Prop.

1993/94:219Regeringens proposition

1993/94:219

Handikappombudsman

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 mars 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till inrättande av en handikappombudsman.

Ombudsmannen skall bevaka frågor som rör funktionshindrades rättigheter och

intressen på olika samhällsområden och verka för att funktionshindrade inte

missgynnas. Ombudsmannen skall arbeta utifrån de handikappolitiska målen om full

delaktighet och jämlikhet. Andra principiella utgångspunkter är en

miljörelaterad syn på handikapp och FN:s standardregler för funktionshindrade.

 Ombudsmannen ges enligt förslaget en allmänt rådgivande, opinionsbildande och

övervakande roll.

 Handikappombudsmannens uppgifter regleras i en lag om Handikappombudsmannen.

 Enligt lagförslaget skall Handikappombudsmannen bl.a. ha en uppföljande och

utvärderande uppgift i frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter

och intressen. Ombudsmannen skall också verka för att avhjälpa brister i

lagstiftningar samt genom framställningar till regeringen väcka fråga om

författningsändring m.m. Ombudsmannen skall också kunna inhämta uppgifter om

verksamhet som rör funktionshindrade personers förhållanden i olika avseenden

och ta initiativ till överläggningar med myndigheter, företag m.fl. i syfte att

motverka missgynnande av funktionshindrade personer.

 Ett tillägg görs i sekretesslagen (1980:100) så att sekretess kommer att gälla

i Handikappombudsmannens verksamhet för uppgift om enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon

närstående lider skada eller men om uppgiften röjs.

 Till sitt förfogande skall ombudsmannen ha ett råd vars ledamöter utses av

regeringen. Ombudsmannen skall vara rådets ordförande.

 I propositionen föreslås att Handikappombudsmannen inrättas som en ny

myndighet. Den nya myndigheten ersätter Statens handikappråd, men får väsentligt

ändrade arbetsuppgifter i förhållande till det nuvarande rådet.

Handikappombudsmannen blir chef för den nya myndigheten som bör heta

Handikappombudsmannen.

 En organisationskommitté tillsätts för att förbereda inrättandet av

Handikappombudsmannen.

 Handikappombudsmannen föreslås inrättas den 1 juli 1994. Den nya lagen skall

träda i kraft samma dag.

 1

Innehållsförteckning

1. Förslag till riksdagsbeslut..................4

2. Lagtext......................................4

 2.1 Förslag till lag om Handikappombudsmannen4

 2.2 Förslag till lag om ändring i sekretess-

 lagen (1980:100).........................6

3. Ärendet och dess beredning...................7

4. Allmänna utgångspunkter......................7

5. Inrättande av en handikappombudsman..........9

6. Ombudsmannens verksamhetsområde och uppgif-

 ter.........................................13

7. Ändringar i sekretesslagstiftningen.........19

8. Organisation och finansiering...............20

9. Anslag för budgetåret 1994/95...............22

10.Författningskommentar.......................23

 10.1Förslaget till lag om Handikappombuds-

 mannen..................................23

 10.2 Förslaget till ändring i sekretesslagen

 (1980:100).............................26

Bilaga 1Sammanfattning av Handikapputredningens

 slutbetänkande Ett samhälle för alla

 (SOU 1992:52)...........................27

Bilaga 2Handikapputredningens förslag till lag

 om handikappombudsman samt till ändring

 av sekretesslagen.......................29

Bilaga 3Utdrag ur remissammanställning (Ds

 1993:95) över Handikapputredningens

 slutbetänkande Ett samhälle för alla

 samt remissinstanserna..................34

Bilaga 4FN:s Standard Rules on the Equalization

 of Opportunities for Persons with disa-

 bilities................................47

Bilaga 5Lagrådsremissens lagförslag............64

Bilaga 6Lagrådets yttrande.....................66

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 24 mars 1994...............................67

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 1.antar regeringens förslag till lag om Handikappombudsmannen,

 2.antar regeringens förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 3.godkänner det som regeringen förordar om inriktningen av Handi-

 kappombudsmannens verksamhet (avsnitt 6),

 4.bemyndigar regeringen att ombilda Statens handikappråd till myndigheten

 Handikappombudsmannen enligt de riktlinjer som regeringen förordar (avsnitt

 7),

 5.till Handikappombudsmannen för budgetåret 1994/95 anvisar ett ramanslag på 8

 374 000 kronor.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till

Lag om Handikappombudsmannen

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Handikappombudsmannen har till uppgift att bevaka frågor som angår

funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Målet för verksamheten

skall vara full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor för

personer med funktionshinder.

 Handikappombudsmannens verksamhet skall i första hand avse uppföljning och

utvärdering i frågor som anges i första stycket.

2 § Handikappombudsmannen skall verka för att brister i lagar och andra

författningar i fråga om personer med funktionshinder avhjälps.

3 § Handikappombudsmannen skall när det behövs ta initiativ till överläggningar

med myndigheter, företag, organisationer och andra i syfte att motverka att

personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande

behandling på grund av funktionshinder.

 Handikappombudsmannen skall även genom informationsverksamhet och på annat

liknande sätt verka för att ingen missgynnas eller på annat sätt utsätts för

orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshinder.

4 § Myndigheter, landsting och kommuner som har skyldighet att fullgöra

uppgifter som rör personer med funktionshinder, skall på Handikappombudsmannens

uppmaning lämna uppgifter till ombudsmannen om sin verksamhet. De är också

skyldiga att på ombudsmannens uppmaning komma till överläggningar med denne.

 3

 Vad som sägs i första stycket gäller också den som enligt 11 kap. 6 § tredje

stycket regeringsformen anförtrotts förvaltningsuppgift som rör personer med

funktionshinder eller som fått bidrag av staten, landsting eller kommun med

skyldighet att främja funktionshindrades intressen.

5 § Handikappombudsmannen biträds av ett särskilt råd. Ombudsmannen är rådets

ordförande och leder dess verksamhet. Regeringen utser ombudsmannen och rådets

övriga ledamöter för en bestämd tid.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 4

2.2. Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 21 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

21 §2

 Sekretess gäller i ärende hos Jämställdhetsombudsmannen eller Jämställd-

hetsnämnden enligt jämställdhetslagen (1991:433) för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde

lider skada eller men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller hos ombudsmannen och Nämnden mot etnisk diskriminering i

ärende enligt lagen (0000:000) mot etnisk diskriminering för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde

lider skada eller men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller i

 verksamhet enligt lagen

 (1994:000) om Handikapp-

 ombudsmannen för uppgift

 om enskilds personliga

 eller ekonomiska för-

 hållanden, om det kan

 antas att den enskilde

 eller någon honom

 närstående lider skada

 eller men om uppgiften

 röjs.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Lydelse enligt prop. 1993/94:101.

 5

3 Ärendet och dess beredning

Hösten 1988 tillkallades en utredning med uppgift att behandla frågor om

samhällets stöd till personer med funktionshinder (dir. 1988:53). Utredningen

antog namnet 1989 års handikapputredning (S 1988:03).

 Utredningen har avlämnat sex betänkanden, varav det sista - Ett samhälle för

alla (SOU 1992:52) - lades fram i juni 1992. I betänkandet föreslår utredningen

bl.a. att en handikappombudsman inrättas för att bevaka funktionshindrades

rättigheter i samhället.

 I det följande behandlas frågan om en handikappombudsman.

Handikapputredningens slutbetänkade Ett samhälle för alla har därvid utgjort det

huvudsakliga underlaget för regeringens överväganden.

 Handikapputredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1 och dess

lagförslag i bilaga 2.

 Betänkandet har remissbehandlats och en sammanställning över remissvaren har

publicerats i en särskild departementspromemoria (Ds 1993:95). En förteckning

över remissinstanserna samt den del av departementspromemorian som avser frågan

om inrättande av en handikappombudsman finns i bilaga 3.

 FN har nyligen antagit standardregler om funktionshindrades rätt till full

delaktighet och jämlikhet (Standard Rules on the Equalization of Opportunities

for Persons with Disabilities). Standardreglerna återges i bilaga 4.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 3 mars 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 5.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

 Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag till vissa lagtekniska

justeringar i förslaget till lag om Handikappombudsmannen. Vi återkommer till

Lagrådets synpunkter i författningskommentaren. Därutöver har smärre

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten i förhållande till lagrådsremissen.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) lämnande Lagrådet utan

erinran.

4 Allmänna utgångspunkter

Regeringen har senast i proposition 1992/93:159, vilken godkänts av riksdagen

(bet. 1992/93:SoU19, rskr. 1992/93:321), lagt fast målet för handikappolitiken.

Utgångspunkten är alla människors lika värde och lika rätt. Det betyder att

personer med funktionshinder skall ha möjlighet att som andra delta i olika

aktiviteter. Personer med funktionshinder skall, i likhet med andra, ges

möjligheter att få en god utbildning, ha ett förvärvsarbete, ha ett tryggt och

värdigt boende, delta i olika fritids- och kulturaktiviteter m.m. Målet för

handikappolitiken är således att uppnå full delaktighet och jämlikhet. Ansvaret

för att detta mål kan infrias åvilar hela samhället, men ytterst staten,

kommunerna och landstingen.

 En annan principiell utgångspunkt är den miljörelaterade synen på handikapp.

En skada eller sjukdom kan leda till en funktionsnedsättning, men ett handikapp

uppstår först då miljön inte är tillgänglig. Handikapp är inte en brist hos den

enskilde utan ett förhållande mellan skadan eller sjukdomen och omgivningen.

Detta synsätt ställer stora krav på anpassning av såväl den fysiska miljön som

på olika serviceåtgärder.

 I maj 1993 beslutade riksdagen om förbättrade stöd- och serviceinsatser för

personer med funktionshinder (bet. 1992/93:SoU19, rskr. 1992/93:321). Beslutet

grundade sig på regeringens ovannämnda proposition 1992/93:159 om stöd och

service till vissa funktionshindrade. Handikapputredningens betänkande Handikapp

- Välfärd - Rättvisa (SOU 1991:46) utgjorde till stor del underlaget för

regeringens proposition. Det förbättrade stödet började att gälla den 1 januari

1994.

 Riksdagens beslut innebär bl.a. att en särskild rättighetslag för personer med

funktionshinder har införts, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade, (LSS). Genom lagen ges bl.a. personer med utvecklingsstörning

och personer med stora och varaktiga funktionshinder rätt till ett antal i lagen

preciserade stöd- och serviceinsatser. Regeringen har uppdragit åt

Socialstyrelsen att noga följa upp och utvärdera de olika delarna av reformen.

 Huvudinriktningen i 1994 års handikappreform har varit att på olika sätt

stärka funktionshindrades självbestämmande och inflytande. LSS innehåller därför

en rad individinriktade rättigheter. Personer med funktionshinder och deras

anhöriga skall inte vara beroende av vilken människosyn myndigheter och enskilda

handläggare har.

 De individuella insatserna är avgörande för att åstadkomma oberoende och

förbättra de personliga förutsättningarna för personer med funktionshinder. Det

är emellertid lika viktigt att de individuella åtagandena följs upp med

generella åtgärder för att funktionshindrade skall bli likställda med andra

samhällsmedborgare. Handikapputredningen har i sitt slutbetänkande - Ett

samhälle för alla (SOU 1992:52) - lagt flera förslag på detta område.

 Regeringen kan konstatera att samhället trots de reformer som genomförts på

handikappområdet fortfarande i många avseenden inte medger en sådan

likställighet. Den generella tillgängligheten inom varje samhällssektor behöver

utvecklas och säkerställas och ansvaret inom varje sektor måste göras tydligare.

Regeringen har mot den bakgrunden i årets regeringsförklaring lagt fast att 1994

års handikappreform skall följas upp med ytterligare reformförslag.

 Handikapputredningens slutbetänkande har i vissa delar redan utgjort underlag

för bedömningar och förslag från regeringen. Regeringen vill i detta sammanhang

bl.a. nämna de pågående insatserna för att öka ROT-programmet (Reparation,

Ombyggnad, Tillbyggnad). Dessa insatser ger möjligheter att förbättra

tillgängligheten i offentliga lokaler. I förra årets kompletteringsproposition

(prop.1992/93:150, bil.8) lämnade regeringen förslag om ökade ROT-insatser.

Regeringen framhöll bl.a. att ROT-projekt som leder till ökad tillgänglighet för

personer med funktionshinder bör ges särskild uppmärksamhet vid prövningen av

olika projektansökningar.

 På basis av Handikapputredningen föreslår regeringen i årets budgetproposition

handikappolitiska reformer på rekreations-, kultur-, utbildnings-,

arbetsmarknads - och trafikområdena. Andra förslag från Handikapputredningen har

behandlats i andra sammanhang. Vissa större frågeområden är föremål för

ytterligare utredning i av regeringen tillsatta kommittéer eller bereds vidare i

annan särskild ordning.

 Som vi nyss påpekat har personer med funktionshinder många gånger sämre

livsvillkor än befolkningen i övrigt. De särbehandlas ofta på ett negativt sätt

genom att de inte har tillgång till samhällets utbud av resurser och tjänster på

samma villkor som andra. I vissa fall finns exempel på att funktionshindrade

diskrimineras i olika avseenden. Regeringen anser därför att det behövs ökade

ansträngningar från såväl det allmännas sida som från övriga delar av samhället

för att förhindra sådana tendenser. Varje samhällssektor måste i högre grad ta

sitt ansvar för tillgängligheten i sin verksamhet och åtgärder måste vidtas för

att förhindra att personer med funktionshinder särbehandlas på ett sätt som är

till nackdel för dem.

 Det är också motivet till att regeringen nu föreslår att en handikappombudsman

inrättas för att på ett sektorsövergripande sätt bevaka frågor som rör

funktionshindrade personers rätt och intressen.

5 Inrättande av en handikappombudsman

Regeringens förslag: En handikappombudsman

inrättas. Ombudsmannen skall bevaka frågor som rör

funktionshindrade personers rättigheter och

intressen på olika samhällsområden. Handikappom-

budsmannens uppgifter regleras i en särskild lag.

Till ombudsmannen knyts ett särskilt råd vars

ledamöter utses av regeringen för en bestämd tid.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Förslaget om inrättande av en handikappombudsman mottas i

princip positivt.

 Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten för handikappolitiken är

principen om alla människors lika värde och lika rätt. Personer med

funktionshinder skall beredas möjligheter att vara med i samhällslivet och delta

i olika aktiviteter. Målet är full delaktighet och jämlikhet. De viktigaste

begreppen är valfrihet och integritet. Som tidigare framhållits är det

miljörelaterade handikappbegreppet en utgångspunkt för reformarbetet inom

handikappområdet.

 Stödet för personer med funktionshinder har successivt förbättrats. Ökad

tillgänglighet har inneburit att allt fler personer med funktionshinder kunnat

ta del av vad samhället kan erbjuda på olika områden. Förbättringarna har

uppnåtts genom en kombination av en generell välfärdspolitik och särskilt

riktade handikappolitiska åtgärder.

 6

 En kombination av generella insatser och särskilt riktade, kompenserande,

åtgärder kommer också i fortsättningen att utgöra grundstenarna i den svenska

handikappolitiken. En väsentlig förutsättning är att varje samhällssektor tar

ett ansvar för att bevaka frågor som rör funktionshindrade personer och deras

villkor, anpassar sin verksamhet så att den blir tillgänglig samt i övrigt

verkar för att funktionshindrade personers behov och förutsättningar beaktas och

uppmärksammas.

