Regeringens proposition

1996/97:88

Ett förenklat utlämningsförfarande mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 februari 1997

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att Sverige, som har undertecknat konventionen om ett

förenklat utlämningsförfarande mellan medlemsstaterna i Euro-peiska unionen,

skall ratificera denna. I propositionen föreslås vidare de ändringar i lagen

(1957:668) om utlämning för brott som krävs för att Sverige skall kunna

ratificera konventionen.

 De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 4

2 Lagtext.................................................... 5

3 Ärendet och dess beredning................................. 8

4 Konventionen om ett förenklat förfarande för utlämning mellan

 Europeiska unionens medlemsstater.......................... 8

 4.1 Bakgrund............................................ 8

 4.2 Huvudsakligt innehåll............................... 9

5 Sveriges tillträde till konventionen....................... 10

6 Ändringar i utlämningslagen m.m............................ 11

 6.1 Inledning........................................... 11

 6.2 Inledande bestämmelser.............................. 12

 6.3 Dokumentation....................................... 13

 6.4 Beslutande myndighet................................ 14

 6.4.1 Beslut om utlämning........................... 14

 6.4.2 Avslag och konkurrerande anspråk ............. 15

 6.5 Förfarandet........................................ 16

 6.5.1 Utredning..................................... 16

 6.5.2 Information till den eftersökte............... 17

 6.5.3 Samtycke...................................... 18

 6.5.4 Juridiskt biträde............................. 19

 6.5.5 Återkallelse.................................. 20

 6.5.6 Underrättelse om samtycke m.m................. 22

 6.6 Specialitetsprincipen och vidareutlämning........... 22

 6.7 Underrättelse om beslut ............................ 24

 6.8 Tidsfrist för verkställighet av beslut.............. 24

 6.9 Sent samtycke och utlämning av personer som inte är

 frihetsberövade..................................... 25

 6.10 Åtgärder vid avslagsbeslut.......................... 26

 6.11 Transitering........................................ 27

7 Ekonomiska konsekvenser.................................... 28

8 Ikraftträdande............................................. 28

9 Författningskommentar...................................... 28

Bilaga 1 Konvention om ett förenklat förfarande för utlämning mellan

 Europeiska unionens medlemsstater................... 36

Bilaga 2 Sammanfattning - departementspromemorian Ett förenklat

 utlämningsförfarande inom EU (Ds 1996:44)........... 46

Bilaga 3 Departementspromemorians lagförslag................. 47

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser.................... 51

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag......................... 52

Bilaga 6 Lagrådets yttrande över lagrådsremiss den 19 december 1996 56

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 februari

 1997............................................................ 61

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 godkänner konventionen om ett förenklat förfarande för utlämning mellan

Europeiska unionens medlemsstater med de förklaringar beträffande artiklarna 7,

9, 12, 15 och 16 som regeringen förordat samt

 antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning

för brott.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1957:668) om utlämning för brott skall

införas tretton nya paragrafer, 28-40 §§, samt närmast före 28 § en ny rubrik av

följande lydelse.

Förenklat utlämningsförfarande inom Europeiska unionen

28 § När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§.

29 § En eftersökning skall, för att det förenklade förfarandet skall kunna

tillämpas, innehålla uppgifter om

1. den eftersöktes identitet,

2. den myndighet som begärt anhållande, om sådan begäran framställts,

3. förekomsten av ett sådant beslut eller en sådan dom som avses i 9 § tredje

stycket,

4. brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering,

5. omständigheterna kring brottet, däribland tidpunkt och plats för brottet och

den eftersöktes del i det,

6. följderna av brottet, om det är möjligt.

 Ytterligare upplysningar kan begäras om det behövs för att beslut om utlämning

skall kunna meddelas.

30 § Om eftersökningen innehåller de uppgifter som avses i 29 §, behöver en

framställning om utlämning enligt 14 § inte göras. Om en sådan framställning

kommit in, kan det förenklade förfarandet ändå tillämpas, om förutsättningarna i

övrigt är uppfyllda.

31 § Om någon eftersöks för utlämning, skall allmän åklagare skyndsamt utreda om

förutsättningarna för utlämning är uppfyllda. Därvid tillämpas vad som

föreskrivs om förundersökning i brottmål.

32 § Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

 Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma

förfarande som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

 Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

denna tid.

 Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

 Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som

avses i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker

till att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls

eller ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

33 § Har samtycke lämnats skall åklagaren skyndsamt lämna över ärendet till

Riksåklagaren. Är det uppenbart att utlämning skall ske får Riksåklagaren, om

inte sådant fall som anges i 13 § föreligger, besluta om detta. I annat fall

skall Riksåklagaren med eget yttrande anmäla ärendet till chefen för

Justitiedepartementet för beslut. Ett beslut om utlämning i sådant fall som

anges i 13 § eller ett beslut om avslag på den grunden att det finns hinder mot

utlämning skall dock fattas av regeringen.

 Beslut i utlämningsfrågan skall fattas inom tjugo dagar från det att samtycke

lämnats. Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om beslutet.

34 § Om det beslutas att den eftersökte skall utlämnas skall beslutet

verkställas inom tjugo dagar. Verkställs inte beslutet inom denna tid skall

beslut om tvångsmedel enligt 23 § omedelbart upphöra att gälla.

 Om beslutet på grund av oförutsedda omständigheter inte kan verkställas inom

tjugo dagar, skall den ansökande staten underrättas om detta och ny dag för

verkställighet bestämmas. Verkställs inte beslutet inom tjugo dagar från den nya

dag som bestämts skall beslut om tvångsmedel enligt 23 § omedelbart upphöra att

gälla.

35 § Finner chefen för Justitiedepartementet att utlämning inte kan äga rum med

tillämpning av det förenklade förfarandet skall, om det be-hövs, tidsfrist

enligt 23 § andra stycket fastställas.

36 § Om samtycket återkallas, skall den tid som förflyter mellan underrättelsen

om samtycke och återkallelsen inte beaktas vid fast-ställandet av den tidsfrist

som anges i 23 § andra stycket.

37 § Riksåklagaren beslutar om ersättning till offentlig försvarare i de fall

arbete utförts i ett ärende som handlagts där.

38 § Beslut av Riksåklagaren om utlämning eller om ersättning till offentlig

försvarare får inte överklagas.

39 § I samband med att det beslutas att utlämning skall ske, får chefen för

Justitiedepartementet och Riksåklagaren fatta beslut enligt 21 §.

40 § Framställning om transport genom Sverige av någon som utlämnas enligt det

förenklade förfarandet görs till Justitiedepartementet.

 ________

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i

kraft i förhållande till någon eller några av Europeiska unionens medlemsstater.

3 Ärendet och dess beredning

I departementspromemorian Ett förenklat utlämningsförfarande inom EU (Ds

1996:44) föreslås att Sverige ratificerar en inom Europeiska unionen utarbetad

konvention om ett förenklat förfarande för utlämning av dömda eller misstänkta

personer mellan medlemsstaterna (konven-tionen). Sverige har undertecknat

konventionen. I promemorian föreslås också erforderliga ändringar i lagen

(1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Konventionstexten i svensk

version finns i bilaga 1. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 2. De

lagförslag som lades fram i promemorian finns i bilaga 3. Förslagen har remiss-

behandlats under sommaren 1996. En förteckning över remiss-instanserna finns i

bilaga 4. Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr

95/4233).

 Regeringen tar i detta ärende upp frågan om en svensk ratifikation av

konventionen och nödvändiga lagändringar.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 19 december 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över

det lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

 Lagrådet har föreslagit att förfarandet även i det förenklade regel-systemet

benämns utlämning och inte överlämnande (avsnitt 6.2). Lag-rådet har vidare

framhållit att det bör framgå av lagtexten att återkallelse av samtycke kan ske

efter det att beslut har fattats i utläm-ningsfrågan (avsnitt 6.5.5). Dessutom

har Lagrådet förordat att bestämmelsen om verkställighet av utlämningsbeslut när

tillfälliga hin-der uppstått bör utformas i mer direkt överensstämmelse med

konven-tionstexten (avsnitt 6.8). De föreslagna justeringarna leder också till

följdändringar av främst redaktionell art.

 Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag till utformning av

lagtexten.

4 Konventionen om ett förenklat förfarande för utlämning mellan Europeiska

unionens medlemsstater

4.1 Bakgrund

I september 1993 enades EU:s ministerråd om riktlinjer för att förbättra

utlämningsförfarandet mellan Europeiska unionens medlemsstater. En

rådsarbetsgrupp tillsattes, som fick till uppgift att utarbeta ett förslag till

utlämningskonvention som skulle göra utlämningsförfarandet enklare och smidigare

än det som följer av 1957 års europeiska konvention om utlämning (1957 års

konvention). Sommaren 1994 enades ministerrådet om att särskild uppmärksamhet

borde ägnas de förfaranden där de berörda personerna samtycker till att bli

utlämnade. Ett arbetsdokument lades fram och detta låg sedan till grund för de

diskussioner inom arbetsgruppen som så småningom ledde fram till konventionen.

Den undertecknades av EU:s justitieministrar den 10 mars 1995. Den har ännu inte

trätt i kraft.

4.2 Huvudsakligt innehåll

Syftet med konventionen, vilken upprättats på grundval av artikel K.3 i

fördraget om Europeiska unionen, är att underlätta tillämpningen av 1957 års

konvention vad avser förfarandet vid utlämning, samt att komplettera denna

konventions bestämmelser i de fall där personer som är eftersökta för utlämning

samtycker till att överlämnas enligt ett förenklat förfarande. Detta betyder att

1957 års konvention fortsatt skall tillämpas dels när personen i fråga eller den

anmodade staten inte samtycker till överlämnande enligt det förenklade

förfarandet, dels i de avseenden den nu aktuella konventionen inte innehåller

kompletterande bestämmelser. Konventionen innehåller i princip endast

förfarande-regler. Det innebär att de materiella villkor för utlämning som

gäller enligt de nuvarande nationella reglerna är fortsatt giltiga även gentemot

andra medlemsstater. Enligt artikel 1.2 påverkar inte tillämpningen av

konventionen för utlämningssamarbetet mer förmånliga bestämmelser i bilaterala

eller multilaterala avtal som är i kraft mellan medlemsstater. Konventionen

påverkar heller inte mer förmånliga bestämmelser till följd av likartad

lagstiftning som gäller mellan medlemsstater. Exempel på det senare är den

samnordiska lagstiftningen som för svensk del kommit till uttryck i den nordiska

utlämningslagen.

 I artikel 2 slås konventionens huvudprincip fast, nämligen att med-

lemsstaterna förbinder sig att, i enlighet med det förenklade förfarandet, till

varandra överlämna personer som är eftersökta för utlämning, förutsatt att de

samtycker till detta och att den anmodade staten lämnar sitt godkännande.

 Enligt artikel 3 skall den person som är föremål för en begäran om

provisoriskt anhållande enligt 1957 års konvention överlämnas i enlighet med det

förenklade förfarandet. Artikeln anger vidare att det förenklade förfarandet

inte förutsätter att det görs en sådan framställning som krävs enligt 1957 års

konvention.

 Artikel 4 anger vilka uppgifter som skall anses innehålla tillräcklig

information för att den anhållne och den anmodade staten skall kunna ta

ställning till om samtycke respektive godkännande skall ges. Artikeln medger

också att ytterligare information undantagsvis får begäras om redan erhållna

uppgifter visar sig otillräckliga.

 Bestämmelserna i artikel 5 anger dels att den anhållne skall lämna sitt

samtycke i enlighet med artiklarna 6 och 7, dels att den anmodade statens

godkännande skall lämnas i enlighet med den nationella lagstiftningen.

 Enligt artikel 6 skall den anhållne underrättas av behörig myndighet i den

anmodade staten om att han är eftersökt för utlämning samt om att han har

möjlighet att samtycka till att överlämnas i enlighet med det förenklade

förfarandet.

 Artikel 7 reglerar det sätt på vilket samtycket samt, i förekommande fall, den

anhållnes avstående från specialitetsprincipen (skydd mot lagföring eller

verkställighet av straff för brott begånget före överlämnandet och som inte

omfattas av eftersökningen) skall lämnas. Dessutom finns bestämmelser om

information till den eftersökte angående följ-derna av ett samtycke respektive

avstående samt om dessa rättshand-lingars eventuella oåterkallelighet.

 Enligt artikel 8 skall den anmodade staten omedelbart, dock senast tio dagar

efter anhållandet, underrätta den ansökande staten om den anhåll-ne har samtyckt

eller inte.

 Artikel 9 behandlar frågan om avstående från tillämpning av specia-

litetsprincipen. Enligt bestämmelsen kan varje medlemsstat förklara att

specialitetsprincipen enligt 1957 års utlämningskonvention under vissa

omständigheter inte skall tillämpas i det förenklade förfarandet.

 Artikel 10 föreskriver att beslutet om utlämning som fattats i enlighet med

det förenklade förfarandet skall kommuniceras direkt mellan de berörda

myndigheterna. Underrättelsen om beslutet skall lämnas senast inom 20 dagar från

den dag då den anhållne lämnade sitt samtycke.

 Av artikel 11 följer att överlämnande av den eftersökte skall äga rum senast

inom 20 dagar från den dag då den ansökande staten underrättades om beslutet

enligt artikel 10.

 Om den anhållne samtycker till överlämnande efter utgången av den

tiodagarsfrist som anges i artikel 8, men innan den anmodade staten har mottagit

en framställning om utlämning enligt 1957 års konvention, skall det förenklade

förfarandet tillämpas enligt artikel 12. Om personen samtycker efter det att en

sådan framställning mottagits har den anmodade staten möjlighet att välja att

tillämpa det förenklade förfarandet.

 Av artikel 13 följer, som huvudregel, att om specialitetsprincipen inte är

tillämplig på den som överlämnas, krävs inte den anmodade statens medgivande

till vidareutlämning till annan medlemsstat.

 Artikel 14 behandlar frågan om transitering av den utlämnade från den anmodade

staten till den ansökande via en tredje medlemsstats territorium.

 Enligt artikel 15 skall varje medlemsstat i en förklaring ange vilka

myndigheter som är behöriga enligt artiklarna 4-8, 10 och 14.

 Konventionens avslutande bestämmelser, artiklarna 16-17, behandlar

ikraftträdande och anslutning till konventionen.

