/1/

1 Lagens giltighetstid senast förlängd 1988:1414.

 /2/

1 Senaste lydelse av lagen 1990:1170.

 /3/

1 Lagens giltighetstid senast förlängd 1988:1416.

 /4/

2 Senaste lydelse 1988:1416.

 /5/

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1988:536.

 /6/

2 Lagens giltighetstid senast förlängd 1988:1415.

 /7/

3 Senaste lydelse 1988:1415.

 /8/

4 Senaste lydelse 1990:629.

Regeringens proposition

1991/92:13

Frikommunförsöket

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Föredragande vid regeringssammanträdet har varit chefen för

civildepartementet.

Stockholm den 5 september 1991

På regeringens vägnar

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bengt K.Å.[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisar regeringen en samlad bedömning av

frikommunförsöket

och lägger fram de förslag som föranleds av att nuvarande

försöksverksamhet

enligt riksdagens beslut skall vara avslutad vid utgången av år 1991.

 Regeringens bedömning är att frikommunförsöket har spelat

en viktig roll för utveckling och förnyelse av den kommunala

verksamheten.

Försöket har bidragit till nytänkande och omprövning inom

den offentliga sektorn. Metoden med försöksverksamhet bör därför

kunna användas även i fortsättningen för att stimulera och

pröva förändringar i organisation och uppgiftsfördelning mellan

olika samhällsorgan. Regeringen ser positivt på att det tas initiativ

till försöksverksamhet inom olika områden.

 Frågan om en mera samlad ny försöksverksamhet och andra åtgärder

som syftar till att minska den statliga detaljregleringen av den

kommunala

verksamheten kan bli aktuell när den kommunalekonomiska kommittén

har avslutat sitt arbete.

 Förslagen i propositionen innebär i huvudsak följande.

-- En fortsatt försöksverksamhet med ny organisation för hälso-

och sjukvården i Kopparbergs läns landsting enligt den s.k.

Dalamodellen

möjliggörs.

-- Försöksverksamheten med undantag från tillsynskravet för

kommunala stiftelser får fortsätta i avvaktan på en ny stiftelselag.

-- Alla kommuner ges möjlighet att på försök bedriva primärvård

utan att huvudmannaansvaret övergår på kommunen.

-- Försöksverksamheten med ett gemensamt ansvar för en kommun

och ett landsting för socialtjänst och viss hälso- och sjukvård

(Brunfloprojektet) får fortsätta ytterligare tre år.

-- Försöksverksamheten med rätt för distriktssköterskor

att förskriva vissa läkemedel förlängs.

-- Kommunerna ges möjlighet att i stället för länsstyrelsen

besluta i frågor om tillstånd för enskilda personer eller

sammanslutningar

att bedriva förskole- eller fritidshemsverksamhet.

-- Försöksverksamheten med ökade kommunala befogenheter enligt

djurskyddslagen förlängs.

Regeringens proposition

Frikommunförsöket

1 Inledning

Riksdagen beslöt i juni 1984 att en försöksverksamhet med ökad

kommunal självstyrelse -- det s.k. frikommunförsöket -- skulle

inledas. Riksdagsbeslutet innefattade dels en lag (1984:382) om

försöksverksamhet

med en friare kommunal nämndorganisation (omtryckt 1988:136, ändrad

senast 1990:1169), den s.k. frikommunlagen, dels ett principiellt

bemyndigande för regeringen att inom ramen för försöksverksamheten

medge avsteg från vad riksdagen beslutat i samband med anvisande

av anslag, godkännande av riktlinjer för en viss verksamhet eller

liknande åtgärd. Verksamheten skulle bedrivas till utgången av

år 1988 (prop. 1983/84:152, KU 32, rskr. 368). Frikommunförsöket

har därefter förlängts till utgången av år 1991 (prop. 1986/87:91,

KU 1987/88:23, rskr. 154; prop. 1988/89:1, KU 6, rskr. 13).

 Avsikten med försöksverksamheten var att de deltagande kommunerna

och landstingen genom avsteg från föreskrifter i lagar och andra

författningar skulle ges möjlighet att bättre anpassa den kommunala

organisationen till lokala förhållanden, bättre utnyttja de samlade

samhällsresurserna samt åstadkomma ökad samordning och effektivitet

i den kommunala verksamheten. Ett annat syfte har varit att utveckla

formerna för samverkan mellan kommuner och landsting, liksom mellan

kommunala och statliga organ.

 Frikommunförsöket var ursprungligen begränsat till nio kommuner

och tre landsting. I samband med förlängningen av försöksverksamheten

utvidgades den dock så att ytterligare kommuner och landsting gavs

möjlighet att delta. Regeringen har utsett de kommuner och landsting

som ingår i försöket. För närvarande deltar 37 kommuner och

fyra landsting. Vilka dessa är framgår av förordningen (1990:1182)

om försöksverksamhet med en friare kommunal nämndorganisation

(ändrad senast 1991:176). Sålunda deltar i dag följande kommuner

och landsting i frikommunförsöket.

Kommuner

/kolumn1/Haninge Huddinge Järfälla Nacka Nynäshamns Stockholms

Södertälje Tyresö Upplands-Väsby Gnosjö Tingsryds Helsingborgs

Kävlinge

/kolumn2/Malmö Varbergs Göteborgs Ale Borås Tranemo

Vänersborgs

Åmåls

Askersunds

Degerfors

Hallsbergs

Hällefors

/kolumn2/Karlskoga

Kumla

Laxå

Lindesbergs

Ljusnarsbergs

Nora

Örebro

Skinnskattebergs

Ludvika

Hudiksvalls

Sandvikens

Bräcke

Landsting

Göteborgs och Bohus läns

Örebro läns

Kopparbergs läns

Jämtlands läns

Frikommunerna har genom frikommunlagen haft möjlighet att pröva

nya organisationslösningar. De har också kunnat framföra sina

önskemål om dispenser och andra åtgärder till regeringen. Sådana

framställningar har lett till en rad regeringsbeslut om avsteg från

gällande författningar m.m. I några fall har också riksdagen

beslutat om särskilda lagstiftningsåtgärder.

 I samband med att frikommunförsöket inleddes fick stat-

kommunberedningen (C 1983:02) i uppdrag att svara för

försöksverksamhetens

genomförande och utvärdering (dir. 1984:28). Beredningen har

fortlöpande

följt och till regeringen redovisat försöksverksamhetens utveckling.

Beredningen har också initierat olika utvärderingsinsatser. I

betänkandet

(SOU 1988:26) Frikommunförsöket har beredningen gjort en samlad

redovisning av försöksverksamheten fram till våren 1988.

 I december 1990 uppdrog regeringen åt en särskild utredare

(riksdagsledamoten

Sören Lekberg) att göra en sammanfattande redovisning av

erfarenheterna

av frikommunförsöket. Utredningen, som arbetat under namnet

frikommunutredningen,

har överlämnat betänkandena (SOU 1991:25) Frikommunförsöket

-- Erfarenheter av försöken med en friare kommunal nämndorganisation

och (SOU 1991:68-69) Frikommunförsöket -- Erfarenheter av

försöksverksamheten

med avsteg från statlig reglering m.m. Det förstnämnda betänkandet

har legat till grund för de förslag om en friare kommunal

nämndorganisation

som presenterats i regeringens proposition (1990/91:117) om en ny

kommunallag och som riksdagen numera antagit (KU38, rskr. 360).

Sammanfattningen

i det sistnämnda betänkandet återfinns i bilaga 1. De beskrivande

avsnitten om försöksverksamhetens innehåll samt om frikommunförsöken

i Danmark, Finland och Norge har lagts som bilaga 2.

 När frikommunförsöket inleddes begärde riksdagen att den

fortlöpande skulle hållas informerad om försöksverksamheten.

Regeringen har i olika sammanhang lämnat sådana redovisningar till

riksdagen. Det skedde senast i 1991 års budgetproposition (prop.

1990/91:100 bil. 2 s. 39-40).

 Regeringen kommer i denna proposition dels att för riksdagen

redovisa

en samlad bedömning av frikommunförsöket, dels att lämna förslag

till åtgärder som föranleds av att frikommunförsöket skall

vara avslutat vid utgången av år 1991.

2 Allmän bakgrund

Den kommunala verksamheten har stor betydelse för samhällsekonomin,

sysselsättningen och de enskilda människornas välfärd. De

kommunala organen tillgodoser viktiga behov av service, trygghet och

omsorg.

 Under de senaste decennierna har den kommunala verksamheten

utvecklats

kraftigt. Det har varit en medveten strävan från statens sida att

decentralisera och lägga uppgifter lokalt i så stor utsträckning

som möjligt. Denna utveckling har accentuerats under de senaste åren.

 I dag hanterar kommuner och landsting mer än 70 procent av den

offentliga sektorns utgifter för konsumtion och investeringar. Ca

1,1 miljon är anställda hos kommuner och landsting och

uppskattningsvis

ca 70 000 personer har kommunala förtroendeuppdrag.

 Den offentliga verksamheten bör ses som en helhet där staten,

kommunerna och landstingen har olika roller. För att den samlade

offentliga verksamheten skall fungera effektivt och tjäna medborgarna

på ett bra sätt krävs ett väl fungerande samspel mellan stat och

kommun.

 Staten har det övergripande ansvaret för samhällsutvecklingen

och medborgarnas trygghet och välfärd. Det innebär att riksdag

och regering på olika områden anger mål och riktlinjer för den

kommunala verksamheten. På vissa områden kan det också krävas

att staten mer ingående reglerar verksamheten för att garantera

medborgarna likvärdig service, rättssäkerhet och skydd för

liv och hälsa. Å andra sidan ökar medborgarnas möjligheter

till inflytande om kommuner och landsting har stor frihet att själva

utforma verksamheten efter lokala förhållanden.

 Den pågående utvecklingen, där riksdagen och regeringen i större

utsträckning styr den kommunala verksamheten genom att uttala vilka

resultat som skall uppnås i stället för att genom regler styra

produktionsprocessen i detalj, leder till att kommunernas och

landstingens

handlingsutrymme avsevärt ökar. Samtidigt kommer detta att ställa

krav på att statens mål inom olika områden görs mer konkreta.

 I ett system som kännetecknas av mål- och resultatstyrning krävs

också en mera samlad och systematisk uppföljning och utvärdering

av olika verksamheter från statens sida. Detta område kommer att

ägnas stor uppmärksamhet under de närmaste åren, bl.a. som

ett led i utformningen av ett nytt, mera generellt,

statsbidragssystem.

Utvecklingsarbete i dessa frågor pågår också inom olika

sektorsområden.

Härigenom kommer bl.a. de statliga myndigheternas roll att förändras

så att de mer kommer att syssla med uppföljning och utvärdering

av kommunala verksamheter och mindre med detaljstyrning och

medelstilldelning.

 Sedan frikommunförsöket startade har stora förändringar skett

inom den offentliga sektorn. Situationen är därför i dag inom

många områden en annan än då frikommunerna förde fram huvuddelen

av sina förändringsönskemål. Mål- och resultatstyrningen har

börjat ersätta regelstyrningen. Decentraliseringen av ansvar och

uppgifter från stat till kommun har skett i en ökande takt. Som

viktiga exempel kan nämnas den nya plan- och bygglagen, kommunernas

ökade ansvar inom miljöområdet samt de nyligen genomförda

förändringarna

på skolområdet.

 I dag står kommuner och landsting inför nya problem och utmaningar.

Den ekonomiska situationen kräver att olika verksamheter omprövas

och att prioriteringar görs. Nya verksamhetsformer måste prövas.

Regeringens strävan är att underlätta förändringsprocessen

på olika sätt. Den kommunallag (SFS 1991:900) som riksdagen nu

har antagit bör på ett verksamt sätt kunna bidra till detta.

Den nya lagen ger kommunerna stor frihet att välja lämpliga

organisationsformer

samt former för ekonomisk styrning och förvaltning.

 Samspelet mellan stat och kommun intar således en central plats

när förändringar i samhällsförvaltningen övervägs. Regeringen

fäster stort avseende vid dessa frågor och har därför tillsatt

en särskild beredning (C 1990:B) om samverkan mellan stat och kommun.

Ledamöter i beredningen är civilministern (ordförande), finans-

och socialministrarna samt ordförandena i de båda kommunförbunden.

 Olika metoder har under årens lopp använts för att förenkla

relationerna mellan statlig och kommunal verksamhet. Det vanliga

tillvägagångssättet

har varit att genom utredningsarbete finna generella lösningar.

Frikommunförsöket innebär att en ny metod har valts för

förändringsarbetet.

3 Allmänna erfarenheter av frikommunförsöket

Regeringens bedömning: Frikommunförsöket har spelat en viktig

roll för utveckling och förnyelse av den kommunala verksamheten.

Försöket har bidragit till nytänkande och omprövning inom

den offentliga sektorn.

 Metoden med försöksverksamhet bör kunna användas även i

fortsättningen för att stimulera och pröva förändringar

i organisation och uppgiftsfördelning mellan olika samhällsorgan.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Utredningen

har dock inte särskilt behandlat frågan om försöksverksamhet

som metod för förändringsarbetet i framtiden.

Skälen för regeringens bedömning

Frikommunförsökets syfte och begränsningar

En bedömning av frikommunförsöket som metod för utveckling

och förnyelse bör i första hand göras utifrån de mål som

ställdes upp när försöket initierades.

 Syftet med försöksverksamheten har varit att pröva möjligheten

att avsevärt öka den kommunala självstyrelsen. Frikommunerna

skulle enligt regeringens proposition om försöksverksamheten (prop.

1983/84:152) ha möjlighet att göra avsteg från statlig reglering

i syfte att bättre kunna anpassa den kommunala organisationen till

lokala förhållanden, bättre utnyttja de samlade samhällsresurserna

samt åstadkomma ökad samordning och effektivitet i den kommunala

verksamheten.

 Försöksverksamheten skulle huvudsakligen avse sådana föreskrifter

som åsyftas i 8 kap. 5 § regeringsformen, dvs. kommunalrättsliga

föreskrifter om bl.a. kommunernas organisation och uppgifter.

 En viktig utgångspunkt var att kommunerna och landstingen själva

skulle anmäla sina önskemål om förändringar i den statliga

regleringen. Detta ansågs nödvändigt för att skapa ett brett

engagemang i frikommunerna. Några huvudområden angavs dock i

propositionen.

Det gällde bl.a. möjligheten att slopa den traditionella

sektorsindelade

nämnd- och förvaltningsorganisationen, att använda statsbidragen

friare samt att finna nya vägar för nära samverkan mellan kommuner

och landsting liksom mellan kommunala och statliga organ.

 Vissa begränsningar lades fast för försöksverksamheten med

hänsyn till skyddet för vitala samhällsintressen. En grundläggande

begränsning har följt av att de centrala politiska organen --

regering och riksdag -- måste ha möjlighet att genomföra en politik

för landet som helhet. Försöksverksamheten har heller inte fått

innebära att grundläggande krav åsidosätts när det gäller

-- likvärdig standard och rättvist fördelad samhällsservice,

-- skydd för medborgarnas liv och hälsa,

-- skydd för särskilt utsatta grupper,

-- rättssäkerhet och

-- samhällsekonomi.

Frikommunförsökets genomförande och förlopp

Den försöksverksamhet som möjliggjorts inom ramen för

frikommunförsöket

kan indelas i två huvuddelar. Den ena gäller möjligheten att

fritt få utforma en nämndorganisation anpassad till de lokala

förhållandena.

Den andra avser de möjligheter som i övrigt öppnats för dispenser

och avsteg från statliga regler för den kommunala verksamheten.

 Frågan om en friare nämndorganisation har gradvis kommit att

utvecklas

till den mest betydelsefulla delen av frikommunförsöket. I

inledningsskedet

var det bara några av frikommunerna som utnyttjade de möjligheter

som frikommunlagen öppnade. Efter förlängningen och utvidgningen

av försöksverksamheten blev dock den fria nämndorganisationen

den centrala delen av försöket och frikommunlagen tillämpas

nu av flertalet av de deltagande kommunerna och landstingen.

 Den fria nämndorganisationen har på detta sätt blivit en väsentlig

del i den omstrukturering och förnyelse som pågår i kommuner och

landsting. Genom de beslut som riksdagen har fattat i samband med

den nya kommunallagen kommer de möjligheter som frikommunlagen öppnar

att i allt väsentligt göras tillämpliga för alla kommuner

och landsting från den 1 januari 1992.

 Möjligheterna i övrigt till dispenser och avsteg från statliga

regler har lett till ett stort antal framställningar från

frikommunerna

till regeringen. Totalt har ca 300 förslag förts fram. Fördelat

på frikommunerna har ansökningarna varit av skiftande omfattning.

I några fall har en genomgång gjorts av hela det kommunala

verksamhetsområdet.

I andra fall har vissa begränsade frågor tagits upp. Av olika

uppgiftsområden

har områdena planering och bebyggelse, skola samt arbetsmarknad varit

de mest framträdande.

 Regeringens ställningstaganden innebär att omkring tre fjärdedelar

av förslagen har fått en positiv behandling. Detta har lett till

att dispensönskemål har tillgodosetts helt, i huvudsak eller delvis.

Mer än en tredjedel av förslagen har tillgodosetts genom beslut

om försöksverksamhet. En annan form av positivt beslut är att

förändringsönskemålet genomförts generellt för hela landet

utan föregående försök. För vissa frågor har kunnat konstateras

att några formella hinder inte föreligger för en önskad förändring.

 En förklaring till att en stor del av frikommunernas förslag

direkt har fått sin lösning genom generella åtgärder är att

frikommunerna tagit upp frågor som varit aktuella för förändringar.

Den stora mängden förslag på plan- och byggområdet är ett

exempel på detta.

 Anledningen till att vissa förslag inte har kunnat tillgodoses

är i första hand att de inte har rymts inom försöksverksamhetens

ram. Detta gäller förslag som bedömts leda till ökade kostnader

för staten eller som kunnat få negativa effekter för rättssäkerheten.

Omfattande huvudmannaskapsförändringar har inte heller ansetts

vara lämpliga att pröva i samband med frikommunförsöket.

 En närmare redovisning av frikommunförsökets genomförande

och förlopp görs i bilaga 2.

Erfarenheter

Erfarenheterna av försöksverksamheten visar tydligt att ett

fortlöpande

och ömsesidigt samspel behövs mellan stat och kommun.

Försöksverksamheten

kom därför med tiden att förskjutas från ett projekt -- med

förenkling av det statliga regelsystemet i centrum -- till en

väsentlig

del i en process med ett ständigt pågående utvecklingsarbete.

 När det gäller den organisatoriska frihet som öppnats för

frikommunerna är erfarenheterna i allt väsentligt goda. De

utvärderingsstudier

som gjorts har påvisat positiva effekter både när det gäller

den kommunala verksamhetens form och dess innehåll. Frikommunlagen

har framstått som ett kraftfullt instrument för förändringsarbetet.

 Dessa erfarenheter har varit av stor betydelse för de beslut om

en friare kommunal nämndorganisation som fattats i anslutning till

den nya kommunallagen.

 Det är avsevärt svårare att generellt bedöma erfarenheterna

av den del av frikommunförsöket som gäller avsteg och dispenser

från statliga regler i övrigt. Skiftande omdömen förekommer

i de utvärderingsstudier som har gjorts. Enligt vår mening bör

man dock inte underskatta den betydelse som möjligheten att få

dispens från statliga regler har haft för att underlätta och

stimulera ett nytänkande inom den offentliga sektorn.

 Det är i detta sammanhang också viktigt att se frikommunförsöket

som en del i en större förändringsprocess. Att konflikter mellan

lokala intressen och centrala sektorsintressen uppstår i enskilda

frågor under en sådan process är naturligt. Vi anser dock att

försöksverksamheten på ett positivt sätt har bidragit till

att reducera sektorstänkandet till förmån för ett mera helhetsbaserat

synsätt.

 Vi vill här också peka på att situationen inom flera viktiga

kommunala områden i stor utsträckning är en annan i dag än

när frikommunförsöket startade. Det kommunala ansvaret har vidgats

och statliga regler har tagits bort. Reformer har genomförts bl.a.

på plan- och byggområdet, miljöpolitikens område,

arbetsmarknadsområdet

och skolområdet. Enligt regeringens mening har det förändringsklimat

som skapats genom frikommunförsöket i hög grad bidragit till

dessa reformer.

 Genomförda reformer på olika områden innebär att frikommunernas

önskemål om förändringar och den försöksverksamhet som

har bedrivits i stor utsträckning redan har fått en generell lösning

som gäller för alla kommuner och landsting. Vi har tidigare pekat

på beslutet om en friare kommunal nämndorganisation i anslutning

till den nya kommunallagen. Den ändrade ansvarsfördelningen mellan

staten och kommunerna på skolområdet är ett annat viktigt exempel

där den ganska omfattande försöksverksamhet som bedrivits i

frikommunerna redan i allt väsentligt har fått sin generella lösning.

Även inom miljöpolitikens område innebär den ändrade

ansvarsfördelningen

mellan stat och kommun att försöksförfattningar har kunnat ersättas

av generella regler. Ytterligare exempel kan nämnas.

