fastighetsbildningsmyndigheten besluta om förlängning av

tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att

anläggningsbeslutet förfallit enligt denna paragraf.

 Bestämmelserna i första

 stycket första meningen

 gäller inte ersättning

 som fastställts vid

 särskild förrättning

 enligt 13 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 13 och 33 §§ i sin äldre lydelse. I

sådant fall skall 13 a § inte tillämpas.

1 Senaste lydelse 1989:726.

2 Senaste lydelse 1989:726.

3 Senaste lydelse 1987:126.

Bilaga 12

3 Förslag till

Lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Härigenom föreskrivs i fråga om ledningsrättslagen

(1973:1144)

dels att 2, 16, 29 och 31 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 13

a, 13 b, 13 c och 30 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §

Lagen gäller för ledningar av följande slag,

1. allmän teleledning samt annan allmän

svagströmsledning för signalering, fjärrmanövrering,

dataöverföring eller liknande ändamål,

2. elektrisk starkströmsledning för vilken koncession

fordras eller som ingår i telekommunikationssystem,

3. vatten- eller avloppsledning som

a) ingår i allmän va-anläggning,

b) förser samhälle med vatten eller därifrån bortför

avloppsvatten eller annan orenlighet,

c) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

d) medför endast ringa d) medför endast ringa

intrång i jämförelse intrång i jämförelse

med nyttan, med nyttan och inte

 tillgodoser endast en enstaka

 fastighets husbehov,

4. ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas eller

annan råvara eller produkt transporteras från

produktionsställe, upplag eller lastplats och som

a) tillgodoser ett allmänt behov,

b) gagnar näringsverksamhet eller

kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss

ort eller

c) medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan.

Lagen gäller ej om utrymme för ledning kan upplåtas

med stöd av anläggningslagen (1973:1149).

13 a §

 Ersättning enligt 13 §

 skall bestämmas i pengar

 att utbetalas på en

 gång. Efter särskilt

 yrkande får

fastighetsbildningsmyndigheten,

 om det är lämpligt,

 hänvisa sakägare att vid

 särskild förrättning

 föra talan om ersättning

 för skada och intrång,

 som är svår att

 uppskatta i samband med

 ledningsrättsförrättningen.

 Ansökan om särskild

 förrättning skall

 göras inom den tid,

 högst tio år, som

fastighetsbildningsmyndigheten

 bestämmer

 Avser förrättningen en

 fastighet som svarar för en

 fordran, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 besluta enligt första

 stycket endast om

 fordringshavarna medger det.

 Besväras fastigheten av en

 gemensam inteckning, fordras

 dessutom de medgivanden

 från fastighetsägare och

 fordringshavare som

 föreskrivs för

 relaxation i 22 kap. 11 §

 jordabalken. Om beslutet är

 väsentligen utan betydelse

 för någon

 rättsägare, krävs

 dock inte något medgivande

 av denne.

13 b §

 Denna lag är inte

 tillämplig i fråga om

 ersättning för skada

 eller intrång som uppkommer

 efter förrättningen och

 som inte har kunnat

 förutses vid denna.

13 c §

 Om det är lämpligt och

 berörda sakägare medger

 det, får

fastighetsbildningsmyndigheten

 vid förrättningen

 även pröva ett av en

 sakägare framställt

 yrkande om ersättning som

 har samband med

 förrättningen men rör

 ett rättsförhållande

 som inte skall prövas

 enligt denna lag.

Vid handläggning av

 frågor som avses i

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 12 c §

 andra stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

16 §1

I fråga om I fråga om

förrättning enligt denna förrättning enligt denna

lag tillämpas 4 kap. 1 -- lag tillämpas 4 kap. 1 --

24, 27 -- 35 och 37 -- 40 24, 27 -- 35 och 37 -- 40

§§ §§ samt 6 kap. 6 och 7

fastighetsbildningslagen §§

(1970:988). fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

 Avser förrättning endast att

inskrivet

servitut eller

inskriven nyttjanderätt avseende rätt att framdraga och

bibehålla ledning skall förändras till ledningsrätt, skall dock

sammanträde med sakägarna hållas bara om särskilda skäl

talar för det. Vid sådan förrättning behöver ärendet inte

hänskjutas enligt 21 § till den eller de kommunala nämnder

som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet.