5 Sveriges tillträde till konventionen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Sverige skall tillträda konventionen.Promemorians

förslag: Överensstämmer med regeringens. |

| Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker att |

| Sverige tillträder konventionen. |

| Skälen för regeringens förslag: Huvudavsikten med konventionen är|

| att påskynda utlämningsförfarandet i de fall där den som begärs |

| utlämnad samtycker. |

| I den förklarande rapporten till konventionen (EGT nr. C 375, |

| 12/12/96, s. 3 ff.) framhålls att den som begärs utlämnad inte |

| sällan samtycker till utlämning. För 1992 har den andelen angetts|

| vara större är 30 procent. Trots detta tar förfarandet enligt |

| 1957 års konvention ofta avsevärd tid, ibland upp till flera |

| månader. |

| Det är, inte minst av hänsyn till den eftersökte, angeläget att |

| minska handläggningstiden vid utlämning. I de flesta fall är den|

| eftersökte frihetsberövad under förfarandet. Det bör i detta |

| sammanhang beaktas att i de fall framställningen avser utlämning|

| för lagföring, den misstänkte ännu inte är dömd för någon gärning. Det|

| är inte heller säkert att den som utlämnas till fullo får avräkna|

| detta frihetsberövande om han efter utlämningen döms till |

| frihetsstraff. |

| En process i den begärande staten kan vidare blockeras eller |

| åtminstone fördröjas på grund av att en förmodad gärningsman saknas.|

| Ett snabbare förfarande medför över huvud taget större |

| effektivitet i lagföringen. |

| Det mellanstatliga samarbetet inom Europeiska unionens s.k. |

| tredje pelare bygger på enighet mellan medlemsstaterna. Sverige |

| har deltagit aktivt i arbetet som ledde till den antagna |

| konventionen, vilken träder i kraft endast om samtliga |

| medlemsstater i Europeiska unionen ratificerar den. En |

| naturlig utgångspunkt är därför att Sverige skall tillträda kon-|

| ventionen. Det ligger också i Sveriges intresse att så sker. |

| Mellan de nordiska länderna finns ett utvecklat |

| utlämningssamarbete, som bl.a. bygger på direktkontakter mellan |

| myndigheter och, särskilt om den eftersökte samtycker, förenklade|

| beslutsförfaranden. Erfarenheterna av detta samarbete är goda, |

| och det finns anledning att tro att det till vissa delar |

| liknande förfarande som konventionen föreskriver har stora |

| förutsättningar att förbättra det europeiska utlämningssamarbetet|

| utanför Norden. |

| |

| |

| |

| 6 Ändringar i utlämningslagen m.m. |

| 6.1 Inledning |

|

 Promemorians förslag: Överensstämmer i stort med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks i huvudsak. Vissa redaktionella

synpunkter har emellertid framförts.

 Skälen för regeringens förslag: Avsikten med konventionen är att skapa ett

smidigt och snabbt förfarande med minskade krav på dokumentation och med

direktkontakt mellan myndigheter. I dessa avseenden har förfarandet påtagliga

likheter med vad som idag gäller mellan de nordiska länderna. Vid genomförandet

av konventionens regler bör därför erfarenheterna av det nordiska samarbetet tas

till vara och, inom de ramar som konventionen ger, lösningar i så stor

utsträckning som möjligt ansluta till den nordiska strukturen.

 Som framgår av beskrivningen under avsnitt 4.2, är konventionen tillkommen för

att underlätta tillämpningen av 1957 års konvention. Som också framgår reglerar

konventionen endast själva förfarandet i samband med utlämning. De materiella

förutsättningarna, bl.a. kravet på dubbel straffbarhet och på lägsta

svårhetsgrad samt förbudet mot utlämning för politiska eller militära brott,

berörs inte. De förutsättningar som anges i utlämningslagen 1-11 §§ kommer

således att gälla även om någon utlämnas enligt det förenklade förfarandet efter

samtycke.

 Ratifikation av konventionen kan inte ske utan att ändringar görs i

utlämningslagens förfaranderegler. I promemorian föreslås att bestämmelserna om

förfarandet efter samtycke i huvudsak placeras under egen rubrik i en särskild

avdelning, sist i lagen. Viss remisskritik har framförts mot detta. Enligt

regeringens mening talar dock starka skäl mot att nu förändra utlämningslagens

grundläggande struktur. Om någon skall utlämnas till ett land utanför EU behöver

rättstillämpande myndigheter aldrig gå in i den föreslagna nya avdelningen av

lagen. Till detta kommer att en generell genomgripande översyn av

utlämningslagen kommer att bli nödvändig när Sverige skall ratificera den

nyligen undertecknade andra EU-konventionen på området, som främst berör annat

än förfarandet.

 Nedan anges, artikel för artikel, de förändringar som konventionen föranleder

i utlämningslagen. Beträffande den närmare tillämpningen hänvisas till

författningskommentaren.

6.2 Inledande bestämmelser

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I en inledande bestämmelse anges ramen för |

| tillämpningen av det förenklade utlämningsförfarandet efter sam-|

| tycke. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer i stort med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks i huvudsak. Vissa redaktionella

synpunkter har emellertid framförts.

 Skälen för regeringens förslag: I artikel 2 uttrycks konventionens

huvudprincip, nämligen att medlemsstaterna förbinder sig att i enlighet med det

förenklade förfarandet överlämna personer som samtyckt till detta, förutsatt att

den anmodade staten lämnat sitt godkännande. Konventionen innebär alltså inte en

plikt att överlämna när den berörda personen samtycker. I stället kan den

anmodade staten pröva huruvida de materiella förutsättningarna för utlämning

föreligger. För svensk del innebär detta att en framställning om utlämning som

prövas enligt det förenklade förfarandet kan avslås trots att personen samtycker

om hinder enligt 1-11 §§ i utlämningslagen anses föreligga.

 Det förenklade förfarandet torde normalt initieras genom att någon som är

efterlyst inom Europeiska unionen grips eller annars påträffas i Sverige. Enligt

artikel 3 är den normala utgångspunkten för förfarandet att den eftersökte är

föremål för provisoriskt anhållande. Överlämnandet skall i dessa fall ske på

grundval av de uppgifter som finns i begäran om provisoriskt anhållande. Ett

överlämnande förutsätter således inte en formell utlämningsframställning enligt

1957 års konvention.

 I promemorian föreslås att den nya avdelningen i utlämningslagen inleds med en

bestämmelse som anger ramen för det förenklade förfarandet. I den föreslagna

bestämmelsen erinras om villkoren för utlämning. I lagrådsremissen, liksom i

promemorian, föreslogs att förfarandet, i överensstämmelse med

konventionstexten, benämns överlämnande. Lagrådet har mot detta anfört att

skillnaderna mellan det nuvarande förfarandet enligt utlämningslagen och det

förenklade förfarandet vid samtycke inte är så stora att en distinktion dem

emellan behöver göras och att termen överlämnande blir missvisande i vissa fall.

Liknande synpunkter har framförts av Malmö tingsrätt.

 Regeringen kan för sin del godta Lagrådets bedömning. Förfarandet bör därför,

som Lagrådet förordat, benämnas utlämning. Härigenom behöver någon särskild

erinran om att villkoren för utlämning gäller även i det förenklade förfarandet

inte göras.

6.3 Dokumentation

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Till grund för tillämpning av det förenklade|

| förfarandet skall ligga uppgifter om den eftersöktes identitet, |

| den myndighet som begärt anhållande, förekomsten av |

| häktningsbeslut eller dom, brottets beskaffenhet samt |

| omständigheterna kring och följderna av brottet. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker i princip förslaget

eller lämnar det utan erinran. Vissa, närmast redaktionella synpunkter har

framförts.

 Skälen för regeringens förslag: I artikel 4 i konventionen stadgas vilka

uppgifter som skall anses innehålla tillräcklig information för att underrätta

den eftersökte (se avsnitt 6.5.2) och för att informera den myndighet som kan

besluta om överlämnande enligt det förenklade förfarandet. Dessa uppgifter

överensstämmer i stort med vad en Interpol-efterlysning innehåller i dag, samt

motsvarar de upplysningar som är nödvändiga för att registrera en person i

Informationssystemet Schengen. Artikeln medger också att ytterligare information

får begäras om erhållna uppgifter visar sig otillräckliga. En sådan begäran om

komplettering får dock inte strida mot artikel 3, enligt vilken de handlingar

som fordras enligt 1957 års konvention inte kan krävas inom ramen för det för-

enklade förfarandet.

 Justitiekanslern och Svea hovrätt har ifrågasatt om det är tillräckligt för

bedömningen av om hinder för utlämning föreligger att endast förekomsten av ett

häktningsbeslut , alltså inte häktningsbeslutet som sådant, redovisas.

Konventionen bygger dock på att de uppgifter som krävs enligt artikel 4 utgör

tillräckligt underlag för ställningstagandet. Konventionstexten medger således

inte att krav ställs på erhållande av själva beslutet eller domen. Med hänsyn

till de övriga uppgifter som enligt bestämmelsen skall krävas och till de

materiella förutsättningar som gäller för utlämning torde vidare ett förevisande

av själva häktningsbeslutet sakna praktisk betydelse. Regeringen delar därför

bedömningen i promemorian av hur bestämmelsen i utlämningslagen skall utformas

för att ange vilka uppgifter en eftersökning skall innehålla för att det

förenklade förfarandet skall kunna tillämpas. Vissa redaktionella ändringar har

dock gjorts efter påpekanden från Lagrådet och remissinstanserna.

6.4 Beslutande myndighet

6.4.1 Beslut om utlämning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Riksåklagaren ges rätt att besluta om |

| utlämning enligt det förenklade förfarandet. Riksåklagaren skall|

| dessutom ha rätt att besluta om att överlämna föremål som tagits i|

| beslag. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: I konventionens artikel 5 sägs att den

behöriga myndigheten i den anmodade staten skall lämna sitt godkännande till

överlämnande enligt det förenklade förfarandet. Vilken eller vilka myndigheter

som skall anförtros denna uppgift är en fråga för varje enskilt land.

 Det är i dag regeringen som beslutar om utlämning enligt utlämningslagen, även

vid samtycke. Syftet med konventionen, nämligen att få ett så snabbt och enkelt

förfarande som möjligt, torde dock medföra att rätten att besluta om utlämning

efter samtycke i klara fall bör läggas hos någon annan myndighet än regeringen.

Erfarenheterna från de nordiska ärendena visar att sådana ärenden kunnat

hanteras på ett effektivt och rättssäkert sätt inom åklagarväsendet. De

överväganden som skall ske inom ramen för det nu behandlade förfarandet är inte

heller sådana att allmän domstols medverkan framstår som nödvändig. Att lägga

besluten i domstol skulle också kunna medföra viss tidsutdräkt och sämre

effektivitet i förfarandet. Dessutom måste det bli fråga om att hänskjuta ett

tveksamt ärende till regeringen, något som torde te sig främmande för en allmän

domstol.

 Rikspolisstyrelsen och åklagarmyndigheten i Göteborg har ifrågasatt om inte

beslut om överlämnande borde kunna fattas på lokal eller regional åklagarnivå.

 Regeringen anser det dock mindre lämpligt att gå fullt så långt som till vad

som gäller vid utlämning till annat nordiskt land och låta den lokale åklagaren

besluta om utlämning efter samtycke. Det förfarande som tillämpas mellan de

nordiska länderna skall nämligen ses i ljuset av att dessa ärenden dels är

tämligen vanligt förekommande, dels att det föreligger en betydande rättslikhet

mellan de nordiska länderna. Erfarenheter och stabila rutiner kan därför byggas

upp på lokal nivå. Det kan förväntas att utlämning efter samtycke till andra EU-

stater inte kommer att ske i samma omfattning som utlämning till de nordiska

länderna, och när det sker berör det rättssystem som vi inte har samma vana att

arbeta med.

 Med hänsyn härtill synes en lämplig lösning vara att låta Riksåklagaren fatta

beslut om utlämning enligt det förenklade förfarandet. Hos Riksåklagarens kansli

finns en ingående kännedom om utlämningsrätten. Eftersom Riksåklagaren ändå i

det nuvarande systemet kopplas in på ärendena, torde ingen betydande

merbelastning uppkomma. Det är också lämpligt att låta en och samma myndighet

fatta beslut i flertalet fall, så att kontinuitet och samlad kunskap kan vinnas.

Riksåklagarens beslut bör - i enlighet med vad som gäller enligt den nordiska

utlämningslagen - inte vara överklagbart.

 Dessutom bör Riksåklagaren - i överensstämmelse med vad som gäller i det

nordiska förfarandet - ha rätt att besluta om att överlämna föremål som tagits i

beslag i de fall denne beslutar om utlämning av den eftersökte. Detsamma gäller

om chefen för Justitiedepartementet beslutar att utlämning skall ske. En

bestämmelse med detta innehåll bör därför införas.

6.4.2 Avslag och konkurrerande anspråk

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Beslut om avslag och vid konkurrerande |

| anspråk från flera länder fattas av regeringen eller i vissa fall|

| av chefen för Justitiedepartementet. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Det torde endast undantagsvis förekomma att

det finns skäl att vägra utlämning, trots att ett samtycke avgivits. Det kommer

i sådana fall att röra sig om överväganden som närmast bör ankomma på

regeringen. Avslagsbeslut bör därför inte få fattas av Riksåklagaren. En sådan

ordning stämmer dessutom bättre med det nordiska förfarandet. Av samma skäl bör

fall då konkurrerande anspråk från flera länder föreligger undantas från

Riksåklagarens prövning.

 Ett avslag kan i undantagsfall grundas på att ett absolut hinder mot utlämning

föreligger, t.ex. att den eftersökte är svensk medborgare eller att han redan är

dömd för brottet. Avgörandet bör i dessa fall ligga kvar hos regeringen.

Detsamma bör gälla vid konkurrerande anspråk.

 Avslagsbeslutet kan också grundas på en brist som inte är av definitivt slag.

I det fallet skall den ansökande staten ha möjlighet att inkomma med en

framställning om utlämning enligt 1957 års konvention. Det synes lämpligt att

låta chefen för Justitiedepartementet fatta avslagsbeslut i dessa fall.

 Uppkommer tvekan i ett ärende bör sålunda Riksåklagaren ha möjlighet att

överlämna ärendet för att avgöras av chefen för Justitiedepartementet eller

regeringen. Beträffande åtgärder vid avslagsbeslut, se avsnitt 6.10.

 Något skäl att koppla in Högsta domstolen i det förenklade förfarandet efter

samtycke torde inte föreligga.

6.5 Förfarandet

6.5.1 Utredning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Lokal åklagare verkställer erforderlig ut- |

| redning i ärenden om utlämning enligt det förenklade förfarandet.|

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget.

Justitiekanslern vill dock ha klarlagt hur och av vem ärenden med tryck-

frihetsrättslig anknytning skall utredas.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 16 § i utlämningslagen skall

Riksåklagaren till grund för sitt yttrande till regeringen verkställa er-

forderlig utredning enligt vad som stadgas om förundersökning i brottmål. Sådan

utredning utförs normalt av den lokale åklagare inom vars område den eftersökte

finns.