 Handikapputredningen har visat att kvinnor och män med funktionshinder och

deras familjer ofta särbehandlas på ett för dem ofördelaktigt sätt på olika

samhällsområden trots de insatser som hittills gjorts. De har inte samma

tillgång till samhällets utbud av resurser och tjänster som andra medborgare.

Handikapputredningen visade i sin lägesrapport Handikapp och välfärd (SOU

1990:19) och i sitt slutbetänkande Ett samhälle för alla (SOU 1992:52) att

personer med funktionshinder inte har samma självklara tillgång till allmänna

kommunikationer, dagliga nyheter, fritidsverksamhet, läromedel, arbete m.m. som

övriga samhällsmedborgare. Utredningen konstaterade att bristen på likställighet

gäller på i stort sett alla samhällsområden.

 Andra undersökningar, bl.a. av handikapprörelsen, visar att kvinnor med

funktionshinder ibland får stå tillbaka för män med funktionshinder. Fler

funktionshindrade kvinnor än män anser sig t.ex. behöva mer praktisk daglig

hjälp än de nu får. Det tycks också vara vanligare att funktionshindrade män får

mer avancerad teknisk utrustning än kvinnor. Forskning inom handikappområdet

koncentreras i högre grad på män än kvinnor. I detta sammanhang måste också

framhållas de svårigheter som funktionshindrade personer med invandrarbakgrund

kan möta.

 Under senare år har den offentliga sektorn genomgått betydande

strukturförändringar. Från statens sida har detta bl.a. tagit sig uttryck i

minskad regelstyrning av kommunal verksamhet. Det direkta ansvaret för

genomförandet och förverkligandet av olika beslut från statsmakternas sida har i

allt högre grad lagts på kommuner och landsting. Generella statsbidrag,

ramlagstiftning samt ökad frihet för kommuner och landsting att själva bestämma

om innehåll och prioritering av sin verksamhet är andra exempel på förändringar

inom den offentliga förvaltningen. Syftet med dessa förändringar är att förlägga

demokratiska beslut så nära medborgarna som möjligt.

 Samtidigt finns emellertid en uppenbar risk för att en samhällsutveckling som

bygger på ramlagstiftning och decentralisering kan leda till olikheter i

kvaliteten på bl.a. stödet och servicen till personer med funktionshinder.

Förutsättningarna vad gäller kompetens och resurser, liksom ambitionerna på

handikappområdet, varierar kraftigt mellan kommuner och i vissa fall mellan

lokala nämnder. Det i sin tur kan leda till ojämlika levnadsvillkor och i värsta

fall segregerade lösningar. Det är mot den bakgrunden som riksdagen i maj 1993

beslutade om den nya rättighetslagen för personer med stora funktionshinder, lag

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade .

 Det finns vidare en tendens både hos myndigheter och enskilda att vilja skjuta

över sitt ansvar på myndigheter med särskild inriktning på handikappfrågor eller

att efterlysa särskilt riktade åtgärder i stället för att kompensera brister i

den generella planeringen. Det finns anledning att vara uppmärksam på sådana

tendenser så att inte personer med funktionshinder missgynnas eller särbehandlas

i negativ bemärkelse.

 Regeringen vill starkt betona betydelsen av att kommuner och landsting

fortsätter och intensifierar sina ansträngningar att göra sin verksamhet

tillgänglig för personer med funktionshinder, så att dessa kan delta i

samhällslivet på samma sätt som andra. På motsvarande sätt har varje

samhällssektor med sina respektive myndigheter och organ sitt ansvar för

bevakning av frågor som rör funktionshindrade personers villkor. Det är därvid

väsentligt att handikappfrågorna inte isoleras från sitt naturliga sammanhang

utan behandlas inom det verksamhetsområde där de naturligt hör hemma. Detta ger

också olika samhällssektorer en god kunskap om funktionshindrade personers

livsvillkor och behov.

 Regeringen anser att ytterligare ansträngningar behöver göras för att påskynda

utvecklingen inom handikappområdet. Enligt regeringens mening bör en

handikappombudsman inrättas i syfte att motverka att personer med

funktionshinder särbehandlas på ett för dem ofördelaktigt sätt eller missgynnas.

Ombudsmannen skall bevaka frågor som rör funktionshindrades rättigheter och

intressen inom offentlig och enskild verksamhet. En sådan bevakning bör kunna

bidra till att upptäcka och motverka förhållanden som kan missgynna personer med

funktionshinder eller som kan innebära att den enskilde utsätts för orättvis

eller kränkande behandling på grund av sitt funktionshinder. Ombudsmannens

arbete skall syfta till att få till stånd en likvärdig behandling av

funktionshindrade med andra.

 En bevakning av frågor som rör funktionshindrade personers rättigheter ligger

också i linje med de standardregler om funktionshindrades rätt till full

delaktighet och jämlikhet som FN:s generalförsamling antog i december 1993 och

som medlemsländerna, däribland Sverige, anslutit sig till. Reglerna har tagits

fram på initiativ av den svenska regeringen. En internationell arbetsgrupp med

representanter från mer än 70 länder och internationella handikapporganisationer

har arbetat fram förslaget. Syftet är att tillförsäkra personer med

funktionshinder jämlikhet och delaktighet på olika samhällsområden.

Utgångspunkten för arbetet med reglerna har bl.a. varit de erfarenheter som

vunnits under FN:s handikappårtionde åren 1983-1992. Reglerna är inte juridiskt

bindande, men väl moraliskt förpliktande för regeringarna. Reglerna uttrycker

tydliga principiella ståndpunkter om både ansvar och insatser på olika områden,

och ger klara anvisningar om hur ett land kan undanröja hinder för

funktionshindrades delaktighet i samhällslivet. Tanken är att länderna på olika

sätt skall ta ett ansvar för att reglerna tillämpas och arbeta för principerna

om full delaktighet och jämlikhet.

 Standardreglerna avser följande fyra huvudområden: Förutsättningarna för

delaktighet, målområden för delaktighet, åtgärder som syftar till att nå

delaktighet samt ett system för övervakning och uppföljning av reglerna. Inom de

tre första huvudområdena finns ett antal regler - sammanlagt 22 stycken - som

beskriver vilka åtgärder som staterna bör vidta för att undanröja hinder för

funktionshindrade personers deltagande i samhällslivet.

 Reglerna avser rätten till utbildning och arbete, lokalers tillgänglighet,

tillgång till information och transportmedel, socialförsäkring, familjeliv och

personlig integritet, kultur, rekreation samt religionsutövning.

 FN:s standardregler är i hög grad ett policyskapande dokument som lägger fast

grundläggande principer om jämlikhet och delaktighet för personer med

funktionshinder inom många samhällsområden. Sverige har, liksom övriga

medlemsstater, anslutit sig till reglerna och därmed åtagit sig att tillämpa dem

och arbeta för att de omsätts i praktisk handling.

 Det finns en klar överensstämmelse mellan innehållet i dessa regler och målet

för den svenska handikappolitiken. Det finns därmed anledning att i Sverige

fästa stor vikt vid standardreglerna i det pågående handikappolitiska arbetet.

Det är viktigt att innehållet i reglerna och de principer som styr reglerna blir

kända i landet. Det är också väsentligt att man inom de olika samhällsområdena

arbetar utifrån de grundläggande principerna i reglerna om tillgänglighet och

delaktighet. Regeringen anser att behovet av att följa och bevaka tillämpningen

av FN:s standardregler utgör ett ytterligare motiv för att inrätta en

handikappombudsman.

 I standardreglerna åtar sig också medlemsstaterna att inrätta nationella

samordningskommittéer. Dessa samordningsorgan skall vara självständiga men vara

underställda regeringarna. Handikappombudsmannen - med den inriktning som här

föreslås - passar väl in i den beskrivning som ges i standardreglerna.

 Frågor kring Handikappombudsmannens verksamhet är av stor betydelse för

personer med funktionshinder. Enligt regeringens mening är därför lagformen att

föredra när det gäller att ange vilken huvudsaklig funktion

Handikappombudsmannen skall ha, medan en reglering av organisation och

administration bör ske i en myndighetsinstruktion. Regeringen anser också att

lagformen markerar den vikt statsmakterna lägger vid ombudsmannens verksamhet.

 Lagformen bör väljas också av andra skäl. Längre fram i propositionen föreslås

att Handikappombudsmannen skall kunna inhämta uppgifter om verksamhet som rör

funktionshindrade personers förhållanden i olika avseenden. Ombudsmannen bör

också kunna ta initiativ till överläggningar med myndigheter, företag och

organisationer i syfte att motverka missgynnande av funktionshindrade personer.

 Handikappombudsmannen bör utses av regeringen för en bestämd tid. Till

ombudsmannen bör knytas ett särskilt råd, vars ledamöter likaledes utses för en

bestämd tid. Handikappombudsmannen bör inrättas den 1 juli 1994. Då bör också

lagen börja gälla.

 7

6 Ombudsmannens verksamhetsområde och

 uppgifter

Regeringens förslag: Handikappombudsmannen skall

bevaka frågor som rör funktionshindrade personers

rättigheter och intressen. Ombudsmannen skall

arbeta utifrån de handikappolitiska målen om full

delaktighet och jämlikhet. Andra principiella ut-

gångspunkter är en miljörelaterad syn på handikapp

och FN:s standardregler för funktionshindrade.

Verksamhetsområdet skall omfatta både den

offentliga och enskilda samhällssektorn. Tyngd-

punkten i Handikappombudsmannens arbete skall

ligga på uppföljning och utvärdering av

handikappolitikens utveckling och måluppfyllelse på

olika samhällsområden, nationella utvärderingar samt

samordning. Ombudsmannen skall ha en allmänt

rådgivande, upplysande, granskande och utredande

funktion. Ombudsmannen skall kunna ta initiativ

och göra uttalanden i olika frågor som rör det egna

verksamhetsområdet.

 Ombudsmannen skall följa tillämpningen av

lagstiftning som kan ha betydelse för det

handikappolitiska området och verka för att att

eventuella brister i lagar och andra författningar

i fråga om personer med funktionshinder avhjälps.

Handikappombudsmannen kan kalla till överläggningar

och begära in uppgifter om verksamhet på

handikappområdet. Myndigheter, landsting och

kommuner som har skyldighet att fullgöra uppgifter

som rör personer med funktionshinder är skyldiga

att på uppmaning av Handikappombudsmannen lämna

sådana uppgifter och komma till överläggningar.

Detsamma gäller andra som anförtrotts

förvaltningsuppgift som rör personer med

funktionshinder eller som fått bidrag av stat,

landsting eller kommun för att främja

funktionshindrades intressen. Handikappom-

budsmannen skall dock inte utöva tillsyn över andra

myndigheters arbete.

 En viktig del i Handikappombudsmannens arbete är

att långsiktigt följa och bevaka Europeiska

unionens (EU) insatser på olika samhällsområden och

analysera och beskriva vilka konsekvenser detta

kan få för personer med funktionshinder.

 Varje år skall ombudsmannen i en rapport till

regeringen redovisa de frågor som bedöms vara

viktiga för regeringen att känna till.

 Kommitténs förslag: Handikappombudsmannen skall ha en rådgivande och

upplysande roll men skall också kunna driva processer inom prioriterade områden.

Ombudsmannen skall kunna företräda enskilda i mål och ärenden som är

betydelsefulla för rättstillämpningen eller om det annars finns särskilda skäl

för det. Handikapputredningen understryker att förutsättningen för att

Handikappombudsmannen skall ha en processförande roll är att det finns

sanktionerade förbudsbestämmelser inom de aktuella områdena. Därför fordras det

i varje lag som tillämpas en precisering av vad en diskriminerande handling

består i och vilken rättsföljd som skall gälla. Utredningen föreslår att

bestämmelser om förbud för diskriminering samt sanktioner införs inom områdena

arbetsliv och näringsverksamhet.

 Remissinstanserna: Remissopinionen är splittrad. Det är framförallt förslaget

om en handikappombudsman med rätt att driva processer inom vissa områden som

delat remissinstanserna i två läger. Samtliga handikapporganisationer som yttrat

sig utom Synskadades riksförbund (SRF) tillstyrker förslaget om en

processförande handikappombudsman. SRF önskar en annan lösning med utgångspunkt

i ett eget förslag om lagreglering av ansvars- och finansieringsprincipen.

Tillstyrker gör också Socialstyrelsen som dock anser att Handikappombudsmannens

roll som processförare bör göras tydligare. Även Statens handikappråd

tillstyrker utredningens förslag liksom vissa kommuner och landsting.

 Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Riksdagens ombudsmän (JO),

Statskontoret samt Hovrätten för Västra Sverige är negativa till förslaget om

att Handikappombudsmannen bör tilldelas en processförande roll. Även flera

kommuner och landsting är tveksamma.

 Ett stort antal remissinstanser har pekat på osäkerheten i de kostnadsmässiga

konsekvenserna av utredningens förslag.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringen har i det föregående anfört skälen

för att en handikappombudsman bör inrättas. Handikappombudsmannens arbetsfält

bör omfatta hela samhällslivet, dvs. både den offentliga och enskilda sektorn.

Ombudsmannen bör verka utifrån de handikappolitiska målen om full delaktighet

och jämlikhet. En miljörelaterad syn på handikapp och FN:s standardregler för

funktionshindrade är enligt vår mening andra principiella utgångspunkter.

 Huvudinriktningen av ombudsmannens arbetsuppgifter ligger på det generella

planet. Tyngdpunkten i Handikappombudsmannens arbete bör vara uppföljningar av

handikappolitikens utveckling och måluppfyllelse på olika samhällsområden samt

övergripande nationella utvärderingar och samordning. Detta innebär ingen

inskränkning i andra myndigheters ansvar för uppföljning och utvärdering inom

sina respektive områden. Handikappombudsmannens verksamhet innefattar också

regelbundet återkommande utvärderingar av åtgärder som vidtas för att

förverkliga FN:s standardregler. Det är naturligt att ombudsmannen i det samman-

hanget samarbetar med forskningsinstitutioner, myndigheter, handikapporganisa-

tioner m.fl. och följer det forsknings- och utvecklingsarbete som bedrivs på

handikappområdet.

 En av de viktigaste uppgifterna för Handikappombudsmannen är att följa

rättstillämpningen på handikappområdet. Om det behövs skall ombudsmannen

initiera förändringar i lagar och förordningar som kan ha betydelse för personer

med funktionshinder. Detta kan ske såväl informellt, genom underhandskontakter

med berörda departement, som formellt, genom framställning till regeringen.

 Ombudsmannen skall på olika sätt aktivt förmå myndigheter och andra i

samhällslivet att beakta funktionshindrade personers rättigheter och intressen.

En viktig uppgift blir att verka för att åtgärder vidtas på olika

samhällsområden för att flytta fram positionerna för personer med

funktionshinder. För att Handikappombudsmannen skall kunna fullgöra sina

arbetsuppgifter och påverka omgivningens inställning och attityder till

handikapp, behöver ombudsmannen ha tillgång till fakta och andra upplysningar

som rör frågor som angår funktionshindrades rättigheter och intressen samt

möjligheter till erfarenhetsutbyte. Ombudsmannen bör därför kunna begära in

uppgifter från myndigheter, organisationer, företag och andra vars verksamhet

berör funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Detta bygger i

allmänhet på frivillighet. Myndigheter, landsting och kommuner som är skyldiga

att fullgöra uppgifter som rör personer med funktionshinder skall dock på om-

budsmannens uppmaning lämna uppgifter om sin verksamhet. Detsamma bör gälla för

andra som anförtrotts förvaltningsuppgift som rör personer med funktionshinder

eller som fått bidrag från stat, landsting eller kommun för att främja

funktionshindrades intressen. Detta innebär inte att Handikappombudsmannen får

någon tillsynsfunktion gentemot statliga och kommunala myndigheter.