 Vi vill betona betydelsen av att frikommunförsöket på detta

sätt har blivit en integrerad del av förändringsarbetet inom

olika områden. Det var också avsikten när frikommunförsöket

påbörjades att försök som slagit väl ut borde beredas för

generellt avgörande utan att försöksperiodens utgång avvaktades.

 Det som nu sagts innebär att de förslag till åtgärder som

regeringen kommer att ta upp i det följande är starkt begränsade

i förhållande till den försöksverksamhet som har bedrivits.

 En viktig erfarenhet av försöksverksamheten är att det inte

bara är statliga regler som kan utgöra hinder för önskvärda

förändringar och en mera effektiv kommunal verksamhet. Även

regler som kommunerna och landstingen själva beslutat om kan innebära

problem. En regelreformering är därför angelägen även på

den kommunala nivån. Denna fråga har behandlats av en särskild

arbetsgrupp inom stat-kommunberedningen. Gruppen har överlämnat

rapporten (Ds 1991:32) Regelreformering. I rapporten redovisas hur

ett arbete med att reformera reglerna i kommuner och landsting kan

bidra till att verksamheten blir effektivare och bättre anpassad

till tidens krav och människornas behov. De modeller för

regelreformering

som presenteras i rapporten bör kunna utgöra ett underlag för

ett fortsatt arbete i kommuner och landsting med att se över,

systematisera

och reformera de egna reglerna.

 Det finns anledning att i detta sammanhang också peka på betydelsen

av ett fortsatt regelreformeringsarbete när det gäller de statliga

reglerna. Försöksverksamheten har tydligt visat att det finns

tveksamhet och missuppfattningar om vilka regler som faktiskt gäller.

Av de förslag som frikommunerna fört fram till regeringen har

således en inte obetydlig andel kunnat genomföras utan förändringar

i lagar eller andra författningar. Regeringen kommer även i

fortsättningen

att lägga stor vikt vid arbetet med att begränsa reglerna i samhället

och höja reglernas kvalitet.

 Sammantaget anser vi att frikommunförsöket som helhet spelat

en viktig roll för utveckling och förnyelse av den kommunala

verksamheten.

Försöket har också bidragit till den omprövning och det nytänkande

som nu sker inom hela den offentliga sektorn.

Försöksverksamhet i framtiden

Frikommunförsöket har visat att metoden med försöksverksamhet

kan vara ett bra sätt att arbeta med förändringar inom den offentliga

sektorn. Försöket har också visat att statliga organ på olika

sätt kan medverka i och stimulera förnyelsearbetet i kommuner

och landsting. I de fall föreskrifter i lagar eller andra

författningar

lägger hinder i vägen för en önskvärd utveckling i den kommunala

verksamheten är det väsentligt att former finns för att praktiskt

pröva förändringar och föra en diskussion om den fortsatta

utvecklingen.

 Regeringen anser därför att metoden med försöksverksamhet

bör kunna användas även i fortsättningen för att pröva

förändringar i organisation och uppgiftsfördelning mellan olika

samhällsorgan. Vi ser därför positivt på att det tas initiativ

till försöksverksamhet inom olika områden.

 Viktiga frågor om statens relationer till kommunerna behandlas för

närvarande av kommunalekonomiska kommittén (dir. 1990:20).

Enligt direktiven skall kommittén bl.a. redovisa hur de

specialdestinerade

statsbidragen kan generaliseras. En sådan utveckling innebär att

statens detaljreglering av den kommunala verksamheten begränsas.

Detta kan vara ett motiv för att starta en mera samlad ny

försöksverksamhet.

Det kan finnas anledning att återkomma till detta efter det att

kommittén

har redovisat sina förslag.

 Vi anser således att frikommunförsöket i den form som det hittills

har bedrivits inte bör fortsätta längre utan avslutas vid den

tidpunkt som riksdagen tidigare bestämt, dvs. vid utgången av år

1991. Beträffande vissa frågor som prövas i frikommunförsöket

finns det emellertid anledning att bedriva försöken ytterligare

någon tid. Detta innebär dock inte att frikommunförsöket består.

Vi återkommer till de frågor där fortsatta försök bör möjliggöras.

4 Försöksverksamheten med en friare kommunal nämndorganisation

Regeringens förslag: I samband med att lagen om försöksverksamhet

med en friare kommunal nämndorganisation upphör att gälla den

1 januari 1992 möjliggörs fortsatt försöksverksamhet med en

ny organisation för hälso- och sjukvården i Kopparbergs läns

landsting enligt den s.k. Dalamodellen. En bestämmelse som ger

möjlighet

för landstinget att medge närvarorätt för representanter för

pensionärs- och handikapporganisationer i vissa nämnder tas in

i en särskild lag.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Skälen för regeringens förslag

Frikommunlagens möjligheter blir generella

Lagen om försöksverksamhet med en friare kommunal nämndorganisation,

den s.k. frikommunlagen, har utgjort en central del av

frikommunförsöket.

Lagen innebär följande möjligheter för de kommuner och landsting

som ingår i frikommunförsöket.

1. Kommunerna har getts möjlighet att göra avsteg från de krav

på obligatoriska nämnder som finns i vissa speciallagar.

2. Kommuner och landsting har getts i huvudsak full frihet när det

gäller fördelningen av uppgifter mellan olika nämnder.

3. Kommunerna får inrätta institutionsstyrelser inom det

specialreglerade

området.

4. Uppgifter kan lämnas till lokala nämnder även om uppgifterna

inte är begränsade till kommundelen.

5. Kommunerna får inrätta särskilda organ för att ha hand om

förvaltning och verkställighet under en lokal nämnd, t.ex. för

en by eller ett bostadsområde.

6. Kommuner och landsting får göra avsteg från kravet på att

alla beslut som fattats efter delegering från en nämnd skall anmälas

till nämnden.

7. För att möjliggöra försök enligt den s.k. Dalamodellen

får landstingen

 -- vidgade möjligheter att delegera uppgifter dels från landstinget

till särskilda organ (nämnder), dels från ett särskilt organ

till anställda,

 -- möjlighet att ge närvarorätt i särskilda organ åt representanter

för pensionärs- och handikapporganisationer.

8. Om verksamheten hos en nämnd upphör i samband med en

omorganisation,

avbryts mandatperioden för nämnden och en ny nämnd kan väljas

för återstoden av mandatperioden.

 Riksdagens beslut om en ny kommunallag innebär som tidigare nämnts

att de möjligheter som öppnats genom frikommunlagen till mycket

stor del har gjorts generella. Endast några mera begränsade frågor

kvarstår.

 Kommunerna och landstingen har således nu en mycket stor frihet

att organisera sina nämnder. Kraven på vissa obligatoriska nämnder

(punkt 1) har slopats. Kommunerna behöver således inte i

fortsättningen

ha en särskild skolstyrelse, socialnämnd, byggnadsnämnd och

miljö- och hälsoskyddsnämnd.

 Kravet på en särskild överförmyndarnämnd i kommuner som

inte har överförmyndare kvarstår dock. Inom ramen för

frikommunförsöket

prövar en kommun en ordning som innebär att en annan central nämnd

(socialnämnden) också är överförmyndarnämnd. I propositionen

om en ny kommunallag (s. 42) uttalade regeringen att man bör kunna

tänka sig en sådan ordning generellt. Inom justitiedepartementet

bereds för närvarande vissa förslag som avser kommunernas

överförmyndarverksamhet.

Den nu berörda frågan bör tas upp i det sammanhanget.

 I övrigt har flertalet av de möjligheter som frikommunlagen innebär

gjorts generella i samband med beslutet om en ny kommunallag. Således

kan kommuner och landsting enligt den nya lagstiftningen i huvudsak

fritt fördela uppgifter mellan olika nämnder (punkt 2). Hindret

mot att inrätta institutionsstyrelser på det specialreglerade området

har också undanröjts (punkt 3). Detsamma gäller begränsningen

till kommundelen beträffande uppgifter som läggs på en lokal

nämnd (punkt 4). Det blir vidare möjligt för alla kommuner att

ha en politisk organisationsnivå underordnad en lokal nämnd, t.ex.

för en by eller ett bostadsområde (punkt 5). När det gäller

delegeringsreglerna innebär den nya kommunallagen en ökad frihet

som motsvarar de möjligheter som öppnats för Dalamodellen (punkt

7). Beträffande nämndernas mandatperioder, slutligen, innebär

den nya lagen att dessa är fria bortsett från styrelsens. Det innebär

att kommuner och landsting när de så vill kan göra förändringar

i sin nämndorganisation genom att t.ex. bilda nya nämnder och

avskaffa gamla (punkt 8).

 I fråga om anmälan av beslut som fattats efter delegering från

en nämnd (punkt 6) föreslog regeringen i propositionen om en ny

kommunallag att nämnderna själva skulle få besluta om i vilken

utsträckning delegerade beslut skall anmälas. Denna ordning

kritiserades

emellertid av lagrådet som ansåg att den nuvarande obligatoriska

anmälningsskyldigheten var att föredra från rättssäkerhetssynpunkt.

Konstitutionsutskottet (1990/91:KU38 s. 70-71) biträdde lagrådets

förslag och riksdagen beslöt i enlighet härmed. Mot denna bakgrund

bör försöksverksamheten i denna del avbrytas.

Fortsatt försöksverksamhet enligt Dalamodellen möjliggörs

Hösten 1990 beslöt riksdagen att möjliggöra en försöksverksamhet

med en ny organisation för hälso- och sjukvården i Kopparbergs

läns landsting enligt den s.k. Dalamodellen (prop. 1990/91:44, KU17,

rskr. 52). De bestämmelser som behövdes togs i huvudsak in i

frikommunlagen.

Dessa regler gäller som tidigare nämnts dels vidgade möjligheter

att delegera uppgifter, dels möjlighet att ge närvarorätt i

vissa nämnder åt representanter för pensionärs- och

handikapporganisationer.

Dessutom öppnades möjlighet att genomföra organisationsförändringen

under löpande mandatperiod.

 Genom utvidgning av den särskilda försökslag som gäller för

frikommunerna inom hälso- och sjukvårdens område möjliggjordes

vidare för landstinget att överlåta primärvårdsuppgifter till

kommunerna (SFS 1990:1170).

 Försöksverksamheten enligt Dalamodellen är tänkt att pågå

till utgången av år 1994 (se prop. 1990/91:44 s. 9). Av de

möjligheter

som frikommunlagen öppnar för detta försök återstår efter

den nya kommunallagens ikraftträdande endast behov av att reglera

frågan om närvarorätt för pensionärs- och handikapporganisationer.

Vi föreslår att denna möjlighet får fortsatt lagstöd. En bestämmelse

om detta bör tas in i en särskild lag.

 Försöksverksamheten enligt Dalamodellen förutsätter också

att det även i fortsättningen finns möjlighet att överföra

ett driftsansvar för primärvårdsuppgifter till kommuner. Vi behandlar

denna fråga i avsnitt 6.

Länsförnyelseprojektet i Örebro län fortsätter

I prop. 1990/91:44 om ytterligare försöksverksamhet för förnyelse

av den offentliga sektorn redovisade regeringen ett förnyelseprojekt

i Örebro län.

 Länsförnyelseprojektets syfte är

-- att skapa bättre förutsättningar för medborgarnas delaktighet

i den offentliga verksamheten,

-- att bättre utnyttja de samlade samhällsresurserna genom ökad

effektivitet och samordning samt

-- att pröva behov av förändringar i uppgiftsfördelningen

mellan olika samhällsorgan.

 Samtliga elva kommuner i länet, landstinget och den statliga

länsförvaltningen

deltar i projektet som beräknas pågå under fyra år, dvs. perioden

1991-1994.

 Örebro läns landsting samt Hällefors och Örebro kommuner

ingår sedan tidigare i frikommunförsöket. För att skapa så

goda förutsättningar som möjligt att anpassa organisation och

arbetssätt till lokala och regionala förutsättningar har regeringen

utsett även övriga nio kommuner i länet till frikommuner.

 Med uppgift att svara för förnyelseprojektets genomförande,

uppföljning och utvärdering har en regional projektorganisation

bildats. Ledningsgruppens ordförande är landshövding Sigvard

Marjasin.

 Inom ramen för projektet pågår för närvarande ett tämligen

omfattande inventeringsarbete. Avsikten är att detta skall leda

till att ett antal delprojekt bildas för förnyelse inom såväl

den statliga sektorn som verksamheten i kommuner och landsting.

 Enligt regeringens mening påverkas inte länsförnyelseprojektet

av att frikommunförsöket upphör. Den organisatoriska frihet

som anknytningen till frikommunförsöket har inneburit kommer att

finnas även i fortsättningen. I de fall lagar eller andra

författningar

utgör hinder för en önskvärd utveckling bör förslag om

dispenser eller undantagsregler även fortsättningsvis kunna läggas

fram till regeringen.

5 Undantag från tillsynskravet enligt lagen

om tillsyn över stiftelser

Regeringens förslag: Försöksverksamheten med undantag från

tillsynskravet för stiftelser som förvaltas av en kommun eller

ett landsting och vars förmögenhet inte överstiger 200 000 kronor

förlängs till utgången av år 1993.

 Utredningens förslag: Stiftelser som förvaltas av kommuner eller

landsting och som har en förmögenhet som inte överstiger 300

000 kronor behöver ej anmälas till länstyrelsen och skall därmed

vara undantagna från tillsyn.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 § lagen (1929:116)

om tillsyn över stiftelser (tillsynslagen) skall en stiftelse anmälas

till länsstyrelsen i det län där stiftelsens förvaltning utövas.

En anmäld stiftelse skall enligt 8 § tillsynslagen stå under tillsyn

av länsstyrelsen om denna finner att stiftelsen främjar ett

allmännyttigt

ändamål. Undantag från tillsynskravet kan ske om länsstyrelsen

finner att stiftelsen redan står under nöjaktig tillsyn eller om

tillsyn på grund av särskilda omständigheter inte behövs.

 Av 2 § tillsynslagen följer att stiftelser med en förmögenhet

som inte överstiger 20 000 kr. är undantagna från

anmälningsskyldighet

och därigenom även från tillsyn. Undantagna är även sådana

stiftelser som enligt stiftarens föreskrift skall vara undantagna

från tillsyn enligt lagen.

 När det gäller de kommuner och landsting som ingår i

frikommunförsöket

har värdegränsen höjts till 200 000 kr. En bestämmelse om

detta finns i lagen (1986:98) om undantag för vissa kommuner och

landstingskommuner från bestämmelserna i lagen (1929:116) om tillsyn

över stiftelser.

 Ett förslag till ny stiftelselag bereds för närvarande inom

justitiedepartementet. Avsikten är att regeringen under hösten

1991 skall remittera ett sådant lagförslag till lagrådet. Förslaget

avses bl.a. innebära nya regler om registrering av och tillsyn över

stiftelser.

 Erfarenheterna från försöksverksamheten har varit positiva.

Men i avvaktan på resultatet av beredningsarbetet är det inte

lämpligt

att nu förändra inriktningen på den försöksverksamhet som

bedrivs. Vi föreslår därför att den får fortsätta till dess

att en ny lagstiftning om stiftelser trätt i kraft. Den nuvarande

lagstiftningen om undantag från bestämmelserna om tillsyn över

stiftelser bör därför ges fortsatt giltighet under ytterligare någon

tid.

6 Kommunalt bedriven primärvård

Regeringens förslag: I samband med att frikommunförsöket upphör

ges lagstöd för kommuner att på försök bedriva primärvård

utan att huvudmannaansvaret övergår på kommunen. Försöksverksamheten

får pågå till utgången av år 1996 och begränsas inte till vissa

i förväg angivna kommuner. Socialstyrelsen skall pröva frågor

om tillstånd till försöksverksamhet och får fastställa villkor

för verksamheten.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Utredningen

har dock inte tagit upp frågan om det bör vara en uppgift för

regeringen eller något annat organ att bedöma om kommunernas och

landstingens överenskommelser uppfyller de krav på

försöksverksamheten

som bör gälla.

 Skälen för regeringens förslag: Genom lagen (1985:1089) om

försöksverksamhet inom hälso- och sjukvårdens område öppnades

möjligheter för de kommuner som ingår i frikommunförsöket

att på försök helt eller delvis bedriva viss hälso- och sjukvård

(primärvård) i kommunen, men med bibehållet huvudmannaansvar för

landstinget. Lagen, som sedermera har utvidgats till att gälla även

kommuner som ingår i en landstingskommun som får bedriva

försöksverksamhet

inom ramen för frikommunförsöket, gäller till utgången av

år 1991. Försöksverksamheten förutsätter medgivande av regeringen

som också får bestämma de villkor som skall gälla för verksamheten.

 Mot denna bakgrund övertog Örebro kommun år 1986 genom avtal

med Örebro läns landsting driftsansvaret för primärvården inom

Vivalla-

Lundby kommundel. Avtalet innebär bl.a. att landstinget anvisar

ett årligt ramanslag till kommunen. Personalen är dock fortfarande

landstingsanställd. Ett liknande avtal har också upprättats mellan

Gnosjö kommun och landstinget i Jönköpings län. Enligt detta

avtal tar kommunen över ansvaret för primärvården inom Gnosjö

primärvårdsområde till utgången av år 1991. De erfarenheter

som redovisats från försöken är väsentligen positiva.

 Riksdagen har nyligen behandlat regeringens proposition

(1990/91:121)

om försöksverksamhet med kommunalt huvudmannaansvar för primärvård

m.m. (1990/91:SoU21, rskr. 362). I propositionen föreslogs att

kommunerna

inom ramen för en försöksverksamhet får erbjuda viss hälso-

och sjukvård (primärvård). Om ett landsting och en kommun är

överens om det och socialstyrelsen lämnar sitt medgivande, skall

kommunen med huvudmans ansvar kunna överta landstingets skyldighet

att erbjuda sådan vård. Försöksverksamheten skall pågå fr.o.m.

den 1 januari 1992 till utgången av år 1996. Verksamheten regleras

i lagen (1991:1136) om försöksverksamhet med kommunal primärvård.

 Gnosjö kommun och Jönköpings läns landsting har hos socialstyrelsen

ansökt om att få delta i försöksverksamhet enligt lagen om

försöksverksamhet med kommunal primärvård. För Gnosjö kommun

är en fortsatt försöksverksamhet motsvarande den som skett inom

ramen för frikommunförsöket därmed inte aktuell. Örebro

kommun och Örebro läns landsting är dock intresserade av en

fortsättning av försöksverksamheten i Vivalla-Lundby kommundel

och har även hos regeringen nyligen ansökt om ett sådant försök

i ytterligare en kommundel.

 Ett landsting har redan nu rätt att överlåta driftsansvaret

för t.ex. primärvården på en kommun. För att kommunen skall

kunna åta sig denna uppgift krävs däremot ett särskilt lagstöd.

Lagen om försöksverksamhet med kommunal primärvård ger dock

inte kommunerna möjlighet att bedriva primärvård, om det inte

samtidigt sker en förändring av huvudmannaskapet. För att möjliggöra

en fortsättning och eventuell utvidgning av verksamheten i Örebro

kommun behövs därför ett särskilt lagstöd. Detta bör dock

inte begränsas till Örebro kommun utan gälla alla kommuner i

landet. Verksamheten bör bygga på intresset i kommuner och landsting

(jfr 1990/91:SoU9 och prop. 1990/91:121). Att kommunerna fr.o.m. år

1992 kan bedriva primärvård under huvudmannaansvar talar inte mot

en sådan ordning. Lokala förhållanden och förutsättningar

kan medföra att kommuner och landsting vill pröva en lösning

som i ett inledningsskede inte är så omfattande som den som en

förändring av huvudmannaansvaret innebär. Det bör också nämnas

att försöksverksamheten enligt den s.k. Dalamodellen (se avsnitt

4) förutsätter att en möjlighet till sådana lösningar finns.

 Den hittillsvarande försöksverksamheten på hälso- och sjukvårdens

område inom ramen för frikommunförsöket har, som redan nämnts,

krävt regeringens medgivande. Det bör även i fortsättningen

krävas godkännande av avtal om att kommunerna skall bedriva viss

hälso- och sjukvård. I likhet med vad som gäller för

försöksverksamheten

med kommunal primärvård under huvudmannaansvar bör det dock i

fortsättningen bli en uppgift för socialstyrelsen att pröva

dessa avtal (jfr prop. 1990/91:121). Det är vidare lämpligt att

de olika försöken med kommunal primärvård kan ges samma

giltighetstid.

Giltighetstiden för lagen (1985:1089) om försöksverksamhet inom

hälso- och sjukvårdens område, med de nyss angivna förändringarna,

bör därför förlängas till utgången av år 1996. Beträffande

den närmare uppläggningen av försöken och utvärderingen

av dessa vill vi i övrigt hänvisa till regeringens och riksdagens

uttalanden i samband med behandlingen av förslaget om

försöksverksamhet

med kommunal primärvård under huvudmannaansvar.