 I det nordiska förfarandet handläggs ärendet normalt i dess helhet på lokal

nivå, i de fall den misstänkte samtycker till utlämning.

 I det förenklade förfarandet enligt konventionen initieras ärendet på lokal

nivå, och det är bara själva beslutet om utlämning som enligt vad som föreslås

kommer att ligga på Riksåklagaren. Det är naturligt att låta den allmänne

åklagaren verkställa den nödvändiga utredningen. Denna utredning skall klarlägga

om erforderlig dokumentation finns samt huruvida den eftersökte samtycker till

att utlämnas enligt det förenklade förfarandet och om han i så fall medger att

ställas till svars eller straffas i den ansökande staten för någon annan före

utlämningen begången gärning än den för vilken han utlämnas och därmed

vidareutlämnas till annan medlemsstat. Vidare skall utredas om det föreligger

sådana förhållanden som enligt 1-11 §§ i utlämningslagen utgör hinder mot

utlämning.

 Justitiekanslern har framställt önskemål om en belysning av ansvars-

fördelningen mellan Justitiekanslern och allmän åklagare när det aktuella

brottet berör det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området. Det har därvid

bl.a. framhållits att Justitiekanslern är ensam behörig åklagare för dessa

brottstyper och att hur långt denna exklusiva behörighet sträcker sig vid

gränsöverskridande brottslighet i några fall har föranlett osäkerhet.

 Denna frågeställning är aktuell även beträffande det nuvarande förfarandet

enligt utlämningslagen och alltså inte begränsad till den nu föreslagna

regleringen och synes inte heller omedelbart påverkas därav. Frågan bör

behandlas i ett sammanhang, och det finns anledning att göra de närmare

överväganden som fordras i samband med den översyn av utlämningslagstiftningen

som blir aktuell när den nya EU-konventionen om utlämning skall ratificeras.

6.5.2 Information till den eftersökte

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Åklagaren skall informera den eftersökte om|

| möjligheten att samtycka till att utlämnas enligt det förenklade|

| förfarandet samt om möjligheten att medge rätt för den ansökande|

| staten att utan särskilt medgivande ställa honom till ansvar |

| eller straffa honom för annat brott som begåtts före utlämningen än|

| som omfattas av eftersökningen och att utlämna honom till någon |

| annan medlemsstat i Europeiska unionen. Den eftersökte skall |

| också informeras om följderna av samtycke och medgivande. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Den eftersökte skall, enligt artikel 6 i

konventionen, när han anhålls underrättas av den behöriga myndigheten om den

begäran som avser honom och om att han har möjlighet att samtycka till att

utlämnas till den ansökande staten i enlighet med det förenklade förfarandet.

Med den behöriga myndigheten avses den som kan besluta om frihetsberövande, i

Sverige den lokale åklagaren. Informationen skall lämnas i omedelbar anslutning

till frihetsberövandet. En regel om att åklagaren skall informera den eftersökte

om möjligheten att samtycka, liksom om följderna av ett samtycke, bör införas i

lagen.

 Det föreslås i avsnitt 6.6 att den eftersökte själv skall få disponera över

den s.k. specialitetsprincipen, och därmed över förbudet mot vidareutlämning.

Den eftersökte bör få erforderlig information även om innebörden av ett

avstående från det skydd som specialitetsprincipen ger. Informationen bör lämnas

av åklagaren.

 Riksåklagaren, Justitiekanslern och Kriminalvårdsstyrelsen har framfört att

det finns skäl att i lagtexten särskilt ange att den eftersökte kan medge att

vidareutlämnas till ett annat EU-land. Som framgår av avsnitt 6.6 kommer ett

avstående från det skydd som specialitetsprincipen ger att innebära att den

svenska regeringens medgivande till vidareutlämning till annan medlemsstat inte

krävs. Regeringen delar uppfattningen att detta klart bör framgå av lagtexten.

 I avsnitt 6.9 föreslås att det förenklade förfarandet skall kunna tillämpas

även om den eftersökte inte är frihetsberövad. Även i denna situation bör den

eftersökte informeras om möjligheten att samtycka och avstå.

6.5.3 Samtycke

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den lokale åklagaren ges behörighet att ta |

| emot ett samtycke från den eftersökte till att utlämnas enligt |

| det förenklade förfarandet liksom ett medgivande till att ställas|

| till ansvar eller straffas för annat brott. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Samtycke skall enligt artikel 7 i konventionen

lämnas inför de behöriga rättsliga myndigheterna i den anmodade staten i

enlighet med dess lagstiftning. Denna myndighet kan vara domstol eller åklagare.

Vid utlämning till ett annat nordiskt land är det den lokale åklagaren som är

behörig att motta ett samtycke. Praktiska skäl talar för att tillämpa samma

förfarande i nu aktuella fall. Den eftersökte är i regel frihetsberövad och då

placerad i polisarrest eller i häkte, vilket torde göra det lätt för åklagaren

att vid besök uppta ett samtycke. I och för sig skulle tingsrätten kunna uppta

samtycket, eftersom anhållandet ändå skall prövas av rätten efter förhandling

enligt 23 §. Emellertid kan den eftersökte vilja samtycka till utlämning efter

denna förhandling, och då skulle han behöva transporteras till rätten

ytterligare en gång. Det förenklade förfarandets syfte att påskynda hanteringen

vore då i viss mån förfelat. Om en eftersökt person som önskar samtycka till att

utlämnas inte är frihetsberövad (se avsnitt 6.9), är det också enklare om

samtycket kan lämnas till en lokal åklagare. Erfarenheterna från tillämpningen

av det nordiska förfarandet ger entydigt vid handen att åklagare kunnat hantera

detta ansvar på ett sådant sätt att kraven på rättssäkerhet har uppfyllts. Det

föreslås därför att den lokale åklagaren ges behörighet att ta emot ett

samtycke.

 I konventionen regleras inte närmare när samtycket skall inhämtas. Av

underrättelseskyldigheten som regleras i artikel 6 och av artikel 8 som anger

att samtycket skall lämnas inom tio dagar från anhållandet, följer att den

anhållne skall kunna lämna sitt samtycke redan vid det provisoriska

frihetsberövandet.

 Av artikel 7.2 följer att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för

att garantera att personen lämnat samtycket under sådana förhållanden att det

framgår att han har lämnat det frivilligt och fullt medveten om följderna av

det. Såväl samtycke till överlämnande som avstående från tillämpning av

specialitetsprincipen (se avsnitt 6.6) skall avges inför den behöriga rättsliga

myndigheten och dokumenteras skriftligen i den anmodade staten i enlighet med

dess lagstiftning. För att tillgodose rättssäkerhetsaspekterna för den anhållne

har i artikeln också tagits in bestämmelser om att samtycket och avståendet

skall inhämtas under sådana former att det framgår att det skett frivilligt och

att den eftersökte varit fullt medveten om följderna.

 När det gäller samtyckets följder, skall den eftersökte informeras bl.a. om

att han genom samtycket avstår från de garantier som är förbundna med ett

normalt utlämningsförfarande. Dessutom skall vid avstående från

specialitetsprincipen den anhållne upplysas om den ansökande statens möjligheter

att bl.a. väcka åtal för andra gärningar än de som omfattas av eftersökningen.

 Också i detta avseende bör det nordiska förfarandet kunna vara vägledande. I

förordningen (1982:58) om förfarandet vid utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge finns närmare bestämmelser om hur samtycket skall

lämnas. I förordningen sägs att samtycket skall lämnas skriftligen på formulär

som fastställs av Riksåklagaren. Handlingen där samtycket ges skall om möjligt

vara avfattad på det språk som normalt begagnas av den som begärs utlämnad. Om

ett annat språk används, skall på handlingen antecknas vilka åtgärder som vid-

tagits för att kontrollera att den som begärs utlämnad har förstått innebörden

av samtycket. Slutligen stadgas att samtycket skall lämnas i närvaro av vittne.

Vittnet skall på den handling där samtycket lämnas skriftligen bekräfta att den

som begärs utlämnad har undertecknat handlingen frivilligt.

 Detta förfarande torde väl uppfylla konventionens krav. Förordningen bör

därför göras tillämplig också på samtycke och avstående inom ramen för det

förenklade förfarandet.

6.5.4 Juridiskt biträde

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Rättegångsbalkens regler om offentlig |

| försvarare tillämpas även i det förenklade förfarandet. Riksåkla-|

| garen beslutar om ersättning till offentlig försvarare för arbete|

| som utförts där. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Malmö tingsrätt har dock förordat en särskild reglering

av rätten till juridiskt biträde och Justitiekanslern har önskat klarlagt

huruvida beslut om ersättning till offentlig försvarare vid tvist skall kunna

prövas av domstol.

 Skälen för regeringens förslag: Konventionen stadgar i artikel 7.2 att den

eftersökte, som en garanti för att hans samtycke lämnas frivilligt och i fullt

medvetande om följderna, skall ha rätt till juridiskt biträde.

 Enligt vad som föreslås skall åklagaren vidta nödvändig utredning i enlighet

med vad som föreskrivs om förundersökning i brottmål. Det innebär bl.a. att

rättegångsbalkens regler om förordnande av offentlig försvarare blir

tillämpliga. Någon särskild bestämmelse om att offentlig försvarare skall

förordnas torde därför inte behövas. Detta överensstämmer med vad som för

närvarande gäller. Försvarare förordnas regelmässigt direkt vid ett eventuellt

beslut om tvångsmedel.

 Malmö tingsrätt har påpekat att en misstänkt person enligt svenska regler inte

har någon ovillkorlig rätt till juridiskt biträde om han inte är frihetsberövad.

Tingsrätten har med hänvisning till detta ifrågasatt huruvida de svenska

reglerna i detta hänseende motsvarar konventionens krav.

 Även om den eftersökte inte är frihetsberövad torde man normalt kunna utgå

ifrån att det i ett utlämningsärende föreligger skäl att förordna offentlig

försvarare för honom. De nuvarande reglerna innebär därför enligt regeringens

mening en tillräcklig garanti för att den eftersökte får juridiskt biträde.

 Ersättning till försvarare för arbete under den tid ärendet legat hos allmän

åklagare bör i enlighet med nu gällande ordning prövas av den tingsrätt som

förordnat försvararen. Av 22 § utlämningslagen följer att regeringen eller

Justitiedepartementet beslutar om ersättning till offentlig försvarare för

arbete hos regeringen. Ett särskilt stadgande fordras om att Riksåklagaren skall

besluta om sådan ersättning för arbete som utförts där inom ramen för det

förenklade förfarandet.

 Justitiekanslern har vidare väckt frågan om inte, mot bakgrund av den

Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, Riksåklagarens beslut om

ersättning till offentlig försvarare borde kunna överklagas.

 Den föreslagna ordningen överensstämmer med vad som gäller i dag. Den av

Justitiekanslern väckta frågan bör lämpligen tas upp i samband med den kommande

totalöversynen av utlämningslagstiftningen.

 Ersättningen skall enligt 18 § utlämningslagen i regel stanna på staten.

6.5.5 Återkallelse

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett samtycke skall kunna återkallas. Den |

| tid som förflyter mellan ett samtycke och en återkallelse skall |

| inte beaktas vid fastställande av tidsfrist enligt 23 § |

| utlämningslagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 7.4 i konventionen är samtycke

oåterkalleligt. Tanken bakom denna bestämmelse är att den anhållne inte skall

kunna återkalla sitt samtycke och därefter begära att han skall friges på grund

av att tidsfristen för inlämnande av en utlämningsframställning enligt 1957 års

konvention överskridits. Mot bakgrund av vissa medlemsstaters lagstiftning ges

det dock möjlighet för staterna att förklara att samtycket och avståendet kan

återkallas. För att undvika att en återkallelse försvårar ett

utlämningsförfarande, stadgas vidare att den tid som förflyter mellan

underrättelse om samtycket och den eventuella återkallelsen inte skall beaktas

vid fastställandet av de tidsfrister för provisoriskt anhållande på 18 till 40

dagar som följer av 1957 års konvention. Följden av detta blir att den ansökande

staten vid en återkallelse har lika lång tid på sig för att göra en

framställning om utlämning enligt 1957 års konvention som denna stat hade vid

den tidpunkt den mottog underrättelsen om den anhållnes samtycke. På så vis kan

inte den eftersökte sabotera förfarandet genom att först samtycka och sedan

återkalla samtycket, vilket kunde medföra att 40-dagarsfristen försattes.

 Övervägande skäl talar för att Sverige skall göra det möjligt att återkalla

ett lämnat samtycke. Det förenklade förfarandet är tillkommet inte minst i den

eftersöktes intresse. Det framstår därför som naturligt att han, om han sedan

samtycke har lämnats får kännedom om nya omständigheter som är ägnade att

påverka hans ställningstagande eller om han helt enkelt ångrar sig, skall kunna

påkalla tillämpning av det nuvarande förfarandet. Att ge den eftersökte

möjlighet att återkalla samtycket överensstämmer också med det förfarande som

tillämpas mellan de nordiska länderna.

 I promemorian föreslås att det skall vara möjligt att återkalla ett samtycke

och att detta regleras genom en bestämmelse om att den ansökande staten skall

underrättas om återkallelse sker. En fråga som har uppmärksammats av

Riksåklagaren är huruvida en återkallelse av samtycket som sker efter det att

beslut har fattats i utlämningsfrågan skall beaktas. Regeringen föreslog i

lagrådsremissen att en återkallelse skall beaktas om den sker efter det att

beslut har fattats men innan verkställighet av utlämningen har skett. Lagrådet

har anfört att det i och för sig inte har någon erinran mot denna lösning.

Lagrådet menar emellertid att detta torde innefatta en avvikelse från gängse syn

på vid vilken tidpunkt en parts ståndpunkt i ett ärende senast måste anges för

att vinna beaktande av beslutsmyndigheten och att den föreslagna lösningen

därför bör komma till tydligt uttryck i lagtexten. Regeringen godtar Lagrådets

bedömning.

 Om samtycket återkallas skall det förfarande som regleras i lagens 14-22 §§

åter träda in.

 Sverige bör således avge en förklaring att samtycke kan återkallas. I lagen

bör vidare en bestämmelse införas om att den tid som förflutit mellan ett

samtycke och en återkallelse inte skall beaktas vid fastställandet av 40-

dagarsfristen enligt 23 § andra stycket.