 Ombudsmannen bör också genom överläggningar med nämnda organ diskutera

åtgärder för att förhindra att personer med funktionshinder missgynnas. De som

är uppgiftsskyldiga bör också vara skyldiga att komma till sådana

överläggningar. Om det behövs skall ombudsmannen försöka förmå de berörda att

själva motverka eller upphöra med sådant som innebär att eller som kan uppfattas

som att en person får stå tillbaka för någon annan eller får en sämre behandling

på grund av sitt funktionshinder.

 Handikappombudsmannen bör vidare ha en allmänt informerande och rådgivande

funktion. Personer som vänder sig till ombudsmannen skall kunna få upplysningar

om vart de skall vända sig i olika frågor som funktionshinder kan ge upphov till

och hur de kan bevaka sina intressen och ta tillvara sin rätt. Ombudsmannen kan

i det sammanhanget ta initiativ till överläggningar eller ta de kontakter som i

övrigt behövs för att få sakfrågan belyst. Ombudsmannen skall däremot inte

fungera som en advokat eller ombud för enskilda personer.

 Det är naturligt att Handikappombudsmannen också får information direkt från

personer med funktionshinder själva och deras anhöriga.

Handikapporganisationerna har goda kunskaper om sina medlemmars livsvillkor. Ett

nära samarbete med dessa organisationer är därför naturligt. På motsvarande sätt

kan andra som är verksamma inom handikappområdet förmedla sina erfarenheter. En

annan viktig kunskapskälla är att aktivt följa det forsknings- och

utvecklingsarbete som bedrivs inom handikappområdet.

 En viktig uppgift för ombudsmannen är att på olika sätt arbeta för att öka

insikten om gällande regler och de värderingar dessa bygger på samt ta initiativ

till förändringar som syftar till att lyfta fram frågor som rör

funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Handikappombudsmannen bör

därför kunna uttala sig i olika frågor som har med funktionshindrade personers

livsvillkor att göra. Däremot skall ombudsmannen inte, som tidigare nämnts, ha

någon tillsyn över andra myndigheters arbete. Han eller hon skall heller inte

göra uttalanden om huruvuda en myndighets eller befattningshavares åtgärd i

visst fall är olaglig eller är ett tjänstefel. Ombudsmannen bör däremot ta

initiativ till förändringar som bedöms angelägna.

 Särskild uppmärksamhet skall ägnas barn med funktionshinder och deras

föräldrars situation och behov. Funktionshindrade barns behov skiljer sig från

funktionshindrade vuxnas. Det är därför viktigt att handikappaspekterna

diskuteras utifrån ett barn- och familjeperspektiv.

 Det är viktigt att förhållandena för kvinnor med funktionshinder uppmärksammas

och vägs in i det handikappolitiska arbetet. Ombudsmannen bör därför rikta

särskild uppmärksamhet på funktionshindrade kvinnors situation inom olika

samhällsområden.

 Ytterligare ett område som det är viktigt att uppmärksamma är

funktionshindrade föräldrar och deras situation.

 Enligt regeringens mening bör det ingå i Handikappombudsmannens uppgifter att

följa och bevaka handikappfrågornas utveckling inom EU och hur dessa kommer att

påverka förhållandena i Sverige för personer med funktionshinder. Ombudsmannen

bör ägna uppmärksamhet åt de olika program, resolutioner och andra bestämmelser

av styrande och vägledande slag inom EU som kan få särskilda konsekvenser för

personer med funktionshinder. I dessa delar bör ombudsmannen samarbeta med

Sveriges delegation vid de europeiska gemenskaperna. Bevakningen bör vara så

bred som möjligt och omfatta frågor som rör olika delar av samhället, eftersom

funktionshindrade personers livsvillkor påverkas av förhållandena inom de flesta

samhällsområden.

 Handikappombudsmannen skall kontinuerligt hålla regeringen och berörda

departement informerade om sitt arbete och lämna underlag och förslag till

åtgärder som syftar till att stärka handikappaspekterna i EU-samarbetet.

 En angelägen uppgift för Handikappombudsmannen bör vara att genom upplysnings-

och informationsverksamhet eller andra opinionsbildande insatser öka

medvetenheten om funktionshindrade personers villkor. Regeringen vill i detta

sammanhang framhålla den viktiga roll som handikapporganisationerna har när det

gäller opinionsbildning på handikappområdet. Det är främst de funktionshindrade

själva som kan informera om vad det verkligen innebär att leva med ett

funktionshinder. Handikapprörelsen har här haft och har en betydelsefull roll

för utformningen av de handikappolitiska insatserna. Avsikten är inte att

Handikappombudsmannen i något avseende skall ta över den opinionsbildande

verksamhet som handikapporganisationerna bedriver inom området. Däremot bör

Handikappombudsmannen ha en betydelsefull roll när det gäller att förmedla den

samlade kunskap ombudsmannen får genom sitt bevaknings- och uppföljningsarbete.

 Ombudsmannen bör årligen avge en rapport över sin verksamhet till regeringen.

I rapporten bör lyftas fram frågor som ombudsmannen anser regeringen behöver

överväga. Det kan vara förslag som rör lagstiftningen eller andra åtgärder. I

rapporten bör finnas en sammanställning över de principiella uttalanden som

ombudsmannen gjort under verksamhetsåret. Bl.a. bör sådana uttalanden tas upp

som behandlar FN:s standardregler och den långsiktiga bevakningen av

handikappfrågorna inom EU och vilka åtgärder som kan behöva övervägas.

 I remissbehandlingen av förslaget om att inrätta en handikappombudsman har

farhågor framförts för att ombudsmannafunktionen kan tunnas ut och bli mindre

verkningsfull om allt fler medborgargrupper får sin egen ombudsman. Den åsikten

framförs av Jämställdhetsombudsmannen (JämO) och Riksdagens ombudsmän (JO).

Hovrätten för Västra Sverige anser att Handikappombudsmannens uppgifter bör

kunna ingå i Diskrimineringsombudsmannens (DO).

 Regeringen vill mot bakgrund av dessa synpunkter betona att Handi-

kappombudsmannen främst skall arbeta med generella åtgärder för att främja

funktionshindrade personers möjligheter att utnyttja allmän och enskild

verksamhet på bästa sätt. Ombudsmannen skall alltså inte arbeta med enskilda

ärenden på annat sätt än genom allmän rådgivning och vägledning. I motsats till

JämO, som riktar sin verksamhet i huvudsak till arbetsgivare, skall

Handikappombudsmannen arbeta över alla samhällsområden. Ombudsmannen skall också

arbeta med FN:s standardregler som utgångspunkt. Ombudsmännen kommer således att

verka på olika områden.

 När det gäller avgränsningen till Justitiekanslern (JK) och JO bör, enligt

regeringens bedömning, det inte heller uppstå några kompetenskonflikter.

Handikappombudsmannen skall inte ha tillsyn över eller granska myndigheters

arbete, vilket är JK:s och JO:s uppgifter. Inte heller skall ombudsmannen uttala

sig om huruvida en myndighets beslut är riktigt eller inte, eller om någon

befattningshavare inom den offentliga förvaltningen begått tjänstefel. Sådana

frågor bör i stället handhas av JK, JO eller domstolarna.

 På samma sätt som Handikappombudsmannen inte skall utföra arbetsuppgifter som

ligger inom andra ombudsmäns områden, skall ombudsmannen inte heller inkräkta på

myndigheters reguljära ansvar för tillsyn, bevakning, utvärdering m.m av

insatserna för funktionshindrade inom det egna ansvarsområdet. Ombudsmannen

skall heller inte överta uppgifter som åvilar landsting och kommuner.

 Som redan påpekats föreslår Handikapputredningen att Handikappombudsmannen ges

möjligheter att driva processer i domstolar i vissa frågor. Enligt

utredningsförslaget skall ombudsmannen i principiellt betydelsefulla mål ha rätt

att för egen eller annans räkning föra talan vid domstol i en straff- eller

civilprocess. Förutsättningen för att ombudsmannen skall kunna ha en

processförande roll är att det finns sanktionerade förbudsbestämmelser inom de

aktuella områdena. Utredningen föreslår att sådana bestämmelser om förbud och

sanktioner införs inom arbetslivsområdet och inom näringsverksamheten.

 Utredningen föreslår en ny lag om arbetslivets tillgänglighet för personer med

funktionshinder. Handikappombudsmannen skall enligt förslaget ha det

övergripande ansvaret för att lagen efterlevs och kunna föra den enskildes talan

i arbetsdomstolen. Inom näringsverksamhetsområdet föreslår utredningen att

brottsbalken ändras så att en näringsidkare som i sin verksamhet diskriminerar

funktionshindrade skall kunna straffas.

 Dessutom föreslår utredningen att Handikappombudsmannen ges vissa bevaknings-

och uppföljningsuppgifter på plan- och byggområdet, när det gäller möjligheter

att resa och på telekommunikationsområdet. För att uppnå detta föreslår

utredningen vissa förändringar i aktuell lagstiftning.

 Av skäl som redan redovisats anser regeringen att Handikappombudsmannen bör

inrättas tämligen omgående. För närvarande pågår utredningsarbeten som direkt

avser eller har nära samband med de förslag som Handikapputredningen lade fram

inom de nu aktuella områdena. Sålunda ingår det i PBL-utredningens (M 1992:03)

uppdrag att göra en analys av vilka effekter de nuvarande bestämmelserna i plan-

och bygglagen (1987:10) har fått i fråga om tillgängligheten för personer med

funktionshinder. Utredningen skall i sina överväganden i tillgänglighetsfrågan

ta del av de förslag som lagts fram av Handikapputredningen. Vidare har

Samreseutredningen (K 1993:06) uppdraget att lägga fram förslag för att

åstadkomma en bättre samordning i fråga om resor med kommunal färdtjänst,

riksfärdtjänst, sjukresor och resor med kollektiva färdmedel. Ett väsentligt

motiv för en förbättrad samordning är att göra kollektivtrafiken mer tillgänglig

för funktionshindrade personer. Slutligen bör nämnas det arbete som pågår inom

1992 års arbetsrättskommitté (A 1991:05). Kommittén har bl.a. i uppgift att göra

en översyn av den nuvarande arbetsrätten, däribland lagen (1974:13) om vissa

anställningsfrämjande åtgärder, den s.k. främjandelagen.

 I detta sammanhang skall också nämnas att remissopinionen, som redan påpekats,

är splittrad i frågan om Handikappombudsmannen bör ges en processförande roll.

Flera remissinstanser anser att den frågan behöver utredas ytterligare. Andra

menar att utredningens förslag om ny lagstiftning på t.ex. arbetslivsområdet kan

innebära dubbelreglering och svårigheter att veta vilken lagstiftning som skall

tillämpas, eftersom flera lagar kommer att beröra varandra. Ett stort antal

remissinstanser har dessutom pekat på att det råder stor osäkerhet om de

kostnadsmässiga konsekvenserna av utredningsförslagen.

 Mot denna bakgrund är regeringen inte beredd att nu lägga fram förslag som

innebär att Handikappombudsmannen ges en processförande roll.

Handikappombudsmannens uppgifter bör koncentreras till övergripande

utvärderings- och uppföljningsuppgifter av handikappolitikens utveckling och

måluppfyllelse samt till bevakning, allmän rådgivning och opinionsbildning.

 Handikappombudsmannens verksamhet bör ses över och utvärderas efter en

treårsperiod. I det sammanhanget får prövas vilken betydelse ombudsmannen haft

och om funktionen bör förändras i ett eller flera avseenden.

 8

7 Ändringar i sekretesslagstiftningen

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i

sekretesslagen (1980:100) om att sekretess skall

gälla i Handikappombudsmannens verksamhet för

uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att den enskilde

eller någon honom närstående lider skada eller men

om uppgiften röjs.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte yttrat sig över förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt vad regeringen anfört ovan bör

Handikappombudsmannen kunna begära in uppgifter av arbetsgivare, myndigheter,

organisationer, företag och andra vars verksamhet berör funktionshindrade

personers rättigheter och intressen. Enligt regeringens mening bör uppgifter som

Handikappombudsmannen hämtat in vara sekretesskyddade hos ombudsmannen, om

uppgiften rör någons personliga eller ekonomiska förhållanden och om det kan

antas att han eller hon eller någon närstående lider skada om uppgiften röjs.

Detsamma gäller andra uppgifter som kan framkomma i Handikappombudsmannens

verksamhet. Det innebär att alla känsliga uppgifter som avser personliga och

ekonomiska förhållanden kommer att vara skyddade. Samma "raka" skaderekvisit

kommer därmed att gälla som för Jämställdhetsombudsmannen och Ombudsmannen mot

etnisk diskriminering. Skillnaden är att även närstående skall tas med i

bedömningen av om skada kan antas uppstå.

 Enligt vår bedömning kan Handikappombudsmannens verksamhet inte sägas beröra

barn och ungdom på ett sådant sätt att ombudsmannen skulle omfattas av den

anmälningsskyldighet som gäller enligt 71 § andra stycket socialtjänstlagen

(1980:620). Ombudsmannens arbetsuppgifter ligger på det generella planet och är

inte heller inriktat på just barn och ungdom. Enligt 71 § första stycket bör

dock var och en som får kännedom om att en underårig misshandlas i hemmet eller

annars behandlas där på ett sådant sätt att det är fara för hans hälsa eller

utveckling anmäla detta till socialnämnden. Sekretessen torde i ett sådant fall

normalt kunna upphävas med stöd av 14 kap. 3 § första stycket sekretesslagen.

 9

8 Organisation och finansiering

Regeringens förslag: Handikappombudsmannen inrättas

som en ny myndighet. Den nya myndigheten ersätter

Statens handikappråd, men får väsentligt ändrade

arbetsuppgifter i förhållande till det nuvarande

rådet. Myndighetens namn bör ändras till Handi-

kappombudsmannen. Ombudsmannen utses av

regeringen för en bestämd tid och blir chef för

myndigheten. Till ombudsmannen knyts ett särskilt

råd, som likaledes utses av regeringen.

 Kommitténs förslag: I samband med att Handikappombudsmannen inrättas avvecklas

Statens handikappråd. De uppgifter som rådet har fördelas till andra myndigheter

och organ.

 Remissinstanserna: Socialstyrelsen tillstyrker förslaget om nedläggning av

Statens handikappråd. Styrelsen säger sig vara beredd att överta rådets

uppgifter när det gäller hanteringen av statsbidraget till handikapporgani-

sationerna. En majoritet av remissinstanserna avstyrker förslaget i den meningen

att de önskar att ett centralt organ skall finnas kvar och komplettera

Handikappombudsmannen. Statens handikappråd anser att en samverkan mellan

Handikappombudsmannen och ett sektorsövergripande centralt organ är ett bättre

alternativ än enbart en handikappombudsman både när det gäller handikappolitisk

slagkraft och effektivt resursutnyttjande. De flesta handikapporganisationer

avstyrker också förslaget med ungefär samma motivering som Statens handikappråd.