Vid förrättning som avses i andra stycket får inskrivet

servitut avseende rätt att framdraga och bibehålla ledning,

som utgör tillbehör till annan fastighet eller annan inskriven

tomträtt än den där ledningen finns, förändras till

ledningsrätt endast om därvid förordnas att ledningsrätten

skall höra till den fastighet eller tomträtt till vilken

ledningen hör.

Svarar fastighet för fordran, får inskrivet servitut eller

inskriven nyttjanderätt förändras till ledningsrätt endast om

sådana medgivanden som avses i 14 § andra stycket

föreligger. Medgivande av rättsägare behövs dock ej, om

förändringen är väsentligen utan betydelse för honom.

29 §

Bestämmelserna i 16 -- 18 Bestämmelserna i 16 -- 18

kap. fastighetsbildningslagen kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om (1970:988) om

rättegången i rättegången i

fastighetsbildningsmål fastighetsbildningsmål

äger motsvarande tillämpas på mål som

tillämpning på mål fullföljts enligt 28 §.

som fullföljts enligt 28 I fråga om

§. I fråga om rättegångskostnad i

rättegångskostnad i ledningsrättsmål skall

ledningsrättsmål skall därvid tillämpas vad som

därvid tillämpas vad som gäller i fråga om

enligt 16 kap. 14 §, 17 sådana mål som avses i

kap. 3 § och 18 kap. 2 § 16 kap. 14 § andra stycket

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen.

gäller i mål om Rör talan förrättning

inlösenersättning. som avses i 33 §

Rör talan förrättning tillämpas dock vad som

som avses i 33 § gäller om

tillämpas dock vad som rättegångskostnader i

enligt nämnda paragrafer i fastighetsbildningsmål i

fastighetsbildningslagen allmänhet.

gäller för

fastighetsbildningsmål i 30 a §

allmänhet.

Fastighetsbildningsmyndighetens

 beslut att med stöd av

 bestämmelserna i denna lag

 förplikta någon att

 lämna ersättning till en

 sakägare får

 verkställas enligt

 utsökningsbalkens

 bestämmelser.

Vägrar någon utan

 skäl att avträda mark

 eller byggnad i rätt tid,

 har tillträdaren rätt

 att få handräckning av

 kronofogdemyndigheten för

 att komma i besittning av

 egendomen.

31 §

Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann

laga kraft ersättning enligt 13 § ej till fullo erlagts i

föreskriven ordning och ej heller någon som i beslutet

tillerkänts sådan ersättning begärt verkställighet av beslutet

i denna del, är ledningsbeslutet förfallet. Ledningsbeslutet

är även förfallet, om ledningen ej kommit till stånd inom

den tid som bestämts i beslutet.

Skall enligt ledningsbeslutet fastighet eller del därav

inlösas, gäller beslutet i denna del utan hinder av

bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får

fastighetsbildningsmyndigheten besluta om förlängning av

tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att

ledningsbeslutet förfallit enligt denna paragraf.

 Bestämmelserna i första

 stycket första meningen

 gäller inte ersättning

 som fastställts vid

 särskild förrättning

 enligt 13 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har ansökan om förrättning gjorts före

ikraftträdandet, gäller 31 § i sin äldre lydelse. I sådant fall

skall 13 a § inte tillämpas.

3. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 29 § i sin äldre lydelse gälla.

1 Senaste lydelse 1991:1700.

Prop.

1991/92

127

Bilaga 12

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan

Härigenom föreskrivs att 16 och 34 §§ lagen (1987:11)

om exploateringssamverkan skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 §

Vid en Vid en

exploateringsförrättning exploateringsförrättning

skall fastighetsreglering inom skall fastighetsreglering

inom

samverkansområdet ske i den samverkansområdet ske i den

utsträckning som krävs utsträckning som krävs

för att genomföra för att genomföra

exploateringen. I fråga om exploateringen. I fråga om

sådan fastighetsreglering sådan fastighetsreglering

gäller bestämmelserna i gäller bestämmelserna i

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

(1970:988). I stället (1970:988). I stället

för 5 kap. 4 och 5 för 5 kap. 4 och 5

§§, 7 § första och §§, 7 § första och

andra styckena, 8--13 och 18 andra styckena, 8--12, 13 och

§§ samt 8 kap. 1--6 18 §§ samt 8 kap. 1--4

§§ §§

fastighetsbildningslagen skall fastighetsbildningslagen

skall

dock gälla 11, 15 och dock gälla 11, 15 och

17--23 §§ denna lag. 17--23 §§ denna lag.