6.5.6 Underrättelse om samtycke m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den ansökande staten skall omedelbart |

| underrättas om ett samtycke eller medgivande. Om den eftersökte |

| inte samtycker skall den ansökande staten underrättas om det. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har lämnat förslaget utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 8 i konventionen skall den stat

som verkställt ett provisoriskt anhållande omedelbart underrätta den ansökande

staten om samtycke lämnas. Vidare skall den anmodade staten inom tio dagar från

det provisoriska anhållandet underrätta den ansökande staten huruvida samtycke

till överlämnande enligt det förenklade förfarandet har lämnats. Tidsfristen gör

det möjligt för den ansökande staten att göra en eventuell framställning om

utlämning inom de 40 dagar som anges i 1957 års konvention, om samtycke skulle

vägras. Underrättelse om samtycke skall förmedlas direkt mellan de behöriga

myndigheterna som angivits enligt artikel 15. En bestämmelse om att

underrättelse skall ske på nämnda sätt bör införas i lagen.

 Lagtexten bör dessutom, såsom Kriminalvårdsstyrelsen och Riksåklagaren har

påpekat, kompletteras med att den ansökande staten förutom samtycke också skall

underrättas om ett avstående från det skydd specialitetsprincipen ger.

6.6 Specialitetsprincipen och vidareutlämning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den eftersökte skall kunna disponera över |

| specialitetsprincipen och därmed också över huruvida svenskt |

| tillstånd krävs för vidareutlämning till en annan medlemsstat. Ett|

| avstående från det skydd specialitetsprincipen ger skall kunna |

| återkallas. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna ställer sig i princip positiva

till förslagen. Ett antal remissinstanser har dock efterlyst en precisering av

lagtexten så att det klart framgår bl.a. vad som innefattas i ett avstående från

specialitetsprincipen.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 9 i konventionen kan

medlemsstaterna välja om man vill låta den eftersökte disponera över till-

ämpningen av den s.k. specialitetsprincipen, dvs. skydd mot lagföring eller

verkställighet av straff för brott begånget före överlämnandet och som inte

omfattas av eftersökningen. Artikelns fakultativa karaktär har sin grund i de

skillnader som finns mellan medlemsstaternas lagstiftning när det gäller ett

samtyckes effekt på den ansökande statens rätt att lagföra den utlämnade för

andra gärningar än de som låg till grund för framställningen. Bestämmelsen ger

tre handlingsalternativ för medlemsstaterna:

1. Staten avger ingen förklaring. Specialitetsprincipen enligt 1957 års

konvention fortsätter då att gälla, dvs. den anmodade statens medgivande krävs

för ytterligare lagföring eller fortsatt straffverkställighet. Den eftersöktes

samtycke till överlämnande påverkar således inte tilllämpningen av

specialitetsprincipen.

2. Staten avger en förklaring enligt artikel 9.a. Innebörden av detta blir att

specialitetsprincipen enligt 1957 års konvention inte skall tillämpas när den

eftersökte samtycker till överlämnande. Samtycket innebär således ett

automatiskt avstående från specialitetsprincipen.

3. Staten avger en förklaring enligt artikel 9.b. Innebörden av detta blir att

specialitetsprincipen inte skall tillämpas om den eftersökte i samband med att

han samtycker till överlämnande också uttryckligen avstår från

specialitetsprincipen.

 Specialitetsprincipen utgör ett skydd för den som utlämnats mot att bli åtalad

eller straffad för mer än vad som omfattas av beslutet om utlämning. Samarbetet

inom Europeiska unionen bygger bl.a. på att länderna har en grundläggande

tilltro till varandras rättsordningar. En uppmjukning av det skydd som

specialitetsprincipen ger torde därför vara acceptabelt i denna krets, liksom

för övrigt skett mellan de nordiska länderna. I promemorian förordas därför att

låta personen själv bestämma över omfattningen av detta skydd, som upprätthålls

huvudsakligen i hans intresse. En förutsättning är då givetvis att den efter-

sökte fått erforderlig information om vad ett avstående innebär.

 Regeringen delar denna bedömning. Det bör påpekas att det kan ligga i den

eftersöktes eget intresse att avstå från tillämpning av specialitetsprincipen.

Sverige bör således avge en förklaring enligt alternativ 3 ovan. Mot bakgrund av

de farhågor som bl.a. Lunds universitet uttalat om att det inte alltid kan

förväntas att den eftersökte har tillräckligt klart för sig vad ett avstående

innebär bör understrykas att det åligger åklagaren att noggrant försäkra sig om

detta.

 Enligt artikel 13 i konventionen innebär ett avstående från specia-

litetsprincipen också automatiskt att den anmodade statens medgivande inte

längre är nödvändigt för att vidareutlämning skall kunna ske till en annan

medlemsstat. Staterna kan emellertid vid ratifikationen inom ramen för den

förklaring som kan avges enligt artikel 9 ange att så inte skall vara fallet,

och att sådant medgivande alltså även fortsättningsvis skall krävas, även om den

eftersökte avstått från det skydd specialitetsprincipen ger.

 Skyddet mot vidareutlämning är uppställt i samma syfte som speciali-

tetsprincipen. Frågorna bör därför behandlas på samma sätt. I konsekvens härmed

bör således ett avstående från specialitetsprincipen också innebära att

vidareutlämning utan särskilt medgivande från regeringen kan ske. Det bör

understrykas att regeln bara kommer att gälla i förhållande till annat land inom

Europeiska unionen. Vidareutlämning till länder utanför EU kommer fortfarande

att kräva medgivande från regeringen.

 I artikel 7.4 i konventionen anges att ett avstående från det skydd spe-

cialitetsprincipen ger skall vara oåterkalleligt, men att medlemsstaterna kan

lämna en förklaring om att avståendet kan återkallas. Av samma skäl som anförts

i avsnitt 6.5.5 för att ett samtycke skall kunna återkallas bör ett avstående

kunna återkallas. Justitiekanslern, Riksåklagaren och Malmö tingsrätt har

framfört att detta bör framgå av lagtexten. Regeringen delar denna uppfattning.

Återkallelse bör kunna ske intill dess att överlämnandet har verkställts.

Sverige bör således avge en förklaring enligt artikel 7.4 och en regel med detta

innehåll bör införas i lagen.

6.7 Underrättelse om beslut

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Beslut i utlämningsfrågan skall fattas och |

| underrättelse om beslutet lämnas till den ansökande staten inom |

| 20 dagar från samtycket. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10 i konventionen skall

underrättelse om ett beslut om överlämnande enligt det förenklade förfarandet

och information i samband därmed lämnas av den beslutande myndigheten inom 20

dagar från det att den eftersökte lämnat sitt samtycke. Underrättelsen skall

lämnas till den myndighet i den ansökande staten som begärt det provisoriska

anhållandet. Denna bestämmelse avser att förenkla och påskynda förfarandet genom

att alla upplysningar lämnas mellan de myndigheter som är direkt berörda av

förfarandet. Bestämmelsen innebär också att den beslutande myndigheten har 20

dagar på sig att fatta beslut. Detta är dock en längsta tidsfrist, och beslutet

skall naturligtvis fattas så fort som möjligt. Om beslutet blir ett avslag, har

den ansökande staten i alla händelser, genom en sammanläggning av de två

tidsfristerna på tio dagar (underrättelse om samtycke) respektive 20 dagar, en

minsta tid om tio dagar före utgången av den i 1957 års konvention stadgade

tidsfristen om 40 dagar från frihetsberövandet, för att göra en framställning om

utlämning.

 En bestämmelse bör intas i lagen om att beslut skall fattas och underrättelse

om beslutet lämnas inom 20 dagar från samtycket.

6.8 Tidsfrist för verkställighet av beslut

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Om det beslutas att den eftersökte skall |

| utlämnas, skall beslutet i normalfallet verkställas inom 20 |

| dagar. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: I promemorian föreslås att överlämnande av den

eftersökte skall ske inom 20 dagar från beslutet. Vid oförutsedda omständigheter

som hindrar överlämnande föreslås att rätten ges möjlighet att förlänga ett

tvångsmedelsbeslut med högst 20 dagar.

 Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Konventionens artikel 11 stadgar att

överlämnande av den eftersökte skall ske inom 20 dagar från den i föregående

avsnitt beskrivna underrättelsen om beslutet om utlämning. Har han inte

överlämnats inom tidsfristen skall han friges. Emellertid stadgas att om

oförutsedda omständigheter inträffar, som hindrar överlämnande inom tidsfristen,

skall den behöriga myndigheten i den andra staten underrättas inom 20 dagar. De

båda staternas myndigheter har då möjlighet att komma överens om en ny dag för

överlämnande, vilken skall ligga så nära den ursprungliga dagen som möjligt. Har

överlämnande inte skett inom 20 dagar från den nya dag som bestämts, så skall

den anhållne friges. Slutligen stadgas att artikeln inte är tillämplig om den

eftersökte är åtalad eller skall avtjäna straff för andra gärningar i den

anmodade staten och denna stat önskar skjuta upp överlämnandet eller överlämna

personen med förbehåll enligt 1957 års konvention.

 Konventionen anger inte någon tid inom vilken ny överenskommelse skall träffas

mellan staterna och heller inte hur långt fram den nya överenskomna tiden får

ligga. Vidare behöver det fysiska överlämnandet inte ske förrän 20 dagar från

den dag man kommit överens om. Detta kan få till följd en avsevärd tidsutdräkt,

även om det, som Lagrådet påpekat, torde ligga i såväl den ansökande som den

anmodade statens intresse att begränsa denna tidsutdräkt. För att begränsa

tidsutdräkten föreslås i promemorian att rätten får medge förlängning av

tvångsmedelsbeslutet med högst 20 dagar. Lagrådet anser det tveksamt om detta är

förenligt med konventionens syfte och förordar att lagtexten utformas i närmare

överensstämmelse med konventionstexten. Regeringen godtar Lagrådets bedömning.

Någon absolut tidsgräns för ny dag för verkställighet skall således inte

utsättas. Det skall i det sammanhanget noteras att den eftersökte enligt 23 §

tredje stycket kan begära prövning av ett tvångsmedelsbeslut. Tvångsmedelsbeslut

skall upphöra att gälla senast efter 20 dagar efter ny fastställd tid.

6.9 Sent samtycke och utlämning av personer som inte är frihetsberövade

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Det förenklade förfarandet skall kunna |

| tillämpas även om samtycke lämnas efter tidsfristen på tio dagar|

| eller av någon som inte är frihetsberövad. Den ansökande staten |

| skall även i dessa fall informeras om att samtycke lämnats. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Reglerna i konventionen tar främst sikte på

situationer där den eftersökte är föremål för provisoriskt anhållande. I artikel

12 i konventionen upptas dock bestämmelser som möjliggör tillämpning av det

förenklade förfarandet även i andra situationer. Det förenklade förfarandet

skall enligt bestämmelsen tillämpas även om samtycke lämnas efter

tiodagarsfristen, om den anmodade staten då ännu inte mottagit någon

framställning om utlämning enligt 1957 års konvention. Den anmodade staten kan

även välja att tillämpa det förenklade förfarandet om samtycke lämnas efter

tidsfristen, även om en utlämningsframställning då redan har inkommit. Den

anmodade staten kan också välja att tillämpa förfarandet om samtycke lämnas

sedan en framställning om utlämning gjorts, även om den eftersökte inte är

föremål för provisoriskt anhållande. Varje stat skall vid ratifikation av kon-

ventionen lämna en förklaring om och i så fall på vilka villkor man avser att

tillämpa de två sistnämnda möjligheterna.

 De ytterligare möjligheter att påskynda förfarandet som regleras i artikel 12

bör tas tillvara. Regler härom bör därför intas i lagen och Sverige bör vid

ratifikationen förklara att vi ämnar göra det möjligt att tillämpa det

förenklade förfarandet även om samtycke lämnas efter tiodagarsfristen eller av

någon som inte är frihetsberövad.

 Att även den som är föremål för en framställning om utlämning, men inte

frihetsberövad, bör informeras om möjligheterna att samtycka till utlämning

enligt det förenklade förfarandet har behandlats i avsnitt 6.5.2.

 En bestämmelse om skyldighet att informera den ansökande staten om att

samtycke lämnats även i dessa nu berörda situationer tas in i lagen.

6.10 Åtgärder vid avslagsbeslut

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I händelse av avslag skall chefen för |

| Justitiedepartementet i normalfallet fastställa den frist inom |

| vilken framställning om utlämning skall göras. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Om chefen för Justitiedepartementet på grund

av att det föreligger ett icke definitivt hinder beslutar att den eftersökte

inte skall utlämnas enligt det förenklade förfarandet, skall den ansökande

staten ha en möjlighet att ge in en formell framställning om utlämning i

enlighet med 1957 års konvention kompletterad med nödvändig information, se

avsnitt 6.4.2. Chefen för Justitiedepartementet bör i dessa situationer

fastställa tidsfrist enligt 23 § andra stycket utlämningslagen. Om den - i och

för sig osannolika - situationen uppstår att samtycke avgivits trots att det

föreligger ett absolut hinder mot utlämning, t.ex. om den eftersökte är svensk

medborgare eller om han redan är dömd i Sverige för brottet, finns det inga skäl

att fastställa någon tidsfrist för den ansökande staten att komma in med en

utlämningsframställning. Bristen kan ändå inte läkas. I dessa situationer bör

därför chefen för Justitiedepartementet inte fastställa någon tidsfrist för

framställning om utlämning.

6.11 Transitering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Beslut om medgivande till transport genom |

| Sverige av någon som utlämnas enligt det förenklade förfarandet |

| fattas av chefen för Justitiedepartementet. En särskild regel |

| införs om att en framställning om transitering av en sådan person|

| inte behöver göras på diplomatisk väg. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1957 års konvention skall en

framställning om befordran av utlämnad genom avtalsslutande parts territorium

göras på diplomatisk väg och åtföljas av samma dokumentation som en

utlämningsframställning. Vissa särregler gäller för flygtransport.

 Artikel 14 i konventionen stadgar vissa undantag som skall gälla vid

transitering av en person som överlämnas enligt det förenklade förfarandet. I

brådskande fall kan enligt artikeln en begäran om transiteringstillstånd göras

med tillämpning av ett förfarande som innebär att framställningen dokumenteras

skriftligen. Detta innebär att t.ex. telefax och elektronisk post kan användas.

Den anmodade statens beslut kan tillkännages på motsvarande sätt. Vidare sägs i

artikeln att den dokumentation som enligt artikel 4 skall ligga till grund för

ett ställningstagande till överlämnande enligt det förenklade förfarandet skall

anses utgöra tillräckligt underlag för transiteringstillstånd.

 Vid utlämningslagens tillkomst ansågs att man inte närmare behövde reglera

förfarandet vid förfrågningar om transitering, t.ex. genom angivande av vilka

dokument som skall åtfölja en framställning. Något skäl att i anledning av

konventionen införa bestämmelser om hur framställning eller beslut skall

dokumenteras, eller om åtföljande dokumentation, torde inte föreligga.

 Enligt 26 § utlämningslagen är det chefen för Justitiedepartementet som

beslutar om transiteringstillstånd för att regeringen inte skall belastas med

sådana ärenden. Något skäl att för det nu föreslagna förfarandet föreslå någon

annan ordning torde inte föreligga.