 Skälen för regeringens förslag: Statens handikappråds uppgifter regleras i

förordningen (1988:1094) med instruktion för Statens handikappråd. Rådets

uppgift är bl.a. att bevaka och samordna frågor inom handikappområdet. Rådet

skall arbeta för förbättrade levnadsförhållanden för personer med

funktionshinder och därvid inrikta sig på handikappfrågor som berör flera

samhällsområden. Rådet föreslår också regeringen hur statsbidraget till

handikapporganisationerna skall fördelas.

 Rådet leds av en styrelse som består av 18 personer. Styrelsen utses av

regeringen. Ordföranden är riksdagsledamot. Nio ledamöter företräder

handikapporganisationerna. De övriga ledamöterna företräder Landstingsförbundet,

Svenska kommunförbundet, Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Boverket, Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen och Statens Institut för

handikappfrågor i skolan. Rådets kansli har elva personer anställda varav en som

kanslichef. För budgetåret 1993/94 har ett ramanslag om 6 miljoner kronor

anvisats för rådets verksamhet.

 När rådet bildades 1965 fanns det ett stort behov av en central myndighet som

kunde samordna och informera om olika verksamheter inom handikappområdet.

Handikapprörelsen hade inte den samlade styrka som den nu har för att bedriva

intressepolitiskt arbete. Inte heller hade handikappfrågorna någon särskilt

framskjuten plats hos myndigheter och andra samhällsorgan. Principerna om

normalisering och integrering som började aktualiseras var ännu tämligen okända

inom en rad samhällssektorer.

 De senaste decenniernas handikappolitiska utveckling samt handikapprörelsens

starkare ställning har emellertid bidragit till att myndigheter och andra

samhällsorgan, enskilda och organisationer numera i högre grad är medvetna om

sitt ansvar när det gäller att utforma sina verksamheter så att de blir

tillgängliga för personer med funktionshinder. Under årens lopp har också många

samhällsorgan byggt upp egna samarbetsorgan i handikappfrågor och utvecklat egna

kontaktnät och samarbetsformer. Det finns således i dag inte samma behov av ett

kontakt- och samarbetsforum mellan handikapporganisationerna och samhällsorganen

som då Statens handikappråd inrättades. Samtidigt pågår en samhällsomvandling i

snabb takt. Det finns därför ett stort behov av en myndighet med speciell

inriktning på att analysera, utvärdera och ge en samlad bild av hur de pågående

samhällsförändringarna påverkar villkoren för människor med funktionshinder och

deras anhöriga.

 Enligt regeringens uppfattning talar starka skäl för att Statens handikappråd

omstruktureras till en ny myndighet, Handikappombudsmannen. En sådan

omstrukturering innebär emellertid att den nya myndigheten får väsentligt

ändrade arbetsuppgifter i förhållande till det nuvarande rådet. Detta ställer

krav på en annorlunda och utökad kompetens. Handikappombudsmannens uppgifter att

bevaka rättstillämpningen kräver t.ex. att rådet måste bredda sin juridiska

kompetens. Uppgiften att arbeta utifrån bl.a. FN:s standardregler och att ha en

långsiktig bevakning av EU-frågorna kräver sin speciella kompetens liksom barn-

och familjefrågorna.

 Kompetensfrågorna bör delvis kunna lösas genom att rådet disponerar sina

resurser på sådant sätt att kunskap för kortare perioder kan hämtas utifrån och

att ett kontaktnät byggs upp med andra myndigheter, forskningsinstitutioner samt

handikapporganisationerna. Det är väsentligt att myndigheten får en flexibel

organisation.

 Med den inriktning som nu föreslagits för den nya myndigheten bör Statens

handikappråds nuvarande uppgift att lämna förslag till fördelning av

statsbidraget till handikapporganisationerna överföras till någon annan

myndighet. I enlighet med vad Handikapputredningen föreslagit anser regeringen

att denna uppgift bör överföras till Socialstyrelsen. Redan i dag disponerar

Socialstyrelsen anslaget till handikapporganisationerna och betalar ut bidraget.

Förslaget innebär att Socialstyrelsen ges ett samlat ansvar för statsbidragen

till handikapporganisationerna. Det utökade ansvaret innebär att

Socialstyrelsens administrationskostnader ökar något. Dessa kostnader bedöms

rymmas inom den planeringsram som regeringen i prop. 1993/94:100 bil. 6

föreslagit för budgetåret 1994/95.

 Handikappombudsmannen bör utses av regeringen och bör vara den nya

myndighetens chef. Befattningen som handikappombudsman bör ersätta nuvarande

ordförandeskap vid Statens handikappråd. Ombudsmannen bör ha ett råd, som

likaledes bör utses av regeringen, till sitt förfogande. Ledamöterna i rådet bör

vara tillsatta på personliga mandat och ha erfarenheter från olika

samhällsområden. Självfallet bör erfarenheter från handikappområdet vara väl

tillgodosett inom rådet.

Genomförandet

Regeringen avser att tillsätta en organisationskommitté med uppgift att

förbereda inrättandet av en handikappombudsman. Kommittén kommer bl.a. att få i

uppgift att föreslå detaljutformning av Handikappombudsmannens organisation och

arbetsformer samt en instruktion.

 I kommitténs uppgifter bör också ingå att göra en bedömning vilka förändringar

i förhållande till den befintliga myndigheten, Statens handikappråd, som kan bli

nödvändiga. Kommittén skall därvid ägna stor uppmärksamhet åt frågan om den

kompetens som den nya myndigheten bör ha. Det gäller såväl inom kansliet som för

det råd som skall knytas till Handikappombudsmannen. Enligt regeringens

bedömning är det viktigt att kompetensen särskilt på det juridiska området, på

barn- och familjeområdet samt på det internationella området säkerställs.

Behovet av kompetens på olika områden och vid olika tillfällen bör, som tidigare

nämnts, kunna lösas genom att myndighetens resurser disponeras på ett flexibelt

sätt.

 Handikappombudsmannen inrättas den 1 juli 1994 vilket innebär att kommittén

skall arbeta skyndsamt.

9 Anslag för budgetåret 1994/95

Regeringen har i 1994 års budgetproposition (prop.1993/94:100 bil. 6) föreslagit

riksdagen att, i avvaktan på en särskild proposition om handikappombudsman, till

Statens handikappråd för budgetåret 1994/95 beräkna ett ramanslag på 5 829 000

kronor. Regeringen tar nu upp denna fråga.

Femte huvudtiteln

F. Myndigheter under Socialdepartementet

F 14. Handikappombudsmannen

1992/93 Utgift* 5 934 281

1993/94 Anslag* 5 829 000

1994/95 Förslag 8 374 000

* Anslaget Statens handikappråd

Statens handikappråd

Statens handikappråd har lämnat en enkel anslagsframställning för budgetåret

1994/95. Rådet föreslår inga förändringar jämfört med budgetåret 1993/94 utan

räknar med oförändrat ramanslag som pris- och löneomräknas.

Regeringens överväganden

Regeringen föreslår i denna proposition att en handikappombudsman inrättas och

ersätter Statens handikappråd. Den nya myndigheten får namnet

Handikappombudsmannen.

 Medelsbehovet för Handikappombudsmannen beräknas till 8 374 000 kronor för

budgetåret 1994/95. I förhållande till anvisade medel innevarande budgetår

innebär det att myndigheten tillförs 2 500 000 kronor med anledning av förändrad

organisation och inriktning. Vid beräkningen har hänsyn tagits till de tekniska

justeringar som redovisas i finansplanen till följd av bl.a. ny ordning för

avsättningar till Trygghetsstiftelsen enligt RALS 1993-95 och att

finansieringsformen för Statens arbetsgivarverk förändrats.

 Med hänsyn till omstruktureringen av Statens handikappråd till Handi-

kappombudsmannen, anser regeringen att myndigheten nu bör få en ettårig

planeringsram.

 Myndigheten bör under budgetåret 1994/95 få disponera en låneram i

Riksgäldskontoret på 300 000 kronor för investeringar i anläggningstillgångar

för förvaltningsändamål.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om Handikappombudsmannen

1 §

Av första stycket framgår att Handikappombudsmannen har till uppgift att bevaka

frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter och intressen.

 Några begränsningar av ombudsmannens verksamhetsområde har inte angetts.

Ombudsmannen skall således kunna verka i hela samhällslivet. Med samhällslivet

avses förutom arbetslivet, även sådana verksamheter inom den offentliga eller

enskilda sektorn av samhället som t.ex. skolan, boendet, hälso- och sjukvården,

föreningslivet och näringslivet.

 Handikappombudsmannen skall i första hand arbeta på ett generellt plan.

Ombudsmannen skall på olika sätt aktivt försöka förmå myndigheter,

organisationer, huvudmän för olika verksamheter osv. att beakta och respektera

funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Handikappombudsmannen

skall arbeta för att beslutsfattare och andra vidtar åtgärder för att förbättra

villkoren för personer med funktionshinder.

 Målet för ombudsmannens verksamhet skall vara detsamma som de

handikappolitiska målen - full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i

levnadsvillkor för personer med funktionshinder. Med anledning av Lagrådets

synpunkter har begreppen delaktighet och jämlikhet preciserats något i

förhållande till lagrådsremissens förslag. Anledningen till att vi har valt

begreppet jämlikhet i levnadsvillkor i stället för det av Lagrådet förordade

jämlikhet med andra, är att begreppen i denna paragraf då mer stämmer överens

med de som används i 1 § socialtjänstlagen (1980:620).

 Med begreppen delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor menas

att personer med funktionshinder aktivt skall kunna delta i samhällslivet och ha

samma rättigheter och skyldigheter som människor utan funktionshinder.

Innebörden av detta är att människor med funktionshinder skall beredas

möjligheter att som andra få god utbildning, delta i arbetslivet, ha ett tryggt

och värdigt boende, delta i olika fritids- och kulturaktiviteter och i övrigt

leva ett aktivt och självständigt liv. Bakom dessa handikappolitiska mål står

principen om alla människors lika värde och lika rätt och att samhället skall

utformas så att det blir tillgängligt för alla medborgare.

 Handikappombudsmannen skall enligt andra stycket ha en allmänt uppföljande och

utvärderande roll. Ombudsmannen skall följa upp och utvärdera handikappolitikens

utveckling och måluppfyllelse på olika samhällsområden, göra nationella

utvärderingar etc.

2 §

I denna paragraf och den följande anges Handikappombudsmannens huvudsakliga

uppgifter utöver uppföljning och utvärdering. Uppgifterna är av generellt slag.

I denna bestämmelse anges Handikappombudsmannens rätt och skyldighet att söka

avhjälpa brister i lagar och andra författningar. En viktig uppgift för

ombudsmannen är att följa rättstillämpningen på handikappområdet. Ombudsmannen

skall granska och utvärdera gällande författningar och om brister däri upptäcks

verka för att dessa avhjälps. Detta kan ske både formlöst - t.ex. genom under-

handskontakter med berört departement - eller formligt genom t.ex. framställning

till regeringen. I enlighet med vad Lagrådet förordat har andra meningen i det

till Lagrådet remitterade förslaget strukits. Handikappombudsmannen har

naturligtvis även utan särskilt stadgande rätt att göra framställningar till

regeringen.

3 §

Enligt första stycket i paragrafen skall ombudsmannen när det behövs ta

initiativ till överläggningar med myndigheter, företag, organisationer och andra

i syfte att motverka att personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för

orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshinder. Ombudsmannen

skall försöka förmå dessa myndigheter etc. att själva vidta åtgärder mot eller

upphöra med sådant som kan innefatta missgynnande eller annan orättvis eller

kränkande behandling av personer med funktionshinder. Med personer förstås såväl

någon eller några enskilda individer med funktionshinder som en mera obestämd

krets av personer med viss eller vissa typer av funktionshinder. Ombudsmannen

skall också ta initiativ till förebyggande åtgärder.

 Överläggningar som ombudsmannen håller kan tänkas dels tjäna till

erfarenhetsutbyte samt insamling av fakta och andra upplysningar, dels ha en

attitydbildande funktion.

 Ett missgynnande innebär i detta sammanhang att en person med funktionshinder

får stå tillbaka för någon annan eller får en sämre behandling än någon annan på

grunder som är osakliga. Handikappombudsmannen skall inte motverka t.ex. sådana

bestämmelser som uppställs av säkerhetsskäl och som därför särbehandlar personer

med vissa typer av funktionshinder (körkortsbestämmelser etc.). Missgynnandet

kan vara både direkt och indirekt. Med indirekt missgynnande menas att ett krav

eller villkor uppställs som formellt gäller alla men vars effekt blir att vissa

missgynnas. Det kan t.ex. vara fråga om att en arbetsgivare utan sakliga skäl

utformar en arbetsuppgift så att en person med funktionshinder i praktiken

utestängs från möjligheten att utföra den. Ett annat exempel är att allmänna val

hålls i en lokal som utestänger funktionshindrade personer från möjligheten att

utöva sin rättighet som väljare i vallokalen.

 Om någon blir positivt särbehandlad föreligger naturligtvis inte missgynnande.

 Uttrycket missgynnas förutsätter enligt vanligt språkbruk en jämförelse mellan

olika handlingssätt eller åtgärder. Därför har efter missgynnas tillagts "eller

på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av

funktionshindret".

 Handikappombudsmannen skall enligt andra stycket vidare genom information och

på annat liknande sätt verka mot att personer missgynnas eller på annat sätt

utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshindret.

Däri ingår bl.a. att ge personer som vänder sig till ombudsmannen information

och allmänna råd om hur han eller hon skall kunna bevaka sina intressen.

4 §

Bestämmelsen har i allt väsentligt formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Enligt första stycket första meningen skall myndigheter, landsting och

kommuner som har skyldighet att fullgöra uppgifter som rör funktionshindrade, på

Handikappombudsmannens uppmaning lämna uppgifter om sin verksamhet.

 Enligt andra stycket gäller uppgiftsskyldigheten också den som enligt 11 kap.

6 § tredje stycket anförtrotts förvaltningsuppgift som rör funktionshindrade

eller som erhållit bidrag av staten, landsting eller kommun med skyldighet att

främja funktionshindrades intressen.

 Bestämmelsen om uppgiftsskyldighet syftar till att ge ombudsmannen möjlighet

att få insyn i verksamhet som är avsedd att skydda eller främja

funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Uppgiftsskyldiga är, inom

ramen för respektive uppgifter på handikappområdet, främst statliga och

kommunala myndigheter. Det kan t.ex. vara fråga om ansvariga myndigheter för

planläggningsarbete, byggnadsverksamhet, transportväsende eller

arbetsmarknadsfrågor. Även organisationer, sammanslutningar, företag m.fl. kan

omfattas av uppgiftsskyldighet (enligt andra stycket) om de anförtrotts

förvaltningsuppgift som rör funktionshindrade (t.ex. inom kommunikationsområdet)

eller mottagit statliga eller kommunala bidrag för att i något avseende främja

funktionshindrade personers intressen (t.ex. Samhall).

 Uppgifter som Handikappombudsmannen inhämtar och som rör någons personliga

eller ekonomiska förhållanden omfattas av sekretesskyddet enligt förslaget till

ändring i sekretesslagen (1980:100).

