Regeringens proposition

1998/99:68

Lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten

Prop.

1998/99:68

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 mars 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Björn von[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Försvarsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

För den som tjänstgör i internationell fredsfrämjande verksamhet är

risken att skadas och invalidiseras högre än i många andra verksamheter.

Regeringen föreslår därför vissa regler för att förbättra det socialrättsliga

skyddet. Försvarsmaktens ansvar för rehabilitering av personer som

skadas under sin anställning i utlandsstyrkan förtydligas och förstärks.

Som ett led i arbetet med att söka minska risken för skador och

invaliditet för de anställda i utlandsstyrkan föreslår regeringen att vissa

delar i arbetsmiljölagen (1977:1160) skall gälla även utomlands. Den nya

lagen innehåller också viss särreglering av arbetsrättslig karaktär. Lagen

föreslås träda i kraft den 1 juli 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten 4

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Försvarsmaktens internationella verksamhet 8

4.1 Verksamhetens utveckling 8

4.2 Sändande av väpnad styrka till ett annat land 8

4.3 Försvarets internationella kommando 9

5 Fredsfrämjande verksamhet 9

6 Lagens tillämpningsområde 10

7 Tillämpning av vissa lagar 12

7.1 Försvarsmaktens arbetsmiljöansvar 12

7.2 Anställningsform, semester och arbetstid m.m. 14

7.3 Regler vid prövning av arbetsskada 16

8 Rehabiliteringsansvaret 17

8.1 Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar 17

8.2 Begränsning av rehabiliteringsansvaret i tiden m.m. 21

8.3 Ersättning till anhöriga 22

9 Överklagande 23

10 Kostnadskonsekvenser 24

11 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 25

12 Författningskommentar 25

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet SOU 1998:30

Utlandsstyrkan 31

Bilaga 2 Betänkandets förslag till lagtext 34

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Utlandsstyrkan 37

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 38

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 41

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1999 43

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

2 Förslag till lag om utlandsstyrkan inom

Försvarsmakten

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag skall tillämpas på de anställda i utlandsstyrkan inom

Försvarsmakten.

I utlandsstyrkan får endast sådan militär och civil personal anställas

som behövs för internationell verksamhet utomlands i syfte att

1. avvärja risk för en väpnad konflikt,

2. hejda en pågående väpnad konflikt,

3. övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd, eller

4. skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet genom

humanitärt arbete i samband med en väpnad konflikt.

Tillämpning av vissa lagar

2 § För de anställda i utlandsstyrkan skall följande bestämmelser i

arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla även utomlands, om inte

tjänstgöringsförhållandena hindrar detta:

 2 kap. 1 8 §§,

 3 kap. 1 4, 6 och 12 §§,

 6 kap. 1 6 §§, 6 a § första stycket första och andra meningen och

andra stycket samt 8 och 9 §§.

3 § För de anställda i utlandsstyrkan skall följande bestämmelser inte

gälla:

1. 15 17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd,

2. 12 § semesterlagen (1977:480), samt

3. arbetstidslagen (1982:673).

4 § En anställning i utlandsstyrkan skall vara tidsbegränsad och avse

tiden för både utbildning och tjänstgöring. Anställningen får dock

tidsbegränsas till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden.

Vid uppsägning av anställning före anställningstidens utgång gäller en

uppsägningstid av tre månader för både arbetsgivare och arbetstagare.

Arbetsgivaren får dock bevilja den anställde kortare uppsägningstid.

Om den anställde genomgått utbildning för tjänstgöring utan att få

godkända vitsord, får arbetsgivaren säga upp anställningen med en

uppsägningstid av en månad.

5 § Vid tjänstgöring utomlands gäller lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring från det att den första färden till

tjänstgöringsplatsen påbörjas till det att den sista färden från

tjänstgöringsplatsen avslutas. Skada som inträffar under denna tid skall

anses som arbetsskada, om övervägande skäl talar för det. Skador som

inträffar under semester eller motsvarande ledighet utom

tjänstgöringslandet skall omfattas av lagens skydd endast om det finns

särskilda skäl.

Vid prövning av om en anställd drabbats av en arbetsskada skall

bevisreglerna i 7 och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd tillämpas för den tid som avses i första stycket, om det

är förmånligare för den enskilde än en tillämpning av motsvarande regler

i lagen om arbetsskadeförsäkring.

Vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring utgör

livränteunderlaget minst fem basbelopp.

Rehabilitering

6 § Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan, skall Försvars-

makten i samråd med den skadade

1. utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full

arbetsförmåga eller för att stärka den skadades möjligheter att i framtiden

försörja sig genom förvärvsarbete,

2. om det är möjligt, ge den skadade lämplig arbetsträning inom ramen

för Försvarsmaktens verksamhet, samt

3. medverka till att den skadade får tillgång till lämplig yrkesutbildning

eller fortbildning som är ägnad att stärka hans eller hennes

förvärvsförmåga.

7 § I fall som avses i 6 § 3 skall Försvarsmakten ge ekonomiskt stöd till

en utbildning som föranleds av eller förlängs till följd av skadan.

Försvarsmakten skall också ge stöd till andra åtgärder som främjar den

skadades återgång till arbetslivet samt till anskaffande av hjälpmedel som

den skadade behöver.

Stöd enligt första och andra stycket ges endast om det inte skall

tillhandahållas av någon annan till följd av andra bestämmelser och om

det framstår som skäligt med hänsyn till skadan och omständigheterna i

övrigt.

8 § Försvarsmakten har ett ansvar enligt 6 och 7 §§ under en tid av tre år

från det att åtgärder enligt 6 § 2 och 3 kan inledas. Om det finns särskilda

skäl, skall åtgärderna utsträckas under ytterligare två år.

9 § Vid fullgörandet av de uppgifter som avses i 6 och 7 §§ skall

Försvarsmakten samarbeta med försäkringskassan, länsarbetsnämnden

och andra berörda myndigheter.

Försvarsmaktens åtgärder bör samordnas med en eventuell

arbetsgivares.

10 § Försvarsmaktens ansvar enligt 6 och 7 §§ innebär ingen

inskränkning i det ansvar som den skadades arbetsgivare har enligt 2 kap.

och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160) samt 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

Ersättning till anhöriga

11 § Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den

skadades rehabilitering, skall Försvarsmakten efter ansökan ge den

anhörige skälig ersättning för kostnader som en sådan insats orsakar.

Om en anställd i utlandsstyrkan förolyckas eller skadas så svårt att

sjukhusvård krävs, skall Försvarsmakten efter ansökan av de anhöriga

ersätta dem för skäligt antal resor till den förolyckade eller skadade samt

uppehälle och tidsspillan vid sådan resa efter samma grunder som gäller i

fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen.

I fall som avses i andra stycket skall Försvarsmakten efter ansökan

även ge skäligt bidrag till kostnader för psykosocialt stöd till anhöriga

som är i behov av det och om det framstår som skäligt med hänsyn till

omständigheterna i övrigt.

Överklagande

12 § Beslut enligt 6 8 §§ och 11 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999. Bestämmelserna i 6 11 §§

skall tillämpas även i fråga om tidigare anställda i utlandsstyrkan som

skadats efter utgången av år 1992. Ersättning enligt 11 § gäller endast

kostnader som uppkommit efter den 30 juni 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Den 23 januari 1997 beslutade regeringen om direktiv (dir. 1997:21) till

en särskild utredare med uppdrag att se över reglerna för

Försvarsmaktens fredsfrämjande verksamhet utomlands. Med stöd av

regeringens bemyndigande förordnade chefen för Försvarsdepartementet,

statsrådet Björn von[REDACTED_EFTERNAMN], rättschefen Susanne Billum att vara särskild

utredare.

Utredningen som antog namnet Utredningen om utlandsstyrkan fick i

uppdrag att samla grunderna för verksamheten, anställning av personal

samt personalens skyldigheter och förmåner i en förordning. Utredningen

skulle också göra en saklig prövning av gällande regler och rutiner,

främst med inriktning på dem som tillämpas vid personskador, samt

lämna förslag till förbättringar. Utredningens förslag kräver delvis

lagform varför utredningen lämnat förslag till en lag om utlandsstyrkan

inom Försvarsmakten. Huvuddelen av utredningens förslag finns i en till

lagen knuten förordning om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

Förordningsförslaget behandlas dock inte i lagrådsremissen. Utredningen

lämnade sitt betänkande (SOU 1998:30) Utlandsstyrkan i januari 1998.

En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Det lagförslag som

läggs fram i betänkandet finns i bilaga 2.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över de

remissinstanser som har yttrat sig finns i bilaga 3. Remissyttrandena och

en sammanställning av dessa finns tillgängliga i Försvarsdepartementet

(dnr Fo98/370/RS).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 januari 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 5. Lagrådets synpunkter är i huvudsak av allmän karaktär. I

propositionen har regeringen följt Lagrådets förslag att inte genomföra

ett förbud mot överklagande i vissa fall. Detta har resulterat i att

regeringen har formulerat om lagförslaget i de delar det behandlar

rehabilitering och ersättning till anhöriga så att det får karaktären av

rättighetslagstiftning och därmed bättre lämpar sig för en eventuell

domstolsprövning. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 9. Med

anledning av vad som förekommit vid lagrådsföredragningen har vidare

viss redaktionell ändring gjorts i lagtexten.

4 Försvarsmaktens internationella verksamhet

4.1 Verksamhetens utveckling

Den första fredsbevarande styrkan skapades år 1956 för att övervaka det

vapenstilleståndsavtal som träffats efter Suez-krisen. Dessförinnan hade

svenska trupper under FN-flagg efter säkerhetsrådets rekommendation

tjänstgjort i Sydkorea. Efter insatsen vid Suez följde under början av

1960-talet den fredsfrämjande insatsen i Kongo och därefter en rad

insatser som främst var koncentrerade till regionen kring östra

Medelhavet.

I dag grundar sig Försvarsmaktens internationella engagemang till stor

del på samarbete inom olika internationella organ såsom Förenta

nationerna, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa,

Västeuropeiska unionen och försvarsalliansen Nato inom ramen för

Partnerskap för fred. Dessa genomför såväl övningar som kurser och

inspektioner.

Vid sidan av den utbildning m.m. som sker inom ramen för

Partnerskap för fred har bl.a. minröjningsinsatser som utförts vid den

baltiska kusten ägt rum. Utbildning av baltiska soldater har också skett

för att de skall kunna bilda ett eget fredsfrämjande förband, baltbat.

4.2 Sändande av väpnad styrka till ett annat land

Regler om när svensk trupp får sändas utomlands finns i 10 kap.

regeringsformen. Enligt 10 kap. 9 § regeringsformen får regeringen sätta

in rikets försvarsmakt eller delar av den i strid för att möta ett väpnat

angrepp mot riket. I övrigt får svensk väpnad styrka sättas in i strid eller

sändas till ett annat land endast om riksdagen medger det, om det är

tillåtet enligt en lag som anger förutsättningarna för åtgärden eller om

skyldigheten att vidta åtgärden följer av internationell överenskommelse

eller förpliktelse som har godkänts av riksdagen.

Riksdagen har beslutat om två lagar där regeringen bemyndigas att

besluta i sådana frågor. Den ena är lagen (1992:1153) om väpnad styrka

för tjänstgöring utomlands. Enligt den lagen får regeringen på begäran av

Förenta nationerna eller Organisationen för säkerhet och samarbete i

Europa (OSSE) ställa en väpnad styrka till förfogande för fredsbevarande

verksamhet.

Den andra är lagen (1994:588) om utbildning för fredsfrämjande

verksamhet. Enligt den lagen får regeringen sända en väpnad styrka till

utlandet i den mån den skall delta i utbildning för fredsfrämjande

verksamhet inom ramen för internationellt samarbete. Lagen kom till

främst för att ge regeringen befogenhet att sända väpnad styrka till

övningar inom ramen för samarbetet inom Partnerskap för fred (PFF).

Regeringen får också, som ovan nämnts, utan riksdagens hörande

sända trupp utomlands då det följer av en internationell

överenskommelse som godkänts av riksdagen. Detta stadgande har

tillkommit med hänsyn till artikel 43 i FN-stadgan, som innebär att

medlemsstaterna är skyldiga att på säkerhetsrådets begäran ställa

väpnade styrkor till rådets förfogande.