7 Kommunalförbund för vård och omsorg -- Brunfloprojektet

Regeringens förslag: Giltighetstiden för den särskilda lagen

om försöksverksamhet inom socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens

samt omsorgsverksamhetens område förlängs med tre år.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen (1988:1419) om

försöksverksamhet inom socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens

samt omsorgsverksamhetens område kan regeringen medge att Jämtlands

läns landsting och Östersunds kommun på försök gemensamt

får fullgöra uppgifter inom socialtjänsten, viss hälso- och

sjukvård (primärvård) samt verksamheten med särskilda omsorger

om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. Verksamheten skall bedrivas

genom kommunalförbund. Lagen gäller till utgången av år 1991.

 Jämtlands läns landsting och Östersunds kommun hemställde

gemensamt i december 1988 om att regeringen skulle lämna medgivande

till försöksverksamhet inom socialtjänstens samt hälso- och

sjukvårdens (primärvårdens) område i Brunflo. Regeringen beslutade

i mars 1989 att lämna medgivande till en försöksverksamhet.

Verksamheten startade i mars 1989 och skall pågå till utgången

av år 1991. Brunfloprojektet är ett försök att samverka under

en gemensam huvudman -- Brunflo kommunalförbund -- och gemensam

förvaltning för hela socialtjänsten och hela primärvården

i samma geografiska område. Verksamheten innefattar ett utvecklings-

och utbildningsarbete med inriktning på arbetslag för all personal.

Det har bl.a. bildats hemvårdsgrupper med ansvar för hemtjänst

och hemsjukvård.

 Social- och civildepartementen har nära följt försöksverksamheten

i Brunflo. Regeringen har beslutat att finansiera den slutliga

utvärderingen.

Östersunds kommun och Jämtlands läns landsting har gemensamt

ansökt om förlängning av försöksperioden med ytterligare

tre år. Regeringen anser i likhet med utredningen att lagens

giltighetstid

bör förlängas så att ansökan kan bifallas.

 I samband med lagens tillkomst gav riksdagen regeringen tillkänna

att det i och för sig vore värdefullt om försöksverksamheten

kom att omfatta även tandvård (1988/89:KU6, rskr. 13). Som

konstitutionsutskottet

angav hade emellertid det landsting och den kommun som omfattas av

lagen inte för avsikt att ta med tandvården i försöket. Landstinget

och kommunen har inte heller därefter haft sådan avsikt. Det finns

därför inte någon anledning att i samband med den nu föreslagna

förlängningen av lagens giltighetstid komplettera lagen med en

bestämmelse om tandvård.

8 Förskrivningsrätt för distriktssköterskor

Regeringens förslag: Försöksverksamheten med rätt för

distriktssköterskor

att förskriva vissa läkemedel förlängs i avvaktan på utvärderingen

av försöket.

 Utredningens förslag: Utredningen redovisar att frågan om

försöksverksamhetens

giltighetstid uppmärksammats av chefen för socialdepartementet

och hemställer för sin del att socialdepartementet bevakar frågans

fortsatta utveckling och vidtar de åtgärder som omständigheterna

motiverar under hösten 1991.

 Skälen för regeringens förslag: Med stöd av lagen (1988:23)

om tillämpning av lagen (1981:49) om begränsning av

läkemedelskostnader,

m.m. vid viss försöksverksamhet har distriktssköterskor i Jämtlands

läns landsting på försök rätt att förskriva vissa läkemedel.

Lagen trädde i kraft den 1 mars 1988 och gäller till utgången

av år 1991. Försöksverksamheten startade i mars 1988 och omfattade

ett fyrtiotal distriktssköterskor som genomgått särskild utbildning.

Verksamheten skulle enligt planerna pågå i tre år. Därefter skulle

en utvärdering av verksamheten ske. Socialstyrelsen har av regeringen

fått i uppdrag att genomföra utvärderingen och skall avrapportera

denna under budgetåret 1991/92.

 Enligt vad Jämtlands läns landsting anfört har försöket

haft positiva effekter, särskilt för folk i glesbygdsområden.

I avvaktan på utvärderingen har försöksverksamheten förlängts

till slutet av år 1991.

 Ett avbrott i den pågående verksamheten bör enligt regeringens

mening undvikas, inte minst om verksamheten skall permanentas.

Giltighetstiden

för den särskilda lagen om läkemedelskostnader vid viss

försöksverksamhet

bör därför förlängas så att utvärderingen hinner slutföras

och ett slutligt ställningstagande till verksamheten kan ske. En

förlängning med ett år torde vara tillräcklig.

9 Kommunal prövning av tillstånd för enskilda personer eller

sammanslutningar att bedriva förskole- eller fritidshemsverksamhet

Regeringens förslag: Lagen (1987:442) om försöksverksamhet med

kommunal tillståndsprövning för vissa hem för vård eller boende

enligt socialtjänstlagen (1980:620) utvidgas till att omfatta alla

kommuner och giltighetstiden förlängs. Detta innebär att varje

kommun, som genom en skriftlig anmälan till länsstyrelsen åtar

sig att delta i försöksverksamheten, beslutar i stället för

länsstyrelsen i frågor om tillstånd för enskilda personer eller

sammanslutningar att bedriva förskole- eller fritidshemsverksamhet.

 Utredningen föreslår att socialtjänstlagen ändras så att

tillståndsprövningen generellt läggs på socialnämnden, alternativt

att giltighetstiden för 1987 års lag förlängs och att lagen

utvidgas till att omfatta samtliga kommuner.

Skälen för regeringens förslag

Gällande rätt

Enligt 69 § socialtjänstlagen (1980:620) skall en enskild person

eller sammanslutning som vill inrätta ett hem för vård eller

boende ansöka om tillstånd för detta hos länsstyrelsen. I andra

stycket samma paragraf sägs att detta även gäller hem som har

inrättats för vård under en begränsad del av dygnet. Härigenom

omfattar tillståndskravet bl.a. de enskilda förskolorna.

 Efter en framställning från Helsingborgs kommun och på grundval

av regeringens proposition 1986/87:118 beslöts lagen (1987:442)

om försöksverksamhet med kommunal tillståndsprövning för

vissa hem för vård eller boende enligt socialtjänstlagen (1980:620).

Försöksverksamheten omfattar de frikommuner som genom skriftlig

anmälan till länsstyrelsen åtagit sig att delta i verksamheten.

Den innebär att en enskild person eller sammanslutning som vill

inrätta ett hem för vård eller boende för att bedriva förskole-

eller fritidshemsverksamhet skall söka tillstånd hos socialnämnden

i den kommun där verksamheten skall bedrivas. Tillståndsprövningen

sker således, med avvikelse från vad som föreskrivs i

socialtjänstlagen,

av socialnämnden. Lagen gäller till utgången av år 1991.

Överväganden

Enligt vad regeringen erfarit har försöksverksamheten fungerat

väl där den hittills har bedrivits. Underlaget för ett slutligt

ställningstagande till om ordningen med kommunal tillståndsprövning

bör permanentas genom att regleras i socialtjänstlagen är emellertid

begränsat. Det kan i sammanhanget anmärkas att regeringen nyligen

har tillsatt en utredning med uppgift att göra en översyn av

socialtjänstlagen

(dir. 1991:50). Med hänsyn härtill är det enligt vår mening

lämpligt att nu låta försöksverksamheten enligt 1987 års lag

utvidgas till att omfatta samtliga kommuner. Därvid bör lagens

giltighetstid förlängas till utgången av år 1993.

10 Ökade kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

Regeringens förslag: Försöksverksamheten med ökade kommunala

befogenheter enligt djurskyddslagen (1988:534) förlängs till utgången

av år 1992.

 Utredningens förslag: Överenstämmer med regeringens.

 Skälen för regeringens förslag: Den lokala tillsynen av djurskyddet

i kommunerna skall enligt djurskyddslagen (1988:534) utövas av

kommunerna.

Den regionala tillsynen utövas av länsstyrelsen enligt

djurskyddsförordningen

(1988:539).

 Lagen ger möjlighet för såväl kommunerna som länsstyrelsen

att ingripa på olika sätt mot försummelser beträffande djurens

vård och behandling. Länsstyrelsens befogenheter är emellertid

mer omfattande än kommunens.

 I samband med att försöksverksamheten med ökad kommunal

självstyrelse

inleddes inkom framställningar från bl.a. Helsingborgs kommun om

att länsstyrelsens befogenheter enligt vissa bestämmelser i dåvarande

lagen (1944:219) om djurskydd även skulle tillkomma miljö- och

hälsoskyddsnämnderna i frikommunerna.

 Framställningarna resulterade i lagen (1986:99) om försöksverksamhet

med ökade kommunala befogenheter enligt lagen (1944:219) om

djurskydd.

 Försöksverksamheten har fortsatt även sedan den nya djurskyddslagen

trädde i kraft den 1 juli 1988, lag (1986:99) om försöksverksamhet

med ökade kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

(1988:534). Försöksverksamheten på detta område innebär bl.a.

att miljö- och hälsoskyddsnämnderna i kommunerna ges samma

befogenheter

som länsstyrelserna att i vissa situationer besluta om att djur

skall omhändertas samt att meddela förbud att ha djur.

 Den 21 februari 1991 uppdrog regeringen åt lantbruksstyrelsen

(uppdraget

har sedan lantbruksstyrelsen upphört överlämnats till statens

jordbruksverk) att redovisa hur den lokala djurskyddstillsynen

anordnats.

Redovisningen skall särskilt belysa utformningen av och innehållet

i djurskyddstillsynen samt tillämpningen av djurskyddslagens

bestämmelser

om förbud att ha hand om djur och omhändertagande av djur.

Redovisningen

skall innefatta en utvärdering av tillsynen och jordbruksverket

skall även ge förslag till de eventuella ytterligare åtgärder

som kan anses erforderliga för att bedriva en effektiv tillsyn.

I uppdraget ingår även att genomföra en utvärdering av den

försöksverksamhet som bedrivits inom ramen för frikommunförsöket.

Uppdraget skall redovisas till regeringen senast den 31 januari 1992.

 I avvaktan på resultatet av jordbruksverkets utredning bör enligt

regeringens mening försöksverksamheten förlängas till utgången

av år 1992 för de kommuner som har haft möjlighet att delta i

verksamheten.

11 Övriga frågor

Vi har i det föregående redovisat de förslag till

lagstiftningsåtgärder

inom olika områden som bör vidtas med anledning av att

frikommunförsöket

upphör vid utgången av år 1991. För att ge riksdagen en mera

samlad bild av frikommunförsökets resultat redovisar vi i det

följande frågor där regeringen kan ta ställning utan riksdagens

medverkan. Vi vill också hänvisa till den redovisning som görs i

bilaga 2.

11.1 Kommunal beslutanderätt i fråga om skyddsrum

Mot bakgrund av riksdagens beslut om frikommunförsöket hemställde

Helsingborgs kommun att få bedriva försök med ökad kommunal

bestämmanderätt i fråga om vissa skyddsrumsärenden.

 Genom beslut den 17 oktober 1985 uppdrog regeringen åt

civilförsvarsstyrelsen

att vidta sådana åtgärder att Helsingborgs kommun fick en utökad

beslutanderätt på det sätt som kommunen föreslog.

 Erfarenheterna från den utökade beslutanderätten i fråga om

vissa skyddsrumsärenden i Helsingborgs kommun är i huvudsak positiva.

Inom försvarsdepartementet bereds för närvarande frågan om

en ny civilförsvarslagstiftning. I avvaktan på att detta arbete

slutförs kommer regeringen vidta åtgärder så att försöksverksamheten

i Helsingborgs kommun kan fortsätta.

11.2 Utvidgad rätt till egen sjukskrivning.

Vid försäkringskassorna i Jämtlands och Göteborgs län bedrevs

budgetåret 1988/89 försök med utvidgad rätt till egen sjukskrivning,

som innebar att sjukintyg fordrades först fr.o.m. femtonde dagen.

 Totalt ingick 150 000 sjukfall i försöket. Försöket visade

att de som hade möjligheten att sjukskriva sig själva mer än

sju dagar utan läkarintyg i genomsnitt hade en halv ersatt sjukdag

mer per sjukfall än övriga. Uppräknat till riksnivå skulle

ökningen av sjukpenningkostnaderna motsvara minst 1 miljard kronor,

alltså en ganska betydande ökning av den allmänna försäkringens

utgifter.

 Försöket avslutades efter ett år och resultatet talade således

inte för en fortsättning. Ursprungligen fanns planer på ett större

projekt för att studera sjukskrivningsbeteendet men det ansågs

ha förlorat sin aktualitet i samband med att förslaget om 14 dagars

sjuklön lanserades.

 Enligt regeringens mening finns det inga skäl att nu vidta några

åtgärder beträffande denna försöksverksamhet.

11.3 Enhetliga patientavgifter för läkarvård och annan sjukvårdande

behandlig

I syfte att pröva möjligheterna att förenkla avgiftssystemet

inom den öppna hälso- och sjukvården har en försöksverksamhet

pågått sedan april 1986 i Örebro läns landsting med stöd av

en särskild förordning (SFS 1986:21). Försöksverksamheten

utökades den 1 juli 1989 med att de s.k. remissbesöken som tidigare

varit avgiftsfria fick avgiftsbeläggas med undantag för akutbesöken.

I oktober 1989 infördes en ny bestämmelse i förordningen som

gjorde det möjligt att under vissa förutsättningar avvika från

bestämmelserna i läkarvårdstaxan (1974:699) om anslutning av

privatpraktiserande läkare till försäkringskassan.

 Fr.o.m den 1 januari 1991 har den statliga regleringen av

patientavgifterna

inom den öppna hälso- och sjukvården i huvudsak upphört.

Försöksförordningen

har på grund härav ändrats så att endast den del som gäller

anslutning till försäkringskassan kvarstår. Förordningens namn

ändrades därvid till förordning om försöksverksamhet inom

offentlig hälso- och sjukvård med särskilda villkor för anslutning

till den allmänna försäkringen (SFS 1990:1396).

 Försöksverksamheten har således sedan 1991 reducerats till att

omfatta ett undantag från anslutningsbestämmelserna i

läkarvårdstaxan.

Med hänsyn till den korta tid försöket i denna nya form pågått

kommer regeringen att under hösten besluta om en förlängning

av verksamheten.

11.4 Tillsättning av vissa tjänster inom folktandvården

Enligt förordningen (1985:884) om behörighet till vissa tjänster

inom folktandvården och tillsättning av sådana tjänster tillsätts

tjänst som chef vid en enhet för specialisttandvård efter förslag

av särskilda sakkunniga. Socialstyrelsen utser för hela riket

tre sakkunniga för en tid av högst fyra år. Om ingen av de sakkunniga

är verksam inom den specialitet som den lediga tjänsten avser,

skall socialstyrelsen tillkalla en tandläkare inom specialiteten

för att ingå som sakkunnig.

 De sakkunniga skall på förslag föra upp de fyra sökande som

anses främst i fråga om förtjänst och skicklighet. En av de

föreslagna sökandena skall förordnas på tjänsten. Tjänsten

tillsätts av landstinget. De sakkunnigas beslut om tjänsteförslag

får överklagas hos socialstyrelsen. Socialstyrelsens beslut får

inte överklagas.

 Enligt förordningen (1985:885) om försöksverksamhet vid tillsättning

av vissa tjänster inom folktandvården tillsätter Göteborgs

och Bohus, Jämtlands och Örebro läns landsting tjänster som

chef vid en enhet för specialisttandvård med ett förenklat

förfaringssätt.

Tjänsten tillsätts efter förslag av en sakkunnig som utses av

landstinget för varje tillsättningsärende. Den sakkunnige skall

ha specialistkompetens inom den specialitet som den lediga tjänsten

avser. Den sakkunnige skall föra upp de fyra sökande som anses

främst i fråga om förtjänst och skicklighet på förslag.

En av de föreslagna sökandena skall förordnas på tjänsten.

 Landstingsförbundet har i en skrivelse till socialdepartementet

den 30 maj 1991 föreslagit att sakkunnigförfarandet utgår ur

förordningen. Erfarenheterna från försöksverksamheten är

goda. Enligt Landstingsförbundet bör tillsättningsförfarandet

i sin helhet kunna överlämnas till landstingens kompetens, omdöme

och ansvar.

 Frågan bereds för närvarande inom socialdepartementet.

11.5 Samverkan kommun -- försäkringskassa

Under en tvåårsperiod fr.o.m. april 1988 t.o.m. 1990 har Örebro

läns allmänna försäkringskassa bedrivit en försöksverksamhet

med administration av socialbidrag hos försäkringskassan.

 Försöket har syftat till en samordning av försäkringskassans,

socialtjänstens och primärvårdens administrativa resurser.

 I de kommundelar där försöksverksamheten bedrivits finns nu

väl fungerande rehabiliteringsgrupper. Försäkringskassan beslutade

i slutet av projekttiden om fler kommundelsindelade lokala

rehabiliteringsgrupper.

Som exempel på positiva resultat kan nämnas att såväl sjukfrånvaron

som socialbidragskostnaderna minskade i de berörda kommundelarna.

Det projekt som har förevarit krävde inte några författningsändringar

eller dispenser.

Erfarenheterna från försöksverksamheten har bedömts så positiva

att diskussioner om ett utökat samarbete med lokalmässig integration

har tagits upp.

 Frågan om utökad samverkan mellan kommun och försäkringskassa

bereds för närvarande i socialdepartementet.

11.6 Statsbidrag för stöd och hjälp i boendet

Enligt förordningen (1983:944) om statsbidrag till kommunerna för

stöd och hjälp i boendet får kommunen statsbidrag för lönekostnader

för hemtjänstpersonal vilket uppgår till 34 000 kr. per årsarbetare.

Hela hemtjänsten kan läggas ut på entreprenad och lönekostnaderna

är också då statsbidragsberättigade. Däremot får kommunen

inte ta upp kostnaderna om enbart vissa delar av hemtjänsten lagts

ut på entreprenad. Det senare förekommer i ökad utsträckning

som en följd av svårigheter att rekrytera personal, men också

av arbetsmiljöskäl har kommunen valt att lägga ut t.ex. städning,

hemhandling och snöskottning på entreprenad.

 Inom ramen för frikommunförsöket fick Nacka kommun dispens

från dessa bestämmelser hösten 1989. Tyresö, Helsingborg och

Huddinge fick motsvarande dispens under år 1990 och Stockholm och

Göteborg har nu också sökt dispens. Fr.o.m. 1992 förändras

statsbidraget till kommunernas äldreomsorg från ett

prestationsbaserat

bidrag till ett behovsbaserat bidrag. Med det nya systemet finns inte

längre några styrande bestämmelser om hur äldreomsorgen skall

utformas och organiseras och till vad statsbidrag skall utgå.

Frikommunernas

önskemål har således redan blivit generellt tillgodosedda.

11.7 Trafikintegrering i bostadsområden

En försöksverksamhet med trafikintegrering i bostadsområden pågår

i Haninge kommun med stöd av trafiksäkerhetsverkets föreskrifter

(TSVFS 1988:39) om försöksverksamhet med gårdsgata i frikommun.

 Trafiksäkerhetsverket avser att efter utvärdering överväga

om en permanentning av föreskrifterna skall ske. Regeringen finner

mot denna bakgrund för närvarande inte något behov av ytterligare

åtgärder.

11.8 Försöksverksamheten inom skolans område

Som ett led i regeringens strävan att decentralisera och avreglera

inom skolans område har vid sidan av frikommunförsöket bedrivits

en verksamhet som lett till stora förändringar inom skolområdet.

De förändringar som riksdagen beslutat om med anledning av

regeringens

propositioner (1989/90:41) om kommunalt huvudmannaskap för lärare,

skolledare, biträdande skolledare och syofunktionärer, (1990/91:18)

om ansvaret för skolan, (1990/91:85) om gymnasieskolan och

vuxenutbildningen

samt (1990/91:115) om vissa skollagsfrågor m.m. har som nämnts

tidigare inneburit att den del av frikommunförsöket som avsåg

dispenser och avsteg från statliga regler inom skolområdet i allt

väsentligt har fått en generell lösning.

 Av de försöksverksamheter inom skolområdet som startat i

frikommunförsöket

återstår nu endast en om praktisk arbetslivsorientering i

grundskolan.

Försöksverksamheten innebär att frikommuner kan göra avsteg

från den uppdelning av den praktiska arbetslivsorienteringen på

tre arbetslivssektorer som läroplanen för grundskolan föreskriver.

I och med att frikommunförsöket avslutas upphör denna

försöksverksamhet

om inte särskilda åtgärder vidtas.

 Vid sidan av den försöksverksamhet som bedrivits inom

frikommunförsöket

har ytterligare ett antal kommuner fått rätt att bedriva

försöksverksamhet

med ändrade förutsättningar för skolans arbetslivskontakter

(SKOLFS 1991:18). Försöksverksamheten ger huvudmannen rätt att

svara för ackvisition av platser för dels praktisk

arbetslivsorientering

i grundskolan, dels yrkesorienteringsveckor, återkommande praktisk

arbetslivsorientering och teknisk praktik i gymnasieskolan.

Avvikelser

får också ske från föreskrifter i grundskolans läroplan om

arbetslivsperiodernas längd, omfattning och utformning.

Försöksverksamheten

pågår t.o.m. läsåret 1994/95.

 Grundskolans läroplan är för närvarande föremål för

översyn av den s.k. läroplanskommittén (dir. 1991:9). I

avvaktan på de förslag som kan föranledas av kommitténs

arbete bör den sist nämnda försöksverksamheten med ändrade

förutsättningar för skolans arbetslivskontakter kunna utvidgas

till att omfatta även de kommuner som för närvarande ingår

i frikommunförsöket. Det är regeringen som skall besluta om detta.

11.9 Hälsokontroll

Enligt 32 § livsmedelsförordningen (1971:807) skall statens

livsmedelsverk

efter samråd med socialstyrelsen meddela föreskrifter om skyldighet

för personer som sysslar med livsmedelshantering att genomgå

läkarundersökning

eller annan hälsokontroll. Enligt livsmedelsverkets föreskrifter

består hälsokontrollen av två moment: en årlig personlig

hälsodeklaration

och en årlig hygieninformation. Informationen skall lämnas av läkare

eller legitimerad sjuksköterska i samarbete med miljö- och

hälsoskyddsnämnden

i kommunen, eller, efter överenskommelse, genom nämndens egen

försorg.

 I de kommuner som omfattas av lagen om försöksverksamhet med

en friare kommunal nämndorganisation får miljö- och

hälsoskyddsnämnderna

i särskilda fall besluta att hälsokontroll inte behöver ske varje år.

 Gnosjö kommun har utnyttjat undantagsbestämmelsen, men uppger

att erfarenheterna är begränsade. I övrigt verkar inte

dispensmöjligheten

ha utnyttjats. Detta kan delvis bero på att undantagsbestämmelsen

endast kan tillämpas i enskilda fall. Med tanke på dess begränsade

räckvidd framstår inte möjligheten till dispens som särskilt

angelägen även om det naturligvis i det enskilda fallet kan vara

en smidig och lämplig åtgärd. Föreskrifterna om hälsokontroll

kommer att omfattas av en mer allmän regelöversyn som

livsmedelsverket

avser att genomföra under hösten. Verket får i det sammanhanget

anledning att, mot bakgrund av en samlad bedömning, ta ställning

till huruvida frågor om dispens också i fortsättningen skall kunna

handhas av kommunerna.

11.10 Lantbruksdelegation för Bräcke kommun

Genom beslut den 10 juli 1986 bemyndigade regeringen

lantbruksstyrelsen

att inrätta en delegation för ärenden i lantbruksnämnden i

Jämtlands län rörande Bräcke kommun. Avsikten med den s.k.

Bräckedelegationen var att under stärkt kommunalt inflytande

intensifiera

lantbruksnämndens verksamhet i kommunen.

 Lantbruksstyrelsen har på regeringens uppdrag utvärderat

verksamheten

och redovisat slutsatsen att delegationen inte bör kvarstå efter

den 30 juni 1991. Lantbruksstyrelsen har i sitt ställningstagande

beaktat bl.a. länsstyrelsereformen som innebär att lantbruksnämndens

uppgifter flyttas till länsstyrelsen. Delegationen kan av detta

skäl inte kvarstå i sin nuvarande skepnad.

 Även frikommunutredningen föreslår att försöket avslutas

då dispensen för delegationens verksamhet inte utnyttjats under

de senaste åren. Regeringen delar frikommunutredningens uppfattning.

11.11 Arbetsförmedlingsnämndernas sammansättning

Arbetsförmedlingsnämnder infördes som försöksverksamhet

i december 1985. Två år senare blev reformen generell och i dag

finns det arbetsförmedlingsnämnder i hela landet. Nämnden är

främst ett organ för information, samverkan och samråd i lokala

arbetsmarknadsfrågor mellan företrädare för arbetsmarknadsverket,

kommunen och lokala arbetsmarknadsparter. Beredningen av ärenden

och sekretariatets arbete åvilar arbetsförmedlingen.

 I arbetsförmedlingsnämnderna generellt har en chefstjänsteman

vid länsarbetsnämnden ordförandeposten och antalet övriga

ledamöter är högst 6. Om nämndens verksamhet omfattar flera

kommuner eller en storstadskommun, finns det möjlighet att utöka

antalet ledamöter.

 I frikommunerna har arbetsförmedlingsnämnderna delvis en annan

sammansättning. Där har en chefstjänsteman vid länsarbetsnämnden

utsetts till ordförande och en representant för kommunen är

dennes ställföreträdare. Fyra kommuner inom frikommunförsöket

har haft möjlighet att utse ordförande i nämnden. Vice ordförande

har då varit en chefstjänsteman vid länsarbetsnämnden. Vidare

har nämnden 7-12 ledamöter.

 Regeringen anser att frågan om vem som skall inneha ordförandeposten

i nämnden i fortsättningen bör kunna styras av de lokala

förhållandena.

Regeringen avser därför att göra de förändringar som krävs

i förordningen (1988:1139) med instruktion för arbetsmarknadsverket

för att de lokala arbetsförmedlingarna själva inom nämnden

skall kunna utse ordförande. Antalet ledamöter inklusive ordföranden

bör dock även fortsättningsvis normalt inte överstiga sju.

11.12 Dispens att placera personer i kommunalt beredskapsarbete hos

privata arbetsgivare

Genom särskilda regeringsbeslut har några frikommuner getts möjlighet

att placera personer i kommunalt beredskapsarbete hos privata

arbetsgivare.

Möjligheten har främst använts i kommunala projekt för invandrare

eller socialmedicinskt handikappade. Kommunens verksamhet är

begränsad

och invandrarens erfarenheter och utbildning kan inte alltid tas

tillvara

inom kommunen.

 Enligt regeringens mening är det viktigt att underlätta kommunernas

arbete för invandrare och svaga grupper. Därför bör alla kommuner

ha möjlighet att låta personer i kommunalt beredskapsarbete utföra

arbetsuppgifter åt enskilda arbetsgivare. Detta bör komma till

uttryck genom en ändring i förordningen (1987:411) om

beredskapsarbete.

Det är regeringen som skall besluta om detta.

11.13 Försöksverksamheten i fråga om det statliga bostadsstödet

När det gäller det statliga bostadsstödet bedrivs försöksverksamhet

med kommunal beslutanderätt med stöd av dels förordningen (1983:1114)

om försöksverksamhet med kommunal beslutanderätt i fråga om

statligt stöd för vissa förbättringsåtgärder i bostadshus,

dels förordningen (1985:669) om försök med kommunal beslutanderätt

i fråga om bostadslån m.m.

 Med stöd av den förstnämnda förordningen beslutar elva kommuner

för närvarande i ärenden om räntebidrag enligt förordningen

(1983:974) om statligt räntestöd vid förbättring av bostadshus.

Räntebidrag enligt denna förordning beräknas med utgångspunkt

i en schablonmässigt bestämd kostnad för att utföra åtgärder

och en på denna kostnad beräknad ränta. Bidragstiden är 10

eller 20 år beroende på hur lång tid åtgärderna kan nyttiggöras.

 Försöksverksamhet enligt förordningen om försök med kommunal

beslutanderätt i fråga om bostadslån m.m. får bedrivas i de kommuner

som omfattas av lagen om försöksverksamhet med en friare kommunal

nämndorganisation, dvs. i frikommunerna. Verksamheten får omfatta

ärenden om bostadslån enligt nybyggnadslåneförordningen för

bostäder (1986:692), om lånet söks för ett låntagarbyggt egnahem

samt ombyggnadslåneförordningen för bostäder (1986:693), om

lånet söks för standardhöjande åtgärder för vilka bidrag

har beviljats enligt förordningen (1987:1050) om statskommmunalt

bostadsanpassningsbidrag. Försökskommunerna beslutar vidare om

bidrag enligt förordningen om statskommunalt

bostadsanpassningsbidrag,

om bidraget söks för åtgärder för vilka även bostadslån

söks. Slutligen får försökskommunerna besluta om bidrag enligt

förordningen (1988:372) om bidrag till ågärder mot radon i egnahem

och om bidrag enligt förordningen (1990:1369) om statligt

investeringsbidrag

för ny- och ombyggnad av bostäder, om bidraget söks för ett

låntagarbyggt egnahem.

 Riksdagen beslutade hösten 1990 om genomgripande förändringar

av den statliga bostadsfinansieringen (prop. 1990/91:34, BoU4, rskr.

92). Det nuvarande låne- och räntebidragssystemet ersätts den

1 januari 1992 av ett stödsystem som bygger på att hela

lånefinansieringen

sker på den allmänna kreditmarknaden. Bl.a. med anledning av besluten

om en ny bostadsfinansiering har en översyn av länsbostadsnämndernas

framtida organisation, arbetsformer och dimensionering genomförts

(SOU 1991:43 Den framtida länsbostadsnämnden). Vidare har en översyn

genomförts i syfte att förenkla den administrativa prövningen

av det statliga stödet i det nya finansieringssystemet. Resultatet

av översynerna bereds för närvarande inom bostadsdepartementet.

 Den omläggning av bostadsfinansieringen som riksdagen har beslutat

om påverkar i varierande grad förutsättningarna för ett generellt

genomförande av den ordning som prövats i försöksverksamheten.

Regeringen delar utredningens uppfattning att det ännu är för

tidigt att ta ställning till frågan om ett generellt genomförande.

Regeringen delar också utredningens uppfattning att

försöksverksamheten

när det gäller stödformer som inte direkt berörs av omläggningen

-- t.ex. räntestöd till förbättring av bostadshus och bidrag

till åtgärder mot radon -- har gett ett sådant resultat att

förutsättningar

nu finns för ett generellt genomförande. Regeringen kommer under

hösten att besluta om detta. Frågan om vilka stödformer i övrigt

som bör bli föremål för kommunalisering bör dock övervägas

samlat i anslutning till det fortsatta arbetet med omläggningen

av finansieringssystemet och i samband med att ställning tas till

pågående översyner. Dessa överväganden avser regeringen att

redovisa för riksdagen i 1992 års budgetproposition.

11.14 Kommunal tillståndsprövning enligt lotterilagen

Frikommunerna har enligt lagen (1987:443) om försöksverksamhet

med kommunal tillståndsprövning enligt lotterilagen (1982:1011)

möjlighet att i stället för länsstyrelsen och polismyndigheten

pröva frågor om tillstånd att anordna vissa lotterier och bingospel.

 Lotterilagen ändrades den 1 januari 1989 (SFS 1988:83). Ändringen

innebar bl.a. att frågor om tillstånd för egentliga lotterier,

som skall bedrivas av en sammanslutning som är verksam huvudsakligen

inom endast en kommun, prövas av den kommunala nämnd som kommunen

bestämmer. Den aktuella nämnden svarar för tillståndsgivning

eller registrering och att kontrollant utses. Om lotteriet skall

bedrivas

inom flera län, prövas tillståndet av lotterinämnden. Ansökan

om tillstånd till bingospel prövas av länsstyrelsen.

 Med denna lagändring har alltså den kommunala tillståndsprövningen

vad avser egentliga lotterier blivit generell, och därmed har grunden

för försöksverksamheten i denna del försvunnit. Möjligheten

till kommunal beslutanderätt vad gäller bingospel har utnyttjats

i mycket begränsad omfattning.

 Regeringen beslutade i april 1991 att tillsätta en parlamentariskt

sammansatt kommitté, lotteriutredningen (C 1991:01), för att

se över lotterilagstiftningen (dir. 1991:22). Utredningen skall

bl.a. undersöka om det är möjligt att ytterligare förenkla

och avreglera vissa lotteriformer. Utredningsarbetet skall vara

avslutat

under hösten 1992. Vi anser mot denna bakgrund att det inte finns

anledning att nu föreslå någon ytterligare åtgärd med anledning

av frikommunförsöket på detta område.

11.15 Tillståndsprövning enligt naturvårdslagen av skyltar m.m.

Enligt förordningen (1985:876) om försöksverksamhet i fråga

om tillståndsprövning enligt naturvårdslagen (1964:822), m.m.

beslutar frikommunerna om tillstånd och förelägganden som avser

skyltar och liknande anordningar. Frikommunutredningen har föreslagit

att denna reglering skall ersättas med en allmän möjlighet till

delegation av beslutanderätten från länsstyrelse till kommun.

Samma förslag har lämnats i betänkandet (SOU 1991:32) om

naturvårdsverkets

uppgifter och organisation.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att den nuvarande

regleringen

bör ersättas med en möjlighet för de kommuner som så önskar

att överta prövningen enligt 22 § naturvårdslagen. Bestämmelser

om detta bör införas i naturvårdsförordningen (1976:484). Det

är regeringen som skall besluta om detta. Någon ändring i

naturvårdslagen

är inte nödvändig.

12 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad som nu har anförts har inom civildepartementet

upprättats förslag till

 1. lag om försöksverksamhet med ökat inflytande för pensionärs-

och handikapporganisationer inom hälso- och sjukvården,

 2. lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1986:98) om undantag

för vissa kommuner och landstingskommuner från bestämmelserna

i lagen (1929:116) om tillsyn över stiftelser, dels ändring i samma

lag,

 3. lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1985:1089) om

försöksverksamhet

inom hälso- och sjukvårdens område, dels ändring i samma lag,

 4. lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1988:1419) om

försöksverksamhet

inom socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens samt

omsorgsverksamhetens

område, dels ändring i sammma lag,

 5. lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1988:23) om tillämpning

av lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m.

vid viss försöksverksamhet, dels ändring i samma lag,

 6. lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1987:442) om

försöksverksamhet

med kommunal tillståndsprövning för vissa hem för vård eller

boende enligt socialtjänstlagen (1980:620), dels ändring i samma lag,

 7. lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1986:99) om

försöksverksamhet

med ökade kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

(1988:534), dels ändring i samma lag.

 Förslag 2 har upprättats i samråd med justitiedepartementet,

förslag 3-6 i samråd med socialdepartementet och förslag 7 i

samråd med jordbruksdepartementet.

 Berörda lagförslag är av sådan beskaffenhet att lagrådets

hörande skulle sakna betydelse.

13 Ärendet till riksdagen

Regeringen föreslår att riksdagen antar de upprättade lagförslagen.

Propositionenslagförslag

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om försöksverksamhet med ökat inflytande för pensionärs-

och handikapporganisationer inom hälso- och sjukvården

 Härigenom föreskrivs följande.

 Landstingsfullmäktige i Kopparbergs läns landsting får besluta

att en nämnd inom landstinget som har ansvar för hälso- och

sjukvård får medge att företrädare för pensionärs- och

handikapporganisationer

får närvara vid nämndens sammanträden och delta i överläggningarna

men inte i besluten. Medgivandet får även innefatta att en sådan

företrädare skall ha rätt att få sin mening antecknad i protokollet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992 och gäller till utgången

av år 1994.

2 Förslag till

Lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1986:98) om undantag för

vissa kommuner och landstingskommuner från bestämmelserna i lagen

(1929:116) om tillsyn över stiftelser, dels ändring i samma lag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1986:98) om undantag

för vissa kommuner och landstingskommuner från bestämmelserna

i lagen (1929:116) om tillsyn över stiftelser, som gäller till

utgången av år 19911,

 dels att lagen skall fortsätta att gälla till utgången av år 1993,

 dels att lagen skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en bilaga av följande lydelse.

/kolumn1/I fråga om stiftelser som förvaltas av de kommuner och

landstingskommuner inom vilka det får bedrivas försöksverksamhet

enligt lagen (1984:382) om försöksverksamhet med en friare kommunal

nämndorganisation skall i stället för den värdegräns på

20 000 kronor som föreskrivs i 2 § första stycket 7 och 8 §

första stycket tredje meningen lagen (1929:116) om tillsyn över

stiftelser gälla en värdegräns på 200 000 kronor.

/kolumn2/I fråga om stiftelser som förvaltas av de kommuner och

landsting som framgår av bilagan skall i stället för den värdegräns

på 20 000 kronor som föreskrivs i 2 § första stycket 7 och 8

 § första stycket tredje meningen lagen (1929:116) om tillsyn över

stiftelser gälla en värdegräns på 200 000 kronor.

Bilaga

Kommuner

/kolumn1/Haninge Huddinge Järfälla Nacka Nynäshamns Stockholms

Södertälje Tyresö Upplands-Väsby Gnosjö Tingsryds Helsingborgs

Kävlinge Malmö Varbergs Göteborgs Ale Borås Tranemo

/kolumn2/Vänersborgs Åmåls

Askersunds

Degerfors

Hallsbergs

Hällefors

Karlskoga

Kumla

Laxå

Lindesbergs

Ljusnarsbergs

Nora

Örebro

Skinnskattebergs

Ludvika

Hudiksvalls

Sandvikens

Bräcke

Landsting

Göteborgs och Bohus läns

Örebro läns

Kopparbergs läns

Jämtlands läns

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

3 Förslag till

Lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1985:1089) om

försöksverksamhet

inom hälso- och sjukvårdens område, dels ändring i samma lag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1985:1089) om

försöksverksamhet

inom hälso- och sjukvårdens område 1, som gäller till utgången

av år 1991,

 dels att lagen skall fortsätta att gälla till utgången av år 1996,

 dels att lagen skall ha följande lydelse.

/kolumn1/Om regeringen för ett särskilt fall medger det, får

de kommuner som får bedriva försöksverksamhet enligt lagen (1984:382)

om försöksverksamhet med en friare kommunal nämndorganisation

på försök helt eller delvis bedriva viss hälso- och sjukvård

(primärvård) i kommunen under förutsättning att landstingskommunen

och kommunen har kommit överens om det. Detsamma gäller de kommuner

som ingår i en landstingskommun som får bedriva sådan

försöksverksamhet.

Regeringen får bestämma de villkor som skall gälla för

försöksverksamheten.

/kolumn2/Om socialstyrelsen för ett särskilt fall medger det,

får en kommun som ingår i ett landsting på försök helt eller

delvis bedriva viss hälso- och sjukvård (primärvård) i kommunen

under förutsättning att landstinget och kommunen har kommit överens

om det. Socialstyrelsen får bestämma de villkor som skall gälla

för försöksverksamheten. Socialstyrelsens beslut får överklagas

hos regeringen av landstinget eller kommunen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

4 Förslag till

Lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1988: 1419) om

försöksverksamhet

inom socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens samt

omsorgsverksamhetens

område, dels ändring i samma lag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:1419) om

försöksverksamhet

inom socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens samt

omsorgsverksamhetens

område, som gäller till utgången av år 1991,

 dels att lagen skall fortsätta att gälla till utgången av år 1994,

 dels att ordet "landstingskommun" i olika böjningsformer skall

bytas ut mot "landsting" i motsvarande form.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

5 Förslag till

Lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1988: 23) om tillämpning

av lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m.

vid viss försöksverksamhet, dels ändring i samma lag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:23) om tillämpning

av lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m.

vid viss försöksverksamhet, som gäller till utgången av år 1991,

 dels att lagen skall fortsätta att gälla till utgången av år 1992,

 dels att lagen skall tillämpas även på läkemedel som har förskrivits

före utgången av år 1992 men som expedieras efter denna tidpunkt.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

6 Förslag till

Lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1987: 442) om

försöksverksamhet

med kommunal tillståndsprövning för vissa hem för vård eller

boende enligt socialtjänstlagen (1980: 620), dels ändring i samma lag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1987: 442) om

försöksverksamhet

med kommunal tillståndsprövning för vissa hem för vård eller

boende enligt socialtjänstlagen (1980:620), som gäller till utgången

av år 1991 1,

 dels att lagen skall fortsätta att gälla till utgången av år 1993,

 dels att 1 § skall ha följande lydelse.

1 § 2

 Med avvikelse från vad som föreskrivs i 69 § socialtjänstlagen

(1980:620) får försöksverksamhet med kommunal tillståndsprövning

bedrivas enligt bestämmelserna i denna lag.

/kolumn1/Försöksverksamheten skall bedrivas i den eller de kommuner

som får bedriva försöksverksamhet enligt lagen (1984:382) om

försöksverksamhet med en friare kommunal nämndorganisation och

som skriftligen har underrättat länsstyrelsen om att de åtar

sig att delta i denna verksamhet.

/kolumn2/Försöksverksamheten skall bedrivas i den eller de kommuner

som skriftligen har underrättat länsstyrelsen om att de åtar

sig att delta i verksamheten.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

7 Förslag till

Lag om dels fortsatt giltighet av lagen (1986:99) om

försöksverksamhet

med ökade kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

(1988:534), dels ändring i samma lag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1986:99) om försöksverksamhet

med ökade kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

(1988:534)1, som gäller till utgången av år 19912 ,

 dels att lagen skall fortsätta att gälla till utgången av år 1992,

 dels att 1-4 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en bilaga av följande lydelse.

1 §3

/kolumn1/Med avvikelse från vad som föreskrivs i 29, 31 och 32

 §§ djurskyddslagen (1988:534) får försöksverksamhet enligt

denna lag bedrivas i de kommuner som får bedriva försöksverksamhet

enligt lagen (1984:382) om försöksverksamhet med en friare kommunal

nämndorganisation.

/kolumn2/Med avvikelse från vad som föreskrivs i 29, 31 och 32

 §§ djurskyddslagen (1988: 534) får försöksverksamhet enligt

denna lag bedrivas i de kommuner som framgår av bilagan.