 Skyldigheten enligt 4 § omfattar uppgifter om myndighetens (företagets etc.)

verksamhet. Det är inte uteslutet att uppgifter om verksamheten ibland kan

innefatta uppgifter som på ett eller annat sätt rör enskilda personer. Detta

täcks i så fall av uppgiftsskyldigheten. Uppgifter som kan hänföras till

enskilda skyddas som nämnts av sekretess hos Handikappombudsmannen. Om

Handikappombudsmannen av en myndighet begär att få uppgifter om en namngiven

enskild person krävs dock att en sekretessprövning först görs av den utlämnande

myndigheten. En sådan begäran torde i praktiken närmast bli aktuell då någon

enskild vänt sig till Handikappombudsmannen för råd e.d. I så fall kan

sekretesskyddade uppgifter ofta inhämtas med den berördes samtycke.

 Avsikten med att begära in uppgifter är som tidigare framhållits inte att

ombudsmannen skall fullgöra någon tillsynsuppgift (se den allmänna motiveringen,

avsnitt 6).

 De som är uppgiftsskyldiga är också skyldiga att på Handikappombudsmannens

uppmaning komma till överläggningar.

 Någon sanktionsmöjlighet för den som underlåter att lämna begärda uppgifter

eller komma till överläggningar har inte bedömts nödvändig med hänsyn till den

krets som är i fråga.

 Handikappombudsmannen kan även i andra fall ha överläggningar och begära in

uppgifter enligt 3 §. Någon skyldighet för andra än de som anges i 4 § att komma

till sådana överläggningar eller lämna uppgifter till Handikappombudsmannen

finns dock inte.

5 §

Handikappombudsmannen är uppbyggd på samma sätt som Barnombudsmannen.

Handikappombudsmannen skall biträdas av ett särskilt råd, vara rådets ordförande

och leda dess verksamhet. Regeringen skall utse ombudsmannen och rådets övriga

ledamöter för en bestämd tid.

10.2 Förslaget till ändring i sekretesslagen (1980:100)

9 kap.

21 §

I ett nytt tredje stycke föreslås att uppgifter som Handikappombudsmannen

inhämtar eller på annat sätt får del av i sin verksamhet skall omfattas av

sekretess, om uppgifterna rör någons personliga eller ekonomiska förhållande och

om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller

men om uppgiften röjs. Skyddet omfattar därigenom alla typiskt sett känsliga

uppgifter som avser personliga eller ekonomiska förhållanden. Att

sekretesskyddet föreslås omfatta även närstående sammanhänger med att det kan

framkomma känsliga uppgifter som rör t.ex. en hel familj eller fall där andra

familjemedlemmar än den funktionshindrade kan påverkas av ett utlämnande (jfr 7

kap. 34 § sekretesslagen angående sekretess hos Barnombudsmannen).

 10

Utdrag ur Handikapputredningens slutbetänkande

Ett samhälle för alla (SOU 1992:52)

Bevakning av funktionshindrades likställighet med andra invånare

(kap. 15)

Varje samhällssektor har ett ansvar för att bevaka frågor som rör

funktionshindrade och deras villkor. Dessa uppgifter skall förvaltas och

utvecklas integrerat med sektorns övriga uppgifter. Vi anser att det är

otillräckligt att bevakning, utveckling etc. enbart skall ske genom myndigheter

med särskild inriktning på handikappfrågor. Fördelen hos dessa myndigheter är

möjligheten att hålla en hög samlad kompetens i sakfrågorna. Det föreligger dock

betydande risk för att andra inom respektive sektor "friskriver" sig från sitt

ansvar. Därigenom uppstår oönskade särlösningar.

 Vi har därför även sett behov av en kraftfull funktion som brett över hela

samhällsfältet kan följa efterlevnaden av lagar m.m. och särskilt uppmärksamma

att funktionshindrade inte missgynnas. Vi har föreslagit inrättande fr.o.m. den

1 juli 1993 av en särskild ombudsman, en handikappombudsman, som dels skall ha

en rådgivande och en upplysande funktion, dels en roll som granskare och

utvärderare av gällande lagstiftning på området.

 Handikappombudsmannen skall vidare vara en garant för funktionshindrades

rättigheter i samhället och kunna verka brett över hela samhällsfältet. För att

kunna fylla denna uppgift bör ombudsmannen i samspel med organisationer och

myndigheter sträva efter att öka insikten om gällande regler och värderingar som

dessa bygger på samt initiera förändringsprocesser för att framhäva

funktionshindrades intressen.

 Ombudsmannens uppgifter är både generella och individuella.

 Till de förra hör att genom överläggningar med statliga och kommunala

myndigheter, företag och organisationer m.fl. främja funktionshindrades

möjligheter att nyttja allmän och enskild verksamhet på ett sätt som leder till

delaktighet och jämlikhet. Ett underlag för sådana överläggningar är bl.a. de

välfärdsstudier som vi föreslår skall utföras av SCB med särskild inriktning på

levnadsvillkor för svårt funktionshindrade (se nedan).

 Till de individuella uppgifterna hör att ge råd och upplysningar till enskilda

om hur de skall kunna ta till vara sin rätt, vem de skall vända sig till etc.

 Vi föreslår i vissa hänseenden en processförande roll för ombudsmannen som

dock inte skall verka som enskildas "advokat". Vi menar att ombudsmannen på eget

initiativ skall ha möjlighet att företräda den enskilde i ärenden som är

betydelsefulla för rättstillämpningen. På så sätt får ombudsmannen ytterligare

ett medel att följa hur gällande lag fungerar.

 Detta kräver ingående överväganden inom varje samhällsområde. Vi har efter

sådana överväganden föreslagit lösningar som i vissa fall skiljer sig från

varandra avseende de av oss prioriterade åtta områdena. Inom två områden -

arbetslivs- och näringsverksamhetsområdena - föreslår vi i detaljerade

bestämmelser förbud mot diskriminering av funktionshindrade. Vi föreslår även

rättsföljder i detta sammanhang. Inom dessa områden får handikappombudsmannen en

processförande roll i mål och ärenden av betydelse för rättstillämpningen. I

fråga om arbetslivsområdet föreslår vi att handikappombudsmannen skall kunna

företräda den enskilde om det annars finns särskilda skäl.

 Inom vissa andra områden föreslår vi att handikappombudsmannen skall följa

efterlevnaden av bl.a. tidsgränser för att förverkliga av oss föreslagna

tillgänglighetsskapande åtgärder. Vi föreslår i dessa sammanhang att

handikappombudsmannen genom vitesföreläggande skall kunna framtvinga åtgärder.

 Ombudsmannens ansvar och befogenheter har vi angett i ett förslag till lag om

handikappombudsman.

 I kapitlet redovisas även andra förslag för att bevaka funktionshindrades

likställighet med andra.

 Vi föreslår att SCB får ett särskilt uppdrag att fortlöpande följa

välfärdsutvecklingen för svårt funktionshindrade och att materialet skall

ställas till huvudmännens, brukarorganisationernas, handikappombudsmannens m.fl.

förfogande.

 Statsbidragshanteringen avseende bidrag till handikapporganisationerna knyts

till Socialstyrelsen och de administrativa uppgifter styrelsen redan har rörande

dessa bidrag.

 En ändrad uppgiftsfördelning med tydligare ansvar för varje samhällssektor

leder till förslag om avveckling av Statens Handikappråd (SHR) från den 1 juli

1993.

 De nya kostnader som blir följden av att inrätta en handikappombudsman, ca 5

miljoner kronor per år, räknar vi med skall täckas av det anslag som nu utgår

till SHR.

 27

Utdrag ur Handikapputredningens förslag Ett

samhälle för alla (SOU 1992:52)

24 Specialmotivering till lagförslagen

24.2 Förslaget till lag (1993:000) om handikappombudsman

1 §

Denna lag har till ändamål att ta tillvara och främja funktionshindrades

rättigheter och intressen i samhället samt att motverka diskriminering av

funktionshindrade. Med diskriminering av funktionshindrad avses att en person

eller en grupp av personer missgynnas i förhållande till andra eller på annat

sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av

funktionshinder.

Bestämmelsen klargör att lagen har två syften nämligen att dels rent allmänt ta

tillvara och främja funktionshindrades rättigheter och intressen i samhället

dels att motverka missgynnande (diskriminering) av funktionshindrade i

samhället.

 Diskriminering av funktionshindrad består i att någon missgynnas eller

särbehandlas i förhållande till någon annan. Det kan också vara fråga om att

missgynna en grupp av människor. Ett missgynnande innebär att någon får stå

tillbaka för någon annan eller får en sämre behandling än någon annan på grunder

som är osakliga. Diskriminering kan vara både direkt och indirekt. Med indirekt

diskriminering menas att ett krav eller ett villkor uppställs som formellt

gäller alla men vars effekt blir att vissa missgynnas. Det kan t.ex. vara fråga

om att en arbetsgivare utan sakliga skäl utformar en arbetsuppgift så att en

funktionshindrad i praktiken utestängs från möjligheter att utföra den. Ett

annat exempel är att allmänna val hålls i en lokal som utestänger

rörelsehindrade från möjlighet att utöva sin rättighet som väljare i vallokalen.

Om någon blir positivt särbehandlad på en godtagbar grund föreligger inte

missgynnande.

 Uttrycket diskriminering förutsätter enligt normalt språkbruk en jämförelse

mellan olika handlingssätt eller åtgärder. En diskriminering kan också bestå i

att någon behandlas illa eller kränkande utan att behandlingen direkt kan

jämföras med hur någon annan blir behandlad. För att täcka in sådana fall anges

i bestämmelsen att med diskriminering av en funktionshindrad avses också att

någon utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av sitt

funktionshinder.

2 §

Regeringen utser en ombudsman för funktionshindrade (handikappombudsman).

Ombudsmannen skall verka för att funktionshindrades rättigheter tas tillvara

samt att deras intressen i övrigt uppmärksammas och tillgodoses.

 29

Det är regeringen som utser handikappombudsmannen. Enligt bestämmelsen är det

ombudsmannens huvuduppgift att i enlighet med lagens ändamål verka för att

funktionshindrades rättigheter tas tillvara och att deras intressen i övrigt

uppmärksammas och tillgodoses. Som framgår av den allmänna motiveringen har inte

angetts några begränsningar av ombudsmannens verksamhetsområde. Sålunda skall

ombudsmannen verka i hela samhällslivet. Privatlivet hålls därmed utanför den

tänkta ordningen.

 I uttrycket verka för ligger att ombudsmannen i första hand skall arbeta på

ett generellt plan. Han skall på olika sätt aktivt förmå myndigheter och andra i

samhällslivet att i tillräcklig utsträckning beakta och respektera

funktionshindrades rättigheter.

 Ombudsmannen skall också verka för att funktionshindrades intressen i övrigt

uppmärksammas och tillgodoses. Han skall alltså - även i fall där

funktionshindrades intressen inte kan konkretiseras i rättighetstermer - arbeta

för att beslutsfattare och andra vidtar åtgärder för att förbättra

funktionshindrades villkor. Som exempel på detta kan nämnas fritidsaktiviteter

och kulturutbud.

3 §

Ombudsmannen skall genom överläggningar med myndigheter, företag och

organisationer ta initiativ till åtgärder mot diskriminering av

funktionshindrade. Ombudsmannen skall även genom informationsverksamhet och på

annat liknande sätt verka mot diskriminering av funktionshindrade.

 Ombudsmannen skall vidare genom råd och på annat liknande sätt medverka till

att den som utsatts för diskriminering på grund av funktionshinder kan ta

tillvara sina rättigheter.

 Ombudsmannen skall också verka för att brister i lagstiftningen i fråga om

funktionshindrade avhjälps. Finner ombudsmannen anledning att väcka fråga om

författningsändring eller annan åtgärd från statens sida får ombudsmannen göra

framställning om detta till regeringen.

I första stycket ges exempel på uppgifter som ombudsmannen har på ett generellt

plan. Ombudsmannen skall bl.a. försöka förmå statliga myndigheter, kommuner,

företag, organisationer och enskilda att själva motverka eller upphöra med

sådant som kan innefatta diskriminering av funktionshindrade. Ombudsmannen skall

också ta initiativ till aktiva åtgärder som förebygger diskriminering.

 Överläggningar som ombudsmannen håller kan tänkas dels tjäna till

erfarenhetsutbyte samt insamling av fakta och andra upplysningar dels ha en

attitydbildande funktion.

 Handikappombudsmannen skall enligt bestämmelsen i andra stycket kunna ge

personer som vänder sig till honom råd och information om hur den enskilde skall

kunna ta tillvara sin rätt. Det kan vara fråga om att ge upplysning om de regler

som saken gäller och om hur man kan få juridisk hjälp. Det kan därvid många

gånger finnas anledning för ombudsmannen att göra närmare efterforskningar i ett

visst ärende innan han tar ställning till på vilket sätt den enskildes rätt bäst

tillvaratas. Han skall ge upplysningar om de rättsregler i saken och vilka

möjligheter som finns att ta tillvara sin rätt. I övrigt hänvisas till den

allmänna motiveringen (kap. 15).

 En viktig uppgift för ombudsmannen är att följa rättstillämpningen på

handikappområdet. Han skall granska och utvärdera gällande lagstiftning och om

han i sitt arbete upptäcker brister i lagstiftningen skall han verka för att

dessa avhjälps. Detta kan ske både formlöst - t.ex. genom underhandskontakter

med berört departement - eller formligt genom framställning till regeringen. I

tredje stycket anges ombudsmannens rätt och skyldighet i detta hänseende.

 Med uttrycket "andra åtgärder" avses t.ex. tilldelning av medel för olika

ändamål exempelvis forskningsinsatser.

4 §

En arbetsgivare är på ombudsmannens uppmaning skyldig att komma till sådana

överläggningar och lämna sådana uppgifter som berör arbetsgivarens förhållande

till arbetssökande och arbetstagare och som behövs för ombudsmannens verksamhet

på arbetslivets område. Föreligger särskilda skäl är arbetsgivaren inte skyldig

att lämna ut uppgifter.

Samverkan med arbetsmarknadens parter är en väsentlig uppgift för ombudsmannen.

Möjligheten att överlägga med arbetsgivare i individuella ärenden är därvid

viktig inte minst för att ombudsmannen skall kunna bedöma om gällande ordning är

tillräcklig för att motverka diskriminering i arbetslivet på grund av

funktionshinder eller om ytterligare åtgärder måste övervägas. Om det i

ombudsmannens verksamhet kommer fram att en arbetsgivare bedriver en

diskriminerande anställningspolitik bör ombudsmannen inskrida kraftfullt t.ex.

genom kontakt med parterna på arbetsmarknaden eller på annat sätt. I sista hand

bör ombudsmannen föreslå lagstiftningsåtgärder för att komma till rätta med

missförhållandet.

 I bestämmelsen begränsas uppgiftsskyldigheten så till vida att arbetsgivaren

inte behöver lämna uppgifter till ombudsmannen när särskilda skäl föreligger.

Denna begränsning är motiverad av att det för både offentliga och privata

arbetsgivare kan finnas behov av att i vissa situationer inte behöva lämna ut

uppgifter om sin verksamhet till ombudsmannen. Detta kan vara fallet med

uppgifter där motstående intressen är så starka att uppgiften inte bör lämnas ut

t.ex. uppgifter som gäller utrikestjänsten, försvaret samt affärs- och

driftsförhållanden. I dessa fall får bedömas om intresset av att undanta

uppgifterna från offentligheten väger tyngre än ombudsmannens intresse av att få

del av uppgifterna. Den avvägning som kan behöva göras mellan motstående

intressen får i sista hand överlåtas till domstol som enligt 6 § har att pröva

frågan om utdömande av vite. Som regel bör dock även i nu förevarande fall

sådana upplysningar kunna lämnas till ombudsmannen att denne ändå får ett

tillräckligt bakgrundsmaterial för sin behandling av ärendet.