Innebär överenskommelse Innebär överenskommelse

enligt 23 § att en enligt 23 § att en

fastighet tilldelas fastighet tilldelas

avsevärt mera mark än avsevärt mera mark än

som följer av 11 § andra som följer av 11 § andra

stycket eller 18 §, skall 5 stycket eller 18 §, skall 5

kap. 20 § kap. 20 §

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

tillämpas. Vid tillämpas. Vid

fastighetsregleringen skall fastighetsregleringen skall

bestämmelsen i 4 § denna bestämmelsen i 4 § denna

lag tillämpas. lag tillämpas.

 Fastighetsreglering enligt

denna lag får

 ej ske innan

exploateringsbeslutet enligt 13 § har vunnit laga kraft.

Förrättningar enligt denna lag har företräde framför

annan fastighetsbildningsförrättning inom

samverkansområdet som berör exploateringen.

34 §

Bestämmelserna i 16 -- 18 Bestämmelserna i 16 -- 18

kap. fastighetsbildningslagen kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) om (1970:988) om

rättegången i rättegången i

fastighetsbildningsmål fastighetsbildningsmål

skall tillämpas på skall tillämpas på

mål som fullföljs enligt mål som fullföljs enligt

33 §. Därvid skall i 33 §. Därvid skall i

fråga om ersättning med fråga om ersättning med

anledning av anledning av

fastighetsreglering enligt 19 fastighetsreglering enligt 19

eller 20 § gälla vad som eller 20 § gälla vad som

föreskrivs beträffande föreskrivs beträffande

mål om sådana mål som avses i

inlösenersättning. 16 kap. 14 § andra stycket

 fastighetsbildningslagen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Har det överklagade avgörandet meddelats före

ikraftträdandet, skall 34 § i sin äldre lydelse gälla.

Bilaga 12

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:990) om förmånsrätt för

fordran på grund av fastighetsbildning

Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1970:990) om

förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

Har vid förrättning Har vid förrättning

enligt enligt

fastighetsbildningslagen fastighetsbildningslagen

(1970:988) eller lagen (1970:988) eller lagen

(1987:11) om (1987:11) om

exploateringssamverkan exploateringssamverkan

bestämts att ägare av bestämts att ägare eller

fastighet skall utge tidigare ägare av fastighet

ersättning till annan skall utge ersättning till

sakägare och har fordran annan sakägare och har

på ersättning icke fordran på ersättning

förfallit till betalning icke förfallit till

tidigare än ett år betalning tidigare än ett

före utmätning eller år före utmätning

konkursansökan, skall med eller konkursansökan, skall

fordringen följa med fordringen följa

förmånsrätt enligt 6 förmånsrätt enligt 6

§ 1 § 1

förmånsrättslagen förmånsrättslagen

(1970:979). (1970:979).

 Samma förmånsrätt tillkommer

fordran på

ersättning i

pengar enligt 5 kap. 31 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen för skog som ej kunnat uttagas

inom föreskriven tid.

2 §

Angående skyldighet för Angående skyldighet för

ägare av fastighet att utge ägare eller tidigare

ersättning som avses i 1 ägare av fastighet att utge

§ första stycket samt ersättning som avses i 1

angående rätt enligt 5 § första stycket samt

kap. 31 § tredje stycket angående rätt enligt 5

fastighetsbildningslagen kap. 31 § tredje stycket

(1970:988) att uttaga skog fastighetsbildningslagen

skall anteckning göras i (1970:988) att uttaga skog

fastighetsboken när skall anteckning göras i

beslutet vunnit laga kraft. fastighetsboken när

 beslutet vunnit laga kraft.

 Uppgår det sammanlagda

kapitalbeloppet

av de

ersättningar för vilka fastighet svarar enligt 1 § första stycket

icke till ettusen kronor, skall anteckning dock ej ske.

 Bestämmelsen i första

 stycket tillämpas även

 på beslut enligt 5 kap. 12

 a § första stycket

 fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

1 Senaste lydelse 1987:130.

Bilaga 13

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-03-24

Närvarande: justitierådet Bengt Rydin,

regeringsrådet Stig von Bahr, justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars

1992 har regeringen på hemställan av statsrådet Laurén

beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988),

2. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149),

3. lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144),

4. lag om ändring i lagen (1987:11) om

exploateringssamverkan,

5. lag om ändring i lagen (1970:990) om förmånsrätt för

fordran på grund av fastighetsbildning.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av

hovrättsassessorn Sten[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.