 Enligt samma bestämmelse skall vidare en framställning om transitering göras

på diplomatisk väg. Något skäl att behålla detta förfaringssätt i det förenklade

förfarandet finns inte och en regel bör därför införas om att en framställning

om transitering av en person som utlämnas enligt detta förfarande kan göras

direkt till chefen för Justitiedepartementet.

7 Ekonomiska konsekvenser

Tillträde till EU-konventionen och de föreslagna lagändringarna bedöms inte

medföra några ökade kostnader för staten.

8 Ikraftträdande

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Sverige lämnar en förklaring om att vi, |

| gentemot de stater som har lämnat en motsvarande förklaring, |

| avser att tillämpa konventionen innan den har trätt i kraft. |

| Lagen bör därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer och |

| regeringen ges möjlighet att sätta den i kraft i förhållande till|

| de stater som har lämnat en motsvarande förklaring. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Konventionen träder enligt artikel 16 i kraft

90 dagar efter det att den sista medlemsstaten har deponerat sitt

ratifikationsinstrument. Konventionens ikraftträdande är alltså beroende av hur

snabbt den sista EU-staten ratificerar den. Detta kan komma att ta ganska lång

tid. I artikel 16.3 - 4 ges därför en möjlighet för varje stat att vid

ratifikationen, eller vid varje senare tidpunkt, avge en förklaring i syfte att

göra konventionen tillämplig i förhållande till de stater som avgett en

motsvarande förklaring.

 Med hänvisning till de skäl som anförts under avsnitt 5 för att Sverige skall

ratificera konventionen kan konstateras att det finns anledning att göra det

möjligt att tillämpa det förenklade förfarandet så snart som möjligt. Sverige

bör därför lämna en förklaring att vi ämnar tillämpa förfarandet även innan

konventionen har trätt i kraft gentemot de länder som lämnat en motsvarande

förklaring. Lagen bör därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer och

regeringen ges möjlighet att sätta den i kraft i förhållande till de länder som

har gjort en motsvarande förklaring.

9 Författningskommentar

Förenklat utlämningsförfarande inom Europeiska unionen

28 § När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§.

Paragrafen motsvarar delvis artikel 2 i konventionen.

 De materiella förutsättningarna för utlämning påverkas inte av det förenklade

förfarandet. Vidare skall de förfaranderegler som inte påverkas av konventionens

bestämmelser tillämpas även vid det förenklade förfarandet, bl.a. reglerna om

användning av provisoriska tvångsmedel i 23 §.

29 § En eftersökning skall, för att det förenklade förfarandet skall kunna

tillämpas, innehålla uppgifter om

1. den eftersöktes identitet,

2. den myndighet som begärt anhållande, om sådan begäran framställts,

3. förekomsten av ett sådant beslut eller en sådan dom som avses i 9 § tredje

stycket,

4. brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering,

5. omständigheterna kring brottet, däribland tidpunkt och plats för brottet och

den eftersöktes del i det,

6. följderna av brottet, om det är möjligt.

 Ytterligare upplysningar kan begäras om det behövs för att beslut om utlämning

skall kunna meddelas.

Paragrafen motsvarar artikel 4 i konventionen.

 I paragrafen stadgas vilka uppgifter som i enlighet med konventionen skall

vara tillräckliga för att beslut skall kunna fattas om utlämning enligt det

förenklade förfarandet efter samtycke.

 Formkrav avseende eftersökning saknas. Det innebär att informationen kan

lämnas på olika sätt. I praktiken torde dock med eftersökning normalt avses en

begäran om provisoriskt anhållande eller en formell framställning om utlämning

enligt 14 § (jfr. 30 §). Tillräckliga uppgifter kan dock i vissa fall finnas

redan i en internationell efterlysning eller göras tillgänglig på annat sätt.

 I punkt 3 anges att det är tillräckligt att uppgift om förekomst av

häktningsbeslut eller motsvarande lämnas. Någon kopia av dokumentet behöver

således inte företes.

 I överensstämmelse med konventionen har vidare införts en regel att

ytterligare upplysningar kan begäras om det anses behövligt.

30 § Om eftersökningen innehåller de uppgifter som avses i 29 §, behöver en

framställning om utlämning enligt 14 § inte göras. Om en sådan framställning

kommit in, kan det förenklade förfarandet ändå tillämpas, om förutsättningarna i

övrigt är uppfyllda.

Paragrafen har delvis sin motsvarighet i artiklarna 3.2 och 12.2 i konventionen.

 För tydlighets skull anges i den första meningen att någon framställning

enligt 14 § inte behöver göras. Det innebär att någon begäran inte behöver göras

på diplomatisk väg via Utrikesdepartementet, och att man till grund för det

fortsatta förfarandet kan nöja sig med de uppgifter som anges i 29 §.

 Vidare stadgas att det förenklade förfarandet skall kunna tillämpas även om

samtycke lämnas efter det att en formell framställning enligt 14 § gjorts. Detta

innefattar också situationer då den eftersökte inte är frihetsberövad. Med

hänsyn till de intressen som ligger bakom införandet av det förenklade

förfarandet bör detta tillämpas när det finns förutsättningar för det.

31 § Om någon eftersöks för utlämning, skall allmän åklagare skyndsamt utreda om

förutsättningarna för utlämning är uppfyllda. Därvid tillämpas vad som

föreskrivs om förundersökning i brottmål.

Paragrafen motsvarar inte någon artikel i konventionen.

 I paragrafen regleras åklagarens uppgift sedan denne mottagit en eftersökning

från en medlemsstat i Europeiska unionen. Beträffande innebörden av begreppet

eftersökning, se ovan under 29 §. Uppgifterna i en eftersökning kan komma

åklagaren till del antingen direkt eller från polismyndigheten när någon grips.

Den polismyndighet som får del av uppgifter av detta slag skall skyndsamt

överlämna dem till allmän åklagare.

 Åklagaren skall kontrollera om de uppgifter som anges i 29 § finns tillhanda.

Om något saknas, bör kontakt tas med den myndighet i den ansökande stat som

verkställt eftersökningen. Om erforderliga upplysningar inte inkommer, skall det

förenklade förfarandet inte tillämpas.

 Åklagaren skall också undersöka om det föreligger sådana förhållanden som

enligt 1-11 §§ utlämningslagen kan utgöra hinder mot utlämning.

 Utredningen skall utföras i enlighet med vad som föreskrivs om förundersökning

i brottmål, vilket bl.a. medför att offentlig försvarare kan förordnas.

 Om erforderliga uppgifter inte inkommer så skall det förenklade förfarandet

inte tillämpas. Ärendet skall då överlämnas till Justitiedepartementet.

32 § Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

 Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma

förfarande som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

 Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

denna tid.

 Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

 Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som

avses i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker

till att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls

eller ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i konventionen, men motsvarande

bestämmelser finns delvis i artiklarna 8 och 12.

 I paragrafens första stycke föreskrivs att åklagaren så snart det är möjligt

skall tillfråga den eftersökte om han samtycker till att överlämnas enligt det

förenklade förfarandet och om han avstår från det skydd som

specialitetsprincipen ger. Verkan av ett avstående från specialitetsprincipen är

att den stat till vilken personen utlämnas inte behöver den svenska regeringens

tillstånd för att ställa personen till svars eller straffa honom för annan

gärning eller vidareutlämna honom till annat EU-land. Inför dessa

ställningstaganden skall den eftersökte noggrant informeras av åklagaren om

följderna.

 Enligt andra stycket skall samtycke lämnas till åklagaren. Även i de fall den

eftersökte inte är föremål för tvångsåtgärder skall samtycke lämnas inför den

åklagare inom vars område den eftersökte befinner sig. För förfarandet i övrigt

skall tillämpas den förordning om avgivande av samtycke som gäller i förhållande

till de övriga nordiska länderna (se avsnitt 6.5.3).

 I tredje stycket stadgas att den ansökande staten omedelbart skall underrättas

om ett samtycke eller ett medgivande. Underrättelsen skall göras av åklagaren

direkt till den myndighet som gjort eftersökningen. Om samtycke inte lämnas,

skall den ansökande staten underrättas av åklagaren om detta inom tio dagar från

tvångsmedelsbeslutet. Om den eftersökte på ett tidigt stadium uttryckligen

deklarerar att han inte kommer att samtycka, skall underrättelse om detta ske

omedelbart. Vidare stadgas att förfarandet kan tillämpas även om samtycke lämnas

efter tiodagarsfristen.

 Av fjärde stycket följer att en återkallelse av ett lämnat samtycke eller ett

avstående från det skydd specialitetsprincipen skall godtas om detta sker innan

beslutet om utlämning verkställts. Bestämmelsen medför att den ansökande staten

kan förbereda en formell utlämningsframställning om ett lämnat samtycke

återkallas. Underrättelse om en återkallelse skall göras av åklagaren eller, om

återkallelsen sker sedan han överlämnat ärendet till Riksåklagaren, av denne. Om

återkallelsen sker sedan personen överlämnats till polismyndigheten för

verkställighet, skall polisen underrätta den ansökande staten om återkallelsen.

 Enligt 23 § andra stycket första meningen skall rätten, när den fastställt ett

av åklagaren meddelat beslut om tvångsmedel, underrätta chefen för

Justitiedepartementet. Denne skall då göra en första prövning av om det

föreligger hinder mot utlämning och, om så inte befinns vara fallet, fastställa

den tid inom vilken framställning om utlämning skall göras.

 Det förenklade förfarandet bygger på direktkontakt mellan myndigheter. Varken

regeringen eller chefen för Justitiedepartementet skall därför i normalfallet

kopplas in på de ärenden där samtycke ges till att utlämnas enligt det

förenklade förfarandet. I denna paragrafs femte stycke föreskrivs därför att

chefen för Justitiedepartementet skall underrättas om ett fastställt

tvångsmedelsbeslut endast om samtycke inte lämnas inom den i konventionen

stipulerade tiodagarsfristen.

 Tingsrätten skall därför, om beslut om fastställande av tvångsmedel fattas

innan tiodagarsfristen löpt ut, vänta med att meddela chefen för

Justitiedepartementet. Åklagaren, som har att utröna om den eftersökte

samtycker, skall underrätta tingsrätten så fort samtycke lämnas. Om rätten inte

mottagit något sådant besked sedan tio dagar gått, skall beslutet om

fastställande av tvångsmedel meddelas chefen för Justitiedepartementet, som då

har att göra en bedömning av om utlämningshinder föreligger och, om så inte

befinns vara fallet, fastställa den tid inom vilken framställning om utlämning

skall göras. Om rätten däremot får besked om att den eftersökte samtyckt, skall

någon underrättelse inte skickas. Om den eftersökte på ett tidigt stadium

uttryckligen deklarerar att han inte kommer att samtycka, skall åklagaren

omedelbart underrätta tingsrätten om detta. Tingsrätten skall då meddela chefen

för Justitiedepartementet sitt beslut.

 Om den eftersökte återkallar ett lämnat samtycke, skall chefen för

Justitiedepartementet omedelbart underrättas om det för motsvarande prövning av

frågan om frist för ingivande av fullständig utlämningsframställning.

33 § Har samtycke lämnats skall åklagaren skyndsamt lämna över ärendet till

Riksåklagaren. Är det uppenbart att utlämning skall ske får Riksåklagaren, om

inte sådant fall som anges i 13 § föreligger, besluta om detta. I annat fall

skall Riksåklagaren med eget yttrande anmäla ärendet till chefen för

Justitiedepartementet för beslut. Ett beslut om utlämning i sådant fall som

anges i 13 § eller ett beslut om avslag på den grunden att det finns hinder mot

utlämning skall dock fattas av regeringen.

 Beslut i utlämningsfrågan skall fattas inom tjugo dagar från det att samtycke

lämnats. Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om beslutet.

Paragrafens andra stycke har sin motsvarighet i artikel 10.

 Om samtycke lämnas skall åklagaren, sedan han verkställt den i 31 § stadgade

utredningen, skyndsamt överlämna ärendet till Riksåklagaren för beslut.

Riksåklagaren skall pröva om det föreligger förutsättningar för utlämning enligt

det förenklade förfarandet samt om något hinder mot utlämning enligt 1-11 §§

föreligger. Riksåklagaren får besluta om utlämning endast om det inte finns

några omständigheter som gör ställningstagandet tveksamt och under förutsättning

att fråga inte är om konkurrerande anspråk från två eller flera länder. Är saken

inte uppenbar skall Riksåklagaren skyndsamt överlämna ärendet till chefen för

Justitiedepartementet tillsammans med eget yttrande. Detsamma gäller vid

konkurrerande anspråk.

 I de situationer då det negativa beslutet grundas på ett icke absolut hinder,

t.ex. att den ansökande staten på grund av bristfällig utredning inte förmått

visa att fråga är om ett utlämningsbart brott, skall den ansökande staten ha en

möjlighet att återkomma med en utlämningsframställning kompletterad med

nödvändig information. I dessa situationer skall chefen för

Justitiedepartementet fatta beslut. Om det föreligger ett absolut hinder mot

utlämning, t.ex. om den eftersökte är svensk medborgare eller om han redan är

dömd i Sverige för brottet, skall däremot avslagsbeslutet fattas av regeringen.

Detsamma gäller vid konkurrerande anspråk.

 Skulle emellertid chefen för Justitiedepartementet finna att utlämning skall

ske, får denne besluta om det.

 I andra stycket anges den tid inom vilken beslut om utlämning skall fattas.

Detta är en längsta tidsfrist och beslut skall naturligtvis fattas så snart det

är möjligt. Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om beslutet.

34 § Om det beslutas att den eftersökte skall utlämnas skall beslutet

verkställas inom tjugo dagar. Verkställs inte beslutet inom denna tid skall

beslut om tvångsmedel enligt 23 § omedelbart upphöra att gälla.Om beslutet på

grund av oförutsedda omständigheter inte kan verkställas inom tjugo dagar, skall

den ansökande staten underrättas om detta och ny dag för verkställighet

bestämmas. Verkställs inte beslutet inom tjugo dagar från den nya dag som

bestämts skall beslut om tvångsmedel enligt 23 § omedelbart upphöra att gälla.

Paragrafen motsvarar artikel 11 i konventionen.

 Om det beslutas att utlämning enligt det förenklade förfarandet skall ske,

skall enligt huvudregeln det fysiska överlämnandet av personen ske inom 20 dagar

från beslutet. Också beträffande denna frist finns anledning att understryka att

överlämnandet givetvis skall ske så snart förutsättningar för detta föreligger.

Några skillnader vad avser de praktiska arrangemangen kring verkställigheten mot

vad som tillämpas idag torde det inte finnas behov av.