De situationer då en väpnad styrka får sändas till utlandet regleras

således i 10 kap. 9 § regeringsformen. Det förekommer dock att enheter

ur Försvarsmakten sänds utomlands för att delta i internationellt arbete

utan att det är fråga om situationer som omfattas av 10 kap. 9 §

regeringsformen. Enheten som sänds utomlands bedöms då inte vara en

väpnad styrka i regeringsformens mening. Det är således inte beväpning i

sig som medför att en styrka skall ses som väpnad. Regeringsformens

bestämmelse har tolkats på så sätt att en styrka kan ha beväpning för

självförsvar utan att för den skull betraktas som väpnad. Ett exempel där

regeringen sänt en i och för sig beväpnad trupp utomlands utan att höra

riksdagen är när ett fältsjukhus sändes till Saudiarabien till följd av Gulf-

kriget. Fältsjukhuset med personal ansågs endast vara beväpnat för

självförsvar och utgjorde därför enligt regeringens mening inte väpnad

styrka i regeringsformens mening.

4.3 Försvarets internationella kommando

Försvarets internationella centrum ombildades den 1 juli 1997 till

Försvarets internationella kommando. Man behöll dock det inarbetade

namnet Swedint. Swedint är den enhet inom Försvarsmakten som

fungerar som Sveriges kompetenscenter för internationell fredsfrämjande

verksamhet.

I Swedints uppgifter ingår att organisera, utbilda och understödja de

fredsfrämjande insatser som Sverige medverkar i. Swedint sköter således

rekryteringen till utlandsstyrkan. Anställningen av dem som ingår i

förbanden sker i utlandsstyrkan. Eftersom Swedint, som ovan nämnts, är

en del av Försvarsmakten är det alltså Försvarsmakten som är

arbetsgivare för den som anställs i utlandsstyrkan. Denna anställning sker

särskilt. Detta innebär att en anställning i övrigt i Försvarsmakten inte

medför någon skyldighet att tjänstgöra i utlandsstyrkan. En anställning

för deltagande i utlandsstyrkan är således frivillig.

Utbildningen som genomförs för dem som skall ingå i svenska

fredsfrämjande insatser avser såväl militärer som civila, t.ex. poliser och

sjukvårdspersonal. Vid sidan av denna typ av utbildning genomförs

också kurser inom ramen för Partnerskap för fred.

Under ett år anställs ungefär 2 500 personer i utlandsstyrkan. I

november 1998 uppgick antalet anställda i utlandsstyrkan till 778. Den

sammanlagda kostnaden för Swedints verksamhet uppgick till ca 650

miljoner kr under år 1997.

5 Fredsfrämjande verksamhet

Fredsfrämjande verksamhet är inte något helt entydigt begrepp. De

fredsfrämjande insatserna bygger i regel på beslut av Förenta nationerna,

men någon egentlig definition av sådana insatser finns inte i FN-stadgan.

I stället har en avgränsning av vad som anses höra till fredsfrämjande

verksamhet vuxit fram efterhand. I Sverige har begreppet fått inkludera

konfliktförebyggande, fredsskapande, fredsbevarande,

fredsframtvingande och fredsbyggande insatser. Avväpning och

avrustning har också ansetts kunna ingå som en fredsfrämjande åtgärd.

Konfliktförebyggande insatser genomförs för att hindra att en väpnad

konflikt utbryter i ett visst område där det finns en överhängande risk för

en sådan. I konfliktförebyggande insatser ingår bland annat politiskt

agerande, preventiv diplomati samt institutionellt och humanitärt bistånd.

Även placering av observatörer, civilpoliser eller förband kan

förekomma.

Fredsskapande insatser har till syfte att genom fredliga medel, t.ex.

medling och annan diplomatisk verksamhet, få stridande parter till

uppgörelser om fred eller vapenvila.

Fredsbevarande insatser i traditionell bemärkelse avser insatser som

görs efter ett freds- eller eldupphöravtal. Insatserna baseras på parternas

medgivande samt på en opartisk inställning till konflikten.

Våldsanvändning kan förekomma inom ramen för självförsvar. Det

använda våldet skall då vara ett direkt svar på en motsvarande åtgärd från

någon av parterna, våldet skall stå i proportion till vad angriparen använt

och våldet skall inte förorsaka onödig skada eller onödigt lidande.

Fredsframtvingande insatser utförs för att med militärt våld, eller hot

om militärt våld, upprätthålla eller återställa fred i ett område. Denna typ

av insatser kan alltså innebära våldsanvändning utöver vad som kan

anses vara självförsvar. Både våldsanvändningen och själva insatsen i sig

kan ske utan medgivande från parterna i konflikten.

Fredsbyggande insatser syftar till att stärka och bygga upp institutioner

och infrastruktur i ett land som drabbats av en konflikt. De har samtidigt

en konfliktförebyggande funktion genom att undanröja riskerna för att

konflikten skall blossa upp på nytt.

6 Lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: Den nya lagen skall tillämpas på alla som är

anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

I utlandsstyrkan anställs endast den personal som behövs för

internationell verksamhet utomlands för vissa i lagen angivna syften.

Utredningens förslag: Lagen skall tillämpas på de anställda i

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. En definition av vad som avses

med internationell fredsfrämjande verksamhet bör finnas för att kunna

avgränsa vilka som skall anställas i utlandsstyrkan. Utlandsstyrkans

uppdrag har militär och polisiär anknytning varför det finns skäl till att

ha en snävare definition av internationell fredsfrämjande verksamhet än

den gängse definitionen.

Remissinstanserna: Försvarsmakten anser att det finns insatser som

inte kan kategoriseras enligt förslaget utan är sådana som är nästan helt

humanitära. Försvarsmakten hävdar också att en avgränsning av

utlandsstyrkans verksamhet bör göras på annat sätt än genom att ändra på

den gängse definitionen av begreppet fredsfrämjande verksamhet.

Officersförbundet anser att definitionen i sig är enkel men svår att

tillämpa. Det kan ifrågasättas vad som avses med att skapa

förutsättningar för en varaktig fred. Officersförbundet har påpekat att

flera s.k. missioner är helt obeväpnade. Även Arbetsgivarverket påtalar

att det är svårt att avgöra i vilka situationer och när utlandsstyrkan får

användas för fredsfrämjande verksamhet utomlands.

I övrigt har remissinstanserna tillstyrkt eller inte haft några

invändningar mot utredningens förslag.

Skälen för regeringens förslag: Särregleringarna som föreslås i denna

lag är motiverade med hänsyn till den specifika hotbild som

tjänstgöringen i utlandsstyrkan medför. Regeringen vill med lagförslaget

öka skyddet för den enskilde när denne ställer upp i en för den enskilde,

relativt sett, farlig verksamhet. Arbetet utförs på platser där väpnade

konflikter pågår eller där det i vart fall finns risk för sådana. De

föreslagna bestämmelserna bör tillämpas på sådan personal som särskilt

anställs för tjänstgöring i utlandsstyrkan. Bestämmelserna bör omfatta

såväl militär som civil personal. Utredningen har föreslagit att endast den

personal som behövs för internationell fredsfrämjande verksamhet får

anställas. Vidare har utredningen ansett att man därför i lag måste

definiera vad som avses med internationell fredsfrämjande verksamhet.

Även regeringen anser att det i lagen bör anges för vilken verksamhet

som personal får anställas i utlandsstyrkan.

Fredsfrämjande verksamhet är, som framgår av avsnitt 5, inte något

helt entydigt begrepp. Fredsfrämjande verksamhet bygger i regel på

beslut av Förenta nationerna. Någon definition av begreppet finns dock

inte i FN-stadgan. I stället har en avgränsning av vad som hör till

fredsfrämjande verksamhet vuxit fram efter hand.

Om man i lag definierar ett begrepp som är allmänt förekommande

såväl i Sverige som internationellt bör man iaktta en viss försiktighet.

Särskilt om den legala definitionen delvis avviker från den definition som

anses vara den gängse definitionen. Det finns en påtaglig risk att en

tillämpare som "vet" vad som avses med begreppet inte uppmärksammar

att begreppet har en annan innebörd i situationer som är att hänföra till

tillämpning av lagen. Felaktig tillämpning kan leda till att enskildas

rättigheter blir oklara. Tydliga regler måste eftersträvas. Att ha en

definition som finns inom militär doktrin och inom det utrikes- och

säkerhetspolitiska arbetet och en annan definition när det är fråga om

utlandsstyrkan framstår därför inte som lämpligt. De föreslagna reglerna

i lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten bör därför inte vara

avhängiga av en definition av internationell fredsfrämjande verksamhet. I

vissa situationer skulle en sådan konstruktion kunna innebära ett sämre

skydd för en enskild som skadas.

I stället för en definition av vad som är internationell fredsfrämjande

verksamhet bör man i lagen ange den verksamhet som avses och som

anställning i utlandsstyrkan får ske för. Denna verksamhet är sådan som

utförs i syfte att avvärja risk för en väpnad konflikt, hejda en pågående

väpnad konflikt, övervaka överenskommelser om fred och

vapenstillestånd eller skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet

genom humanitärt arbete i samband med en väpnad konflikt. De nämnda

uppgifterna kan innebära såväl väpnad tjänst och våldsanvändning som

humanitärt arbete. I uppdraget kan också utbildnings- och

informationsinsatser ingå. Avgränsningen i lagen innebär att man inte

kan anställa personer i utlandsstyrkan som tjänstgör utomlands med

enbart humanitärt arbete utan någon anknytning till en väpnad konflikt,

t.ex. personal som deltar för att rädda liv eller bygga upp en infrastruktur

i ett land som drabbats av en naturkatastrof. Däremot finns det inget som

hindrar att regeringen beslutar särskilt för ett visst uppdrag att bl.a.

motsvarande rehabiliteringsbestämmelser som här föreslås för

utlandsstyrkans personal skall gälla även för grupper som tjänstgör under

andra mycket riskfyllda betingelser.

Att verksamheten skall vara internationell innebär inte att all

tjänstgöring måste ske utomlands men att de huvudsakliga

arbetsuppgifterna skall vara förlagda till utlandet och att tiden i Sverige i

princip bara bör ägnas åt förberedelser och efterarbete.

7 Tillämpning av vissa lagar

7.1 Försvarsmaktens arbetsmiljöansvar

Regeringens förslag: Arbetsmiljölagen (1977:1160) skall till viss del

gälla även när utlandsstyrkan inom Försvarsmakten tjänstgör

utomlands.

Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att hela 2 och 3 kap. arbetsmiljölagen

(1977:1160) skall gälla när utlandsstyrkan tjänstgör utomlands.

Remissinstanserna: Försvarsmakten har avstyrkt förslaget främst på

den grunden att lagen i princip inte är tillämpbar utanför Sveriges gränser

samt att det i den verksamhet som utlandsstyrkan genomför finns många

aktörer som påverkar Försvarsmaktens möjligheter som arbetsgivare att

fullt ut svara för arbetsmiljön och säkerheten. Vidare anser man att det är

svårt att skapa förutsättningar för ett långsiktigt arbetsmiljöarbete.

Arbetarskyddsstyrelsen ställer sig tveksam till förslaget bl.a. med hänsyn

till oklarhet huruvida Arbetarskyddstyrelsens föreskrifter skall gälla eller

inte samt att skyddsombudens makt att verka utomlands har uteslutits.

Skälen för regeringens förslag: Grunden för arbetsmiljöarbetet i

Sverige är bestämmelserna i arbetsmiljölagen. Syftet med

arbetsmiljölagens bestämmelser är att förebygga ohälsa och olycksfall i

arbetet samt att uppnå en god arbetsmiljö. Inom Försvarsmakten har

osäkerhet rått i fråga om i vilken omfattning arbetsmiljölagen är

tillämplig vid utlandsstyrkans verksamhet utomlands.

Skadeförebyggande arbete har dock alltid förekommit.

I förarbetena till arbetsmiljölagen sägs att lagen i princip inte är

tillämplig utanför landets gränser. Av förarbetena framgår dock också att

lagen bör tillämpas i möjlig utsträckning vid svenska beskickningar och

missioner (jfr prop. 1976/77:149 s. 213 ff.). Utredningen har

argumenterat i frågan och kommit fram till att starka skäl talar för att

lagen åtminstone delvis är tillämplig när anställda i utlandsstyrkan

tjänstgör utomlands. Utredningen har dock ändå funnit att det finns skäl

att förtydliga detta genom att särskilt i denna lag ange vilka

bestämmelser som skall gälla för utlandsstyrkan utomlands.