5 §

För att ta tillvara funktionshindrades rättigheter och intressen i övrigt enligt

denna lag, får ombudsmannen begära uppgifter av myndigheter, organisationer,

företag och andra vars verksamhet berör rättigheter som avses här. Föreligger

särskilda skäl behöver en uppgift inte lämnas.

Bestämmelsen syftar till att tillgodose ett allmänt intresse av att ombudsmannen

- även på andra områden än arbetslivet - skall få del av uppgifter som på olika

sätt berör funktionshindrades rättigheter och intressen.

 Avsikten med att begära in uppgifter är inte att ombudsmannen skall fullgöra

någon tillsynsuppgift (se vidare den allmänna motiveringen).

 Liksom i fråga om uppgifter från arbetsgivare behöver uppgifter i nu aktuella

fall inte lämnas ut till ombudsmannen om det föreligger särskilda skäl.

 Uppgifter som handikappombudsmannen inhämtar och som rör någons personliga

eller ekonomiska förhållanden omfattas av sekretesskyddet enligt vårt förslag

till ändring i 9 kap. 21 § sekretesslagen (se nästföljande lagförslag).

6 §

Om den som har att komma till överläggning eller lämna uppgift enligt 4 eller 5

§ inte följer ombudsmannens uppmaning, får ombudsmannen förelägga vite.

 Om ombudsmannens rätt i övrigt att förelägga vite finns bestämmelser i plan-

och bygglagen (1987:10) och lagen (1979:558) om handikappanpassad

kollektivtrafik.

 Ombudsmannens beslut om föreläggande av vite får överklagas hos länsrätten

genom besvär.

 Talan om utdömande av vite förs vid länsrätt av ombudsmannen.

Bestämmelsen i första stycket syftar till att markera vikten av ombudsmannens

verksamhet. För att skapa tilltro till ombudsmannens arbete är det

betydelsefullt att ombudsmannen har möjlighet att vidta kraftfulla åtgärder när

det behövs. Av detta skäl ges i paragrafen en möjlighet för ombudsmannen att

förelägga vite för att framtvinga en åtgärd. Det är här fråga om ett s.k.

förfarandevite dvs. ett vite för att förmå någon att göra något för att

myndigheten skall kunna ta ställning i saken.

 I andra stycket erinras om att ombudsmannen har möjlighet att förelägga vite

enligt plan- och bygglagen och lagen om handikappanpassad kollektivtrafik.

 Ett vitesföreläggande som ombudsmannen har beslutat får enligt tredje stycket

överklagas hos länsrätten. Som regel bör förfarandet vara skriftligt. Den som

förelagts att vid vite komma till överläggning eller lämna ut uppgifter har dock

som part enligt 14 § förvaltningslagen rätt att begära muntlig förhandling hos

ombudsmannen.

 Vitesreglerna bygger i huvudsak på lagen (1985:206) om viten. Trots att det

här är fråga om ett förfarandevite bör frågan om vitets utdömande bli föremål

för domstolsprövning. Detta kräver en uttrycklig bestämmelse som tagits in i

tredje stycket. Av detta stycke framgår också att mål om utdömande av vite - i

enlighet med huvudregeln i viteslagen - prövas av länsrätten i första instans. I

ett sådant mål prövas vitets riktighet och om den som förelagts att vidta viss

åtgärd är skyldig att göra det.

7 §

Om ombudsmannens rät att föra talan för en enskild finns bestämmelser i lagen

(1993:000) om arbetslivets tillgänglighet för personer med funktionshinder och i

20 kap. 14 a § rättegångsbalken.

Inom två områden - arbetslivs- och näringsverksamhetsområdena - ges

handikappombudsmannen enligt utredningens förslag rätt att föra talan för en

enskild persons räkning. Paragrafen ger en upplysning om detta.

24.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100)

9 kap.

21 §

Enligt det föreslagna tillägget omfattas uppgifter som handikappombudsmannen

inhämtar i ärenden av sekretess, om uppgifterna rör någons personliga eller

ekonomiska förhållande och om det kan antas att han eller hon lider skada eller

men om uppgiften röjs. Sekretesskyddet förutsätter alltså att den uppgift som

skall skyddas kan hänföras till ett ärende hos ombudsmannen.

 När det gäller termen ärende hänvisas till den innebörd som det numera har i

tryckfrihetsförordningen och förvaltningslagen. Ärende kan t.ex. avse rådgivning

till någon enskild som vänt sig med frågor till ombudsmannen eller om

ombudsmannen tar initiativ till att följa ett enskilt fall. För att ett ärende

skall uppkomma fordras inte att det är fråga om myndighetsutövning mot någon

enskild.

 30

Utdrag ur remissammanställning (Ds 1993:95) över

Handikapputredningens slutbetänkande Ett samhälle

för alla (SOU 1992:52)

1 Remissinstanserna och strukturen i

sammanställningen

Remissinstanserna i sammanfattning

Handikapputredningens slutbetänkande (SOU 1992:52) Ett samhälle för alla har

tillställts 267 remissinstanser. Av dessa har 177 instanser lämnat yttrande.

Därutöver har ytterligare 51 svar inkommit från instanser som själva tagit

initiativ till att lämna synpunkter. Sammanställningen omfattar därmed 228

remissinstanser.

Olika remissinstanser

Handikapputredningen lägger förslag i slutbetänkandet som omfattar många skilda

samhällsområden. Mot den bakgrunden har en gruppering gjorts av

remissinstanserna genom indelning av dessa i fyra breda kategorier. Den första

benämns expertinstanser och inkluderar statliga myndigheter och andra

expertinstanser. Den andra omfattar såväl offentliga som privata producenter och

intresseorganisationer knutna till produktionen. Här ingår landsting, kommuner,

arbetsgivarorganisationer, fackliga organisationer/yrkesföreningar samt övriga

företag, producenter och intresseförbund knutna till dessa. Den tredje kategorin

utgörs av företrädare för konsumenter bestående av handikapporganisationer och

pensionärsorganisationer. Till denna kategori hänförs i sammanställningen även

handikappråd. Den sista kategorin består av övriga och utgörs i huvudsak av

frikyrkoförsamlingar.

 Efter remiss har svar inkommit från följande 52 statliga myndigheter och

instanser med expertfunktioner.

 Försäkringsöverdomstolen, Kammarrätten i Sundsvall, Hovrätten för västra

Sverige, Jämställdhetsombudsmannen (JämO), Riksdagens ombudsmän (JO), Länsrätten

i Malmöhus län, Socialstyrelsen, Statens handikappråd (SHR), Konsumentverket,

Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Skaraborgs län, Länsstyrelsen i

Västerbottens län, Statskontoret, Riksrevisionsverket (RRV), Riksskatteverket

(RSV), Statens arbetsgivarverk (SAV), Konkurrensverket, Riksantikvarieämbetet,

Boverket, Statens skolverk, Nämnden för vårdartjänst (NV), Statens institut för

handikappfrågor i skolan (SIH), Kabelnämnden, Stiftelsen för lättläst nyhetsin-

formation och litteratur (LL-stiftelsen), Talboks- och punktskriftsbiblioteket

(TPB), Taltidningsnämnden (TTN), Statens kulturråd, Styrelsen för

riksfärdtjänst, Banverket, Luftfartsverket, Vägverket, Svensk Bilprovning AB,

Telestyrelsen, Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), Arbetarskyddsstyrelsen, Statens

invandrarverk (SIV), Riksförsäkringsverket (RFV), Socialvetenskapliga

forskningsrådet (SFR), Statens råd för byggnadsforskning (BFR),

Transportforskningsberedningen (TFB), Arbetslivsfonden, Arbetsmiljöfonden

(Amfo), Chalmers tekniska högskola, arkitektursektionen, Statens institut för

byggnadsforskning (SIB), Universitetet i Göteborg, institutionen för

journalistik och masskommunikation, Chalmers tekniska högskola, institutionen

för transportteknik, Lunds tekniska högskola, institutionen för trafikteknik,

Handikappinstitutet (HI), Högskolecentrum för handikappforskning i Stockholm,

Uppsala universitet, centrum för handikappforskning, Linköpings universitet,

arbetsgruppen angående handikappvetenskap, Lunds tekniska högskola, centrum för

rehabiliteringsteknik (CERTEC).

 Landstingsförbundet och tio remitterade landsting har avgivit yttrande. Dessa

är landstingen i följande län: Stockholms, Östergötlands, Blekinge, Malmöhus,

Hallands, Älvsborgs, Örebro, Västmanlands, Jämtlands och Norrbottens.

 Svenska kommunförbundet och nio av 24 länsförbund har yttrat sig. Dessa

länsförbund är Kommunförbundet Stockholms län, Kommunförbundet Uppsala län,

Kommunförbundet Sörmland, Kommunförbundet Halland, Kommunförbundet Skaraborg,

Kommunförbundet Värmland, Västmanlands kommunförbund, Kommunförbundet

Västernorrland och Kommunförbundet Västerbotten.

 33 av 45 tillfrågade kommuner har lämnat yttranden. Dessa kommuner är: Boden,

Danderyd, Degerfors, Grästorp, Gävle, Götene, Hammarö, Härjedalens kommun,

Järfälla, Lessebo, Linköping, Lomma, Malmö, Mellerud, Mjölby, Mullsjö, Nyköping,

Olofström, Sandviken, Smedjebacken, Sollentuna, Stockholm, Strömsund,

Surahammar, Svenljunga, Tranemo, Töreboda, Uddevalla, Umeå, Värmdö, Ånge,

Älmhult och Örebro.

 Fyra arbetsgivarorganisationer och 14 fackliga organisationer/yrkesföreningar

har avgett yttranden. De är Företagarnas riksorganisation (FR),

Försäkringskasseförbundet (FKF), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) och

Sveriges redareförening, Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska

journalistförbundet (SJF), Svenska kommunalarbetareförbundet (SKAF), Sveriges

akademikers centralorganisation (SACO), medlemsförbunden i SACO - DIK-förbundet,

Sveriges läkarförbund, Sveriges psykologförbund och Sveriges tandläkarförbund,

Sveriges författarförbund, Sveriges tolkförbund, Tjänstemännens

centralorganisation (TCO) och Föreningen Sveriges socialchefer (FSS).

 Övriga producentinstanser som beretts tillfälle och inkommit med yttranden

utgör 25 stycken. Dessa är HSB:s riksförbund, Sveriges allmännyttiga

bostadsföretag (SABO), Byggentreprenörerna, Sveriges fastighetsägareförbund,

Hyresgästernas riksförbund, Kvinnors byggforum, Sveriges radio AB, Sveriges

television AB, Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS),

Svenska bokförläggarföreningen, Svenska tidningsutgivareföreningen (TU), Statens

järnvägar (SJ), Bilindustriföreningen (BIL), Föreningen för framtida

järnvägstrafik, Svenska lokaltrafikföreningen (SLTF), Svenska buss-

trafikförbundet (Buss), Svenska taxiförbundet, Samhall AB, Svenska

sjukvårdsleverantörers förening, Vårdhögskolan i Göteborg, Svenska röda korset,

center för torterade flyktingar, Samarbetsorganet för invandrarorganisationer i

Sverige (SIOS), Sveriges frikyrkoråd. Folkbildningsrådet har avstått från svar

till förmån för medlemsförbunden Folkbildningsförbundet och Rörelsefolkhög-

skolornas intresseorganisation vilka har inkommit med yttranden.

 25 av 38 tillfrågade handikapporganisationer och tre pensionärsorganisationer

har yttrat sig. Dessa är Handikappförbundens centralkommitté (HCK), De

handikappades riksförbund (DHR), Afasiförbundet i Sverige, Förbundet blödarsjuka

i Sverige (FBIS), Förbundet mot läs- och skrivsvårigheter (FMLS), Föreningen

Sveriges dövblinda (FSDB), Hjärt- och lungsjukas riksförbund, Hörselskadades

riksförbund (HRF), Neurologiskt handikappades riksförbund (NHR), Riksförbundet

för dementas rättigheter (Demensförbundet), Riksförbundet för mag- och tarmsjuka

(RMT), Riksförbundet för njursjuka (RNj), Riksförbundet för rörelsehindrade barn

och ungdomar (RBU), Riksförbundet för social och mental hälsa (RMSH),

Riksförbundet för trafik- och polioskadade (RTP), Riksförbundet för

utvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxna (FUB), Riksförbundet av

intresseföreningar för schizofreni (RIKS-IFS), Riksförbundet mot astma och

allergi (RmA), Riksförbundet mot reumatism (RMR), Riksföreningen autism (FA),

Riksförbundet cystisk fibros (RfCf), Svenska diabetesförbundet (SD), Svenska

psoriasisförbundet (PSO), Sveriges dövas riksförbund (SDR) och Synskadades

riksförbund (SRF) samt Pensionärernas riksorganisation (PRO), Riksförbundet

pensionärsgemenskap (RPG) och Sveriges pensionärsförbund (SPF).

 Därutöver har ytterligare 51 yttranden inkommit från instanser som själva

tagit initiativ till att lämna synpunkter. Dessa är Miljöpartiet de gröna (MP),

Byggnadsstyrelsen, Professor Sven Thiberg, avdelningen för byggnadsfunk-

tionslära vid Kungliga tekniska högskolan i egenskap av ordförande vid CIB/W 84

Building Non-Handicapping Environments, Göteborgs universitet, områdesgruppen

för tvärvetenskaplig handikappforskning, Högskolan för lärarutbildning i

Stockholm, institutionen för specialpedagogik, Lunds tekniska högskola,

styrelsen, Åsbackaskolan, Arbetarnas bildningsförbund (ABF), Bygdegårdarnas

riksförbund (BR), Sveriges köpmannaförbund, Gotlands kommun, Svenska

läkaresällskapet, Föreningen för fritidstjänstemän inom omsorg och handikapp

(FOMS), Örebro läns handikappråd, Länshandikapprådet i Jönköpings län,

Handikapprörelsen i Linköping, Stockholmsområdets SCIRA-förening, SRF Blekinge,

Sveriges allmänna patientförening (SAPF), De handikappades riksungdomsförbund

(DHR Ung), Kommun-HCK Stockholm, HCK i Östergötlands län, DHR Östergötlands läns

distrikt, Filadelfiaförsamlingen Stigsjö, Filadelfiaförsamlingen Ånäset,

Filadelfiaförsamlingen[REDACTED_EFTERNAMN], handikapprådet, Filadelfiaförsamlingen Stockholm,

handikapprådet, Filadelfiaförsamlingen Landsbro, Filadelfiaförsamlingen Julita,

Filadelfiaförsamlingen Stryksele, Filadelfiaförsamlingen Arvidsjaur, Filadel-

fiaförsamlingen Kalmar, handikapprådet, Filadelfiaförsamlingen Arjeplog,

Filadelfiaförsamlingen Nässjö, Filadelfiaförsamlingen Umeå, Filadelfiaför-

samlingen Malå, Filadelfiaförsamlingen Sundsvall, Pingstförsamlingen Huskvarna,

Pingstförsamlingen Eslöv, gemensamt yttrande från pingstförsamlingarna i

Dikanäs, Dorotea, Gunnarn, Långsjöby, Malgomaj, Nästansjö, Storuman, Tärnaby,

Vilhelmina och Åsele, Pingstförsamlingen Skövde, Pingstförsamlingen Vetlanda,

Pingstförsamlingen Boden, Pingstskolornas handikappverksamhet (PHV),

Sionförsamlingen Linköping, gemensamt yttrande från Sionförsamlingen Stöpen och

Sionförsamlingen Lysekil, Betaniaförsamlingen Nyhem samt de enskilda personerna

Thomas[REDACTED_EFTERNAMN], Carl-Henric Svanbäck, Ingeborg och Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Stig och
[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN].