 I paragrafen föreskrivs att om överlämnande av den eftersökte inte sker inom

20-dagarsfristen så skall ett eventuellt tvångsmedel omedelbart bringas att

upphöra. Emellertid medges i andra stycket undantag för det fall omständigheter

närmast av force majeurekaraktär hindrar verkställighet. I den situationen kan

staterna träffa en överenskommelse om en ny tid för överlämnande. Denna tid bör

givetvis ligga så nära den ursprungliga dagen som möjligt. Det kan här erinras

om att prövning av ett tvångsmedelsbeslut kan ske enligt 23 § tredje stycket.

 Begreppet oförutsedda omständigheter skall i detta sammanhang tolkas

restriktivt och avser förhållanden som ligger utanför myndigheters kontroll. Som

exempel härpå kan nämnas t.ex. en olycka i samband med transport, en strejk som

hindrar användning av ett planerat transportsätt eller allvarlig sjukdom hos den

som skall överlämnas.

35 § Finner chefen för Justitiedepartementet att utlämning inte kan äga rum med

tillämpning av det förenklade förfarandet skall, om det behövs, tidsfrist enligt

23 § andra stycket fastställas.

Paragrafen motsvarar inte någon artikel i konventionen.

 Paragrafen reglerar den situationen att beslut fattas om avslag. Om det är

regeringen som fattat beslutet, dvs. om det föreligger ett absolut hinder mot

utlämning eller om fråga är om konkurrerande anspråk, skall någon tidsfrist inte

fastställas. Om däremot chefen för Justitiedepartementet fattat avslagsbeslutet,

dvs. om det föreligger ett icke absolut hinder, skall - om inte något särskilt

skäl talar däremot - tidsfrist fastställas. Den ansökande staten skall nämligen

i den situationen ha en möjlighet att återkomma med en utlämningsframställning

enligt 14 § kompletterad med nödvändiga uppgifter. Om en utlämningsframställning

inkommit, skall det naturligtvis inte fastställas någon tidsfrist.

36 § Om samtycket återkallas, skall den tid som förflyter mellan underrättelsen

om samtycke och återkallelsen inte beaktas vid fastställandet av den tidsfrist

som anges i 23 § andra stycket.

Paragrafen motsvarar artikel 7.4 andra meningen i konventionen.

 Bestämmelsen medför att den tid som den ansökande staten har på sig att

inkomma med en fullständig utlämningsframställning förlängs i de fall den

eftersökte först samtyckt och därefter återkallat sitt samtycke.

37 § Riksåklagaren beslutar om ersättning till offentlig försvarare i de fall

arbete utförts i ett ärende som handlagts där.

Bestämmelsen, som inte motsvarar någon artikel i konventionen, har behandlats i

avsnitt 6.5.4. Ersättning till försvarare för arbete som utförts under den tid

ärendet legat hos allmän åklagare prövas i vanlig ordning av den tingsrätt som

förordnat försvararen.

38 § Beslut av Riksåklagaren om utlämning eller om ersättning till offentlig

försvarare får inte överklagas.

Bestämmelsen, som inte motsvarar någon artikel i konventionen, har behandlats i

avsnitt 6.4.1 och 6.5.4.

39 § I samband med att det beslutas att utlämning skall ske, får chefen för

Justitiedepartementet och Riksåklagaren fatta beslut enligt 21 §.

Bestämmelsen, som inte motsvarar någon artikel i konventionen, har behandlats i

avsnitt 6.4.1.

40 § Framställning om transport genom Sverige av någon som utlämnas enligt det

förenklade förfarandet görs till Justitiedepartementet.

Bestämmelsen, som inte har någon direkt motsvarighet i konventionen, har

behandlats i avsnitt 6.11.

_________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i kraft

i förhållande till någon eller några av Europeiska unionens medlemsstater.

Konventionens ikraftträdande har behandlats i avsnitt 8. För Sveriges del kommer

det förenklade förfarandet att kunna tillämpas innan konventionen trätt i kraft.

Regeringen får bestämma när lagen skall träda i kraft, eftersom detta är

beroende av övriga medlemsstaters ratifikationer. Med hänsyn till att Sverige,

under förutsättning av ömsesidighet, skall tillämpa det förenklade förfarandet

även innan konventionen trätt i kraft, får regeringen också sätta lagen i kraft

i förhållande till någon eller några medlemsstater i Europeiska unionen.

Konvention om ett förenklat förfarande för utlämning mellan Europeiska unionens

med-lemsstater

RÅDETS AKT

av den 10 mars 1995

om upprättandet av konventionen om ett förenklat förfarande

för utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater

(95/C 78/01)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD

som beaktar fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K.3 2 c i detta,

och

som för att uppnå unionens mål betraktar reglerna för det förenklade förfarandet

för utlämning mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen som en fråga av

gemensamt intresse som utgör en del av det samarbete om vilket stadgas i

avdelning VI i fördraget;

BESLUTAR att härmed upprätta den konvention vars text återfinns i bilagan och

som denna dag har undertecknats av företrädarna för regeringarna i unionens

medlemsstater;

REKOMMENDERAR att medlemsstaterna antar den i enlighet med sina konstitutionella

regler.

Utfärdad i Bryssel den 10 mars 1995

På rådets vägnar

Ordförande

KONVENTION

UPPRÄTTAD PÅ GRUNDVAL AV ARTIKEL K.3

I FÖRDRAGET OM EUROPEISKA UNIONEN

OM ETT FÖRENKLAT FÖRFARANDE FÖR UTLÄMNING

MELLAN EUROPEISKA UNIONENS MEDLEMSSTATER

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till denna konvention, Europeiska unionens

medlemsstater,

SOM HÄNVISAR TILL rådets akt av den 10 mars 1995,

SOM ÖNSKAR FÖRBÄTTRA det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna

såvitt avser såväl lagföring som verkställighet av domar,

SOM ÄR MEDVETNA OM att utlämning har stor betydelse inom det rättsliga

samarbetet för att uppnå dessa mål,

SOM ÄR ÖVERTYGADE OM nödvändigheten av att förenkla utlämningsförfarandet i den

mån detta är förenligt med de grundläggande principerna för deras nationella

lagstiftning, däribland principerna i den europeiska konventionen om skydd för

de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna,

SOM KONSTATERAR att i ett stort antal ärenden om utlämning den som begärts

utlämnad samtycker till överlämnande,

SOM ANSER att det i sådana fall är önskvärt att till ett minimum begränsa den

tid som är nödvändig för utlämningsförfarandet och för frihetsberövande som görs

i sådant syfte,

SOM BEAKTAR att tillämpningen av den europeiska utlämningskonventionen av den 13

december 1957 därför bör underlättas genom att utlämningsförfarandet förenklas

och förbättras,

SOM BEAKTAR att bestämmelserna i den europeiska utlämningskonventionen förblir

tillämpliga på alla de frågor som inte behandlas i denna konvention,

HAR KOMMIT ÖVERENS OM FÖLJANDE BESTÄMMELSER:

ARTIKEL 1

Allmänna bestämmelser

1. Denna konvention syftar till att mellan Europeiska unionens medlemsstater

underlätta tillämpningen av den europeiska utlämningskonventionen genom att

komplettera bestämmelserna i denna.

2. Punkt 1 påverkar inte tillämpningen av mer förmånliga bestämmelser i

bilaterala eller multilaterala avtal som är i kraft mellan medlemsstater.

ARTIKEL 2

Skyldighet att överlämna

Medlemsstaterna förbinder sig att, i enlighet med det förenklade förfarande som

anges i denna konvention, till varandra överlämna personer som är eftersökta för

utlämning, förutsatt att dessa personer samtycker till detta och att den

anmodade staten lämnar sitt godkännande i enlighet med denna konvention.

ARTIKEL 3

Villkor för överlämnande

1. I enlighet med artikel 2 skall den, som är föremål för en begäran om

provisoriskt anhållande enligt artikel 16 i den europeiska utlämningskon-

ventionen, överlämnas i enlighet med artiklarna 4 - 11 och artikel 12.1 i denna

konvention.

2. Ett sådant överlämnande som avses i punkt 1 förutsätter inte att det görs en

framställning om utlämning eller att det ges in sådana handlingar som fordras

enligt artikel 12 i den europeiska utlämningskonventionen.

ARTIKEL 4

Uppgifter som skall tillhandahållas

1. Följande uppgifter från den ansökande staten skall anses innehålla

tillräcklig information för att underrätta den anhållne på det sätt som anges i

artiklarna 6 och 7 och för att informera den behöriga myndighet som avses i

artikel 5.2:

a) den eftersöktes identitet;

b) den myndighet som begär anhållandet;

c) förekomsten av ett häktningsbeslut eller av andra handlingar med samma

rättsliga verkan eller av en dom som kan verkställas;

d) brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering;

e) en beskrivning av omständigheterna kring brottet, däribland tidpunkt och

plats samt den eftersöktes del i brottet;

f) såvitt möjligt, följderna av brottet.

2. Utan hinder av vad som sägs i punkt 1 får ytterligare upplysningar begäras om

de uppgifter som avses i nämnda punkt visar sig otillräckliga för att den

behöriga myndigheten i den anmodade staten skall kunna medge överlämnandet.

ARTIKEL 5

Samtycke och godkännande

l. Den anhållne skall lämna sitt samtycke i enlighet med artiklarna 6 och 7.

2. Den behöriga myndigheten i den anmodade staten skall lämna sitt godkännande

i enlighet med sitt nationella förfarande.

ARTIKEL 6

Information till den anhållne

När en person som är eftersökt för utlämning anhålls på en annan medlemsstats

område skall den behöriga myndigheten i enlighet med sin nationella lagstiftning

upplysa honom om den begäran som avser honom och om att han har möjlighet att

samtycka till att överlämnas till den ansökande staten i enlighet med det

förenklade förfarandet.

ARTIKEL 7

Inhämtande av samtycke

1. Den anhållnes samtycke och, i förekommande fall, hans uttryckliga avstående

från tillämpning av specialitetsprincipen skall avges inför de behöriga

rättsliga myndigheterna i den anmodade staten, i enlighet med dennas nationella

lagstiftning.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att det

samtycke och, i förekommande fall, det avstående som anges i punkt 1 inhämtas

under sådana förhållanden att det framgår att personen har lämnat dem frivilligt

och fullt medveten om följderna av detta. Den anhållne skall i detta syfte ha

rätt till juridiskt biträde.

3. Samtycke och, i förekommande fall, avstående som anges i punkt 1 skall

protokollföras i enlighet med det förfarande som föreskrivs i den anmodade

statens lagstiftning.

4. Samtycke och, i förekommande fall, avstående som anges i punkt 1 är

oåterkalleligt. Vid deponeringen av sina ratifikations-, godkännande-, god-

tagande- eller anslutningsinstrument får medlemsstaterna genom en förklaring

ange att samtycket och, i förekommande fall, avståendet i enlighet med deras

nationella regler kan återkallas. I sådant fall skall den tid som förflyter

mellan underrättelse om samtycket och återkallelsen inte beaktas vid

fastställandet av de tidsfrister som anges i artikel 16.4 i den europeiska

utlämningskonventionen.

ARTIKEL 8

Underrättelse om samtycke

l. Den anmodade staten skall omedelbart underrätta den ansökande staten om

personens samtycke. För att den ansökande staten i förekommande fall skall kunna

göra en framställning om utlämning skall den anmodade staten senast tio dagar

efter det provisoriska anhållandet meddela om personen har lämnat sitt samtycke

eller inte.

2. Sådan underrättelse som anges i punkt 1 skall ske direkt mellan de behöriga

myndigheterna.

ARTIKEL 9

Avstående från tillämpning av specialitetsprincipen

Varje medlemsstat kan samtidigt med deponeringen av sitt ratifikations-,

godkännande-, godtagande- eller anslutningsinstrument eller vid varje annan

tidpunkt förklara att reglerna i artikel 14 i den europeiska utlämnings-

konventionen inte är tillämpliga när personen i enlighet med artikel 7 i denna

konvention

a) samtycker till utlämning eller

b) samtycker till utlämning och uttryckligen avstår från tillämpning av

specialitetsprincipen.

ARTIKEL 10

Underrättelse om beslutet om utlämning

1. Utan hinder av bestämmelserna i artikel 18.1 i den europeiska

utlämningskonventionen skall underrättelse om ett beslut om utlämning som har

fattats med tillämpning av det förenklade förfarandet och information som har

samband med det förenklade utlämningsförfarandet lämnas direkt av den behöriga

myndigheten i den anmodade staten till den myndighet i den ansökande staten som

har begärt provisoriskt anhållande.

2. Den underrättelse om beslutet som avses i punkt 1 skall lämnas senast inom

tjugo dagar från den dag då den eftersökte lämnade sitt samtycke.

ARTIKEL 11

Tidsfrist för överlämnandet

l. Överlämnandet skall äga rum inom tjugo dagar från den dag då underrättelsen

om beslutet om utlämning lämnades i enlighet med artikel 10.2.

2. Om den eftersökte är frihetsberövad när den tidsfrist som avses i punkt 1 går

ut skall han försättas på fri fot på den anmodade statens område.

3. Om omständigheter som ligger utanför myndighetens kontroll hindrar att den

eftersökte överlämnas inom den tidsfrist som anges i punkt 1 skall den berörda

myndighet som anges i artikel 10.1 underrätta den andra myndigheten om detta. De

skall komma överens om en ny dag för överlämnandet. I sådant fall skall

överlämnandet äga rum inom tjugo dagar från den nya dag som bestämts. Om

personen i fråga är frihetsberövad även efter utgången av denna tidsfrist skall

han friges.

4. Punkterna 1, 2 och 3 i denna artikel gäller inte om den anmodade staten

önskar tillämpa artikel 19 i den europeiska utlämningskonventionen.

ARTIKEL 12

Samtycke som lämnas efter utgången av den tidsfrist som anges i

artikel 8 eller under andra omständigheter

l. Om samtycke har lämnats efter utgången av den tidsfrist på tio dagar som

anges i artikel 8

- skall den anmodade staten tillämpa det förenklade förfarandet i enlighet med

denna konvention, om den anmodade staten ännu inte har mottagit någon sådan

framställning om utlämning som avses i artikel 12 i den europeiska

utlämningskonventionen;

- kan den anmodade staten använda det förenklade förfarandet, om den under tiden

har mottagit en sådan framställning om utlämning som avses i artikel 12 i den

europeiska utlämningskonventionen.

2. Den anmodade staten kan använda det förenklade förfarandet på sätt som

föreskrivs i denna konvention även om ingen begäran om provisoriskt anhållande

har gjorts och då samtycke har lämnats efter det att en framställning om

utlämning har mottagits.

3. Vid deponeringen av sitt ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller

anslutningsinstrument skall varje medlemsstat förklara om och på vilka villkor

den avser att tillämpa punkt 1 andra strecksatsen och punkt 2.