Anställningsavtal i utlandsstyrkan får anses ha en sådan anknytning till

Sverige att svensk lag bör tillämpas även när tjänstgöringen sker

utomlands. De ambitioner som finns på arbetsmiljöområdet bör om

möjligt även beaktas hos svenska myndigheter utomlands. Regeringen

anser därför att det finns starka skäl för att delar av arbetsmiljölagen skall

gälla utlandsstyrkan även utomlands. För att undanröja de tveksamheter

som i dag kan råda om lagens tillämplighet anser vi, i likhet med

utredningen, att det i denna lag särskilt bör anges vilka bestämmelser i

arbetsmiljölagen som skall gälla.

De delar av lagen som bör tillämpas finns främst i 2 och 3 kap. I 2 kap.

regleras närmare hur arbetsmiljön skall vara beskaffad i olika

hänseenden, medan bestämmelser om arbetsgivarens och arbetstagarens

allmänna skyldigheter finns i 3 kap. Utöver detta finns det anledning att

tillämpa vissa av bestämmelserna i 6 kap. Detta behandlar samverkan

mellan arbetsgivare och arbetstagare och innehåller regler om

skyddsombud och skyddskommittéer.

Under utbildningstiden i Sverige gäller arbetsmiljölagen utan

begränsningar. Detta innebär att skyddsombud skall finnas och, om de

anställda i en viss styrka uppgår till minst femtio att en skyddskommitté

skall vara upprättad. Även den samling ett snabbinsatsförband gör inför

en insats, är tillräcklig för att skyddsombud skall utses och

skyddskommitté tillsättas. Det finns ingen anledning att skyddsombuden

och de som ingår i skyddskommittéerna inte skulle fortsätta att

upprätthålla sina uppdrag utomlands, även om befogenheterna förändras.

Hanteringen av arbetsmiljöfrågor kommer då att organiseras på samma

sätt som i Sverige och därmed på ett sätt som de anställda i

utlandsstyrkan är vana vid. För att förebygga skador är det viktigt att

informationen från dem som utför ett visst arbete om vilka risker det

medför verkligen når dem som bestämmer hur det skall utföras.

Regeringen anser därför att skyddsombuden kan ha en viktig betydelse

som informationslänkar mellan de anställda och ledningen inom

utlandsstyrkan.

Mot denna bakgrund bör reglerna om att utse skyddsombud och

skyddskommitté m.m. gälla även vid tjänstgöring i utlandsstyrkan

utomlands. De regler, exempelvis den om stoppningsrätt, som innebär

befogenhet att vidta åtgärder som har ingripande verkan skall dock inte

gälla.

Arbetarskyddsstyrelsens tveksamhet till förslaget bottnar i en

osäkerhet om huruvida föreskrifter till arbetsmiljölagen även kommer att

vara tillämpliga. Regeringen anser att det av allmänna principer följer att

Försvarsmakten även skall tillämpa de föreskrifter som utfärdats med

stöd av de bestämmelser i arbetsmiljölagen som vi föreslår skall gälla.

Även om de ovan nämnda bestämmelserna i arbetsmiljölagen som

huvudregel bör tillämpas, kan emellertid tjänstgöringsförhållandena vara

sådana att det i vissa fall inte är fullt möjligt. Det kan därför finnas

anledning att i viss mån begränsa skyldigheten att tillämpa de nämnda

bestämmelserna. En lämplig begränsning är att de skall tillämpas om inte

tjänstgöringsförhållandena hindrar det. Denna begränsning skall tolkas

restriktivt. Det bör krävas att varje enskilt undantag från tillämpning av

arbetsmiljölagen framstår som rimligt med hänsyn till den rådande

situationen. De skadeförebyggande åtgärderna får inte innebära att

Sverige inte kan uppfylla sina åtaganden i den internationella

verksamheten. Att svensk trupp i vissa fall står under utländskt befäl bör

därför normalt sett inte föranleda någon förändring i t.ex.

skyddsombudens och skyddskommittéernas verksamhet.

7.2 Anställningsform, semester och arbetstid m.m.

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 12 § semesterlagen (1977:480)

hur semesterledighet skall förläggas skall inte tillämpas på den som är

anställd i utlandsstyrkan. Inte heller arbetstidslagen (1982:673) skall

tillämpas på den som är anställd i utlandsstyrkan.

I lagen regleras att en anställning i utlandsstyrkan skall vara

tidsbegränsad och vad som skall gälla vid uppsägning av anställning

före anställningstidens utgång. I lagen skall också anges att det inte

behöver lämnas besked enligt 15 17 §§ lagen (1976:580) om

anställningsskydd om att tidsbegränsad anställning inte kommer att

fortsätta.

Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att reglerna om anställningsformen och

uppsägning av anställning före anställningstidens utgång skall regleras i

den till lagen hörande förordningen.

Remissinstanserna har i huvudsak godtagit förslaget i denna del.

Skälen för regeringens förslag: En anställning i utlandsstyrkan har så

stark anknytning till Sverige att semesterlagen (1977:480),

arbetstidslagen (1982:673) och lagen (1976:580) om anställningsskydd, i

huvudsak torde vara tillämpliga även när utlandsstyrkan tjänstgör

utomlands.

I 12 § semesterlagen finns bestämmelser om rätt till förläggning av

semestern under viss tid på året. Detta innebär att en arbetstagare har rätt

att få minst fyra veckor av sin semester under juni till och med augusti

månad. Förhållandena på tjänstgöringsplatsen kan dock vara sådana att

ledighet under just dessa sommarmånader inte är möjlig, och detta är inte

något som Sverige kan råda över. Regeringen anser därför att denna

bestämmelse inte skall tillämpas på utlandsstyrkans personal. Av samma

anledning, dvs. skäl som Sverige inte kan råda över, bör inte heller

arbetstidslagen, enligt vår mening, vara tillämplig på utlandsstyrkan.

Regleringen innebär att arbetstidslagen inte heller är tillämplig när

utlandsstyrkan är under utbildning eller vid tjänstgöring i Sverige.

Officersförbundet har dock efterlyst tydligare regler om att

arbetstidslagens regler skall gälla vid utbildning och tjänstgöring i

Sverige. Behov av att kunna organisera styrkor för snabb avfärd till ett

s.k. missionsområde utan att vara styrd av arbetstidslagar kan

uppkomma. Den tid som styrkan befinner sig i Sverige är dessutom

normalt sett kort. Regeringen anser därför att särregleringen inte behöver

begränsas till tjänstgöringen utomlands. Försvarsmakten har dock, enligt

vår mening, ett generellt ansvar för att de anställda inte utsätts för

orimliga arbetsvillkor vid tjänstgöring och utbildning i Sverige.

I dag regleras flera avsteg från lagen om anställningsskydd i

förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. I den

förordningen regleras bl.a. att arbetsgivaren inte behöver lämna besked

enligt 15 17 §§ lagen om anställningsskydd om att den tidsbegränsade

anställningen inte kommer att fortsätta. Det ligger i uppdragets natur att

anställningen inte kommer att förlängas. Den enskilde anställs för att

delta i ett visst uppdrag och det är oftast fråga om anställningar för

kortare tid. I detta fall torde det inte finnas något arbetstagarintresse som

motiverar att sådant besked bör lämnas. Aktuell reglering i lagen om

anställningsskydd framstår därför som obehövlig och skapar onödiga

administrativa åtgärder. I förordningen regleras också att anställningen

skall vara tidsbegränsad. Den ordningen bör i sak bestå.

I princip skulle undantag från lagen om anställningsskydd alltjämt

kunna regleras i förordning med stöd av 42 § 3 stycket lagen (1994:260)

om offentlig anställning. Av den lagen följer att för arbetstagare som

avses i lagens 1 §, t.ex. arbetstagare hos myndigheter under regeringen,

skall också föreskrifter i andra författningar än lagar tillämpas även om

föreskrifterna avviker från lagen om anställningsskydd. Eftersom vi nu

föreslår en lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten anser vi att det

finns anledning att reglera dessa frågor i lagen i stället för i en

förordning.

Av lagen om anställningsskydd följer också att huvudregeln är att en

tidsbegränsad anställning upphör utan föregående uppsägning vid

anställningstidens utgång eller när arbetet är slutfört. I förordningen om

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten regleras i dag uppsägning av

tidsbegränsad anställning i förtid. Uppsägningstiden är tre månader.

Arbetsgivaren får dock bevilja den anställde kortare uppsägningstid. För

det fall att den anställde inte får godkända vitsord efter genomgången

utbildning får arbetsgivaren säga upp anställningen med en

uppsägningstid av en månad. Behov av dessa bestämmelser finns

alltjämt. Försvarsmakten och Sverige styr inte alltid över längden av de

uppdrag som utlandsstyrkan skickas iväg på. Regeringen anser att det

vore orimligt att binda För-svarsmakten vid anställningar längre än tre

månader för t.ex. uppdrag som inte blir av eller återkallas efter kort tid.

Skäl har inte heller framkommit för att ompröva bestämmelsen i någon

del. Bestämmelsen i förordningen om att uppsägningstiden bestäms till

en månad om den anställde inte klarar utbildningen har inte heller

ifrågasatts och regeringen finner inte heller någon anledning till att inte

behålla även denna. Regeringen anser att även dessa bestämmelser skall

föras in i lagen.

7.3 Regler vid prövning av arbetsskada

Regeringens förslag: Vid tillämpning av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring skall, om övervägande skäl talar för det, alla

skador som inträffar från det att den första färden till

tjänstgöringsplatsen påbörjas och till det att den sista färden från

tjänstgöringsplatsen avslutats anses som arbetsskada. Undantag görs

för semester eller motsvarande ledighet som tillbringas utom

tjänstgöringslandet.

De bevisregler som är förmånligast för den enskilde skall tillämpas

vid prövning av om en anställd har drabbats av en arbetsskada.

Livränteunderlaget bestäms till minst fem basbelopp vid

tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring.

Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Utredningen har dock en annan lagteknisk lösning.

Remissinstanserna: Länsrätten i Göteborg anser att

livränteunderlaget vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring är

för lågt och att det istället bör bestämmas till sju basbelopp.

Försvarsmakten har ifrågasatt om inte en reglering av skyddstiden

behövs samt ansett att det är önskvärt att samma minimiregler som gäller

för totalförsvarspliktiga skall gälla för anställda i utlandsstyrkan, dvs. att

det ovan nämnda livränteunderlaget varierar mellan 4 och 5 basbelopp

beroende på den skadades ålder.

Försäkringskasseförbundet och Försäkringskassan i Västmanlands län

efterlyser ett klargörande av de praktiska effekterna av att

livränteunderlaget avviker från gällande regler i lagen om allmän

försäkring.

Skälen för regeringens förslag: I dag lämnas det enligt 17 §

förordningen (FFS 1984:31) om förmåner till anställd i utlandsstyrkan

inom Försvarsmakten ersättning för sjukdom eller skada som uppkommit

under tjänstgöring utomlands enligt de grunder som anges i lagen

(1976:380) om arbetsskadeförsäkring. I tjänstgöringen utomlands

inbegrips färd från Sverige till förrättningsplatsen och åter. En

förutsättning för ersättning är dock att skadan eller sjukdomen skulle ha

medfört rätt till ersättning enligt lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd, om den lagen hade varit tillämplig på den anställde.

Regeln innebär att prövningen av om en skada eller sjukdom ådragits i

arbetet skall göras enligt antingen lagen om arbetsskadeförsäkring eller

lagen om statligt personskadeskydd beroende på vilken av lagarna som

ger det förmånligaste resultatet för den enskilde. Regleringen innebär

också att bevisreglerna i 7 och 8 §§ lagen om statligt personskadeskydd

skall tillämpas.

Utlandsstyrkans personal tjänstgör under speciella förhållanden.

Hotbilden är i princip densamma, oavsett om utlandsstyrkans personal

ligger och sover, äter mat, ägnar sig åt vapenvård eller tjänstgör i skarpa

lägen. Med hänsyn till den hotbild som finns på platser dit utlandsstyrkan

skickas och för att söka åstadkomma klara och enkla regler anser

regeringen att det finns skäl för att i denna lag särskilt klargöra under

vilken tid som det skydd som följer av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring skall gälla för anställda i utlandsstyrkan.

Regeringen anser dock att det inte finns någon anledning att låta det

stärkta skyddet även omfatta semestervistelse på orter där hotbilden

saknas. Undantag görs därför för ledighet som inte tillbringas i

tjänstgöringslandet, om inte särskilda skäl talar för att skyddet skall gälla

även då. Särskilda skäl är t.ex. att kortare ledighet förläggs till en plats i

närheten av missionsområdet där hotbilden för den enskilde på grund av

hans eller hennes anställning i utlandsstyrkan är densamma som på

tjänstgöringsplatsen.

Den som till följd av en arbetsskada har fått sin förmåga att skaffa sig

inkomst genom arbete nedsatt har enligt lagen om arbetsskadeförsäkring

i vissa fall rätt till livränta. I likhet med utredningen anser regeringen att

ett garanterat livränteunderlag om fem basbelopp är väl avvägt.

8 Rehabiliteringsansvaret

8.1 Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar

Regeringens förslag: Försvarsmakten skall utreda

rehabiliteringsbehovet, planera insatserna samt stödja och hjälpa den

skadade så att han eller hon får lämplig arbetsträning eller utbildning.

Försvarsmakten skall ekonomiskt bidra till en utbildning som

motiveras av eller förlängs till följd av skadan.

Försvarsmakten skall även ekonomiskt bidra till andra särskilda

rehabiliteringsinsatser.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock i fråga om bestämmelserna om ekonomiskt stöd

valt en annan lagteknisk lösning som innebär att bestämmelserna

utformats som handlingsregler för Försvarsmakten och inte som

rättighetslagstiftning för den enskilde. Utredningen har även föreslagit att

det av lagen skall framgå att Försvarsmakten för varje anställd som

skadas allvarligt skall utse en särskild person som har ansvar för att den

skadade får lämplig rehabilitering. Utredningen har även föreslagit att det

av lagen skall framgå att Försvarsmakten har ansvar för den skadades

sociala rehabilitering samt att myndigheten skall förmedla kontakter med

andra myndigheter och organisationer som förfogar över insatser som

kan underlätta den skadades återgång till arbetslivet.

Remissinstanserna: Försvarsmakten anser att det inte är

ändamålsenligt att bygga upp en annan organisation för rehabilitering av

de anställda i utlandsstyrkan än vad som skall gälla för andra anställda

inom För-svarsmakten. Myndigheten anser att det i stället är angeläget att

kunna peka på att samma regler gäller i båda fallen. Länsrätten i

Göteborg anser att Försvarsmaktens roll kommer att vara att ha det

övergripande ansvaret för att rätt åtgärder och beslut fattas hos övriga

myndigheter vars ansvarsområden skall samordnas, varför en särskild

fristående organisation bör bildas inom Försvarsmakten för detta.

Arbetsgivarverket menar att Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar bör

utformas som ett komplement till det ansvar som övriga aktörer med

ansvar för rehabilitering har. Försäkringskasseförbundet anser att

Försvarsmakten bör åläggas att samverka med försäkringskassan. Statens

trygghetsnämnd anser att det är viktigt att det klargörs vilken instans som

har huvudansvaret för rehabiliteringen, Försvarsmakten eller

försäkringskassan. Myndigheten efterfrågar även närmare regler för hur

stort ekonomiskt stöd som ska lämnas och hur samordningen skall ske

med andra ersättningsformer. Officersförbundet har ifrågasatt om

Försvarsmaktens verksamhet primärt lämpar sig för

rehabiliteringsåtgärder annat än för tidigare försvarsmaktsanställda. I

övrigt har remissinstanserna tillstyrkt eller inte haft några invändningar

mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Sedan den 1 januari 1997 har

Försvarsmakten ett rehabiliteringsansvar för alla som varit anställda i

utlandsstyrkan och som skadats efter år 1992. Detta är reglerat i 15 §

förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

Ansvaret innebär att Försvarsmakten skall se till att de

rehabiliteringsuppgifter som en arbetsgivare har enligt 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän försäkring fullgörs. Ansvaret fråntar inte den

skadades eventuella arbetsgivare dess ansvar för rehabilitering av den

skadade.

Att Försvarsmakten bör ha ansvaret för rehabilitering av även de

tidigare anställda i utlandsstyrkan är inte ifrågasatt. Däremot kan det

ifrågasättas om det sätt på vilket ansvaret reglerats är ändamålsenligt.

En arbetsgivares rehabiliteringsansvar gentemot en anställd grundar

sig i dag på lagen om allmän försäkring och arbetsmiljölagen

(1977:1160). Dessa lagar kompletteras av lagen (1982:80) om

anställningsskydd. Det rehabiliteringsansvar Försvarsmakten har mot

dem som tidigare varit anställda i utlandsstyrkan men som inte är

anställda tills vidare inom Försvarsmakten består endast av reglerna i en

av dessa lagar, nämligen lagen om allmän försäkring. Det är inte heller

möjligt att låta Försvarsmaktens ansvar omfatta hela den rättsliga

grunden för en arbetsgivares rehabiliteringsansvar. Detta talar för att en

annan lösning än den nu valda är att föredra. Man bör även beakta att

reglerna i 22 kap. lagen om allmän försäkring är föremål för utvärdering.

I betänkandet Arbetsgivarens rehabiliteringsansvar, SOU 1998:104, som

för närvarande bereds inom Regeringskansliet, föreslås att den enskilde

skall ha samma rättigheter som i dag. Däremot har det visat sig att vissa

mindre arbetsgivare har svårt att leva upp till det ansvar som de har enligt

22 kap. lagen om allmän försäkring. Delar av rehabiliteringsansvaret har

därför i förslaget flyttats över från arbetsgivaren till försäkringskassan.

Försvarsmakten är en arbetsgivare med goda förutsättningar att ha en

väl fungerande organisation för att fullgöra ett långtgående

rehabiliteringsansvar. Det är en fördel för den enskilde om

rehabiliteringsansvaret ligger hos Försvarsmakten. Försvarsmakten torde

ha bättre möjligheter att se till den enskildes särskilda behov och

situation eftersom myndigheten på ett annat sätt än försäkringskassan kan

ha förståelse och kunskap om den mycket speciella verksamhet som den

skadade har tjänstgjort i. Sammantaget anser regeringen att det finns skäl

för att komplettera rehabiliteringsansvaret så som det är reglerat i 22 kap.

lagen om allmän försäkring och att särskilt ange Försvarsmaktens ansvar

i detta avseende.

Försvarsmakten bör få så stor handlingsfrihet som möjligt i sitt arbete

med att rehabilitera personer som skadas i sin tjänstgöring i

utlandsstyrkan. Vi vill att det skall vara möjligt för Försvarsmakten att

finna den bästa möjliga lösningen för varje enskild person som behöver

sådana åtgärder. Ingen skada är lik den andra och framför allt har varje

enskild individ sina specifika behov som behöver tillgodoses för att det

bästa möjliga rehabiliteringsresultatet skall kunna uppnås.

De föreslagna bestämmelserna om rehabilitering är inte i sig av sådan

art att de behöver lagform. Allmänna bestämmelser om rehabilitering av

skadade finns dock, som ovan nämnts, i 22 kap. lagen om allmän

försäkring. Vårt lagförslag är att se som en förbättring och ett

komplement till den lagens bestämmelser. Lagförslagets bestämmelser är

centrala för den enskilde som skadats. Reglerna utgör en del av ett

regelkomplex för rehabilitering. Vi finner det mest naturligt och lämpligt

att även dessa bestämmelser regleras i lag. Samtliga bestämmelser om

rehabilitering som är av central betydelse får då samma dignitet i

lagteknisk mening.

En särskild fråga är vid vilka psykiska besvär Försvarsmakten skall

bistå en tidigare anställd. Enligt regeringens uppfattning är det endast i de

fall då de psykiska besvären tydligt har sin orsak i händelser efter det att

anställningen upphört eller i andra faktorer som uppenbart saknar

samband med tjänstgöringen som Försvarsmakten inte bör ha något

ansvar för att bistå med stöd till rehabiliteringen.

Arbetslivsinriktad rehabilitering

Det första steget i rehabiliteringsprocessen är en utredning av behovet av

åtgärder för att den skadade skall återfå full arbetsförmåga eller för att

förstärka den skadades möjligheter att i framtiden försörja sig genom

förvärvsarbete. Denna utredning skall göras i samråd med den skadade

och bör inledas så tidigt som möjligt så att den medicinska

rehabiliteringen kan samordnas med den sociala och

arbetsmarknadsmässiga. Regeringen delar utredningens uppfattning att

det är lämpligt att utredningen resulterar i en skriftlig plan, som kan

upprättas med ledning av bestämmelserna i 22 kap. lagen om allmän

försäkring.

De huvudsakliga formerna för arbetslivsinriktad rehabilitering är

arbetsträning och utbildning. Arbetsträning innebär att den skadades

förmåga att klara ett arbete som han eller hon redan före skadan hade

kompetens för övas upp. I de fall lämplig arbetsträning inte kan anordnas

inom Försvarsmakten bör kontakter med myndigheter eller andra där

träningen skulle kunna genomföras förmedlas.

För att den skadade skall kunna återgå till förvärvslivet är utbildning

som syftar till att höja kompetensen till en sådan nivå att den skadade

trots eventuellt kvarstående funktionshinder blir attraktiv på

arbetsmarknaden av största vikt. Utbildningens betydelse accentueras av

att många av de anställda i utlandsstyrkan är unga och ännu inte hunnit

skaffa sig den utbildning de tänkt. Även för dem som redan har en

utbildning kan en ny bli nödvändig om skadan förhindrar arbete inom det

område där den skadade tidigare arbetat.

Regeringen anser därför att Försvarsmakten skall ge ekonomiskt stöd

till en utbildning som motiverats av eller förlängts till följd av skadan.

Utgångspunkten bör vara att den skadade i vart fall inte skall försättas i

en sämre ekonomisk situation än om han eller hon kunnat fullfölja sina

ursprungliga utbildnings- eller yrkesplaner.

Med hänsyn till samhällets utveckling kommer det i praktiken inte

sällan att krävas längre utbildningar på universitetsnivå. Ibland kan då

frågan uppkomma om den utbildning den skadade önskar är rimlig både i

förhållande till kostnader och den skadades förutsättningar. En avvägning

får göras i varje enskilt fall. Den enskildes önskemål bör dock väga tungt.

I detta sammanhang kan även erinras om att regeln inte innebär att

Försvarsmakten nödvändigtvis skall bekosta hela utbildningen.

Målet med rehabiliteringen bör vara att den skadades kompetens höjs

så att han eller hon kan få ett tillfredsställande arbete på den öppna

arbetsmarknaden.

Försvarsmaktens stöd skall ses som ett komplement till annat stöd som

lämnas till den enskilde. Vid bedömningen av om stöd skall lämnas

måste alltid prövas om stödet framstår som skäligt med hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet.

Både under den tid arbetsträning och utbildning pågår och sedan den

skadades kompetens höjts genom sådana åtgärder bör Försvarsmakten

förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som

förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till

arbetslivet, se nedan under avsnitt 8.2.

I de fall skadan lett till ett fysiskt handikapp kan den skadade vara i

behov av hjälpmedel för kunna återgå till att försörja sig genom

förvärvsarbete och för att kunna leva ett aktivt och självständigt liv.

Försvarsmakten bör i dessa fall inte ensam bekosta hjälpmedlen i den

mån sådana kan erbjudas på annat sätt inom samhället. Däremot kan det

finnas anledning för Försvarsmakten att förbättra den skadades situation

genom att bistå med medel så att hjälpmedel av särskild art eller kvalitet

kan anskaffas.

Social rehabilitering

Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar skall inte enbart vara inriktat på

att den skadade skall återfå så god förvärvsförmåga som möjligt.

Regeringen delar utredningens mening om att den sociala

rehabiliteringen är minst lika viktig. Om det visar sig att den skadade inte

anses kunna återgå till förvärvsarbete, skall Försvarsmaktens insatser

inriktas på att stödja den skadades möjligheter att leva ett aktivt och

självständigt liv. Regeringen avser att återkomma i detta avseende i

förordningen till lagen. Inom ramen för den föreslagna 7 § om ersättning

för t.ex. hjälpmedel kommer Försvarsmakten att kunna bistå den enskilde

ekonomiskt även när den skadade har bedömts inte kunna komma att

återgå till arbetslivet.

Försvarsmaktens rehabiliteringsorganisation

På samma sätt som för arbetsgivarnas allmänna rehabiliteringsansvar bör

det särskilt föreskrivas att Försvarsmakten skall ha en på lämpligt sätt

organiserad rehabiliteringsorganisation för att det ansvar som beskrivits

ovan skall kunna genomföras.

Utredningen anser att huvudansvaret inom denna

rehabiliteringsorganisation skall vila på en särskild person som skall se

till att den skadade får det stöd och den hjälp som behövs. Regeringen

anser dock inte att det finns tillräckligt skäl för att i lag reglera hur denna

organisation skall se ut. Regeringen kommer i stället att återkomma i

förordningen till detta.

8.2 Begränsning av rehabiliteringsansvaret i tiden m.m.

Regeringens förslag: Försvarsmaktens sociala och arbetslivsinriktade

rehabiliteringsansvar enligt denna lag skall bestå under tre år. Tiden

skall dock kunna förlängas med ytterligare två år.

Försvarsmakten skall samarbeta med andra berörda myndigheter

och samordna sina rehabiliteringsinsatser med eventuell annan

arbetsgivares åtgärder.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Länsrätten i Göteborg anser att någon

tidsbegränsning inte skall gälla för den som har fått psykiska skador till

följd av tjänstgöring i utlandsstyrkan.

Skälen för regeringens förslag: Rehabiliteringsinsatserna enligt lagen

om allmän försäkring begränsas i princip till ett års tid med hänsyn till

reglerna om rehabiliteringspenning. Vissa möjligheter till förlängning

finns dock. Arbetsgivares rehabiliteringsansvar gäller dock så länge

anställningen fortgår.

Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar bör bestå under en längre tid.

Regeringen anser att tre år är en rimlig gräns. I vissa fall kan det dock

vara befogat med ännu längre tid. Vid vissa svårare skador kan

arbetsträning m.m. ta särskilt lång tid i anspråk. Det kan också

förekomma att den utbildning som ansetts lämplig tar längre tid än tre år.

Det bör därför finnas möjlighet att utsträcka ansvaret ytterligare två år

om det finns särskilda skäl. Om en rehabiliteringsåtgärd befinner sig i sitt

slutskede när denna tid löpt ut finns det inget som hindrar

Försvarsmakten att låta slutföra åtgärden.

Frågan är då från när denna tidsfrist skall börja löpa. Att låta tidsfristen

löpa från tidpunkten för skadan är inte lämpligt med hänsyn till hur olika

lång tid som kan krävas för att en skadad skall bli så medicinskt återställd

att rehabiliteringen kan påbörjas. Tidsfristen bör därför enligt regeringens

mening räknas från och med den tidpunkt då de faktiska

rehabiliteringsåtgärderna kan inledas. När denna tidpunkt inträffar får

avgöras från fall till fall. Att regeln för hur länge Försvarsmaktens

rehabiliteringsansvar kvarstår byggts upp på detta sätt innebär att

utredningen av behovet av åtgärder kommer att genomföras innan

tidsfristen börjar löpa.

Vid sidan av Försvarsmakten finns myndigheter och andra som har

ansvar för rehabiliteringen av en skadad. I de flesta fall är deras inbördes

samarbete reglerat och beroende av vilken ställning den skadade har, till

exempel som arbetstagare. Att någon skyldighet för de andra inblandade

att samarbeta med Försvarsmakten inte följer av regleringen hindrar inte

att Försvarsmakten åläggs att samarbeta med exempelvis

försäkringskassan och länsarbetsnämnden. Med hänsyn till att även dessa

myndigheter har ansvar för rehabilitering och att Försvarsmaktens

insatser kan främja rehabiliteringen borde inga hinder möta för

samarbetet.

Särskilt när det gäller utredningen om den skadades behov av insatser

och den planering som genomförts kan det finnas anledning till

samarbete med försäkringskassan.

I de fall den skadade har en annan arbetsgivare än Försvarsmakten,

som därmed också har ansvar för rehabilitering, skall Försvarsmaktens

arbetsuppgifter som huvudregel samordnas med arbetsgivarens. I de fall

arbetsgivaren bidrar till att den skadade får en tillfredsställande

rehabilitering kan Försvarsmaktens åtgärder begränsas till en kontroll att

så sker. I vissa fall, till exempel då det är fråga om en arbetsgivare med

en verksamhet av liten omfattning, finns kanske inte förutsättningarna för

en tillfredsställande rehabilitering. Försvarsmakten bör då ta ett större

ansvar. Meningen är dock inte att den skadades eventuella arbetsgivare

skall kunna dra fördel av Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar.

8.3 Ersättning till anhöriga

Regeringens förslag: Anhöriga till den som skadas skall få ersättning

för vissa kostnader från Försvarsmakten.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Utredningen

har dock föreslagit att delar av systemet skall regleras i förordning samt

att delar av systemet konstrueras som handlingsregler för

Försvarsmakten och inte som rättighetslagstiftning.

Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några synpunkter på

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Det är ofta ytterst väsentligt för

resultatet av övriga rehabiliteringsinsatser att de anhöriga engagerar sig i

rehabiliteringen av en skadad. Försvarsmakten bör därför sträva efter att i

samråd med den skadade uppmuntra och stödja sådant engagemang från

de anhörigas sida. Ibland kan dock en medverkan i rehabiliteringen bli

omfattande eller på annat sätt mycket ekonomiskt kännbar för den

anhörige, samtidigt som rehabiliteringssynpunkter talar starkt för att den

anhöriges insatser bör fortsätta. Regeringen anser att Försvarsmakten i

sådana fall skall ge den anhörige skälig ersättning för de kostnader som

uppstår. Det kan t.ex. röra sig om ökade boendekostnader, kostnader för

barntillsyn, kostnader för resor till en plats där arbetsträning eller andra

rehabiliteringsinsatser äger rum eller dylikt. Regeringen delar

utredningens synpunkt att ersättning inte skall utgå för utebliven

arbetsinkomst bl.a. med hänsyn till den rätt till ledighet som i så fall

också måste övervägas. Frågan bör såsom utredningen konstaterat

behandlas i ett vidare sammanhang som beaktar också andra anhörigas

välmotiverade önskan att medverka i rehabilitering av sina närmaste.

Om en anställd i utlandsstyrkan skadas svårt, är det även rimligt att de

anhöriga får möjlighet att möta honom eller henne vid ankomsten till

Sverige. Motsvarande bör gälla även vid ett dödsfall. När någon som

skadats är i behov av långvarig läkarvård kan det också finnas anledning

att bistå de anhöriga med ersättning för minst ett besök per månad under

tiden för sjukhusvistelsen. En sådan ersättning bör ges för resa, uppehälle

och för förlorad inkomst. Regeringen anser att den lämpligen bör ges

efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel

till vittnen m.fl.

Som ovan nämnts har ofta anhörigas stöd avgörande betydelse för en

framgångsrik rehabilitering av den skadade. Men även de anhöriga kan

själva vara i behov av psykosocialt stöd. Regeringen anser, i likhet med

utredningen, att Försvarsmakten bör ta ett ansvar för att sådana behov

hos de anhöriga tillgodoses. Försvarsmakten skall därför vid behov ge

skäligt ekonomiskt bidrag till kostnader för sådant psykosocialt stöd till

anhöriga som Försvarsmakten inte själv kan tillhandahålla. Samtliga

regler om ersättning bör vara samlade på ett ställe.

9 Överklagande

Regeringens förslag: Beslut med stöd av bestämmelserna om

rehabilitering och ersättning till anhöriga får överklagas till allmän

förvaltningsdomstol.

Utredningens förslag: Utredningen, som till övervägande del inte

formulerat sitt förslag som rättighetslagstiftning, har ansett att Försvars-

maktens beslut med stöd av denna lag inte bör kunna överklagas.

Däremot bör det finnas möjlighet för den enskilde att begära omprövning

av beslut inom Försvarsmakten. Omprövningen bör då ske på en högre

nivå än där det ursprungliga beslutet fattades. Utredningen har föreslagit

att bestämmelsen om ersättning till anhöriga enligt 11 § andra och tredje

stycket i regeringens lagförslag skall regleras i förordningen och att

beslut med stöd av de bestämmelserna skall kunna överklagas till allmän

förvaltningsdomstol.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Jönköping har ifrågasatt om

förbudet att överklaga står i överensstämmelse med artikel 6 i

konventionen (den 4 november 1950) angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan benämnd

Europakonventionen).

Arbetsgivarverket har efterlyst ett mer omfattande resonemang

gällande kopplingen till lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister.

Karlstads kommun har avstyrkt förslaget på den grunden att det är

angeläget att myndighetsutövning mot enskilda skall kunna överklagas

till domstol.

Skälen för regeringens förslag: De föreslagna bestämmelserna skall

ses som ett komplement till bl.a det allmännas stöd och åtgärder. För att

kunna tillgodose den enskildes behov av insatser är det viktigt att

Försvarsmakten ges så stor handlingsfrihet som möjligt vid

bestämmandet av stödåtgärder. Utredningens förslag till bestämmelser

innebär att Försvarsmakten i vissa situationer "får" bistå den enskilde och

dennes anhöriga. Vid en rättslig bedömning är sådana regler inte att anse

som rättigheter i egentlig mening. Bestämmelserna i den utformningen är

alltså inte att betrakta som en rättighetslagstiftning och lämpar sig därför

mindre väl för domstolsprövning. Lagrådet har dock ifrågasatt om

förbudet mot överklagande, om än formellt korrekt, ändå bör genomföras

med hänsyn till de förväntningar hos den enskilde som kan uppkomma

till följd av bestämmelser av denna typ. Med hänsyn därtill har

regeringen omformulerat förslaget så att det får karaktären av

rättighetslagstiftning och därmed lämpar sig bestämmelserna bättre för

en eventuell domstolsprövning. Skäl saknas att i denna situation

överväga en möjlighet till omprövning av Försvarsmaktens beslut i

enlighet med utredningens förslag.

10 Kostnadskonsekvenser

Utredningen har i betänkandet också tagit upp vissa förändringar i

förmånssystemet som kan regleras i förordningsform, bl.a. frågan om

riskgarantibelopp. Vidare har utredningen föreslagit att vissa särskilda

ekonomiska satsningar bör göras för att förbättra arbetsmiljön för

utlandsstyrkan. Utredningen har därutöver analyserat vilka ekonomiska

konsekvenser som utredningens förslag kommer att medföra.

Remissinstanserna har i dessa delar i stort sett inte framfört några

synpunkter.

Regeringen har i sina förslag i vissa delar valt andra

författningstekniska lösningar. Bl.a. har förslag som utredningen ansett

kunna regleras i förordningsform i stället tagits in i lagförslaget. Däremot

har regeringen till skillnad från utredningen den uppfattningen att vissa

andra författningsförslag bl.a. om koordinatörer, inte bör lagregleras.

Frågan om utformningen av riskgarantibelopp som bör regleras i

förordning avser regeringen behandla i förordningsarbetet. För att

kunna göra en samlad kostnadsanalys kan vi emellertid redan nu anmäla

att vi inte kommer att helt följa utredningens förslag i denna del.

I fråga om kostnadskonsekvenserna av förslaget kan följande sägas.

Utredningen har i fråga om rehabiliteringsansvaret m.m. beräknat att

förslaget kan medföra en kostnadsökning om cirka 500 000 kronor per år.

Regeringen delar utredningens bedömning att det i lagförslaget angivna

rehabiliteringsansvaret m.m. inte medför några större kostnadsökningar.

Införandet av en regel som gör arbetsmiljölagen gällande för

utlandsstyrkan vid tjänstgöring utomlands kan inte heller medföra några

kostnadsökningar. På längre sikt bör detta ses som en investering som

medför kostnadsminskningar eftersom ett välutfört och fungerande

miljöarbete leder till minskade arbetsskador.

I fråga om förslaget om en nedre gräns om fem basbelopp för

beräkning av livränta har utredningen inte ansett detta medföra några

kostnadsökningar. Regeringen delar utredningens bedömning att

förslaget i denna del inte medför några ökade kostnader. Kostnaderna för

regeringens förslag i övrigt skall finansieras inom utgiftsområde 6

Totalförsvar, anslaget A2 Fredsfrämjande truppinsatser.

Till lagens bestämmelser om rehabilitering och ersättning till anhöriga

kopplas överklagandebestämmelser. Överklagandebestämmelsen vad

gäller beslut som fattas med stöd av lagens rehabiliteringsbestämmelser

innebär inte någon kostnadsmässig förändring i förhållande till gällande

reglering. I fråga om beslut som fattas med stöd av reglerna om

ersättning till anhöriga som överklagas har regeringen ingen anledning

att uppskatta att det kan bli fråga om annat än något enstaka mål.

Kostnaden kan bedömas som mycket ringa och får därför i

sammanhanget betraktas som marginell.

 Den särskilda ekonomiska satsning på arbetsmiljöområdet på cirka 10

miljoner kronor på tre år som utredningen föreslagit anser regeringen inte

nu skall behandlas i samband med detta lagförslag. Vi avser att

återkomma i annat sammanhang i denna fråga.

11 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Författningsförslagen kan träda i kraft tidigast den 1 juli 1999. De

föreslagna bestämmelserna bör gälla från ikraftträdandet. Dock bör det

rehabiliteringssystem som Försvarsmakten tillämpar för anställda i

utlandsstyrkan vara enhetligt. De nya rehabiliteringsbestämmelserna bör

därför tillämpas även på tidigare anställda i utlandsstyrkan som skadats

efter utgången av år 1992. I fråga om ersättning till anhöriga innebär

denna reglering att ersättning i sådana fall kan betalas ut för

ersättningsgilla kostnader som uppkommit efter det att lagen trätt ikraft.

Skadan som den enskilde drabbats av, och som en anhörig grundar sitt

anspråk på, måste dock ha uppstått efter utgången av 1992.

12 Författningskommentar

Förslaget till lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

1§

Lagens tillämpningsområde styrs av bestämmelsen i 1 §. Vilka som skall

anställas i utlandsstyrkan framgår av andra stycket. Det är endast den

militära och civila personal som behövs för en viss internationell

verksamhet utomlands som får anställas i utlandsstyrkan. Internationell

verksamhet som avses är verksamhet som syftar till att avvärja risk för en

väpnad konflikt, hejda en pågående väpnad konflikt, övervaka

överenskommelser om fred och vapenstillestånd samt att skapa

förutsättningar för varaktig fred och säkerhet genom humanitärt arbete i

samband med en väpnad konflikt. En missions huvuduppgift kan omfatta

ett eller flera av de ändamål som personal får anställas i utlandsstyrkan

för.

Anställning i utlandsstyrkan kan bara ske när Försvarsmakten deltar i

en viss insats. Att endast den personal som behövs får anställas i

utlandsstyrkan innebär inte att det är varje enskild persons uppgift som

skall ställas i förhållande till uppdragets syfte. Av betydelse är den

huvudsakliga verksamheten för gruppen och om personens uppgifter

behövs för att hela uppdraget skall kunna genomföras. Den personal som

t.ex. står för matlagningen till den övriga styrkan kan och skall således

anställas i utlandsstyrkan. Detta innebär också att personal som Sverige

ställer till förfogande till internationella organisationers sekretariat inte

kan anställas i utlandsstyrkan.

Bestämmelsen innebär alltså inte att alla som tjänstgör inom

internationell verksamhet inom Försvarsmakten skall vara anställda i

utlandsstyrkan. I detta sammanhang kan även erinras om att det av 2 §

lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands framgår

att anställning i utlandsstyrkan skall ske särskilt.

2 §

I paragrafen anges vilka delar av arbetsmiljölagen (1977:1160) som skall

tillämpas då anställda i utlandsstyrkan tjänstgör utomlands.

Bestämmelsen motiveras närmare i avsnitt 7.1. Regeln innebär att vissa

delar av kapitlen om bestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet och

om allmänna skyldigheter blir tillämpliga. Arbetsmiljöåtgärderna måste

dock anpassas till arbetets särskilda karaktär. Detta innebär inte att högre

skaderisker än vid en arbetsplats i Sverige skall accepteras.

Vidare skall vissa av bestämmelserna om skyddsombud och

skyddskommittéer tillämpas. Deras befogenhet är dock begränsad med

hänsyn till att det är fråga om arbete utomlands. I fråga om förfarande

m.m. kan ledning sökas i arbetsmiljölagens regler även om de inte är

direkt tillämpliga i denna del.

Avsteg från arbetsmiljölagens regler får göras om en tillämpning

hindras av tjänstgöringsförhållandena. Varje avsteg måste dock framstå

som motiverat med hänsyn till den rådande situationen.

3 §

Bestämmelsen i första punkten har förts över från förordningen

(1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten och innebär att

besked inte behöver lämnas om att tidsbegränsad anställning inte

kommer att fortsätta. Någon saklig ändring är inte avsedd.

Andra punkten i bestämmelsen innebär att 12 § semesterlagen

(1977:480), som anger att arbetstagaren har rätt att ta ut sin semester

under viss tid på året, inte gäller. Anställda i utlandsstyrkan har därmed

bara rätt att förlägga sin semester under denna tid på året om Försvars-

makten går med på det.

Av tredje punkten följer att inte heller arbetstidslagen (1982:673) skall

tillämpas på de anställda i utlandsstyrkan. För att kunna organisera

styrkor för snabb avfärd till ett s.k. missionsområde är Försvarsmakten

inte heller bunden av arbetstidslagen vid tjänstgöring och utbildning i

Sverige.

4 §

Bestämmelsen i första stycket har i huvudsak förts över från

förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

Någon saklig ändring är inte avsedd. Att tidsbegränsad anställning får

avse tjänstgöringstiden har införts för att möjliggöra att de som anställts

enbart för utbildningstiden skall kunna anställas för enbart

tjänstgöringstiden om det behövs. Den tidsbegränsade anställningen kan

antingen gälla för viss tid eller tills vidare dock längst till visst datum.

Andra och tredje stycket har också förts över från förordningen om

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Bestämmelserna innebär att en

tidsbegränsad anställning kan sägas upp före anställningstidens utgång.

Någon saklig ändring är inte heller här avsedd.

5 §

Bestämmelsen innebär bland annat att skador som inträffar även under

fritid kan medföra ersättning enligt lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring.

Av första stycket framgår att all tid från det att den första färden till

tjänstgöringsplatsen påbörjas till det att den sista färden från

tjänstgöringsplatsen avslutas är arbetstid när man enligt lagen om

arbetsskadeförsäkring tar ställning till om en skada eller en sjukdom har

uppkommit i arbetet. När någon har skadats eller drabbats av en sjukdom

prövas först om det har inträffat under den tid som försäkringen avser.

Därefter prövas om det är en sådan skada eller sjukdom som omfattas av

försäkringen. Vid denna sistnämnda prövning skall, enligt andra stycket,

de bevisregler som är förmånligast för den enskilde tillämpas.

Endast om det finns särskilda skäl omfattar skyddet skador och

sjukdomar som den enskilde drabbas av under ledighet som tillbringas i

annat land än tjänstgöringslandet. Utförs arbetet i flera länder, som ofta

är fallet vid konflikter i gränstrakter, betraktas samtliga dessa som

tjänstgöringsland. Särskilda skäl kan föreligga om den enskilde under sin

ledighet vistas i ett grannland där hotbilden är densamma som i

tjänstgöringslandet. Detta innebär att vid tjänstgöring i gränsområden

omfattar skyddet normalt sett vistelser även i grannlandet trots att den

anställde inte är stationerad där. En så kallad fritidsskada som omfattas

av undantaget är t.ex. när en anställd i utlandsstyrkan under ledig tid i ett

grannland utsätts för misshandel eller annat våld i sin egenskap av

anställd i utlandsstyrkan.

Andra stycket innebär att prövningen av om en skada är en arbetsskada

skall ske enligt regler om samband och skadekriterier i den av de båda

lagarna som ger det förmånligaste resultatet för den enskilde. Ersättning

betalas dock alltid ut enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring.

Tredje stycket utgör en undre gräns till skydd för dem som vid en

arbetsskada annars skulle få mycket låg livränta.

6 §

Bestämmelsen, som också motiveras i avsnitt 8, anger de grundläggande

momenten i de åtgärder Försvarsmakten skall vidta för att rehabilitera

den som skadats under tjänstgöring i utlandsstyrkan. Åtgärderna skall

riktas till dem som på grund av skada drabbats av invaliditet eller

nedsättning av arbetsförmågan. Av första punkten följer att

Försvarsmakten i samråd med den skadade skall utreda vilka specifika

behov som den skadade har.

Att ordet skadas använts innebär inte att rehabiliteringsansvaret

enbart skall aktualiseras då skadan orsakats av olyckshändelse.

Rehabilitering bör även komma i fråga vid fall som enligt praxis skulle

anses vara arbetssjukdom. Detta gäller exempelvis vissa sjukdomar och

parasiter som finns inom uppdragsområdet och som är svåra att skydda

sig mot på grund av tjänstgöringsförhållandena. Dessutom bör även vissa

skadeförlopp som är för utsträckta för att betecknas som olyckor,

innefattas om orsaken kan hänföras till deltagandet i utlandsstyrkans

verksamhet. Ansvaret omfattar såväl fysiska som psykiska skador.

Arbetsträning innebär att den skadade övar upp sin förmåga att klara

ett arbete som han eller hon redan före skadan hade kompetens för. Detta

kan ofta ske inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet som spänner

över ett stort fält. Av andra punkten följer att Försvarsmakten skall söka

finna lämplig arbetsträning inom myndigheten. Om den skadade har en

arbetsgivare, är Försvarmaktens ansvar för att finna lämplig arbetsträning

subsidiärt, se vidare författningskommentaren till 9 §. I de fall lämplig

arbetsträning inte kan anordnas inom Försvarsmakten bör kontakter med

myndigheter eller andra där träningen skulle kunna genomföras

förmedlas.

Försvarsmakten skall enligt tredje punkten medverka till att den

skadade får den utbildning som han eller hon behöver för att bli attraktiv

på arbetsmarknaden. Utbildningens betydelse accentueras av att många

av de anställda i utlandsstyrkan är unga och ännu inte hunnit skaffa sig

den utbildning de tänkt. Även för dem som redan har en utbildning kan

en ny bli nödvändig om skadan förhindrar arbete inom det område där

den skadade tidigare har arbetat. Även någon typ av fortbildning kan vara

av betydelse för att förbättra möjligheterna att få ett arbete. Längre

utbildningar på universitetsnivå kan förekomma.

7 §

Omfattningen av det stöd som anges i paragrafen får prövas individuellt.

Bestämmelsens första stycke innebär att Försvarsmakten i vissa fall skall

ge den skadade ekonomiskt stöd till utbildning. Ekonomiskt stöd till

utbildning behöver kanske t.ex. inte ges för hela utbildningskostnaden,

utan behovet får avvägas med hänsyn till den skadades kvarstående

funktionshinder och andra konsekvenser av skadan. Vidare bör andra

inkomstmöjligheter beaktas. I många fall torde det bli fråga om att

komplettera andra förmåner så att den skadade får en reell ekonomisk

möjlighet att fullgöra den avsedda utbildningen.

I vissa fall kan den sociala och arbetslivsinriktade rehabiliteringen

gynnas av att den allmänna sjukvården kompletteras. Detta kan avse

sådan vård som inte omfattas av den allmänna vården, exempelvis vissa

former av psykosocialt stöd. I andra fall kan särskilda insatser behövas

för att påskynda den medicinska rehabiliteringen även om lämplig

behandling i och för sig skulle ha kunnat fås inom den allmänna vården.

I de fall skadan lett till ett fysiskt handikapp kan den skadade vara i

behov av hjälpmedel för att kunna återgå till att försörja sig själv genom

förvärvsarbete och för att kunna leva ett aktivt och självständigt liv.

Enligt andra stycket skall Försvarsmakten därför ge stöd även till andra

åtgärder. Försvarsmakten bör i dessa fall inte ensam bekosta hjälpmedlen

i den mån sådana erbjuds på annat sätt inom samhället. Däremot kan det

finnas anledning för Försvarsmakten att förbättra den skadades situation

genom att bistå med medel så att hjälpmedel av särskild art eller kvalitet

kan anskaffas. Försvarsmaktens kostnader blir således subsidiära i

förhållande till vad som normalt skall utgå från andra myndigheter för

hjälpmedel m.m.

Såsom framgår av tredje stycket och vad som ovan sagts skall stödet

endast ges om det inte tillhandahålls av annan till följd av andra

bestämmelser och om det framstår som skäligt med hänsyn till samtliga

omständigheter.

8 §

Bestämmelsen uttrycker hur långt Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar

sträcker sig i tiden. Den treåriga tidsfristen inleds i princip när en

arbetsträning eller en utbildning kan inledas.

Skäl att utsträcka åtgärderna utöver tre år kan föreligga exempelvis om

den skadades tillstånd är sådant att den medicinska rehabiliteringen

måste pågå jämsides med utbildning eller arbetsträning och kräver så

mycket tid att de övriga insatserna blir lidande. Andra exempel är att den

skadade gör stora framsteg mot slutet av treårsperioden och det därmed

inte kan anses rimligt att avbryta åtgärderna eller att den utbildning den

skadade genomför är så lång att det inte inom treårstiden går att bedöma

om studierna kommer att försenas på grund av skadan.

9 §

Av första stycket framgår att Försvarsmakten skall samarbeta med andra

myndigheter vid genomförandet av rehabiliteringen så att samtliga

resurser som finns tillgängliga i samhället kommer till användning på ett

för den skadade adekvat sätt.

Den skadades eventuella arbetsgivare har i stora delar samma ansvar

för rehabilitering som Försvarsmakten. Därför bör, såsom framgår av

andra stycket, insatserna samordnas. I de fall en eventuell arbetsgivare

tar ett stort ansvar för rehabiliteringen bör Försvarsmaktens åtgärder i de

flesta fall kunna inskränkas till enbart avstämning av hur rehabiliteringen

förlöper. I särskilt svåra fall som kräver omfattande resurser kan det dock

finnas skäl för Försvarsmakten att bidra med ytterligare resurser utöver

vad arbetsgivaren kan erbjuda.

Det kan också finnas anledning att erbjuda möjligheten till

arbetsträning inom Försvarsmakten i de fall lämplig sådan träning inte

kan anordnas hos arbetsgivaren.

10 §

Av bestämmelsen framgår att den skadades eventuella arbetsgivare

alltjämt har kvar sitt rehabiliteringsansvar.

11 §

I vissa särskilda fall kan det finnas ett behov av att någon anhörig till den

skadade medverkar vid rehabiliteringen. Med anhörig avses person som

har en mycket nära social relation till den skadade eller avlidne. För-

svarsmakten i dessa fall, vilket följer av första stycket, skall ge skälig

ersättning för de kostnader medverkan i rehabiliteringen medför för den

anhörige. I vilka fall en anhörig bör medverka i rehabiliteringen bör

bestämmas utifrån den skadades behov och det bör stå klart att detta

främjar rehabiliteringen. Som exempel på kostnader som kan ersättas kan

nämnas ökade boendekostnader, kostnader för resor och kostnader för

barntillsyn. Ersättning för förlorad arbetsinkomst eller ersättning för

utfört arbete räknas inte hit.

Genom regeln i andra stycket får anhöriga till de anställda ersättning

för vissa kostnader som uppkommer till följd av att den anhörige skall ta

emot den som förolyckats och för att möta eller besöka den som skadats

svårt. Ersättning kan således betalas ut för resekostnader samt kostnader

för uppehälle och tidsspillan. Ingen begränsning har angetts för antalet

resor. Ett riktmärke kan dock vara en resa per månad.

Av tredje stycket följer att Försvarsmakten skall ge ekonomiskt bidrag

till krisstöd eller annat psykosocialt stöd till ovannämnda anhöriga, dvs. i

fall då den anställde dödats eller skadats svårt. Stödet skall dock föregås

av en skälighetsprövning i det enskilda fallet. Alla omständigheter av

betydelse bör då vägas in såsom t.ex. den anhöriges relation till den

skadade, behovet av stöd, skadans art och möjligheten att erhålla

professionell hjälp från annat håll.

12 §

I paragrafen, som fått annan innebörd efter lagrådets yttrande, anges att

beslut som fattas med stöd av lagens bestämmelser om rehabilitering i

6 8 §§ och beslut om ersättning till anhöriga enligt 11 § får överklagas

till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Lagen träder i kraft den 1 juli 1999. Att 6 11 §§ skall tillämpas på

tidigare anställda i utlandsstyrkan som skadats efter utgången av år 1992

innebär att dessa liksom i dag skall omfattas av Försvarsmaktens

rehabiliteringsansvar. Se i övrigt avsnitt 11.

Sammanfattning av betänkandet SOU 1998:30

Utlandsstyrkan

Utredningen har haft i uppdrag att se över reglerna för Försvarsmaktens

internationella fredsfrämjande verksamhet utomlands med tonvikt på

regler och rutiner som tillämpas vid personskador samt att föreslå

förbättringar. Som grund för dessa förslag har utredningen ägnat särskild

uppmärksamhet åt att analysera riskerna i utlandsstyrkans verksamhet,

den skadeförebyggande verksamheten samt omhändertagandet då en

personskada inträffar.

Hög risk för allvarliga personskador

Att tjänstgöra i internationell fredsfrämjande verksamhet innebär

förhöjda risker att skadas och invalidiseras. Den statistik utredningen

inhämtat visar att skaderiskerna är väsentligt högre än för de mest

skadedrabbade yrkena i Sverige. Både risken att skadas och att

invalidiseras är ungefär tre gånger så hög. I förhållande till dem som

fullgör värnplikt är skillnaderna inte lika stora, men det beror på att även

denna grupp utsätts för väsentligt större skaderisker än vad som

förekommer i arbetslivet. Statistiken visar också att det är de meniga

soldaterna i utlandsstyrkan som löper de största riskerna att skadas och

invalidiseras. Verksamheten innebär dessutom en särskild risk för

allvarliga psykiska skador.

De höga skaderiskerna motiverar särskilda satsningar för de anställda i

internationellt fredsfrämjande insatser. Detta motiveras också av att de

anställda frivilligt utsätter sig för fara för att fullfölja Sveriges åtaganden

till stöd för världsfreden.

Utredningen föreslår i korthet följande.

Det skadeförebyggande arbetet utökas och intensifieras

 Försvarsmakten skall i princip ha samma arbetsmiljöansvar utomlands

som i Sverige. Detta innebär bl. a. att det skall finnas skyddsombud

och skyddskommittéer vid de svenska missionerna.

 10 miljoner kronor satsas särskilt på arbetsmiljöarbete inom Försvars-

makten. Medlen skall betalas ut under en treårsperiod. De skall bl.a.

användas till en översyn av olika riskmoment inom den

fredsfrämjande verksamheten och till att skapa ökad medvetenhet om

betydelsen av skadeförebyggande åtgärder.

 Kriterierna för antagning modifieras. Särskild vikt skall läggas vid de

sökandes omdöme och personliga mognad.

Det praktiska omhändertagandet av dem som skadats under

tjänstgöring förbättras

 Försvarsmaktens ansvar för social och arbetslivsinriktad rehabilitering

av dem som skadats under tjänstgöringen förtydligas och definieras.

Försvarsmakten skall utreda rehabiliteringsbehovet, planera insatserna

och hjälpa och stödja den skadade så att han eller hon får lämplig

arbetsträning eller utbildning.

 Försvarsmakten skall kunna ge bidrag till en utbildning som motiveras

av eller förlängs till följd av skadefallet. Detta gäller även högre

studier.

 Försvarsmakten skall även kunna ge bidrag till andra särskilda

rehabiliteringsinsatser.

 Särskilda insatser skall göras för att stärka den skadades möjligheter

att leva ett aktivt och självständigt liv, också i de fall arbetsförmåga

inte kan uppnås.

 För varje anställd som skadas allvarligt skall det utses en särskild

person som har ansvar för att den skadade får lämplig rehabilitering

(koordinatör). Koordinatören skall dessutom kunna hjälpa den

skadade med praktiska eller ekonomiska angelägenheter, såsom att få

ut ersättning på grund av skadan.

 Försvarsmakten skall ha ett särskilt ansvar att undersöka om de

tidigare anställda drabbats av skador.

Det ekonomiska skyddet för de skadade förbättras

 Ersättningen enligt Statens riskgaranti höjs totalt sett samtidigt som

den omstruktureras. Högst ersättning skall betalas till dem som

skadats av händelser som har direkt samband med den fredsfrämjande

insatsen.

 En särskild livsvarig livränta införs för de svårast skadade. Den är

skattefri och kan utgå med som mest två basbelopp per år,

motsvarande ca. 6 000 kr i månaden i dagens penningvärde.

 Ersättningen vid dödsfall koncentreras till de närmast anhöriga.

Särskilda belopp utgår till make eller sambo och barn.

 Den som skadas under tjänstgöring får i princip alltid sjukersättning

minst motsvarande sjukpenning och rehabiliteringspenning räknad på

lönen under tjänstgöringen.

 Om den anställde drabbas av arbetsskada skall arbetsskadelivräntan

alltid baseras på minst fem basbelopp vid full nedsättning av

arbetsförmågan.

 En tidigare anställd som skadats under anställningen får under tre år

efter det att anställningen avslutats samma sjukvårdsförmåner som

under tjänstgöringen.

Stöd till de skadades anhöriga införs

 Anhöriga skall få ersättning för att kunna möta vid hemkomsten till

Sverige och därefter besöka en skadad på sjukhus.

 Anhöriga som medverkar vid en skadads rehabilitering skall kunna få

ersättning för kostnader som detta orsakar. Vid svårare skador skall

Försvarsmakten kunna ge bidrag till kostnader för krisstöd och annat

psykosocialt stöd till anhöriga.

 Anhöriga skall också kunna få bistånd och vägledning i praktiska och

ekonomiska frågor genom den skadades koordinatör.

Regleringen

Utredningens förslag kräver delvis lagform. Vissa bestämmelser har

därför sammanförts i en lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

Huvuddelen av bestämmelserna återfinns i en till lagen knuten

förordning om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

I den föreslagna lagen definieras även begreppet internationell

fredsfrämjande verksamhet, vilket bildar utgångspunkt för avgränsningen

av utlandsstyrkans verksamhet i förhållande till annan internationell

verksamhet som bedrivs av Försvarsmakten.

Betänkandets förslag till lagtext

Härigenom föreskrivs följande

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas på de anställda i utlandsstyrkan inom Försvars-

makten.

2 § I utlandsstyrkan anställs endast den militära och civila personal som

behövs för internationell fredsfrämjande verksamhet utomlands.

3 § Med internationell fredsfrämjande verksamhet avses insatser

utomlands i syfte att

1. avvärja risk för en väpnad konflikt,

2. hejda en pågående väpnad konflikt, samt

3. övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd.

Med internationell fredsfrämjande verksamhet avses även andra

uppgifter som fullgörs i samband med insatser enligt 1 3 och som

behövs för att skapa förutsättningar för en varaktig fred.

Tillämpning av vissa lagar

4 § I fråga om de anställda i utlandsstyrkan skall 2 och 3 kap., 6 kap.

1 6 §§, 6 a § första stycket första och andra satsen samt andra stycket

samt 8 och 9 §§ arbetsmiljölagen (1977:1160) tillämpas även utomlands,

om inte tjänstgöringsförhållandena hindrar detta.

5 § I fråga om de anställda i utlandsstyrkan skall följande bestämmelser

inte tillämpas

1. 15 17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd,

2. 12 § semesterlagen (1977:480), samt

3. arbetstidslagen (1982:673).

6 § Vid prövning av om en anställd drabbats av en arbetsskada skall 7

och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd tillämpas om

det är förmånligare för den enskilde än en tillämpning av motsvarande

regler i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring.

Vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring utgör livränteun-

derlaget minst fem basbelopp.

Social och arbetslivsinriktad rehabilitering

7 § Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan skall Försvars-

makten i samråd med den skadade

1. utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full

arbetsförmåga eller för att stärka den skadades möjligheter att i framtiden

försörja sig genom förvärvsarbete,

2. om det är möjligt, bereda den skadade lämplig arbetsträning inom

ramen för Försvarsmaktens verksamhet,

3. medverka till att den skadade får tillgång till lämplig yrkesutbildning

eller annan fortsatt utbildning som är ägnad att stärka hans eller hennes

förvärvsförmåga, samt

4. förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som

förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till

arbetslivet.

8 § I fall som avses i 7 § 3 får Försvarsmakten ge ekonomiskt stöd till en

utbildning som föranletts av eller förlängts till följd av skadefallet.

Försvarsmakten får också ge stöd till andra åtgärder som främjar den

skadades återgång till arbetslivet samt till anskaffande av de hjälpmedel

som den skadade kan vara i behov av.

Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades

rehabilitering får Försvarsmakten ge den anhörige ersättning för

kostnader som föranleds av en sådan insats.

9 § Om den skadade efter utredning enligt 7 § 1 inte anses kunna återgå

till förvärvsarbete skall Försvarsmaktens åtgärder inriktas på att stärka

den skadades möjligheter att leva ett aktivt och självständigt liv.

Detsamma gäller om den skadade drabbats av allvarliga men som inte

hindrar förvärvsförmågan men i övrigt påverkar livsföringen avsevärt.

10 § Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan och det finns

anledning att anta att skadan kan leda till bestående funktionshinder eller

annars är av allvarlig art, skall Försvarsmakten utse en person som skall

stödja och bistå den skadade (koordinatör).

11 § Försvarsmaktens ansvar enligt 7 9 §§ kvarstår under en tid av tre år

från det att åtgärder enligt 7 § 2 och 3 kan inledas. Om särskilda skäl

föreligger kan åtgärderna utsträckas under ytterligare två år.

12 § Vid fullgörandet av de uppgifter som avses i 7 9 §§ skall

Försvarsmakten samarbeta med försäkringskassan, länsarbetsnämnden

och andra berörda myndigheter.

Försvarsmaktens åtgärder bör samordnas med en eventuell

arbetsgivares.

13 § Försvarsmaktens ansvar enligt 7 9 §§ innebär ingen inskränkning i

det ansvar som enligt 2 kap. och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen

(1977:1160) samt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring åvilar

den skadades arbetsgivare.

Omprövning

14 § Om den skadade inte är nöjd med ett beslut enligt 7 9 §§ kan han

eller hon begära att beslutet omprövas av Försvarsmakten. Det

omprövade beslutet kan inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999. Bestämmelserna i 7 13 §§

skall tillämpas även i fråga om tidigare anställda i utlandsstyrkan som

skadats efter utgången av år 1992.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Utlandsstyrkan

Arbetsdomstolen, Göta hovrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

Göteborg, Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen, Försvarsmakten, Statens

räddningsverk, Riksförsäkringsverket, Försäkringskasseförbundet (jämte

yttrande från Försäkringskassan i Stockholms län, Uppsala läns allmänna

försäkringskassa, Östergötlands läns allmänna försäkringskassa,

Bohusläns allmänna försäkringskassa, Västmanlands läns allmänna

försäkringskassa, Jämtlands läns försäkringskassa, Västerbottens läns

allmänna försäkringskassa och Göteborgs allmänna försäkringskassa),

Socialstyrelsen, Kammarkollegiet, Generaltullstyrelsen, Statens

trygghetsnämnd, Högskoleverket, Arbetsmarkandsstyrelsen,

Arbetarskyddsstyrelsen, Officersförbundet, Sveriges Reservofficerares

förbund, Sveriges akademikers centralorganisation (jämte yttrande från

SACO-försvar), Statens arbetsgivarverk, Landstingsförbundet,

Stockholms läns landsting, Kristianstads läns landsting, Svenska

kommunförbundet, Göteborgs kommun, Karlstads kommun, Sollefteå

kommun, Trafikskadenämnden samt Svenska kyrkan jämte yttrande från

Svenska kyrkans kriscentrum Vårsta Diakonigård.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om utlandsstyrkan inom

Försvarsmakten

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag skall tillämpas på de anställda i utlandsstyrkan inom

Försvarsmakten.

I utlandsstyrkan får endast sådan militär och civil personal anställas

som behövs för internationell verksamhet utomlands i syfte att

1. avvärja risk för en väpnad konflikt,

2. hejda en pågående väpnad konflikt,

3. övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd, eller

4. skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet genom

humanitärt arbete i samband med en väpnad konflikt.

Tillämpning av vissa lagar

2 § För de anställda i utlandsstyrkan skall följande bestämmelser i

arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla även utomlands, om inte

tjänstgöringsförhållandena hindrar detta:

 2 kap. 1 8 §§,

 3 kap. 1 4, 6 och 12 §§,

 6 kap. 1 6 §§, 6 a § första stycket första och andra meningen och

andra stycket samt 8 och 9 §§.

3 § För de anställda i utlandsstyrkan skall följande bestämmelser inte

gälla:

1. 15 17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd,

2. 12 § semesterlagen (1977:480), samt

3. arbetstidslagen (1982:673).

4 § En anställning i utlandsstyrkan skall vara tidsbegränsad och avse

tiden för både utbildning och tjänstgöring. Anställningen får dock

tidsbegränsas till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden.

Vid uppsägning av anställning före anställningstidens utgång gäller en

uppsägningstid av tre månader för både arbetsgivare och arbetstagare.

Arbetsgivaren får dock bevilja den anställde kortare uppsägningstid.

Om den anställde genomgått utbildning för tjänstgöring utan att få

godkända vitsord, får arbetsgivaren säga upp anställningen med en

uppsägningstid av en månad.

5 § Vid tjänstgöring utomlands gäller lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring från det att den första färden till

tjänstgöringsplatsen påbörjas till det att den sista färden från

tjänstgöringsplatsen avslutas. Skada som inträffar under denna tid skall

anses som arbetsskada, om övervägande skäl talar för det. Skador som

inträffar under semester eller motsvarande ledighet utom

tjänstgöringslandet skall omfattas av lagens skydd endast om det finns

särskilda skäl.

Vid prövning av om en anställd drabbats av en arbetsskada skall

bevisreglerna i 7 och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd tillämpas för den tid som avses i första stycket, om det

är förmånligare för den enskilde än en tillämpning av motsvarande regler

i lagen om arbetsskadeförsäkring.

Vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring utgör

livränteunderlaget minst fem basbelopp.

Rehabilitering

6 § Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan, skall Försvars-

makten i samråd med den skadade

1. utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full

arbetsförmåga eller för att stärka den skadades möjligheter att i framtiden

försörja sig genom förvärvsarbete,

2. om det är möjligt, ge den skadade lämplig arbetsträning inom ramen

för Försvarsmaktens verksamhet, samt

3. medverka till att den skadade får tillgång till lämplig yrkesutbildning

eller fortbildning som är ägnad att stärka hans eller hennes

förvärvsförmåga.

7 § I fall som avses i 6 § 3 får Försvarsmakten ge ekonomiskt stöd till en

utbildning som föranleds av eller förlängs till följd av skadan.

Försvarsmakten får också ge stöd till andra åtgärder som främjar den

skadades återgång till arbetslivet samt till anskaffande av hjälpmedel som

den skadade behöver.

8 § Försvarsmakten har ett ansvar enligt 6 och 7 §§ under en tid av tre år

från det att åtgärder enligt 6 § 2 och 3 kan inledas. Om det finns särskilda

skäl, kan åtgärderna utsträckas under ytterligare två år.

9 § Vid fullgörandet av de uppgifter som avses i 6 och 7 §§ skall

Försvarsmakten samarbeta med försäkringskassan, länsarbetsnämnden

och andra berörda myndigheter.

Försvarsmaktens åtgärder bör samordnas med en eventuell

arbetsgivares.

10 § Försvarsmaktens ansvar enligt 6 och 7 §§ innebär ingen

inskränkning i det ansvar som den skadades arbetsgivare har enligt 2 kap.

och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160) samt 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

Ersättning till anhöriga

11 § Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den

skadades rehabilitering får, Försvarsmakten ge den anhörige ersättning

för kostnader som en sådan insats orsakar.

Om en anställd i utlandsstyrkan förolyckas eller skadas så svårt att

sjukhusvård krävs, skall Försvarsmakten efter ansökan av de anhöriga

ersätta dem för skäligt antal resor till den förolyckade eller skadade samt

uppehälle och tidsspillan vid sådan resa efter samma grunder som gäller i

fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen.

I fall som avses i andra stycket får Försvarsmakten även ge skäligt

bidrag till kostnader för psykosocialt stöd till anhöriga som är i behov av

det.

Överklagande

12 § Beslut enligt 11 § andra stycket får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

Beslut enligt 6 och 7 §§ samt 11 § första och tredje styckena får inte

överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999. Bestämmelserna i 6 11 §§ skall

tillämpas även i fråga om tidigare anställda i utlandsstyrkan som skadats

efter utgången av år 1992. Ersättning enligt 11 § gäller endast kostnader

som uppkommit efter den 1 juli 1999.

Lagrådets yttrande

Protokoll vid sammanträde 1999-03-01

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 28 januari 1999 (Försvarsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Maria Hedegård.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

6 8, 11 och 12 §§

Bestämmelserna om rehabilitering i 6 8 §§ får till dels ses mot

bakgrund av det föreslagna överklagandeförbudet i 12 §.

Rehabiliteringsreglerna har i betydande utsträckning gett Försvarsmakten

möjlighet att fritt bestämma vilka åtgärder som skall vidtas och vilket

stöd som skall utges i varje enskilt skadefall. Åtgärderna och stöden skall

ses som komplement till bl.a. det allmännas åtgärder och stöd. Det

framstår i sig som tilltalande att Försvarsmakten ges denna

handlingsfrihet; något som för de skadade som kommer i åtnjutande av

stöd i många fall kan innebära en förbättring i förhållande till vad som

kan komma i fråga enligt det generella socialförsäkringssystemet.

 Det kan sägas att bestämmelserna i 6 8 §§ (och i 11 § första och tredje

styckena) inte är rättigheter i egentlig mening för den enskilde och att

man därför kan avstå från regler om överklagande. I lagrådsremissen har

också framförts att bestämmelserna lämpar sig mindre väl för

domstolsprövning, eftersom de inte ger anvisningar om under vilka

förutsättningar t.ex. stöd skall utges. Allt detta må vara riktigt, men

behovet av överklagande kan måhända inte alltid styras av dessa

argument och Lagrådet vill peka på några komplikationer med

överklagandeförbudet.

De ifrågavarande bestämmelserna om rehabilitering och ersättning till

anhöriga har fått en sådan utformning att det som Försvarsmakten "får"

göra lätt kan uppfattas som en sådan skyldighet som för den enskilde ter

sig som en rättighet. Till detta kommer uttalanden i remissen om att

rehabiliteringsreglerna är att se som en förbättring och ett komplement

till bestämmelserna i lagen om allmän försäkring och att de föreslagna

reglerna är centrala för den enskilde som skadats. Dessa och liknande

uttalanden är ägnade att skapa förväntningar. Om dessa inte infrias, kan

det för den enskilde te sig orimligt att inte kunna får en

domstolsprövning av det negativa beslutet. Samma situation kan

uppkomma om en skadad eller anhörig får stöd medan en annan blir utan,

fastän de vid jämförelse med varandra anser sig vara försatta i likvärdiga

omständigheter. Bl.a. dessa förhållanden gör att Lagrådet vill ifrågasätta

om förbudet mot överklagande, om än formellt korrekt, bör genomföras.

Skulle överklagandeförbudet bibehållas, bör övervägas om inte

6 och 8 §§ skall omformuleras något, så att de inte uppfattas som

skyldigheter som kan omvandlas till rättigheter. Sålunda skulle 6 § kunna

inledas: "Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan, får

Försvarsmakten, utöver vad som kan följa av 22 kap. lagen (1962:381)

om allmän försäkring, i samråd med den skadade...". Bestämmelsen i 8 §

skulle kunna börja t.ex.: "Försvarsmaktens ansvar enligt 6 och 7 §§

kvarstår under en tid av tre år...". Slutligen torde det föreligga behov av

att komplettera 12 § andra stycket med ett förbud att överklaga också

beslut enligt 8 §, eftersom det enligt sistnämnda paragraf dels kan

komma att ställas krav på åtgärder och stöd inom treårsperioden, dels

skall göras en prövning av om särskilda skäl föreligger för att utsträcka

åtgärderna ytterligare.

Försvarsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet von[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:68 Lag om utlandsstyrkan inom

Försvarsmakten.

Prop. 1998/99:68

24

1

Prop. 1998/99:68

Bilaga 1

43

Prop. 1998/99:68

Bilaga 1

43

Prop. 1998/99:68

Bilaga 2

43

Prop. 1998/99:68

Bilaga 2

43

Prop. 1998/99:68

Bilaga 3

Prop. 1998/99:68

Bilaga 4

Prop. 1998/99:68

Bilaga 4

Prop. 1998/99:68

Bilaga 5

Prop. 1998/99:68

Bilaga 5

Prop. 1998/99:68