Tillvägagångssättet i sammanställningen av remissvaren

De 51 remissinstanser som själva tagit initiativ till synpunkter fördelas i

remissammanställningen på de fyra kategorier som nämns ovan, dvs.

expertinstanser, producenter, konsumenter och övriga.

 Strukturen i övrigt för sammanställningen bygger på en uppläggning med tre

svarsrubriker för varje förslag. Dessa rubriker är; remissinstansernas svar i

sammanfattning, olika remissinstansers svar samt remissinstansernas motiv och

synpunkter. Under den första rubriken redovisas det totala antalet instanser som

tillstyrker ett förslag, som avstyrker det och som förordar en fördjupad analys

eller enbart lämnar synpunkter utan att själva ta ställning till förslaget.

 Under "olika remissinstansers svar" belyses antalet instanser inom respektive

huvudkategori som är positiva, negativa etc. Ordningen för sammanställningen är

alltid först instanser som tillstyrker, därefter de som avstyrker och sist de

som har svar i övrigt.

 Vid genomgången av remissinstansernas motiv och synpunkter görs ingen

indelning i positiva, negativa osv. instanser. Istället bygger sammanställningen

på den uppdelning som finns inom var och en av de fyra huvudkategorierna.

 Vid redovisningen av ett mindre antal förslag används enbart två av de tre

rubrikerna; remissinstansernas svar i sammanfattning och remissinstansernas

motiv och synpunkter. I dessa fall inkluderar den första rubriken även i

huvudsak det innehåll som annars finns under "olika remissinstansers svar".

Skälet för denna struktur i vissa fall är att antalet remissinstanser är få

och/eller att de har samma sakbedömning i stort.

 34

14 Bevakning av funktionshindrades

likställighet med andra invånare

14.1 En handikappombudsman inrättas

Handikapputredningens förslag

En handikappombudsman (HO) skall inrättas med uppgift att överblicka samtliga

samhällssektorer och verka för att de handikappolitiska målen förverkligas. HO:s

uppgifter och roll skall läggas fast i lagen om handikappombudsman. Ny

lagstiftning inom andra prioriterade områden skall komplettera den nämnda lagen.

HO skall ha rådgivande och upplysande uppgifter samt fungera som granskare och

utvärderare av lagstiftning inom handikappområdet och vid behov föreslå ändrad

lagstiftning. HO skall inte uppfattas som en tillsynsmyndighet i traditionell

mening och inte överta sektorsmyndigheternas nuvarande uppgifter.

 HO skall följa tillämpningen av lagstiftningen på handikappområdet. För att

göra detta verkningsfullt skall HO kunna driva processer inom prioriterade

områden. HO skall kunna företräda enskilda i mål och ärenden som är

betydelsefulla för rättstillämpningen eller om det annars finns särskilda skäl

för det. Förutsättningen för att HO skall kunna ha en processförande roll är att

det finns sanktionerade förbudsbestämmelser inom de aktuella områdena.

Handikapputredningen understryker att för varje tillämplig lag fordras en

precisering vari en diskriminerande handling består och vilken rättsföljd som

skall gälla. Enligt utredningen innebär möjligheten att driva processer att HO

kan sägas förfoga över sanktioner dels i form av eventuella domstolsutslag, dels

genom att HO kan föreslå ny lagstiftning.

 Inom områdena arbetsliv och näringsverksamhet föreslås bestämmelser om förbud

mot diskriminering och sanktioner. Inom plan- och byggområdet och den allmänna

trafikförsörjningen föreslås bestämmelser om senaste tidpunkter för

tillgänglighetsskapande utgärder kopplade till möjligheter att förelägga vite.

Frågan om utdömande av vite skall prövas av länsrätten efter ansökan av HO.

 HO bör till sitt förfogande ha ett kansli med omkring tio personer. Kostnaden

beräknas till 5 miljoner kronor.

Remissinstansernas svar i sammanfattning

Förslaget om en handikappombudsman behandlas av 97 remissinstanser. Förslaget i

sin helhet mottas i princip positivt av 68 instanser medan 15 är tveksamma eller

avstyrker. En HO med en opinionsbildande roll men utan processförande funktioner

tillstyrks av 12 instanser. Av de senare önskar en instans en samlad översyn av

frågan. Ytterligare två instanser förordar en djupare analys respektive ger

lagtekniska synpunkter på förslaget.

Olika remissinstansers svar

14 expertinstanser redovisar synpunkter. Av dessa är åtta i princip positiva

till förslaget; Riksdagens ombudsmän (JO), Länsrätten i Malmöhus län,

Socialstyrelsen, Statens handikappråd (SHR), Konsumentverket, Länsstyrelsen i

Skaraborgs län och Riksrevisionsverket (RRV). Fyra är negativa eller tveksamma;

Hovrätten för västra Sverige, Länsstyrelsen i Kalmar län, Statskontoret och

Statens råd för byggnadsforskning (BFR). En djupare analys förordas av

Jämställdhetsombudsmannen (JämO) medan Kammarrätten i Sundsvall ger lagtekniska

synpunkter utan att ta egen ställning till förslaget.

 Landstingsförbundet(Lf) och fem landsting lämnar synpunkter på förslaget. Tre

landsting tillstyrker förslaget i sin helhet. Ett landsting avstyrker det.

Landstingsförbundet och ett landsting är positiva till en HO som har

opinionsbildande men inte processförande uppgifter

 Svenska kommunförbundet, sju länsförbund och 22 kommuner yttrar sig i frågan.

Ett länsförbund avstyrker förslaget i sin helhet medan Svenska kommunförbundet

och sex länsförbund tillstyrker en HO under förutsättning att denne enbart ges

opinionsbildande funktioner. Från 13 kommuner föreligger bifall till förslaget i

sin helhet medan sex stycken avstyrker detsamma. En HO begränsad till enbart

opinionsbildande uppgifter tillstyrks av tre kommuner. Två kommuner som är

positiva till utredningens förslag pekar på att rollen som HO måste tydliggöras.

En kommun som avstyrker förslaget förordar att handikapporganisationerna

istället skall ges ytterligare bidrag för bevakning av att funktionshindrades

behov tillgodoses.

 I gruppen fackförbund/yrkesföreningar, arbetsgivarföreningar och övriga

producenter lämnas svar av 14 remissinstanser, varav tolv är positiva till

utredningens förslag och två avstyrker det. Tillstyrker förslaget gör

Försäkringskasseförbundet (FKF), Svenska kommunalarbetareförbundet (SKAF),

Tjänstemännens centralorganisation (TCO), DIK-förbundet, Sveriges

psykologförbund, Svenska läkaresällskapet, Åsbackaskolan, Arbetarnas

bildningsförbund (ABF), Folkbildningsförbundet, Rörelsefolkhögskolornas

intresseorganisation (RIO), Vårdhögskolan i Göteborg och Sveriges frikyrkoråd.

Utredningens förslag avstyrks av Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) och Före-

ningen Sveriges socialchefer (FSS).

 Förslaget behandlas av 27 företrädare för konsumenter, varav 23

handikapporganisationer, en patientförening, två länshandikappråd och ett

pensionärsförbund. Samtliga är positiva till förslaget utom Synskadades

riksförbund (SRF) som önskar en annan lösning med utgångspunkt i ett eget

förslag om lagreglering av ansvars- och finansieringsprincipen.

 Ytterligare sex remissinstanser lämnar svar och tillstyrker utredningens

förslag. Dessa är Miljöpartiet de gröna (MP), Filadelfiaförsamlingen i[REDACTED_EFTERNAMN],

Pingstförsamlingen i Huskvarna, Sionförsamlingen i Linköping, Pingstskolornas

handikappverksamhet (PHV) och den enskilde personen[REDACTED_EFTERNAMN].

Remissinstansernas motiv och synpunkter

Kammarrätten i Sundsvall framhåller att en lagdefinition saknas av det i

utredningen centrala begreppet funktionshindrad. Kammarrätten anser att 6 §

förslaget till lag om handikappombudsman är ofullständig genom att där inte

anges vilken länsrätt som är behörig i mål där HO:s beslut om föreläggande av

vite överklagas och i mål om utdömande av vite. Vidare anser kammarrätten att

HO:s ställning som "åklagare" eller ställföreträdande målsägande enligt förslag

till ny paragraf i rättegångsbalken 20 kap 14 a § inte är tillräckligt utredd.

Hovrätten för västra Sverige anser sig inte ha anledning att rikta anmärkning

mot förslaget i sak men anför att det är tveksamt om åtgärden skulle innebära

någon förbättrad ställning för personer med funktionshinder. Ärenden som rör

diskriminering av nämnda personer bör enligt hovrätten kunna handhas av något

redan existerande organ, förslagsvis diskrimineringsombudsmannen. Vidare anförs

att begreppet "personer med funktionshinder" måste preciseras i lagtexten

eftersom begreppet är grundläggande med tanke på bl.a. straffansvar. Hovrätten

avstyrker förslaget till en ny paragraf i rättegångsbalken och i konsekvens med

detta även hänvisningen till nämnda lagrum i 7 § förslaget till lag om

handikappombudsman.

 Jämställdhetsombudsmannen (JämO) anför tveksamhet till om utredningens förslag

är rätt sätt att stärka funktionshindrades ställning. JämO förordar att innan en

ny ombudsmannainstitution införs bör en mer noggrann diskussion om

ombudsmannainstitutens framtid ske. Detta för att inte riskera att

ombudsmannainstitutet som sådant blir mindre verkningsfullt och att olika

perspektiv och skyddsintressen går om lott och ger upphov till oklarheter eller

intressekonfliker. Riksdagens ombudsmän (JO) anser att inrättandet av en HO kan

ha en psykologisk betydelse som inte bör underskattas. JO har därför ingen annan

invändning mot förslaget än att den offentliga ombudsmannafunktionens auktoritet

knappast ökar genom att allt fler ombudsmannainstitutioner tillskapas. JO anser

beträffande HO:s uppgifter att det är självklart att dessa bör omfatta

rådgivning, opinionsbildning och allmän övervakning. Vidare anser JO att de

skyldigheter som skall åvila arbetsgivaren enligt 4 § lagförslaget om

arbetslivets tillgänglighet och HO:s rätt att begära uppgifter från olika organ

kan godtas. I övrigt anser JO att vitesrätten är haltande och bör ägnas

uppmärksamhet under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Detta med tanke på att

uppgiftsskyldigheten enligt förslaget inte är absolut. Dessutom ifrågasätter JO

rent allmänt om en central myndighet kan och bör ha maktbefogenheter i form av

vitesföreläggande för att framtvinga bl.a. handikappanpassning av byggnader som

fordrar detaljkunskap och kännedom om lokala förhållanden. Länsrätten i Malmöhus

län har ingen invändning mot förslaget.

 Socialstyrelsen ser positivt på förslaget men menar att HO:s roll måste göras

tydligare i förhållande till andra myndigheters uppgifter. Regeringens

proposition 1992/93:159 om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS)

tilldelar länsstyrelserna samma uppdrag inom detta område som HO avses få.

Uppgiften som processförare och rollen som förhandlande i förhållande till

arbetsgivare bör särskilt förtydligas anser Socialstyrelsen. Statens

handikappråd (SHR) menar att en HO bör kompletteras av ett sektorsövergripande

centralt organ med uppgift att göra övergripande kontinuerliga utvärderingar och

uppföljningar av handikappfrågornas läge. Konsumentverket och Länsstyrelsen i

Skaraborgs län tillstyrker förslaget men vill ha ett förtydligande av ansvars-

och rollfördelningen i förhållande till andra myndigheter. Länsstyrelsen i

Kalmar län avstyrker förslaget med hänvisning till att ordinära

tillsynsmyndigheters påverkansmöjligheter minskar om många särintressen skall

bevakas av olika ombudsmän. Länsstyrelsen i Västerbottens län betonar

kunskapsuppbyggnad som en av de viktigaste uppgifterna samt länsstyrelsernas

roll på den regionala nivån i fråga om uppföljning och utvärdering av åtgärder.

 Statskontoret är på principiell grund tveksamt till inrättande av fler

ombudsmän och menar att den oklarhet som råder om befogenheter och

ansvarsgränser för de redan befintliga ombudsmännen bör klargöras innan en ny

inrättas. Statskontorets bedömning är att en HO kan anstå med tanke på att

tillsynsfrågan inom LSS-området har fått en lösning och att JO-ämbetet innebär

ett rättsskydd. Riksrevisionsverket (RRV) anför att verket tidigare har yttrat

sig över inrättandet av en barnombudsman och att verket inte fann några skäl mot

en sådan. Inte heller ifråga om en HO finner RRV skäl mot ett inrättande, men

anser att verksamheten bör byggas upp successivt. Statens råd för byggnads-

forskning (BFR) redovisar tveksamhet till att påskynda en tillsättning av en HO.

 Landstingsförbundet (Lf) framhåller att den opinionsbildande delen av HO:s

uppgifter är mycket viktig men att inte tillräckligt övertygande skäl föreligger

för att HO skall tilldelas en processförande roll. Lf erinrar om att ett inte

obetydligt antal ombudsmannainstitutioner har tillkommit eller föreslagits

tillkomma medan deras inbördes befogenheter och samspelet dem emellan inte har

varit föremål för någon övergripande översyn. Lf föreslår en sådan översyn innan

nya ombudsmän inrättas och med avseende på en eventuell processförande roll för

HO.

 Svenska kommunförbundet avstyrker den föreslagna processförande funktionen

eftersom denna tilldelar HO en dubbelroll som myndighet och partsorgan för de

funktionshindrade. Ombudsmannens möjlighet att som statlig tillsynsmyndighet

begära in uppgifter av arbetsgivare, myndigheter m.fl. i kombination med rollen

som funktionshindrades rådgivare, förhandlare och ibland processförare innebär

en sammanblandning av en myndighets och en partsföreträdares uppgifter menar

förbundet. Effekten blir att funktionshindrade ges en ställning som saknar

egentlig motsvarighet i Sverige. Förbundet framhåller också att HO:s uppgift att

i enskilda ärenden verka för olika uppgörelser med den funktionshindrades

motpart i praktiken innebär att en statlig myndighet mycket lätt blandar sig i

en kommunal myndighets interna handläggning, vilket är oförenligt med svensk

rätt. Vidare anser Svenska kommunförbundet att förslaget brister i avgränsningar

mot befintliga statliga myndigheter som JO och JK. Kommunförbundet Uppsala län

tillhör gruppen av remissinstanser som avvisar en processförande roll för HO.

Länsförbundet anser dock att HO genom vitesföreläggande skall kunna tvinga en

arbetsgivare eller en myndighetsföreträdare till överläggningar.

 Försäkringskasseförbundet (FKF) påtalar att ansvarsfördelningen mellan

Riksförsäkringsverket och HO måste bli tydlig i fråga om granskning av

lagstiftning. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) framhåller att befintliga

organ och institutioner kan tillvarata funktionshindrades intressen i sina

verksamheter. Svenska kommunalarbetareförbundet (SKAF) framhåller att en analys

behövs av utredningens förslag, inte minst inom arbetslivsområdet där ett

klargörande bör ske visavi parterna på arbetsmarknaden. Tjänstemännens central-

organisation (TCO) anser att HO bör vara fristående i förhållande till andra

myndigheter och handikapporganisationer samt att HO:s huvudfunktion bör vara

att granska tillämpningen av gällande lagstiftning. HO bör enligt TCO

kompletteras av ett centralt organ med ett samlat ansvar att bevaka och

fullfölja en offensiv handikappolitik. Föreningen Sveriges socialchefer (FSS)

anser att det redan i nuläget finns många parter och ideella organisationer som

besitter förmåga och möjligheter att tillvarata och bevaka funktionshindrades

behov och intressen. Vårdhögskolan i Göteborg tillstyrker förslaget och anför

att HO även bör få en pedagogisk funktion såväl mot beslutsfattare som

allmänhet. Vårdhögskolan anser att möjligheter till straffpåföljd behövs för att

sätta press på beslutsfattare så att fattade beslut genomförs.

 Handikappförbundens centralkommitté (HCK) och fem medlemsförbund tillstyrker

förslaget men framhåller att HO måste ha möjlighet till sanktioner i form av

direkt vitesföreläggande av arbetsgivare som underlåter att uppfylla de

skyldigheter som utredningen lämnar förslag om enligt 2 § lagen om arbetslivets

tillgänglighet för personer med funktionshinder. HCK understryker att HO måste

få tillräckliga resurser, bl.a. med tanke på att många enskilda kan komma att

vända sig till HO som en följd av HO:s möjlighet att föra talan för enskilda

personer i ärenden av principiell natur. Neurologiskt handikappades riksförbund

(NHR) anser att HO:s arbete huvudsakligen bör vara av generell karaktär men att

det bör finnas möjlighet för HO att aktivt stödja även enskildas rättsintresse i

enskilda angelägenheter oavsett diskrimineringens härkomst. NHR framhåller att

en precisering behövs av lagförslaget beträffande när uppgifter inte behöver

lämnas ut. Vidare menar förbundet att HO själv skall kunna förelägga vite utan

att gå via länsrätten. Den som berörs kan sedan överklaga till länsrätten.

Beträffande utredningens förslag om ändring i sekretesslagen anför NHR att

frågan om när ett ärende skall anses vara för känsligt för att lämnas ut måste

klargöras. Riksförbundet av intresseföreningar för schizofreni (RIKS-IFS)

redovisar problem för psykiskt handikappade med diskriminerande aktioner från

grannar mot planerade boenden, behandlingshem, arbetskooperativ etc. RIKS-IFS

föreslår att den möjlighet som plan- och bygglagen ger grannar att stoppa olika

verksamheter för funktionshindrade skall undanröjas samt att åtal skall kunna

väckas mot såväl enskilda och grupper som näringsidkare. Synskadades riksförbund

(SRF) ställer sig skeptisk till förslaget om en HO. Det är bättre anser

förbundet att den enskilde kan gå direkt till domstol och få sin sak prövad om

han/hon anser sig diskriminerad till följd av funktionsnedsättning. Denna

lösning förutsätter att ansvars- och finansieringsprincipen (AFP) lagfästs. SRF

lämnar förslag till en lag om tillgänglighet och användbarhet. Sveriges allmänna

patientförening (SAPF) förordar en vårdombudsman som kan tillvarata både handi-

kappades, pensionärers och andra patienters rättigheter.

14.2 Fortlöpande studier av välfärdsutvecklingen för

svårt funktionshindrade

Handikapputredningens förslag

SCB bör ges i uppdrag att fortlöpande göra studier om välfärdsutvecklingen för

personer med funktionshinder. Studierna skall säkra att frågor om välfärden för

funktionshindrade hålls levande och blir beaktade.

Remissinstansernas svar i sammanfattning

20 remissinstanser avger svar, varav tre myndigheter, två landsting, ett

länsförbund, fem kommuner, fyra övriga producentinstanser, fyra

handikapporganisationer och ett länshandikappråd. Samtliga är i princip positiva

till förslaget men Socialstyrelsen anser att uppdraget bör ges gemensamt till

styrelsen och SCB. Några instanser lämnar synpunkter på studiernas inriktning.

Remissinstansernas motiv och synpunkter

Socialstyrelsen påpekar att styrelsen redan har ett regeringsuppdrag att bredda

folkhälsorapporteringen så att den även omfattar den sociala utvecklingen. En

social rapport om bl.a. funktionshindrade personers levnadsförhållanden kommer

att publiceras under våren 1994. Socialstyrelsen erinrar om att styrelsen i sitt

yttrande över statistikutredningens betänkande SOU 1992:48 anfört att beställar-

ansvaret för statistiken inom socialsektorn bör läggas på styrelsen. För

statistikunderlag finns ett pågående samarbete med SCB. Mot den bakgrunden

föreslår Socialstyrelsen att ett uppdrag att fortlöpande följa välfärds-

utvecklingen för funktionshindrade personer bör ges gemensamt till SCB och

Socialstyrelsen. Statens kulturråd anser att det fattas aktuella

kulturvaneundersökningar när det gäller funktionshindrades deltagande i

kulturlivet och att uppdraget bör inkludera även sådana undersökningar.

 Sveriges psykologförbund betonar att kunskap bör insamlas och spridas om s.k.

udda och ovanliga handikappgrupper.

 Hörselskadades riksförbund (HRF) anser att uppdraget bör innefatta en

vederhäftig statistik om antal personer med olika funktionshinder,

hörapparatsanvändare, tolkanvändare m.m. Sådan statistik saknas idag enligt HRF.

 35

 Länshandikapprådet i Jönköpings län framhåller att förhållanden som gäller

fritid, rekreation och semester är speciellt viktiga att studera.

14.3 Statens handikappråd läggs ner

Handikapputredningens förslag

I samband med att en handikappombudsman (HO) inrättas bör Statens handikappråd

(SHR) läggas ner. SHR:s nuvarande uppgift att föreslå fördelning av

statsbidraget till handikapporganisationerna kan överföras till Socialstyrelsen.

Övriga uppgifter för HO ryms enligt Handikapputredningen inom nuvarande

kostnadsram för SHR.

Remissinstansernas svar i sammanfattning

36 remissinstanser avger svar. Förslaget tillstyrks av tio instanser. En

majoritet av instanserna, 23 stycken, avstyrker förslaget i den meningen att de

önskar att ett centralt organ skall finnas kvar och komplettera

handikappombudsmannen. Sex av dessa anger att Statens handikappråd bör kvarstå.

Resterande tre instanser lämnar andra synpunkter i anslutning till förslaget,

varav två berör statsbidragsfrågan.

Olika remissinstansers svar

Fyra myndigheter redovisar sin inställning. Socialstyrelsen instämmer i

förslaget. Statens handikappråd (SHR) och Länsstyrelsen i Kalmar län avstyrker

det. Statskontoret föreslår att myndighetsstrukturen skall ses över.

 Tre landsting, ett länsförbund, sex kommuner, två fackföreningar och två

övriga producentinstanser anför synpunkter. Nio instanser tillstyrker förslaget.

Fem avstyrker det och framhåller att det finns behov av ett centralt organ. Fyra

av de senare anser att SHR bör finnas kvar.

 17 handikapporganisationer avger svar. 15 avstyrker förslaget medan två enbart

berör statsbidragsfrågan. Samtliga som avstyrker förslaget tar fasta på behovet

av ett centralt organ som komplement till HO, varav De handikappades riksförbund

(DHR) önskar att SHR skall kvarstå.

 Även Pingstförsamlingen i Huskvarna avstyrker utredningens förslag och

framhåller att det övergripande ansvaret bör ligga kvar hos SHR tills vidare.

Remissinstansernas motiv och synpunkter

Socialstyrelsen tillstyrker förslaget om nedläggning av Statens handikappråd

(SHR) och uppger sig beredd att ta över SHR:s del av statsbidragshanteringen.

För det senare ändamålet önskar Socialstyrelsen riktlinjer från regeringen och

resurser. Statens handikappråd anser att en samverkan mellan HO och ett

sektorsövergripande centralt organ är ett bättre alternativ än enbart en HO i

fråga om såväl handikappolitisk slagkraft som effektivt resursutnyttjande. Både

den uttalade decentraliseringen och den tilltagande internationaliseringen

ställer ökade krav på en central kompetens menar SHR. T.ex. förutsätter FN:s

standardregler att det finns ett nationellt samordningsorgan som kan följa upp

hur reglerna tillämpas. Det centrala organets huvuduppgifter blir enligt SHR att

göra sektorsövergripande kontinuerliga utvärderingar och uppföljningar av

handikappfrågornas läge. Genom denna inriktning kan det centrala organet och HO

komplettera varandra och rollerna renodlas till att gälla å ena sidan

utvärdering, samhällsanalyser och handikappolitisk uppföljning och å andra sidan

rättsövervakande ombudsmannauppgifter. Länsstyrelsen i Kalmar anser att det bör

finnas ett litet centralt organ för bevakning av funktionshindrades

likställighet. Statskontoret framhåller att Handikapputredningen inte har haft

till uppgift att se över myndighetsstrukturen, men att det nu är befogat att

göra en analys av ansvarsförhållanden och myndighetsstruktur. Detta understryks

enligt Statskontoret av förslaget om en handikappombudsman och därmed samman-

hängande avveckling av SHR.

 Svenska kommunalarbetareförbundet (SKAF) framhåller att det är svårt att se

någon motsättning mellan en HO och SHR. Tvärtom är behoven sådana att de

säkerställer båda institutionerna. Behovet av ett handikappråd som ett samlat

centrum för både nationell och internationell kunskap inom handikappområdet är

och kommer att bli uttalat om utredningens intentioner skall förverkligas menar

SKAF. Även Tjänstemännens centralorganisation (TCO) för fram krav om ett

centralt organ med ett samlat ansvar för att bevaka och fullfölja en offensiv

handikappolitik. Enligt TCO kommer ett sådant organ att bli en tillgång för HO.

Sveriges frikyrkoråd redovisar tveksamhet till förslaget om avveckling eftersom

det behövs ett centralt organ för att samla kunskap. Frikyrkorådet påtalar att

en avveckling kan få negativa konsekvenser på läns- och kommunnivån.

 Handikappförbundens centralkommitté (HCK) och sju medlemsförbund hänvisar till

handikapporganisationernas särskilda yttrande till utredningen där det

understryks att ett centralt organ bör bildas för att bevaka och samla kunskap

om den internationella utvecklingen, decentraliseringen av beslut till kommuner

och landsting och vad som sker inom olika organ i samhället ur handikappaspekt.

De handikappades riksförbund (DHR) menar att det behövs ett sektorsövergripande

ansvar och att SHR därför inte bör avskaffas. DHR förordar en central myndighet

som förenar HO:s uppgifter med merparten av de åtaganden som ligger på SHR.

Hörselskadades riksförbund (HRF) anser att det är viktigt att finna bra

kriterier för fördelning av statsbidrag till handikapporganisationerna. Även

Riksförbundet för dementas rättigheter berör statsbidragsfrågan och menar att

förslagsrätten till anslagstilldelningen bör läggas på HO istället för

Socialstyrelsen. Synskadades riksförbund (SRF) anser att resonemanget om SHR har

fel utgångspunkt. SRF framhåller att utredningen först borde ha belyst behovet

av centrala instanser inom handikappområdet och därefter prövat lämplig instans.

Enligt SRF behövs ett centralt organ för en sektorsövergripande bedömning av

handikappolitiska åtgärder, för kunskap om handikappinsatserna i andra länder

och för central kompetens till följd av decentraliseringen i samhället. Be-

träffande anslaget till handikapporganisationerna anser SRF att fördelningen bör

läggas på Socialdepartementet.

 36

 47

 48

 49

 50

 51

 52

 53

 54

 55

 56

 57

 58

 59

 60

 61

 62

 63

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Lag om en handikappombudsman

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Handikappombudsmannen har till uppgift att bevaka frågor som angår

funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Målet för verksamheten

skall vara full delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder.

 Ombudsmannens verksamhet skall i första hand avse uppföljning och utvärdering

i frågor som anges i första stycket.

2 § Ombudsmannen skall verka för att brister i lagar och andra författningar i

fråga om personer med funktionshinder avhjälps. Finner ombudsmannen anledning

att väcka fråga om författningsändringar eller andra åtgärder från statens sida

får ombudsmannen göra framställning om detta till regeringen.

3 § Ombudsmannen skall när det behövs ta initiativ till överläggningar med

myndigheter, företag, organisationer och andra i syfte att motverka att personer

missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling

på grund av funktionshinder.

 Ombudsmannen skall även genom information och på annat liknande sätt verka för

att ingen missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande

behandling på grund av funktionshinder.

4 § Myndigheter, landsting, kommuner och andra organ som har skyldighet att

fullgöra vissa uppgifter som rör funktionshindrades intressen eller att bevaka

sådana frågor, skall på Handikappombudsmannens uppmaning lämna uppgifter till

ombudsmannen om sin verksamhet. De är också skyldiga att på ombudsmannens

uppmaning komma till överläggningar med denne.

5 § Handikappombudsmannen biträds av ett särskilt råd. Ombudsmannen är rådets

ordförande och leder dess verksamhet. Regeringen utser ombudsmannen och rådets

övriga ledamöter för en bestämd tid.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 64

2. Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 21 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

21 §2 Sekretess gäller i ärende hos Jämställdhetsombudsmannen eller Jämställd-

hetsnämnden enligt jämställdhetslagen (1991:433) för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde

lider skada eller men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller hos ombudsmannen och Nämnden mot etnisk diskriminering i

ärende enligt lagen (0000:000) mot etnisk diskriminering för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde

lider skada eller men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller i

 verksamhet enligt lagen

 (1994:000) om en handi-

 kappombudsman för uppgift

 om enskilds personliga

 eller ekonomiska för-

 hållanden, om det kan

 antas att den enskilde

 eller någon honom

 närstående lider skada

 eller men om uppgiften

 röjs.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Lydelse enligt prop. 1993/94:101.

 65

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-03-08

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 3 mars 1994 (Socialdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om en

handikappombudsman, m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Eva[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om en handikappombudsman

1 §

Första stycket andra meningen bör formuleras på följande sätt:

 "Målet för verksamheten skall vara full delaktighet i samhällslivet och

 jämlikhet med andra för personer med funktionshinder."

2 §

Vad som sägs i andra meningen torde gälla utan särskilt stadgande. Meningen bör

utgå.

4 §

Skyldighet att ålägga andra organ än kommuner och landsting att fullgöra vissa

uppgifter torde föreligga endast under vissa förutsättningar. Lagrådet föreslår

följande lydelse av paragrafen:

 "Myndigheter, landsting och kommuner som har skyldighet att fullgöra uppgifter

 som rör funktionshindrade, skall på Handikappombudsmannens uppmaning lämna

 uppgifter till ombudsmannen om sin verksamhet. De är också skyldiga att på

 ombudsmannens uppmaning komma till överläggningar med denne.

 Vad som sägs i första stycket gäller också den som enligt 11 kap. 6 § tredje

 stycket regeringsformen anförtrotts förvaltningsuppgift som rör

 funktionshindrade eller som erhållit bidrag av staten, landsting eller kommun

 med skyldighet att främja funktionshindrades intressen."

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Förslaget lämnas utan erinran.

 66

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: statsrådet B.[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:219 Handikappombudsman.

 67