2 §4

/kolumn1/Miljö- och hälsoskyddsnämnden har samma befogenheter

som enligt 29, 31 och 32 §§ djurskyddslagen (1988:534) tillkommer

länsstyrelsen.

/kolumn2/Den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter

inom miljö- och hälsoskyddsområdet har samma befogenheter som

enligt 29, 31 och 32 §§ djurskyddslagen (1988:534) tillkommer

länsstyrelsen.

/kolumn1/Om en miljö- och hälsoskyddsnämnd beslutar om

omhändertagande

av djur, skall nämnden tillämpa 34 § djurskyddslagen.

/kolumn2/Om en sådan nämnd beslutar om omhändertagande av djur,

skall nämnden tillämpa 34 § djurskyddslagen.

3 §

/kolumn1/Miljö- och hälsoskyddsnämndens beslut enligt 2 § gäller

omedelbart, om inte något annat beslutas.

/kolumn2/En kommunal nämnds beslut enligt 2 § gäller omedelbart,

om inte något annat beslutas.

4 §

/kolumn1/Miljö- och hälsoskyddsnämndens beslut enligt 2 § får

överklagas hos länsstyrelsen genom besvär.

/kolumn2/En kommunal nämnds beslut enligt 2 § får överklagas

hos länsstyrelsen.

Bilaga

Kommuner Haninge

Huddinge

Järfälla

Nacka

Nynäshamns

Stockholms

Södertälje

Tyresö

Upplands-Väsby

Gnosjö

Tingsryds

Helsingborgs

Kävlinge

Malmö

Varbergs

Göteborgs

Ale

Borås

Tranemo

/kolumn2/Vänersborgs

Åmåls

Askersunds

Degerfors

Hallsbergs

Hällefors

Karlskoga

Kumla

Laxå

Lindesbergs

Ljusnarsbergs

Nora

Örebro

Skinnskattebergs

Ludvika

Hudiksvalls

Sandvikens

Bräcke

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

Bilaga 1

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1991:68)

Frikommunförsöket -- Erfarenheter av försöken med avsteg

från statlig reglering m.m.

Utredningens huvuduppgifter har i denna del varit att dels föreslå

författningsändringar som kan avlösa försöksverksamheten

inom olika verksamhetsområden, dels belysa försöksverksamheten

som metod att utveckla och förnya den kommunala verksamheten.

Tidigare

har utredningen i betänkandet (SOU 1991:25) presenterat sin syn

på försöksverksamheten med en friare nämndorganisation.

 I kapitel 1 beskrivs frikommunförsökets bakgrund samt dess

genomförande

och förlopp. Det konstateras bl.a. att antalet frikommuner ökat

från nio primärkommuner och tre landsting vid starten 1984 till

för närvarande 36 primärkommuner och fyra landsting. Denna expansion

av försöket hänger samman med att riksdagen 1988 beslöt utvidga

försöket till att omfatta i princip alla kommuner och landsting

som var intresserade av att delta och att samtidigt förlänga försöket

till utgången av 1991. I ett jämförande perspektiv finner man

att frikommunförsöken i Norden representerar en ny reformstrategi

med sin "nerifrån och upp"-modell. Som den viktigaste egenskapen

framstår försöksverksamhetens funktion som murbräcka.

 I det andra kapitlet beskrivs de förslag till ändringar av statliga

regler som frikommunerna lagt fram samt regeringens behandling av

dessa. Av de nära 300 dispensansökningarna som lämnades in i

försökets inledning tillgodosågs i olika avseenden tre fjärdedelar.

Härutöver har regeringen fortlöpande beviljat ytterligare dispenser.

I kapitlet redovisas översiktligt försöksverksamhetens omfattning

och inriktning områdesvis.

 I kapitel 3 redovisas erfarenheter och utvärderingar av

försöksverksamheten.

Det gäller dels sådana studier och utvärderingar som utförts

av andra än frikommunerna själva, dels frikommunernas egna

erfarenheter.

 De pågående försöken med kommunalt driftansvar för primärvården

i Gnosjö och Örebro kommuner har ännu inte hunnit utvärderas

i egentlig mening. Endast mera övergripande studier eller förstudier

i de enskilda försöken har genomförts. Enligt en lägesrapport

har man bl.a. åstadkommit vissa vinster genom tjänstesamordning.

Upplevelserna av s.k. kombinationstjänster har varit positiva.

Samordningen

mellan hemtjänst och hemsjukvård anses ha tagit lång tid att få

till stånd.

 Försöket med utvidgad egen sjukskrivning har visat sig

kostnadsdrivande.

Riksförsäkringsverket (RFV) säger sig ha vunnit ökad kunskap

om sjukskrivningsbeteendet, en kunskap som betraktas som värdefull

för att påverka attityderna till sjukskrivning.

 Ett samverkansprojekt mellan försäkringskassan och

socialförvaltningen

i Örebro syftande till att förbättra administrationen av

underhållsbidrag

och bidragsförskott har haft positiva resultat. RFV anser att

hanteringen

mycket väl lämpar sig för försäkringskassorna.

 Försöksverksamheten på skolans område har kvantitativt varit

omfattande. Enligt en utvärderingsrapport har frikommunerna intagit

två olika hållningar till försöket; en är att förändringarna

anses spela en marginell roll, medan en annan är negativ och passiv.

Det sistnämnda gäller främst kommuner som fått avslag på sökta

dispenser. Trots detta finns tecken på omskapande av verksamheten

som inte kommit till stånd utan frikommunförsöket, t.ex. en

diskussion

om och genomgång av kommunernas egna regelsystem.

 Inom lantbruksnämnden i Jämtlands län har ett försök genomförts

med en särskild delegation för Bräcke kommun. En aktivering

av de areala näringarna och en utveckling i övrigt av landsbygden

rapporteras bland positiva resultat av försöket. Dessa effekter

hänförs till de vidgade möjligheterna till meningsutbyte och

information i mer principiella frågor. Enligt utvärderingen överväger

dock inte de positiva effekterna de extra resurser som krävts för

att administrera delegationen.

 När det gäller försöken på det arbetsmarknadspolitiska området,

rapporteras positiva erfarenheter av s.k. sysselsättningskontrakt

mellan ett frilandsting och länsarbetsnämnden samt att ett

sektorsövergripande

samarbete stimulerats i de kommuner där arbetsmarknads- och

utbildningsfrågorna

samordnats. Inom försöket med arbetsförmedlingsnämnder har

få beslut fattats som har direkt med frikommunförsöket att göra

enligt utvärderingsrapporten. I en annan rapport påvisas att det

finns en konflikt mellan ökat kommunalt inflytande över

arbetsmarknadspolitiken

och det nationella intresset. Det finns en risk för s.k. inlåsning

av arbetskraften enligt rapporten, som också hävdar att idén

om mer generella statsbidrag är tveksam från effektivitetssynpunkt.

 Riksrevisionsverkets (RRV) utvärdering av försöket med kommunal

beslutanderätt om bostadslån visar att kommunerna är positiva

till att få besluta om lån till låntagarbyggda småhus. Snabbare

handläggning och bättre service framhålls som positiva effekter.

Även länsbostadsnämnderna är allmänt positiva till försöket.

RRV anser att beslut om lån i kombination med bidrag till

bostadsanpassning

inte är lämpliga för kommunalt beslutsfattande. De mätbara

administrativa vinsterna av kommunal beslutanderätt i fråga om

statligt stöd till vissa förbättringsåtgärder i bostadshus

har gjorts vid länsbostadsnämnderna, främst i storstadslänen.

 I två studier har frikommunförsöket analyserats i ett övergripande

perspektiv. Vad beträffar utfallet av försöksverksamheten med

avreglering menar Lars[REDACTED_EFTERNAMN], att försöket urvattnades till

följd av dels motståndet från starka sektorsintressen i

fackdepartement,

ämbetsverk och fackliga organisationer, dels att utrymmet för

dispensansökningarna snävades in på olika sätt.[REDACTED_EFTERNAMN]

framhåller vissa positiva bieffekter av försöket, t.ex. avreglering

inom frikommunerna själva samt ökat samarbete inom kommunerna,

över sektorsgränserna och mellan statliga och kommunala organ.

Härtill kommer en attitydmässig påverkan och en stimulans till

en lokal diskussion om förändring av den kommunala verksamheten.

Stig Montin har i sin studie bl.a. framhållit att det pågår ett

omfattande utvecklings- och förnyelsearbete vid sidan av det formella

frikommunförsöket. En slutsats av detta är att det inte alltid

är uppifrån kommande projekt som ger bäst resultat i fråga om

innovationer och förnyelse.

 Av 21 frikommuner som tillfrågats har sju rapporterat att de endast

utnyttjat möjligheten till att skapa en friare nämndorganisation

och således inte utnyttjat de särskilda dispenserna. Frikommunernas

egna omdömen om försöksverksamheten är relativt kortfattade

och allmänt hållna och, i de allra flesta fall, positiva.

 I kapitel 4 beskrivs frikommunförsöken i Danmark, Finland och

Norge. Den mest utförliga dokumentationen av försöket finns

i Norge, där verksamheten utvärderats i ett omfattande

forskningsprojekt

som gett upphov till ett tjugotal rapporter. Dessutom har

kommunaldepartementet

utförligt avrapporterat frikommunförsöket till stortinget våren

1991. Av en nordiskt jämförande studie framgår bl.a. att

frikommunförsöken

innebär ett nära samspel mellan staten och kommunerna och att

initiativet i stor utsträckning lagts på kommunerna själva, en

avvikelse från en mer traditionell förändringspraxis i Norden.

Sverige och Norge representerar enligt studien varandras motpoler

när det gäller den politiskt-administrativa sakbehandlingen av

dispensansökningarna; i Sverige har behandlingen varit mera

omständlig,

i Norge har kommunaldepartementet haft vittgående befogenheter.

Studien

framhåller tre viktiga erfarenheter på övergripande nivå: det

har tagit lång tid att komma i gång med försöken; försöken

har medfört värdemässiga konflikter; värdet av försöken

från spridnings- och innovationssynpunkt är oklart.

 I kapitel 5 summeras och värderas frikommunförsöket som metod

för utveckling och förnyelse.

 Utredningen konstaterar sammanfattningsvis, att frikommunförsöket

har en relativt tydlig, positiv sida som representeras av den friare

nämndorganisationen. Försöket har också en mindre tydlig, mera

svårbedömd sida som representeras av dispenseringen från statliga

regler. I anslutning till dessa synpunkter diskuterar utredningen

principiellt avvägningen mellan det statliga ansvaret och kommunernas

frihetsönskan.

 Till de tidigare redovisade positiva bieffekterna av

frikommunförsöket

lägger utredningen vissa dynamiska effekter av försöksverksamheten.

Det gäller försöksverksamhetens positiva bidrag till bl.a. skolans

avreglering. Även det s.k. Brunflo-projektet, innebärande en ny

modell för samverkan inom vård och omsorg, och Dalamodellen inom

sjukvården framhålls som intressanta i detta sammanhang.

 Utredningens avslutande omdöme är att frikommunförsöket spelat

en inte oväsentlig roll för utveckling och förnyelse av den

kommunala verksamheten, även om det inte kunnat leva upp till de

kanske alltför högt ställda förväntningar som skapades vid

dess tillkomst.

 I det avslutande sjätte kapitlet lämnar utredningen sina förslag

till åtgärder beträffande de gällande dispenserna inför

frikommunförsökets

avslutning vid årsskiftet 1991/92.

 Den s.k. frikommunlagen, dvs. lagen om försöksverksamhet med

en friare kommunal nämndorganisation, föreslås avvecklas. En

avveckling kräver att frågan om överförmyndarnämnder löses,

vilket kan ske genom en generell ändring i föräldrabalken.

Utredningen

föreslår även att möjligheten att bedriva försök med närvarorätt

för pensionärs- och handikapporganisationer enligt Dalamodellen

får fortsätta.

 Lagstiftningen om undantag för kommuner och landsting från

tillsynskravet

enligt lagen om tillsyn över stiftelser föreslås ändras så

att den får generell verkan och att värdegränsen höjs till 300 000

kr.

 Utredningen föreslår att frågan om kommunal beslutanderätt

beträffande vissa skyddsrumsärenden blir föremål för överväganden

inom ramen för den pågående översynen av civilförsvaret.

 När det gäller försöken med primärvård i kommunal regi

föreslår utredningen en ändring i lagstiftningen som skall möjliggöra

fortsatt försöksverksamhet med kommunalt driftansvar, även om

försök med kommunalt huvudmannaskap blir möjliga från kommande

årsskifte.

 Utredningen föreslår att den lagstiftning som ligger till grund

för Brunflo-

projektet i Jämtland får fortsatt giltighet samt att försöksperioden

förlängs med ytterligare tre år.

 Försöksverksamheten med enhetliga patientavgifter för läkarvård

och annan sjukvårdande behandling föreslås förlängas i en

reducerad form, föranledd av den slopade regleringen av

patientavgifter

vid senaste årsskiftet.

 Utredningen föreslår, att lagen om försöksverksamhet med kommunal

tillståndsprövning för vissa hem för vård och boende enligt

socialtjänstlagen skall upphöra och att socialtjänstlagen ändras

så att tillstånd generellt skall sökas hos socialnämnden i den

aktuella kommunen.

 Försöksverksamheten med avvikelser från föreskrifterna om

prao i grundskolan bör enligt utredningens mening fortsätta i

avvaktan på en översyn av läroplanen.

 Utredningen föreslår, att försöksverksamheten med ökade

kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen förlängs

i avvaktan på den pågående översynen av den lokala

djurskyddstillsynen.

Utredningen anser även att den särskilda delegationen vid

lantbruksnämnden

i Jämtlands län avvecklas under 1991.

 På arbetsmarknadspolitikens område föreslår utredningen, att

möjligheten övervägs att låta ordförandeposten i de lokala

arbetsförmedlingsnämnderna besättas av en representant för

kommunen. Utredningen föreslår, att dispenseringen beträffande

möjligheten att placera personer i kommunalt beredskapsarbete hos

privata arbetsgivare förlängs i ytterligare ett år för de kommuner

som för närvarande har dispens i avvaktan på en utvärdering

av verksamheten.

 På bostadspolitikens område föreslår utredningen, att frågan

om försöksverksamheten med både de stödformer som berörs

av omläggningen av bostadsfinansieringssystemet och de stödformer

som inte direkt berörs bör övervägas i anslutning till det

fortsatta arbetet med omläggningen av finansieringssystemet.

 Utredningen föreslår, att lagstiftningen om kommunal

tillståndsprövning

av lotterier upphör med utgången av frikommunsförsöket. Generella

ändringar av lagstiftningen på området har skett under

försöksperioden.

 Utredningen föreslår slutligen, att naturvårdsförordningen

kompletteras så att det blir möjligt för länsstyrelserna att

till kommunerna delegera tillståndsprövning vad gäller skyltar i

naturen.

Bilaga 2

Utdrag ur betänkandet (SOU 1991:68)

Frikommunförsöket -- Erfarenheter av försöken med avsteg

från statlig reglering m. m. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --2 ÄNDRINGSFÖRSLAG OCH

FÖRSÖKSVERKSAMHET

Som framgått ovan har antalet frikommuner och frilandsting successivt

ökat. När vi i fortsättningen talar om

ändringsförslag/dispensansökningar

respektive dispenser/försöksverksamhet är det främst de ursprungliga

nio frikommunerna och de tre frilandstingen som åsyftas. Det är

på denna grund de studier och utvärderingar gjorts som redovisas

i det följande. Som nämnts ovan har dock senare tillkomna frikommuner

möjlighet att utnyttja den frihet som tidigare beviljade, generella

dispenser ger. Även dessa kommer att redovisas nedan.

2.1 Ändringsförslagen: fördelning på kommuner och sakområden

Frikommunernas dispensansökningar lämnades i huvudsak in till

regeringen under perioden december 1984 -- november 1985. Totalt kom

det in 284 förslag under denna period.

 Aktiviteten när det gäller antalet förslag har varit olika

i frikommunerna. Mer än en tredjedel av de aktualiserade frågorna

kom från Haninge och Örebro kommuner. Antalet förslag från

landstingen

var lägre än för merparten av kommunerna. Förklaringen till

detta är att den helt dominerande verksamheten i landstingen, hälso-

och sjukvården, regleras av en ramlag som ger landstingen ett stort

mått av frihet. Även inom andra landstingsområden har nya lagar

antagits som öppnar nya vägar för landstingen att själva avgöra

arbetsformer och organisation. Förändringsförslagens fördelning

på de olika frikommunerna framgår av den följande sammanställningen.

Antal förändringsförslag från frikommunerna

Kommun

Antal

Ale

 25

Bräcke

 23

Gnosjö

 32

Haninge

 46

Helsingborg

 23

Sandviken

 11

Tyresö

 16

Varberg

 8

Örebro

 51

Landsting

Jämtlands läns

 18

Göteborgs och Bohus läns

 15

Örebro läns

 16

Summa

284

Källa SOU 1988:26

 De mest framträdande motiveringarna till dispensansökningarna

var (enl. Bartholdsson, 1987) i nämnd ordning

bättre resursutnyttjande

ökad effektivitet

bättre service

decentralisering

helhetssyn/avsektorisering

ekonomi/finansiering

 Man kan alltså konstatera att överensstämmelsen är god mellan

de för frikommunförsöket uppsatta målen/syftena och de motiv

frikommunerna anfört i sina ansökningar.

 Frikommunernas ansökningar var av skiftande omfattning. I några

fall har en genomgång gjorts av hela det kommunala

verksamhetsområdet.

I andra fall har vissa begränsande frågor tagits upp. Av de

sammanlagt

cirka 280 olika förslag om dispenser och andra åtgärder som förts

fram gällde nästan två tredjedelar områdena planering och bebyggelse

samt skola och arbetsmarknad.

 Frikommunernas förändringsönskemål fördelade på olika ämnesområden

redovisas i den följande tabellen.

Frikommunernas förslag fördelade på verksamheter

Verksamhet

Antal

Skolfrågor

 72

Plan- och byggområdet

 64

Hälso- och sjukvård, social omsorg m.m.

 39

Arbetsmarknadsfrågor

 32

Miljöskydd och naturvård m.m.

 25

Kommunikationer

 17

Kommunallagsfrågor

 13

Bostadssektorn

 11

Övriga frikommunförslag

 11

Summa

284

Källa SOU 1988:26

 Mönstret för frikommunernas ansökningar varierar från koncentration

på något eller några sakområden till spridning över i stort

sett hela fältet. Som exempel kan nämnas att Gnosjös cirka 30

ansökningar nästan helt låg på plan- och byggområdet. Sandviken

koncentrerade sig på skolfrågor i motsvarande mån. Örebro med

ett femtiotal ansökningar har en spridning över alla sakområden.

 Landstingens ansökningar är koncentrerade till hälso- och

sjukvårdsfrågor,

skolfrågor och arbetsmarknadsfrågor.

 I hälften av fallen har man i ansökningarna angett till vilken

beslutsnivå de sökta dispenserna är knutna. Den helt dominerande

nivån är länsnivån, dvs. länsstyrelsen och andra statliga

länsorgan, t.ex. länsskolnämnden, länsbostadsnämnden och

länsarbetsnämnden. Därnäst nämns lokal nivå och i nästan

lika mån central nivå. Det är alltså beslutsbefogenheter på

länsnivå som frikommunerna i främsta rummet har velat ta över.

2.2 Regeringens behandling av frikommunernas framställningar

Frikommunernas förändringsönskemål behandlades av

stat-kommunberedningen.

I yttranden till regeringen har beredningen i stor utsträckning

ställt sig bakom kommunernas och landstingens förslag. Detta har

lett till att dispensönskemål tillgodosetts helt, i huvudsak eller

delvis. I vissa fall har dispens lämnats från en

författningsbestämmelse

eller annan åtgärd vidtagits som möjliggör att frågan prövas

i försöksverksamheten.

 En annan form av positivt beslut är att förändringsönskemålet

genomförs generellt för hela landet utan föregående försök.

För vissa frågor har klargjorts att några formella hinder inte

föreligger för en förändring.

 För den enskilda försökskommunen innebär "förändringspaketet"

att man i regel utöver de "egna" frågorna får möjlighet att

också pröva förändringsförslag som aktualiserats av de övriga

frikommunerna. I vissa fall har försöksprojekt möjliggjorts

speciellt för en kommun eller ett landsting.

 En del framförda förändringsförslag ryms dock inte inom

försöksverksamhetens

ram och har därför inte kunnat tillgodoses. Det gäller här

förslag som bedömts leda till ökade kostnader för staten eller

få negativa effekter när det gäller rättssäkerheten. Omfattande

huvudmannaskapsförändringar har heller inte bedömts vara lämpliga

att pröva i frikommunförsöket. Exempel på frågor som avstyrkts

är ändringar i besvärsrätten i vissa naturvårdsärenden

samt i rätten att bestämma i frågor om transport av farligt gods.

Andra exempel gäller förändringar i ansvarsfördelningen för

arbetsmarknadspolitiken samt för fastighetsregistrering och

fastighetsbildning.

 Av de 284 framförda förändringsönskemålen har mer än en

tredjedel tillgodosetts genom beslut om försöksverksamhet. I ett

40-tal fall har klargjorts att förslagen kan genomföras utan

ändringar

i statliga regler. Därtill kommer att vissa frikommunfrågor fått

sin lösning helt, i huvudsak eller delvis genom generella åtgärder.

Sammantaget har således frikommunerna haft framgång med tre

fjärdedelar

av sina önskemål.

 En förklaring till att en fjärdedel av frikommunförslagen behandlats

i samband med generella åtgärder är att frikommunerna tagit upp

frågor som varit aktuella i statliga utredningssammanhang. Den stora

mängden förändringsförslag på plan- och byggområdet var

sålunda redan föremål för beredning inför en ny lagstiftning.

Detsamma gällde olika önskemål beträffande omsorger om psykiskt

utvecklingsstörda. Avsikten från frikommunernas sida var här

att bedriva försök fram till dess den generella lagen trädde i kraft.

Frikommunförslag som tillgodosetts genom försöksverksamhet eller

generella åtgärder

Åtgärd

Antal

Procent

Tillgodosetts genom beslut

om försöksverksamhet

 99

Framförda förslag som kan

genomföras utan ändring av regler

 43

 76

Tillgodosetts helt, i huvudsak

eller delvis genom generella åtgärder

 73

Förslag som ej tillgodosetts

 59

 21

Förslag som bereds

 10

 3

Summa

284

100

Källa SOU 1988:26

 I en studie av dispensansökningarna utförd vid Göteborgs universitet

(Bartholdsson, 1987) har en analys gjorts av fördelningen mellan

"reella" och "onödiga" dispensansökningar. Med reell dispens menar

Bartholdsson ett faktiskt avsteg från en bindande lagregel som inte

nyligen varit eller är på väg att förändras och därmed

kommer att gälla generellt för alla kommuner. Med onödig dispens

menas de fall där en kommun begär dispens utan att egentligen

behöva det. Enligt analysen var antalet onödiga dispensansökningar

betydande.

Tillkommande försök 1988-91

 Kommunalförbund för vård och omsorg--Brunfloprojektet (Jämtlands

läns landsting); regeringsbeslut 1988-89

Beredskapsarbete hos privata arbetsgivare (Tyresö, Nacka, Huddinge,

Nynäshamn); 1988-91

Statsbidrag för stöd och hjälp i boendet (Helsingborg, Huddinge,

Nacka, Tyresö); 1989-90

Dispenser från krav på att ha skolchef (Göteborg, Helsingborg),

särskolechef (Göteborg) och skolledare inom gymnasieskolan

(Göteborg);

1989-

90

Ny organisation för hälso- och sjukvården -- Dalamodellen

(Kopparbergs

läns landsting); 1990

Intensifierad samordning av statliga och kommunala näringspolitiska

insatser (Bräcke); 1990

Statsbidrag för barnomsorg i öppen förskola (Bräcke); 1990

2.3 Försöksverksamhetens omfattning och inriktning

2.3.1 Försök inom justitiedepartementets ansvarsområde

Frikommunerna har undantagits från lagen (1929:116) om tillsyn över

stiftelser om förmögenheten i stiftelse som förvaltas av kommunen

är mindre än 200 000 kr.

2.3.2 Försök inom försvarsdepartementets ansvarsområde

Helsingborgs kommun har på försök tagit över beslutanderätten

i vissa skyddsrumsfrågor från länsstyrelsen.

2.3.3 Försök inom socialdepartementets ansvarsområde

Landstingens och kommunernas ansvar för människornas sociala välfärd

är omfattande och mångfasetterat. Det är därför inte överraskande

att ett stort antal frågor aktualiserats i frikommunförsöket.

En del av dessa har gällt förändringar i lagar och andra

författningar

som gett frikommunerna möjlighet att bedriva försök. I ett flertal

fall har dock förändringsförslagen tagits upp i samband med

generella reformer. I några avseenden har statligt stöd lämnats

för att genomföra olika projekt. Av de 40-tal frågor som behandlats

inom detta område är det endast ett fåtal som inte har lett till

några åtgärder.

Kommunalt ansvar för primärvården

Inom frikommunprojektets ram pågår försök med kommunalt ansvar

för primärvården. I Örebro har kommundelsnämnden i Vivalla-Lundby

genom avtal med landstinget tagit över driftansvaret för primärvården

i kommundelen under en försöksperiod på tre år. Landstinget

anvisar ett årligt ramanslag till kommunen. Personalen är dock

fortfarande landstingsanställd. Ett liknande avtal har också

upprättats

mellan Gnosjö kommun och landstinget i Jönköpings län. Avtalet

innebär att kommunen tar över ansvaret för primärvården inom

Gnosjö primärvårdsområde. Försöket skall pågå t.o.m. 1991.

 I proposition 1990/91:121 har föreslagits att kommunerna inom ramen

för en försöksverksamhet skall kunna överta landstingets ansvar

som huvudman för primärvården förutsatt att kommunen och landstinget

är överens och att socialstyrelsen medger det. Förslaget har

antagits av riksdagen (SoU 21, rskr. 362).

Kommunalförbund för vård och omsorg -- Brunflo-projektet

Genom särskild lagstiftning -- "Lex Brunflo": lagen (1988:1419)

om försöksverksamhet inom socialtjänstens, hälso- och sjukvårdens

samt omsorgsverksamhetens område -- har en samverkan kommit till

stånd mellan Östersunds kommun och Jämtlands läns landsting

inom ramen för ett gemensamt lokalt organ, Brunflo kommunalförbund.

Det s.k. Brunfloprojektet är ett försök att samverka under en

gemensam huvudman och förvaltning för hela socialtjänsten och

hela primärvården i samma geografiska område. Projektet startade

i mars 1989 och pågår till utgången av 1991. Parterna önskar

förlänga försökstiden med ytterligare tre år.

 Brunflo är en del av Östersunds kommun med cirka 8 500 invånare.

Verksamheten bedrivs inom fyra för socialtjänsten och primärvården

gemensamma upptagningsområden. Ett utvecklings- och utbildningsarbete

med inriktning på arbetslag för all personal har inletts. Ett exempel

på det nya sättet att arbeta är de hemvårdsgrupper som bildats

med ansvar för hemtjänst och hemsjukvård. Bland övriga delar

av utvecklingsarbetet kan nämnas en individuell rehabiliterings-

och dagverksamhet vid ålderdomshem, föräldramedverkan på daghem

samt bildande av en utvecklingsgrupp för primärvård och hemtjänst.

Ny organisation för hälso- och sjukvården enligt Dalamodellen

Riksdagen antog under hösten 1990 regeringens förslag om ny

lagstiftning

för att möjliggöra inrättandet av en ny organisation för

hälso- och sjukvården i Kopparbergs läns landsting enligt den

s.k. Dalamodellen (prop. 1990/91:44, KU 1990/91:17, rskr. 52).

 Dalamodellen har i korthet följande inriktning. Landstinget och

förvaltningsutskottet har det övergripande ansvaret för sjukvården.

Politiskt valda styrelser för 15 sjukvårdsområden har det totala

ansvaret för vården inom sina resp. områden men har inget driftansvar

för sjukvården. Sjukhusen/

sjukhusgruppen leds av en av landstinget vald styrelse.

Områdesstyrelserna

upphandlar akut- och specialistvård hos sjukhusen eller andra

vårdgivare

inom ramen för vårdavtal. De sluter även avtal med bl.a.

vårdcentralerna

om deras åtaganden och resurser för att klara dessa.

 Genom den särskilda lagstiftningen ges vidgade möjligheter för

landstinget att delegera ansvar för sjukvården till

områdesstyrelserna

resp. styrelsen för sjukhusgruppen. En annan typ av ökad delegering

går från de nämnda styrelserna till förvaltningschefer med rätt

för dessa att delegera vidare till anställda inom förvaltningarna.

Närvaro- och yttranderätt för pensionärs- och handikapporganisationer

i områdesstyrelserna ingår även i försöket. Genom riksdagens

beslut är det även möjligt för alla kommuner inom ett landsting

som ingår i frikommunförsöket att åta sig primärvårdsuppgifter.

 Försöksverksamheten, som startade vid årsskiftet 1990-1991,

beräknas pågå till utgången av 1994.

Enhetstaxa

Örebro läns landsting har tagit upp frågan om enhetliga

patientavgifter.

Detta har lett till att riksdagen beslutat om försöksverksamhet

i frilandstingen. Försöket innebär att landstingen får ta ut

en enhetlig avgift för läkarvård och annan sjukvårdande behandling.

Intygsfri sjukskrivning

Vid den probleminventering som Jämtlands läns landsting gjorde

vid frikommunförsökets början aktualiserades ett projekt om

förlängd intygsfri sjukskrivning. Inom två försäkringskassor,

däribland Jämtlands län, har en försöksverksamhet med "utvidgning

av rätten till egen sjukskrivning" genomförts. Försöket innebar

att sjukintyg fordrades först fr.o.m. den femtonde dagen efter

sjukanmälan.

Försäkringskassan erhöll projektmedel från riksförsäkringsverket

för information och utvärdering.

Receptförskrivningsrätt

Jämtlands läns landsting tog också upp frågan om försök

med receptförskrivningsrätt för distriktssköterskor. En sådan

försöksverksamhet påbörjades i länet under 1988 och omfattade

ett fyrtiotal distriktssköterskor. I Jämtlands län har en lokal

projektgrupp bildats med representanter för landstinget,

distriktsläkarna

och läkemedelskommittén. Distriktssköterskorna har genomgått

utbildning vid vårdhögskolan i Östersund. Socialstyrelsen skall

bl.a. ansvara för försökets utvärdering. Riksdagens beslut

innebär också att lagen om begränsning av läkemedelskostnader

tillämpas för försöksverksamheten.

Tillsättning av vissa tjänster inom folktandvården

I frikommunförsöket behandlas en fråga som berör folktandvården.

Frilandstingen har möjlighet att tillämpa ett enklare

sakkunnigförfarande

vid tillsättning av tjänst som chef för specialisttandvård.

Försök med de ändrade bestämmelserna pågår i Örebro läns

landsting.

Samverkan med försäkringskassan

I frikommunförsöket ingår några frågor som gäller samverkan

med försäkringskassan. En försöksverksamhet pågår i Örebro

kommun där samverkan gäller administrationen av socialbidrag i

två kommundelar. Syftet med försöket är att åstadkomma bättre

effektivitet och samordning av resurserna för bidragshantering och

rehabiliteringsinsatser. Effekterna för försäkringstagarna och

socialtjänstens verksamhet skall också studeras.

 I Örebro kommun pågår också ett annat försök tillsammans

med försäkringskassan. Det gäller handläggningen av frågor

om underhållsbidrag som nu sköts med bistånd av personal från

försäkringskassan och i dess lokaler. Regeringen har medgivit

att sådana försök får bedrivas vid fyra allmänna försäkringskassor.

För båda de här nämnda projekten har riksförsäkringsverket

beviljat särskilda projektmedel.

Rehabilitering

Flera frikommuner och landsting har framfört önskemål om ett

utökat samarbete mellan kommunens socialtjänst, landstinget,

försäkringskassan,

arbetsförmedlingen och samhällsföretag då det gäller

rehabiliteringsfrågor.

 Exempel på de initiativ som tagits är projektet "Rehabilitering

utan gränser" som har initierats av den s.k. Paraplygruppen i

Stockholms

län. I denna ingår företrädare för länsarbetsnämnden,

hälso- och sjukvårdsförvaltningen, socialförvaltningen, Svenska

kommunförbundets länsavdelning samt försäkringskassan. Av

frikommunerna har Tyresö kommun deltagit. Avsikten är att

socialtjänsten,

försäkringskassan och arbetsförmedlingen skall intensifiera

sitt samarbete i rehabiliteringsärenden. Regeringen har beviljat

särskilda medel som bör disponeras för projekt med okonventionella

lösningar.

Barnomsorg och social hemtjänst

För alla frikommuner gäller att de i stället för länsstyrelsen

kan fatta beslut om tillstånd för enskilda personer eller

sammanslutningar

att bedriva förskole- eller fritidshemsverksamhet.

 Helsingborgs, Huddinge, Nacka och Tyresö kommuner har av regeringen

beviljats dispens från vissa bestämmelser om statsbidrag till

kommunerna

för hjälp och stöd i boendet. Motivet är att man velat lägga

ut vissa hemtjänstfunktioner som tvätt, städning och inköp

av matvaror m.m. på entreprenad, men att bl.a. löne- och

lönebikostnader

för personal med serviceuppgifter inte ingår i bidragsberättigad

verksamhet. De nämnda kommunerna får räkna in sådana kostnader

i bidragshänseende.

 Ett önskemål från Bräcke kommun har varit att få disponera

statsbidragen till barnomsorg och social hemhjälp på ett friare

sätt. Dessa förändringsförslag ledde till att regeringen beviljade

kommunen medel för utvecklings- och förnyelsearbete. Genom dessa

insatser har två serviceprojekt kommit till stånd. I det ena fallet

är syftet att samlokalisera olika kommunala aktiviteter och i det

andra prövas hur servicen till pensionärer i glesbygd kan förbättras.

"Alla åldrars hus" används på dagtid till förskola och som

samlingspunkt

för personalen inom äldreomsorgen. På kvällstid utnyttjas lokalen

som ungdomsgård och av föreningar. Solbacken -- som gården heter

-- har blivit en hela byns angelägenhet och har skapat engagemang

hos befolkningen. Genom samverkan över förvaltningsgränserna

har en bättre verksamhet kunnat skapas.

 Serviceverksamheten vid Hungegården är också ett exempel på

samverkan i glesbygd mellan olika intressenter. Projektet leds av

representanter för kommunen, landstinget, kommundelsnämnden,

byutvecklingsgruppen

och pensionärsföreningen. Lokaler har ordnats för fotvård åt

pensionärer, träningsverksamhet, vårdbiträdesgrupp inom hemtjänsten,

barnomsorgskooperativ, idrottsförening och vandrarhem.

 Regeringen har medgett, att socialstyrelsen lämnar statsbidrag

till Bräcke kommun för öppen förskola där statsbidragsberättigande

kooperativa daghem är huvudman för verksamheten. Enligt de ordinarie

bidragsbestämmelserna får statsbidrag lämnas endast för verksamhet

i öppen förskola som bedrivs av kommunen. Dispens från detta

har beviljats. Bidraget utgår med 50 000 kr. per år och förskola

som kontinuerligt bedriver verksamhet i samma omfattning som

motsvarande

kommunal öppen förskola.

Generella åtgärder

En del av frikommunernas förändringsförslag på omsorgsområdet

har tagits upp i samband med att beslut fattats om generella

åtgärder.

Ett exempel på detta utgör den nya omsorgslagen. Genom denna är

det möjligt för landstingen att träffa avtal med kommunerna,

att dessa skall överta en eller flera omsorger. Några av

frikommunernas

önskemål om statsbidragens utformning har tillgodosetts genom

riksdagsbeslut

om bidrag till missbrukarvård och kommunal barnomsorg. Båda besluten

syftar till en friare disposition och förenkling av reglerna.

Utformningen

av bilstödet till handikappade har också tagits upp i

frikommunförsöket.

Generella förändringar har vidtagits som förbättrar villkoren.

För landstingens del har behörighetsbestämmelserna ändrats

vid förordnande av icke behörig vikarie på vissa läkartjänster.

2.3.4 Försök inom kommunikationsdepartementets ansvarsområde

På kommunikationsområdet kan kommunerna med stöd av olika plan-

och trafikförfattningar påverka trafikutvecklingen. Det kommunala

ansvaret omfattar också gatu- och väghållning liksom insatser

för att ordna den kollektiva persontrafiken. Inom frikommunförsöket

har olika önskemål om dispenser och andra åtgärder förts fram.

Lokala trafikföreskrifter

Frikommunerna fick möjlighet att bedriva försök med ökad kommunal

beslutanderätt i fråga om lokala trafikföreskrifter i vissa fall.

Beslutsbefogenheterna kunde övertas från länsstyrelsen för

huvudled, stopplikt, väjningsplikt och färdhastighet för sådana

vägar och gator som inte är riksvägar eller primära länsvägar.

 Dispensmöjligheten tillämpades av Ale, Bräcke, Gnosjö, Haninge

och Tyresö kommuner. Lagstiftningen blev 1986 generell och gav alla

kommuner ökade möjligheter att meddela lokala trafikföreskrifter.

Trafikintegrering i bostadsområden

Haninge kommun ansökte om att få pröva trafikintegrering i

bostadsområden

och skapa trafikmiljöer där trafik och andra aktiviteter blandas

på de oskyddade trafikanternas villkor. Trafiksäkerhetsverket har

på regeringens uppdrag utarbetat regler för en försöksverksamhet

med gårdsgata inom frikommunförsökets ram (TSVFS 1988:39). Haninge

kommun bedriver ett försök med speciella trafikregler.

Vägskyltning ses över

Frikommunerna har tagit upp flera frågor som rör skyltning. En

sådan gäller vägverkets regler för vägvisning. Haninge kommun

anser att en speciell storstadsmodell behövs. På denna punkt har

konstaterats att några hinder i den nuvarande lagstiftningen inte

finns för att genomföra förslaget. I en annan skyltfråga önskar

kommunen beslutanderätt för skyltning av hotell, vandrarhem m.m.

Regeringen har tillgodosett detta önskemål genom en generell ändring

i vägmärkesförordningen så att kommuner som är väghållare

får överta ansvaret från länsstyrelsen.

Trafiktillstånd slopas

Frikommunernas dispensönskemål på kommunikationsområdet har i

stor utsträckning tillgodosetts genom generella

författningsändringar.

I samband med den nya plan- och bygglagen genomfördes olika

lagändringar.

Genom ändring i väglagen avskaffades kravet på länsstyrelsens

tillstånd för anläggningar utanför vägområde som kräver

bygglov. Kommuner som är väghållare har också fått överta

beslutsbefogenheter från länsstyrelsen för en del frågor. En

begäran om dispens från kravet på behovsprövning av trafiktillstånd

för landstingets handikappfordon kommer också att tillgodoses genom

en generell lagändring. Av intresse i sammanhanget är vidare att

trafikhuvudmännen i samtliga län fr.o.m. 1 juli 1989 har rätt

att bedriva lokal och regional kollektivtrafik utan krav på

linjetrafiktillstånd.

2.3.5 Försök inom utbildningsdepartementets ansvarsområde

Utbildningsområdet är den sektor där frikommunerna har fört

fram flest önskemål om förändringar. Nästan en tredjedel

av förslagen kan hänföras till detta område. Det beror naturligtvis

i hög grad på att skolan är ett viktigt och omfattande kommunalt

verksamhetsområde. Därtill kommer att uppgifterna i hög grad

vid frikommunförsökets inledning var statligt detaljreglerade.

 Huvuddelen av frikommunernas totalt 72 önskemål inom detta område

har fått en positiv behandling. Endast i 11 frågor har önskemålen

inte kunnat tillgodoses. De möjligheter till försök som öppnats

har tillämpats i stor utsträckning av alla frikommunerna.

 De avsteg från gällande regler som möjliggjorts i

försöksverksamheten

har samlats i en särskild förordning. Därutöver har vissa

dispenser lämnats genom särskilda regeringsbeslut. Vidare har

generella åtgärder vidtagits som tillgodoser vissa av frikommunernas

önskemål. I några fall har klargjorts att nuvarande regler inte

hindrar ett genomförande.

Statsbidragen förenklas

Flera av frikommunernas förändringsförslag syftar till en friare

användning av statsbidragen. Kommunerna har här getts möjlighet

att fritt fördela basresurser, förstärkningsresurser och

tilläggsbidrag

mellan olika skolenheter. Frikommunerna får också använda mindre

resurser för undervisningen i B-språk än vad som sägs i

skolöverstyrelsens

föreskrifter. De resurser som frigörs på detta sätt får i

stället användas för undervisning i andra ämnen. När det

gäller statsbidraget till lokal skolutveckling får kommunerna och

landstingen själva bestämma fördelningen mellan personalutbildning

och lokalt utvecklingsarbete.

Organisatorisk frihet

Genom frikommunförsöket har kommunerna också fått större frihet

att organisera skolarbetet. Frikommunerna har sålunda getts rätt

att utan länsskolnämndens medverkan besluta om att anordna eller

dra in skolenheter. Frilandstingen får i stället för

skolöverstyrelsen

och länsskolnämnden fördela elevplatserna inom sektorsramar

för landstingets gymnasieskola. I försöksverksamheten prövas

också friare former för samverkan i skolan, enklare förfarande

vid praktisk arbetslivsorientering samt friare regler för beslut

om förläggning av läsåret och skolarbetsveckan. Frikommunerna

har vidare rätt att ändra nämndorganisationen. Detta har lett

till att skolfrågorna i några kommuner samordnats med andra kommunala

verksamheter.

Ökat ansvar för personal

En del förändringar på skolområdet gäller personalen. Inom

frikommunförsöket är det möjligt att låta kommundelsnämnder

och andra lokala organ behandla frågor om statligt reglerade

tjänster.