ARTIKEL 13

Vidareutlämning till en annan medlemsstat

När specialitetsprincipen till följd av en medlemsstats förklaring i enlighet

med artikel 9 i denna konvention inte är tillämplig på den utlämnade personen

skall, om inte annat angetts i den nämnda förklaringen, inte heller artikel 15 i

den europeiska utlämningskonventionen gälla vid vidareutlämning av denna person

till en annan medlemsstat.

ARTIKEL 14

Transitering

Vid transitering i enlighet med artikel 21 i den europeiska

utlämningskonventionen skall, om det är fråga om utlämning i enlighet med det

förenklade förfarandet, följande regler gälla:

a) i brådskande fall kan en begäran som innehåller de uppgifter som anges i

artikel 4 göras till transiteringsstaten med tillämpning av förfarande som

innebär att framställningen dokumenteras skriftligen. Transiteringsstaten får

tillkännage sitt beslut på motsvarande sätt;

b) de uppgifter som lämnas i enlighet med artikel 4 skall vara tillräckliga för

att göra det möjligt för transiteringsstatens behöriga myndighet att bedöma att

det är fråga om ett förenklat utlämningsförfarande, och för att gentemot den

utlämnade kunna vidta nödvändiga tvångsåtgärder för transiteringens

genomförande.

ARTIKEL 15

Angivande av behöriga myndigheter

Varje medlemsstat skall samtidigt med deponeringen av sitt ratifik-

ationsgodkännande-, godtagande- eller anslutningsinstrument i en förklaring ange

vilka myndigheter som är behöriga enligt artiklarna 4 - 8, 10 och 14.

ARTIKEL 16

Ikraftträdande

1. Denna konvention skall ratificeras, godkännas eller godtas. Ratifikations-,

godkännande eller godtagandeinstrumenten skall deponeras vid

generalsekretariatet för Europeiska unionens råd. Rådets generalsekreterare

skall underrätta samtliga medlemsstater om detta.

2. Denna konvention skall träda i kraft nittio dagar efter det att den sista

medlemsstaten har deponerat sitt ratifikations-, godkännande- eller

godtagandeinstrument.

3. Fram till det att konventionen träder i kraft kan varje medlemsstat när den

deponerar sitt ratifikations-, godkännande- eller godtagandeinstrument eller vid

varje senare tidpunkt förklara att konventionen nittio dagar efter det att

förklaringen deponerats är tillämplig i förhållande till de medlemsstater som

har avgett en likalydande förklaring.

4. Varje förklaring som görs i enlighet med artikel 9 blir gällande trettio

dagar efter det att den har deponerats, dock tidigast den dag då denna

konvention träder i kraft eller den dag då den blir tillämplig beträffande denna

medlemsstat.

5. Konventionen skall tillämpas endast på sådan begäran som görs efter dagen då

den trätt i kraft eller efter dagen då den börjar tillämpas mellan den anmodade

staten och den ansökande staten.

ARTIKEL 17

Anslutning

1. Denna konvention skall vara öppen för anslutning för varje stat som blir

medlem i Europeiska unionen.

2. Den på den anslutande statens språk genom generalsekretariatets för

Europeiska unionens råd försorg upprättade och av alla medlemsstater godtagna

texten till denna konvention har samma giltighet som de andra autentiska

texterna. Generalsekreteraren skall vidarebefordra en bestyrkt kopia av den

texten till varje medlemsstat.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras vid generalsekretariatet för

Europeiska unionens råd.

4. Denna konvention skall för varje stat som ansluter sig till den träda i

kraft nittio dagar efter att staten har deponerat sitt anslutningsinstrument

eller på dagen för denna konventions ikraftträdande, om denna ännu inte har

trätt i kraft när nittiodagarsperioden går ut.

5. Om denna konvention ännu inte har trätt i kraft när anslutningsinstrumenten

deponeras skall artikel 16.3 tillämpas på anslutande medlemsstater.

TILL BEKRÄFTELSE härav har undertecknade befullmäktigade ombud undertecknat

denna konvention.

UTFÄRDAD i Bryssel den tionde mars år nittonhundranittiofem i ett enda exemplar,

på danska engelska, finska, franska, grekiska, irländska, italienska,

nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska, varvid alla texter är

lika giltiga, och deponerad i arkiven vid generalsekretariatet för Europeiska

unionens råd. Generalsekreteraren skall vidarebefordra en bestyrkt kopia till

varje medlemsstat.

Sammanfattning - departementspromemorian Ett förenklat utlämningsförfarande inom

EU (Ds 1996:44)

I promemorian behandlas frågan om Sveriges tillträde till en inom Europeiska

unionen utarbetad konvention om ett förenklat förfarande för utlämning av dömda

eller misstänkta personer mellan medlemsstaterna. Avsikten med konventionen är

att påskynda förfarandet i de fall där den som begärs utlämnad lämnar sitt

samtycke.

 I promemorian föreslås att Sverige, som undertecknat konventionen, ratificerar

denna. Promemorian innehåller också förslag till erforderliga ändringar i lagen

(1957:668) om utlämning för brott.

Departementspromemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:668) om utlämning för brott,

 dels att 23 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas tolv nya paragrafer, 28-39 §§, samt närmast

före 28 § en ny rubrik av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

23 §

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott, vilket

enligt denna lag kan föranleda utlämning, får på begäran av behörig myndighet i

den främmande staten eller med anledning av en där utfärdad efterlysning

omedelbart anhållas eller åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet av

åklagare enligt vad som i allmänhet gäller om brottmål. Beslag får också ske i

sådant fall.

 Beslut om användning av tvångsmedel skall utan uppskov anmälas hos rätten, som

skyndsamt efter förhandling enligt vad om brottmål är stadgat prövar åtgärden

samt, om anhållande eller reseförbud eller anmälningsskyldighet skall bestå,

genast underrättar chefen för justitiedepartementet därom. Finner denne, att

hinder mot utlämning föreligger eller att utlämning eljest ej bör ske, har han

att utverka regeringens förordnande om upphävande av åtgärden. I annat fall

skall den främmande staten genom utrikesdepartementets försorg underrättas om

åtgärden. Därvid skall anges viss av chefen för justitiedepartementet bestämd

tid, inom vilken framställning om utlämning skall göras. Denna tid får inte vara

längre än fyrtio dagar från den dag personen anhölls eller reseförbud eller

anmälningsskyldighet meddelades enligt första stycket. När en framställning om

utlämning kommer in, skall utrikesdepartementet genast underrätta den myndighet

som först meddelat beslut om åtgärden. Sådan underrättelse skall även lämnas, om

en framställning om utlämning inte kommer in inom utsatt tid.

--------------------------------------------------------------------

 Avser ärendet utlämning till en

 medlemsstat i Europeiska unionen,

 skall chefen för Justitiedepar-

 tementet få underrättelse enligt

 andra stycket endast om den

 eftersökte förklarar att han inte

 samtycker till att överlämnas en-

 ligt det förenklade förfarandet

 eller om han inte inom tio dagar

 från den dag han anhölls eller

 ålades reseförbud eller anmälnings-

 skyldighet lämnat sitt samtycke

 till att överlämnas eller om han

 återkallar ett sådant samtycke.

 Talan får inte föras mot rättens beslut. Den som anhållits eller underkastats

reseförbud eller anmälningsskyldighet får dock för prövning, om åtgärden skall

bestå, begära ny förhandling inom tre veckor från det beslut senast meddelats.

 Har en framställning om utlämning av den som är anhållen eller underkastad

reseförbud eller anmälningsskyldighet inte gjorts inom den enligt andra stycket

bestämda tiden, skall den anhållne friges eller beslutet om reseförbud eller

anmälningsskyldighet hävas. Detsamma gäller när en framställning avslås enligt

15 §. Om den anhållne i annat fall inte friges, skall framställning avlåtas till

rätten om hans häktande senast på åttonde dagen efter den, då riksåklagaren fick

del av utlämningsframställningen. Görs inte framställning som nu har sagts,

skall den anhållne omedelbart friges.

Överlämnande inom Europeiska unionen

28 § Den som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen

får överlämnas till den ansökande staten enligt ett sådant förenklat förfarande

som regleras i 29-39 §§ om den eftersökte samtycker till detta.

29 § En eftersökning skall, för att det förenklade förfarandet skall kunna

tillämpas, innehålla uppgifter om

1. den eftersöktes identitet,

2. den myndighet som begärt anhållande, om sådan begäran framställts,

3. förekomsten av ett sådant beslut eller en sådan dom som avses i 9 § 3

stycket,

4. brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering,

5. en beskrivning av omständigheterna kring brottet, däribland tidpunkt och

plats för brottet och den eftersöktes del i brottet,

6. om det är möjligt, följderna av brottet.

 Ytterligare upplysningar kan begäras om det behövs för att beslut om

överlämnande skall kunna meddelas.

30 § Om eftersökningen innehåller de uppgifter som avses i 29 §, behöver en

framställning om utlämning enligt 14 § inte göras. Om en sådan framställning

kommit in, kan det förenklade förfarandet ändå tillämpas, om förutsättningarna i

övrigt är uppfyllda.

31 § Allmän åklagare som tagit emot en eftersökning skall skyndsamt utreda om

förutsättningarna för ett överlämnande är uppfyllda. Därvid tillämpas vad som

föreskrivs om förundersökning i brottmål.

32 § Den som eftersöks för utlämning skall av åklagare så snart det kan ske

tillfrågas om han samtycker till överlämnande och, i sådant fall, om han går med

på att ställas till ansvar för någon annan före utlämningen förövad gärning än

den som utlämningen avser. Han skall upplysas om innebörden av att samtycke och

medgivande lämnas.

 Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma

förfarande som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

 Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke. Är den

eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller anmälningsskyldighet och

samtycker han inte, skall den ansökande staten underrättas om detta inom tio

dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar dock inte att det förenklade

förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter denna tid.

 Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke återkallas.

33 § Har samtycke lämnats skall åklagaren skyndsamt lämna över ärendet till

riksåklagaren. Är det uppenbart att överlämnande enligt det förenklade

förfarandet skall ske, får riksåklagaren, om 13 § inte är tillämplig, besluta om

överlämnande. I annat fall skall riksåklagaren med eget yttrande anmäla ärendet

till chefen för Justitiedepartementet för beslut. Ett beslut om överlämnande i

sådant fall som anges i 13 § eller om avslag på den grunden att det finns hinder

mot utlämning föreligger skall dock fattas av regeringen.

 Beslut i överlämnandefrågan skall fattas inom tjugo dagar från det att

samtycke lämnats. Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om beslutet.

 Beviljas överlämnande skall verkställighet av beslutet ske inom tjugo dagar.

34 § Om det beslutas att den eftersökte inte skall överlämnas enligt det

förenklade förfarandet, skall chefen för Justitiedepartementet, om det behövs,

fastställa tidsfrist enligt 23 § andra stycket.

35 § Om överlämnandet inte sker inom den tidsfrist som anges i 33 § tredje

stycket, skall beslut om tvångsmedel enligt 23 § omedelbart upphöra att gälla.

 Om överlämnandet på grund av oförutsedda omständigheter inte kan ske inom

angiven tidsfrist, får rätten besluta att beslut om tvångsmedel får fortsätta

att gälla under ytterligare högst tjugo dagar.

36 § Om samtycket återkallas, skall den tid som förflyter mellan underrättelsen

om samtycke och återkallelsen inte beaktas vid fastställandet av den tidsfrist

som anges i 23 § andra stycket.

37 § Riksåklagaren beslutar om ersättning till offentlig försvarare i de fall

arbete utförts i ärende som handlagts där.

38 § Framställning om transport genom Sverige av någon som överlämnas enligt det

förenklade förfarandet görs till chefen för Justitiedepartementet.

39 § Beslut av riksåklagaren om överlämnande eller om ersättning till offentlig

försvarare får inte överklagas.

______

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i kraft

i förhållande till någon eller några av Europeiska unionens medlemsstater.

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian (Ds 1996:44) Ett

förenklat utlämningsförfarande inom EU avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea

hovrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Statens invandrarverk, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet,

Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet, Sveriges domareförbund och

Sveriges advokatsamfund.

 Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagaren vid åklagarmyndigheten

i Stockholm och överåklagarna vid åklagarmyndigheterna i Göteborg och Malmö.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:668) om utlämning för brott,

 dels att 23 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas tretton nya paragrafer, 28-40 §§, samt när-

mast före 28 § en ny rubrik av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

23 §

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott, vilket

enligt denna lag kan föranleda utlämning, får på begäran av behörig myndighet i

den främmande staten eller med anledning av en där utfärdad efterlysning

omedelbart anhållas eller åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet av

åklagare enligt vad som i allmänhet gäller om brottmål. Beslag får också ske i

sådant fall.

 Beslut om användning av tvångsmedel skall utan uppskov anmälas hos rätten, som

skyndsamt efter förhandling enligt vad om brottmål är stadgat prövar åtgärden

samt, om anhållande eller reseförbud eller anmälningsskyldighet skall bestå,

genast underrättar chefen för Justitiedepartementet därom. Finner denne, att

hinder mot utlämning föreligger eller att utlämning eljest ej bör ske, har han

att utverka regeringens förordnande om upphävande av åtgärden. I annat fall

skall den främmande staten genom Utrikesdepartementets försorg underrättas om

åtgärden. Därvid skall anges viss av chefen för Justitiedepartementet bestämd

tid, inom vilken framställning om utlämning skall göras. Denna tid får inte vara

längre än fyrtio dagar från den dag personen anhölls eller reseförbud eller

anmälningsskyldighet meddelades enligt första stycket. När en framställning om

utlämning kommer in, skall Utrikesdepartementet genast underrätta den myndighet

som först meddelat beslut om åtgärden. Sådan underrättelse skall även lämnas, om

en framställning om utlämning inte kommer in inom utsatt tid.

--------------------------------------------------------------------

 Avser ärendet utlämning till en

 medlemsstat i Europeiska union-

 en enligt ett sådant förfarande

 som regleras i 28-40 §§, skall

 chefen för Justitiedepartementet

 få underrättelse enligt andra

 stycket endast om den eftersökte

 förklarar att han inte samtycker

 till att överlämnas enligt det

 förenklade förfarandet eller om

 han inte inom tio dagar från den

 dag han anhölls eller ålades

 reseförbud eller anmälningsskyl-

 dighet lämnat sitt samtycke till

 att överlämnas eller om han åter-

 kallar ett sådant samtycke.

 Talan får inte föras mot rättens beslut. Den som anhållits eller underkastats

reseförbud eller anmälningsskyldighet får dock för prövning, om åtgärden skall

bestå, begära ny förhandling inom tre veckor från det beslut senast meddelats.