I stället för länsskolnämnden får frikommunerna tillsätta

skolledare. De har också rätt att låta lärare vid kommunal musikskola

undervisa i grundskola samt anordna utbyte av personal mellan

lågstadiet

och förskolan. Det är också möjligt att bevilja arbetstidsminskning

för skolledare i samband med delpension.

Frikommunförslag blir generella

Vissa önskemål från frikommunerna på skolområdet har tillgodosetts

helt eller delvis genom generella åtgärder. Frågor som behandlats

på detta sätt är ökade möjligheter till ämneskombinationer,

ändring av meritvärderingssystemet vid lärartillsättningar,

friare disposition av skolledningsresurserna samt förenkling av

bestämmelserna om statsbidrag till huvudlärare i gymnasieskolan.

Andra exempel på "frikommunbeslut" som gäller alla landets kommuner

och landsting är möjligheten att bättre anpassa skolhälsovården,

gymnasieskolans utbildning och den kommunala vuxenutbildningen till

lokala förhållanden.

Inga hinder i nuvarande regler

Några av de förslag som frikommunerna fört fram till regeringen

har visat sig möjliga att genomföra utan förändringar i statliga

regler. Det finns således inga hinder för en kommundelsnämnd

att fastställa lokala arbetsplaner för skolan. Det kommunala

uppföljningsansvaret

för 16-17-åringar gäller även om kommunen saknar egen gymnasieskola.

Det är vidare möjligt att inrätta särskilda flickklasser vid

tekniska linjer inom gymnasieskolan. En annan fråga där regelsystemet

"missuppfattas" gäller tilldelningen av resurser till

utbildningsplatser

inom gymnasieskolan. I detta fall har klargjorts att statsbidrag

utgår

oberoende om utbildningen innehåller praktikavsnitt eller inte.

Regler om skolchef, särskolechef, skolledare i gymnasieskolan

Göteborgs och Helsingborgs kommuner har av regeringen beviljats

dispens från kravet på att ha en skolchef som närmast under

skolstyrelsen

leder kommunens grundskola och gymnasieskola. Göteborgs kommun har

dessutom beviljats dispens från dels kravet på att ha en särskolechef

som närmast under den lokala styrelsen leder särskolan, dels vissa

bestämmelser om skolledare i grundskolan. Villkoren är i det

sistnämnda

fallet att det skall finnas en ledningsfunktion för skolan med det

pedagogiska ledningsansvaret, att ansvarsområdet inte får vara för

stort samt att det i skolledningen skall finnas pedagogisk kompetens.

 Motivet för dispenserna är att båda kommunerna strukturerat

om såväl grundskolan som gymnasieskolan, i Göteborg även särskolan,

till följd av en allmän decentralisering med hjälp av kommundels-

eller stadsdelsnämnder.

Ändrad fördelning av ansvaret för skolan mellan staten och kommunerna

Sedan riksdagen hösten 1990 antagit regeringens förslag (prop.

1990/91:18; 1990/91:UbU4; rskr. 1990/91:76) om en ändrad

ansvarsfördelning

mellan staten och kommunerna beträffande grund- och gymnasieskolan

samt den kommunala vuxenutbildningen har grunden för dispensgivningen

inom frikommunförsöket väsentligen försvunnit. De nya bestämmelserna

i skollagen, som trädde i kraft den 1 januari 1991, ger kommunerna

en stor frihet att organisera skolverksamheten. Även

statsbidragsbestämmelserna

har ändrats så att de tidigare detaljreglerade bidragen ersatts

av ett generellt finansiellt stöd, som beräknas schablonmässigt,

till verksamheten i skolan. Det var just reglerna för skolans

organisation

och statsbidragsbestämmelserna som var den viktigaste grunden för

frikommunernas dispensansökningar.

2.3.6 Försök inom jordbruksdepartementets ansvarsområde

Djurskydd

Genom frikommunförsöket har kommunerna getts ökade befogenheter

vid tillsyn enligt lagen om djurskydd. Miljö- och hälsoskyddsnämnden

kan ges samma befogenheter som länsstyrelsen att ingripa mot

försummelser

vad gäller vård och behandling av djur. Försöksverksamhet med

utvidgat kommunalt ansvar på djurskyddsområdet pågår i Gnosjö,

Haninge, Helsingborgs och Örebro kommuner.

Hälsokontroll

Personal som arbetar med livsmedel skall enligt

livsmedelsförordningen

gå igenom hälsokontroll en gång om året. Dessa bestämmelser

har ansetts vara alltför omfattande. Statens livsmedelsverk har

därför utfärdat förenklade föreskrifter om personalhygien.

De förenklade föreskrifterna innebär att miljö- och

hälsoskyddsnämnden

i en frikommun får ge dispens från bestämmelserna om årlig

hälsokontroll.

Vidare får miljö- och hälsoskyddsnämndens personal i stället

för läkare och leg. sjuksköterska möjlighet att lämna den

årliga hygieninformationen till personal som arbetar med livsmedel.

Försöksverksamhet med de förändrade reglerna bedrivs av Bräcke,

Gnosjö och Helsingborgs kommuner.

Lantbruksdelegation

Bräcke kommun har i frikommunförsöket aktualiserat olika

glesbygdsfrågor.

Genom ett sådant initiativ fick lantbruksstyrelsen i uppdrag att

inrätta en delegation för ärenden i lantbruksnämnden som berör

Bräcke kommun. Delegationen har till uppgift att fatta beslut om

tillstånd enligt jordförvärvslagen (förvärvstillstånd),

statligt stöd till investeringar i företag (glesbygdsstöd,

rationaliseringsstöd),

m.m. Målsättningen för delegationens verksamhet är att man

bättre skall kunna utnyttja de förutsättningar som finns för

jord- och skogsbruk och att stärka kommunens egen roll i

beslutsprocessen.

Beslutsordningen i delegationen är likartad den som tillämpas

i lantbruksnämnden. Skillnaden är att det finns tjänstemän

inom lantbruksnämndens kansli som har som särskild uppgift att

bereda ärenden som berör Bräcke kommun.

2.3.7 Försök inom arbetsmarknadsdepartementets ansvarsområde

Inom sysselsättningspolitiken har de kommunala insatserna avgörande

betydelse. Frikommunförsöket har på detta område visat att kommunerna

och landstingen vill ta ett ökat ansvar. En del av

förändringsförslagen

har tillgodosetts genom försöksverksamhet med ökat kommunalt

inflytande på den statliga arbetsmarknadspolitiken.

Arbetsförmedlingsnämnder

Genom frikommunförsöket har en ny form för samarbetet mellan

stat och kommun införts. I frikommunerna har lokala

arbetsförmedlingsnämnder

inrättats. I Ale, Bräcke, Haninge och Tyresö tillsätts nämndens

ordförande på förslag av kommunen. Arbetsförmedlingsnämnden

får inom givna ekonomiska ramar besluta om fördelningen av medel

för beredskapsarbete och rekryteringsstöd samt avgöra

beredskapsperiodens

och rekryteringsstödets längd upp till 12 månader. Nämnden

får vidare inom ramen för statsbidragsreglerna besluta om

statsbidragsnivån

för beredskapsarbete. Nämnden får också besluta om fördelning

av resurser till särskilda insatser för ungdom.

 I Örebro kommun har försöksverksamhet med olika

sysselsättningsåtgärder

genomförts. Ett projekt har gällt försök med ungdomsarbete.

Kommunen har vidare beviljats medel av regeringen till en

försöksverksamhet

med integrerad svenskundervisning och arbete för flyktingar.

Samordning av nämnder

Genom bestämmelserna om försöksverksamhet med en friare kommunal

nämndorganisation har det blivit möjligt att bättre samordna

de kommunala insatserna på sysselsättningsområdet. Sambandet mellan

utbildning och arbetsmarknadsfrågor har särskilt uppmärksammats.

I Ale kommun har en nämnd bildats för arbetsmarknad, rehabilitering

och utbildning, som dock senare har lagts ned. I Sandvikens kommun

och Örebro kommun har en gemensam utbildnings- och

arbetsmarknadsnämnd

inrättats. Förändringarna syftar till att skapa bättre överblick

och möjligheter till bättre resursutnyttjande.

Sysselsättningskontrakt

Även frilandstingen har uppmärksammat sysselsättningsfrågorna.

Olika förslag har framförts för att skapa sysselsättning för

länets invånare. Genom dessa initiativ har frilandstingen getts

möjlighet att sluta olika sysselsättningskontrakt med

länsarbetsnämnden.

Genom en kombination av beredskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning

kan sysselsättning skapas upp till 12 månader inom vårdområdet.

Generella åtgärder

Frikommunerna har framfört önskemål om ett utökat samarbete

mellan arbetsmarknadsutbildning och kommunal vuxenutbildning.

Riksdagens

beslut 1984 om en ny organisation för AMU förutsätter ett utvidgat

samrådsförfarande med i första hand skolan och länsarbetsnämnden.

En förbättrad samverkan mellan olika utbildningsgivare främjas

också genom de ökade möjligheter kommunerna fått att bedriva

uppdragsutbildning. Ett annat frikommunförslag som genomförts

generellt är att åldersgränsen sänkts från 18 till 17 år

för ungdomar i ungdomslag som avslutat gymnasieutbildning.

 Ett genomgående drag i frikommunernas förändringsönskemål

på arbetsmarknadsområdet är behovet av samverkan mellan olika

intressenter. I flera sådana fall finns i regel inget hinder i

statliga

bestämmelser. Exempel på sådana frågor är ett närmare samarbete

mellan landsting och länsarbetsnämnd för att lösa problem

med arbetsanpassning samt mellan landsting och Samhall för att

genomföra

ett projekt för förståndshandikappade.

Beredskapsarbete hos privata arbetsgivare

Tyresö, Nacka, Huddinge och Nynäshamns kommuner har fått regeringens

tillstånd att erbjuda personer, som anvisats kommunalt

beredskapsarbete,

praktik hos privata arbetsgivare. Placeringarna skall få vara upp

till ett år. Verksamheten bedrivs i Nacka och Huddinge i form av

ett samverkansprojekt mellan kommunen och arbetsförmedlingen.

2.3.8 Försök inom bostadsdepartementets ansvarsområde

Plan- och byggområdet

Det statliga regelsystemet inom plan- och byggområdet är omfattande.

Det är därför naturligt att frikommunerna framförde förslag

till lättnader i byggnadslagstiftningen. En del önskemål fordrade

lagändringar för att tillgodoses. Andra däremot var möjliga

att genomföra helt eller delvis utan lagändring.

Ny plan- och bygglag

Arbetet med att förenkla reglerna för fysisk planering och byggande

prioriterades av regeringen. En proposition överlämnades till

riksdagen redan våren 1985. Genom förslagen i denna tillgodosågs

huvuddelen av de kommunala önskemålen. Syftet med de föreslagna

förändringarna var att göra det enklare för allmänheten

och att ge frikommunerna bättre möjligheter att lämna god service

i plan- och byggärenden. Riksdagens behandling av propositionen

kom dock att kopplas samman med det aviserade förslaget till ny

plan- och bygglag.

 Genom den nya plan- och bygglagen, som trädde i kraft den 1 juli

1987, kom de flesta av frikommunernas önskemål att tillgodoses

generellt. Den nya lagstiftningen innebär att det statliga

regelsystemet

förenklas och moderniseras. Ett genomgående drag i reformen är

decentralisering av beslutsfattandet. Kommunerna får sålunda själva

besluta om planer och de statliga myndigheternas plangranskning har

begränsats till statliga och regionala intressen samt

säkerhetsfrågor.

Reglerna om bygglov har också förenklats. Kommunerna kan numera

under vissa förutsättningar i detaljplan eller områdesbestämmelser

besluta att vissa åtgärder får utföras utan bygglov. Detta gäller

bl.a. för enklare fritidshus, kolonistugor och liknande,

komplementbyggnader,

mindre tillbyggnader och vissa ändringar av byggnader. Även

tillbyggnader

och ändringar av befintliga industribyggnader skall kunna befrias

från bygglovsplikt. Bygglovshanteringen har också förenklats genom

att ansökningen kan ske muntligen och kraven på ansökningshandlingar

gjorts mer flexibla. Möjligheterna att ge tillfälliga bygglov

har också utökats. Förenklingar har vidare genomförts i fråga

om byggnadsnämndens verksamhet, besiktning m.m.

Uppdrag till statens planverk

Många av de problem som frikommunerna tagit upp har gällt

byggnadslagstiftningens

tillämpning. Regeringen beslutade därför 1985 ge statens planverk

i uppdrag att i samverkan med bostadsstyrelsen, lantmäteriverket

och länsstyrelsernas organisationsnämnd lämna särskild rådgivning

till frikommunerna.

 Planverket utarbetade ett program för frikommunförsöket inom

plan- och byggområdet. En speciell projektledare anställdes.

"Frikommunarkitekten"

besökte kommunerna varvid en inventering gjordes av problem,

önskvärda

förändringar och praktikfall. I planverkets rapport behandlas

frikommunernas förslag till förenklat bygglovsförfarande, rationell

hantering av arbetslokalfrågor, samordnad tillståndsgivning,

flexiblare

tillämpning av egenskapskrav, rationell planfastställelse samt

flexiblare krav på kvalitet och detaljeringsgrad.

 I sin rapport (Planverket, 1986) redovisar planverket en rad

slutsatser

av studien. En är att oklarheter om tolkningsutrymmet i gällande

lagstiftning skapar självpåtagna kommunala regelsystem. En annan

är att kommunerna hellre vill ge råd än bygglovbefria för att

förhindra byggfel och granntvister. Därigenom kan man också ha

kvar uppsikten över miljöns förändring. I de fall flera myndigheter

skall besluta är information till den bygglovsökande om ärendets

gång och förväntat beslutsdatum särskilt viktigt. Handläggningen

av bygglov och planer varierar mycket med kommunstorlek och

tjänstemannakompetens

samt med politisk sammansättning och engagemang. I rapporten

konstateras

också att kritiken mot gällande lagstiftning i regel inte kommer

från de tjänstemän som dagligen använder lagarna. Kunnig personal

anses väsentlig för hanteringen av bygglov. Studien visar slutligen

att kommunerna är klart intresserade av ökad handlingsfrihet och

att den kreativitet som frikommunförsöket skapat lett fram till

förenklingar i arbetsrutiner. De framkomna erfarenheterna har därför

förmedlats till alla landets kommuner.

Byggnadsavgifter

Från några frikommuner har framförts förslag om ändringar

i lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande. Denna

lag har numera inarbetats i PBL varvid önskemål har tillgodosetts

så att alla landets kommuner har möjlighet att jämka eller efterge

byggnadsavgifter som tas ut vid överträdelser av plan- och bygglagen.

Om överträdelsen är ringa kan byggnadsnämnden sätta ned

eller efterge byggnadsavgiften.

Bostadssektorn

Kommunerna har i stor utsträckning ansvaret för planering, byggande

och förvaltning av bostäder. Det kommunala ansvaret för

bostadsförsörjningen

innebär att kommunerna skall verka för att kommuninvånarna får

tillgång till ändamålsenliga bostäder och en god boendemiljö.

De statliga bostadslånen och bidragen har därvid stor betydelse.

I frikommunförsöket har förslag förts fram om ett ökat kommunalt

ansvar för besluten. Regeringen har även inom detta område gått

kommunerna till mötes trots att det handlar om statliga medel.

Beslut om bostadslån

Frikommunerna har getts rätt att bedriva försök med kommunal

beslutanderätt i fråga om bostadslån och bostadsanpassningsbidrag

i vissa fall. Det gäller beslut om bostadslån för nybyggnad av

småhus som skall bebos av lånesökanden. Det gäller vidare beslut

om dels statliga s.k. bostadsanpassningslån, dvs. bostadslån till

sådana anpassningsåtgärder som är standardhöjande och för

vilka bostadsanpassningsbidrag lämnas, dels statliga

bostadsanpassningsbidrag

som lämnas i samband med bostadslån för nybyggnad av småhus.

När det gäller bostadsanpassningsbidrag utan kombination med

bostadslån

eller förbättringslån har kommunerna redan beslutanderätten.

Möjligheten att ta över beslutanderätten för flera bostadsfrågor

har utnyttjats av Bräcke, Gnosjö, Helsingborgs, Tyresö och Örebro

kommuner.

Beslut om statligt stöd

Försök med kommunal beslutanderätt kan också bedrivas i fråga

om statligt stöd till vissa förbättringsåtgärder i bostadshus.

Det gäller bl.a. räntestöd vid förbättring av bostadshus.

Försöksverksamhet på detta område pågår i Bräcke, Gnosjö,

Göteborgs, Haninge, Helsingborgs, Sandvikens, Tyresö och Örebro

kommuner.

2.3.9 Försök inom civildepartementets ansvarsområde

Lotterifrågor

Frikommunerna har getts möjlighet att ta över länsstyrelsens

och polismyndighetens beslutanderätt för tillstånd att anordna

lokala bingospel och vissa andra lokala lotterier. Efter generella

lagändringar som gett samtliga kommuner en vidgad beslutanderätt

återstår numera endast bingotillstånden.

Kommunal näringslivspolitik

Länsstyrelsen i Jämtlands län genomför en försöksverksamhet

med intensifierad samordning av statliga och kommunala

näringspolitiska

insatser.

2.3.10 Försök inom miljödepartementets ansvarsområde

Som ansvariga för samhällsbyggandet och närmiljöns utformning

är de kommunala insatserna på miljöområdet väsentliga. Kommunerna

har successivt fått ett ökat ansvar på miljöskydds- och

naturvårdsområdena.

I frikommunförsöket har önskemål om dispenser och andra åtgärder

i det statliga regelsystemet förts fram. Huvuddelen av kommunernas

förändringsförslag har fått en positiv behandling. Flera frågor

gäller ansvars- fördelningen mellan länsstyrelsen och kommunerna.

Beslut om skyltar

Länsstyrelsen beslutar i dag om skyltar i naturen. Det gäller

tillstånd att sätta upp reklamskyltar och beslut om att ta bort

anordningar som vanpryder landskapsbilden. Några av frikommunerna

anser att de själva bör ha hand om den här tillståndsprövningen.

Detta önskemål har regeringen tillgodosett genom att en särskild

förordning utfärdats om försöksverksamhet. Undantag har dock

gjorts för de fall där tillstånd även krävs enligt väglagen.

Anmälan om miljöfarlig verksamhet

Anmälningar om miljöfarlig verksamhet skulle vid frikommunförsökets

start göras till länsstyrelsen. På förslag av frikommunerna

gavs dessa möjlighet att bedriva försök som innebar att anmälningar

istället skulle göras till kommunens miljö- och hälsoskyddsnämnd.

Denna förändring prövade Ale och Tyresö kommuner.

 Lagstiftningen har sedermera ändrats så att anmälningar om

miljöfarlig

verksamhet skall göras till miljö- och hälsoskyddsnämnden.

Kommunerna utövar tillsynen av sådan miljöfarlig verksamhet som

är anmälningspliktig eller som inte kräver vare sig anmälan

eller tillstånd enligt miljöskyddslagen.

Beslut om motorsport- och skjutbanor

Länsstyrelsen beslutade tidigare om tillstånd att anlägga

motorsportbanor

och vissa skjutbanor. En frikommun har ifrågasatt den här ordningen

för tillståndsprövning. Riksdagen har därför beslutat om

en försöksverksamhet med kommunal tillståndsprövning enligt

miljöskyddslagen. Även här har emellertid lagstiftningen ändrats

så att denna tillståndsprövning numera generellt görs av kommunerna.

4 FRIKOMMUNFÖRSÖK I NORDEN 4.1 Danmark

Frikommunförsöket i Danmark startade i januari 1985 med att 22

kommuner och 5 amtskommuner (landsting) utsågs till frikommuner av

regeringen. Det danska folketinget antog en lag om frikommuner som

gällde till utgången av år 1989. I lagen angavs generella

bestämmelser

för försöket. Lagen gav också frikommunerna möjlighet att

genomföra försök inom social- och undervisningsområdena. Ett

år senare antog folketinget en ny frikommunlag som väsentligt utökade

frikommunernas möjligheter till försök inom en rad

verksamhetsområden.

Då förlängdes också frikommunperioden till den 31 december 1993.

Under våren 1988 utökades antalet frikommuner med åtta kommuner

och ett amt. Totalt är alltså 30 kommuner och 6 amt frikommuner i

Danmark.

 Syftet med det danska frikommunförsöket är att ge regering

och folketing upplysning om vilka uppgifter kommunerna kan påta sig,

och hur kommunerna bäst utifrån egna förutsättningar kan bedriva

den verksamhet som man har ålagts. Från regeringens sida betonas

att det finns intresse för att få fram en mer nyanserad lagstiftning

för kommunerna, som i högre grad än den nuvarande ger den enskilda

kommunen möjlighet att välja en lösning som passar de lokala behoven.

 I likhet med vad som gäller för det svenska frikommunförsöket

finns vissa begränsningar i den danska frikommunlagen. Försök,

vilka har till syfte att göra ingrepp i löne- och

anställningsförhållanden,

kan inte godkännas. Detsamma gäller försök som går emot den

ekonomiska politik som riksdag och regering för. En annan

förutsättning

för godkända försök är att de är utgiftsneutrala mellan

stat och kommun liksom även mellan kommunerna inbördes. För

övrigt står det kommunerna fritt att föreslå försök som

man finner lämpliga. Försök, som har godkänts för en kommun,

kan efter godkännande av vederbörande minister även genomföras

av andra frikommuner.

 Till den 1 augusti 1990 hade 803 förslag inkommit inklusive s.k.

kopieförsök, dvs. pågående försök som andra frikommuner

vill adoptera. 337 av dessa är godkända eller förhandsgodkända.

64 förslag har kunnat genomföras med hjälp av annan

lagstiftning/regler,

dvs. utanför frikommunförsöket. 127 förslag var föremål

för fortsatt behandling i fackdepartementen och/eller frikommunerna.

73 förslag har avslagits, i de flesta fall till följd av att

förslaget

strider mot rättssäkerheten, att avsikten har varit att göra

ingrepp i löne- och anställningsvillkor eller att förslaget

inte varit utgiftsneutralt mellan stat och kommun eller mellan

kommunerna

inbördes. 202 förslag har dragits tillbaka främst p.g.a. att

politisk majoritet saknats för försökets genomförande. Försöken

fördelar sig ojämnt bland frikommunerna. De kommuner som har flest

försök igång har 18-20 godkända försök medan vissa kommuner

bara har ett fåtal försök. Även beträffande försökens

omfång är skillnaderna stora.

 Försöken spänner över ett brett område. Särskilt stort

har intresset varit på området skola/fritid. Grunden för

försöksverksamheten

är i de flesta fall att kommunerna vill öka effektiviteten i

administrationen

och att förbättra servicen till medborgarna. Ett annat motiv är

decentralisering av beslutskompetensen, t.ex. från staten till

primär-

eller amtskommunerna och från kommunstyrelsen till facknämnder

eller institutioner.

 Skol- och fritidsområdet är det största försöksområdet

med 143 försök, vilket motsvarar 40 procent av alla försök.

Huvuddelen av dessa försök gäller folkskoleområdet med inriktning

på försök med ändring av skolans styrning eller med skolans

innehåll och form.

 Under rubriken miljö och teknik finns områdena miljö, boende,

energi, trafik och lantbruk. Inom dessa områden pågår ett hundratal

försök.

 Försök som berör kommunens styrning och ekonomi utgör cirka

14 procent av det totala antalet försök.

 På social- och hälsoväsendets område finns 35 försök, som

främst avser regler för socialbidrag (kontanthjälp).

 På sysselsättnings- och näringspolitikens område pågår ett

trettiotal försök.

 Cirka 8 procent av samtliga frikommunönskemål har kunnat genomföras

efter gällande regler, vilket tyder på att kommunerna i viss

utsträckning

har svårigheter att orientera sig i den gällande lagstiftningen.

 Mot bakgrunden av positiva erfarenheter av frikommunförsöket

har flera fackdepartement tagit in generella försöksbestämmelser

i sin lagstiftning, bl.a. i lagen om planläggning och i hälsolagen.

 En allmän tendens i kommunernas erfarenheter av försöksverksamheten

är att frikommunerna har uppnått resultat som administrativa

förenklingar,

kortare handläggningstider, bättre service, ökat brukarinflytande

och ökad tillfredsställelse hos de anställda, brukarna och

politikerna.

Dessa resultat har uppnåtts utan väsentligt ökade kostnader,

ett uttryck för bättre resursutnyttjande.

 Även de fackdepartement som är involverade i frikommunförsöket

har en övervägande positiv inställning till försöket, speciellt

de departement som har en tradition av försöksverksamhet. Flera

departement har dragit nytta av och hämtat inspiration från

försöksverksamheten

i sitt lagstiftningsarbete. En del frikommuner har tillkännagivit

att de är intresserade av en generell förlängning av försöksperioden

efter 1993 eller en förlängning av enskilda försök.

 I Danmark är det i första hand kommunen som ansvarar för

utvärderingen

av det enskilda försöket. Fackdepartementen skall vid godkännande

av försöken tillse att det kommer till stånd en sådan utvärdering.

För försök som påverkar centrala politiska, juridiska och/eller

ekonomiska beslut, är regeringen beredd att ställa ekonomiska

resurser till förfogande för utvärdering. Sådana har också

beviljats i ett flertal fall.

 Inrikesministern har i början av 1991 tillsatt en arbetsgrupp som

skall lägga fram förslag om grunderna för utvärderingen av

frikommunprojektet avseende insamling av resultat från enskilda

försöksprojekt

och frikommunprojektet i dess helhet. Arbetsgruppen skall också lägga

fram förslag om säkerställande av att en värdering sker av

om de enskilda försöken skall ge anledning till ny eller ändrad

lagstiftning. Dessutom skall arbetsgruppen utarbeta modeller för

möjliga försöksarrangemang efter den 1 januari 1994. Arbetsgruppen

skall avsluta sitt arbete i augusti 1991. (Källor till detta avsnitt:

Ahlbaek, 1990; Indenrigsministeriet, 1990; Lögstrup, 1990).

4.2 Finland

Frikommunförsöket i Finland är i likhet med motsvarande försök

i de övriga nordiska länderna ett led i den pågående moderniseringen

av den offentliga förvaltningen. Relationen mellan staten och

kommunerna

är ett huvudområde. Även strävan efter ökad effektivitet

och bättre service är framträdande i frikommunförsöket.

 Frikommunförsöket inleddes den 1 januari 1989, då lagen om försök

med frikommuner trädde i kraft. Den gäller till utgången av 1992.

Lagen innehåller stadganden om försökets mål och innehåll samt

om val av frikommuner och övervakning av försöket.

 Försöket är tudelat i den meningen att det består av ett egentligt

frikommunförsök med ett begränsat antal deltagande kommuner

och ett förvaltningsförsök, där alla kommuner kan delta.

 I december 1988 utsågs till frikommuner samtliga 56 kommuner som

hade anmält sitt intresse för deltagande i försöket. 29 av

frikommunerna är städer och 27 kommuner. I frikommunerna bor totalt

cirka 2,2 miljoner invånare. Den största frikommunen är Helsingfors

med nästan en halv miljon invånare och den minsta är Velkua med

200 invånare. Cirka 200 kommuner har anmält sig som intresserade

av att delta i det begränsade förvaltningsförsöket.

 Enligt frikommunlagen får frikommunerna med avvikelse från

speciallagstiftningen

ordna sin förvaltning på ett ändamålsenligt sätt. Denna frihet

har även de kommuner som deltar i förvaltningsförsöket. Frikommunerna

är med vissa undantag befriade från att underställa beslut för

fastställelse av statliga myndigheter. En särskild lag om rätt

att avvika från vissa stadganden utvidgar försöksmöjligheterna.

I frikommunförsöket ingår även försök med friare användning

av statsbidrag.

 Enligt lagen om rätt att avvika från vissa stadganden får

frikommunerna

ansöka om befrielse från vissa lagar och förordningar inom skolans

område. De kan också själva bestämma om administrativa rutiner

och hur arbetet skall organiseras när det gäller behandling om

bygglovsansökningar. Frikommunerna får även avvika från

bestämmelserna

i bl.a. bibliotekslagen och ta betalt för all annan service än

utlåning av böcker.

 Enligt särskild lagstiftning är det möjligt för frikommunerna

att avvika från bestämmelser som kan påverka storleken på

statsbidraget.

 Inledningsvis har frikommunerna arbetat med att utveckla sin

nämndorganisation.

Denna är jämfört med övriga nordiska länder ganska omfattande

och antalet förtroendevalda är stort. Några få kommuner har

på ett mera genomgripande sätt rationaliserat sin nämndorganisation

och på det sättet minskat antalet nämnder till mindre än tio.

Merparten av kommunerna har gjort mindre radikala förändringar.

Bland dessa kan nämnas att man ofta slopat personal- och

anskaffningsnämnderna

liksom nykterhetsnämnderna och att brand- och

befolkningsskyddsnämnderna

slagits samman till räddningsnämnder. Kulturnämnden har i flera

fall slagits samman med någon annan nämnd, och ännu oftare har

man slagit samman biblioteksnämnden med en annan nämnd. Inom

kultursektorn

experimenterar man med nämnder med ganska omfattande spännvidd,

t.ex. kultur-, fritids- och ungdomsfrågor. Ofta har grundskolornas

direktioner slopats.

 Inrikesministeriets självstyrelseprojekt har ansvaret för

uppföljningen

av frikommunförsöket. I ledningsgruppen är inrikes-, finans-,

utbildnings- samt social- och hälsovårdsministeriet representerade

tillsammans med kommunernas centralorganisationer. En sakkunniggrupp,

som bistår ledningsgruppen, har bl.a. genomfört en enkätundersökning

om frikommunförsökets inledningsskede. Den har även tagit på

sig uppgiften att söka initiera forskningsprojekt med anknytning

till försöket. Ett projekt med inriktning på kommunernas social-

och hälsovårdsförvaltning har initierats och finansierats i samarbete

med kommunernas centralorganisationer och socialministeriet.

Uppföljningsprojekt

pågår även vid flera universitetsinstitutioner, och även de

deltagande kommunerna har själva eller i samarbete med universiteten

startat uppföljningsprojekt.

(Källor:[REDACTED_EFTERNAMN], 1990; inrikesministeriet, 1989)

4.3 Norge

I Norge startade frikommunförsöket våren 1986 då stortinget

antog lagen om försöksverksamhet i kommuner och fylkeskommuner.

20 kommuner och 6 fylkeskommuner (landsting) har efter ansökan hos

regeringen givits status som frikommuner. Dessa valdes ut bland ett

40-tal kommuner och ett tiotal fylkeskommuner.

 Försöket i Norge syftar till att bättre anpassa den kommunala

förvaltningen till lokala behov, ge bättre service till invånarna

samt att effektivare utnyttja befintliga resurser. Detta skall ske

genom att kommunerna ges dispens från lagar och förordningar som

fastlägger hur uppgifter skall lösas och verksamheten organiseras.

Frikommunerna skall i stället besluta om egna regler. Dessa skall

godkännas av Konungen. Liksom i Sverige tillåter inte frikommunlagen

att den enskildes rättssäkerhet sätts i fråga.

 Frikommunlagen i Norge omfattar hela den kommunala verksamheten.

Meningen är att kommunerna själva skall lägga fram förslag

om förändringar. Det kan gälla hur uppgifter skall lösas eller

hur den kommunala organisationen skall utformas. Hela ansvaret för

både idé, utformning av konkret förslag och genomförande

ligger lokalt.

 Frikommunförsöket är ett led i förnyelsen av den offentliga

förvaltningen i Norge. Arbetet med att vidareutveckla den kommunala

självstyrelsen förs vidare i frikommunförsöket. Man har genom

försöket öppnat för en kritisk granskning av existerande lagar

och föreskrifter för att få dem anpassade till dagens behov i

skilda kommuner.

 Projektförslagen innehöll många önskningar om frihet från

gällande regler (260 dispensansökningar från cirka 80 olika

regelverk)

men också många element som det står frikommunerna fritt att

genomföra

inom ramen för gällande regler. Försöksönskemålen utgjordes

ofta av hela projekt, där dispenser från regelverk och förändringar

inom befintliga ramar kombinerades. Cirka två tredjedelar av de

framlagda

projektskisserna har realiserats som frikommunförsök, dvs. ett

drygt sextiotal av etthundra. Av de 63 genomförda projekten ligger

tre fjärdedelar på kommuner och en fjärdedel på fylkeskommuner.

 Frikommunförsöket har medfört dispenser från cirka 90 lagar,

föreskrifter m.m. Det har givits drygt 220 olika dispenser från

dessa regelverk. Cirka hälften av dispenserna ryms inom 13 lagverk,

av vilka kommunallagen, jordlagen och grundskolelagen är de mest

frekventa.

 Innehållsmässigt ryms försöken inom tre huvudområden:

Hela kommunen/centrala organ, t.ex. försök inom ekonomi- och

personalförvaltning,

försök med ny organisation och styrsystem

Närings- och sysselsättningsfrågor

Skolsektorn

 Kommunaldepartementets utvärdering av frikommunförsöket baseras

huvudsakligen på data från två håll: dels försöksenheternas

egna värderingar tillsammans med centrala myndigheters uppföljning

och utvärdering, dels resultaten av en forskningsbaserad utvärdering.

 Kommunaldepartementet bad hösten 1990 frikommunerna att rapportera

sina erfarenheter av försöksverksamheten. Bland de generella

synpunkterna

kan nämnas följande.

 Många försök har pågått endast en kort tid, och en del kommuner

vill fortsätta försöken tills mer systematiska resultat föreligger.

Ingen kommun önskar sig tillbaka till utgångspunkten, dvs. det

regelverk eller den organisation man hade före försöket.

 Flera kommuner funderar över vilka möjligheter till bl.a.

organisatorisk

frihet den nya kommunallagen, som träder i kraft 1993, kommer att

ge. I flera fall vittnar man i frikommunerna om den allmänna

stimulansen

till kreativitet och synliggörandet av de faktiskt föreliggande

frihetsgrader som frikommunförsöket fört med sig.

 Forskningsprogrammet har varit organiserat och styrt av en särskild

underkommitté under den s.k. LOS-kommittén (ledning, organisation

och styrning) i Norges råd för tillämpad samhällsforskning

(NORAS) i samråd med Kommunernas sentralförbund och

kommunaldepartementet.

Programmet startade 1987 och avslutades vid årsskiftet 1990/91.

 Programmet har omfattat inalles 15 forskningsprojekt som avkastat

tillsammans 20 rapporter. En sammanfattning av rapporterna har getts

ut i en bokserie i fyra volymer, som behandlar samspelet mellan

staten

och kommunerna (Baldersheim, 1991); styrningsmodeller (Bukve näringsutveckling (Lesjö, 1991) och försök, omorganisering

och ledning (Rose, 1991).

 Frikommunförsöket har avrapporterats till stortinget i skrivelse

(St. meld. nr 38, 1990/91) från kommunaldepartementet. I rapporten

ger departementet ett sammanfattande omdöme om försöksverksamheten

som metod i förvaltningsutveckling och regelförenkling.

 Bland positiva erfarenheter anförs:

-- Försök med ökad lokal handlingsfrihet har bidragit till engagemang

och stimulerat till ökat lokalt ansvar. Frågan är hur man kan

överföra sådana effekter till att skapa en bättre förvaltning

utan särskilda försök som mobiliseringsfaktor.

-- Förändringsaktiviteter har generellt stimulerats i frikommunerna.

En tydlig symbolmarkering av både lokal handlingsfrihet och lokalt

ansvar har skett, och detta har främjat utvecklingsinitiativ och

lokala förnyelseinsatser rent allmänt.

-- Valmöjligheterna för lokal anpassning inom gällande regelverk

har tydliggjorts genom frikommunförsöket.

-- Enskilda försök kan ha bidragit till att ge underlag för

en kvalitativt annorlunda debatt om de frågor försöket aktualiserat.

-- Försöken har stimulerat till frivilligt samarbete över

förvaltningsgränserna.

-- Frikommunförsöket har i sig själv antagligen påverkat

förändringsprocesser

som annars skulle tagit längre tid och/eller gått i andra riktningar.

Även arbetet med den nya kommunallagen har påverkats.

-- Frikommunförsöket har bidragit med kunskap om det komplicerade

samspelet mellan skapande av regler och användningen av dessa.

-- Försöksverksamhet kan ha bidragit till att övervinna motstånd

och bereda marken för förändringar i den stela offentliga sektorn.

 De mindre lyckade delarna av frikommunförsöket hänger enligt

rapporten främst samman med problem i läroprocessen och överföringen

av erfarenheter till förändringsåtgärder. Möjligheterna att

säkra orsakssamband mellan modeller/försök och deras resultat

är begränsade. Härtill kommer svårigheten att generalisera

erfarenheter från några få försök.

 Det finns även en risk för att man underskattar kostnaderna för

förändringar.

 En annan tänkbar negativ sida av försök är att det uppstår

en tröghet i förändringsprocesserna genom en tendens till att

vänta ut försök i enskilda kommuner, innan man är beredd att

vidta åtgärder.

 I rapporten annonserar departementet att ett förslag kommer att

läggas fram för stortinget om en förlängning av frikommunlagen

med ett år, till utgången av 1992, med hänvisning till att den

nya kommunallagen kommer att träda i kraft den 1 januari 1993. Därmed

undviker man avbrott i pågående försök inom frikommunförsöket,

som tidigare förlängts med ett år, till utgången av 1991.

 (Källor till detta avsnitt: Baldersheim, 1990; Stortingsmelding

nr 38, 1990/91).

4.4 Jämförelser mellan de nordiska ländernas frikommunförsök

Frikommunförsöken i de nordiska länderna har behandlats i ett

jämförande perspektiv i två studier, (Engen, 1988 och Rose 1990).

Detta avsnitt bygger främst på den sistnämnda studien, som återges

i bilaga 5.

 På ett övergripande plan kan konstateras att frikommunförsöken

innebär ett nära samspel mellan staten och kommunerna, ett samspel

som kan avbrytas på ömse håll. En annan iakttagelse är att det

är kommunerna som har huvudansvaret för att utveckla försöksidéer

och komma med förslag till dispenser, en betydande avvikelse från

en mer traditionell förändringspraxis i Norden. Det begränsade

antalet kommuner, särskilt primärkommuner som ansökt om att

få bli frikommuner, tyder på att långt ifrån alla förmått att

leva upp till den förändrade rollen i detta hänseende.

 I de tre länder, där frikommunförsöket involverar både den

lokala och den regionala nivån: Danmark, Norge och Sverige, är

intresset att delta genomgående lägre relativt sett på primärkommunal

än på sekundärkommunal nivå. Rose tolkar detta som ett uttryck

för ett rationellt beteende där man kalkylerat med sannolikheten

att få komma med i försöket respektive att få ett bra utbyte

av det. I både Norge och Danmark finns det tecken som tyder på att

det viktigaste skälet att avstå från att ansöka om frikommunstatus

är att man inte upplevt problem av tillräcklig omfattning eller

att man saknat praktiska möjligheter att delta i försöket.

 Av intresse är också att jämföra hur man gått tillväga

när det gäller den politiskt-administrativa sakbehandlingen av

dispensansökningarna samt de beviljade dispensernas räckvidd.

Det kan konstateras, att Sverige och Norge representerar varandras

motpoler i detta sammanhang. I Sverige är sakbehandlingen omständlig,

men när beslutet är fattat gäller dispensen i flertalet fall

för alla frikommuner. I Norge har regeringen fullmakt att utan

medverkan

av stortinget godkänna dispensansökningar från enskilda frikommuner,

en fullmakt som senare övertagits av kommunaldepartementet.

Dispenserna

gäller i motsats till i Sverige endast individuellt. Danmark och

Finland förefaller ligga närmast den norska modellen.

 Vad gäller sättet att hantera utvärderingen har man valt att

gå olika vägar. Sverige skiljer sig från de övriga länderna

genom att bygga in en vetenskapligt baserad utvärdering i försöket.

I Norge etablerades ett forsknings- och utvärderingsprogram först

efter det att frikommunförsöket startat. I Danmark var inställningen

inledningsvis, att det var frikommunernas egen sak att svara för

utvärderingen. Senare har dock indenrigsministeriet tagit initiativ

till en samlad utvärdering. Det finska försöket präglas av

en mångfald uppföljningsprojekt utan någon tydlig central samordning.

 På en övergripande nivå kan man när det gäller erfarenheterna

av frikommunförsöken notera tre viktiga saker:

-- det har genomgående tagit lång tid att komma igång med försöken,

betydligt längre än de flesta berörda hade räknat med;

-- frikommunförsöken har medfört konflikter på det värderingsmässiga

planet;

-- värdet av frikommunförsöken är oklart från spridnings-

och innovationssynpunkt.

 Som exempel på trögheten nämner Rose, att mer än två år

efter starten av det norska försöket hade mindre än hälften

av försöksprojekten blivit behandlade. Denna tröghet i starten

har varit ett viktigt skäl till förlängningen av försöket,

som skett i samtliga länder utom Finland.

 Värdekonflikterna, den andra generellt intressanta iakttagelsen,

har kommit till uttryck i behandlingen av dispensansökningarna.

Förändringar av det slag det här är tal om, med tydliga inslag

av vinnare- och förlorareelement, medför med stor sannolikhet

turbulens. Dessa har varit tydligast framträdande i den centrala,

administrativa sfären. Främst är det fackdepartementen och/eller

olika professionella grupper som rest motstånd mot ändringsförslagen

i frikommunförsöket.

 Med hänvisning framför allt till norska erfarenheter menar Rose

att spridningseffekterna av frikommunförsöken varit begränsade.

Frikommunerna har i liten omfattning förmått utveckla nya

projektidéer

utöver de ursprungliga. Eventuellt skiljer sig Danmark och Sverige

här på ett positivt sätt i den meningen att frikommunförsöket

uppfattats som en generell inbjudan till nytänkande och innovation

snarare än ett arrangemang för att hantera förutbestämda problem;

därmed har försöket eventuellt fått större spridningseffekter

än i Norge. Dock reserverar sig Rose mot föreställningen att

de svenska frikommunerna varit speciellt innovativa.