Har en framställning om utlämning av den som är anhållen eller underkastad

reseförbud eller anmälningsskyldighet inte gjorts inom den enligt andra stycket

bestämda tiden, skall den anhållne friges eller beslutet om reseförbud eller

anmälningsskyldighet hävas. Detsamma gäller när en framställning avslås enligt

15 §. Om den anhållne i annat fall inte friges, skall framställning avlåtas till

rätten om hans häktande senast på åttonde dagen efter den, då riksåklagaren fick

del av utlämningsframställningen. Görs inte framställning som nu har sagts,

skall den anhållne omedelbart friges.

Överlämnande inom Europeiska unionen

28 § Den som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen

får, i enlighet med de villkor som anges i 1-2 och 4-11 §§, överlämnas till den

ansökande staten enligt ett sådant förenklat förfarande som regleras i 29-40 §§

om den eftersökte samtycker till detta.

29 § En eftersökning skall, för att det förenklade förfarandet skall kunna

tillämpas, innehålla uppgifter om

1. den eftersöktes identitet,

2. den myndighet som begärt anhållande, om sådan begäran framställts,

3. förekomsten av ett sådant beslut eller en sådan dom som avses i 9 § tredje

stycket,

4. brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering,

5. omständigheterna kring brottet, däribland tidpunkt och plats för brottet och

den eftersöktes del i det,

6. följderna av brottet, om det är möjligt.

 Ytterligare upplysningar kan begäras om det behövs för att beslut om

överlämnande skall kunna meddelas.

30 § Om eftersökningen innehåller de uppgifter som avses i 29 §, behöver en

framställning om utlämning enligt 14 § inte göras. Om en sådan framställning

kommit in, kan det förenklade förfarandet tillämpas, om förutsättningarna i

övrigt är uppfyllda.

31 § Allmän åklagare som mottagit en eftersökning skall skyndsamt utreda om

förutsättningarna för ett överlämnande enligt det förenklade förfarandet är

uppfyllda. Därvid tillämpas vad som föreskrivs om förundersökning i brottmål.

32 § Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till överlämnande. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före överlämnandet än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

 Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma

förfarande som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

 Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

denna tid.

 Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande återkallas.

33 § Har samtycke lämnats skall åklagaren skyndsamt lämna över ärendet till

Riksåklagaren. Är det uppenbart att överlämnande skall ske får Riksåklagaren, om

inte sådant fall som anges i 13 § föreligger, besluta om detta. I annat fall

skall Riksåklagaren med eget yttrande anmäla ärendet till chefen för

Justitiedepartementet för beslut. Ett beslut om överlämnande i sådant fall som

anges i 13 § eller ett beslut om avslag på den grunden att det finns hinder mot

utlämning skall dock fattas av regeringen.

 Beslut i överlämnandefrågan skall fattas inom tjugo dagar från det att

samtycke lämnats. Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om beslutet.

34 § Om det beslutas att den eftersökte skall överlämnas skall beslutet

verkställas inom tjugo dagar. Verkställs inte beslutet inom denna tid skall

beslut om tvångsmedel enligt 23 § omedelbart upphöra att gälla.Om beslutet på

grund av oförutsedda omständigheter inte kan verkställas inom tjugo dagar, får

rätten besluta att tvångsmedlet får fortsätta att gälla under ytterligare högst

tjugo dagar.

35 § Om det beslutas att den eftersökte inte skall överlämnas, skall chefen för

Justitiedepartementet, om det behövs, fastställa tidsfrist enligt 23 § andra

stycket.

36 § Om samtycket återkallas, skall den tid som förflyter mellan underrättelsen

om samtycke och återkallelsen inte beaktas vid fastställandet av den tidsfrist

som anges i 23 § andra stycket.

37 § Riksåklagaren beslutar om ersättning till offentlig försvarare i de fall

arbete utförts i ett ärende som handlagts där.

38 § Beslut av Riksåklagaren om överlämnande eller om ersättning till offentlig

försvarare får inte överklagas.

39 § Riksåklagaren får fatta beslut enligt 21 § i de fall denne beslutat om

överlämnande.

40 § Framställning om transport genom Sverige av någon som överlämnas enligt det

förenklade förfarandet görs till Justitiedepartementet.

________

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i

kraft i förhållande till någon eller några av Europeiska unionens medlemsstater.

Lagrådets yttrande över lagrådsremiss den 19 december 1996

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-01-09

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 19 december 1996 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i lagen (1957:668) om utlämning för brott.

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Lars Werkström.

 Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

23 §

Det förenklade förfarande som föreslås i remissen innebär avvikelser från

flertalet av bestämmelserna i 14 - 26 §§. I remissen har den lagtekniska

lösningen valts att bestämmelserna om det förenklade förfarandet samlats i ett

särskilt avsnitt sist i utlämningslagen. Det ter sig då inkonsekvent att just

beträffande 23 § infoga en regel om det förenklade förfarandet i en paragraf som

tar sikte på den reguljära proceduren. Lagrådet föreslår att det föreslagna nya

tredje stycket flyttas till 32 §.

28 §

Inom ramen för den utredning som skall ske i ett utlämningsärende gäller

givetvis generellt att den eftersökte måste tillfrågas om sin inställning i

utlämningsfrågan. Skulle det visa sig att han samtycker till att bli utlämnad

gäller numera enligt 17 § att någon prövning av Högsta domstolen inte äger rum

utan att utlämningsfrågan avgörs av regeringen omedelbart på grundval av den

utredning som verkställts i ärendet.

 Huvudpunkterna i det förenklade förfarande som i remissen föreslås gälla inom

Europeiska unionen vid fall av samtycke är att någon formlig

utlämningsframställning inte skall behöva göras och att ärendet i uppenbara fall

skall kunna avgöras av Riksåklagaren. Som remissförslaget är utformat är det

emellertid inte tillfyllest att den eftersökte samtycker till att bli utlämnad;

han måste också samtycka till att utlämning sker enligt reglerna för det

förenklade förfarandet. Därmed skapas enligt Lagrådets mening en onödig

komplikation. Skillnaderna mellan det förenklade förfarandet och den reguljära

proceduren är vid fall av samtycke inte så stora att det av rättssäkerhetsskäl

eller andra orsaker ter sig befogat med en distinktion mellan fall då den

eftersökte explicit samtycker till utlämning enligt de förenklade reglerna och

då han endast samtycker till att bli utlämnad. Lagrådet förordar att det

förenklade förfarandet blir tillämpligt så snart den eftersökte samtycker till

att bli utlämnad.

 Det förenklade förfarandet benämns i remissen inte utlämning utan

överlämnande. För denna terminologi kan vissa skäl anföras, däribland att den

motsvarar den som har kommit till uttryck i den bakomliggande konventionen.

 Den valda lösningen är emellertid också förenad med nackdelar. Uttrycket

 överlämnande för snarast tanken till verkställighet av ett utlämningsbeslut.

Ett bifallsbeslut enligt de förenklade reglerna avses emellertid få samma

rättsverkningar som ett utlämningsbeslut. Avsikten är uppenbarligen också att

samtliga regler i utlämningslagen skall bli tillämpliga i den mån de förenklade

reglerna inte innehåller avvikelser. Detta gäller inte bara de materiella

förutsättningarna för utlämning enligt 1, 2 och 4-11 §§, som enligt remiss-

förslaget särskilt nämns i förevarande paragraf, utan också vissa

förfarandebestämmelser liksom sådana regler i utlämningslagen som tar sikte på

situationen när ärendet har avgjorts. Så t.ex. måste antas att bestämmelserna i

20 § andra stycket om verkställighet av ett utlämningsbeslut och i 25 § andra

stycket om verkan av ett utlämningsbeslut i en svensk rättegång har avsetts vara

tillämpliga även på fall när ärendet avgörs enligt de förenklade reglerna. Detta

blir med remissförslagets terminologi inte fullt tydligt.

 Med hänvisning till det anförda förordar Lagrådet att förfarandet även i det

förenklade regelsystemet benämns utlämning. Därmed uppnås också överensstämmelse

med terminologin enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge, som använder termen utlämning för en delvis ännu

enklare procedur än den som har kommit till uttryck i de nu föreslagna reglerna.

 Godtas Lagrådets förslag, behöver inte i förevarande paragraf göras någon

erinran om de materiella villkoren för utlämning, och paragrafen kan även i

andra hänseenden redaktionellt förenklas. Lagrådet föreslår att paragrafen får

följande lydelse:

 När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§.

 Godtas Lagrådets förslag vad avser terminologin, bör rubriken närmast före 28

§ få lydelsen: Förenklat utlämningsförfarande inom Europeiska unionen .

29 §

Godtas Lagrådets förslag vid 28 §, bör i andra stycket uttrycket överlämnande

bytas ut mot utlämning .

31 §

Godtas Lagrådets förslag vid 28 §, bör orden ett överlämnande

bytas ut mot utlämning .

32 §

I paragrafens fjärde stycke föreskrivs om skyldighet att underrätta den

ansökande staten för det fall ett samtycke till överlämnande eller ett

medgivande till avstående från skydd enligt den s.k. specialitetsprincipen

återkallas. I författningskommentaren till paragrafen anges att det av fjärde

stycket följer att ett sådant samtycke eller medgivande kan återkallas. Vidare

nämns att Riksåklagaren uppmärksammat frågan huruvida en återkallelse av

samtycke som sker efter det att beslut har fattats i överlämnandefrågan skall

beaktas. I författningskommentaren ges svaret att en återkallelse skall beaktas

om den sker innan verkställighet av överlämnandet skett.

 Lagrådet har ingen erinran mot den sakliga lösning som sålunda förordas

beträffande verkan av en återkallelse som sker efter ärendets avgörande.

Emellertid torde denna lösning innefatta en avvikelse från gängse syn på vid

vilken tidpunkt en parts ståndpunkt i ett ärende senast måste anges för att

kunna vinna beaktande av beslutsmyndigheten. Med hänsyn härtill bör enligt

Lagrådets mening remissens ställningstagande i spörsmålet komma till uttryck i

lagtexten och inte endast i motiven. Detta kan lämpligen ske genom en

komplettering av fjärde stycket, som förslagsvis ges följande lydelse: Om ett

lämnat samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

 I överensstämmelse med vad Lagrådet förordat vid 23 § bör vidare det i

remissen föreslagna nya tredje stycket i den paragrafen flyttas till förevarande

paragraf, där det lämpligen kan införas som ett sista stycke med följande

lydelse:

 Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som

avses i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker

till att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls

eller ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

33 §

Godtas Lagrådets förslag vid 28 §, bör i första stycket överlämnande bytas ut

mot utlämning och i andra stycket överlämnandefrågan bytas ut mot

 utlämningsfrågan .

34 §

I författningskommentaren sägs att paragrafen motsvarar art. 11 i konventionen.

Bestämmelserna i första stycket är också väl förenliga med vad som föreskrivs i

artikelns punkter 1 och 2. Det är emellertid enligt Lagrådets mening tveksamt om

de i andra stycket reglerade möjligheterna att förlänga tidsfristen fått en

utformning som kan anses invändningsfri vid en jämförelse med artikelns punkt 3.

 Konventionen medger enligt den punkten en förlängning av tidsfristen, om

omständigheter utanför den berörda myndighetens kontroll hindrar att den

eftersökte utlämnas inom fristen. Myndigheten i den anmodade staten skall då

underrätta myndigheten i den ansökande staten om det hinder som föreligger och

de två myndigheterna skall komma överens om en ny dag för verkställighet av

utlämningsbeslutet. Verkställigheten skall ske inom tjugo dagar från denna nya

dag. Om den eftersökte är frihetsberövad även efter utgången av denna tidsfrist,

skall han friges.

 Det framhålls i lagrådsremissen (avsnitt 6.8) att konventionen inte anger

någon tid inom vilken ny överenskommelse skall träffas och att detta möjliggör

en avsevärd tidsutdräkt. För att något begränsa denna tidsutdräkt föreslås i 34

§ andra stycket att rätten i de ifrågavarande situationerna får besluta att

tvångsmedlet får fortsätta att gälla under högst tjugo dagar. Det ligger närmast

till hands att tolka bestämmelsen så att en sådan förlängning av tiden för den

eftersöktes frihetsberövande kan ske endast en gång. Om de omständigheter som

utgör hinder för verkställighet av utlämningsbeslutet föreligger även efter

utgången av den på så sätt förlängda fristen, skall således den eftersökte

likväl friges. Han kommer då att befinna sig på fri fot när verkställighetshind-

ret upphör.

 Bestämmelsen i andra stycket av förevarande paragraf har alltså till syfte att

förhindra oacceptabelt långvariga frihetsberövanden i utlämningsärenden. Detta

är givetvis ett högst vällovligt syfte, även om det torde kunna förutses att det

ligger i såväl den ansökande som den anmodade statens intresse att undvika

onödig tidsutdräkt i sådana ärenden. Lagrådet anser sig inte på det föreliggande

materialet kunna ta ställning i frågan om den lösning som för svensk del

föreslås och de konsekvenser som denna kan få är i alla delar förenlig med

konventionens syfte. I vart fall måste 34 § andra stycket anses i icke

oväsentlig grad avvika från ordalydelsen i konventionens art. 11 punkt 3.

 Det bör, liksom i författningskommentaren, betonas att de situationer då en

förlängning av tidsfristen kan bli aktuell är typiska force majeure situationer.

Kan utlämningen inte ske, t.ex. därför att den eftersökte till följd av sjukdom

inte kan förflyttas, torde det finnas anledning att räkna med att de berörda

myndigheterna inte förlänger tidsfristen mer än vad de bedömer som absolut

nödvändigt. Enligt Lagrådets mening kan de farhågor för avsevärd tidsutdräkt som

motiverar remissförslaget i 34 § andra stycket inte anses så välgrundade att de

bör leda till ett avsteg från konventionstexten.

 Lagrådet förordar att bestämmelsen i andra stycket utformas i mer direkt

överensstämmelse med konventionens art. 11 punkt 3.

 Godtas Lagrådets förslag vid 28 §, bör i första stycket överlämnas bytas ut

mot utlämnas .

35 §

Om Lagrådets förslag vid 28 § godtas, kan paragrafen lämpligen få följande

lydelse:

 Finner chefen för Justitiedepartementet att utlämning inte kan äga rum med

tillämpning av det förenklade förfarandet skall, om det behövs, tidsfrist enligt

23 § andra stycket för framställning om utlämning fastställas.

38 - 40 §

Godtas Lagrådets förslag vid 28 §, bör i 38 och 39 §§ uttrycket överlämnande

bytas ut mot utlämning och i 40 § överlämnas bytas ut mot utlämnas .

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 februari 1997

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1996/97:88 Ett förenklat utlämningsförfarande

mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen.