Regeringens proposition

1999/2000:135

En förnyad lärarutbildning

Prop.

1999/2000:135

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 maj 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Regeringen föreslår i denna proposition en förnyelse av

lärarutbildningen. En ny lärarexamen ersätter ett stort antal av de

befintliga lärarexamina.

Den nya lärarutbildningens struktur består av tre s.k.

utbildningsområden: ett allmänt utbildningsområde med de

lärargemensamma momenten, inriktningar som anger lärarexamens profil

samt specialiseringar som kan vara en fördjupning eller breddning av

tidigare studier. För att säkra en väl sammanhållen utbildning föreslås att

det vid varje lärosäte med lärarutbildning inrättas ett särskilt organ för

lärarutbildning med uppgift att ansvara för grundutbildning samt

forskning och i förekommande fall forskarutbildning i nära anslutning till

lärarutbildningen.

Forskning och forskarutbildning i anslutning till lärarutbildning

föreslås kraftigt förstärkt genom resurser till en kommitté för

utbildningsvetenskap inom det tidigare föreslagna Vetenskapsrådet.

Därmed får utbildningen en väsentligt utökad vetenskaplig bas.

Ett viktigt inslag i förnyelsen av lärarutbildningen är den möjlighet till

ett livslångt lärande som den föreslagna strukturen för lärarutbildning

erbjuder. Den ger ett stort utrymme för redan verksamma lärare att följa

grundutbildningen i de delar som kan vara av intresse för deras

kompetensutveckling.

Kostnaderna för den fullt ut genomförda reformen uppgår för

grundutbildningen till sammanlagt 102 miljoner kronor och för forskning

och forskarutbildning till 150 miljoner kronor. Reformen föreslås

genomföras från och med den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 3

2.1 Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100) 3

2.2 Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434) 4

3 Ärendet och dess beredning 5

4 Utgångspunkter 5

4.1 Ett samhälle i omvandling 5

4.2 Förändringarna i förskolan, skolan och vuxenutbildningen 6

4.3 Ett förändrat läraruppdrag 7

4.4 Den nya lärarutbildningen 10

5 En ny lärarutbildning 12

5.1 En ny lärarutbildning 12

5.2 Specifika ämnes- och kompetensprofiler 23

5.3 Lärare i yrkesämnen - karaktärsämnen i gymnasieskolans

program med yrkesämnen 24

6 Lärares kompetensutveckling 28

7 Forskningsstrategi för lärarutbildning 33

8 Styrning av lärarutbildningen 44

9 Rekrytering, studieorganisation och antagning 49

9.1 Rekrytering till lärarutbildning 49

9.2 Studieorganisation och antagning till grundläggande

lärarutbildning 52

10 Särskilda frågor 57

10.1 Specialpedagogisk utbildning 57

10.2 Massmedier och informationsteknik 63

10.3 Pedagogisk profilering 67

10.4 Jämställdhet 69

11 Rektorsutbildning och utbildning i ledarskap 70

12 Utvärdering 76

13 Genomförande och ekonomiska konsekvenser 77

14 Författningskommentar 80

14.1 Förslaget till lag om ändring i skollagen (1985:100) 80

14.2 Förslaget till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434) 80

Sammanfattning av remissyttranden över Lärarut-bildningskommitténs

betänkande 82

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 maj 2000 103

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100),

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i högskolelagen

(1992:1434),

3. godkänner vad regeringen föreslår om en samlad lärarutbildning och

resurserna för denna (avsnitt 5.1) samt

4. godkänner vad regeringen föreslår om principerna för ökade resurser

för forskning och forskarutbildning med anknytning till

lärarutbildningen (avsnitt 7).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 7 § skollagen (1985:1100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

7 §

Varje kommun och landsting

skall se till att fortbildning

anordnas för den personal som har

hand om utbildningen. Kommuner

och landsting skall vinnlägga sig

om en planering av personalens

fortbildning.

Varje kommun och landsting

skall se till att

kompetensutveckling anordnas för

den personal som har hand om

utbildningen. Kommuner och

landsting skall vinnlägga sig om

en planering av personalens

kompetensutveckling.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001

2.2 Förslag till lag om ändring i högskolelagen

(1992:1434)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 a § högskolelagen (1992:1434) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §

Det skall finnas minst en fakultetsnämnd vid varje universitet och vid

varje högskola där det finns vetenskapsområde med stöd av beslut enligt

5 §.

Fakultetsnämnderna skall

ansvara för forskning och

forskarutbildning. Nämnderna

skall också ansvara för

grundutbildningen, om inte

universitetet eller högskolan

inrättar särskilda organ för den

utbildningen. Högskolorna skall

alltid ha särskilda organ för

grundutbildning och forskning

som inte hör till ansvarsområdet

för någon fakultetsnämnd.

Fakultetsnämnderna skall

ansvara för forskning och

forskarutbildning. Nämnderna

skall också ansvara för

grundutbildningen, om inte

universitetet eller högskolan

inrättar särskilda organ för den

utbildningen. Universitet och

högskolor där lärarexamen får

avläggas skall dock alltid ha ett

särskilt organ med ansvar för

grundläggande lärarutbildning

och för forskning som knyter an

till sådan utbildning. Vid

universitet och högskolor där det

finns vetenskapsområde skall det

särskilda organet ha ansvar också

för sådan forskarutbildning som

knyter an till lärarutbildningen.

Högskolorna skall därutöver alltid

ha särskilda organ för

grundutbildning och forskning

som inte hör till ansvarsområdet

för någon fakultetsnämnd.

Universiteten och sådana högskolor som avses i första stycket skall

bestämma vilka fakultetsnämnder som skall finnas och vilket

ansvarsområde som varje nämnd skall ha. Ett ansvarsområde behöver

inte sammanfalla med ett vetenskapsområde. Vid högskolor som inte är

universitet får ansvarsområdet för forskarutbildning dock bara avse de

vetenskapsområden som finns vid högskolan med stöd av beslut enligt

5 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001

3 Ärendet och dess beredning

Lärarutbildningskommittén (U 97:07), (dir.1997:54) och (1998:47)

tillsattes senvåren 1997. Uppdraget skulle redovisas den 2 juni 1998.

Tidpunkten för slutredovisningen ändrades sedan genom beslut av

regeringen till den 3 maj 1999 och därefter till den 15 juni 1999.

Den 15 juni 1999 överlämnade Lärarutbildningskommittén sitt

betänkande "Att lära och leda - en lärarutbildning för samverkan och

utveckling" (SOU 1999:63).

Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av

remissyttrandena redovisas som bilaga till denna proposition.

4 Utgångspunkter

4.1 Ett samhälle i omvandling

Sverige omvandlas till ett kunskapssamhälle. Kunskapsinnehållet i varor

och tjänster ökar och utvecklingen av ny kunskap går allt snabbare.

Utbildning kommer att bli en avgörande framtidsfråga både för den

enskilde och samhället i stort. Skolan, lärarna och lärarutbildningen är

därför av central, politisk betydelse.

Sverige är i dag en ledande kunskapsnation. Svenska företag

konkurrerar på världsmarknaden med avancerade produkter främst

genom en välutbildad personal.

Utbildning skapar både sysselsättning och tillväxt som i sin tur är

grunden för välfärd. Samtidigt har goda kunskaper i sig ett stort värde,

eftersom de ger människor möjligheter att leva ett rikare liv. Efter det

tidiga 1990-talets kris med över en halv miljon förlorade arbetstillfällen

växer sysselsättningen snabbt tack vare den framgångsrika ekonomiska

politiken. Men de nya arbeten som skapas ställer delvis andra och högre

krav på kunskaper och kompetens. I dag finns få arbeten för den som har

kort utbildning. För allt fler arbeten krävs högskoleutbildning.

Utbildningsnivån stiger hos befolkningen. Nästan alla elever går vidare

till gymnasieskolan. Regeringens mål är att hälften av en årskull skall ha

påbörjat högskoleutbildning vid 25 års ålder. Över en halv miljon

personer har deltagit i det internationellt uppmärksammade och

framgångsrika Kunskapslyftet, den största vuxenutbildningssatsningen

någonsin. Ett annat mått på den dramatiskt ökade utbildningsnivån är att

antalet forskarstuderande i dag är lika stort som antalet gymnasieelever

var för femtio år sedan.

Utbudet av informationskällor har breddats och ökat mycket snabbt,

vilket resulterat i att mängden information svällt men också

fragmenterats. Genom att information till viss del endast når en

begränsad grupp får olika personer allt mer skilda referensramar. Detta

ställer nya krav både på kommunikation och dialog människor emellan

och på ett kritiskt, prövande förhållningssätt.

Samhället blir allt mer mångkulturellt vilket leder till ökande krav på

förståelse och respekt för olika kulturella identiteter. Fler människor rör

sig över nationsgränserna. Ett ökat antal svenskar kommer under en

period av sitt liv att leva i ett annat land, samtidigt som fler personer i

Sverige är födda utomlands eller har föräldrar som är det.

Den snabba kunskapsutvecklingen och kunskapsspridningen skapar

möjligheter för ökad livskvalitet för jordens befolkning men också nya

problem med global spännvidd. Växande miljöproblem och ökande

klyftor mellan rika och fattiga ställer ökande krav på det internationella

solidaritetsarbetet för att gemensamt lösa miljöproblemen och för att få

en rimlig fördelning av välståndet samt att bevara ekologiskt hållbara

livsbetingelser som grund för en hög livskvalitet för kommande

generationer.

Utvecklingen medför att samhället blir allt mer komplext.

Globalisering, teknisk utveckling och ekologisk uthållighet är exempel

på aktuella politiska frågor som det krävs goda kunskaper för att hantera.

Utbildning och kunskapsutveckling är också av central betydelse för

demokratin och medborgarnas delaktighet i samhället.

I dag finns många lärande miljöer förutom skolan. Fler kommer att

behöva lära nytt efter ungdomens studier. I denna omvandling till ett

lärande samhälle kommer lärarna att ha en avgörande roll.

4.2 Förändringarna i förskolan, skolan och

vuxenutbildningen

Staten har det övergripande ansvaret för förskolan, skolan och

vuxenutbildningen eftersom dessa ytterst är nationella angelägenheter

och skall erbjuda utbildning av hög och likvärdig kvalitet i hela landet.

Skolans lagar och läroplaner beslutas av riksdag och regering. Staten har

också ansvaret för att förse förskolan, skolan och vuxenutbildningen med

välutbildade lärare och för att finansiera grundforskning och tillämpad

forskning som bidrar till förskolans, skolans och vuxenutbildningens

kvalitet och utveckling.

Under 1990-talet har det svenska utbildningsväsendet genomgått

omvälvande förändringar. Ansvaret för förskolan, skolan och

vuxenutbildningen decentraliserades genom en radikal förskjutning av

ansvarsfördelningen mellan stat och kommun. Det nya styrsystemet

innebär att staten sätter mål, utvärderar och följer upp medan

huvudmännen har ansvar för att genomföra och utveckla verksamheten.

Lärare och skolledare fattar de pedagogiska besluten på professionella

grunder. Inom ramen för en försöksverksamhet har föräldrar respektive

elever fått majoritet i styrelserna för ett antal grund- och gymnasieskolor.

Kommunerna har ansvar för att genom långsiktigt utvecklingsarbete

bidra till att skolan successivt förbättras. Med hänsyn till förskolans,

skolans och vuxenutbildningens avgörande betydelse för samhället måste

dessa verksamheter vara högt prioriterade i kommunerna.

Decentraliseringen inföll samtidigt som den djupa ekonomiska

nedgången i början av 1990-talet, då både de statliga och kommunala

ekonomierna utsattes för svåra påfrestningar. Samtidigt har 1980-talets

stora födelsekullar passerat förskolan in i skolan och Sverige har tagit

emot ett stort antal flyktingar. En rad reformer av ramverket och

finansieringen har följts av nya läroplaner, kursplaner och betygssystem.

Dessa förändringar har medfört högre krav på kvalitet och resultat men

också större tydlighet och möjligheter att åtgärda brister.

Förskolan, skolan och vuxenutbildningen har genom

decentraliseringen och mål- och resultatstyrningen fått förändrade

förutsättningar och tydligare krav på sig vad gäller kvalitet och

måluppfyllelse. Verksamheterna har utvecklats i växelverkan mellan

statliga och kommunala initiativ. Fristående skolor har fått nya

möjligheter att starta och bygga upp verksamhet. Förskola, skola och

fritidshem har under 1990-talet knutits allt närmare varandra, bl.a. genom

att lagstiftningen och det centrala myndighetsansvaret sammanförts.

Skälen har främst varit pedagogiska. Integrationen av förskola,

förskoleklass, fritidshem och grundskola innebär alltmer av samarbete i

arbetslag mellan berörda lärarkategorier. Samarbete och samplanering

mellan olika personalkategorier är naturliga arbetsformer i de flesta

skolor. Lärare inom förskola, skola och vuxenutbildning skall kunna

samarbeta på lika villkor. Det är därför väsentligt att alla lärare har en

gemensam kompetens som lägger grunden för samarbete i den

kommande lärargärningen.

I förskolan går barnen för att lära och utvecklas. Förskolan blir därmed

det första steget i det livslånga lärandet. Förskolan är till för barnens egen

skull och därför är införandet av en allmän förskola som erbjuds alla barn

från fyra års ålder en mycket betydelsefull reform. Att förskolan nu utgör

en del av samhällets samlade utbildningssystem innebär att personalen i

förskolan skall arbeta i enlighet med läroplanen för förskolans mål och

riktlinjer (Lpfö 98) vilket kommer att öka barnens elevernas möjligheter

att nå målen i grundskolan.

Den svenska gymnasieskolan kännetecknas av att den är en frivillig

skolform för i princip alla ungdomar som lämnar grundskolan. Den är

sammanhållen och omfattar både utbildningar som i traditionell mening

är studieförberedande och yrkesutbildningar med brett innehåll. Detta gör

den svenska gymnasieskolan unik. Alla ungdomar i Sverige får till

skillnad från i de flesta andra länder en utbildning i allmänna ämnen,

s.k. kärnämnen, som ger nödvändiga kunskaper för ett framtida vuxenliv

och en plattform för livslångt lärande.

Denna utveckling av skolväsendet leder fram till krav på en förändrad

lärarroll och lärarutbildning. Den ställer också nya krav på rektorerna och

utbildningen av skolledare.

4.3 Ett förändrat läraruppdrag

Villkoren för den framtida läraren hänger nära samman med samhällets

förändringar i stort, såväl nationellt som internationellt. Möjligheterna att

förutsäga vad som är nödvändig och central kunskap för en blivande

lärare blir därmed mindre. För att hantera samhällets förändringar krävs

stor förmåga hos den enskilde att lära nytt. Lärarna måste därför själva ta

del i ett livslångt lärande. För att kunna leva upp till ökande krav på

anpassning till nya arbetsuppgifter och arbetssituationer fordras olika

former av kompetensutveckling. Detta gäller t.ex. på miljöfronten där ny

kunskap ständigt utvecklas.

De snabba samhällsförändringarna innebär också att det blir mer

angeläget än tidigare att utveckla barnens och elevernas förmåga att

förstå och hantera samhällsutvecklingen. Förskolan, skolan och

vuxenutbildningen måste vara en stark kraft för att förändra samhället

genom sin förmåga att utveckla människors kunskaper och färdigheter.

Här har läraren en nyckelroll.

Kunskapssamhället innebär också att en större integration måste ske

mellan arbete och lärande. Arbetslivet efterfrågar

problemlösningsförmåga, kreativitet och flexibilitet samt ställer stora

krav på människors kunskap och samarbetsförmåga. Begreppet livslångt

lärande indikerar ett nytt förhållningssätt till utbildning. Det handlar

bland annat om att kunna verka i ett lärande samhälle där medborgarna

har olika förkunskaper och väljer olika vägar för att utbilda sig. Lärandet

blir centralt både som social och pedagogisk process. När utbildning

skall organiseras i nya och mångskiftande sammanhang medför det också

nya och annorlunda uppgifter för framtidens lärare.

Goda grundläggande kunskaper är en förutsättning för att barn och

elever skall klara den allt viktigare uppgiften att söka efter, självständigt

värdera och bearbeta ny kunskap. Dagens och morgondagens lärare

behöver därmed både djupa och breda kunskaper inom ämnen och

ämnesområden. Detta är centralt för att läraren skall kunna förstå och

hantera nya frågeställningar inom sina kunskapsområden. Det är också

helt nödvändigt för att kunna engagera och stimulera intresset för

kunskaper inom de breda fält som läroplanerna anger. Undervisningen i

förskolan, skolan och vuxenutbildningen måste därför lägga en solid

grund av kunskap hos barn och elever.

Att utbilda barn och elever som självständigt ställer frågor, söker svar

och som prövar olika tolkningar av fakta och erfarenheter är en väsentlig

del av läraruppdraget. Skolan skall utveckla och vårda den önskan att

vinna kunskap som är central för människan. Läraren har en strategisk

uppgift att förbereda barn och elever för ett livslångt lärande.

Lärarens roll som bärare av kunskaper och värderingar, med syfte att

skapa sociala och kulturella möten, tycks bli allt mer väsentlig, vilket

medför krav även på ett etiskt och moraliskt handlande. Lärarrollen

kommer därför allt mer att knytas till förmågan att skapa personliga

möten. Yrkesuppgifterna blir mer personliga än rollbestämda. Snarare än

att överta en roll, eller en tradition, måste varje lärare erövra och förtjäna

sin egen roll och därmed sin auktoritet. Auktoritet är något man skaffar

sig i en demokratisk process. Läraren måste därför bli en

samarbetspartner som erhåller sin position genom förtroende, lyhördhet

och ett utvecklat etiskt handlande. Läraren har här genom sitt uppdrag ett

större ansvar för att iscensätta en verksamhet som innebär att elever och

lärare utvecklar ömsesidig respekt. En sådan miljö kan skapas av lärare

som får respekt både i kraft av sitt kunnande och genom sin personlighet.

I den nya läraruppgiften ingår att verka i ett samhälle som präglas av

etnisk och kulturell mångfald. Migrationen har medfört ökade krav på

förståelse och respekt för olika kulturella identiteter. Nya språkliga,

etniska och religiösa grupper medför krav på en vidgad sociokulturell

kompetens hos alla medborgare. Medvetenhet och delaktighet ger en

trygg identitet som är viktig att utveckla tillsammans med förmågan att

förstå och leva sig in i andras villkor och värderingar. Detta ställer ökade

krav på att lärarna dels utbildas för att kunna verka i en mångkulturell

förskola, skola och vuxenutbildning, dels utvecklar förmågan att

förbereda barn och ungdomar för ett liv i ett mångkulturellt samhälle.

Läraren måste också utmana barns och ungdomars föreställningar och

visa på andra kulturerfarenheter, konstnärliga språk och kulturmöten.

Som lärare bör man sträva efter att integrera kultur i skolan på ett sådant

sätt att konstnärliga arbetsmetoder blir en kunskapsväg i skolans

vardagliga arbete som öppnar dörrar mellan kulturliv och skola.

Samhället vilar på ett fundament av värden. Denna värdegrund har

formats i sociala möten och av mänskliga erfarenheter. Den utgår från

människolivets okränkbarhet och omfattar frågor om individens frihet,

solidaritet med svaga och utsatta samt alla människors lika värde.

Värdegrunden utgör, enligt läroplanerna, själva basen för den

pedagogiska yrkesverksamheten. Förskola, förskoleklass, skola,

fritidshem och vuxenutbildning måste både förmedla och förankra de

värden som vårt samhällsliv vilar på. Skolan och läraren skall förbereda

eleverna för ett ansvarsfullt liv i ett fritt samhälle med respekt för

grundläggande demokratiska värden. Läraruppdraget innebär ett stort

ansvar för att främja och förankra samhällets värdegrund hos barn och

elever. Den blir gemensam först när barnen och eleverna ges tillfälle att

reflektera över den och omsätta den i praktisk handling i den egna

vardagen. Elevernas aktiva engagemang och ställningstagande är därför

nödvändiga. Barn och elever måste lära sig respekt och engagemang för

demokrati och demokratiska spelregler.

Reformeringen av lärarutbildningen sammanfaller med andra insatser

som syftar till att ge lärarna större möjligheter att utifrån sin

professionella förmåga ge barnen och eleverna bättre förutsättningar för

lärande. Skall den enskilde aktivt kunna tillägna sig kunskap, krävs en

miljö och en organisation som stödjer utforskande processer och som

utvecklar hans eller hennes lärande. Det innebär bl. a. att om kunskap

skall utvecklas fordras att kunskapen upplevs som meningsfull och att

det sker i stimulerande lärmiljöer. I utbildningspolitiska sammanhang

formuleras idag tydliga krav på lärmiljöerna. Exempelvis ställer

läroplanerna krav på att läraren på olika sätt skall stimulera till

kreativitet, fantasi och nyfikenhet. Läraryrket handlar om att skapa

förutsättningar för att olika förmågor utvecklas hos den lärande

människan.

Detta innebär att lärarnas ledarroll förändras. Historiskt sett har

lärarens roll varit att lära ut och ensidigt styra undervisningen. I dag

betonas inlärningen och förmågan att göra elever delaktiga i

undervisningens uppläggning. Den nya informationstekniken öppnar

möjligheter till nya former av information. Lärarens uppgift blir att

handleda och att ge barn och elever förutsättningar att utvärdera, kritiskt

granska och bearbeta inhämtad information till användbar kunskap.

Kunskap finns inte i förpackad överförbar form utan är något som den

enskilde själv tillägnar sig. Lärarens uppgift är att på bästa sätt försöka

stimulera en sådan process. Detta ställer, förutom kunskap om lärandet

och lärprocesserna, krav på lärarens egen förtrogenhet med

informationtekniken i kombination med förmåga att stimulera till

reflektion i förhållande till kunskapsbildningen.

Decentraliseringen av utbildningssystemet får konsekvenser för

lärarutbildningens utformning och inriktning. Lärare förväntas

gemensamt, och i samverkan med elever, avgöra hur verksamhetsmålen

skall nås. I grunden handlar det om ett nytt perspektiv. Läraryrket har

vidgats till att också omfatta arbete med måltolkning, kursplaner,

utvärdering och organisation av lärprocesser. Målstyrningen ökar kraven

på att lärarna kan analysera den pedagogiska verksamheten ur ett

organisationsperspektiv. Försöksverksamheten med utbildning utan

timplan i grundskolan är ett uttryck för en sådan önskan att ge lärarna

mer inflytande och låta läroplanens mål i högre grad styra uppläggningen

av arbetet än vad som nu är fallet.

I allt större utsträckning måste lärare också kunna föra pedagogiska

diskussioner i olika lärargrupper. Skall exempelvis lärare inom förskola

och skola kunna samarbeta utifrån likvärdiga förutsättningar måste de ha

en gemensam yrkesidentitet. En utmaning för det nya läraruppdraget är

att utveckla kompetenser för att kunna möta andra grupper av elever än

den man ursprungligen har utbildats för.

4.4 Den nya lärarutbildningen

Behovet av en förändrad lärarutbildning är en följd av det förändrade

läraruppdraget. Decentraliseringen av skolan samt mål- och

resultatstyrningen var viktiga motiv för riksdagens beställning av en

förnyad lärarutbildning. Ett annat motiv var den kritik som framkommit

mot dagens lärarutbildning i flera utvärderingar. En kritik som främst

riktats mot att dagens lärarutbildningar inte i tillräckligt stor utsträckning

förmått placera förskolan, skolan eller vuxenutbildningen i ett större

sammanhang och att den inte heller givit studenterna möjlighet att

utveckla de kompetenser som hänger samman med läraryrkets sociala

och elevvårdande uppgifter.

Det finns en grundkompetens som alla lärare behöver och som lärare

förväntas ha utvecklat under sin lärarutbildning. Denna kompetens är inte

oberoende av sammanhang och situation, men den avser grundläggande

frågor och problem som alla lärare måste ta ställning till oavsett vilket

konkret läraruppdrag man har. Grundkompetensen skall dessutom utgöra

en resonansbotten för hur begrepp och principer inom skilda

undervisningsämnen skall organiseras för att ett lärande skall ske. En

sådan grundkompetens bör omfatta kognitiv kompetens, kulturell

kompetens, kommunikativ kompetens, kreativ kompetens, kritisk

kompetens, social kompetens och didaktisk kompetens.

Den självklara utgångspunkten för reformen är att lärarutbildningen,

liksom övrig högskoleutbildning, skall vila på vetenskaplig grund.

Lärarutbildningen bör ge de blivande lärarna ett arbetssätt och en syn på

kunskap där självständigt sökande efter och värdering av information är

grundläggande. Forskningen om lärande och undervisning måste

förstärkas kraftigt och få större betydelse i högskolans lärarutbildning.

Det innebär att utbildningen skall knyta an till aktuella forskningsresultat

och befrämja ett vetenskapligt förhållningssätt hos studenterna. Det

vetenskapliga förhållningssättet måste också knytas till det arbete som

utförs i praktiken, det vill säga till lärarens dagliga arbete. Skall ett

vetenskapligt förhållningssätt genomsyra lärares utbildning måste det

löpa som en röd tråd i samtliga inslag i utbildningen. Det innebär att

varje del i utbildningen skall uppmuntra till kritiska analyser och

jämförelser av olika praktiska erfarenheter och teoretiska utgångspunkter

samt till ifrågasättande av såväl egna som andras värderingar.

Det är av stor vikt att den verksamhetsförlagda delen av

lärarutbildningen får ett nytt kvalitativt innehåll och bättre utvecklar

samarbetsförmågan både i arbetslag och tillsammans med barn och

elever. Den verksamhetsförlagda delen av utbildningen skall också bidra

till att studenterna i högre grad relaterar ämneskunskaperna till

lärprocesser och urval av ämnesstoff. Lärarutbildningen skall därför mer

än tidigare förankras i konkreta och praktiska erfarenheter; den

verksamhetsförlagda delen av utbildningen skall i ökad utsträckning

utgöra en grund för de teoretiska kunskaperna i lärarutbildningen.

Samtidigt måste de ämnesteoretiska studierna struktureras med hänsyn

till yrkets krav och bättre kopplas till den verksamhetsförlagda delen av

utbildningen.

Användningen av modern informationsteknik utvecklas snabbt i

samhället och skolan. Det är viktigt att den nya tekniken blir en

integrerad del av det lärande som den framtida läraren skall organisera.

Lärarutbildningen skall utformas så att den förbereder blivande lärare för

att verka i ett alltmer kunskapsrikt arbetsliv och samhällsliv där modern

informationsteknik ingår som ett naturligt inslag. Det pedagogiska

förnyelsearbetet intensifieras inom såväl förskolan, skolan och

vuxenutbildningen som inom högskolan. I detta sammanhang ger

informationstekniken möjligheter till nya pedagogiska arbetsformer och

nya samarbetsformer såväl inom landet som internationellt.

Lärarutbildningen skall utifrån sin plats i utbildningssystemet

medverka i det livslånga lärandet. Detta innebär bl.a. att den skall lägga

grunden till en kontinuerlig kunskapsutveckling under hela livet.

Lärarutbildningen skall ha som mål att studenten utvecklas till en

professionell lärare som under sin utbildning påbörjar ett livslångt

lärande inom yrket. Den måste även ge de blivande lärarna möjlighet att

själva utforma sina studier inom givna ramar för att därigenom profilera

sin yrkesutbildning. Lärarutbildningen skall också vara öppen för att

lärande sker i många andra sammanhang än i förskola, skola och

vuxenutbildning och att lärare kan verka även i dessa.

Lärarna är en viktig yrkesgrupp för att förverkliga innehållet i FN:s

konvention om barnets rättigheter. Det är därför viktigt att de blivande

lärarna får kunskap om konventionens innehåll och förbereds på att

arbeta så att barnets rättigheter tillvaratas i skolan och det övriga

samhället.

Statens styrning av lärarutbildningen är viktig mot bakgrund av

skollagens (1985:1100) krav på formell utbildning för förskoleklassens,

skolans och vuxenutbildningens lärare. Skollagens krav på att lärare skall

vara behöriga att undervisa understryker lärarnas ansvar att delta i det

pedagogiska utvecklingsarbetet. Förskolans, skolans och

vuxenutbildningens roll som kunskapsinstitution ställer stora krav på att

de lärare som verkar inom dessa verksamheter också är med i en process

där ny kunskap utvecklas. Detta är en viktig förutsättning för att utveckla

kvaliteten i förskolan, skolan och vuxenutbildningen.

Genom lärarutbildningen garanteras lärarens kvalifikationer för sin

uppgift. I högskoleförordningens (1993:100) examensbeskrivning

formuleras målen för utbildningen och de kvalitativa krav som ställs på

den blivande läraren. Den förstärkta kvalitetsprövning som görs av

Högskoleverket spelar en viktig roll för att säkra att lärarutbildningen

uppnår de fastställda målen

5 En ny lärarutbildning

5.1 En ny lärarutbildning

Regeringens förslag: Det skall inrättas en samlad lärarexamen med

en ny struktur. Resurserna för lärarutbildningen inom den

grundläggande högskoleutbildningen skall öka inom ramen för

utgiftsområde 16.

Regeringen bedömning: Den nya lärarexamen bör ersätta åtta av de

elva lärarexamina som finns i dag. Den nya lärarexamen bör omfatta

kursfordringar om lägst 120 och högst 220 poäng. För detta bör en ny

struktur för lärarutbildningen skapas. Den skall bestå av följande tre

väl integrerade utbildningsområden:

1. Ett allmänt utbildningsområde, som bör omfatta kursfordringar om

60 poäng, varav minst 10 bör vara verksamhetsförlagda;

utbildningsområdet bör innehålla dels för läraryrket centrala

kunskapsområden, dels tvärvetenskapliga ämnesstudier med en

omfattning av ungefär hälften vardera.

2. Ett utbildningsområde med inriktningar mot ämne eller

ämnesområden som bör omfatta kursfordringar om minst 40 poäng

varav minst 10 bör vara verksamhetsförlagda; inriktningarna bör

svara mot de ämnen eller de ämnesområden som den blivande

läraren avser att arbeta med och som knyter an till exempelvis

åldern på de elevkategorier lärarstudenten inriktar sin utbildning

mot.

3. Ett utbildningsområde med specialiseringar, som bör omfatta

kursfordringar om minst 20 poäng och avse fördjupning,

breddning, komplettering eller nya perspektiv på de kunskaper

som studenten tidigare har hämtat in.

Inom de tre utbildningsområdenas ram bör studenten redovisa ett

examensarbete om 10 poäng.

För den som har inhämtat sin ämneskompetens på annat sätt och

som vill bli lärare, skall finnas en möjlighet att studera inom det

allmänna utbildningsområdet som en fristående utbildning och

därigenom tillsammans med tidigare erhållen kompetens erhålla en

lärarexamen.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Bland de myndigheter förutom universitet och

högskolor som har yttrat sig över kommitténs förslag till en ny struktur

för lärarutbildningen återfinns Högskoleverket som välkomnar förslaget

men finner det paradoxalt att kommittén ger detaljerade anvisningar om

innehållet i utbildningen. Distansutbildningsmyndigheten finner det

positivt att strukturen ger utrymme för distansutbildning i synnerhet vad

gäller specialiseringen som kan vara av intresse för verksamma lärare.

SIDA, Statens kulturråd och Ungdomsstyrelsen finner det allmänna

utbildningsområdet värdefullt då det kan ge helhetsperspektiv på

individers lärande och rymma ämnen som inte finns i traditionella

ämnesstudier. Riksrevisionsverket har föga förståelse för en förlängd

förskollärarutbildning och ett 60 poängs allmänt utbildningsområde.

Statens skolverk menar att presentationen av det allmänna

utbildningsområdet är för vag och att gränsen mellan inriktning och

specialisering är flytande. Verket ifrågasätter liksom Folkbildningsrådet

kommitténs behandling av vuxenpedagogiken.

Bland de högskolor som har yttrat sig är en majoritet positiva till

kommitténs förslag till ny struktur för lärarutbildningen. Bland de övriga

är ungefär hälften negativa och resterande har snarast ställt sig frågande

till delar av förslaget till struktur. Flera av de universitet och högskolor

som är positiva till strukturen har dock invändningar mot avgränsningar

och indelningen i strukturens olika utbildningsområden. Göteborgs

universitet menar att uppdelningen av det allmänna utbildningsområdet

anger ett motsatsförhållande mellan lärarutbildningens ämnesdelar och

läraryrket i stället för att skapa integration och helhet. Universitetet

menar vidare att en fast poängram för inriktningarna begränsar

möjligheterna till en optimal integration mellan innehållet i den

verksamhetsförlagda delen och övrigt i inriktningen. Umeå universitet

menar att jämställdhet och könsteori samt informations- och

kommunikationsteknik bör ingå i det allmänna utbildningsområdet.

Vidare anser man att inriktningar och specialiseringar bör överarbetas till

ett antal nationella program. Karlstads universitet ställer sig bakom en

fördjupad och förlängd verksamhetsförlagd del såvitt universitetet

kompenseras för ökade kostnader. Universitetet betonar vidare vikten av

att lärarstudenterna samläser med övriga studenter och att de kan

tillgodoräkna sig sina studier i andra utbildningar och för

forskarutbildning. Växjö universitet framhåller att strukturen brister

genom sammanblandning av mål- och detaljstyrning och menar att

lärosätena själva skulle få bestämma över delarnas poängtal.

Universitetet ser problem med att skapa inriktningar inom befintliga

ramar. Växjö universitet framhåller att benämningen allmänt

utbildningsområde inte anger syfte och innehåll. Mitthögskolan är i

princip positiv till inriktningsområdet men pekar på svårigheter för små

högskolor att samordna utbildningen för lärarstudenterna på fristående

kurser. Mitthögskolan välkomnar tvärvetenskapliga tematiska studier

men pekar på risken att ämnesstudierna därmed urholkas. Vidare

framhåller Mitthögskolan att nya ämnen i lärarutbildningen bör

motsvaras av behov inom skolan. Högskolan framhåller att

examensarbetet bör omfatta minst 10 poäng och motsvara de krav som

ställs på C-nivån. Högskolan i Borås framhåller att definitionen av

inriktning och specialisering är vag och att ramen för examensarbetet är

svårtolkad genom exemplet att examensarbetet ligger i en inriktning och

därmed ger ett otillräckligt utrymme för ämnesstudier. Högskolan

Dalarna anser att utbildningskomponenterna inte är innehållsligt

definierade och åtskilda. Vidare anser högskolan att kommittén inte har

preciserat vilka kunskapsmål som skall uppnås med den

verksamhetsförlagda delen av utbildningen. Högskolan Dalarna

efterlyser större frihet för högskolan att utforma utbildningen än de

angivelser om poängtal för olika delar av utbildningen som lämnas i

förslaget. Lärarhögskolan i Stockholm menar att det allmänna

utbildningsområdet bör benämnas gemensamt utbildningsområde. I detta

bör bl a. jämställdhet få ett utrymme liksom kunskapsområdena om barns

utveckling och mognad med förutsättningar för lärande. Beträffande

examensarbete påpekar Lärarhögskolan att det är oklart vad det är i det

allmänna utbildningsområdet som skall reduceras till förmån för detta för

de studenter som väljer den korta lärarutbildningen. Högskolan i

Jönköping menar att examensbeskrivningens kompetensmål måste vara

tydliga och möjliga att utvärdera. Högskolan menar vidare att

examensarbete bör förläggas till det allmänna utbildningsområdet. Bland

de universitet och högskolor som tar avstånd från förslaget om

lärarutbildningens struktur märks Uppsala universitet som dessutom tar

bestämt avstånd från förslaget om en lärarexamen. Universitetet menar

att ökningen av det allmänna utbildningsområdet till 60 poäng medför för

litet utrymme för ämnesstudier. Vidare menar universitetet att det är

viktigt att lärarstudenterna samläser med andra studenter i kurser som är

påbyggbara. Man menar att många poängmässigt små inslag i

lärarutbildningen försvårar progression i ett ämne och medför risken att

inte ge den teoretiska skolning som krävs för reflektion över skola och

läraryrke. Lunds universitet avvisar kommitténs förslag till avvägning av

innehållet i det allmänna utbildningsområdet och menar att den

grundläggande lärarutbildningen bör medge studier av det djup och den

bredd som krävs för tillträde till forskarutbildning. Linköpings universitet

ifrågasätter om kommitténs förslag överbryggar klyftan mellan

ämnesstudier och den egentliga lärarutbildningen. Linköpings universitet

menar också att den allmänna delen är ofullständigt beskriven. Örebro

universitet menar att kommitténs begreppsapparat saknar referens till

existerande terminologi och att det vaga språkbruket skapar problem,

främst beträffande operationalisering och status i relation till nuvarande

ämnesterminologi, kursstruktur m.m. Universitetet finner det riskabelt att

utarbeta specifika ämnesstudier för lärarstudenter. Malmö högskola anser

att den av kommittén förslagna strukturen inte är helt lämplig för att ge

högskolan tillräcklig möjlighet till förnyelse och hänför detta till den

föreslagna strukturens inbyggda styrning. Högskolan i Gävle anser att

utformningen av strukturen är otydlig när det gäller relationen mellan de

olika delarna. Högskolan i Halmstad framhåller att inriktning och

specialisering måste ge utrymme för en kombination som ger tillräckligt

ämnesdjup för utbildning till gymnasielärare. Högskolan i Halmstad

menar också att examensarbetet bör förläggas till det allmänna

utbildningsområdet och omfatta minst 10 poäng på C-nivån. Högskolan

anser att det allmänna utbildningsområdets innehållsliga del inte har

bearbetats tillräckligt. Teaterhögskolan anser att det allmänna

utbildningsområdet är alltför omfattande och vill frigöra tid för studier i

specialpedagogik eller fördjupningsstudier. Musikhögskolan i Ingesund

betonar att det är viktigt att den musikaliska ämneskompetens som finns i

dag bevaras och föreslår att det allmänna utbildningsområdet infogas i en

musiklärarexamen om minst 180 poäng.

Bland de kommuner som har yttrat sig över förslaget till

lärarutbildningens struktur är ett antal uttalat positiva till detsamma

medan ett litet fåtal tar helt avstånd från förslaget. Flertalet kommuner är

tveksamma till delar i strukturen. Ett stort antal kommuner har haft

synpunkter på förslaget till den verksamhetsförlagda delen av

utbildningen. Enköpings, Falu, Härnösands och Kristinehamns

kommuner anser att innehåll och omfattning av den verksamhetsförlagda

delen kan vidgas. det allmänna utbildningsområdet. Uppsala kommun

framför att mera än 10 poäng skall vara verksamhetsförlagda.

Söderhamns kommun önskar en större andel av den verksamhetsförlagda

delen inom det allmänna utbildingsområdet. Lindesbergs, Kalmar och

Täby kommuner pekar på behovet av kontakt mellan högskola och skola

för den verksamhetsförlagda delen.[REDACTED_EFTERNAMN] och Eksjö kommuner pekar

på högskolans ansvar för att den verksamhetsförlagda delen av

utbildningen blir tillgänglig för samtliga kommuner. Borgholms kommun

anser att den verksamhetsförlagda delen av utbildningen bör genomföras

i arbetslag. Borås, Lindesbergs och Växjö kommuner pekar på moment

som de befarar skall falla ur utbildningen t.ex. vuxenpedagogik.

Jönköpings och Kalmar kommuner önskar se vuxenpedagogik som en

specialisering. Växjö kommun önskar genomföra

folkhögskollärarprogrammet som en del av den gemensamma

lärarutbildningen. Falu kommun pekar på vikten av att några högskolor

får uppdraget att utbilda modersmålslärare (f.d. hemspråkslärare). Tierps

kommun önskar ge modermålslärare en andra inriktning för dessa lärares

integrering i skolan. Gävle kommun är positiv till den föreslagna

strukturen trots att kommunen anser att den är komplicerad och spretig.

Jönköpings kommun konstaterar att den flexibla strukturen ställer stora

krav på kommunerna att planera sin rekrytering. Härnösands,

Hässleholms och Tierps kommuner förutsätter att ettämneslärare inte

utbildas. Ett antal kommuner tar avstånd från förslaget till struktur;

Stockholms kommun samt Sollentuna och Täby kommuner är kritiska till

att en enda lärarexamen föreslås täcka skolans behov. Flera kommuner;

Gävle, Nybro, Sollentuna, Stockholm och Torsby anser att det allmänna

utbildningsområdet bör minskas. Orsa kommun anser att kommittén

alltför detaljerat styr lärarutbildningen och riskerar att "låsa in"

densamma till hinder för utveckling inom högskolan. Skellefteå och

Storumans kommuner pekar på vikten av att strukturen tillgodoser

behovet av lärare i glesbygden.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen anser att

en samlad lärarexamen ger en stor flexibilitet att utbilda lärare med ett

flertal olika inriktningar och kompetensprofiler. De nuvarande åtta

lärarexamina som bör ersättas är: barn- och ungdomspedagogisk examen,

bild-, grundskol-, gymnasie-, hushålls-, idrotts-, musik- och

slöjdlärarexamen.

Den genomgripande förändringen av förskolan, skolan och

vuxenutbildningen under 1990-talet, som bland annat inneburit ökad

målstyrning och decentralisering av verksamheten ställer höga krav på

den nya lärarutbildningen. De blivande lärarna skall arbeta i en skola där

samarbete och samplanering mellan olika lärarkategorier är naturliga

arbetsformer. De skall också samarbeta med elever och föräldrar. De

skall förutom egna goda ämneskunskaper också ha goda kunskaper i

läroplansteori, ha kunskaper om hur man organiserar lärprocesser samt

ha förmåga att analysera den lokala verksamheten ur ett

organisationsperspektiv. Därför anser regeringen att en viss övergripande

struktur bör gälla för alla lärarutbildningar. Inom den givna strukturen

finns dock utrymme för studenterna och högskolorna att själva forma

utbildningens uppläggning och innehåll. Den av regeringen förordade

strukturen förutsätter att lärarutbildningens uppläggning och innehåll

relateras till studenternas framtida yrkesutövning. Det är också av stor

vikt att de olika utbildningsområdena utgör en väl sammanhållen helhet

för studenterna. Regeringen föreslår att det vid varje lärosäte med

lärarutbildning skall finnas ett särskilt organ med ett samlat ansvar för

lärarutbildning m.m. så att den blir en väl sammanhållen utbildning av

hög kvalitet. Regeringen återkommer till detta i kapitel 8.

Regeringen föreslår att också resurserna till den nya lärarutbildningen

skall öka inom ramen för utgiftsområde 16. I kap 13 redogör regeringen

för dessa resursers disposition.

Lärarutbildningens struktur

Lärarutbildningens uppdrag är att den skall vara såväl högskoleutbildning

som yrkesutbildning och vara ett av statens medel för att uppnå målen för

förskola, skola och vuxenutbildning. Som en följd av detta ställs krav på

att lärarutbildningen skall vila på vetenskaplig grund och att den skall

förbereda studenterna för kommande yrkesutövning och för forskning.

För att kunna uppfylla kravet på att vara ett medel statens för styrning

måste lärarutbildningen ge blivande lärare sådana kunskaper och

färdigheter som gör det möjligt för dem att genomföra

samhällsuppdraget.

En ny lärarutbildning bör utgöras av tre väl integrerade

utbildningsområden: allmänt utbildningsområde om 60 poäng,

inriktning(ar) om minst 40 poäng och specialisering(ar) om minst 20

poäng. Den föreslagna strukturen innebär att studenten får en stor frihet

att, utifrån det enskilda lärosätets förutsättningar forma sin utbildnings

uppläggning och innehåll. Lärarutbildningens nya struktur ger möjlighet

att utbilda en lärarkår som har stora gemensamma yrkeskunskaper och

kompetenser men samtidigt innehåller stor individuell variation genom

sammansättningen av inriktningar och specialisering(ar). Studenterna får

genom val av inriktning och specialisering ta ansvar för den egna

yrkesutbildningens profilering och på ett tidigt stadium utforma sin egen

kompetens som lärare.

Lärarutbildningen skall i likhet med all annan högskoleutbildning vila

på vetenskaplig grund. Kopplingen mellan vetenskap och

grundutbildning bör förstärkas och förtydligas på lärarutbildningens

område. För att ge den nya lärarutbildningen en gedigen vetenskaplig bas

är det av stor vikt att forskningen inom lärarutbildningsområdet stärks.

Detta gäller all utbildningsvetenskaplig forskning, såväl den som avser

generella frågor om lärares yrkeskunskap som den ämnesdidaktiska

forskningen. Dessa forskningsinriktningar är värdefulla såväl för den

verksamma lärarens kompetens som för skolans utveckling.

Lärarutbildningen bör förankras i praktiska erfarenheter av

undervisning och lärande. Den på vetenskap grundade kunskapen skall

ges utrymme att möta den beprövade erfarenheten. Mötet mellan dessa

två perspektiv möjliggör en ökad kvalitet i lärarutbildningen där

lärarstudenterna ges möjlighet att möta olika kunskapstraditioner och

erfarenheter.

För att lärarutbildningen i större utsträckning än i dag skall ge

studenterna möjligheter att stärka både sina ämneskunskaper och sina

lärarspecifika yrkeskunskaper krävs att de tre utbildningsområdena

förstärker varandra genom att de integreras. En väl sammanhållen

utbildning ger också en växelverkan mellan de högskoleförlagda och de

verksamhetsförlagda delarna.

De blivande lärarna tillägnar sig yrkeskunskap genom studier i skilda

ämnen. Detta är en grundförutsättning för yrkesutövningen.

Yrkeskunskapen förutsätter dessutom att lärarna är medvetna om vilka

grundläggande värden som skall främjas samt hur dessa värden skall

förankras. Inom ramen för värdegrundsfrågorna har integrations- och

mångfaldsfrågorna en naturlig plats i lärarutbildningens samtliga

utbildningsområden. Lärare skall förbereda barn och elever för ett liv i ett

demokratiskt, jämställt och mångkulturellt samhälle.

I yrkeskunskapen ingår även att kunna samarbeta samt att skapa

förutsättningar för lärande hos alla elever oavsett ålder. Läraryrket ställer

även krav på goda kunskaper om och insikter i skollagens tillämpning,

läroplan och kursplaner samt hur den pedagogiska verksamheten styrs

via både regler och ideologier. Den decentraliserade skolan har medfört

ett ökat behov av att lärare kan utforma lokala arbetsplaner, tolka och

precisera läroplansmål samt analysera verksamheten ur ett

organisationsperspektiv.

Regeringen anser att de uttalade krav som ställs på lärarnas arbete

medför att det är viktigt att lärarutbildningen har en tydlig

yrkesinriktning. Utbildningen bör förbereda lärarstudenterna för arbete

utifrån de skiftande förutsättningar som finns hos barn och elever. En

möjlighet till detta är att studenterna arbetar i olika miljöer för lärande.

"Konsten att undervisa" inrymmer allt det som lärare gör för att skapa

så goda betingelser som möjligt för att främja barns och elevers

möjligheter att tillägna sig kunskaper. Lärare förväntas ha både teoretiska

och praktiska kunskaper och därför behövs en växelverkan i

lärarutbildningen mellan dessa inslag. Denna växelverkan kan nås genom

att utbildningens teoristudier tar sin utgångspunkt i den beprövade

erfarenheten samtidigt som den verksamhetsförlagda utbildningen

förankras i teori och forskning. Därför anser regeringen att det är av stor

vikt att delar av utbildningen är verksamhetsförlagd. Enbart goda

ämneskunskaper är ingen garanti för att en lärare skall kunna skapa goda

betingelser för lärande. Studenterna måste i sin utbildning ges utrymme

att aktivt reflektera över kunskapssyn, kunskapsinnehåll och

kunskapsurval satt i relation till hur barn och elever lär sig. Delar av

dessa studier bör genomföras i den praktiska undervisningsmijön. För att

de skall bli så effektiva och givande som möjligt bör de

verksamhetsförlagda delarna av utbildningen utvecklas i samarbete

mellan lärosätena och skolväsendet. Samarbetet kan exempelvis ske i

partnerskolor, något som redan har påbörjats vid några universitet och

högskolor.

Regeringens förslag innebär att lärarexamen uppnås efter minst 120

poäng för lärare i karaktärsämne med inriktning mot gymnasieskolans

program med yrkesämnen. För övriga inriktningar krävs mellan 140 och

220 poäng. Den nya lärarexamen omfattar således en utbildning om

minst 120 poäng och ger grundläggande behörighet för tillträde till

forskarutbildning enligt 9 kap. 4 § högskoleförordningen (1993:100).

Utöver grundläggande behörighet kan särskild behörighet föreskrivas av

fakultetsnämnden enligt 9 kap. 5 § högskoleförordningen. Ett vanligt

krav är att den sökande har minst 60 poäng i det ämne

forskarutbildningen avser. Andra krav baseras på genomgången

utbildning t.ex. civilingenjörsutbildningen. Studier om 60 poäng inom

det allmänna utbildningsområdet tillsammans med ämnesstudier bör

kunna utgöra en god grund för forskarstudier inom det

utbildningsvetenskapliga området.

Ett allmänt utbildningsområde

Av kritiken mot de befintliga lärarutbildningarna framgår att studenterna

inte ser ett klart samband mellan sina studier och sin framtida yrkesroll.

Denna kritik riktar sig såväl mot den tidigare praktisk-pedagogiska

utbildningen som mot den ämnesteoretiska. Det är i detta sammanhang

som det allmänna utbildningsområdet är av avgörande betydelse.

Det allmänna utbildningsområdet bör omfatta 60 poäng, varav minst

10 poäng bör vara verksamhetsförlagda. Utbildningsområdet bör omfatta

både för yrket centrala kunskapsområden och tvärvetenskapliga

ämnesstudier.

Ett av de centrala kunskapsområdena rör frågor om lärande,

undervisning och specialpedagogik. Ett annat kunskapsområde behandlar

frågor om socialisation, kulturfrågor och samhälle. Det kan gälla hur man

arbetar för att barns och elevers känsla för demokrati, samhörighet och

solidaritet utvecklas. Lärarstudenten måste därför förvärva kunskaper om

barns och elevers livssituation och uppväxtvillkor och om vuxna

studerandes livsvillkor. Ytterligare ett centralt kunskapsområde sätter

frågor om yrkesverksamhetens samhällsuppdrag, demokrati och

värdegrund i fokus. Det innebär att lärarstudenterna måste analysera de

grundläggande värderingarna ifråga om demokrati, etik, moral,

jämställdhet och jämlikhet som samhället vilar på. Det berör såväl

relationer mellan människor som människors förhållande till miljö och

andra livsformer. Kunskapsområdena kan bl.a. belysas genom att

internationella deklarationer och överenskommelser behandlas och

beaktas i utbildningen, som t.ex. FN:s deklaration om de mänskliga

rättigheterna, FN:s barnkonvention, FN:s standarddregler gällande

människor med funktionshinder, Salamancadeklarationen, som omfattar

principer, inriktningar och praxis vid undervisning av elever med behov

av särskilt stöd och RIO-deklarationens överenskommelser om länders

åtagande i arbetet för en ekologiskt hållbar utveckling; miljöskydd,

bevarande av naturresurser och biologisk mångfald. Kunskaper om de

ekologiska betingelserna för liv på jorden och baskunskaper i miljöarbete

och bevarande av den biologiska mångfalden skall ingå i all

lärarutbildning.

De tvärvetenskapliga ämnesstudierna skall uppmärksamma olika sätt

att organisera och tillägna sig kunskap och samtidigt bidra till

studenternas ämneskunskap. Uppläggning och innehåll skall befrämja

den blivande lärarens förutsättningar att möta alla elever. Inslaget skall

öka studenternas förståelse för när det ämnesövergripande arbetssättet är

meningsfullt i jämförelse med ämnesvisa studier. Målet är att förbereda

de blivande lärarna för att i skolsituationen samarbeta med lärare med

olika inriktningar och specialiseringar för att bättre möta elevernas olika

erfarenheter, frågor och problem. Studierna kan orienteras mot att visa

hur kunskap kan användas som verktyg för att lösa vardagliga problem.

Studenterna skall också få erfarenhet av hur kunskap kan organiseras på

olika sätt.

Den verksamhetsförlagda delen inom det allmänna utbildningsområdet

innebär en möjlighet till lärande i arbetet och ger studenterna tillfälle att

dels utveckla yrkeskunskaperna, dels öva förmågan till reflektion. Under

den verksamhetsförlagda delen bör bl.a. sådan förtrogenhetskunskap som

samtal med barn, elever och föräldrar samt arbete i arbetslag ingå.

Förtrogenhetskunskap erhålls genom erfarenhet från många olika

situationer, vilket gör att man kan göra relevanta bedömningar i nya

situationer. Av avgörande betydelse för den verksamhetsförlagda delens

kvalitet är att de enskilda skolor, dit de verksamhetsförlagda delarna

förläggs, knyts till högskolorna som samarbetspartner.

Det allmänna utbildningsområdet bör organiseras så att studenter med

olika inriktningar och specialiseringar möts i utbildningen och det bör

fördelas över en längre period av lärarutbildningen. Med denna

uppläggning ökar möjligheterna för ett naturligt samarbete mellan lärare

med olika kompetens i den framtida yrkesutövningen.

Ett utbildningsområde med inriktningar

Som en del av lärarutbildningens struktur ingår ett utbildningsområde

med inriktningar. Inriktningarna bör omfatta minst 40 poäng, varav minst

10 poäng bör vara verksamhetsförlagda.

Inriktningarna ger studenterna en stor möjlighet att själva profilera sin

utbildning. Inriktningar kan utgöras av mer traditionella ämnen t.ex.

engelska, matematik o.s.v., men också av andra för lärarutbildningen

relevanta ämnen. Dessa kan vara kurser som hittills inte ingått

lärarutbildningen såsom exempelvis miljökunskap, idéhistoria samt barn-

och ungdomskunskap. Även tvärvetenskapliga studier kan utgöra

inriktningar, exempelvis multietniska studier och u-landstudier liksom

tematiska kunskapsområden som miljö och överlevnad. De

kompetensområden som är unika för läraryrket, såsom läs- och

skrivinlärning, bör också kunna utgöra särskilda inriktningar.

Inom respektive inriktning bör frågor som om rör ämnesinnehållet stå i

fokus men även betingelserna för hur lärande sker hos barn och elever

inom respektive ämnesområde studeras. Det är därför angeläget med en

utökning av ämnesdidaktiken och att ämnets struktur görs relevant för

läraryrket.

De verksamhetsförlagda delarna av inriktningarna bör framför allt

behandla de delar av ämnes- eller ämnesområdesstudierna som fördjupar

kunskaperna om betingelserna för lärande. Inriktningarna om minst 40

poäng bör också kunna erbjudas som kompetensutveckling för redan

yrkesverksamma lärare.

Ett utbildningsområde med specialiseringar

Som en tredje del i lärarutbildningens struktur ingår specialiseringar som

bör omfatta minst 20 poäng. En sådan specialisering kan utgöras av

fördjupning så som ämnesfördjupning av en inriktning eller en fristående

breddning exempelvis via högskoleämnen som idé- och lärdomshistoria,

sociologi osv. Vidare kan specialiseringen fokuseras, på olika

åldersgrupper. Det kan vara vuxenpedagogik men även på ett

kunskapsområde som inte ryms inom ett ämne, t.ex. integration förskola

- skola, sex och samlevnad, internationalisering eller Alkohol-Narkotika-

Tobak.

Specialiseringarna gör det möjligt för studenterna att ytterligare

profilera sin lärarkompetens. Specialiseringskurser om minst 20 poäng

bör också kunna erbjudas som kompetensutveckling för redan

yrkesverksamma lärare.

Examensarbete

I lärarutbildningen bör ingå ett examensarbete där studenten skall visa att

han eller hon kan använda sig av vetenskapliga metoder och teorier.

Examensarbetet bör omfatta 10 poäng och bör i första hand utgöra en del

av inriktningen eller specialiseringen, men kan även vara en del av det

allmänna utbildningsområdet.

Examensarbetet utgör en viktig del i utvecklingen av ett vetenskapligt

förhållningssätt och det skall få studenten att fördjupa sina kunskaper.

Lärarutbildningen skall ge studenten kunskap om och insikt i olika

forskningsmetoder och forskningsetik. Examensarbetet bidrar till att

studenten praktiskt får tillämpa forskningsmetodik och blir därmed en

förberedelse för en eventuell forskarutbildning.

Även för de studenter som inte avser att fortsätta med en

forskarutbildning är det av stor vikt att ha getts möjlighet att självständigt

arbeta med olika forskningsmetoder. Inte minst är det viktigt som en

förberedelse för att aktivt kunna delta i förskolans, skolans och

vuxenutbildningens utvecklingsarbete.

Utgångspunkter för en kommande examensbeskrivning

Det bör även framdeles ankomma på regeringen att närmare utforma

examensbeskrivningen. Redan här finns det dock skäl att relativt

noggrant ange de utgångspunkter som regeringen anser att lägga till

grund för det kommande arbetet.

För att erhålla lärarexamen skall studenten ha en samlad kompetens så

att han eller hon kan förverkliga förskolans, förskoleklassens, skolans,

fritidshemmens och vuxenutbildningens mål och riktlinjer samt

medverka i utvecklingen av respektive verksamhet enligt gällande

styrdokument. Vidare skall studenten äga sådan kompetens att han eller

hon kan:

 omsätta goda och relevanta kunskaper i ämnen/ämnesområden så att

alla elever lär och utvecklas,

 organisera begrepp, principer och information i omvärlden för att

möjliggöra kunskapsbildning inom de ämnen/ämnesområden

utbildningen avser,

 förmedla och förankra samhällets och demokratins värdegrund,

 inse betydelsen av könsskillnader för organisering av

undervisningssituationen och presentation av ämnesstoffet,

 skapa betingelser för att åstadkomma utveckling och lärande hos alla

elever,

 leda och samarbeta med elever så att de får stöd i sin utveckling utifrån

sina behov och möjligheter,

 bedöma och värdera elevers utveckling och lärande samt informera och

samarbeta med föräldrar eller vårdnadshavare,

 orientera sig om, analysera och ta ställning till allmänmänskliga frågor,

ekologiska livsbetingelser och förändringar i omvärlden,

 självständigt och tillsammans med andra planera, genomföra, utvärdera

och utveckla undervisning och annan pedagogisk verksamhet samt delta i

ledning av denna,

 använda IT-hjälpmedel och ha kunskap om hur massmedia och IT kan

användas för den pedagogiska utvecklingen,

 tillvarata och systematisera egna och andras erfarenheter samt relevanta

forskningsresultat som grund för professionell utveckling.

Härutöver gäller de mål som respektive högskola bestämmer.

Lärarexamen skall uppnås efter fullgjorda kursfordringar om minst 120,

140, 160 eller 180 poäng. Utbildningen skall omfatta 60 poäng som

behandlar frågor om lärande, socialisation, värdegrund och

yrkesverksamhetens samhällsuppdrag samt för läraryrket centrala,

tvärvetenskapliga ämnesstudier. Därutöver skall utbildningen omfatta

minst en inriktning om minst 40 poäng samt specialisering om minst 20

poäng. För undervisning och annan pedagogisk verksamhet i:

 förskola, förskoleklass, grundskolans tidigare år och fritidshem samt

för undervisning i modersmål krävs minst 140 poäng,

 grundskolans senare år och i gymnasial utbildning (ej karaktärsämnen i

gymnasieskolans program med yrkesämnen krävs minst 180 poäng

inkluderade en respektive två fördjupning(ar) till minst 60 poäng i

relevant(a) ämnesområde(n),

 karaktärsämnen i gymnasieskolans program med yrkesämnen krävs

120 poäng. I stället för inriktning och specialisering krävs omfattande

yrkeserfarenhet samt en relevant yrkesinriktad högskoleutbildning om

minst 60 poäng eller motsvarande utbildning.

För undervisning i svenska respektive samhällskunskap i grundskolans

senare år krävs minst 60 poäng och i gymnasial utbildning minst 80

poäng i ämnesområden som är relevanta för ämnet svenska respektive

samhällskunskap. För undervisning i modersmål krävs inriktning om

minst 60 poäng i relevant ämnesområde.

Av det allmänna utbildningsområdet skall minst 10 poäng vara

verksamhetsförlagda. Minst 10 poäng per inriktning skall likaså vara

verksamhetsförlagda.

För att erhålla en lärarexamen skall studenten ha fullgjort ett

självständigt arbete (examensarbete) om 10 poäng. I detta skall studenten

ha relaterat sina kunskaper om de kommande arbetsuppgifterna till de

vetenskapliga teorier studenten blivit förtrogen med under utbildningen.

I examensbeviset skall anges vilka inriktningar och specialiseringar som

studenten har fullgjort.

Som framgår föreslår regeringen att dagens barn- och

ungdomspedagogiska examen med omfattningen 120 poäng skall ersättas

av en lärarexamen med omfattningen 140 poäng. Utökningen av

utbildningen skall ses mot bakgrund av de nya krav som ställs på

förskolan och fritidshemmet. Förskolan är numera också en

utbildningspolitisk angelägenhet med fokus på både barns omsorg och

lärande. Förskolans uppdrag bygger på en läroplan. Förskoleklass har

införts som en frivillig skolform och förskollärare och fritidspedagoger

har fått möjlighet att undervisa i skolan. Grundskolans läroplan, Lpo94,

har anpassats till att också omfatta förskoleklass och fritidshem. De som

skall arbeta inom förskolan och förskoleklass eller i fritidshem skall ha

möjlighet att som andra lärare fördjupa sig inom ett ämne eller

ämnesområde, t.ex. barn- och ungdomspsykologi, teknik, bild, sociologi

eller svenska. Härigenom underlättas en fortsatt samverkan mellan

förskola, förskoleklass, skola och fritidshem.

Alternativa vägar till läraryrket

Regeringen finner det också angeläget att det finns alternativa vägar till

läraryrket. Det bör därför vara möjligt för studenter som läst kurser som

motsvarar lärarutbildningens inriktningar och specialiseringar att läsa det

allmänna utbildningsområdet som en fristående utbildning. Detta ger dels

de studenter som från början har haft andra motiv för sina studier, dels de

som har annan yrkeserfarenhet, möjligheten att erhålla lärarexamen.

Även studenter som vill kombinera kurser, utan att för den skull binda

sig vid ett program, finner på detta sätt en alternativ studieväg till

lärarexamen.

5.2 Specifika ämnes- och kompetensprofiler

Enligt regeringens uppfattning tillgodoser den föreslagna strukturen för

den nya lärarutbildningen tillsammans med beskrivningen för en

lärarexamen inom intervallet 120 220 poäng skolans befintliga behov

av lärare med olika ämnes- och kompetensprofiler. Den föreslagna

uppläggningen av lärarutbildningen ger också möjlighet att snabbt

tillgodose nya behov.

Inom huvudstrukturen för lärarexamen bör kombinationen svenska och

samhällskunskap med inriktning mot undervisning i grundskolans senare

år och i gymnasial utbildning omfatta 60 respektive 80 poäng. Skulle

studenten kombinera dessa båda inriktningar för undervisning i

gymnasieskolan innebär det sammanlagt 220 poäng för en lärarexamen.

För modersmålslärare (f.d. hemspråkslärare) instämmer regeringen i

kommitténs förslag om en utbildning som förutom det allmänna

utbildningsområdet omfattar en inriktning mot undervisning i modersmål

om 60 poäng samt en specialisering om 20 poäng. Modersmålsläraren

skall behärska både modersmålet och svenska i tal och skrift samt vara

väl förtrogen med faktorer som påverkar den tvåspråkiga utvecklingen

hos barn och ungdomar. Regeringen avser att återkomma i fråga om

uppdrag till några lärosäten om att erbjuda denna kompetensprofil inom

lärarutbildningen.

Mot bakgrund av den diskussion som förts om teckenspråkslärare vill

regeringen peka på hur utbildning till lärare i teckenspråk för hörande

ryms inom den i detta avsnitt föreslagna strukturen för lärarutbildningen.

Regeringen ser positivt på att Göteborgs universitet och Malmö högskola

är i färd med att starta lärarutbildningar i teckenspråk. För att säkerställa

ett utbud av teckenspråksutbildning i högskolan avser

Utbildningsdepartementet att pröva frågan hurvida särskilda uppdrag till

ett antal lärosäten att anordna sådan utbildning behövs. I kap 10 Särskilda

frågor specialpedagogisk utbildning behandlas frågan om utbildning av

teckenspråkiga lärare för döva och hörselskadade barn och ungdomar.

Frågor om ettämneslärarutbildningar har bl.a. berört ämnesdjupet i den

nuvarande musiklärarutbildningen samt ämnesomfattningen i de

nuvarande slöjd- och hemkunskapslärarutbildningarna. Regeringen anser

att det är förenligt med den föreslagna nya strukturen för

lärarutbildningen att den rymmer ettämneslärarutbildning. Regeringen

vill dock framhålla att de skäl som kommittén och flera remissinstanser

framfört om en s.k. anställningsbarhet, i synnerhet i mindre skolor och

kommuner, är giltiga. De skall dock inte förhindra att en djup och/eller

smal utbildning ges när så erfordras med hänsyn till den undervisning

som utbildningen syftar till.

I kommitténs uppdrag ingick att behandla den kompetensprofil som

omfattas av den tidigare studie- och yrkesvägledarexamen. Mot bakgrund

av att en utredning om vägledning, aviserad i budgetpropositionen 2000

har tillsatts, har frågan om utbildning för vägledare lämnats över till

utredningen om Vägledning i skolväsendet (dir 1999:107). Av direktiven

framgår att utredaren mot bakgrund av sitt kommande förslag skall lämna

förslag avseende utbildningen av vägledare. Detta uppdrag skall vara

slutfört senast den 15 december 2000. Därefter avser regeringen att

återkomma i denna fråga.

Kommittén skulle enligt direktiven analysera vilka krav som skall

ställas på lärarutbildningen för att den skall tillgodose behovet av

vuxenpedagogik. Den skulle även överväga en särskild vuxenpedagogisk

examen. Kommittén har pekat på den möjlighet den nya

examensstrukturen ger och anser därför att behovet av vuxenpedagogik

väl kan tillgodoses inom ramen för lärarutbildningen och att det därför

inte föreligger något skäl att inrätta en särskild vuxenpedagogisk examen.

Kommittén föreslår att för de studenter som avser att undervisa vuxna

skall det finnas särskilda specialiseringar som avser undervisning av

vuxna. Regeringen instämmer i kommitténs förslag och utgår från att

utbildning av detta slag kommer att anordnas. Regeringen anser även, i

likhet med kommittén, att vuxenpedagogik bör kunna ingå i det allmänna

utbildningsområdet.

5.3 Lärare i yrkesämnen - karaktärsämnen i

gymnasieskolans program med yrkesämnen

Regeringens bedömning: Yrkesämnen bör ingå i den nya

lärarexamen inom utbildningsområdena med inriktning och

specialisering. För lärare i karaktärsämnen i gymnasieskolans

program med yrkesämnen bör lärarexamen kunna uppnås också med

en för yrkesområdet relevant högskoleutbildning om minst 60 poäng

eller någon annan motsvarande utbildning tillsammans med

omfattande relevant yrkeserfarenhet samt det allmänna

utbildningsområdet.

Kommitténs förslag: Överensstämmer huvudsakligen med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna är positiva till

kommitténs förslag. Statens skolverk, Kommittén för kvalificerad

yrkesutbildning, Kristianstads, Linköpings, Skövde kommuner och

Landsorganisationen (LO) är positiva till att kvalificerade yrkesinriktade

utbildningar (KY) skall kunna tillgodoräknas för tillträde till

lärarutbildning. Falkenbergs och Katrineholms kommuner menar att

kravet på baskunskaper och ämnesteoretiska kunskaper är nödvändiga för

att en lärare i ett yrkesämne skall kunna ingå i ett arbetslag och själv

kunna integrera valda delar av kärnämnen i samarbete med andra lärare.

Ett antal kommuner såsom Eskilstuna,[REDACTED_EFTERNAMN] och Partille är

tveksamma till "akademiseringen" av yrkeslärarutbildningen och tror att

det kommer att försvåra rekryteringen till lärarutbildning för lärare i

yrkesämnen.

Universiteten och högskolorna stöder förslagen om att eftergymnasiala

studier motsvarande 60 poäng samt att lärare i yrkesämnen studerar det

allmänna utbildningsområdet. Lärarhögskolan i Stockholm avvisar

förslaget att kvalificerade yrkesinriktade utbildningar (KY) generellt

skall kunna tillgodoräknas som högskolepoäng. Sveriges Förenade

Studentkårer och Lärarhögskolans studentkår i Stockholm betonar att

KY-utbildning inte är högskoleutbildning.

Uppsala universitet anser att universitet och högskolor har resurser för

att ge den ämnesteoretiska utbildning som föreslås. Både Lärarförbundet

och Lärarnas Riksförbund menar att det är nödvändigt att högskolan

utvecklar relevanta utbildningar för flera av gymnasieskolans program

med yrkesämnen.

Flera remissinstanser bl.a. Kunskapslyftskommittén, LO och

Tjänstemännens centralorganisation (TCO) anser att instrument för

validering av gedigen yrkeserfarenhet måste skapas.

Svenska arbetsgivarföreningen (SAF) anser att den föreslagna

yrkeslärarutbildningen kommer att leda till stora rekryteringsproblem.

SAF förordar att yrkesverksamma anställs på en skola och tillsammans

med skolledningen utarbetar en individuell utvecklingsplan.

Skälen för regeringens bedömning

Kompetens för lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans program med

yrkesämnen

Arbetet som lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans program med

yrkesämnen har förändrats påtagligt under senare år, kanske mer än för

andra lärarkategorier. Det hänger dels samman med det nya styrsystemet

och nya måldokument för skolan, dels de stora förändringarna i

arbetslivet. Den treåriga programindelade gymnasieskolan infördes

successivt med start läsåret 1992/93 för att vara fullt genomförd läsåret

1994/95. Det är viktigt att yrkeslärarnas kompetens utvecklas i samma

riktning som arbetslivet, vilket innebär ett ökat behov av teoretiska

kompetenser - både allmänteoretiska och mer yrkesspecifika.

Examensbeskrivningen för gymnasielärarexamen i dåvarande bilagan

3 till högskoleförordningen (1993:100) ändrades år 1996 (1996:913) som

en följd av förslag i utredningen[REDACTED_EFTERNAMN] Ribban - Lärarkompetens för

yrkesutbildning (SOU 1994:101). Krav ställdes förutom på praktisk

pedagogisk utbildning om 40 poäng även på relevant yrkesinriktad

högskoleutbildning om minst 60 poäng för undervisning i ett

karaktärsämne i gymnasieskolans program med yrkesämnen.

Förändringen av yrkesutbildningen i gymnasieskolan under 1990-talet i

riktning mot breda programområden har inneburit ökade inslag av

allmänna ämnen kärnämnen, nya kursplaner med nytt innehåll i gamla

ämnen och uppdelning av stora yrkesämnen karaktärsämnen i flera

delämnen. De nya förutsättningarna innebär behov av lärare med bred

kompetens som har goda yrkeskunskaper, kan samarbeta med företrädare

för arbetslivet och vara ledare för arbetet i gymnasieskolans program

med yrkesämnen. Dessa lärare förutsätts samarbeta i lärarlaget kring de

kärn- och karaktärsämnen som ingår i gymnasieskolans program med

yrkesämnen.

Förändringarna ställer krav på att lärare i karaktärsämnen för

gymnasieskolans program med yrkesämnen också har goda kunskaper i

kärnämnen såsom svenska, engelska och samhällskunskap samt i vissa

fall även i matematik. Den snabba tekniska utvecklingen och

utvecklingen i arbetslivet innebär att lärarna också måste ha goda

teoretiska kunskaper inom yrkesområdet. Ett nära samarbete med

arbetslivet är nödvändigt för att bedriva en undervisning som motsvarar

de krav som arbetslivet ställer, för att erhålla arbetsplatsförlagd

utbildning för elever samt för återkommande kompetensutveckling i

yrket.

Krav på kunskaper

Lärarna i karaktärsämnen för gymnasieskolans program med yrkesämnen

får sin trovärdighet genom ett genuint kunnande inom ett yrkesområde.

Ett antal års relevant och varierad yrkeserfarenhet bör utgöra bas för det

framtida arbetet som lärare. Regeringen utgår från att läraren har en

grundläggande utbildning inom yrkesområdet, från lägst gymnasienivå.

Utbildningen bör därutöver innehålla en högskoleutbildning om minst 60

poäng eller motsvarande i relevanta yrkesämnen. Enligt regeringens

mening bör lägre krav inte ställas med hänsyn till de kvalifikationskrav

som gäller i arbetslivet. Till ovanstående kommer krav på godkända

studier inom det allmänna utbildningsområdet.

Det råder brist på lärare till gymnasieskolans program med

yrkesämnen. Genomsnittsåldern för de verksamma lärarna är dessutom

hög. Få söker till lärarutbildningarna med denna inriktning och ett

alldeles för litet antal lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans

program med yrkesämnen examineras varje år.

Lärarutbildningskommittén redovisar att det föreligger en stor eller

mycket stor risk för lärarbrist inom många yrkessektorer. Detta gäller

framför allt de industriella och merkantilt inriktade programmen. Det har

också visat sig svårt att rekrytera lärarstudenter till det tekniskt -

industriella området.

För vissa av gymnasieskolans program med yrkesämnen såsom

omvårdnadsprogrammet och barn- och fritidsprogrammet finns

högskoleutbildningar som utgör en god grund för fortsatta studier till

lärare, t.ex. utbildningar till sjuksköterska, eller barn- och fritidspedagog.

För andra utbildningar såsom det estetiska programmet eller

medieprogrammet i gymnasieskolan finns eftergymnasiala konstnärliga

utbildningar, som skulle kunna utgöra grund för en utbildning till lärare

inom detta yrkesområde. Högskoleingenjörsutbildningen finns med ett

stort antal inriktningar. Det finns relevanta inriktningar för blivande

lärare inom alla gymnasieprogram med tekniskt inriktade yrkesämnen.

Högskoleingenjörsutbildningen omfattar minst 80 poäng.

Yrkesteknisk högskoleutbildning om 60 poäng anordnas inom vissa

yrkessektorer på ett 20-tal platser i landet. Dessa utbildningsplatser

utnyttjas i dag i begränsad omfattning. Det är vidare angeläget att den

kvalificerade yrkesutbildningen, KY, som präglas av en stark

arbetslivsanknytning och som ger den högre fackkompetens som

eftersträvas kan utgöra en grund för en lärarexamen i karaktärsämnen för

gymnasieskolans program med yrkesämnen.

Lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans program med

yrkesämnen bör, liksom lärare i övrigt, tillägna sig de kunskaper som

omfattas av det allmänna utbildningsområdet som regeringen föreslagit i

avsnitt 5 - En ny lärarutbildning. Det är viktigt att alla lärare kan delta i

den egna skolans diskussioner på lika villkor med en gemensam

referensram och ett gemensamt yrkesspråk.

Tillgodoräknande av yrkeserfarenhet m.m.

Som tidigare anförts är grunden för lärare i yrkesämnen att de besitter en

kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet. Det är viktigt att lärarna

bygger sin utbildning på omfattande yrkeserfarenhet. Yrkeserfarenheten

kan variera i längd beroende på yrkessektor. Regeringen är inte beredd

att ange ett minsta antal år. Det ankommer på högskolan att värdera

yrkeserfarenheterna.

Yrkeserfarenheten, tidigare lärarerfarenhet och erfarenhet av

handledning av elever i arbetsförlagd utbildning ger, utöver ett reellt

yrkeskunnande, kunskaper som bör värderas och tillgodoräknas både vid

antagning till lärarutbildning och för erhållande av lärarexamen för att

undervisa i karaktärsämnen i gymnasieskolans program med

yrkesämnen.

Vissa remissinstanser anser att ett system med validering av gedigna

yrkeserfarenheter bör skapas så att dessa kan jämställas med

eftergymnasial utbildning. Regeringen har tillsatt en särskild utredare

som bl.a. skall pröva behovet av ett nationellt system för validering av

vuxnas kunskap och kompetens (U 99:3875V). Utredaren skall redovisa

sitt uppdrag senast den 20 december 2000.

Regeringen vill understryka det önskvärda i att lärare i karaktärsämnen

för gymnasieskolans program med yrkesämnen kan kombinera ämnen,

t.ex. ett karaktärsämne med ett kärn- eller annat karaktärsämne. För

lärare i yrkesämnen kan det vara naturligt att kombinera med ämnen som

teknik, matematik, naturvetenskapligt ämne eller psykologi.

Rekrytering och kompetensutveckling av lärare i karaktärsämnen för

gymnasieskolans program med yrkesämnen samverkan med arbetslivet

Att kunna rekrytera välutbildade lärare är en mycket viktig fråga för

utvecklingen av gymnasieskolans program med yrkesämnen och en

förutsättning för att nå målsättningen med den nya gymnasieskolan. För

detta har stat och kommuner ett gemensamt ansvar.

De som kommer att söka till utbildningen av lärare i karaktärsämnen

för gymnasieskolans program med yrkesämnen har ofta hunnit skaffa sig

en annan social situation än de studenter som går direkt från

gymnasieskolan till studier i högskolan. Detta måste lärosätena ta hänsyn

till då de organiserar lärarutbildningen genom att ge möjlighet till studier

på distans och deltid. Regeringen ser positivt på de olika

försöksverksamheter som pågår vid de olika högskolor som utbildar

lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans program med yrkesämnen.

Regeringen förutsätter att flexibla lösningar prövas vad gäller rekrytering

och utbildning av lärare i karaktärsämnen för dessa program.

Det är viktigt att skapa flexibla studiemöjligheter för blivande lärare i

karaktärsämnen för gymnasieskolans program med yrkesämnen så att de

ekonomiskt sett kan genomföra utbildningen. Det är också viktigt att

kommunen ger ekonomiskt stöd så att de blivande lärarna kan fullgöra

sin utbildning. I skolans kontakt med företagen bör möjlighet finnas att

intressera personer att undervisa i skolan inom sitt yrkesområde.

Samarbete med arbetsförmedlingarna bör också användas för att finna

personer som har en lämplig yrkesbakgrund och som kan intresseras för

att undervisa och samarbeta med unga människor.

Olika möjligheter och kombinationer av utbildning och tjänstgöring för

lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans yrkesprogram bör prövas.

Utbildning, tjänstgöring som lärare och tjänstgöring i företag bör kunna

varvas. Landstingsförbundet ser t.ex. gärna en utveckling som går mot att

fler lärare på t.ex. vårdutbildningarna har kombinationstjänster, dvs.

arbetar som sjuksköterska inom en specialitet parallellt med att undervisa

inom specialområdet. Sådana kombinationstjänster bör vara möjliga även

inom andra områden.

Lärare i karaktärsämnen för gymnasieskolans yrkesprogram måste

kontinuerligt hålla sig à jour med utvecklingen inom sitt yrkesområde.

För att åstadkomma bra lösningar avseende såväl rekrytering som

utbildning och kompetensutveckling av lärare måste skola och högskola

samverka med arbetslivet. För lärare i karaktärsämnen för

gymnasieskolans yrkesprogram bör en del av tiden för

kompetensutveckling användas för yrkesstudier. Regionala

utvecklingscentrum bör också ses som en naturlig part i diskussioner om

utvecklingen av undervisningen på gymnasieskolans program med

yrkesämnen och för kompetensutveckling av dessa lärare.

6 Lärares kompetensutveckling

Regeringens förslag: Varje kommun och landsting skall ansvara för

att möjligheter till kompetensutveckling ges för den personal som har

hand om utbildningen. Kommuner och landsting skall vinnlägga sig

om en planering av personalens kompetensutveckling.

Bestämmelserna i 2 kap. 7 § skollagen (1985:1100) skall ändras i

enlighet härmed.

Regeringens bedömning: En plan för kompetensutvecklingen bör

finnas i varje skola. Bestämmelserna om högst fem studiedagar i

grundskoleförordningen (1994:1194) och gymnasieförordningen

(1992:394) bör upphävas.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag och bedömningar

Remissinstanserna: Kommitténs förslag angående kompetens-

utveckling får i huvudsak stöd i svaren. Några instanser är tveksamma

eller tar avstånd från vissa förslag. Lunds universitet är positiv till

förslagen men avvisar tanken på att reservera särskilda utbildningsplatser

för kompetensutveckling. Stockholms universitet är också positiv till

förslagen och anser att lärares kompetensutveckling är en av de viktigaste

delarna i tredje uppgiften. Även Umeå universitet är i princip positiv men

menar att det bör finnas föreskrifter på kompetensutvecklingens område,

variationerna mellan kommunerna är för stora. Högskolan i Halmstad

tillstyrker förslagen men efterlyser nya och icke traditionella former för

samverkan och kompetensutveckling. Statens skolverk menar att

kompetensutveckling av verksamma lärare är en så stor och komplex

fråga att den borde ha behandlats som ett specifikt område, inte bara som

en del i betänkandet. Statskontoret anser att en kontinuerlig

kompetensutveckling underlättas av ett system för finansiering och

menar att den pågående diskussionen om utbildnings- och

kompetenskonton kan komma att leda till öppningar. Lärarnas

riksförbund och Lärarförbundet instämmer i förslagen. Lärarnas

riksförbund och dess studerandeförening föreslår en modell med

kompetensutvecklingskonton. Flera kommuner anser att statens styrning

med utvecklingsmedel bör ske med god framförhållning och fokuseras på

ett mycket begränsat antal områden över en längre tid för att få bra

effekt. Flera remissinstanser lyfter fram betydelsen av regionala

utvecklingscentrum i arbetet med skolutveckling och

kompetensutveckling av lärare. Många remissinstanser, både högskolor

och kommuner, betonar hur viktigt det är att högskolans utbud för

kompetensutveckling utformas av högskolor och kommuner i samverkan.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Kompetensutveckling - ett vidgat begrepp

Förändringarna inom skola och vuxenutbildning vad gäller bl.a. ansvaret

för utveckling av verksamheterna, ställer krav på nya kunskaper, nya

arbetsformer och större samverkan mellan lärare och andra

personalgrupper. Kompetensutveckling är ett led i utvecklingen av

verksamheterna och att nå uppställda mål. Enligt nu gällande avtal på

skolområdet från år 1995, avtal 2000, avses med kompetensutveckling

"insatser som syftar till att utveckla lärares förmåga att skapa goda

förutsättningar för elevernas lärande . Kompetensutveckling kan,

förutom olika former av reguljär fortbildning, innefatta andra insatser

som tjänar syftet, såsom gemensam reflektion och diskussion om

undervisningen, barnens och elevernas inlärning, pedagogisk

utvärdering, handledning, auskultation vid kollegors undervisning,

pedagogisk planering, litteraturstudier m.m. Begreppet

kompetensutveckling är således enligt avtalet mycket brett.

Regeringen menar i likhet med Lärarutbildningskommittén att

begreppet kompetensutveckling skall ersätta nuvarande formulering i

skollagen om fortbildning. Kompetensutveckling är ett vidare begrepp än

fortbildning, och rymmer såväl ämnesbreddning som ämnesfördjupning,

metodutveckling, arbetslagsutveckling, forskning och utvecklingsarbete

samt annan verksamhetsutveckling av betydelse för förskolan, skolan och

vuxenutbildningen.

Med anledning av de nya formerna för och innehållet av

kompetensutveckling på skolans område samt den reglering av

kompetensutveckling som finns inom ramen för nuvarande avtal på

lärarområdet, finns inte längre anledning att behålla nuvarande

bestämmelser om högst fem studiedagar i grundskoleförordningen

(1994:1194) och gymnasieförordningen (1992:394). Regeringen avser

därför att upphäva bestämmelserna. Undervisningsfri tid för

kompetensutveckling av lärare kan även fortsättningsvis avsättas under

läsåret under förutsättning att eleverna får den undervisningstid de är

garanterade enligt skollagen.

Kommunerna har enligt nuvarande formulering i 2 kap. 7 § skollagen

ansvar för fortbildning av sin personal. Regeringen utvecklar sin syn på

ansvarsfördelningen när det gäller kompetensutveckling av lärare i det

följande.

Ansvarsfördelning

Krav på kontinuerlig utveckling av det pedagogiska arbetet och det

generella behovet av förnyelse av kunskaper för både yrkesliv och

samhällsliv har ökat betydelsen av kompetensutveckling för såväl

arbetsgivare som arbetstagare. En förskola, skola och vuxenutbildning

stadd i ständig utveckling förutsätter enligt regeringens mening att de

som verkar inom denna verksamhet utvecklar sin kompetens för att möta

både nya krav och bidra till denna utveckling.

Läraren har ett personligt ansvar för sin egen kompetensutveckling.

Kompetensutveckling är både en rättighet och en skyldighet. Var och en

som arbetar har ansvar för att kunna reflektera över sitt arbete och vilka

krav på kunskaper som olika situationer ställer. Lärare måste reflektera

över sitt arbete och över vilka krav på kunskaper och kompetens som

olika ämnen och kunskapsområden eller situationer i skolan ställer samt

vara beredd att komplettera sin utbildning. Ämnesområden utvecklas och

tillförs ny kunskap. En lärares kompetens är beroende av det

sammanhang och den struktur i vilken läraren verkar. Barn och elever

har behov av undervisning och stöd i nya former samtidigt som ny teknik

och medier utvecklas.

Rektorer för skolan och vuxenutbildningen har enligt läroplanerna,

Lpo 94 och Lpf 94, ansvar för att personalen får den

kompetensutveckling som krävs för att den skall kunna utföra sina

arbetsuppgifter professionellt. Ett viktigt arbete för rektor och andra

verksamhetsansvariga är att hos personalen förankra målen för

verksamheten och därmed göra syftet med kompetensutvecklingen

tydligt.

Målen för verksamheten, uttryckta i den lokala arbetsplanen, bör ligga

till grund för kompetensutvecklingen för såväl skolan och arbetslaget

som för den enskilde läraren. Den årliga kvalitetsredovisning, som skolan

skall upprätta som ett led i den kontinuerliga uppföljningen och

utvärderingen av arbetsplanen, är ett viktigt underlag för beslut om

kompetensutveckling. Rektor eller motsvarande chef bör ansvara för att

det upprättas en särskild plan för kompetensutveckling av skolans och

vuxenutbildningens personal. Planen bör återspegla de samlade

individuella behoven av kompetensutveckling. I planen bör ingå

dokumenterad uppföljning och utvärdering av mål och resultat i skolan

Varje kommun och landsting skall enligt gällande bestämmelser i

skollagen (1985:1100) se till att fortbildning anordnas för den personal

som har hand om utbildningen. Utvärderingar visar att lärarnas

möjligheter till kompetensutveckling varierar kraftigt mellan

kommunerna. Regeringen finner detta oroande. Likvärdigheten i

undervisningen riskerar att undergrävas om vissa lärare saknar

kontinuerliga möjligheter att utveckla och komplettera sina kunskaper.

Flera remissinstanser har också påtalat detta problem i sina remissvar.

Regeringen vill betona arbetsgivarnas ansvar för att skapa tidsmässiga

och ekonomiska förutsättningar för att personalen skall kunna ta sin del

av ansvaret för kompetensutvecklingen. Medel för kompetensutveckling

ingick i beräkningsgrunderna för det tidigare sektorsbidraget till

kommunerna. I samband med kommunaliseringen och den förändrade

ansvarsfördelningen på skolområdet överfördes medel för lärarnas

fortbildning till det som då kallades sektorsbidraget. Kommunerna har

under senare år fått kraftigt ökade statsbidrag till skola, vård och omsorg

och har därigenom enligt regeringens mening fått större möjligheter till

nödvändiga insatser i fråga om bl.a. kompetensutveckling.

Kommittén har föreslagit att 2 kap. 7 § skollagen, som behandlar

kommunernas och landstingens skyldigheter för fortbildning av lärare,

skall få en mer tvingande lydelse. Regeringen anser att kommuner och

landsting i sin egenskap av arbetsgivare bör ta ansvar för att det upprättas

planer för kompetensutveckling samt att en plan för kompetensutveckling

bör finnas i varje skola.

Staten har ett övergripande ansvar att skapa förutsättningar för

kompetensutveckling och ställa utbildning till förfogande.

Staten, liksom kommunerna, har ansvar för att följa upp och utvärdera

mål och resultat samt ange tydliga mål för utveckling av verksamheterna.

Kompetensutveckling av lärare är en del av statens styrning av

skolväsendet för att uppnå målen för verksamheterna.

Staten kan också ställa särskilda medel till förfogande för insatser

inom bristområden eller områden av andra slag där nationell uppföljning

och utvärdering visat på behov av kompetensutveckling. Detta sker i dag

främst genom medel som Statens skolverk disponerar.

Staten har även ansvar att följa upp och utvärdera huvudmännens

kompetensutvecklande insatser. Staten bör följa upp vilka mål för

fortbildningen som kommunerna satt upp, hur kompetensutveckling av

skolans personal har omsatts i praktiken och vilken följsamhet

kompetensutvecklingen haft på nationellt prioriterade områden.

Ett led i personalförsörjningen

Kompetensutveckling av personal är ett mycket viktigt led i

personalförsörjningen. Variationer i årskullarnas storlek kan vara stora

och lärarna bör genom t.ex. vidareutbildning kunna medverka till en viss

utjämning av lärarbehovet för olika åldrar. Nyexaminerade lärare utgör

en mycket liten del av det totala antalet lärare i förskolan, skolan och

vuxenutbildningen. Den stora merparten av lärarna har en lärarutbildning

som ligger några år tillbaka i tiden.

Omfattande pensionsavgångar förutses under de närmaste åren. För att

underlätta personalförsörjningen och klara behovet av förnyelse i skolan

och vuxenutbildningen kan kompetensutveckling ses som en möjlighet

att tillföra den kompetens som behövs.

Regeringen anser, i likhet med kommittén, att utbildningsresurser inom

lärarutbildningens inriktningar och specialiseringar bör kunna utnyttjas

för kompetensutveckling av verksamma lärare. Flexibiliteten i den nya

lärarutbildningen ger verksamma lärare möjligheter att delta i högskolans

grundutbildning för kompetensutveckling. En lärare kan komplettera sin

grundutbildning med en inriktning och därigenom vidga sin kompetens

med ett nytt ämnesområde eller för att undervisa en ny ålderskategori av

elever inom sitt tidigare ämnesområde. En lärare kan också fördjupa sitt

ämneskunnande genom att studera en specialisering. Genom att utnyttja

de möjligheter som lärarutbildningens föreslagna struktur ger bör

arbetslagets lärarkompetens kunna utökas på ett flexibelt sätt.

Regeringen delar kommitténs mening att det är en fördel för både de

studerande i grundutbildningen och för verksamma lärare om de kan

mötas i gemensamma kurser, i samma möteslokaler eller genom virtuella

möten. Båda grupperna kan utifrån sina erfarenheter och perspektiv bidra

till en mer givande utbildning än vad som vore fallet om utbildningen ges

enbart i en homogen grupp. Som tidigare anförts är det ett ansvar för

både den enskilde läraren och arbetsgivaren att utnyttja denna möjlighet.

Regeringen vill, i likhet med många remissinstanser (Umeå universitet,

Mitthögskolan, Skövde, Uppsala Falkenbergs m.fl. kommuner)

understryka vikten av att högskolans kurser och andra

kompetensutvecklande insatser för lärare utvecklas i samverkan mellan

universitet och högskolor samt kommuner.

Regeringen bör, som ett led i att använda kompetensutvecklingen av

lärare som ett av statens styrinstrument, precisera vilka insatser för

kompetensutveckling som regeringen anser är särskilt angelägna.

Resultat från nationell uppföljning och utvärdering av skolan skall ligga

till grund för signaler av detta slag från statens sida. I

budgetpropositionen eller i den nationella utvecklingsplanen för

förskolan, skolan och vuxenutbildningen kan regeringen ange angelägna

områden för lärarnas kompetensutveckling. I budgetpropositionen eller i

särskilda uppdrag har regeringen möjlighet att ge mer preciserade

uppdrag till högskolorna om insatser för kompetensutveckling av lärare.

Kommunerna å sin sida har enligt skollagen skyldighet att tillhandahålla

den kompetensutveckling som lärarna har behov av.

Samverkan för utveckling av förskola, skola och vuxenutbildning

Kompetensutveckling av lärare är en mångfacetterad och integrerad del

av utvecklingsarbetet inom förskola, skola och vuxenutbildning.

Kommuner och skolor, regionala organ samt universitet och högskolor

måste samarbeta för att utveckla ett flertal strukturer för

kompetensutveckling som skall svara mot ett diversifierat behov. Det är

viktigt att utbildning ges på distans och som deltidsstudier för att kunna

tillgodose olika studiebehov. Även forskarutbildning kan vara ett led i

den kompetensutvckling som skolväsendet och kommunerna erbjuder

sina lärare (se vidare avsnitt 7).

Olika former för samverkan bör utvecklas. Regionala

utvecklingscentrum och nationella resurscentrum i kemi, fysik, teknik

och matematik är etablerade former för diskussioner och insatser om

utveckling av förskola, skola och vuxenutbildning. Den programindelade

gymnasieskolan med ökad bredd i yrkesutbildningarnas innehåll och

arbetsplatsförlagda delar av utbildningen ställer krav på samarbete med

arbetslivet.

Regionala utvecklingscentrum, nationella resurscentrum och andra

samverkansorgan bör tillsammans med förskolor, skolor och

vuxenutbildning samt kommuner utifrån var och ens kompetensområde

utgöra parter i en dialog om utveckling av den verksamhetsförlagda delen

av lärarutbildningen, av förskola, skola och vuxenutbildning samt

kompetensutveckling liksom kontakter och samarbete med arbetslivet. Ur

högskolans perspektiv är samverkan med skolan en del av högskolans

samverkansuppgift med det omgivande samhället

Regeringen ser regionala utvecklingscentrum eller andra

samverkansorgan inom högskolan som viktiga fora dels för att föra in

forskningsresultat in i skolans vardagliga arbete, dels för att föra aktuella

skolfrågor in i högskolans lärarutbildning och forskning om lärande.

7 Forskningsstrategi för lärarutbildning

Regeringens förslag: Resurserna för forskning och forskarutbildning

i anslutning till lärarutbildningen och den pedagogiska

yrkesverksamheten skall öka. Berörda lärosäten skall därför få i

uppdrag att inom sina ramar vidta åtgärder för att förstärka

utbildningsvetenskaplig forskning och forskarutbildning i nära

anslutning till lärarutbildningen. Resurser inom ramen för

utgiftsområde 16 skall fördelas dels via det föreslagna

Vetenskapsrådet till forskningsprogram som i nationell konkurrens

bedöms ha hög vetenskaplig kvalitet, dels till lärosäten som i

samverkan med andra lärosäten bygger upp forskarskolor. De

nytillkommande resurserna till forskning och forskarutbildning inom

detta område skall huvudsakligen användas till forskningsprogram

och forskarskolor i nära anslutning till lärarutbildningen inom vilka

universitet och högskolor skall samverka.

Regeringens bedömning: Forskning och forskarutbildning som

bedrivs i nära anslutning till lärarutbildningen och som svarar mot

behov inom lärarutbildningen och den pedagogiska

yrkesverksamheten bör ges tillräckliga resurser.

Andelen forskarutbildade lärare inom lärarutbildningen och i skolan

bör öka.

Fördelningen av medel till forskningsprogram bör efter

vetenskaplig granskning göras av en utbildningsvetenskaplig

kommitté inom Vetenskapsrådet, under förutsättning att detta råd

inrättas. Majoriteten av kommitténs ledamöter bör vara forskare.

Inom forskningsprogrammen bör yrkesverksamma lärare kunna

delta i kompetensutvecklande syfte.

Utvecklingen av den utbildningsvetenskapliga forskningen samt

andelen forskarutbildade lärare i högskola och skola bör följas upp

under en uppbyggnadsperiod.

Kommitténs förslag: Lärarutbildningen skall förbereda för en

pedagogisk yrkesverksamhet där de yrkesverksamma deltar aktivt i en

kontinuerlig utveckling av förskola, skola, fritidshem och

vuxenutbildning. För att uppnå detta fordras en bred vetenskaplig bas för

lärarutbildningen, en utbyggd forskning och forskarutbildning samt ett

eget vetenskapsområde. Forskning och forskarutbildning skall svara mot

behov inom såväl yrkeslivet som lärarutbildningen.

Enligt kommittén är den förändring av lärarnas pedagogiska uppdrag

som ägt rum under 1990-talet ett tungt argument för att förstärka

forskning och forskarutbildning på lärarutbildningens område. Den

decentraliserade och målstyrda skolan ställer nya krav på läraren att

självständigt utforma och utveckla arbetet samt att teorier och modeller

för yrkesutövandet successivt utvecklas. Detta innebär krav på förmåga

till reflektion över den egna verksamheten, fördjupade kunskaper inom

olika ämnes- och kunskapsområden samt god kännedom om och kontakt

med forskning. När de yrkesverksamma både efterfrågar

forskningsresultat och själva forskarutbildar sig och forskar för att

utveckla den pedagogiska verksamheten kommer forskningen att få såväl

en annan funktion som inriktning.

Kommittén betonar betydelsen av att det finns forskarutbildade

lektorer inom alla skolformer för att få till stånd en fördjupad

kunskapsutveckling inom skolan.

Lärarutbildningarna inordnades i högskolan genom universitets- och

högskolereformen 1977. När socialhögskolorna, journalisthögskolorna

samt senare vårdhögskolorna blev en del av högskolan etablerade dessa

tre yrkesutbildningar en reguljär forskningsorganisation. För

lärarutbildningarna kom emellertid inte någon påtaglig förnyelse eller

förstärkning av forsknings- och forskarutbildningsorganisationen till

stånd. Även om antalet professurer på lärarutbildningsområdet ökat

under senare år har lärarutbildningen en svag vetenskaplig bas vilket gör

att utbildningen inte i tillräcklig omfattning vilar på vetenskaplig grund.

Andelen forskarutbildade lärare vid de institutioner som i huvudsak

bedriver lärarutbildning är låg. För att stärka och bredda den

vetenskapliga basen och höja lärarutbildningens kvalitet och status är det

därför angeläget att öka antalet forskarutbildade lärare inom

lärarutbildningen.

Kommittén framhåller att verksamhetens frågor och lärargärningen

måste stå i centrum för forskarens uppmärksamhet. Då ökar möjligheten

att föra in forskning och forskningsresultat i lärarutbildningen.

Enligt kommittén bör lärosätenas ledning ta ett aktivt ansvar för

utvecklingen av forskning inom lärarutbildningen. Ett särskilt organ

inom universitetet eller högskolan bör ha det samlade ansvaret för

lärarutbildning samt forskarutbildning och forskning i nära anslutning till

denna. Universitet och högskolor bör bl.a. beakta två "balansproblem".

Det ena är högskolans behov av att utbilda forskare och bedriva

forskning för att kunna upprätthålla en hög kvalitet inom

lärarutbildningen i förhållande till den pedagogiska yrkesverksamhetens

behov av forskarutbildad personal. Det andra balansproblemet gäller i

vilken grad och på vilket sätt forskningen skall styras av fältets behov.

Kommittén anser att det krävs en nationell forskningsstrategi för

lärarutbildning och pedagogisk yrkesverksamhet. För de

lärarutbildningar som saknar egen forskning och forskarutbildning (t.ex.

flertalet av de mindre lärosätena) bör ett samarbete mellan universitet och

högskolor utvecklas i exempelvis forskningscentra, forskarskolor och

nätverk.

Finansieringen av forskning på lärarutbildningens område måste enligt

kommittén i första hand vara statens och kommunernas ansvar. Det är

angeläget att det skapas fasta resurser för forskning och forskarutbildning

samt att anvisade medel verkligen tillfaller lärarutbildningarna. Även

högskolans egna medel för forskarutbildning bör i högre utsträckning

komma lärarutbildningen till godo. För att samordna och styra

finansieringen föreslås att ett nytt vetenskapsområde,

utbildningsvetenskap, inrättas.

Kommittén föreslår även att ett nytt forskningsråd inrättas inom

området lärarutbildning, pedagogisk yrkesverksamhet och lärande i

arbetslivet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är överlag mycket positiva till

att forskning och forskarutbildning på lärarutbildningens område stärks.

Flera remissinstanser pekar på behovet av en nationell strategi och att

långsiktighet är viktigt för att lyckas med uppbyggnaden av en

forskningsorganisation. Att kvaliteten på denna forskning och

forskarutbildning förmår mäta sig med den som finns i övrigt anses som

viktigt. Högskoleverket betonar vikten av att stärka samverkan inom och

mellan lärosätena.

Förslaget att inrätta ett nytt vetenskapsområde tillstyrks av flertalet av

de mindre högskolorna. Som argument anförs exempelvis att "ett nytt

vetenskapsområde gör det möjligt att tillvarata befintlig forskning och

forskarutbildning inom området och att förutsättningar på allvar skapas

för att utveckla nya kunskapsområden och pedagogisk yrkesverksamhet".

Umeå universitet kan tänka sig den tekniska lösningen att inrätta ett nytt

vetenskapsområde, men anser inte att detta skall finansieras via

omfördelningar från befintliga vetenskapsområden. Statens skolverk och

Distansutbildningsmyndigheten är positiva till ett nytt vetenskapsområde,

men Statens skolverk framhåller att det är viktigt att olika förslag till

överbyggnader "inte bara blir organisatoriska lösningar, utan verkligen

ger läraryrket och lärarutbildningen en stark forskningsbas". Svenska

kommunförbundet tillstyrker inrättande av ett nytt vetenskapsområde

under förutsättning att det inte inkräktar på resurserna för övriga

vetenskapsområden. TCO, Lärarförbundet, Lärarnas riksförbund,

Handikappsförbundets samarbetsorganisation, Riksförbundet för

kommunal och statlig vuxenutbildning är positiva till ett nytt

vetenskapsområde.

Sveriges förenade studentkårer, SFS, är "tveksamt positiv" till ett nytt

vetenskapsområde. Medel till forskning som rör undervisning får inte

innebära neddragningar för andra områden. Även Växjö universitet är

tveksamt till ett nytt vetenskapsområde.

Förslaget att inrätta ett nytt vetenskapsområde avstyrks av Uppsala

universitet, Lunds universitet, Göteborgs universitet, Stockholms

universitet, Luleå tekniska universitet och Linköpings universitet. De

anser att det är långt ifrån givet att ett särskilt vetenskapsområde skulle

leda till den vidgning av forskningen som kommittén eftersträvar samt att

risken är uppenbar att traditionella gränser mellan vad som hör till

lärarutbildningens kärna och vad som inte hör dit förstärks. Örebro

universitet tror inte att ett nytt vetenskapsområde skulle leda till den

helhetslösning för utbildningarna som kommittén förväntar sig.

Karlstads universitet anser att fasta forskningsresurser behöver avsättas

för att stödja och utveckla forskning och forskarutbildning av relevans

för lärarutbildning och skolutveckling, men är inte eniga i uppfattningen

att detta bäst sker genom inrättande av ett nytt vetenskapsområde.

Mälardalens högskola och Södertörns högskola avstyrker förslaget om

ett nytt vetenskapsområde. Södertörns högskola betonar att ett sådant

skulle etablera nya gränser när tendensen inom forskningen går mot

överskridande av fakultets- och ämnesgränser. Att pedagogisk och

annan forskning i liten grad producerat kunskap med relevans för

lärarutbildning är ett problem men inte ett argument för ett nytt

vetenskapsområde . Forskningsrådsnämnden, Humanistisk-

samhällsvetenskapliga forskningsrådet, Naturvetenskapliga

forskningsrådet och Teknikvetenskapliga forskningsrådet avstyrker att ett

nytt vetenskapsområde inrättas, men anser inte att dagens situation för

lärarutbildningsrelevant forskning är tillfredsställande. Av de övriga

myndigheter som tagit ställning till förslaget om nytt vetenskapsområde

avvisar majoriteten förslaget. Högskoleverket anser att det vore fel att

luckra upp det nyligen införda systemet med fyra breda

vetenskapsområden, och att en sådan åtgärd skulle innebära krav på att

ytterligare vetenskapsområden inrättades. LO och Sveriges

universitetslärarförbund avvisar förslaget, som LO finner föga

genomtänkt.

De drygt 20 kommuner som kommenterat frågan, tillstyrker förslaget

om ett nytt vetenskapsområde.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen delar

kommitténs bedömning av behovet av en stärkt och breddad vetenskaplig

bas för lärarutbildningen med relevans för den pedagogiska

yrkesverksamheten. Regeringen konstaterar att lärosätena inte har

fokuserat tillräckligt på forskning i anslutning till lärande och

forskningsanknytning av lärarutbildningen sedan lärarutbildningen

infördes i högskolan år 1977. Inte heller forskningsråden har i någon

nämnvärd utsträckning uppmärksammat forskning av betydelse för

lärarutbildningen.

Enligt 1 kap. 2 § högskolelagen (1992:1434) skall högskoleutbildning,

som inte är konstnärlig, vila på vetenskaplig grund. Det är den

vetenskapliga basen som driver kunskapsutvecklingen framåt inom de

olika ämnena. Ett skäl till lärarutbildningens svaga vetenskapliga

förankring är att lärarutbildningarna har förhållandevis få

forskarutbildade lärare jämfört med de flesta andra högskoleutbildningar.

Ett annat skäl är att den forskning som rör lärande och lärares

pedagogiska verksamhet inte bedrivs i tillräcklig omfattning. Den

ämnesdidaktiska forskningen är t.ex. inte särskilt omfattande.

Antalet studenter inom lärarutbildningen utgör drygt 10 procent av

antalet studenter i högskolan. Av antalet doktorander i högskolan är

mindre än 2 procent registrerade inom forskarutbildning med anknytning

till lärarutbildning. De lärosäten som har lärarutbildning avsätter enligt

egna uppgifter ca 75 miljoner kronor årligen av anslagen för forskning

och forskarutbildning till forskning som på något sätt anknyter till

lärarutbildning. Det är 2 procent av det totala anslaget för forskning och

forskarutbildning som fördelas till lärosäten med lärarutbildning. Mot

bakgrund av lärarnas förändrade pedagogiska uppdrag och behovet av att

utveckla lärarrollen är det angeläget att stärka forskningen och

forskarutbildningen på lärarutbildningens och den pedagogiska

yrkesverksamhetens område.

Dagens skola ställer delvis nya och högre krav på lärarna och deras

förmåga att analysera och utveckla ett tänkande om skolarbetets innehåll

och uppläggning. Lärarna skall kunna välja ämnesinnehåll och göra

innehållet begripligt samt kunna bedöma och värdera viss kunskap. Ju

intensivare informationsflödet är desto viktigare blir skolans uppgift att

vägleda eleverna till ett kritiskt prövande förhållningssätt. Vidare måste

lärarna kunna utvärdera sin egen verksamhet och dess resultat samt

elevernas kunskaper och arbetssätt. Ett viktigt skäl till att stärka

forskningen och forskarutbildningen är att öka och bredda kunskaperna

kring lärande och pedagogiskt arbete så att läraryrket kan utvecklas.

Därigenom kan skolan på ett bättre sätt möta det förändrade pedagogiska

uppdraget.

Samhället har blivit allt mer beroende av kunskap och

kunskapsutveckling i vid bemärkelse. Liksom inom annan verksamhet

utgör forskning och utvecklingsarbete viktiga faktorer i strävandena efter

att främja kvaliteten i den offentliga verksamheten. Behovet av ökade

kunskaper om lärandeprocesser och villkoren för lärande förs fram inte

bara av skolan utan även av arbetslivet och samhället i stort. Detta hänger

samman med samhällets ökade krav på förmåga till livslångt lärande.

Regeringens tidigare satsningar

För att förstärka forskningen inom lärarutbildningens område avsatte

regeringen för budgetåren 1997 1999 totalt 79 miljoner kronor.

Högskoleverket fick i uppdrag att fördela medlen efter ansökan i

nationell konkurrens till projekt med relevans för skolområdet och

lärarutbildningen. För erhållande av projektmedel krävdes av lärosätet en

medfinansiering av projekt med 30 procent. Kommittén redovisar i sin

utredning de forsknings- och kompetensutvecklingsprojekt som dittills

erhållit stöd med de av Högskoleverket fördelade medlen.

Avsikten med dessa medel var att stödja uppbyggnaden av en god

forskningsmiljö samt att bredda inriktningen på den forskning som är

knuten till lärarutbildningarna.

Regeringen har erfarit att de medel som fördelats av Högskoleverket

har haft betydelse för initieringen och utvecklingen av forskning på

lärarutbildningens områden. En del av projekten har efter en

uppbyggnadsfas beviljats ytterligare anslag från andra finansiärer och har

därmed kunnat utvecklas vidare. Flera projekt har gett yrkesverksamma

lärare möjligheter till kompetensutveckling. Detta vittnar om att

satsningen också har bidragit till att den nödvändiga breddning påbörjats

av forskningen till att omfatta skolans utvecklingsbehov.

I samband med den tilldelning av nya forskningsresurser som de tre

nya universiteten erhållit för åren 2000 2002 har forskning i anslutning

till lärarutbildningen särskilt betonats. Karlstads universitet, Växjö

universitet och Örebro universitet har i regleringsbrevet för år 2000

anmodats att särskilt tillgodose forskningsbehov i anknytning till

lärarutbildningen.

Pågående och planerad utbildningsvetenskaplig forskning på lärosätena

Regeringen noterar att det inom universitet och högskolor pågår en

uppbyggnad av sådan forskning och forskarutbildning kring lärande och

på lärarutbildningens område som har direkt relevans för

yrkesutövningen. De medel universitet och högskolor med

lärarutbildning avsätter för forskning och forskarutbildning som i något

avseende är relaterad till lärarutbildningen är emellertid fortfarande helt

otillräcklig.

Vissa universitet och högskolor lyfter fram det

utbildningsvetenskapliga området som en prioriterad verksamhet. De

statliga medel som under senare år fördelats av Högskoleverket, har haft

betydelse för denna utveckling, men resurser har också tillkommit genom

lokala satsningar samt från forskningsråd, stiftelser och olika fonder.

Riksbankens jubileumsfond har t.ex. nyligen beslutat ge stöd till en

forskarskola i matematik med didaktisk inriktning.

Umeå universitet har nyligen inrättat en fakultetsnämnd för

lärarutbildning och pedagogisk yrkesverksamhet med ansvar för

grundutbildning, forskning och forskarutbildning. Även Göteborgs

universitet har, för att underlätta det interna arbetet, inrättat en

utbildningsvetenskaplig fakultetsnämnd med ansvar för pedagogisk och

didaktisk forskning med fokus på människans lärande och utveckling

under olika skeenden i livet och under olika förutsättningar, sammanhang

och villkor. Uppsala universitet har en utbildnings- och forskningsnämnd

för lärarutbildningsområdet. Umeå universitet, Linköpings universitet

och Luleå tekniska universitet har inrättat respektive planerar att inrätta

särskilda forskarskolor kring pedagogiskt arbete eller lärande.

Det bedrivs även forskning som i vid mening kan sägas anknyta till

lärarutbildningen. Denna forskning har i regel relevans för skolans

verksamheter men bedrivs i ringa omfattning av lärare i anslutning till

lärarutbildningen och kommer inte i tillräcklig grad vare sig

lärarutbildningen eller skolan till godo. Det är viktigt och angeläget att de

forskningsresultat och den kunskap som skapas inom pedagogik,

sociologi, psykologi med fler ämnen och som berör lärarutbildning och

skola i betydligt större utsträckning sprids till lärarutbildningen och

skolan.

Terminologi

Utbildningsvetenskap är en bred samlingsterm som används för

ämnesområdet av flera universitet och högskolor. Den används också av

Lärarutbildningskommittén. Nedan används begreppet

utbildningsvetenskap för den breda forskning och forskarutbildning som

bedrivs i nära anslutning till lärarutbildningen och som svarar mot behov

inom lärarutbildningen och den pedagogiska yrkesverksamheten.

Regeringens förslag till en förstärkt utbildningsvetenskaplig forskning och

forskarutbildning

Kommittén föreslår att ett nytt utbildningsvetenskapligt

vetenskapsområde införs. Regeringen anser inte i likhet med flera

remissinstanser att det finns skäl att föreslå riksdagen att inrätta

ytterligare ett vetenskapsområde.

Det nya resurstilldelningssystem för forskning och forskarutbildning

som trädde i kraft den 1 januari 1999 innebär att anslagen till lärosätena

fördelas till fyra breda vetenskapsområden, i stället för som tidigare till

totalt elva olika slag av fakulteter av varierande storlek.

Indelningen i vetenskapsområden är sålunda framförallt en struktur för

statsmakterna att fördela medel direkt till universitet och högskolor för

forskning och forskarutbildning.

Avsikten med att låta resurstilldelningen ske genom fyra

vetenskapsområden var att lärosätena skulle få ökade möjligheter att göra

egna prioriteringar i fråga om forskning och forskarutbildning och bättre

förutsättningar att bedriva fakultets- och ämnesövergripande forskning.

Reformen var ett led i att decentralisera beslutsfattande till utförandenivå.

Regeringen betonade vikten av att varje lärosäte kan anpassa sin

organisation efter de lokala förutsättningarna och efter de nya krav som

ställs inom forskning, forskarutbildning och grundutbildning.

Sannolikt har effekterna av reformen, som endast varit i bruk under

drygt ett år, ännu inte slagit igenom fullt ut. Utvecklingen drivs

emellertid i riktning mot ytterligare samverkan mellan

vetenskapsområdena, framför allt beroende av att de stora

forskningsområden som nu befinner sig i stark utveckling är

gränsöverskridande till sin karaktär.

Regeringen delar emellertid kommitténs uppfattning att det är

angeläget att stärka forskningen och forskarutbildningen på

lärarutbildningens område och att tillföra resurser för detta. Den

nuvarande indelningen i vetenskapsområden är självfallet inget skäl till

att inte satsa på forskning och forskarutbildning kring lärande.

I samband med utbildningsutskottets behandling av indelningen i

vetenskapsområden hänvisade utskottet till regeringens avsikt att för

vissa högskolor föreslå särskilda uppdrag, samt till den generella

möjligheten att säkerställa forskning inom områden av nationellt intresse.

Regeringen föreslår i sin proposition Forskning för framtiden en ny

organisation för forskningsfinasiering (1999/2000:81) att lärosätena och

det föreslagna Vetenskapsrådet får i uppdrag att ställa resurser till

förfogande för forskning och forskarutbildning inom det

utbildningsvetenskapliga området eftersom detta är av stort nationellt

intresse. Regeringen delar kommitténs analys att resurserna skall vara en

del av en nationell forskningsstrategi med syfte att stödja ett nationellt

samarbete för såväl lärare vid lärarutbildningen som för den pedagogiska

verksamhetens personal.

Det är även viktigt att berörda myndigheter och kommuner tar initiativ

till och stödjer relevant forskning inom området. Det bör sålunda också

ankomma på berörda huvudmän att säkerställa utvecklingsarbete i

anknytning till skola och vuxenutbildning.

Syftet med regeringens förslag och bedömning är att främja

utvecklingen av såväl ny som befintlig forskning av hög vetenskaplig

kvalitet på lärarutbildningens och den pedagogiska yrkesverksamhetens

område.

Forskning på lärarutbildningens område med goda

utvecklingsmöjligheter har initierats vid såväl universitet som högskolor.

Denna forskning bör kunna växa till ett dynamiskt forskningsområde.

Intresset för lärande och dess villkor är stort i dag, inte bara inom skolan

utan i ökande grad även inom förskolan, vuxenutbildningen, högskolan

och samhället i stort. De frågeställningar, tankar och hypoteser kring

utbildning, lärande och pedagogisk yrkesverksamhet som i olika

sammanhang förs fram utgör drivkrafter för en mångsidig forskning på

området.

Universitetens och högskolornas ansvar

Sedan 1977 är lärarutbildningen inordnad i högskolan och omfattas av

kravet på forskningsanknytning. Trots att drygt tjugo år har förflutit har

universitet och högskolor inte i tillräcklig grad verkat för att en

forskningsbas på lärarutbildningens område byggts upp.

Med de medel som Högskoleverket och andra externa finansiärer har

fördelat till forskning på lärarutbildningens och den pedagogiska

yrkesverksamhetens område har en positiv och lovande utveckling av

forskningen på området inletts. Omfattningen på denna forskning är

emellertid fortfarande begränsad och antalet forskarstuderande är alltjämt

låg. Även tillgången på lärare med docent- och professorskompetens är

låg. Lärare med gedigen vetenskaplig kompetens har stor betydelse för

möjligheten att bygga upp forskarutbildning och långsiktigt stärka

forskningen på lärarutbildningens område. Det är därför viktigt att på

sikt öka antalet lärare inom lärarutbildningen med docent- och

professorskompetens. Disputerade forskare måste sålunda ges möjlighet

och tid att bedriva forskning i sådan omfattning att hög kompetens kan

nås.

Universiteten och högskolorna måste ta ett större samlat ansvar för att

stärka den vetenskapliga grunden för sina lärarutbildningar.

Lärarutbildningarna utgör en omfattande och viktig del av den

verksamhet som universiteten och högskolorna bedriver. Enligt

regeringens bedömning fordras det att lärosätena bidrar med betydligt

mer omfattande medel från befintliga anslag för forskning och

forskarutbildning för att en stärkt forskningsbas skall komma till stånd.

Det är angeläget att de lärarstuderande kommer i kontakt med

forskning som knyter an till den pedagogiska yrkesverksamheten.

Ämnesinstitutioner med undervisning inom lärarutbildningen bör i

betydligt högre utsträckning beakta behovet av ämnesdidaktisk forskning

som ställer frågor om hur det kunskapsstoff och de teorier som utvecklas

inom de akademiska disciplinerna kan förmedlas och studeras i olika

pedagogiska miljöer och som problematiserar relationen mellan

akademisk disciplin och skolämne. Vidare är det angeläget att forskning

som bedrivs inom pedagogik, psykologi, sociologi, etnologi,

statsvetenskap, ekonomi, filosofi med flera ämnen, och som har relevans

för lärarutbildning och skola, verkligen knyts till lärarutbildningarna.

Enligt 2 kap. 5 a § högskolelagen (1992:1434) skall universitet och

högskolor där det finns vetenskapsområde bestämma hur många

fakultetsnämnder som skall finnas, dock minst en, och vilket

ansvarsområde som varje nämnd skall ha. Vid högskolor som inte är

universitet får ansvarsområdet för forskarutbildning dock bara avse de

vetenskapsområden som finns vid högskolan.

Fakultetsnämnderna skall ansvara för att kvaliteten inom forskning och

forskarutbildning upprätthålls. Nämnderna skall också ansvara för

grundutbildningen, om inte universitetet eller högskolan inrättar särskilda

organ för den utbildningen.

Fakultetsnämndens ansvarsområde behöver inte sammanfalla med ett

vetenskapsområde. Det innebär att en fakultetsnämnds ansvarsområde

kan sträcka sig över flera vetenskapsområden. Vissa forskningsområden

är flerdisciplinära och omfattar mer än ett vetenskapsområde. Att en

fakultetsnämnds ansvarsområde inte behöver sammanfalla med ett

vetenskapsområde betyder också att ett vetenskapsområde kan delas in i

flera ansvarsområden. Inom varje vetenskapsområde ryms en mängd

olika forskningsområden. Det humanistisk-samhällsvetenskapliga

området omfattar sålunda stora forskningsområden som bl.a. juridik och

teologi.

För att garantera en sammanhållen lärarutbildning föreslår regeringen

att högskolor med lärarutbildning skall inrätta ett särskilt organ som har

det samlade ansvaret för grundutbildning, forskning och, i

förekommande fall, forskarutbildning inom lärarutbildningen. Genom

detta förslag stadfästes den utveckling som påbörjats vid flera universitet.

Regeringen återkommer till förslaget i kapitel 8.

Regeringen kommer löpande under ett antal år att följa utvecklingen av

utbildningsvetenskaplig forskning i direkt anslutning till

lärarutbildningen och andelen forskarutbildade lärare inom

lärarutbildningen. Det är angeläget att forskning och forskarutbildning

breddas i förhållande till dagsläget samt att den forskningskompetens

som lärosätena besitter inom området får en stark anknytning till

lärarutbildningen. Regeringen avser därför att ge berörda lärosäten i

uppdrag att inom sina ramar vidta åtgärder för att förstärka

utbildningsvetenskaplig forskning och forskarutbildning i nära anslutning

till lärarutbildningen. Regeringen anser att en flerfaldig förstärkning i

förhållande till dagens läge är nödvändig för att skapa en god

vetenskaplig grund för lärarutbildningen och den pedagogiska

yrkesverksamheten. Senast 2004 avser regeringen att initiera en

genomgripande utvärdering för att utröna om lärosätena avsatt tillräckligt

med resurser inom detta område. I de fall där så inte skett kan regeringen

finna det nödvändigt att föreslå omprioriteringar av de anslag som

statsmakterna fördelar direkt till universitet och högskolor.

Kommitté inom Vetenskapsrådet

Regeringen förordar att det, vid sidan av de direkta statsanslagen för

forskning, finns resurser inom ett kompletterande finansieringssystem

som främjar forskning i anslutning till lärarutbildning och pedagogisk

yrkesverksamhet av hög vetenskaplig kvalitet. Detta finansieringssystem

skall kunna göra kvalificerade bedömningar av forskningens kvalitet och

relevans och också stimulera till samverkan mellan universitet och

högskolor.

Regeringen har nyligen föreslagit att en ny forskningsfinansierande

myndighet Vetenskapsrådet inrättas. Ett av skälen till att skapa en ny

organisation för forskningsfinansiering är bl. a. att öka möjligheterna till

kraftsamling och flexibilitet. I propositionen anförs att Vetenskapsrådet

kan ges särskilda uppdrag om statsmakterna bedömer att det finns behov

av att säkerställa att forskning bedrivs inom områden som är av nationellt

intresse.

Regeringen bedömer att forskning och forskarutbildning på

lärarutbildningens och den pedagogiska yrkesverksamhetens område bör

säkerställas och att detta är av nationellt intresse. Under förutsättning att

riksdagen beslutar att inrätta Vetenskapsrådet föreslår regeringen därför

att det inom Vetenskapsrådet inrättas en särskild kommitté för

utbildningsvetenskap.

Den utbildningsvetenskapliga kommitténs uppgift bör vara att främja

utvecklingen av utbildningsvetenskaplig forskning och forskarutbildning

i nära anslutning till lärarutbildningen och med direkt relevans för

lärarnas yrkesutövning. Majoriteten av kommitténs ledamöter bör vara

forskare. Ledamöterna bör utses av Vetenskapsrådets styrelse.

Den utbildningsvetenskapliga kommittén bör inom de ekonomiska

ramar som statsmakterna kommer att ange, bereda ansökningar och

besluta om medelsfördelning till forskning och forskarutbildning som i

nationell konkurrens bedöms ha hög vetenskaplig kvalitet och som

bedrivs i utbildningsvetenskapliga nätverk. Själva forskningsmiljön är

ofta central för en gynnsam utveckling. Avsikten med nätverk är att de

skall utgöra goda forskningsmiljöer där forskare, forskarstuderande och

även yrkesverksamma lärare från olika universitet och högskolor i landet

kan medverka i och gemensamt utveckla angelägen forskning.

Regeringen föreslår därför att forskning och forskarutbildning bedrivs

inom utbildningsvetenskapliga nätverk, vart och ett knutet till ett

universitet. Nätverken bör byggas upp genom att forskare från flera

lärosäten, varav minst ett universitet och en högskola, gemensamt

inlämnar en ansökan om medel till forskningsprogram med ett flertal

disputerade forskare. Även forskarstuderande skall kunna knytas till

dessa program.

För att stimulera lärosätena att så tidigt som möjligt förstärka sin

forskning inom området, vilket regeringen berört i föregående avsnitt,

bör en utgångspunkt för Vetenskapsrådets fördelning av medel vara att

deltagande lärosäten tillsammans skall satsa egna resurser motsvarande

minst en tredjedel av de medel som erhålls från den

utbildningsvetenskapliga kommittén.

Vetenskapsrådet bör genom den utbildningsvetenskapliga kommittén

ha ansvar för samverkan mellan forskningsfinansiärer inom och utanför

rådet kring utbildningsvetenskapliga insatser, för att på så sätt skapa ett

helhetsperspektiv på området och dess utveckling. I den

utbildningsvetenskapliga kommitténs arbetsuppgifter bör även ingå att

tillsammans med universitet och högskolor bevaka den svenska och

internationella forskningens utveckling. Kommittén bör därför följa

lärosätenas satsningar och fortlöpande rapportera till regeringen om

områdets utveckling, särskilt avseende kvaliteten, relevansen, samverkan

mellan lärosätena samt de olika forskningsinriktningarna inom det

utbildningsvetenskapliga området.

Vetenskapsrådets verksamhet beräknas påbörjas den 1 januari 2001.

Utbildningsvetenskap rymmer en stor utvecklingspotential och bör

med ett tydligt stöd kunna bli ett starkt forskningsområde. Den

utbildningsvetenskapliga kommittén bör därför vara temporär under en

uppbyggnadsfas. Senast 2004 bör utvecklingen inom

utbildningsvetenskap utvärderas. När forskningen blivit så stark att den

av egen kraft kan hävda sig gentemot annan forskning bör kommittén

avvecklas och utbildningsvetenskap integreras inom Vetenskapsrådets

eller annan forskningsfinansiärs struktur.

Forskarskolor

Andelen forskarutbildade lärare inom lärarutbildningen vid universitet

och högskolor, liksom inom skolväsendet är låg. Det finns därför starka

skäl att bygga ut forskarutbildningen.

Att öka andelen forskarutbildade lärare i lärarutbildningen vid

universitet och högskolor bör på ett avgörande sätt stärka

forskningsanknytningen av högskolans lärarutbildningar och höja deras

kvalitet. Det är regeringens övertygelse att forskarutbildade lärare utgör

den viktigaste basen för att stärka utbildningars anknytning till forskning

och få dessa att vila på vetenskaplig grund. Genom sin forskarutbildning

kan läraren utveckla och skapa ny kunskap, starkare betona

forskningskultur och ett vetenskaplig förhållningssätt samt, genom egna

etablerade kontakter inom t.ex. högskola och skola erbjuda nätverk,

metoder och infrastruktur så att lärarstudenten får en god bas för såväl

yrkesverksamhet som egen forskarutbildning. Fler forskarutbildade inom

det utbildningsvetenskapliga området får också stor betydelse för skolans

utveckling.

Regeringen föreslår därför att forskningsresurser används för

forskarutbildning av lärare i nära anslutning till lärarutbildningen.

Forskarutbildningen bör organiseras i form av forskarskolor, och knytas

till de forskningsprogram som kommer att etableras till följd av den

utbildningsvetenskapliga kommitténs arbete.

Forskarskolorna skall fungera som ett nätverk inom vilket universitet

och högskolor med vetenskapsområde och högskolor utan

vetenskapsområde skall samarbeta. Inom forskarskolorna skall

doktorander kunna bedriva en sammanhållen forskarutbildning fram till

examen.

Utbildningsministern uppdrog i februari 2000 åt en utredare att komma

med förslag på sammanlagt högst tio forskarskolor, varav en till två

forskarskolor skulle ha anknytning till lärarutbildningen.

Genom att organisera forskarutbildningen i form av forskarskolor vill

regeringen främja en nationell samverkan mellan lärosäten och att en

tvärvetenskaplig miljö utvecklas. Förslaget ligger i linje med regeringens

avsikt att vidareutveckla systemet med forskarskolor. Syftet är att skapa

goda forskningsmiljöer och förbättra forskarutbildningen. Vidare är

avsikten att erbjuda en tydlig organisation för forskarutbildningen, med

förstärkt handledning och samverkan kring kurser och seminarier.

Universitet och högskolor har inbjudits att anmäla intresse att

medverka i forskarskolor inom de områden som utredaren föreslagit. En

sakkunniggrupp, där en representant för utbildningsvetenskapen ingår,

skall senast den 16 juni 2000 lämna förslag till forskarskolor.

Regeringens avser att i den forskningspolitiska proposition som skall

lämnas till riksdagen hösten år 2000 återkomma med förslag på

inrättande av forskarskolor på det utbildningsvetenskapliga området.

Anvisade medel skall vara en permanent förstärkning av

forskarutbildningen. Verksamheten bör utvärderas år 2004.

Kompetensutveckling av yrkesverksamma lärare

Till de utbildningsvetenskapliga forskningsprogram som föreslås byggas

upp skall även yrkesverksamma lärare kunna knytas. Dessa skall beredas

möjlighet att inom ramen för forskningsprogrammets verksamhet bedriva

utvecklingsprojekt eller forskarutbildning under handledning av

kompetenta forskare knutna till universitet och högskola. Detta bör vara

ett led i lärarens kompetensutveckling. Eftersom kommunerna är

arbetsgivare och uppdragsgivare för dessa lärare bör kommunen

finansiera deras kompetensutveckling

8 Styrning av lärarutbildningen

Regeringens förslag: Alla universitet och högskolor där lärarexamen

får avläggas skall ha ett särskilt organ med ansvar för grundläggande

lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning.

Vid universitet och högskolor med vetenskapsområde skall det

särskilda organet ha ansvar också för sådan forskarutbildning som

knyter an till lärarutbildningen. En bestämmelse med denna innebörd

skall föras in i högskolelagen (1992:1434)

Regeringens bedömning:

Lärarutbildningen bör vara ett led i att nå målet att garantera en

likvärdig förskola, skola och vuxenutbildning av hög kvalitet.

För att säkerställa att skolans totala behov av lärare och särskilda

behov av vissa lärarkompetenser tillgodoses bör regeringen även

fortsättningsvis ge lärosätena specificerade utbildningsuppdrag.

Det bör garanteras att lärosätenas styrning av lärarutbildningen samt

forskning och forskarutbildning i nära anslutning därtill sker samlat.

De regionala utvecklingscentrumen bör utgöra en arena för samverkan

och samråd mellan lärarutbildningar och dess intressenter.

Kommitténs förslag: Kommittén anser att riksdagen och regeringen

bör utöva en starkare styrning av lärarutbildningen på grund av

lärarutbildningens uppgift att garantera en likvärdig skola. Kommittén

bedömer att många avnämarintressen bör få påverka lärarutbildningen i

olika avseenden och att strukturen för lärarutbildningen gör detta möjligt.

Kommittén föreslår att en fakultetsnämnd eller annat särskilt organ

inrättas för att ta ett samlat ansvar för utbildningen. Vad gäller

dimensioneringen av lärarutbildningen föreslår kommittén att

högskolorna sinsemellan sluter avtal om fördelning av

utbildningsområden med inriktningar och specialiseringar. Vidare

föreslår kommittén att regeringen ger högskolorna mera specialiserade

utbildningsuppdrag för de fall där det råder brist på vissa

lärarkompetenser.

Kommittén anser att målen (utöver de allmänna målen i 1 kap. 9 §

högskolelagen) i högskoleförordningens bilaga 2, examensordning skall

användas för högskolornas planering och uppföljning. Kommittén

föreslår att universitet och högskolor skall redovisa hur målen för

lärarutbildningen skall uppnås i sina utbildningsplaner. Kommittén anser

att Högskoleverket med viss periodicitet skall följa upp examensrätterna

för lärarexamina vid samtliga universitet och högskolor. Vidare anser

kommittén att verket bör ta initiativ till en dialog mellan högskolorna om

utvärdering och kvalitetsutveckling.

Remissinstanserna: Bland de statliga verk som yttrat sig över

betänkandet i denna del är kommentarerna splittrade. Statskontoret delar

synen på lärarutbildningen som ett av statens styrinstrument för skolan

men finner i betänkandet inga argument för att lärarutbildningen behöver

styras på annat sätt än annan högskoleutbildning. Högskoleverket

konstaterar att statsmakterna skall ange målen för utbildningen och

universitet och högskolor svara för innehåll och uppläggning. Statens

skolverk delar uppfattningen att riksdag och regering bör utöva en

starkare styrning än över andra högskoleutbildningar och stödjer

förslaget om ett särskilt organ. Statens psykologisk-pedagogiska bibliotek

anser att lärarutbildningen skall styras med högskoleförordningen och att

kunskapsuppbyggnad och kritisk reflektion inte är förenligt med en

detaljerad styrning. Bland universitet och högskolor tillstyrker en

majoritet förslaget till ett särskilt organ eller fakultetsnämnd som i

högskolan skall svara för en sammanhållen lärarutbildning. Luleå

tekniska universitet, Högskolan i Halmstad, Högskolan i Skövde och

Lärarhögskolan i Stockholm tar avstånd från en reglering av ett samlande

organ utöver den reglering som högskoleförordningen anger i dag.

Bland de kommuner som yttrat sig är flertalet för ett särskilt organ

eller fakultetsnämnd, oftast med förbehållet att kommuner, skolor, lärare,

m.fl. skall vara representerade i det samlande organet. Kiruna kommun

önskar en bred representation i organet med företrädare för länsstyrelse,

arbetsförmedling m.fl. Sigtuna kommun och Täby kommun anser att

kommunerna skall kunna samarbeta med regionala utvecklingscentrum

för att få till stånd en utveckling av lärarutbildningarna tillsammans med

högskolan.

Svenska Kommunförbundet finner det anmärkningsvärt att kommittén

avstått från att via en statlig styrning kvalitetssäkra den framtida

lärarutbildningen.

TCO, SACO, Lärarförbundet och Lärarnas Riksförbund är positiva till

förslaget med ett särskilt organ i högskolan med samlat ansvar för

lärarutbildningen.

Bland intresseorganisationerna märks Riksförbundet för

Utvecklingsstörda Barn Ungdomar och Vuxna som anser att

representanter för handikapprörelsen skall ingå i fakultetsnämnden.

Sveriges Förenade Studentkårer (SFS) anser att lärarutbildningen skall

styras som övriga utbildningar på högskolan. SFS anser också att

studenter och lärare skall utgöra minst en tredjedel i alla beslutande

organ.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Styrningen av såväl

skolväsendet som högskolan har förändrats i riktning mot mål och

resultatstyrning. Högskolan har sedan 1993 års reform en omfattande

självständighet i förhållande till riksdag och regering.

Lärarutbildningarna är dock något mer styrda av statsmakterna än andra

högskoleutbildningar.

Staten styr i dag lärarutbildningen, i likhet med andra

yrkesutbildningar, med examensbeskrivningar beträffande utbildningens

innehåll och omfattning. Dessa examensbeskrivningar återfinns i bilaga 2

till högskoleförordningen (1993:100), examensordningen.

Examensbeskrivningarnas måldel har hittills varit mer omfattande för

lärarexamina än för andra yrkesexamina. I examensordningen anges dels

respektive utbildnings omfattning, dels målen för utbildningen. För att

ange dimensioneringen av lärarutbildningarna anger regeringen

examinationsmål för de olika lärarexamina i budgetpropositioner och

regleringsbrev. Sålunda anger riksdag och regering genom de

ekonomiska resurserna och övriga villkor den utbildning som respektive

högskola har att genomföra. Till ovanstående kommer de

utbildningsuppdrag som anges för varje lärosäte i regleringsbrevet. I

detta kan också anges speciella villkor beträffande lärarutbildningarna i

avsnittet gemensamma bestämmelser.

I examensbeskrivningarna anges för flertalet lärarexamina den minsta

omfattning, dvs. antalet poäng, som en lärarexamen skall ha. För övriga

lärarexamina anges omfattningen i antalet poäng. Omfattningen varierar

från minst 140 poäng till minst 180 poäng. Varje lärarexamen har sin

speciella kombination av ämneskunskap och mål utöver de allmänna

målen i examensbeskrivningen. Målen för flertalet lärarexamina är

gemensamma. De är jämfört med målen för andra yrkesexamina mer

omfattande och detaljerade. Examensbeskrivningarnas exakta innehåll

kommer att bestämmas utifrån Utgångspunkter för en kommande

examensbeskrivning som redovisats i kap. 5 En ny lärarutbildning.

Jämfört med de examensbeskrivningar som gäller för de olika examina i

dag, kommer den nya examensbeskrivningen att innebära en lägre grad

av styrning för att möjliggöra en större valfrihet för den enskilde

studenten.

I budgetpropositionerna anges årligen examinationsmål (på nationell

nivå) för olika lärarexamina. Till utbildningsuppdraget kopplas de

resurser lärosätet behöver för att genomföra sitt uppdrag.

Regeringen anger examinationsmål främst för lärarexamina inom de

kompetensområden där det kan befaras en brist. Regeringen anger i

regleringsbrev examinationsmål för grundskollärare med inriktning mot

undervisning i årskurserna 4 9 och gymnasielärare. För önskad

examination av grundskollärare med inriktning mot undervisning i

årskurserna 1 7 anger regeringen planeringsinriktning. Regeringen avser

att vid dimensioneringen av lärarutbildningen även fortsättningsvis utgå

ifrån de prognoser över lärarbehovet som Statistiska centralbyrån

upprättar tillsammans med Statens skolverk och Högskoleverket. Även

andra behov av pedagogisk personal än de som skolväsendet har, bör

inkluderas i dimensioneringsövervägandena. Den samlade bedömningen

av hur högskolans resurser skall fördelas på utbildningsområden och

lärosäten kommer att brytas ned och läggas ut i form av

utbildningsuppdrag på lärosätena. I denna process är den dialog mellan

lärosäte och regering som är en del av mål- och resultatstyrningen en

viktig del, liksom samråd mellan Högskoleverket, Statens skolverk och

kommunerna. I dessa dimensioneringstal kan en given dimensionering

utvecklas och förfinas ytterligare. Det finns också utrymme för

diskussioner mellan lärosätena om fördelning av uppgifterna i

högskolans samlade lärarutbildningsuppdrag. Regeringen ser positivt på

en samverkan och arbetsfördelning mellan lärosätena i syfte att höja

kvaliteten i lärarutbildningen samtidigt som resursutnyttjandet blir

effektivare.

I regleringsbrevet föreskriver regeringen att lärosätena skall samråda

med Högskoleverket och Statens skolverk om dimensionering av den

närmare inriktningen av lärarutbildningen. Regeringen erfar att de båda

verken gemensamt brukar anordna konferenser där även representanter

för avnämarna deltar. I regleringsbrevet påtalar regeringen också vikten

av att lärosäten med lärarutbildning etablerar regionala centrum för

utveckling av lärarutbildningen. Utbildningsdepartementet genomför vid

behov, förutom de dialoger med lärosätena som är ett led i mål- och

resultatstyrningen, möten och konferenser med högskolor och centrala

verk för att diskutera och påverka uppfyllelsen av examinationsmålen för

lärarutbildningen. Frågor som på senare tid har diskuterats under sådana

konferenser är hur examinationsmålen för såväl grundskollärarna som

gymnasielärarna skall uppnås. Särskilt har examinationsmålen för lärare

med inriktningarna matematik, naturvetenskap och teknik diskuterats.

Vad avser den specificerade dimensioneringen av den framtida

lärarutbildningen, avser regeringen att återkomma till denna fråga i

budgetpropositionen för år 2001.

Regeringen, som följer de kvalitetsbedömningar Högskoleverket gör,

erinrar också om det beslut riksdagen har fattat med anledning av

proposition 1999/2000:28 Studentinflytande och kvalitetsutveckling i

högskolan. Genom detta beslut har ett generellt system för att periodiskt

återkommande kvalitetsgranska program och ämnen etablerats. Enligt

högskolelagen är det Högskoleverket som beslutar vid vilka högskolor

examina får avläggas. Häri ligger också en garanti för kvaliteten eftersom

det är verket som beslutar om en viss högskola skall få behålla sin

examensrätt.

Syftet med styrningen av lärarutbildningen är att garantera en likvärdig

förskola, skola och vuxenutbildning av hög kvalitet i hela landet.

Styrningsbehovet får dock inte äventyra högskolans kraft att utveckla ny

kunskap och nya former för utbildning.

Regeringen har vid upprepade tillfällen framhållit vikten av att varje

högskola tar ett samlat ansvar för lärarutbildningen och utnyttjar sin

samlade kompetens för denna uppgift samt anpassar sin beslutsstruktur

därefter.

Regeringen ser därför med tillfredsställelse på att flera universitet och

högskolor har inrättat fakultetsnämnder eller särskilda organ för att

tillgodose kraven på en i högskolan väl sammanhållen lärarutbildning.

För att intensifiera denna process föreslår regeringen att det förs in en

bestämmelse i högskolelagen om att samtliga lärosäten med

lärarutbildning skall inrätta ett särskilt organ för lärarutbildning som har

det samlade ansvaret för grundutbildning och forskning för

lärarutbildning. För lärosäte med examinationsrätt i forskarutbildning

skall i förekommande fall forskarutbildning också ingå i organets ansvar.

Berörda lärare utser genom val lärarrepresentanterna till det särskilda

organet för lärarutbildning. Flertalet av lärarrepresentanterna skall vara

vetenskapligt kompetenta lärare vid den högskola som organet hör till,

om inte styrelsen beslutar annat. Studenterna vid högskolan har rätt att

vara representerade med minst tre ledamöter i organet. Det är angeläget

att det i det särskilda organet förutom lärare och studenter också finns

externa ledamöter som exempelvis kan bidra med yrkesprofessionell

kompetens, t.ex. från partnerskolor.

I organet skall därför också ingå externa representanter. Dessa skall

utses av högskolestyrelsen. Bestämmelser om sammansättningen

kommer att anges i högskoleförordningen.

Syftet med det föreslagna särskilda organet är främst att vid berörda

lärosäten stärka villkoren för en sammanhållen lärarutbildning inklusive

forskning och i förekommande fall forskarutbildning i anslutning till

lärarutbildningen. Inrättandet av ett organ för lärarutbildning innebär att

detta får en samlande roll för lärosätets forskningsresurser inom området.

Regeringen anser vidare att det är viktigt att de lokala och regionala

intressenterna i lärarutbildningarna har ett gemensamt forum för att

stödja och utveckla utbildningarna. Detta samarbete förefaller enligt

rapporter från Statens skolverk och Högskoleverket ha utvecklats väl i

regionala centrum för lärarutbildning. Sådan finns vid varje högskola

med lärarutbildning. Dessa centrums verksamhet ligger väl inom ramen

för högskolans uppgift att samverka med det omgivande samhället och är

en viktig kraft i denna uppgift. Det är positivt att formerna för samarbete

mellan lärarutbildningens intressenter varierar utifrån lokala och

regionala förutsättningar. Samverkan mellan lärosätet och dess

partnerskolor är angelägen att utveckla så att såväl lärare som elever i de

berörda skolorna engageras. Regeringen avser att även fortsättningsvis

följa utvecklingen av regionala centrum för lärarutbildning och vid behov

ge speciella uppdrag till dessa.

9 Rekrytering, studieorganisation och

antagning

9.1 Rekrytering till lärarutbildning

Regeringens bedömning: Det bör vidtas åtgärder för att få en bred

rekrytering av lärare inom alla undervisningsområden och en lärarkår

som så långt möjligt speglar befolkningens sammansättning samt för

att tillgodose specifika rekryteringsbehov.

Skälen för regeringens bedömning: (Remissbehandlingen redovisas

senare i avsnittet.) I direktiven till kommittén angavs särskilt behovet av

insatser för att öka rekryteringen till utbildning av lärare i matematik,

naturvetenskap och teknik samt för att få en jämnare könsfördelning i

rekryteringen till lärarutbildningen. Kommittén fick i uppdrag att

överväga insatser för att rekrytera fler lärarstudenter med utländsk

bakgrund samt lärarstudenter med yrkeserfarenhet från andra områden än

skolan.

Regeringen anser att det är mycket angeläget att öka intresset för

läraryrket och för lärarutbildning. Motiven för detta är behovet att

åstadkomma en tillräcklig försörjning av lärare inom alla

undervisningsområden så att de olika specifika behov som skolväsendet

har tillgodoses. Vidare är det angeläget att få en lärarkår som så långt

möjligt speglar befolkningens sammansättning så att eleverna kan

identifiera sig med de vuxna i skolan.

Kompetenta och behöriga lärare måste kunna rekryteras till skolan och

vilja stanna kvar i skolan. Skolan, som är en av landets största

arbetsplatser, har ett brett arbetsfält och bör kunna erbjuda många

möjligheter till yrkesmässig och personlig utveckling. Skolreformerna,

läraravtalet och ett närmande mellan skolan och högskolan ger möjlighet

till en yrkesmässig utveckling för lärare.

Regeringen delar kommitténs uppfattning att den föreslagna strukturen

för lärarutbildningen, där blivande lärare ges stora möjligheter att

"skräddarsy" sin utbildning vad avser ämneskombinationer, bredd och

djup, åldersinriktning m.m., kan komma att öka intresset för

lärarutbildningen. Om delar av lärarutbildningen dessutom genomförs på

distans och om högskolorna på ett generöst sätt värderar och

tillgodoräknar de sökandens tidigare studier och yrkeserfarenheter kan

rekryteringen underlättas. Lärosätena har också möjlighet att vid urval i

samband med antagning ta hänsyn till andra särskilda prov m.m. Enligt

högskoleförordningen 7 kap. 15 §. Vidare kan ett lärosäte om det finns

särskilda skäl få Högskoleverkets medgivande att tillämpa annan

urvalsgrund.

Kommittén konstaterar att den bild som ibland ges av ungdomars

intresse för lärarutbildningen och av studenters benägenhet att inte

slutföra sina studier inte är korrekt vilket kan leda till felaktiga slutsatser.

I själva verket är det så att antalet behöriga förstahandssökande till

lärarutbildningen totalt sett mer än fördubblats mellan läsåren 1988/89

och 1997/98. Rekryteringen är dock ojämnt fördelad på olika

lärarutbildningsinriktningar och klart otillräcklig vad gäller t.ex. lärare i

matematik eller naturvetenskap, i vissa främmande språk och i vissa

praktisk-estetiska ämnen. Examensfrekvensen är inte heller lika hög

inom alla lärarutbildningar. De som genomgår utbildning till

grundskollärare med inriktning mot undervisning i årskurserna 4 9 och

till gymnasielärare tar ut sin examen i betydligt lägre grad än andra

lärarstudenter. En stor del av dem som inte tagit examen tjänstgör ändå

som lärare. Enligt regeringens uppfattning bör högskolorna följa upp

studenternas prestationer och skapa förutsättningar för dem att slutföra

studierna. Kommunerna, som anställt lärare utan examen, bör som

arbetsgivare uppmuntra dessa att slutföra sina studier och genom olika

åtgärder underlätta detta.

I kommitténs uppdrag ingick att överväga insatser i lärarutbildningen

för att rekrytera fler lärare inom området matematik, naturvetenskap och

teknik samt att öka elevernas intresse för dessa ämnen i skolan. I ett

projekt benämnt Särskilda lärarutbildningar (SÄL) ingår en särskild

rekrytering och utbildning av lärare för i första hand undervisning i

matematik, naturvetenskap och teknik. Utbildningen, som regleras av

förordningen (1999:234) om särskilda lärarutbildningar, har som en

förutsättning att den som utbildas skall vara anställd av en kommun.

SÄL-projektet har ett utrymme för 200 studenter.

Som tidigare redovisats ingick i kommitténs uppdrag att bl.a. överväga

insatser för att åstadkomma en jämnare könsfördelning i rekryteringen

till lärarutbildningen. Kommittén konstaterar att en allt större andel av de

tjänstgörande lärarna i grundskolan är kvinnor. Detta gäller framför allt

lärarna för de yngre eleverna.

I likhet med kommittén anser regeringen att frågan om positiv

särbehandling av män vid antagning till lärarutbildningen är

komplicerad. Att prioritera män skulle innebära att kvinnliga sökande

med höga betyg får stå tillbaka för män med lägre betyg. I stället behövs

åtgärder som leder till att fler män blir intresserade av yrket som sådant.

Regeringen delar kommitténs uppfattning att högskolor med

lärarutbildning, kommuner och arbetsförmedlingar tillsammans eller i

vart fall samtidigt bör vidta ett antal åtgärder för att öka mäns intresse för

arbete som lärare. I första hand bör åtgärderna riktas till män som redan

har erfarenhet av och engagemang för arbete med barn och ungdomar.

Preparandutbildningar liknande den som anordnas för arbetslösa

akademiker vid Lärarhögskolan i Stockholm är ett annat sätt att öka

andelen män i lärarutbildningen.

En åtgärd som visat sig vara framgångsrik för att rekrytera till

lärarutbildning i matematik och naturvetenskapliga eller tekniska ämnen

är den s.k. basårsutbildningen som främst riktar sig till personer med

avgångsbetyg från en ekonomisk eller samhällsvetenskaplig utbildning i

gymnasieskolan men som saknar behörighet för naturvetenskapliga eller

tekniska studier i högskolan.

Genom en ändring i förordningen (1992:819) om behörighetsgivande

förutbildning vid universitet och högskolor, som trädde i kraft den 1

januari 2000, kan en sökande numera antas till och påbörja delar av den

grundläggande högskoleutbildningen utan att uppfylla alla angivna

förkunskapskrav. I den eller de delar av utbildningen som studenten vid

antagningen inte uppfyllde uppställda förkunskapskrav, får utbildningen

emellertid inte påbörjas förrän studenten redovisat ett godkänt resultat av

förutbildningen. Regeringen avsåg med denna ändring att underlätta för

de studerande som under grundutbildningen önskar komplettera för

fortsatta studier inom matematik, naturvetenskap eller teknik.

Regeringen har nyligen beslutat om särskilda resurser för utbildning av

officerare till lärare vid tre lärosäten. Ett stort antal universitet och

högskolor åtog sig i samband med försvarsbeslutet hösten 1999 att

medverka i utbildningen av officerare till lärare.

I kommitténs uppdrag ingick att överväga insatser för att rekrytera fler

lärarstudenter med utländsk bakgrund. Av betänkandet framgår att det år

1995 fanns ca 70 000 personer mellan 25 och 64 år som var födda

utanför Sverige och som kommit hit med en akademisk utbildning.

Kommittén redovisar inledningsvis vilka åtgärder som redan vidtagits för

att stödja arbetslösa akademiker med utländsk examen i deras försök att

komma in på den svenska arbetsmarknaden. Bland annat har följande

åtgärder vidtagits.

S.k. aspirantutbildning infördes fr.o.m. läsåret 1995/96. Denna

utbildning avser teoretisk och praktisk högskoleutbildning om 40 poäng

för studenter med utländsk högskoleutbildning motsvarande tre års

heltidsstudier.

Försök med kompletterande lärarutbildning (80 poäng) har gjorts vid

Göteborgs universitet för arbetslösa personer med utländsk lärarexamen.

Vid Lärarhögskolan i Stockholm ges en 20-poängskurs i svenska för

invandrare som önskar utbilda sig till lärare. Vid Södertörns högskola

bedrivs ett utbildningsprogram för arbetssökande akademiker med

invandrarbakgrund. Syftet är att deltagarna skall få "behörighet" som

grundskollärare med inriktning mot undervisning i årskurserna 4 9.

Regeringen anser det angeläget att erfarenheterna från dessa utbildningar

tas till vara. Det kan konstateras att dessa utbildningsinsatser har varit

positiva för de enskilda studenterna.

Det är också av betydelse att öka rekryteringen av invandrare till

lärarutbildningen så att barn och elever i skolan får möta ett mångetniskt

samhälle även i lärarkåren. Strukturen för den nya lärarutbildningen

kommer vidare att underlätta för personer med utländsk utbildning att vid

behov komplettera sin utbildning.

Vad gäller möjligheten att tillgodoräkna sig studier från annat land,

anser regeringen att det är den enskildes kunskaper som bör ligga till

grund för beslut om tillgodoräknande och inte en snäv jämförelse med de

kurser som ingår i en svensk utbildning. En större vidsynthet i

bedömningarna skulle enligt regeringens mening kunna leda till att fler

personer med invandrarbakgrund blir lärare i den svenska skolan.

Riksdagen har beslutat att förtydliga bestämmelserna i skollagen

(1985:1100) om behörighet för lärare med utländsk utbildning (prop.

1998/99:110, bet. 1999/2000:UbU5, rskr. 1999/2000:15). Ändringarna

är en anpassning till de EG-direktiv som rör examenserkännande och

som syftar till att öka rörligheten på arbetsmarknaden. Den som har

utländsk lärarutbildning skall få ett behörighetsbevis om han eller hon

har ett sådant utbildnings-, examens- eller behörighetsbevis över

behörighetsgivande utbildning som följer av EES-avtalet. Vid bedömning

skall hänsyn tas till den sökandes yrkeserfarenheter. De ändrade

bestämmelserna innebär ökade möjligheter för lärare att få sin utbildning

bedömd och godkänd för anställning i Sverige och annat EU-land. Det

aktuella EG-direktivet underlättar också för svenska lärare att få tjänst

inom EES-området.

9.2 Studieorganisation och antagning till grundläggande

lärarutbildning

Nu gällande bestämmelser

Av 6 kap. 1 § högskoleförordningen (1993:100) framgår att all

grundläggande högskoleutbildning skall bedrivas i form av kurser.

Kurser får sammanföras till utbildningsprogram. Bestämmelser om

tillträde till grundläggande högskoleutbildning finns i 7 kap. nämnda

förordning.

För att bli antagen till grundläggande högskoleutbildning, dvs. kurser

eller program, krävs att sökanden har grundläggande behörighet och

dessutom den särskilda behörighet som kan vara föreskriven. Antagning

skall avse en kurs eller ett utbildningsprogram. De krav på särskilda

förkunskaper som ställs skall vara helt nödvändiga för att studenten skall

kunna tillgodogöra sig utbildningen.

I fråga om utbildning som vänder sig till nybörjare i högskolan anges

de särskilda förkunskapskraven i s.k. standardbehörigheter.

Högskoleverket meddelar föreskrifter om vilka standardbehörigheter som

finns. Högskoleverket meddelar också föreskrifter om vilken

standardbehörighet som skall gälla för en utbildning som leder till en

sådan yrkesexamen (t.ex. lärarexamen) som inte har en konstnärlig

inriktning. Varje lärosäte bestämmer vilka standardbehörigheter som

skall gälla för övriga utbildningar som vänder sig till nybörjare i

högskolan. Efter tillstånd av Högskoleverket får ett lärosäte i fråga om en

viss utbildning ställa andra krav än sådana som anges i

standardbehörigheter, om det behövs för den utbildningen. Varje lärosäte

bestämmer vilka särskilda förkunskapskrav som skall ställas i fråga om

utbildning som vänder sig till de som redan är inskrivna i högskolan.

För utbildningsprogram upprättar högskolan en utbildningsplan. I

utbildningsplanen skall anges de kurser som utbildningen omfattar, den

huvudsakliga uppläggningen av utbildningen samt de krav på särskilda

förkunskaper och andra villkor som gäller för att bli antagen till

utbildningen.

Varje högskola skall fastställa en antagningsordning, i vilken skall

framgå högskolans regler för dels ansökan, behörighet och urval, dels hur

beslut fattas och överklagas. Huvudregeln är i dag att sökande som antas

till ett utbildningsprogram som leder till en yrkesexamen vid

antagningstillfället skall uppfylla alla angivna förkunskapskrav. Den som

antas anses följaktligen ha de förkunskaper som krävs för att fullfölja

hela programmet. Studenten vet i dessa fall omfattningen av den

utbildning högskolan kommer att tillhandahålla.

Som tidigare redovisats (avsnitt 9.1) kan vissa sökande numera - med

stöd av den s.k. basårsförordningen (1992:819) - antas och påbörja delar

av den grundläggande högskoleutbildningen utan att uppfylla alla

angivna förkunskapskrav för ett utbildningsprogram. Tanken med den

nyligen gjorda ändringen i förordningen är att en student efter hand skall

kunna skaffa erforderlig behörighet för de kurser, fristående eller i ett

program som han eller hon önskar gå.

Regeringens bedömning: Det bör ankomma på universiteten och

högskolorna att organisera lärarutbildningen på det sätt som fordras

för att förnya utbildningen och för att i övrigt nå uppsatta mål och

tillgodose kraven i fråga om rekrytering av olika grupper och

valmöjligheter under studiegången. För att underlätta rekryteringen

bör huvudalternativet vara att den studerande under utbildningens

gång har möjlighet att välja fortsatt inriktning av examen. Den

studerande bör även redan från början kunna välja ett program av en

bestämd omfattning och inriktning.

Kommitténs förslag: Till den nya lärarutbildningen där valet av ämnen

eller ämnesområden sker successivt, föreslås en huvudingång (ett

sökalternativ). Förslaget innebär en bred öppning till utbildningen och att

valet av vilken typ av lärare den sökande vill bli eller av vilka

ämnen/ämnesområden sökanden vill undervisa i inte behöver göras i

samband med ansökningen till lärarutbildningen.

I konsekvens med förslaget till en bred öppning till utbildningen

föreslår kommittén en ny standardbehörighet som bör utgöras av en

minsta gemensam nämnare. Som skäl anges att behörighetskraven inte

kan omfatta erforderliga förkunskaper för alla de i programmet ingående

kurserna. Kommittén föreslår att den nya standardbehörigheten bör

omfatta godkända betyg i svenska kurs B (alternativt svenska som

andraspråk kurs B), engelska kurs B samt samhällskunskap kurs A.

För antagning till övriga kurser inom lärarutbildningsprogrammet (ej

första kursen) föreslår kommittén att varje lärosäte - i likhet med vad

som gäller kurser som "inte vänder sig till nybörjare" - får besluta vilka

krav på förkunskaper dvs. särskild behörighet, som studenten behöver för

att kunna tillgodogöra sig utbildningen på de inriktningar och

specialiseringar de väljer inom programmet. Studenterna måste alltså

prövas vad avser särskilda behörighetskrav i samband med att de söker

till kommande termins eller läsårs kurser inom vald inriktning eller

specialisering. Enligt kommittén är detta en parallell till den terminsvisa

antagningen till fristående kurser inom en högskola och bör därför kunna

hanteras med hjälp av tillgängliga administrativa stödrutiner.

Kommittén betonar vikten av att sökanden redan i samband med att de

söker eller antas till lärarutbildningsprogrammet måste få utförlig

information om vilka inriktningar och specialiseringar som finns och

som deras respektive förkunskaper berättigar till att söka. Likaså skall de

ha rätt till tydlig information om vad som krävs av komplettering för att

antas till kurser som de är intresserade av men initialt inte är behöriga att

söka. En tänkbar modell enligt kommittén är att samtliga i

programmet ingående kurser behörighetskodas så att sökandenas

förkunskaper lätt kan läsas av mot de angivna behörighetskoderna.

Förslaget med en huvudingång innebär att alla sökande till

lärarutbildningsprogrammet söker på lika villkor. Enligt kommitténs

uppfattning kan detta sannolikt medföra, att studenter som

behörighetsmässigt uppfyller kraven för vissa inriktningar och

specialiseringar, t.ex. i ett naturvetenskapligt eller praktiskt-estetiskt

ämne, i antagningen till lärarprogrammet slås ut av sökande med högre

betyg och som önskar utbilda sig till lärare i samhällsvetenskapliga

ämneskombinationer. För att undvika detta föreslår kommittén att

högskolorna vid behov skall kunna erbjuda alternativa ingångar

(sökalternativ) till lärarutbildningsprogrammet. Dessa ingångar skulle

kunna förses med särskilda behörighetskrav i likhet med de i dag

gällande föreskrifterna om standardbehörigheter för olika

lärarutbildningar. Personer som söker och blir antagna till ett dylikt

sökalternativ skall ha full behörighet för de kurser som vetter mot den

verksamhet, den kunskapsinriktning eller de ämnen/ämnesområden som

ingången är avsedd att främja. Genom särskilda urvalsregler (parallellt

urval) skall högskolorna garantera dessa studenter plats på de avsedda

kurserna. Ett visst antal platser skall dock fortfarande finnas kvar även på

inriktnings- och specialiseringskurser för studenter som antagits till

programmet via huvudingången.

Remissinstanserna: Flera högskolor och universitet avvisar förslaget

om en gemensam ingång för alla lärarutbildningar. Göteborgs universitet

framhåller att en total flexibilitet vad gäller val och inriktningar bara är

möjlig på papperet. I praktiken måste valmöjligheterna begränsas och

antalet platser på olika inriktningar bestämmas i förväg. Total flexibilitet

kräver obegränsad tillgång till lärare och lokaler. Att förespegla

studenterna stor valfrihet och sedan inte kunna infria förväntningarna

leder till frustration och avhopp. Uppsala universitet framhåller att med

en huvudingång och en standardbehörighet är risken för fortsatt stor

anhopning av sökande med samhällsvetenskaplig bakgrund uppenbar.

Umeå universitet ställer sig positivt till tanken med flexibilitet men

varnar för alltför långtgående utfästelser till studenterna om

valmöjligheter. Det fria valet kommer att starkt begränsas av å ena sidan

de gruppstorlekar som krävs för att med dagens finansieringssystem få

ekonomi i en kurs och å andra sidan av befintliga resurser på

personalsidan. Linköpings universitet pekar på det oförenliga i att å ena

sidan ha ett program med en bred ingång och successiva val för

studenterna och ambitionen att styra omfattningen av lärarutbildningens

olika inriktningar. Karlstads universitet är tveksam till förslaget om en

behörighet och framhåller att frågan behöver konsekvensutredas.

Liknande synpunkter framförs av Umeå universitet och Högskolan i

Jönköping.

Flera remissinstanser framhåller att förslaget med en behörighet, som

alla i princip uppfyller, riskerar att vilseleda de sökande. Förslaget

innebär att studenternas behörighet måste prövas i samband med att de

söker till kommande termins eller kommande läsårs kurser. Det finns en

risk att studenterna upptäcker dessa spärrar först när de påbörjat

utbildningarna.

Flera högskolor pekar på att den tänkta breda ingången kan medföra

svårigheter att attrahera sökande, eftersom det blir svårt att både lova och

överblicka ett varierat utbud. Storleken av ett "smörgåsbord" av valbara

kurser måste av kostnadsskäl begränsas. Flera högskolor påpekar att den

terminsvisa alternativt läsårsvisa behörighetsgranskningen respektive

antagningen kräver större resurser.

Skälen för regeringens bedömning: Under avsnitt 5 och 8 har

regeringen redovisat förslag till en ny struktur för lärarutbildningen,

inklusive utgångspunkter för en kommande examensbeskrivning

respektive hur styrsystemet kan tillämpas för lärarutbildningen.

Regeringen styr genom examensordningen, examensmål samt krav på

examination av ett visst antal studenter. För dessa specificeras antalet

med vissa inriktningar av utbildningen i fråga om längd, t.ex. för

grundskolans senare år och gymnasial utbildning, samt i fråga om dess

ämnesmässiga innehåll.

Högskoleverket beslutar vid vilka statliga högskolor en examen inom

grundläggande högskoleutbildning får avläggas. Det ankommer på

Högskoleverket att besluta om särskilda behörigheter, s.k.

standardbehörigheter för utbildningar som vänder sig till nybörjare, och

som leder till yrkesexamina bland vilka lärarexamen ingår.

Det ankommer på högskolorna själva att besluta om innehåll och om

utbildningens uppläggning i fråga om kurser och program mot bakgrund

av vad som behövs för att högskolan skall kunna fullgöra sina uppgifter

och nå uppsatta mål. Högskolesystemet är mycket flexibelt när det gäller

möjligheter att genomföra utbildningen.

Studieorganisationen och antagningsordningen för lärarutbildningarna

behöver utformas med hänsyn till de många olika krav som ställs på den

förnyade lärarutbildningen. Strukturen bör utformas på ett sådant sätt att

målsättningarna med den i hög grad integrerade examensstrukturen

uppfylls. Studenterna bör ha en hög grad av valfrihet även under

utbildningens gång, t.ex. i fråga om ämneskombinationer. Flexibilitet och

ökad valfrihet bör i hög grad också kunna uppnås genom åtgärder inom

högskolan som innebär ett delvis integrerat genomförande av

utbildningar med olika inriktningar och genom generösa möjligheter för

byte mellan program och för värdering och tillgodoräknande av kurser.

Det är väsentligt att lärosäte och student nära samverkar så att

genomförandet av studierna kan planeras på ett bra sätt. Det finns i dag

exempel på hur högskolor kan underlätta både sin egen och studenternas

planering inom ramen för breda program genom att varje student har en

upprättad plan för vilka kurser som skall genomgås under t.ex. de tre

närmaste terminerna.

För att underlätta en bred rekrytering har kommittén velat fästa stort

avseende vid möjlighet till ett system med successiva val inom ett

mycket brett lärarutbildningsprogram med en ingång. De syften som

ligger bakom denna tanke är väsentliga. Det är viktigt att ha tillgång till

metoder som medverkar till en bred rekryteringsbas för

lärarutbildningen. Vissa kategorier av sökande kan lättare rekryteras om

de inte från början behöver välja inriktning och poängomfattning av

studierna. Därför bör huvudalternativet vara att studenter, som skall ta

lärarexamen har möjlighet att göra successiva val. Det är i detta fall

särskilt väsentligt att de sökande från början informeras om

förutsättningarna för vidare studier inklusive det utbildningsutbud i form

av inriktningar och specialiseringar som högskolan kan erbjuda. Det är

också väsentligt att högskola och student samverkar på ett bra sätt så att

studierna kan genomföras framgångsrikt. Lärosätena bör stödja

studenterna i deras val och underlätta övergång mellan lärosätena.

Utbildningsalternativ där den sökande antas från början till

lärarutbildningsprogram av en viss omfattning beroende på inriktning av

examen bör kunna erbjudas bl.a. för att ge högskolorna möjligheter att

rekrytera till inriktningar och omfattningar där brist föreligger. Studenten

har i en sådan antagning från början platsgaranti för hela den avsedda

utbildningen. Självfallet bör studenten även i detta alternativ ha möjlighet

att byta inriktning.

Regeringen erfar att många universitet och högskolor prövar nya

former för en bred antagning till lärarutbildning och finner detta mycket

positivt. Med den föreslagna strukturen för lärarutbildningen och

möjligheterna till distansutbildning kommer samverkan mellan lärosätena

att medverka till att studentens önskemål om utbildningar kan uppfyllas.

Regeringen avser att följa lärosätenas antagning till lärarutbildningarna.

En utvärdering av de successiva valen kommer att göras 3 4 år efter

reformens ikraftträdande.

Lämplighetsprövning vid antagning till lärarutbildning

Kommittén föreslår att sökande antas till lärarutbildning under förbehåll

att de skall förete ett registerutdrag ur polisregistret, av vilket det skall

framgå att vederbörande inte dömts eller står under åtal för vissa brott, i

första hand sexualbrott och barnpornografibrott. Remissinstanserna är

negativa till kommitténs förslag.

Regeringen har den 27 april 2000 i en remiss till lagrådet föreslagit att

den som erbjuds en anställning inom förskoleverksamhet, grundskola och

motsvarande obligatoriska skolformer samt inom barnomsorgen skall

lämna ett utdrag ur polisens belastningsregister. Syftet är att undvika att

personer som dömts för vissa brott, i första hand sexualbrott och

barnpornografibrott, anställs i de nämnda verksamheterna. Att lämna

registerutdrag skall vara det sista momentet i ett anställningsförfarande.

Det är inte givet att alla personer som genomgår lärarutbildning

kommer att arbeta med barn och ungdom. Enligt regeringens mening bör

lämplighetsprövning genom registerkontroll begränsas till de fall som

föreslås i lagrådsremissen och som då skall ske i samband med

erbjudande om anställning.

10 Särskilda frågor

10.1 Specialpedagogisk utbildning

Regeringens bedömning: Olika former av specialpedagogisk

utbildning bör ingå i lärarutbildningen.

 Specialpedagogisk utbildning bör ingå som ett moment i det

allmänna utbildningsområdet. Specialpedagogisk utbildning bör också

kunna anordnas inom utbildningsområdena med inriktningar och

specialiseringar.

 En specialpedagogisk påbyggnadsutbildning bör leda fram till

specialpedagogexamen.

Kommitténs förslag: Högskolor som anordnar lärarutbildning bör få i

uppdrag att utveckla specialpedagogisk kompetens på fyra nivåer:

grundläggande specialpedagogiska kunskaper inom det allmänna

utbildningsområdet, kurser med specialpedagogisk inriktning respektive

specialisering samt en utveckling och förstärkning av det

specialpedagogiska programmet. Kommittén förutsätter att

specialpedagogikens roll knyts närmare förskolans, skolans och

vuxenutbildningens ledning.

Utredningen föreslår att den kommitté som har i uppdrag att göra en

översyn av skollagen, skall ta ställning till om förtydliganden och

förändringar i specialpedagogrollen och specialpedagogexamen skall

regleras genom lagstiftning.

Regeringens bedömning överensstämmer i huvudsak med

kommitténs förslag.

Remissinstanserna: Både myndigheter, universitet och högskolor och

kommuner stöder över lag förslaget att förstärka skolans samlade

specialpedagogiska kompetens och förslaget till examensbeskrivning för

specialpedagoger. Kunskapslyftskommittén påpekar att behovet av

särskilt stöd ökat också inom vuxenutbildningen i takt med att allt fler ur

de prioriterade grupperna nås av utbildningserbjudanden. Stockholms

universitet välkomnar en särskild utbildning i teckenspråk och svenska.

Högskolan på Gotland anser att alla fyra nivåer inom specialpedagogisk

kompetens, som kommittén föreslår, bör finnas inom ett rektorsområde.

Växjö universitet, Högskolan i Kalmar m.fl. lärosäten ifrågasätter

förslaget att bara några universitet skall ha examensrätt när det gäller

specialpedagogexamen. Många kommuner, bl.a. Borås kommun, tar upp

behovet av kompetensutveckling av lärare inom det specialpedagogiska

området. Jönköpings kommun betonar att det är viktigt att särskolans

behov av specialpedagogisk kompetens tillgodoses på nivå tre och fyra.

Falu kommun, med flera kommuner, anser att skolans ansvar för

kompetens för specialpedagogiska insatser bör regleras i skollagen

(1985:1100).Av intresseorganisationerna ställer sig Lärarförbundet och

Lärarnas Riksförbund bakom förslagen. Lärarorganisationerna

framhåller vikten av att kommunerna verkligen anställer lärare med

adekvat specialpedagogisk kompetens, som kan arbeta operativt

gentemot eleverna. Av specialskolorna understryker Kristinaskolan och

Åsbackaskolan behovet av lärare i teckenspråk och anser att

specialskolornas lärarbehov inte behandlats ordentligt av utredningen.

Synskadades Riksförbund påpekar att det råder en skriande brist på

specialpedagoger med inriktning mot synskada inom särskolan. Den nya

utbildningen måste leda till en utökning av denna kompetens.

Riksförbundet För Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna anser

att ett förtydligande behövs om vilken behörighet som krävs för

undervisning av elever med utvecklingsstörning. Förbundet betonar

vidare vikten av att lärarutbildningen ger kompetens att upprätta

åtgärdsprogram för elever i behov av särskilt stöd.

Skälen för regeringens bedömning:

Behov av specialpedagogisk kompetens

Barn och elever kommer till förskolan, skolan och vuxenutbildningen

med olika bakgrund och förutsättningar. Undervisningen måste anpassas

till skiftande behov av särskilt stöd. All erfarenhet visar på behovet av

tidig upptäckt och tidigt insatta åtgärder för att nå bästa möjliga resultat.

Detta gäller inom hela utbildningsområdet, från förskolan och

förskoleklassen upp genom den obligatoriska skolan, fritidshemmet och

de frivilliga skolformerna gymnasieskolan och vuxenutbildningen.

Utvärderingar har visat att många lärare efterlyser mer kunskaper i

specialpedagogiska frågor.

Både regeringen och Statens skolverk har i olika sammanhang

markerat att en god mätare av kvaliteten i skolans pedagogiska

verksamhet är hur den möter behov av särskilt stöd. Statens skolverks

tillsynsutredningar tyder på att kommunerna många gånger sviktar i sin

uppgift att ge särskilt stöd. Regeringen delar kommitténs mening att

differentierings- och individualiseringsproblematiken så långt möjligt

skall hanteras inom den reguljära undervisningen. Specialpedagogik blir

då något som skall ingå i vardagsarbetet för alla lärare i förskola, skola

och vuxenutbildning och således ingå i grundutbildning.

Det finns enligt regeringens bedömning ett stort behov av generell och

grundläggande specialpedagogisk kompetens inom hela skolområdet.

Varje lärare bör kunna svara för att elever som behöver särskilt stöd och

hjälp både får rätt sorts hjälp och i tillräcklig omfattning. Detta

förutsätter bl.a. samarbete med specialpedagoger och annan

elevvårdspersonal. Det är vidare önskvärt att det i de flesta arbetslag

finns lärare med fördjupade specialpedagogiska kunskaper. Självfallet

har särskolan, särvux och specialskolan samt resurs- och

kunskapscentrum stort behov av bl.a. lärare med specialkompetens inom

olika specialpedagogiska områden.

Regeringen anser i likhet med kommittén att specialpedagogens

yrkesroll bör utvecklas och förstärkas. Tidigare utvärderingar och Statens

skolverks kvalitetsgranskning av området elever i behov av särskilt stöd

(Statens skolverks rapport nr 160) visar på behovet av att

specialpedagogen knyts närmare skolans ledning och att det övergripande

specialpedagogiska arbetet bör ha fokus på att undanröja hinder för och

orsaker till svårigheter i undervisnings- och lärandemiljöerna. Detta

innebär bl.a. att specialpedagogen bör delta i planering som rör

förskolans och skolans inre organisation. Även andra utredningar har

visat på behovet av att pedagogiska strategier med fokus på barn och

elever i behov av särskilt stöd vidareutvecklas så att individualisering vad

gäller stoff, innehåll och arbetssätt utvecklas. Här kan specialpedagogen

ha en särskild uppgift och bidra till lösningar utifrån sin speciella

kompetens.

Bristen på lärare med specialpedagogisk examen är stor. Utvärderingar

och lärarprognoser från bl.a. Statens skolverk visar att det föreligger

behov av lärare med specialpedagogisk utbildning.

Regeringen anser således i likhet med kommittén, att det är angeläget

att förstärka skolans samlade specialpedagogiska kompetens. Den

föreslagna strukturen för lärarutbildning ger goda möjligheter att göra

detta och att utveckla olika alternativ till specialpedagogiska

utbildningar, både vad gäller innehåll och omfattning.

Specialpedagogisk kompetens i lärarutbildningens struktur

Som ovan angivits behöver förskolan, skolan och vuxenutbildningen ha

beredskap att ta emot och ge alla barn och elever möjlighet till

utveckling, delaktighet och lärande. Det betyder att grundutbildningen

behöver fokusera på villkoren för att elever i behov av särskilt stöd skall

kunna ingå i skolans gemenskap. Det innebär inte att varje lärare skall ha

kunskap om varje enskilt funktionshinder. Däremot är det viktigt att alla

lärare har en grund att stå på och kan identifiera de mest vanligt

förekommande problemsituationerna, där det kan vara aktuellt med

särskilt stöd och hjälp. Barn och elever kan ha störningar eller svårigheter

av olika slag. Målet bör vara att varje lärare har beredskap att möta detta

i sitt pedagogiska arbete. Det bör ske genom att en del av det allmänna

utbildningsområdet i lärarutbildningen bör omfatta generella och för alla

lärare grundläggande specialpedagogiska kunskaper. Målet är att alla

blivande lärare utifrån kunskaper i specialpedagogik skall ha goda

förutsättningar att organisera arbetet med hänsyn till olika barns och

elevers behov av tid, stimulans och stöd. Vidare bör alla blivande lärare

ha kunskap om vad specialpedagogens fördjupade kunskaper kan och

skall användas till som kompletterande stöd i detta arbete.

Utbildningsdområden med inriktningar och/eller specialiseringar

Enligt samstämmig utbildningsexpertis och i enlighet med de

utbildningspolitiska målen är det angeläget att barn och elever med t.ex.

utvecklingsstörning, synskador eller hörselskador så långt det är möjligt

och lämpligt undervisas tillsammans med övriga barn och elever. Det är

därför både önskvärt och nödvändigt att det inom förskolan, skolan och

vuxenutbildningen finns lärare som, utöver den grundläggande

specialpedagogiska kunskapen och utöver kunskap i ett annat

ämne/ämnesområde, har kunskaper som rör barn och ungdomar i

komplicerade inlärningssituationer. Detta kan ske genom att

lärarstudenter kan välja utbildning med särskild inriktning och/eller

specialisering inom det specialpedagogiska ämnesområdet. Lärare som i

sin grundutbildning har specialpedagogisk inriktning och/eller

specialisering kan även svara mot vissa av särskolans och särvux behov.

Det kan finnas behov av mer specifika specialpedagogiska kunskaper

för personer med läs- och skrivsvårigheter, svårigheter att räkna och/eller

svårigheter med begreppsförståelse inom olika ämnesområden. Detta

behov kan också finnas för personer med koncentrationssvårigheter,

ADHD, DAMP, syn-/hörselnedsättningar, utvecklingsstörning eller

sociala och emotionella svårigheter. I samtliga skolformer behöver det

finnas lärare som kan bidra med fördjupade kunskaper inom dessa

områden och som vet hur olika faktorer påverkar förutsättningarna och

möjligheterna för enskilda individer att deltaga och lära. Detta gäller inte

minst i förskolan eftersom det är viktigt att problemen upptäcks tidigt.

Vissa blivande lärare bör således ha möjlighet att genom val av

inriktning för sin utbildning erhålla mer specifika specialpedagogiska

kunskaper inom ett område. Genom val av specialisering kan studenten

fördjupa sig ytterligare eller bredda sin kompetens inom det

specialpedagogiska området.

Rektor eller föreståndare/chef för förskolor, skolor och

vuxenutbildning bör bemöda sig om att det i verksamheten finns en

varierad kompetens inom det specialpedagogiska området. Det är

angeläget att landets lärosäten med lärarutbildning erbjuder en mångfald

av inriktningar och specialiseringar inom det specialpedagogiska området

för att tillgodose skolväsendets behov.

Specialpedagogexamen

Behovet av en fördjupad specialpedagogisk kompetens bör kunna

tillgodoses i alla skolformer genom att lärare får möjlighet att genomgå

specialpedagogisk påbyggnadsutbildning och avlägga examen som

specialpedagog. Behovet av specialpedagoger i kommunerna är stort.

Många pensionsavgångar kommer att ske under de närmaste åren

samtidigt som efterfrågan på specialpedagogiska insatser ökat. Förskolan

och skolan söker hjälp för allt fler barn och ungdomar med de svårigheter

och symtom som angivits ovan. Specialpedagogen har en viktig roll i

mötet med dessa och andra barns och elevers behov.

Av bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100) punkt 44 framgår att

den specialpedagogiska examen om minst 40 poäng har fyra inriktningar

 mot komplicerad inlärningssituation, mot dövhet eller hörselskada, mot

synskada eller mot utvecklingsstörning. Regeringen anser att det är

viktigt att det specialpedagogiska programmet har detta breda utbud av

inriktningar. Regeringen har erfarit att utbildningarna omfattar 60 poäng,

vilket väl svarar mot de krav som ställs på den som genomgått en

pecialpedagogisk utbildning.

Den specialpedagogiska examen bör även fortsättningsvis vara en

påbyggnad på en avlagd lärarexamen. Alla kurser bör därför vara på

fortsättnings- och fördjupningsnivå. För att föra in väsentliga

erfarenheter av annan undervisning och olika perspektiv på pedagogisk

yrkesverksamhet är det lämpligt att specialpedagogutbildningen bygger

på tidigare yrkeserfarenhet som lärare. I specialpedagogisk examen bör

ingå ett examensarbete. Utbildningen bör vidare ha en tydlig

specialpedagogisk forskningsanknytning.

I detta sammanhang bör nämnas att erfarenheter visar på behovet av

förstärkt utbildning av specialpedagoger med inriktning mot

dövhet/hörselskada.

Särskolan

Särskolans brist på lärare med adekvat specialpedagogisk utbildning är

mycket stor. Av Statens skolverks rapport nr 173 Beskrivande data om

barnomsorg och skola 99 framgår att endast 40 % av undervisningen i

den obligatoriska särskolan utfördes av lärare som hade genomgått en

specialpedagogisk utbildning. Det råder t.ex. stor brist på grundskollärare

med specialpedagogutbildning. Det innebär att grundsärskolan i allt

högre grad rekryterar specialpedagoger med förskollärar- eller

fritidspedagogutbildning som bas. När det gäller särskolans behov av

lärare för elever med utvecklingsstörning bör detta enligt regeringens

bedömning framgent i stor utsträckning kunna tillgodoses inom ramen

för den nya lärarutbildningens inriktning med specialpedagogik.

Den inriktning som närmast kan vara aktuell för särskolan bör

uppmärksamma förutsättningar för lärande där begåvningsmässig

funktionsnedsättning kan leda till komplicerade inlärnings- och/eller

samspels- och kommunikationssituationer. En lärare med utbildning i

t.ex. inriktningarna svenska eller matematik och specialpedagogik för

elever med utvecklingsstörning har sannolikt en kompetensprofil av stor

användbarhet för särskolan. En inriktning mot särskolans

verksamhetsområde bör kunna fördjupas ytterligare, alternativt breddas,

genom olika specialiseringar. Därutöver finns behov av specialpedagoger

i särskolan för att bl.a. komplettera med spetskompetens inom det

specialpedagogiska området. Många elever i särskolan har

flerfunktionshinder. Utöver specialpedagoger med fördjupad kompetens

inom området utvecklingsstörning finns därför stort behov av

specialpedagoger som har kunskap om flerfunktionshinder.

Specialskolan

Specialskolan har till viss del likartade problem som särskolan, dvs. stor

brist på lärare förutses. En utredning av lärarbehovet vid specialskolorna,

som Statens institut för Handikappfrågor i skolan (SIH) har låtit

genomföra 1997 på regeringens uppdrag, visar på ett mycket stort

rekryteringsbehov av grundskollärare för döva elever under de närmaste

åren. Många lärare i specialskolan saknar dessutom tillräcklig utbildning

i teckenspråk. Regeringens mening är att specialskolans lärarbehov i

första hand bör tillgodoses genom utbildning av grundskollärare för döva

elever, som i sin utbildning studerat med inriktningen teckenspråk.

Inriktningen bör kunna fördjupas i form av en specialisering. Läraren

skall dessutom ha lärarutbildning i ett eller ett par ämnen att undervisa i.

Därutöver bör i specialskolan finnas lärare som avlagt

specialpedagogexamen med olika inriktningar, t.ex. inom hörselområdet,

för att bistå skolan med spetskompetens på området. Då elever i

specialskolan ofta har flera funktionshinder, är det viktigt att det på

skolan finns lärare som har kunskaper om även andra funktionshinder än

hörselnedsättningar och dövhet, t.ex. om synnedsättningar,

DAMP/ADHD, beteendestörningar etc.

Regeringens bedömning är att den teckenspråkiga inriktning inom

grundutbildningen på hur döva barn och unga lär, som finns vid bl.a.

Lärarhögskolan i Stockholm och vid Örebro universitet, bör fortsätta.

Den har i dag en inriktning mot språk, teckenspråk och svenska samt

naturvetenskap. Behovet av fortbildning i teckenspråk för redan

verksamma lärare i specialskolan bör dessutom beaktas. Formerna för

sådan utbildning, t.ex. studier på deltid och distans, måste

uppmärksammas.

Regeringen beslöt den 18 november 1999 att tillkalla en särskild

utredare med uppgift att förbereda bildandet av en gemensam myndighet

för den statliga specialskolans (U 1999:07), (dir. 1999:91). Myndigheten

skall ha i uppgift att samordna resurser, utvecklingsarbete m.m. i syfte att

stärka utvecklingen av specialskolornas inre arbete för att bidra till ökad

måluppfyllelse. Regeringen utgår från att den nya myndigheten kommer

att ha ett särskilt ansvar att bevaka specialskolans behov av

specialpedagogisk kompetens.

Övrigt

Kommittén har föreslagit att den kommitté för översyn av skollagen

m.m. (dir. 1999:15), som regeringen tillsatte 1999, skall ta ställning till

om beskrivna förtydliganden och förändringar i den specialpedagogiska

yrkesrollen och en specialpedagogexamen bör regleras genom

lagstiftning. Det skulle enligt kommittén kunna beröra kommuners

skyldighet att anställa specialpedagoger med adekvat utbildning.

Det är kommunernas skyldighet att se till att dess personal har

kompetens för att sköta sitt uppdrag. Regeringen anser att nuvarande

lagstiftning som avser all pedagogisk personal även gäller skolans

rekrytering av specialpedagogisk kompetens.

10.2 Massmedier och informationsteknik

Regeringens bedömning: Lärare bör ge barn och elever redskap

för att kunna inhämta, bearbeta och ta ställning till information från

massmedier och via den nya informationstekniken. Forskning om

pedagogisk utveckling utifrån informationsteknikens roll i lärandet

bör stimuleras. Berörda myndigheter bör få i uppdrag att informera

om pågående forskning om lärande och IT av intresse för

lärarutbildning och skola. Den nya tekniken bör utnyttjas för

lärarutbildning på distans.

Kommitténs förslag: Kommittén tar upp den nya

informationstekniken utifrån dess roll för distribution av utbildning.

Kommittén har konstaterat att den nya tekniken skall ses som ett naturligt

inslag i lärarutbildningens uppgift att förbereda eleverna för det framtida

arbets- och samhällslivet. Kommittén överlämnar åt högskolan att utifrån

den nya teknikens roll för lärarens arbete samt den pedagogiska

utvecklingen närmare utveckla hur informationsteknikfrågorna skall

behandlas i lärarutbildningen.

Remissinstanserna: Endast ett litet antal remissinstanser pekar på

frågan om massmedia och IT-användning i lärarutbildningen. Det är

Distansutbildningsmyndigheten, som med tillfredsställelse ser att

Lärarutbildningskommitténs förslag förutsätter att en stor del av

lärarutbildningen skall kunna ges på distans. Myndigheten anser

dessutom att kraven på kunnande om den nya informationstekniken skall

framgå av examensordningens beskrivning av lärarexamen. Statens

skolor för vuxna pekar också på det positiva med utbildning på distans

men understryker att användningen av den nya tekniken förutsätter en ny

pedagogik, vilket måste återspeglas i lärarutbildningen. Statens kulturråd

pekar på skolbibliotekarien som en resurs i det pedagogiska

utvecklingsarbete inom IT-området. Göteborgs universitet efterlyser en

mer utförlig diskussion om utvecklingen av informationstekniken och

dess konsekvenser för skola och lärarutbildning. Stockholms universitet

menar att även en IT-baserad undervisning kräver mycket breda och

djupa ämneskunskaper av läraren. Bland kommunerna pekar Haparanda

på att IT-kompetens skall vara en grundkompetens och att teknisk

support för pedagogisk verksamhet skulle kunna vara en del av en

inriktning eller specialisering.

Skälen för regeringens bedömning:

Bakgrund

Den svenska demokratin bygger på medborgarnas engagemang. Det

offentliga samtalet förs till stora delar i massmedierna. För att kunna

delta krävs ett utvecklat språk och insikt i hur massmedier fungerar. Den

höga mediekonsumtionen bland barn och ungdom bidrar till att dessa

aldrig varit så välinformerade som i dag. Lärarens roll för att skapa

medvetna mediaanvändare är oerhört betydelsefull.

Såväl i förskola, skola och vuxenutbildning som i arbets- och

samhällslivet är informationsteknik numera ett viktigt hjälpmedel och

naturligt inslag för kommunikation och informationsinhämtning. De

hittillsvarande insatserna för att öka media- och IT-kunnandet bland de

lärare som för närvarande utbildas har inriktats på att ge lärarna en

grundkompetens för de nya medierna och på forskning om media- och

IT-pedagogik. Vidare pågår ett omfattande program för vidareutbildning

av lärare. Stora satsningar har därför gjorts för att förse skolans lärare

samt barn och elever med datorer.

En målformulering om IT-kunnande fördes in i beskrivningarna för

samtliga lärarexamina (utom flyglärarexamen) i högskoleförordningen

(1993:100) hösten 1996. Innebörden är att den utbildade läraren skall

kunna använda datorer och andra informationstekniska hjälpmedel för

egen inlärning och för undervisning av elever.

I samband med att målformuleringen infördes i

examensbeskrivningarna fick Högskoleverket särskilda medel för

utveckling av IT-området i lärarutbildningen, pedagogisk användning av

IT inom den högre utbildningen och forskning inom IT-pedagogik. Dessa

uppdrag hade sin bakgrund i IT-propositionen 1995/96:125 om åtgärder

för att bredda och utveckla användningen av informationsteknik. För

uppdragens genomförande ställdes sammanlagt 30 miljoner kronor till

verkets förfogande.

Att Sverige har en internationellt sett mycket hög datortäthet och att

telenäten erbjuder en stor tillgänglighet har varit viktiga förutsättningar

för satsningarna. Sedan 1992 har Statens skolverk haft i uppdrag att

främja utvecklingen och genomförandet av den nationella datapolitiken

på skolans område. Som en del av detta uppdrag har verket haft att driva

och utveckla ett nationellt skoldatanät och att bygga upp ett

nätverksbaserat resurscentrum för IT-baserade läromedel samt att

utvärdera användningen av IT i skolan.

Det s.k. Skoldatanätet och resurscentrumet för multimedia,

Multimediabyrån, har till uppgift att utveckla IT-användningen i skolan.

De skall fungera som vägledning för lärare i arbetet med att integrera IT i

undervisningen, dels genom egna tjänster dels genom att vara guide till

relevanta webbresurser. Det nätbaserade resurscentrumet skall särskilt

främja och stimulera framväxten av kunskaper om IT-baserade läromedel

och hur dessa används i undervisningen.

I den tidigare under våren lagda propositionen Ett

informationssamhälle för alla (prop. 1999/2000:86) aviserade regeringen

sin avsikt att precisera uppdraget till Statens skolverk vad avser det

fortsatta arbetet med Skoldatanätet och utvecklingen av det nationella

resurscentrumet. Det fortsatta arbetet förutsätts ske parallellt med arbetet

via Delegationen för IT i skolan. Vidare aviserades att Statens skolverk

skulle få i uppdrag att utreda hur myndigheter och andra intressenter via

Skoldatanätet kan samverka, kring hur informationstekniken kan

användas i skolan. Dessutom skulle Statens skolverk få i uppdrag att

utforska och dokumentera den nya teknikens betydelse för skolans

arbetsorganisation och lärande.

Med regeringens skrivelse Lärandets verktyg - nationellt program för

IT i skolan (skr. 1997/98:176) lades grunden för Delegationen för IT i

skolan, ITIS. Delegationen har i uppdrag att genomföra den satsning som

aviserades i skrivelsen och som syftar till att utveckla användningen av

IT som ett pedagogiskt hjälpmedel. Satsningen skall pågå under tre år

och skall genomföras i samarbete mellan Utbildningsdepartementet och

Näringsdepartementet, Statens skolverk, Svenska Kommunförbundet,

Stiftelsen för kunskaps- och kompetensutveckling, IT-kommisssionen,

Lärarnas Riksförbund och Lärarförbundet. Satsningen består av

kompetensutveckling av 60 000 lärare i arbetslag, en dator till deltagande

lärare, en förbättrad tillgång till Internet, e-postadresser till alla lärare

och

elever, stöd för utveckling av det europeiska och svenska skoldatanätet,

särskilda insatser för elever med funktionshinder samt pris för utmärkta

pedagogiska insatser. ITIS har en budget om 1,4 miljarder för åren 1999-

2001.

Distansutbildningsmyndigheten (Distum) inrättades 1999 och skall

främja utvecklingen och användningen av distansutbildning som grundas

på informations- och kommunikationsteknik. Verksamheten avser

högskolan och folkbildningen i hela landet. Inom Distums ram ligger

också att utveckla en pedagogik för ändamålet. Distum har givit

ekonomiskt stöd till ett nätverk för vidareutbildning av lärare på distans

och medverkat till att etablera distribuerad lärarutbildning , d.v.s. en

högskola har förlagt studierna för en grupp med lärarkandidater till en

glesbygdsregion. De hittills utlagda lärarutbildningarna ges av Luleå

tekniska universitet och finns i Storuman och Arjeplog.

 Nätverket för vidareutbildning för lärare med sekretariat vid Uppsala

universitet har verkat i perspektivet det livslånga lärandet . Nätverket

består av högskolor med lärarutbildningar som bidrar med kurser

Nätverkets kurser har hittills nått drygt 600 av skolans aktiva lärare som

fortbildning eller vidareutbildning. Inledningsvis har nätverket haft

medel från Distansutbildningskommittén och Utbildningsdepartementet.

Numera finansierar Distum nätverkets verksamhet.

På nordisk nivå pågår, med stöd från Nordiska ministerrådet inom

ramen för IDUN-projektet, ett samarbete mellan de institutioner som ger

lärarutbildning. Genom projektet skall det byggas en internetbaserad

logisk informations- och samarbetsstruktur mellan medverkande

lärarutbildningsinstitutioner. Vidare skall det utvecklas en distanskurs för

lärare i användning av Internet för pedagogiskt bruk.

Grundutbildning

Lärarutbildningen bör vara ett föredöme när det gäller användningen

av media och IT som lärande verktyg och visa på de möjligheter dessa

ger för lärande samt för lokal utveckling. Skolväsendet har i dag inte fått

tillgång till enbart ny teknik, utan framför allt till kvalitativa pedagogiska

verktyg, som i kombination med förändrade arbetsätt och arbetsformer

ger goda förutsättningar att i enlighet med läroplanernas övergripande

mål utveckla undervisningen mot mer elevaktiva arbetssätt, som bl.a.

stärker elevernas förmåga till eget kunskapssökande, kritiskt värderande

och eget ställningstagande. Därmed skapas förutsättningar för att

utveckla lärarollen. Lärarutbildningen bör visa hur massmedia och IT kan

användas som läromedel. Med sin unika förmåga att kombinera text, ljud

och bild ger IT möjlighet att i samma media söka information,

kommunicera och publicera. Skolan och klassrummet kan öppnas mot

världen.

Användningen IT har sedan länge varit ett kraftfullt hjälpmedel i

specialpedagogiken. För mycket svårt funktionshindrade har IT utnyttjats

för t.ex. helt ny kommunikation. Vidare har IT utvecklats långt inom

lärprocessen för moderna språk.

Användning av informationsteknik bör vara ett viktigt inslag i

lärarutbildningen då den i dag är ett betydelsefullt verktyg för lärande

och en kraft för pedagogisk förnyelse, liksom ett administrativt

hjälpmedel för läraren. Användningen av informationsteknik bör

relateras till kunskap om media, kommunikation,

informationsbearbetning, källkritik, juridik, etik och skapande

verksamhet. Informationsteknikens förmåga att påverka skolans

arbetssätt och organisation bör tillvaratas för att öka kvaliteten i arbetet.

Samtidigt måste eleverna få insikter i den påverkan de blir utsatta för och

ges förmåga att hantera denna.

Lärarutbildningen bör ge möjligheter till kritisk granskning av ny

teknik. Inte minst viktigt är att de blivande lärarna får träning i de nya

formerna för kritisk granskning som den nya tekniken nödvändiggör.

Media-och IT-användning innebär vidare ett nytt förhållningssätt till

informationsamhället vilket lärarstudenterna måste förberedas på inför

sin lärargärning. Att arbeta med källkritiska metoder blir viktigt. Även

juridiska frågor t.ex. om upphovsmannarätt, tryck- och åsiktsfrihet blir

med den nya medianvändningen områden som den blivande läraren

måste vara bevandrad i.

Stiftelsen för kunskaps och kompetensutveckling, KK-stiftelsen har i

ett omfattande IT-skolprojekt vunnit många värdefulla erfarenheter.

Någon utvärderingsrapport har ännu inte publicerats. Enligt preliminärt

underlag ger projektet belägg åt uppfattningen att IT ändrar

förutsättningarna för skolans arbetsformer och organisation. Detta bör

tillvaratas på ett positivt sätt då det förstärker förutsättningarna för arbete

i arbetslag i skolan.

KK-stiftelsens förstudie om Upplevelseindustrin, december 1999, visar

på vilka nya yrken och näringslivssektorer som kommer att utvecklas

med den nya informationstekniken inom området underhållning-

undervisning, edutainment . För detta område utbildar enligt KK-

stiftelsen den svenska skolan (media och estetiska gymnasieprogram)

och högskolan redan i dag och förväntas göra detta än mera i framtiden.

 För denna utbildning som växer såväl kvantitativt som kvalitativt

ställs krav på en ny lärarkompetens. De nya ofta pedagogiska

underhållningsprodukterna medverkar också på sitt sätt till att ställa nya

krav på lärarna. Mot bakgrund av ovanstående är det rimligt att anta att

allt högre krav ställs på presentation, underhållningsvärde etc. av det

material som skall förmå fånga intresset. Den erfarenhet av distribuerad

utbildning som hittills har vunnits av skilda utbildningsanordnare är

mycket värdefull för det pedagogiska utvecklingsarbetet inom

informationsteknikområdet och skall fortsatt tillvaratas och utvecklas så

att den kommer alla lärarutbildningar tillgodo.

Morgondagens lärarutbildning bör vidare i enlighet med kommitténs

förslag omfatta dator- och IT-användning som ett hjälpmedel för att

distribuera kurser. För detta har Distum ett stort ansvar.

Forskning

Högskoleverkets rapport om Forskning om IT-pedagogik som lämnades

till Utbildningsdepartementet den 1 mars 2000 visar att det råder ett

fortsatt stort behov av forskning om utvecklingen av pedagogiken inför

en ökad IT-användning i undervisningen och i samhället i övrigt. Det

gäller bl.a. forskning om IT i ett demokrati- och värdeperspektiv, IT och

själva lärandeprocessen utifrån olika utgångspunkter och hur ett IT-

baserat lärande i samverkan kan utvecklas. (se vidare avsnitt 7

Forskningsstrategier för lärarutbildningen).

Regeringen har erfarit att KK-stiftelsen 1996 beslutade att inom ramen

för programmet IT-didaktik finansiera sju doktorandtjänster vid olika

lärosäten i landet. Programmet har numera benämningen Lärande och IT

där lärande tolkas i vid mening och omfattar många andra miljöer än

skola och högskola. År 1998 omfattade forskningsprogrammet Lärande

och IT 55 miljoner kronor. Den virtuella forskarskolan om Lärande och

IT omfattar f.n. 18 doktorander vid 7 lärosäten. Det dominerande

forskningsämnet i programmet är IT -användning i pedagogiska miljöer,

med 10 doktorander. Fullt utbyggt kommer programmet att omfatta 117

miljoner kronor och pågå mellan 2000-07. Regeringen ser mycket

positivt på framväxten av forskningsprogrammet Lärande och IT och

hälsar med tillfredsställelse den informationsinsats som ingår i

programmet.

Regeringen bedömer att kunskaper och erfarenheter från bl.a. denna

forskning och annan pågående forskning inom lärande och IT skyndsamt

måste föras ut till landets högskolor med lärarutbildning och till

förskolan, skolan och vuxenutbildningen. Regeringen avser därför att ge

berörda myndigheter ett uppdrag med denna inriktning.

10.3 Pedagogisk profilering

Regeringens bedömning: Pedagogisk profilering i lärarutbildningen

bör kunna ske inom ramen för den föreslagna strukturen för

utbildningen.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att lärarutbildning med

särskild pedagogisk och metodisk profil kan organiseras inom ramen för

inriktningar och specialiseringar så att studenter kan få utbildning även

för en alternativ pedagogisk profilering.

Remissinstanserna: Stiftelsen Rudolf Steinerhögskolan är kritiska till

att waldorflärarutbildningen inte nämns i kommitténs förslag.

Waldorfskolefederationen avvisar kommitténs förslag och menar att

förslagen i inget avseende motsvarar waldorfskolornas behov av

lärarutbildningar.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen ser positivt på

metodiska och pedagogiska profileringar av lärarutbildningen. I skolan

finns och måste finnas utrymme för olika pedagogiska profileringar och

arbetssätt. Detta speglar elevernas olika behov av en viss pedagogik i

undervisningen och svarar samtidigt mot ett intresse hos både föräldrar

och lärare av att skolan skall kunna arbeta på olika sätt. Olika

pedagogiska profileringar förväntas bidra till pedagogisk debatt och

förnyelse och därmed till utvecklingen av skolan. Regeringen anser

därvid att det är värdefullt att ett ömsesidigt erfarenhetsutbyte kan ske

mellan skolor och lärare som arbetar med en viss pedagogisk inriktning.

Att erbjuda pedagogiska profileringar i lärarutbildningen är ett uttryck

för att ge valmöjligheter i skolan. Den traditionella pedagogiska

verksamheten kan härigenom få intressanta impulser. Exempel på

alternativa pedagogiska profileringar är montessoripedagogiken och

waldorfpedagogiken. För den senare gäller att regeringen ger särskilda

medel för en påbyggnadskurs för de som önskar bli waldorflärare. Denna

påbyggnadskurs beviljades mot bakgrund av att regeringen den 25 april

1996 avslog Stiftelsen Rudolf Steinerhögskolans ansökan att få utfärda

bl. a. vissa lärarexamina enligt högskoleförordningen (1993:100).

Regeringen beslutade också att statsbidrag skulle lämnas för en

påbyggnadsutbildning om 40 poäng i waldorfpedagogik för 100

helårsstudenter. Denna utbildning har bedrivits sedan hösten 1996.

Riksdagen tillkännagav med anledning av förslagen i

budgetpropositionen för 1997 (prop 1996/97:1, bet. 1996/97:UbU1 rskr.

1996/97:100) att regeringen skulle återkomma med ett förslag till en

grundskollärarutbildning med waldorfinriktning. Samtidigt tillkännagav

riksdagen att en parlamentarisk kommitté med uppgiften att återkomma

med förslag om den framtida lärarutbildningen borde tillkallas.

Förslag till en grundskollärarutbildning med waldorfinriktning och

förslag till utbildning för samtliga lärarkategorier i en waldorfskola har

redovisats av Högskoleverket och överlämnats till

Lärarutbildningskommittén. Lärarhögskolan i Stockholm och Stiftelsen

Rudolf Steinerhögskolan har redovisat en utbildningsplan för en

grundskollärarexamen med waldorfinriktning, vilken överlämnats till

kommittén.

Utredningen om Lärarutbildningen fick i sina direktiv (dir 1997:54)

uppdraget att behandla frågan om lärarutbildning för olika pedagogiska

profileringar. I det förslag till struktur för lärarutbildningen som

utredningen avgivit och som regeringen antar som sitt eget ges

erforderligt utrymme för en pedagogisk profilering. Denna kan

genomföras inom utbildningsområdena inriktning och specialisering. Det

ankommer på högskolan att genom sitt kursutbud tillgodose studenternas

och det allmännas intresse på denna punkt. Regeringen förutsätter ett

nära samarbete med företrädare för aktuella pedagogiska profileringar.

Högskolans uppgift att utgå ifrån vetenskaplig grund och beprövad

erfarenhet är en viktig princip i detta samarbete.

10.4 Jämställdhet

Regeringens bedömning: Varje högskola med lärarutbildning bör

anlägga ett könsperspektiv på denna utbildning. Vidare bör dessa

högskolor för sin lärarutbildning utveckla lärarstudenternas

medvetenhet och kunskap om jämställdhetsfrågornas betydelse i sitt

framtida arbete. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt hur de

verksamhetsförlagda delarna av utbildningen kan ge studenterna

erfarenheter av jämställdhetsarbete bland barn och elever.

För att vidga kunskapen om jämställdhet i lärandet bör

Högskoleverket få i uppdrag att stimulera en vidareutveckling av

lärarutbildningarna i detta avseende.

Kommitténs förslag: Kommittén har inom ramen för sina förslag

angivit jämställdhet som exempel på ett kunskapsområde som bör kunna

studeras inom ramen för det allmänna utbildningsområdet. Kommittén

menar att läraryrkets samhällsuppdrag, demokrati och värdegrund skall

vara kända av lärarstudenten. Hur jämställdhetsfrågorna skulle kunna

behandlas som ett kunskapsområde i lärarutbildningen redovisas i en

bilaga (nr 6) till betänkandet. Här har professor Inga Wernersson

utvecklat skälen till att jämställdhet, kön och könsteori är viktiga inslag i

lärarutbildningen och också angivit metoder för hur jämställdhet skall

kunna bli ett kunskapsområde i lärarutbildningen.

Beträffande åtgärder för att förbättra den könsmässiga obalansen bland

studenterna i lärarutbildningen hänvisas till avsnitt 9.1 Rekrytering till

lärarutbildningen.

Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser har efterlyst

utredningens förslag till behandling av jämställdhetsfrågorna i

lärarutbildningen. Högskoleverket saknar konkreta förslag om

jämställdhet och könsteori. Göteborgs kommun anser att jämställdhet och

könsteori skall ha en självklar plats och behandlas som kunskapsområden

inom all lärarutbildning. Umeå kommun ställer frågan varför

jämställdheten behandlas i en bilaga till betänkandet.

Sveriges Förenade Studentkårer beklagar att jämställdhetsfrågan har

reducerats till en bilaga till betänkandet och menar att detta inte bidrar till

att den sneda könsfördelningen kan brytas. Jämställdhetsarbetare

förening föreslår att blivande lärare som en obligatorisk del av

utbildningen delges den dokumenterade forskningen om flickors och

pojkars olika villkor i skolan.

Skälen för regeringens bedömning:

Jämställdhet betonas i skollagen 1 kap. 2§ tredje st. och i samtliga

läroplaner. I förskolans läroplan (Lpfö 98) framhålls att förskolan skall

motverka traditionella könsmönster och könsroller. I läroplanen för det

obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94)

respektive läroplanen för de frivilliga skolformerna (Lpf 94) framhålls

bl.a. att skolan aktivt och medvetet skall främja kvinnors och mäns lika

rättigheter och möjligheter.

Statens skolverk har haft i uppdrag att redovisa sina erfarenheter av hur

det övergripande kunskapsområdet jämställdhet förts in i undervisningen

samt vilka åtgärder som har vidtagits för att undervisningen skall

tillgodose både flickors eller kvinnors och pojkars eller mäns likvärdiga

möjligheter till lärande. I sin redovisning av uppdraget i årsredovisning

för 1999 pekar myndigheten på att jämställdhetsfrågan är grundläggande

för vårt samhälls- och utbildningssystem. Det är inom ramen för arbetet

med de grundläggande värderingarna i vårt samhälle, dvs. inom ramen

för behandlingen av värdegrundsfrågorna, som jämställdhetsfrågorna har

en naturlig plats i lärarutbildningen. Dock är kunskapsnivå för låg inom

flera yrkeskategorier i skolväsendet för att kunna åstadkomma en

förändring av strukturen i skolan.

Frågan om jämställdhet är av den karaktären att krav bör ställas på

högskolan att särskilt redovisa hur man uppnår examensbeskrivningens

mål. Det är viktigt att anlägga ett könsteoretiskt perspektiv på

lärarutbildningsprogrammen. Vidare skall det i utbildningsplanerna för

lärarutbildningsprogrammen framgå hur jämställdhetsfrågan skall

behandlas så att varje student når utbildningsmålet. Varje universitet och

högskola bör inom ramen för sin lärarutbildning kombinera studenternas

behov av kunskap inom området med de utbildningar om jämställdhet

och könsteori som lärosätet kan erbjuda. De centrum för genusforskning

som finns inom högskolan bör här kunna utgöra en viktig resurs.

Liksom för övriga kunskapsområden som berör barns och elevers

förutsättningar, villkor och möjligheter kräver kunskapsområdet

jämställdhet förmåga att tänka kritiskt, självständigt och kreativt. Detta

gör att den personliga mognaden har stor betydelse för hur lärarstudenten

kan behandla jämställdhetsfrågan. Det är därför av största vikt att

jämställdhetsfrågorna ges utrymme även i de verksamhetsförlagda

delarna av utbildningen. I dessa ges lärarstudenten möjlighet till en

samlad insikt om hur könssystemet kommer till uttryck i skolan och i

klassrummet samt i alla led av den pedagogiska processen.

För att på avsett sätt uppmärksamma dessa frågor i den

verksamhetsförlagda delen av utbildningen ställs stora krav på

handledarna. Dessa bör därför erbjudas särskild utbildning för att

handleda också i ett jämställdhets- och könsteoretiskt perspektiv.

Kopplingen mellan de generella insikterna och tillämpningen är inte

självklar utan måste ständigt övas och prövas. Olika former av

utvecklingsarbete inom ramen för lärarutbildningen skulle här kunna ge

värdefulla tillskott i utvecklingen av en jämställd förskola och skola.

Även här skulle ovan nämnda centrum för genusforskning kunna utgöra

en viktig resurs.

Regeringen avser därför att ge Högskoleverket i uppdrag att särskilt

beakta denna fråga. För ändamålet avsätter regeringen år 2001

engångsvis 1,5 miljoner kronor.

11 Rektorsutbildning och utbildning i ledarskap

Regeringens bedömning: Statens skolverk bör få i uppdrag att

förnya innehållet i den nuvarande rektorsutbildningen för det

offentliga skolväsendet med relevant högskoleutbildning som bas. En

påbyggnadsutbildning med inriktning mot utbildningsledarskap bör

utvecklas.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att det inrättas en

rektorsutbildning, vilken i likhet med den nuvarande statliga

rektorsutbildningen anordnas som en uppdragsutbildning från

Skolverket, med högskolor som bas. Rektorsutbildningens deltagare

bör erbjudas möjlighet att genomgå utbildning som leder fram till 40

högskolepoäng och utmynna i en skolledarexamen. Enligt

utredningens förslag skall en skolledarexamen bygga på annan avlagd

högskoleexamen samt tre års yrkeslivserfarenhet. Utbildningen skall

vara öppen även för andra än skolledare med intresse för

utbildningsledarskap. Högskolorna skall uppmanas att inrätta ett nytt

akademiskt ämne, utbildningsledarskap, som skall bli kärnan i den

nya examen. Genom att utbildningsledarskap introduceras som ett nytt

ämne vid högskolan kan det enligt kommittén på sikt utvecklas till ett

självständigt forskarutbildningsämne, vilket kan försörja området med

ny kunskap.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan

är överlag positiva till förslaget att inrätta skolledarexamen men anser

att den skall vara en utbildning i högskolans regi och inte en

uppdragsutbildning. Den nuvarande statliga rektorsutbildningen bör

bibehållas som en befattningsutbildning och upphandlas som en

uppdragsutbildning av Statens skolverk. Statens skolverk förordar

t.ex. en utbildning med två in- och utgångar. Dels bör finnas en statlig

befattningsutbildning för nyblivna rektorer med Statens skolverk som

beställare, dels en utbildningsledarexamen på 40 poäng med

högskolan som bas för rektorer och andra som vill meritera sig för

ledarskap. De universitet och högskolor som uttalat sig om

skolledarutbildning ställer sig bakom förslaget till en skolledarexamen

men är delade i sin uppfattning till det föreslagna ämnet

utbildningsledarskap. Uppsala universitet, Umeå universitet,

Mälardalens högskola och Linköping universitet stöder inte att ämnet

utbildningsledarskap inrättas. Hur studierna organiseras bör varje

högskola själv bestämma. Malmö högskola och högskolorna i

Jönköping och Halmstad stöder att ämnet utbildningsledarskap

inrättas. Mitthögskolan stöder det nya akademiska ämnet

utbildningsledarskap och anför att det måste utvecklas i nära

samarbete med ekonomi, juridik, samhällsvetenskap och

beteendevetenskap. Karlstads universitet ställer sig bakom förslaget

att en ny inriktning för skolledarutbildning skall utarbetas. I en sådan

utbildning bör ingå bidrag från olika kunskapsområden. På sikt kan

området komma att utvecklas till ett nytt kunskapsfält med status av

akademiskt ämne utbildningsledarskap.

De kommuner som har yttrat sig stöder förslaget till examen för

skolledare. Eskilstuna och Falu kommuner är positiva till

skolledarexamen och instämmer i att den skall vara öppen även för

andra yrkesgrupper än rektorer och lärare. Härnösands och Kalmar

kommuner anser att inrättandet av ämnet utbildningsledarskap är

viktigt för att förse rektorsutbildningen med en vetenskaplig bas.

Lidköpings och Norrköpings kommuner anser att kommunerna bör

mer än idag få möjlighet att påverka innehållet i den statliga

skolledarutbildningen. Flera kommuner menar i likhet med kommittén

att en statlig skolledarexamen inte får bli en obligatorisk

behörighetsgivande utbildning för skolledare.

Av intresseorganisationerna avvisar Svenska Kommunförbundet

tanken på en statlig skolledarexamen eftersom rekrytering och

anställning av rektorer är kommunernas ansvar. Lärarförbundet och

Lärarnas Riksförbund stöder förslaget till ny skolledarutbildning men

anser att det skall vara en högskoleutbildning och ej anordnas som

uppdragsutbildning från Skolverket. Lärarnas Riksförbund anser att

utbildningen skall vara öppen för lärare som inte blivit skolledare men

som vill satsa på en sådan karriär. SKOLLEDARNA anser att kommittén

bort ta ett större grepp på skolledarutbildningen och att den blivande

skolledaren bör ha genomgått utbildningen till skolledare innan man

får tillträda sin första anställning som skolledare.

Skälen till regeringens bedömning

Bakgrund

Utbildning av rektorer och andra skolledare har varit ett statligt ansvar

sedan lång tid tillbaka. Från 1930-talet och framåt har staten tagit ansvar

för olika delar av utbildning av rektorer och andra skolledare.

Regeringen föreslog i proposition Ansvaret för skolan (prop.

1990/91:18) en förändrad styrning av skolan, där staten anger mål och

riktlinjer som är nationellt giltiga och kommunerna svarar för att

verksamheten genomförs inom de ramar och riktlinjer som riksdagen och

regeringen lägger fast.

Den förändrade styrningen fick till följd att staten tog ansvar för en

statlig rektorsutbildning. Med hänvisning till statens intresse av att skapa

en nationellt likvärdig skola med utgångspunkt i gemensamma läroplaner

borde det enligt föredragande statsrådet finnas en utbildning för rektorer

som är likvärdig för landet. Utbildningen, benämnd den statliga

rektorsutbildningen, är en uppdragsutbildning med Statens skolverk som

beställare. Utbildningen omfattar ca 30 dagar fördelade på två - tre år.

Under 90-talet har ytterligare reformer inom skolväsendet genom nya

läroplaner, kursplaner, betygssystem, kvalitetssäkringssystem samt ett

nytt avtal på skolområdet kraftigt förändrat rektors och andra skolledares

arbetsuppgifter och ansvarsområde. Regeringen gav därför i maj 1998

kommittén tilläggsdirektiv med uppdrag att lämna förslag till utbildning

av skolledare för det offentliga skolväsendet. Det föreligger enligt

direktiven behov av en förändrad skolledarutbildning som är mer

omfattande än den som Statens skolverk för närvarande ansvarar för. I

direktiven anförs att staten bör ta ansvar för en utbildning som leder fram

till en skolledarexamen.

Rektors uppdrag

Rektorernas uppdrag utgår från skollagen, skolformsförordningarna och

läroplanerna. Enligt 2 kap. 2 § skollagen (1985:1100) skall det för

ledningen av utbildningen i skolorna finnas rektorer. Här anges också att

som rektor får bara den anställas som genom utbildning och erfarenhet

har förvärvat pedagogisk insikt. Rektors uppgifter och ansvar för den

mål- och resultatstyrda skolan har förtydligats genom Lpo 94 och Lpf 94

samt successiva anpassningar i skollag och skolformsförordningarna.

I ett system med mål- och resultatstyrning skall rektorn som ledare och

handledare i det dagliga arbetet driva på processerna mot måluppfyllelse.

Rektor skall hålla sig förtrogen med det dagliga arbetet i skolan. Det

åligger rektor att särskilt verka för den pedagogiska utvecklingen. Enligt

läroplanerna har rektor det övergripande ansvaret för att verksamheten

som helhet inriktas på att nå de riksgiltiga målen för skolan. Rektor har

ansvar för att skolans mål och resultat följs upp och utvärderas i

förhållande till de nationella målen, till målen i den kommunala

skolplanen och till skolans lokala arbetsplan.

Rektorn har ett dubbelt ansvar, dels som en följd av nationella

styrdokument, dels utifrån uppgifter och ansvar som hänför sig till det

kommunala ansvaret. Rektorns ansvar och uppgifter hänför sig således

till såväl den statliga som kommunala nivån.

Aktuella översyner

Rektorernas arbetsuppgifter och arbetssituation har varit föremål för

uppmärksamhet från olika håll under lång tid. I utvecklingsplanerna (Skr.

1996/97:112 Utvecklingsplan för förskola, skola och vuxenutbildning -

Kvalitet och likvärdighet och Skr 1998/99:121 Utvecklingsplan för

förskola, skola och vuxenutbildning - Samverkan, ansvar och utveckling)

behandlas rektorernas yrkesroll och arbetsuppgifter. Statens skolverk har

i ett nationellt kvalitetsgranskningsuppdrag granskat rektors roll i en

decentraliserad skola. Inspektörerna pekar på ett antal problem och

områden som behöver uppmärksammas och utvecklas. Inspektörerna

konstaterar också att skolledarna ofta saknar grundläggande

ledarutbildning.

Som en följd av Statens skolverks granskningsrapport har

Utbildningsdepartementet nyligen beslutat inrätta en expertgrupp för att

diskutera skolledares ansvar och befogenheter och skapa förutsättningar

för ett bättre ledarskap. Expertgruppen skall redovisa sitt arbete senast

den 30 maj 2001.

Statens skolverk har regeringens uppdrag att anordna en statlig

rektorsutbildning som bedrivs vid universiteten i Umeå, Uppsala,

Linköping och Göteborg samt vid Lärarhögskolan i Stockholm och

Malmö högskola. Förvaltningshögskolan i Göteborg har på verkets

uppdrag 1998 utvärderat den statliga rektorsutbildningen i vad avser

innehåll, ekonomi, jämställdhet och effekter. Utvärderingen visar på

behov av översyn av rektorsutbildningen.

Behov av ledarskapsutbildning i skolan

Med hänsyn till dels de stora förändringar som har skett i skolan, dels det

omfattande ansvar som ledningen av en skola innebär, är det regeringens

bedömning att det krävs en utveckling av skolledarkompetensen.

Skolledarskap har av tradition handlat om att förvalta och administrera

ett befintligt system. Skolans ledarskap i dag är i allt högre grad inriktat

mot att skapa handlingsutrymme för lokal skolutveckling. Kompetens att

arbeta med förändringar är betydligt viktigare i dag än tidigare. Ansvaret

att utveckla en skola i enlighet med demokratins värdegrund ställer krav

på att kunna verka i en mångkulturell förskola, skola och

vuxenutbildning. Ledarrollen gentemot lärarna har förtydligats, både som

en följd av de statliga styrdokumenten men även som en följd av gällande

avtal på lärarområdet. Ändrade organisationsstrukturer i kommunerna

och alltfler skolledare med annan bakgrund än traditionell skolbakgrund,

t.ex. från förskoleverksamhet, har betydelse vid bedömning av

grundläggande utbildningsbehov för rektorer och andra skolledare samt

behovet av kompetensutveckling därutöver.

Staten har ett övergripande ansvar för att garantera förutsättningar för

en nationellt likvärdig skola. Rektor har som ytterst ansvarig på den

lokala nivån en nyckelroll när det gäller att förverkliga statens intentioner

för skolan. Rektorn är därmed en garant för kvalitén i en decentraliserad

skolorganisation. Staten har anledning att ta ett särskilt ansvar för vissa

delar av rektors utbildning.

Många rektorer och andra skolledare kommer att avgå med pension

under de närmaste åren och ett stort rekryteringsbehov föreligger.

Regeringen ser gärna att rekryteringen till skolledarbefattningar breddas.

För att svara mot de speciella krav som ställs på ledningen av

verksamhet inom skola, och vuxenutbildning fordras en

ledarskapsutbildning inriktad mot det allmänna skolväsendet. Det finns

därutöver behov av utbildning för ledarskap inom många organisationer

där utbildning är ett centralt inslag eller utgör den huvudsakliga

verksamheten. En utbildning mot ledarskap i en utbildningsorganisation

bör därför ha ett innehåll som riktar sig mot skolans olika verksamheter,

men också kunna ha ett innehåll av mer allmän karaktär av intresse för

andra organisationer.

Det ligger i statens intresse att erbjuda rektorer, som nyligen tillträtt en

befattning som rektor, utbildning för att stärka förutsättningarna för dessa

att fullgöra sitt uppdrag. Några lärosäten anordnar redan i dag

skolledarutbildningar. Dessa ger en bred påbyggnadsutbildning med

tydlig inriktning mot ledarskap för personer som vill meritera sig för

anställning som rektor eller skolledare i det allmänna skolväsendet.

En befattningsutbildning

Enligt regeringens bedömning bör Statens skolverk även fortsättningsvis

erbjuda en utbildning till i första hand nyutnämnda rektorer och ledare

för de verksamheter som omfattas av läroplanerna Lpfö 98, Lpo 94 och

Lpf 94. Den bör på uppdragsbasis kunna utgöra en del av lärosätenas

påbyggnadsutbildningar med inriktning mot utbildningsledarskap.

Befattningsutbildningen ger staten möjligheter att klargöra för de nya

rektorerna och motsvarande vilket uppdrag de har med avseende på

ledningen av skolan och dess utveckling samt vilka krav som ställs på

förskolan, skolan och vuxenutbildningen i ett demokratiskt samhälle.

Utbildningen skall bidra till att utveckla den kompetens hos cheferna som

gör dem skickade att garantera en kvalitetsmässigt likvärdig verksamhet.

Denna verksamhet skall vila på läroplanernas värdegrund och bedrivas i

enlighet med skollag och skolförordning. Utbildningen skall vara ett stöd

för rektorernas arbete i såväl den egna skolan som i samverkan med

politiskt ansvariga och lokal förvaltning. Enligt regeringen är det viktigt

att rektorer och motsvarande genomgår utbildning i nära anslutning till

befattningstillträdet.

Att driva en verksamhet som har en så tydlig samhällsuppgift som

skolan har, kräver förmåga till teoretisk reflektion över den egna

verksamheten utifrån egna och andras erfarenheter. Att i tal och skrift

kunna kommunicera skolans uppdrag, process och resultat är en viktig

del av skolledarkompetensen. Kravet på skolledare att möta

omvärldsförändringar innebär att skolledare måste ha kunskap om

skolans samhälleliga funktion. Häri ligger självfallet att bevaka att

skolans arbete med integration och mångfald bedrivs på ett sätt som

överensstämmer med läroplanens värdegrund. Kunskap om förskolans,

skolans och vuxenutbildningens roll och uppdrag och det ansvar som

ligger på dess företrädare är väsentligt. Avsikten är att utbildningen skall

ha ett innehåll som betonar kunskap om samt motiveringarna för skolans

nationella mål och uppdrag, för skolans styrning för skolutveckling som

ett lokalt ansvar, för uppföljning, utvärdering och kvalitetsredovisning

och för konsekvenser för skolverksamheten av skolans mål och

värdegrund.

En påbyggnadsutbildning för ledarskap i en utbildningsorganisation

För verksamma skolledare, lärare och annan pedagogisk personal som är

intresserade av att meritera sig för ledarskap finns det i högskolan ett

stort utbud av ledarskapsutbildningar. Vid några lärosäten bör utvecklas

en ledarskapsutbildning med inriktning mot utbildningsorganisationer,

t.ex. skolan.

Det är värdefullt att skolledare och motsvarande har tillägnat sig

kunskap om ledarskap, skolan som samhällsinstitution och förändringar

som påverkar en organisations uppdrag m.m. innan de tillträder

anställning som skolledare. Lärare kan också ha intresse av att skaffa sig

goda kunskaper om ledarskap för att leda utbildningsverksamhet och

därmed få insikt om hur ledarskap kan utövas i förhållande till

arbetslaget.

Regeringen föreslår att den nuvarande påbyggnadsutbildningen med

tydlig inriktning mot ledarskap i en utbildningsorganisation utvecklas

vidare inom högskolan. Regeringen avser att ge några lärosäten ett

särskilt uppdrag att intensifiera detta arbete.

Lärosäten som i dag bedriver antingen forskning eller har

erfarenheter av rektorsutbildning eller annan ledarskapsutbildning bör

ha goda förutsättningar att utveckla denna ledarskapsutbildning. Det

ankommer på högskolan att närmare utforma innehåll och omfattning

av utbildningen.

Den förslagna påbyggnadsutbildningen bör införas stegvis.

Regeringen förutsätter att Högskoleverket noga följer och utvärderar

både innehåll och omfattning av påbyggnadsutbildningen.

För en utveckling av innehållet i den föreslagna utbildningen är det

angeläget att bygga upp forskningskompetens och

forskningsverksamhet för ledarskapsutbildningar.

Kommittén har föreslagit att ett nytt akademiskt ämne,

utbildningsledarskap, inrättas. Regeringen menar emellertid att

inrättandet av nya ämnen är ett ansvar för högskolan och att det redan

inom en rad skilda ämnen finns kunskap som bör ingå som en

vetenskaplig bas i en ledarutbildning inom området.

Övrigt

Högskolorna bör utforma påbyggnadsutbildningarna så att de öppnar för

deltagare med olika förutsättningar och behov. Regeringen anser det

angeläget att utbildningarna erbjuds som deltidsstudier och genom

distansundervisning för att ge möjligheter att genomgå utbildningarna så

brett som möjligt.

Statens intresse av att erbjuda utbildningar av ovan nämnt slag bör

kompletteras med andra utbildningsinsatser, som arbetsgivarna bör vara

ansvariga för, såsom rekryterings- och introduktionsutbildningar,

mentorskap och återkommande kompetensutvecklingsinsatser.

Befattningsutbildningen för rektorer och den akademiska

påbyggnadsutbildningen samt kommunala introduktions- och

rekryteringsutbildningar och andra kompetensutvecklingsinsatser bör

kunna kombineras på olika sätt. Regeringen förutsätter att kommunerna

utnyttjar de möjligheter till utbildning av skolledare och andra som

härmed ställs till förfogande och t. ex. använder hela eller delar av

utbildningarna i samband med rekrytering av personal eller i

personalförsörjningen i övrigt

12 Utvärdering

Regeringens bedömning: Regeringen avser att utvärdera

genomförandet av lärarutbildningsreformen.

Skälen för regeringens bedömning:

Den omfattande förnyelse av lärarutbildningen som regeringens förslag

innebär påverkar hela utbildningssektorn mycket kraftigt. Förstärkningen

av den vetenskapliga basen, den ändrade strukturen i utbildningen,

förlängningen av lärarutbildningen samt den ökade andelen

verksamhetsförlagd utbildning är viktiga förändringar.

Förnyelsen ställer stora krav på universitet och högskolor att ge

studenterna stor frihet att långt in i utbildningen välja inriktningar och

specialiseringar. Kraven på samarbete mellan lärosätena för att tillgodose

studenternas önskemål ökar.

Universiteten och högskolorna kan i sina grundutbildningskurser

integrera de redan verksamma lärare som kommer till högskolan för

kompetensutveckling.

Tyngdpunkten i styrningen av lärarutbildningen koncentreras till det

särskilda organet för lärarutbildning inom lärosätet. Detta får en

betydelsefull roll på varje lärosäte. Utvecklingen av denna funktion och

dess variation mellan lärosätena måste dock ligga inom ramen för

högskolans uppgift att utbilda lärare för en nationellt likvärdig skola av

hög kvalitet.

Det samarbete mellan högskolorna som förslaget till en förnyad

lärarutbildning förutsätter kommer att medföra olika effekter för skilda

lärosäten.

Regeringen har i avsnitten 7 och 9 pekat på behovet av utvärdering av

dels hur forskningsresurserna utvecklas, dels hur rekryteringen och

antagningen utvecklas med den föreslagna strukturen.

Ovanstående frågor, tillsammans med den stora förändringskraft som

finns i högskolans lärarutbildningar, gör att regeringen finner det befogat

att noga följa utvecklingen av reformen. Regeringen avser därför att efter

tre år initiera en grundlig utvärdering av genomförandet av reformen. I

det sammanhanget skall även effekter av reformen på kommuner och

partnerskolor belysas.

13 Genomförande och ekonomiska

konsekvenser

Regeringen har i det föregående lämnat förslag till en ny lärarutbildning

(kap. 5) samt förslag rörande lärares kompetensutveckling (kap. 6),

forskningsstrategi för lärarutbildningen (kap. 7), styrning av

lärarutbildningen (kap. 8), rekrytering, studieorganisation och antagning

(kap. 9) samt vissa särskilda frågor som aktualiserats med anledning av

översynen av lärarutbildningen (kap. 10) och rektors- och

ledarskapsutbildning (kap. 11). Ett genomförande av reformen beräknas

kunna påbörjas i högskolan fr.o.m. 1 juli 2001. Den föreslagna

förlängningen av delar av lärarutbildningen och omstruktureringen av

lärarutbildningen kommer att innebära ökade kostnader liksom

satsningen på utbildningsvetenskaplig forskning och forskarutbildning.

Förslag till finansiering av dessa kostnader lämnas i det följande liksom

en beskrivning av möjliga rationaliseringsvinster som kan vinnas genom

lärarutbildningsreformen.

Resurser för grundutbildning

Förslaget till en reformerad lärarutbildning kräver en omdisponering av

resurser inom högskolan. En del av resurskravet avser förlängningen av

utbildningen för lärare med inriktning mot de yngsta åldrarna. Vid ett

successivt genomförande av reformen från 1 juli 2001 kommer

effekterna av en förlängd utbildning för denna inriktning av lärarexamen

att bli märkbara först år 2004. Den resursökning som krävs för en

förlängning med 20 poäng av utbildningarna för undervisning av elever i

lägre åldrar motsvarar en kostnad om 51 miljoner kronor att tillföras

stegvis under tre år.

Vidare ökar kraven på resurser med anledning av den föreslagna

strukturen för lärarutbildningen, vilken kommer att innehålla en större

andel utbildning inom det allmänna utbildningsområdet för vilket ett

högre ersättningsbelopp utgår (per helårsstudent och helårsprestation) än

för vissa andra utbildningsmoment i dagens lärarutbildning. Anspråk på

dessa resurser kommer att framträda omedelbart med reformens

ikraftträdande dvs. från och med år 2001. Kostnadsökningen härför

beräknas till 17 miljoner kronor per år, under tre läsår. Den ökade

omfattningen av det allmänna utbildningsområdet jämfört med dagens

praktisk-pedagogiska utbildning beräknas vid reformens fulla

genomförande uppgå till 51 miljoner kronor.

Den sammanlagda årliga kostnaden för lärarutbildningsreformen

exklusive forskningsresurser beräknas sålunda till 102 miljoner kronor. I

budgetpropositionen för 2000 (prop. 1999/2000:1) redovisade regeringen

en beräknad fördelning av nya permanenta platser åren 2001 och 2002.

Regeringen avser att i budgetpropositionen för år 2001 föreslå att en del

av dessa platser för år 2002 reserveras för den nya lärarutbildningen.

Härvid kommer en ny fördelning på utbildningsområden att föreslås,

varvid också antalet platser kan förändras något. För år 2001 kommer

erforderliga medel att tillföras lärarutbildningen genom omfördelning

inom utgiftsområde 16. Den förnyelse av lärarutbildningen som

regeringen föreslår kommer följaktligen att finansieras inom ramen för

högskolans befintliga resurser samt av riksdagen beslutade tillkommande

resurser.

Resurser för forskning

Resurser för forskning inom lärarutbildningens område ligger inom

ramen för utgiftsområde 16. Regeringen återkommer till riksdagen i den

kommande budgetpropositionen om hur nedan föreslagna medel skall

fördelas.

Högskoleverket har under åren 1997-1999 haft i uppdrag att fördela

medel för forskning inom lärarutbildningens område. De erfarenheter

som gjorts beträffande forskningsuppbyggnad inom lärarutbildningens

område skall nyttiggöras av Vetenskapsrådet.

Regeringen föreslår att Vetenskapsrådet tillförs resurser om 20

miljoner kr år 2001, ytterligare 30 miljoner kronor år 2002 och ytterligare

40 miljoner kronor år 2003. Av dessa resurser ryms 50 miljoner inom

ramen för den förstärkning av anslagen om totalt 779 miljoner kronor

som riksdagen beslutat om efter förslag i 1999 års ekonomiska

vårproposition och 40 miljoner kronor inom ramen för de 500 miljoner

kronor som föreslagits i 2000 års ekonomiska vårproposition. Härutöver

föreslår regeringen att 30 miljoner kronor från och med år 2001 tillförs

Vetenskapsrådet för utbildningsvetenskaplig forskning och

forskarutbildning genom omfördelning inom ramen för utgiftsområde 16.

Sammantaget innebär detta att den föreslagna utbildningsvetenskapliga

kommittén inom Vetenskapsrådet på sikt kommer att fördela 120

miljoner kronor per år för utbildningsvetenskaplig forskning och

forskarutbildning.

Regeringen avser att i den kommande forskningspolitiska

propositionen lägga förslag om inrättande av utbildningsvetenskapliga

forskarskolor. Dessa kommer att föreslås finansieras inom ramen för den

tidigare beslutade förstärkningen om 779 miljoner kronor.

Utöver dessa resurser fördelar i dag universitet och högskolor enligt

egna uppgifter ca 75 miljoner kronor årligen av sina anslag för forskning

och forskarutbildning till forskning som anknyter till lärarutbildningen.

Regeringen avser att ge berörda lärosäten i uppdrag att avsätta en

betydligt större andel av det statliga anslaget till sådan forskning och

forskarutbildning som anknyter till lärarutbildningen.

Statens skolverk anslår 8 miljoner kronor per år till skolforskning och

Socialvetenskapliga forskningsrådet anslår 3 miljoner kronor per år till

forskning som anknyter till skolan.

Fördelningen av medel till utbildningsvetenskaplig forskning och

forskarutbildning enligt regeringens förslag innebär ett medelstillskott

om 120 miljoner kronor under åren 2001 2003 till forskning och

forskarutbildning i nära anslutning till lärarutbildningen och den

pedagogiska yrkesverksamheten. Till detta kommer de medel som

tidigare disponerats av Högskoleverket, de medel som disponeras inom

universitet och högskolor, liksom medel som kommunerna använder för

att finansiera forskarutbildning av yrkesverksamma lärare.

Som tidigare angivits avser regeringen att följa utvecklingen av den

utbildningsvetenskapliga forskningen och andelen forskarutbildade lärare

inom lärarutbildningen. Senast 2004 avser regeringen att initiera en

genomgripande utvärdering för att utröna dels hur Vetenskapsrådets

insatser utfallit, dels omfattningen av de resurser lärosätena avsatt inom

detta område, dels också utfallet av de beslutade forskarskolorna.

Kostnaderna för utvärderingen skall finansieras inom ramen för

Utbildningsdepartementets anslag.

Möjliga rationaliseringsvinster

Den reform som regeringen föreslår innebär sannolikt att högskolan kan

göra vissa rationaliseringsvinster genom införandet av en gemensam

struktur för samtliga lärarutbildningar. Reformen innebär dessutom att

kompetensutvecklingen av verksamma lärare bör bli rationellare än idag

och som följd lägre kostnader för såväl högskola som skolväsende och

ytterst för kommunerna. För den enskilda läraren ökar tillgången till

återkommande utbildning samtidigt som kostnaderna för högskolan blir

låga genom att den återkommande utbildningen kan samordnas med den

grundläggande lärarutbildningen inom högskolan. Dessa faktorer bör

sammantaget medföra vinster för den enskilda och för samhället. Hur

stora dessa besparingar blir är svårt att beräkna. Genomförandet av

ovanstående samt av förslaget att avreglera antalet studiedagar kan

möjliggöra en rationellare och effektivare kompetensutveckling vilket

kan komma att medföra vissa besparingar för kommunerna.

Beträffande utökningen av de verksamhetsförlagda delarna i

utbildningen menar regeringen att dessa med den nya strukturen får ett

nytt innehåll och ser positivt på det samarbete som har utvecklats lokalt.

De verksamhetsförlagda delarna av utbildningen torde med den nya

strukturen bli intressantare för kommunerna

14 Författningskommentar

14.1 Förslaget till lag om ändring i skollagen (1985:100)

2 kap.

7 §

Begreppet fortbildning har tagits bort ur paragrafen och ersatts av

kompetensutveckling som är ett vidare begrepp än fortbildning.

Ändringen innebär att kommuner och landsting får ett större ansvar än

tidigare för personalens kunskaper. Bakgrunden till ändringen behandlas

i avsnitt 6, tredje och fjärde meningen.

14.2 Förslaget till lag om ändring i högskolelagen

(1992:1434)

2 kap.

5a §

Två nya meningar har tillförts andra stycket. De innebär att alla

universitet och högskolor som har tillstånd att utfärda en lärarexamen

måste ha ett särskilt organ som ansvarar för den högskoleutbildning som

avser lärarutbildning, liksom för den forskning som knyter an till sådan

utbildning. Det skall alltså vara obligatoriskt för sådana universitet och

högskolor att ha ett särskilt organ som ansvarar för enbart den typen av

högskoleutbildning och forskning. Med utbildning avses grundläggande

högskoleutbildning, men även forskarutbildning, om lärosätena har rätt

att bedriva sådan utbildning. Tredje meningen tar utöver forskning sikte

på grundläggande högskoleutbildningar. Av fjärde meningen framgår

dock att organet skall svara också för forskarutbildning med anknytning

till lärarutbildningen, om lärosätet får bedriva forskarutbildning.

De nu angivna frågorna faller därmed utanför ansvarsområdet för den

eller de fakultetsnämnder som kan finnas vid lärosätet och får inte heller

- vilket ytterligare markeras genom en ändring av den femte meningen i

stycket - föras in som en uppgift bland andra hos det eller de övriga

särskilda organ som universitet eller högskolan kan ha. Avgörande för

den nya regelns tillämpningsområde är att lärosätet enligt ett sådant

beslut som avses i 1 kap. 11 § högskolelagen får utfärda någon

lärarexamen. Som framgår av avsnitt 5 är det regeringens bedömning att

indelningen och utformningen av lärarexamina bör ändras. Ändringarna i

andra stycket påverkar också innebörden av paragrafens tredje stycke.

Lärosäten med fakultetsnämnd kan således inte bestämma att det skall

ligga på nämnden att svara för utbildning och forskning som enligt den

nya regeln i andra stycket skall ankomma på ett särskilt organ för

lärarutbildning. Sammansättningsreglerna för särskilda organ enligt 2

kap. 6 § tredje stycket gäller även för det särskilda organ som avser

lärarutbildning. Bakgrunden till ändringen behandlas i avsnitt 8

Sammanfattning av remissyttranden över Lärarut-

bildningskommitténs betänkande

Lärarutbildningskommitténs betänkande har sänts på remiss till 182

instanser. Av dessa har 156 svarat. Remissinstanserna är följande med

antal svarande instanser angivna inom parentes: 28 (26) myndigheter

m.fl., 7 (7) forskningsråd, 42 (36) universitet och högskolor, 81 (68)

kommuner, 24 (19) intresseorganisationer m.fl. Därutöver inkom 70 svar

från instanser som inte fått betänkandet på remiss. Totalt inkom 226

remissyttranden. Denna sammanfattning tar främst upp synpunkter som

kompletterar eller avviker från kommitténs förslag.

Del 1 Bakgrund och analyser

Flertalet av svaren instämmer i stort med den beskrivning av

utgångsläget och de förslag som kommittén lägger fram och anser att de

kan utgöra underlag för en förändring av lärarutbildningen. Samtidigt

framhåller många att vissa aspekter saknas eller behöver betonas mer. Ett

fåtal instanser avvisar förslaget i sin helhet. Statens psykologisk-

pedagogiska bibliotek avvisar förslaget främst därför att det saknar

vetenskaplig och disciplinär grund. Humanistiskt samhällsvetenskapliga

forskningsrådet anser att utredningen på väsentliga punkter är alltför

oklar och ofullständig för att ligga till grund för beslut. Historielärarnas

förening uttrycker liknande synpunkter. Uppsala universitet instämmer i

flera av de principiella utgångspunkterna men menar att huvudparten av

åtgärderna kan förverkligas inom högskolans nuvarande ramar.

Flera universitet och högskolor uttalar tveksamhet därför att den

föreslagna strukturen förefaller att främst vara anpassad till grundskole-

och gymnasielärare. Förslagen har en bristande förankring i den

pågående lärarutbildningen och problembilden anses vara starkt präglad

av en struktur för skola och lärarutbildning som tas för given. Det saknas

ett perspektiv på hur villkoren för skolan och andra utbildningar kommer

att förändras. Verklighets- och problembeskrivningen utgår

huvudsakligen från de stora universitetens situation, som i många fall

skiljer sig från de mindre och medelstora högskolornas. SAF undrar

varför utredningen inte tagit tillfället i akt att föreslå en mer

genomgripande förändring av lärarutbildningen. Några kommuner menar

att priset för en ökad flexibilitet i lärarutbildningen måste vägas mot

andra behov i en situation med begränsade resurser. Från lärar- och

studerandehåll ställs frågan om den nuvarande utbildningen verkat

tillräckligt lång tid och om den hunnit avsätta utvärderingsbara spår.

Högskoleverket varnar för en övertro på lärarutbildningens förmåga att

påverka skolans utveckling.

Kommittén brister i analysen av förslagen och deras konsekvenser,

anser Riksrevisionsverket m.fl. En grundlig analys av situationen i dagens

skola och av de senaste årens forskning i pedagogik borde ha varit

utgångspunkten för kommittén.

Förhållandet mellan ämneskunskaper, ämnesdidaktik, gemensamma

studier och verksamhetsförlagd utbildning har samlat många synpunkter.

Främst myndigheter, forskningsråd, universitet och högskolor samt några

intresseorganisationer uttrycker en stark oro för att ämneskunskaperna

får stå tillbaka om kommitténs förslag genomförs. Värdet av goda

ämneskunskaper får inte underskattas, hävdas det. Goda ämneskunskaper

ger trygghet i arbetet och är en förutsättning för lärarens agerande i

klassrummet. Det finns också flera, främst kommuner, som uppskattar att

kommittén betonar samverkan mellan ämneskunskaper,

didaktiska/metodiska kunskaper, de för lärarutbildningen specifika

kunskaperna och praktikutbildningen.

Många menar att kommittén anlägger ett huvudsakligen nationellt

perspektiv och beklagar att det internationella perspektiv inte berörts

nämnvärt. Förslagen borde ha jämförts åtminstone i ett EU-perspektiv.

Kopplingen mellan svensk lärarutbildning och lärarutbildningen i övriga

Europa borde ha redovisats. SIDA betonar att omvärldskunskap och

globala perspektiv bör ges ökat utrymme i lärarutbildningen.

Konkreta förslag avseende jämställdhet och könsteori saknas, anser

Högskoleverket m.fl. Dessa områden skall ha en självklar plats och

behandlas som kunskapsområden inom all lärarutbildning.

Barnombudsmannen beklagar att endast rekryteringen berörts ur ett

könsperspektiv. Hur ämnen behandlas och hur undervisning bedrivs,

liksom inflytande och demokratiaspekter måste ses ur ett

genderperspektiv.

Lärarutbildningens komplexa förhållande att vara både en akademisk

yrkesutbildning och ett instrument för statens styrning av skolan tas upp i

flera yttranden. Lärar- och studerandeorganisationer markerar att

utbildningen skall vara en akademisk utbildning och inte en

högskoleförlagd yrkesutbildning. Skolformerna skall styras t.ex. genom

skollagen och inte genom lärarutbildningen. Flera kommuner menar att

avnämarnas inflytande över lärarutbildningen måste öka.

Samverkan mellan kommuner och högskola tas upp av några

kommuner, som framhåller vikten av att alla kommuner ges möjlighet att

samverka med lärarutbildningen. Kommuner som ligger långt från

högskolor med lärarutbildningar får inte missgynnas.

Kommittén har snävat in resonemangen om vuxenutbildning och

uppmärksammar inte att den bedrivs av folkbildning,

arbetsmarknadsutbildning, entreprenörer och i arbetslivet, anser

Skolverket m.fl. Det vuxenpedagogiska området måste ges en starkare

ställning inom lärarutbildningen. Kommittén saknar perspektiv på det

livslånga lärandet och kopplingen till förändrade behov av kompetenser.

I några yttranden sägs att det livslånga lärandet gör att nya former av

valideringssystem behöver utarbetas för att arbete som lärare i viss

skolform eller i andra länder eller i andra yrkessektorer skall kunna

tillmätas ett poänggivande värde, som kan tillgodoräknas för vidare

studier till lärare.

Distansutbildningsmyndigheten m.fl. noterar att kommittén stöder en

ökning av antalet utbildningar på distans, men menar att formerna för

flexibel utbildning och IT-stöd borde ha varit föremål för närmare

överväganden. Framtidens former för utbildning och lärande av vuxna

kommer till stor del att bygga på webb-teknik och Internet-användning.

En vuxenutbildningslärare måste tillägna sig insikter i webbteknikens

pedagogik och metodik.

Flera instanser understryker värdet av musiklärarutbildning och menar

att kommittén inte berört denna. Grund- och gymnasieskolorna behöver

kompetenta musiklärare liksom de kommunala musik-/kulturskolorna

och annan frivillig musikutbildning.

 Flera av de konstnärliga högskolorna, bland andra, menar att de

estetiska uttrycksformerna måste lyftas fram ur sin undanskymda

position och tillåtas genomsyra hela lärarutbildningen .

Bibliotekets speciella ställning i skolan och de möjligheter som

biblioteken erbjuder för kunskapssökande framhålls av Skolverket,

Statens kulturråd och SACO. Biblioteket har både en kulturuppgift och

en informationsuppgift, som bör förankras och tydliggöras som en del i

lärandeprocessen. De möjligheter som finns i ett utvecklat samarbete

mellan skola och arkiv, bibliotek och museer borde ha lyfts fram bättre.

Flera instanser betonar att en viktig dimension i yrkeskunskapen är att

den har ett interkulturellt perspektiv, som bör integreras i utbildningen.

Blivande lärare bör få kunskap om att segregation och integration inte

en-bart handlar om kulturkrockar utan också om maktfördelning och

socioekonomiska förhållanden.

Ledarskap skall ges ett stort utrymme i lärarutbildningen, framhåller

några kommuner, som anser att lärarens roll som ledare inte behandlats i

tillräcklig utsträckning och att det behövs en utvidgad diskussion om

begreppet ledarskap.

Några instanser efterlyser en bättre analys av alternativa

utbildningsvägar. Hit hör Friskolornas riksförbund, som noterat att

kommittén inte berört dessa skolors behov av lärarutbildning, och Rudolf

Steinerhögskolan, som anser att kommittén inte tillräckligt seriöst

behandlat direktivet avseende olika pedagogiska profileringar .

Barnombudsmannen anser att barnet och dess roll i det livslånga

lärandet borde ha lyfts fram. FN:s konvention om barnets rättigheter

borde ha funnits med som utgångspunkt för kommitténs resonemang om

värdegrund och för förslagen.

Kunskap om de funktionshindrades situation är nödvändig för all

personal inom lärarutbildningen. En väsentlig kunskapsbas är FN:s

standard-regler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning

delaktighet och jämlikhet, framhåller Handikappförbundens

samarbetsorgan.

Kunskap om sexuell läggning måste göras obligatorisk i alla

lärarutbildning, anser RFSL. Kommittén har inte berört homo-, bi- eller

transsexualitet.

Synpunkterna på vad som bör ingå i grundutbildningen, utöver det

kommittén föreslagit, är många. Kunskaper i mobbning, gruppdynamik

och konflikthantering behöver större utrymme. Inflytandefrågorna måste

få större tyngd i utbildningen. Det gäller studentens inflytande över sin

utbildning, inflytandet för barnen och eleverna, som är avnämare för

lärarutbildningen, samt föräldrarnas inflytande. Goda kunskaper i

läroplansteori, förmåga att dokumentera och en språklig och

kommunikativ kompetens krävs i en målstyrd skola. Det

socioekonomiska perspektivet har betonats för litet. Kunskaper om

skolans samhällsuppdrag och om statliga och kommunala styrmedel

liksom om den kommunala organisationen bör alla lärare ha. En

diskussion om social och emotionell kompetens saknas. Kunskap om

Förintelsen föreslås utgöra en utgångspunkt för undervisning om

demokrati.

Del II Nya utbildningar och examina

Lärarutbildningens nya struktur

Den föreslagna strukturen tillstyrks av de flesta instanser liksom den

gemensamma ingången till lärarutbildningen. Uppsala universitet

avstyrker förslagen om den nya strukturen och införandet av en

lärarexamen. Lunds universitet anser att ett genomgripande

beredningsarbete erfordras innan kommitténs förslag kan läggas till

grund för en reformerad lärarutbildning. Tveksamhet till en enda ingång

till utbildningen har några kommuner och intresseorganisationer. Några

anser att det blir problem när man sammanför pedagoger som arbetar

med barn med dem som skall arbeta med äldre barn, unga vuxna och helt

vuxna. Andra ser inget behov av enhetslärare och anser att det bör

finnas möjlighet att nå lärarbehörighet även andra vägar. Rudolf

Steinerhögskolan framhåller att man är beredd att utbilda samtliga

lärarkategorier i waldorfpedagogik, men att det förutsätter att högskolan

får samma status som andra högskolor i landet.

Den ökade flexibiliteten och de ökade valmöjligheter, som kommittén

föreslår, välkomnas i flertalet svar. Samtidigt framhålls att det kan uppstå

problem för små och medelstora högskolor att tillgodose det breda urval

av kurser som det fria valet kräver. Detta kan begränsa studenternas

rörlighet mellan olika lärosäten under utbildningen.

Högskoleverket m.fl. tycker att kommittén motverkar syftena med

förslaget genom att ge konkreta och detaljerade anvisningar om

innehållet i utbildningen. Statsmakterna bör som hittills ange målen för

utbildningen genom examensbeskrivningen och högskolorna svara för

innehåll och uppläggning.

I flera svar framhålls att diskussionen om de enskilda delarnas innehåll

och inbördes förhållande inte är tydlig. Beteckningar och avgränsningar

behöver ses över och bli mer stringenta.

Förslaget kommer att avsevärt försvåra möjligheterna till samläsning

med andra högskolestuderande i samma ämnen, framhålls i några svar.

Några kommuner varnar för att den nya lärarutbildningen kan leda till

att studenter examineras med alltför smal inriktning och specialisering,

vilket kan försvåra för kommuner att skapa fungerande lärarlag. För

glesbygdskommuner är det viktigt att kunna anställa lärare med så bred

utbildning som möjligt.

Det allmänna utbildningsområdet

Utöver tillstyrkanden handlar synpunkterna på det allmänna

utbildningsområdet huvudsakligen om områdets omfattning och innehåll.

Svar har främst lämnats av högskolor och kommuner. Det anses att

argumenten för en 60 poäng lång gemensam utbildning är svaga och att

innehållspresentationen är för allmän och övergripande. En ökning av det

allmänna området anses medföra en oacceptabel minskning av

ämnesstudierna. En ändring till förmån för ämnesstudier skulle kunna

göras genom att reducera de verksamhetsförlagda delarna. Å andra sidan

finns det kommuner som önskar att det inom ramen för 60 poäng bör ges

utrymme för mer än 10 poäng verksamhetsförlagd utbildning.

Från flera framhålls vikten av att området integreras med övriga delar

av utbildningen och inte utformas som ett separat kurspaket.

Några kommuner markerar att en konstruktion med ettämneslärare

försvårar dessa lärares integrering i skolans arbete och att alla former av

ettämnesutbildningar därför bör avvecklas. Från lärarhåll hävdas att

ettämneslärare i musik medför en nödvändig kompetens inom området.

Möjligheten till kombinationstjänster mellan den frivilliga musik-/kul-

turskolan och t.ex. grundskolan borde lyftas fram. I stora ämnen som

matematik kan ettämneslärare ge en grund för fortsatt utbildning till

lektorskompetens.

En rad kompletterande synpunkter och förslag har lämnats på

innehållet i det gemensamma utbildningsområdet. Inom de centrala

kunskapsområdena anser Skolverket att större tonvikt bör läggas på att

lära lärare att diagnostisera inlärning och på läroplanens värdegrund.

Umeå universitet vill tillföra jämställdhet och könsteori samt

informations- och kommunikationsteknik som två centrala

kunskapsområden. RFSU föreslår sex och samlevnad som ett

kunskapsområde. Flera svar framhåller grundläggande läsning, skrivning

och matematik som ett kompetensmål. Flera myndigheter, högskolor och

organisationer betonar att estetiska kunskaper är viktiga och föreslår bl.a.

att lärarstudenter får kunskaper om kulturpolitikens områden och lär sig

att hantera kulturella uttrycksformer och att dessa uttrycksformer

integreras i det allmänna området. Alla lärare föreslås få en

grundläggande utbildning i engelska och en grundläggande

matematikinlärning, d.v.s. grundläggande tal- och rumsuppfattning. Inom

det allmänna området föreslås också att reflektioner och fakta kring tobak

finns med.

Inriktningsområdet och specialiseringsområdet

Synpunkter på dessa områden har främst lämnats av högskolor,

kommuner och lärar- och studerandeorganisationer. Av flera svar

framgår att gränsen mellan vad som är inriktning och vad som är

specialisering framstår som flytande och därför bör överarbetas.

En svårighet, som framhålls från högskolorna, är att valmöjligheten för

studenterna kan begränsas om högskolan får för små grupper. Det kan

också bli svårigheter att inom befintliga ekonomiska ramar skapa kurser

inom specialiseringen. Problem kan också uppstå för små och medelstora

lärosäten att samordna utbildningen för lärarstudenter och studenter på

fristående kurser, med tanke på de didaktiska momenten. Regionalt

samarbete kan ge ett större kursutbud, men det kräver också ekonomiska

insatser.

De verksamhetsförlagda delarna

Det är huvudsakligen högskolor och kommuner som lämnat synpunkter

på de verksamhetsförlagda delarna av lärarutbildningen. Några högskolor

anser att en helhetssyn saknas beträffande de verksamhetsförlagda

delarna och att innehållet inte är tillräckligt bearbetat.

Åsikterna om de verksamhetsförlagda delarna är skiftande.

Lärarhögskolans studentkår i Stockholm anser att betänkandet

genomsyras av en övertro på verksamhetsförlagda moment och att det är

viktigare att utveckla de redan befintliga praktikmomenten. Lärarnas

Riksförbund anser att det är viktigt att framhålla att de

verksamhetsförlagda delarna inte är liktydiga med tidigare praktik utan

att det handlar om en ny utbildningsform där teori och praktik förenas

och ämnesdidaktik ingår. Från flera studerandeorganisationer ställs

frågan vilka målen är för denna del av utbildningen, vem som skall

kontrollera kvaliteten på den och hur den skall examineras. En annan

fråga är om alla ämnesinstitutioner kommer att tillgodoräkna

verksamhetsförlagda studier som kvalificering till studier på högre

nivåer.

Beträffande omfattningen av de verksamhetsförlagda delarna

framhåller någon högskola att den inte skall uttryckas i minsta antal

poäng, eftersom de inte bör utgöra separata kurser med särskilt mål och

innehåll. De verksamhetsförlagda delarna får inte låsas fast i en särskild

modell, anser en annan. Några kommuner anser att studenternas

deltagande i den kommunala verksamheten bör bli betydligt mer

omfattande än 20 veckor. Andra kommuner framhåller att en ökning av

 praktikvolymen kan medföra svårigheter för arbetslagen i skolorna.

Farhågor framförs att de verksamhetsförlagda delarna kommer att leda

till ytterligare splittring i skolarbetet, då alltför många vuxna kommer att

röra sig in och ut i klasserna.

Kontakten mellan högskolor och kommuner berörs i flera svar.

Svenska kommunförbundet menar att nya former för skolförlagd

utbildning måste utvecklas, som medger att fler kommuner och skolor än

idag blir delaktiga i praktikhandledningen. Partnerskolor skall finnas i

samtliga kommuner, inte bara på studieorterna. Det betonas från flera

kommuner att ett partnerskolesystem inte får leda till att studenten inte

får tillräckligt bred inblick i skolans verklighet. Möjlighet måste ges att

studera i olika miljöer. Praktik skall erbjudas såväl inom friskolor som

inom kommunala skolor, påpekas från några kommuner.

 Flera kommuner framhåller behovet av kompetensutveckling för de

lärare, som skall bli handledare i de verksamhetsförlagda delarna. Det är

viktigt att utbildningen organiseras så att de studerande får ta ett större

eget ansvar än idag.

FUB framhåller att det är nödvändigt att lärarstudenter möter elever

med funktionshinder under de verksamhetsförlagda studierna.

Riksförbundet Hem och Skola anser att vidgade kontakter med samhället

utanför skolan bör vara ett naturligt inslag.

Examensarbetet

Flera högskolor instämmer i att examensarbetet skall omfatta minst 10

poäng och anser att arbetet skall motsvara de krav som ställs på en C-

uppsats. Examensarbetet bör förläggas till utbildningens senare del och

även kunna förläggas till det allmänna utbildningsområdet, anser några.

Lärarutbildning för arbete inom förskola, förskoleklass och fritidshem

Den övervägande delen av de som lämnat synpunkter på kommitténs

förslag om förlängning av utbildningen för lärare inom förskola,

förskoleklass och fritidshem tillstyrker förslaget.

Riksrevisionsverket m.fl. anser att argumenten för en förlängning är

mycket svaga. Sveriges universitetslärarförbund avvisar förslaget. Några

kommuner framhåller att kvaliteten i nuvarande utbildning är hög och att

den därför inte behöver förlängas.

Vissa exempel på specifika kompetensprofiler

De instanser som lämnat synpunkter på förslagen angående utbildning av

modersmålslärare är genomgående positiva. Integrationsverket

välkomnar förslaget och framhåller bl.a. att utbildningen kan öppna

vägen för fler lärare med utländsk bakgrund. Språkcentrum för

modersmål och minoritetsspråk önskar att verksamma modersmålslärare

med utländsk lärarutbildning skall ges möjlighet att på kort tid kunna

vidareutbilda sig till modersmålslärare. Ett basår bör finnas för dem som

behöver komplettera sina kunskaper för att bli behöriga att söka denna

lärarutbildning. Bedömningsregler bör finnas som tar hänsyn till studier i

annat land. I ett par av svaren understryks att språkkunskaper, både i

svenska och modersmålet, är av största vikt. Skolverket anser att

kompetensprofilen behöver breddas med läs- och skrivutveckling,

specialpedagogik inriktad mot arbete med barn med trauman samt arbete

med olika uttrycksformer.

De instanser som yttrat sig om kommitténs skrivning om

vuxenutbildning är kritiska. Skolverket m.fl. anser att en helhetssyn

saknas på behoven av grundutbildning och kompetensutveckling för

vuxenutbildare. Vuxenpedagogik och lärarutbildning inriktad på

undervisning av vuxna bör ges utrymme inom alla delar av den nya

lärarstrukturen.

Utbildning av lärare i yrkesämnen

Förslagen angående utbildning av lärare i yrkesämnen tillstyrks av de

flesta som yttrat sig. Några kommuner och näringslivsorganisationer är

tveksamma till utbildningstidens längd och befarar att den kommer att

försvåra rekryteringen. Umeå universitet och lärarförbunden konstaterar

att det idag saknas relevanta högskoleutbildningar för flera av

gymnasieskolans program med yrkesämnen och efterlyser förslag om hur

antagning och undervisning skall ske i t.ex. vissa hantverks-, transport-

och serviceyrken. Landstingsförbundet anser att utvecklingen borde gå

mot att fler lärare har kombinationstjänster genom att vara

yrkesverksamma i ett yrke parallellt med att de undervisar om det.

Förslaget att kvalificerad eftergymnasial yrkesutbildning skall

motsvara högskolepoäng tillstyrks av flertalet, men avvisas av

studerandeorganisationer. Behovet av instrument för validering av

yrkeserfarenhet betonas i flera svar. Beträffande möjligheten att

tillgodoräkna sig yrkeserfarenhet vid ansökan till lärarutbildning föreslår

några kommuner att krav ställs på fem års erfarenhet och att den värderas

till 60 poäng.

Nya lärarexamina

Förslaget om en lärarexamen för flertalet lärare tillstyrks i de flesta

svaren. Uppsala universitet ifrågasätter fördelarna med en enda examen

och tror att den i realiteten inte kan åstadkommas. Göteborgs universitet

avvisar förslaget därför att det har ett traditionellt lärare-i-skolan

perspektiv och motverkar lärosätenas frihet i fråga om uppläggning och

flexibilitet i utbildningen.

Flera remissinstanser anser att målen för utbildningen behöver

kompletteras. T.ex. bör i målen skrivas in betydelsen av gedigna

ämneskunskaper, förmåga att använda skapande verksamhet och olika

uttrycksformer.

En rad exempel på kompletteringar till examensbeskrivningen har

lämnats. Eftersom beskrivningen skall omfatta verksamhet från förskolan

till vuxenutbildningen bör begreppet elev ersättas med de lärande .

Kunskap om informationstekniska hjälpmedel och IT-pedagogik och

erfarenhet av distansutbildning bör skrivas in. Det bör framgå att

grundutbildningen ger en adekvat förberedelse för forskarutbildning.

Särskola och specialskola bör ingå i beskrivningen. SACO föreslår att

Högskoleverket, i samråd med Skolverket och lärarnas organisationer, får

i uppdrag att ta fram förslag till examensbeskrivning, som endast reglerar

slutmålet för utbildningen.

När det gäller utbildningens längd anser framför allt kommuner att den

för grundskolans tidigare år bör förlängas, antingen till 160 poäng eller

till 180 poäng. Flera kommuner hävdar att det inte bör vara någon

skillnad på utbildningstidens längd för lärare i grundskolan. Beträffande

gymnasieskolan har svaren främst handlat om poängnivån för språk,

svenska och samhällskunskap där flera förordar 80 poängsnivå.

Möjlighet bör finnas för språkstuderande att förlägga en del av

utbildningen till det land där språket talas.

Flera betonar att det av examensbeviset klart måste framgå vilka

inriktningar och specialiseringar som ingår i examen.

Svenska kommunförbundet och flera kommuner menar att

examinationen skall skiljas från genomförandet av lärarutbildningen

genom att den avslutas med examinationstermin där andra personer än de

som varit lärarutbildare anlitas som examinatorer. Från flera håll

framförs förslag om lärarlegitimation efter godkänd utbildning.

Danshögskolan, Idrottshögskolan och Rudolf Steinerhögskolan önskar

examensrätt för sina lärarutbildningar. Idrottshögskolan ser inga skäl för

att krympa idrottsdelen i lärarutbildningen.

Sveriges Förenade Studentkårer tar upp frågan om åtgärder vid

allvarliga kvalitetsbrister inom ett system med bara en lärarexamen

liksom hur bedömningen skall gå till när ett lärosäte ansöker om

examensrätt för lärarutbildning.

Musiklärarutbildning och musiklärarexamen tas upp i flera yttranden.

Kungl. Musikhögskolan i Stockholm anser att musikhögskolorna bör

utbilda till och inneha examensrätten för musiklärarexamen omfattande

minst 180 poäng med 60 poäng inom det allmänna utbildningsområdet.

Musikhögskolan välkomnar en examen med inriktning musik och andra

ämnen.

Folkbildningsrådet m.fl. kommenterar förslaget angående

folkhögskollärarutbildningen. Utbildningen bör finnas kvar men breddas

till en vuxenlärarutbildning med folkbildning/folkhögskola som en

särskild inriktning. Linköpings universitet och Svenska folkhögskolans

lärarförbund anser att den särskilda folkhögskollärarexamen skall

behållas och byggas på till 60 poäng.

Kompetens att möta alla elever

De flesta instämmer i förslaget angående specialpedagogisk kompetens.

Invändningarna handlar bl.a. om att förslaget anses vara vagt formulerat

när det gäller gränsdragningarna och att det är svåröverskådligt för den

enskilde studenten. Några anser att en särskild speciallärarexamen bör

inrättas.

Ett par högskolor anser att fler högskolor borde ges rätten att

examinera specialpedagoger då efterfrågan kan förväntas bli stor. En

annan högskola hävdar att en förläggning av utbildningen till de

högskolor som har specialpedagogik som forskningsämne öppnar för

dessa att bygga ut och kunna erbjuda forskarutbildning i ämnet inom

rimlig tid.

Kommitténs syn på segregerade lärandemiljöer delas av några

instanser, som framhåller att det är behov och inte symptom som skall

styra stödinsatser. Andra betonar att en del barn och ungdomar behöver

lugnet och tryggheten i en liten undervisningsgrupp och att det därför

måste finnas möjlighet till segregerade lärandemiljöer för elever som är i

behov av det.

Det ökade behovet av specialpedagogisk kompetens inom

vuxenutbildningen måste uppmärksammas, anser flera. En diskussion

saknas om de speciella krav som ställs för att undervisa vuxna invandrare

och flyktingar. Andra synpunkter som framförts är bl.a. att en beredskap

behövs för att möta elever med svårigheter som främst har att göra med

identitet och självkänsla samt att möjligheterna att kunna ge adekvat

stimulans åt elever med stora inlärningsmöjligheter och stort intresse för

teoretiska studier borde ha lyfts fram.

I svaren angående teckenspråk framhålls att det tar lång tid att lära sig

att behärska teckenspråk. Det är tveksamt med möjligheten att integrera

döva barn i vanliga klasser. Lärare för elever med hörselskador behöver

kunskaper i teckenspråk då eleverna i vissa situationer har stor hjälp av

att kunna använda det. Teckenspråk är dövas förstaspråk, d.v.s. deras

modersmål. Förkunskapskravet på 20 poäng i teckenspråk är för lågt och

skall inte räknas in i lärarexamen. Inriktningen bör vara kunskap om

teckenspråkets grammatik och struktur för att kunna undervisa i detta

ämne och inte omfatta träning i själva språket. Det behövs en utbildning

av teckenspråkslärare som kan lära lärare att undervisa döva och

hörselskadade elever.

FUB noterar att särskolan inte nämns i examensbeskrivningen. Ett

förtydligande behövs om vilken behörighet som krävs för undervisning

av elever med utvecklingsstörning. För dessa lärare krävs ofta dubbel

kompetens eftersom utvecklingsstörning i kombination med ytterligare

funktionshinder ger ökade problem.

Utbildningen för personal som skall arbeta med habilitering och

rehabilitering är inte tillräckligt belyst, anser flera. En särskild utredning

föreslås om hur utbildningen skall bedrivas. Det är bra att utbildningen

skiljs från det specialpedagogiska programmet, men den skall inte ligga

kvar på lärarhögskolan. Andra synpunkter är att barns behov inom

rehabiliteringen inte berörts. Utbildningen av logopeder behöver utökas.

För arbetsterapeuter behövs en vidareutbildning på 20 poäng för

fördjupad kunskap inom synområdet. Utbildningen av personal på

syncentralerna skall vara förlagd till vårdhögskola med fokus på

rehabilitering.

Den pågående skollagsöversynen bör ta ställning till om

förändringarna inom det specialpedagogiska området behöver regleras i

lagstiftning, anser de som yttrat sig om detta.

En ny skolledarutbildning

Förslaget om ny skolledarutbildning tillstyrks främst av högskolor,

kommuner och en del intresseorganisationer. Många kommuner anser att

kommittén haft för kort tid på sig för att behandla tilläggsdirektivet och

förordar att frågan utreds på nytt. Svenska kommunförbundet och några

kommuner avvisar tanken på en statlig skolledarexamen och menar att

den i sin helhet bör styras av skolhuvudmännen. Skolverket förordar en

utbildning med två ut- och ingångar. Dels en befattningsutbildning av

nyblivna rektorer med nuvarande uppläggning och med Skolverket som

beställare, dels en utbildningsledarexamen på 40 poäng, med högskolan

som bas, öppen för alla som vill meritera sig för ledarskap inom

utbildningsverksamhet.

Det nya ämnet utbildningsledarskap tillstyrks i flertalet svar, även av

många som förordar en ny utredning. RRV och flera högskolor är

tveksamma till eller avstyrker att ämnet införs, bl.a. därför att det anses

sakna nödvändig teoretisk och metodisk bas.

Flera studerande- och lärarorganisationer anser att

skolledarutbildningen inte skall vara en uppdragsutbildning utan erbjudas

inom den reguljära högskoleverksamheten i synnerhet som den föreslås

leda till akademisk examen och akademiska poäng. RRV påpekar att det

finns grundläggande skillnader mellan vetenskaplig utbildning och

uppdrags- och befattningsutbildningar som rektorsutbildningen. Några

kommuner förordar att utbildningen ges en vidare spridning över landet

än vad kommittén föreslår.

Svenska folkhögskolans lärarförbund m.fl. anser att även en för

folkhögskolans rektorer specifik utbildning bör kunna tillgodoräknas i en

skolledarexamen.

I flera svar har synpunkter lämnats på frågor som man anser bör

beredas utrymme i skolledarutbildningen. Det rör sig t.ex. om

specialpedagogiska frågor, interkulturella perspektiv, flexibelt lärande,

kulturens betydelse för barns och ungas utveckling,

samhällsvetenskapliga och förvaltningspolitiska perspektiv.

Skolledarutbildningen anses väl lämpad att genomföras med flexibel

organisation och distanspedagogik.

Del III Villkor och möjligheter

Lärares kompetensutveckling

Kommitténs förslag angående kompetensutveckling får i huvudsak stöd i

svaren. Några instanser är tveksamma till eller tar avstånd från förslaget.

Skolverket menar att kompetensutveckling av verksamma lärare är en så

stor och komplex fråga att den måste behandlas som ett specifikt område,

inte bara som en del i ett betänkande. Från kommuner framförs bl.a. att

ansvaret för kompetensutvecklingen är givet kommunerna och bör styras

av skolledningens mål utifrån lärares individuella behov. Högskolornas

lärarutbildning får inte vara den enda utbildningsanordnaren som

ansvarar för lärares kompetensutveckling. Sveriges Förenade

Studentkårer anser att kompetensutveckling skall ske innanför ordinarie

utbildnings- och kursutbud och finansieras inom det vanliga

resurstilldelningssystemet. Friskolornas riksförbund framhåller att

friskolornas lärare bör få samma möjligheter till offentligt initierad och

finansierad kompetensutveckling som lärare med kommunal

arbetsgivare.

Statskontoret anser att en kontinuerlig kompetensutveckling

underlättas av ett flexibelt system för finansiering. Lärarnas riksförbund

och dess studerandeförening föreslår att en modell med

kompetensutvecklingskonton prövas.

 Statens styrning med utvecklingsmedel bör ske med god

framförhållning och fokuseras på ett mycket begränsat antal områden

över en längre tidsperiod för att få bra effekt, anser ett par kommuner.

Kommittén borde mer precist ha lyft fram och utpekat mål och områden

för lärares kompetensutveckling.

Förslaget att ersätta begreppen fortbildning och vidareutbildning med

begreppet kompetensutveckling och en ändring av 2 kap. 7 § i skollagen

tillstyrks av de flesta. RRV anser att de nuvarande begreppen är tydligare

och bör behållas. Därmed skulle inte någon ändring i skollagen behövas.

En kommun anser att ändringen bör anstå och bearbetas i

skollagsöversynen. En annan synpunkt är att intentionen att den enskilde

läraren i första hand skall ha ansvar för sin kompetensutveckling måste

komma med i lagtexten.

Möjligheter till kompetensutveckling genom distansutbildning berörs i

några svar. En kommun anser att högskolorna bör åläggas att förverkliga

en IT-baserad distansutbildning på kvarts- och halvfart. En annan

kommun påminner om att inom ramen för distansutbildningen måste

arenor skapas för samtal, gemensam reflektion och kontakt.

Distansutbildningen blir dyrare eftersom ekonomiska resurser behövs för

att inte utsätta lärare för överkrav.

Förslaget att upphäva bestämmelsen om fem obligatoriska studiedagar

tillstyrks i princip. Synpunkter som framförs är t.ex. att den stora

ekonomiska resursen fortfarande skall användas för personalens

kompetensutveckling samt att konsekvenserna för eleverna och deras

möjlighet att få en ledig dag i samband med studiedagarna bör ses över.

Den roll som regionala utvecklingscentra föreslås spela kommenteras i

några svar. Kompetensutveckling är en nationell angelägenhet och

behöver organiseras för största möjliga tillgänglighet, anser

Distansutbildningsmyndigheten. Därför bör inte en struktur byggas upp

efter geografiska gränser utan anpassas så att bästa möjliga utnyttjande

av tillgängliga resurser kan ske.

Synpunkter på inriktning och innehåll är t.ex. att utveckla de gamla

ettämneslärarnas möjlighet att komplettera sin utbildning, att

kompetensutvecklingen bör avse kunskaper om omvärldsfaktorer och de

globala sammanhangen, att arbetslivet bör engageras mer i lärares

kompetensutveckling, att skolbiblioteksområdet bör lyftas fram mer med

tanke på att använda den nya kommunikationstekniken i

kompetensutvecklingen och i undervisningen.

En forskningsstrategi för lärarutbildning och pedagogisk

yrkesverksamhet

Behovet av en forskningsstrategi verifieras i remissvaren, där det också

noteras att ingen strategi kan formuleras förrän målet är fastlagt och att

kommittén därvidlag är otydlig. Förslaget anses skissartat och diskuterar

forskning och forskarutbildning ur ett alltför snävt perspektiv.

Forskningspolitiska mål bör sättas upp. Forskning om folkbildning och

vuxenutbildning anses av LO m.fl. som ett eftersatt område. En

vuxenpedagogisk utbildning förordas, koncentrerad till vissa högskolor,

som utvecklar forskningsmiljöer kring vuxenpedagogik och undervisning

av vuxna. Ett vuxenpedagogiskt utvecklingscentrum vid någon av

högskolorna förslås. Andra angelägna forskningsområden som nämns är

pedagogik för elever med funktionshinder samt uppbyggnaden av

forskning och utvecklingsarbete i de konstnärliga högskolornas

pedagogutbildningar.

Förslaget att förändra behörighetskravet för forskarutbildning för

lärarstudenter avvisas i flera svar. Grundutbildningen bör utformas så att

den motsvarar de kunskapskrav som ställs på övriga doktorander. En

sänkning av kraven skulle kunna leda till att skol- och lärarutbildningens

status försvagas.

I några svar betonas det nödvändiga i att förbättra möjligheterna till

spridning och implementering av forskningsresultat i skolverksamheten.

Förslaget att inrätta ett nytt vetenskapsområde och ett nytt

forskningsråd har behandlats i de flesta yttranden. Det är främst

kommunerna som tillstyrker förslaget medan myndigheter och universitet

och högskolor redovisar en mer splittrad uppfattning. Forskningsråden

avstyrker förslaget. Argumentationen mot förslaget handlar bl.a. om att

kommittén inte påvisat att den forskning som bedrivs inom existerande

vetenskapsområden inte skulle fylla lärarutbildningens behov, att det

vore för tidigt att redan ändra på det nyligen införda systemet med fyra

breda vetenskapsområden, att det nya området inte är enkelt

avgränsningsbart från de övriga vetenskapsområdena och skulle bli både

litet och smalt. Ett par av forskningsråden menar att lärarutbildningens

forskningsfrågor är väsentliga och att formerna för

lärarutbildningsrelevant forskning på ämnesinstitutioner behöver belysas

mer.

Lärarna i lärarutbildningen

Synpunkter på kommitténs bedömningar när det gäller lärarna i

lärarutbildningen har främst lämnats av högskolor och kommuner.

Pedagogiken måste ge mer utrymme för ämnenas olika karaktär och

behov och vägas in i en helhetssyn på utbildning. En kontinuerlig

kompetensutveckling kring den egna pedagogiska utövningen är viktig.

Det är inte rimligt att kräva att forskare och doktorander skall kunna lära

ut, utan reell pedagogisk utbildning. Det gäller även de handledare som

studenterna möter i de verksamhetsförlagda delarna av utbildningen.

En satsning på kompetenshöjning av alla lärarutbildare är en

förutsättning för att en så omfattande reform, som den kommittén

föreslår, skall kunna implementeras, framhålls det. En stor satsning krävs

både inom högskolan och skolan när det gäller ökad kompetens för de

lärare som skall hantera lärarutbildningsuppdraget. Nya former för

samverkan behöver utvecklas mellan högskolor och kommuner, där delar

av lärarutbildarnas fortlöpande kompetensutveckling kan ske i

kommunernas olika skolformer. Förslaget att varje lärosäte skall ha ett

långsiktigt handlingsprogram för kompetensutveckling av lärare i

lärarutbildningen välkomnas. Programmet bör ta upp frågan hur andelen

forskarutbildade lärare i lärarutbildningen skall öka.

En förstärkt forsknings- och forskarutbildningsinsats behövs för att

säkerställa och utveckla lärarutbildarnas kompetens, hävdas i några svar.

Utvecklingen inom lärarutbildningen förutsätter en ökning av antalet

forskarutbildade lärare.

I kommunernas svar betonas bl.a. att samspelet mellan lärarutbildarna

och studenterna och samspelet mellan teori och praktik är en

förutsättning för inflytande över utbildningen för både studenter och

praktikskolor. Lärarutbildningen måste bli bättre när det gäller de nya

lärarnas inflytande över utbildningen. Lärarna i lärarutbildningen skall

vara väl förtrogna med det målstyrningssystem som reglerar ansvar och

befogenheter i kommunernas verksamhet och vara väl orienterade i den

utveckling som pågår i den kommunala verksamheten samt ha god

kunskap om kommuner och landsting.

Andra synpunkter på kunskaper som lärarna i lärarutbildningen bör

besitta är kunskap om hur läs- och skrivinlärning går till, kunskap om

och förståelse för matematisk begreppsbildning, kunskap om vilka

pedagogiska konsekvenser olika funktionshinder kan medföra.

I flera svar framhålls att ingenting nämns om de resurser som krävs för

att öka lärarutbildarnas pedagogiska och vetenskapliga skicklighet.

Utbildning och kompetensutveckling av lärare i lärarutbildningen

kommer att kräva stora insatser, framhålls det, och många högskolor

kommer att ha svårt att inom befintliga resurser genomföra detta.

I några svar, främst från kommuner, behandlas behovet av att lärarna i

lärarutbildningen har aktuell praktisk erfarenhet. Lärarutbildarna bör ha

en kontinuerlig förankring och en fördjupad kontakt med skolväsendet,

t.ex. i form av återkommande perioder av yrkesverksamhet i skolan. Det

är väsentligt att lärare i lärarutbildningen byter perspektiv ibland, varför

olika anställningsformer bör prövas. Någon form av tidsbegränsade

förordnanden för lärare i lärarutbildningen skulle ge en bättre garanti för

utveckling och förnyelse och ge den kontinuerliga fältkontakt som krävs

av en lärarutbildare.

Dimensionering av grundläggande lärarutbildning

Remissyttrandena har koncentrerats till förslaget till nytt

antagningssystem. Det är huvudsakligen universitet och högskolor som

yttrat sig.

Förslaget om en huvudingång till lärarutbildningsprogrammet tillstyrks

av några men de flesta som yttrat sig är tveksamma. Tveksamhet uttrycks

främst från medelstora och mindre högskolor och handlar om den

osäkerhet som det stora inslaget av fria val kan medföra för planering och

organisation av lärarutbildningen. Den breda ingången kan medföra

svårigheter för små högskolor att attrahera sökanden eftersom det blir

svårt att både lova och överblicka ett varierat utbud. Man ser svårigheter

med dimensioneringen genom att val av inriktning och specialisering

sker under utbildningens gång och att den sökandes behörighet prövas

först i samband med valet, vilket kan leda till problem att få behöriga

studenter.

För studenter med inriktning mot matematik och naturvetenskapliga

ämnen är det viktigt att en särskild antagning finns, anser några

högskolor, som ser betydande risker för dessa studenter att bli

utkonkurrerade i ett system med en huvudingång.

Några högskolor anser att det skall finnas flera ingångar till

lärarutbildningen. Någon avstyrker förslaget och anser att ett nytt

antagningssystem behöver utredas ytterligare. En annan anser att

huvuddragen i nu gällande ordning bör behållas.

Förslaget om ny standardbehörighet bör kompletteras, anser flera

instanser. Alla som påbörjar lärarutbildning bör ha grundläggande

kunskaper i matematik. Flera anser att kärnämneskursen Matematik A är

ett relevant krav, medan andra förordar Matematik B. Några anser att

också Naturkunskap A bör tillföras.

Antagning till musiklärarutbildning skall endast kunna ske genom den

nya standardbehörigheten och av musikhögskola godkända

antagningsprov, anser Kungl. Musikhögskolan. Danshögskolan anser att

det skall vara möjligt att söka direkt till inriktningen dans på

Danshögskolan. Konstfack föreslår att en ingång skapas för lärare som

vill arbeta tvärfackligt med estetisk kunskap med inriktning mot Kultur i

skolan.

Rekrytering till lärarutbildning

Förslaget angående rekrytering har mottagits positivt av flertalet

instanser, men några är tveksamma. Riksrevisionsverket anser att

kommittén varken redogör för hur dess förslag kan leda till ökad

rekrytering till utbildningar med lågt antal sökande eller hur de kan bidra

till en jämnare könsfördelning. Skolverket anser att kommittén inte

tillräckligt har analyserat orsakerna till svårigheterna att rekrytera

studerande till matematisk/naturvetenskaplig inriktning och att förslagen

för att avhjälpa bristen är otillräckliga. Traditionella undervisningssätt

behöver brytas upp, menar verket, och undervisningen ges större

verklighetsförankring. Uppsala universitet ifrågasätter också att

förslagen förbättrar rekryteringen av lärare i matematik och

naturvetenskap. Umeå universitet föreslår att åtgärder för rekryteringen

till lärarutbildningen bör bli föremål för ytterligare utredning.

Handikappförbundens samarbetsorgan m.fl. betonar att

funktionshindrade måste aktivt rekryteras till lärarutbildningarna. Det

förutsätter att de lokaler som lärarutbildningen bedrivs i är anpassade och

tillgängliga och att särskilda hjälpmedel kan erbjudas dessa studenter.

Åtgärdsprogram krävs för tillgänglighet på högskolor och skolor.

Beträffande metoder för urval har främst kommuner och

studerandeorganisationer framfört synpunkter. Det är angeläget att ett

mer aktivt stöd ges för att utveckla alternativa rekryteringsmetoder.

Kommunerna förordar att intervju ingår som obligatoriskt instrument vid

antagningen. I kombination med t.ex. frågeformulär och uppsatsskrivning

bör intervjuer kunna ge en tydlig indikation om vilka studenter som

sannolikt kommer att lyckas i sin lärargärning. Antagningsförfarandet

bör kompletteras med kontrollstationer under utbildningstiden.

Idrottshögskolan m.fl. betonar att för sökande med praktiskt-estetiskt

ämne skall inte endast gymnasiebetyg vara utslagsgivande utan praktiska

prov, som visar den sökandes förkunskap, skall också användas.

Rekryteringstjänster är bra, anser de som yttrat sig. Någon anser att

tjänsterna bör vidgas till att gälla alla åldrar och vara en stadigvarande

rekryteringsmöjlighet.

Skolverket, TCO, Integrationsverket och flera kommuner, som yttrat

sig över möjligheterna för tillgodoräknande av tidigare studier och

arbetslivserfarenhet, delar uppfattningen att högskolorna bör bli

generösare i sin prövning. Integrationsverket anser att systemet med

tillgodoräknande av utländsk utbildning måste förändras så att faktiska

kunskaper utgör utgångspunkt för bedömningen och inte snäva formella

jämförelser. Lärarutbildningen bör upprätta handlingsplaner för att öka

andelen medarbetare med annan etnisk bakgrund.

Det är viktigt för rekryteringen att de föreslagna åtgärderna

kompletteras med ett svenskt system för validering av kunskaper, så att

man kan tillgodoräkna sig kunskaper som erhållits på andra sätt än

genom det formella högskolesystemet, framhålls bl.a. av TCO.

Det är främst högskolor som yttrat sig över ett basår som förberedelse

för naturvetenskapliga och tekniska studier vid högskolan. Högskolorna

anser att basåret bör behållas och bedrivas också på deltid och på distans.

Ett par högskolor föreslår att ett särskilt studiestöd bör gälla även för

studier inom basåret och att stödet avskrivs efter genomgången

lärarutbildning med inriktning mot matematik, naturvetenskap och

teknik. Lärarnas Riksförbund anser att basåret skall ligga före de

egentliga lärarstudierna, vara behörighetsgivande och ge garanterad

lärarutbildningsplats.

Ett särskilt vuxenstudiestöd är nödvändigt för dem som utbildar sig till

yrkeslärare, understryker Skolverket, LO m.fl.

Riksföreningen för lärare i moderna språk varnar för att lärare med

inriktning mot moderna språk blir nästa stora bristvara i skolan .

De instanser som yttrat sig över lämplighetsprövning i samband med

antagning till lärarutbildning instämmer som regel i att någon form av

lämplighetsprövning bör övervägas. Däremot går synpunkterna isär när

det gäller kommitténs konkreta förslag. Högskoleverket föreslår att

frågan om lämplighetsprövning utreds vidare. BRIS och RFSL anser att

det finns många andra skäl än risken för pedofil läggning till att en

person inte bör arbeta som lärare, t.ex. att en person uttalat åsikter som

bryter mot skolans värdegrund. En bedömning av lämpligheten bör ske

fortlöpande under utbildningens gång.

Förslaget att den som skall antas till lärarutbildning skall förete utdrag

ur polisens belastnings- och misstankeregister har delat

remissinstanserna. Datainspektionen har ingen erinran mot förslaget,

men anser att det integritetsintrång som följer måste vägas mot en

bedömning av om åtgärderna tillgodoser det avsedda syftet. Förslaget

tillstyrks bl.a. av BRIS och Lärarnas riksförbund samt av ett par

högskolor och ett par kommuner. Narkotikabrott och rasistiska brott

föreslås inkluderas bland brottsgrunderna.

Rikspolisstyrelsen anser att kontroll i registren inte bör förekomma

vare sig det gäller sökande till lärartjänster eller till lärarutbildning. Det

kan ifrågasättas om den förväntade effekten kommer att kunna uppnås.

Om förslaget genomförs skall bara belastningsuppgifter få lämnas ut.

Riksrevisionsverket, Göteborgs universitet m.fl. ställer sig tveksamma till

förslaget. Högskoleverket ifrågasätter förslaget då aktuella register kan

innehålla uppgifter av mycket känslig natur. Frågan om sekretess

behöver utredas närmare. Högskolans avskiljandenämnd anser att frågan

inte kan besvaras förrän ytterligare utredning skett. Den enskildes krav

på integritet och rättssäkerhet måste tillgodoses på bästa möjliga sätt. En

registerkontroll måste vara förenad med tystnadsplikt för den som har

rätt att ta del av utdragen. Umeå universitet, Falu kommun m.fl. anser att

förslaget bör fortsatt utredas. SAF, några högskolor och

studerandeorganisationerna avstyrker förslaget som ses som en

kränkning av den personliga integriteten. Ansvaret för

lämplighetsprövning skall inte läggas på högskolan utan på

arbetsgivarna.

Förslaget att ändra 4 kap. 6 § högskolelagen så att vid bedömning av

skäl för avskiljande från lärarutbildningen hänsyn också kan tas till risk

för att vederbörande kan komma att skada någon under kommande

yrkesutövning, har huvudsakligen mött avstyrkanden.

Barnombudsmannen, Lärarnas riksförbund och några kommuner

tillstyrker förslaget.

JO anser att förslaget är tämligen långtgående och har inte blivit

övertygad om att det finns sakligt behov av det föreslagna tillägget.

Förslaget bör göras till föremål för särskilda överväganden i det fortsatta

lagstiftningsarbetet. Kammarrätten i Göteborg anser att det är betänkligt

att beslut om avskiljande skulle grundas på antaganden om förhållanden

som torde ligga långt fram i tiden. Högskoleverket avvisar förslaget inte

minst av rättssäkerhetsskäl. Högskolans avskiljandenämnd avstyrker

förslaget, som innebär att nämnden skulle tvingas göra abstrakta

riskbedömningar angående en anmäld students framtida farlighet för

kommande yrkesroll. Bedömningen bör ske först när problemet är

aktuellt och inte under studierna. Studenten kan ha för avsikt att använda

sin utbildning t.ex. inom forskning och administration eller andra

sammanhang än de traditionella. Sveriges Förenade Studentkårer och

Lärarhögskolans studentkår i Stockholm anser att de regler som finns för

att avskilja studenter är tillräckliga, men att de bör stramas upp i

tillämpningen.

Del IV Styrning och genomförande

Mål och principer för styrning av lärarutbildning

Kommitténs bedömningar och förslag angående styrningen av

lärarutbildningen har fått ett blandat bemötande. Skolverket delar

uppfattningen att riksdag och regering bör utöva en starkare styrning av

lärarutbildningen än av övriga högskoleutbildningar. En starkare statlig

styrning förordas även av några kommuner. BRIS anser att målstyrning

inte är tillräcklig. Ett minimum för statens styrning av lärarutbildningen

bör vara genom en central utbildningsplan för respektive lärarkategori.

Svenska Kommunförbundet finner det anmärkningsvärt att kommittén

avstått från att via en statlig styrning kvalitetssäkra den framtida

lärarutbildningen. Statskontoret konstaterar att det inte framgår på vilket

sätt riksdagens och regeringens starkare styrning är tänkt att ske.

Karlskrona kommun konstaterar att kommittén inte föreslår några statliga

styrmedel, som bättre än idag skapar garantier för att utbildningen

verkligen skall utvecklas i förordad riktning.

Konflikten mellan statens styrning och högskolornas frihet berörs i

några yttranden. Göteborgs universitet anser att kommittén inte har

klargjort hur de olika förslagen om statlig styrning av utbildningen,

lärosätenas frihet vid uppläggning och profilering, studenternas fria val

och krav på samverkan mellan lärosäten skall kunna kombineras till en

funktionsduglig enhet. Friskolornas riksförbund ser en konflikt mellan

en hård styrning och friheten för högskolan att själv organisera sin

verksamhet för att uppnå målen.

Statskontoret finner inte i betänkandet argument för att

lärarutbildningen skulle behöva styras på annat sätt än övrig

högskoleutbildning. Statens psykologisk-pedagogiska bibliotek anser att

lärarutbildningen skall lyda under högskoleförordningen, att målen bör

formuleras i enlighet med denna och att den praktiska utformningen bör

överlåtas till högskolorna i samråd med företrädare för allmänintresset.

Sveriges Förenade Studentkårer anser att lärarutbildningen skall styras

på samma sätt som alla andra utbildningar inom högskolan. Statens

inflytande skall inskränkas till att utforma examensordningen.

Högskolorna utformar utbildningen i enligt med högskolelagen,

högskoleförordningen och de målbeskrivningar som finns.

SACO menar att kommittén ger bilden av att staten är den viktigaste

aktören i styrningen av skolan. SACO framhåller värdet av att öka

brukarnas och de professionellas ansvar. SAF anser att lärarutbildningen

som medel för statens styrning av skolan hindrar en positiv utveckling av

lärarutbildningen. En stark centralt styrd lärarutbildning är ingen garanti

för hög kvalitet. Sannolikt vore det utvecklande för lärarutbildningen om

mer än ett alternativ till lärarutbildning kunde erbjudas.

Förslaget att inom varje lärosäte med lärarutbildning inrätta en

fakultetsnämnd eller annat särskilt organ med ansvar för utbildningen

tillstyrks av i stort sett alla som yttrat sig. Skolverket anser att förslaget

är

angeläget. Umeå universitet tillstyrker inrättandet av en särskild nämnd,

men avvisar att särskilda bestämmelser införs om fakultetsnämndernas

sammansättning just på lärarutbildningens område. Lärarhögskolan i

Stockholm avvisar att regeringen skall meddela särskilda föreskrifter för

hur en samlad ledning för lärarutbildningen skall organiseras utöver vad

som regleras i nuvarande högskoleförordning. Högskolan i Halmstad

anser att det saknas motiv för förslaget. Hänsyn måste tas till den

enskilda högskolans organisation.

Från kommunerna betonas genomgående vikten av att avnämarna är

representerande i dessa nämnder/organ. Några anser att dessa företrädare

skall vara i majoritet. TCO och lärarorganisationerna framhåller vikten av

att lärarnas fackliga organisationer finns företrädda. Sveriges Förenade

Studentkårer anser att det är tveksamt att representanter för avnämarna

skall ingå. Sammansättningen i högskolans beslutande organ skall

utformas så att ingen intressegrupp erhåller egen majoritet. Studenter och

lärare skall utgöra minst en tredjedel i alla beredande och beslutande

organ. SFS betonar att studenterna måste ses som en del av högskolan

och inte som externa intressenter, vilket kommittén gör. Lärarhögskolans

studentkår i Stockholm ställer sig undrande till förslaget om

allmänföreträdare. Kommittén borde ha sett över de gällande reglerna i

högskoleförordningens tredje kapitel och föreslagit förändringar där.

Riksförbundet Hem och Skola framhåller att det är angeläget att även

föräldrar är representerade. FUB anser att representanter för

handikapprörelsen skall finnas med.

Beträffande regionala utvecklingscentra har främst kommuner lämnat

synpunkter. Regionala utvecklingscentra anses vara bra fora för

diskussion, men med nuvarande regelverk är kommunernas ställning för

svag. Vikten av att dessa centra ges resurser understryks för att indirekt

ge möjlighet åt kommunerna och högskolorna att tillsammans styra både

utvecklingen i skolan och lärarutbildningen. Västerås kommun har en

positiv erfarenhet av regionala utvecklingscentra, men ställer ändå frågan

om dessa centra verkligen har förutsättningar att förverkliga de

omfattande förhoppningar som ställs. Statens kulturråd anser att de

resurscentra eller motsvarande som finns inom kulturområdet bör

sammanföras med universitetens och högskolornas resurscentra. För

skolbiblioteken kan detta innebära att erfarenhetsutbyte och

utvecklingsarbete kan ske mellan länsbibliotek, kommunala

folkbibliotek, politiker på regional och lokal nivå, studenter och forskare

vid lärar- och bibliotekarieutbildningarna. Inom museivärlden finns

liknande behov. Konstfack föreslår att man får i uppdrag att bilda ett

regionalt forsknings- och utvecklingscentrum inom området Kultur,

konst och lärande.

Några kommuner anser att resurser för de verksamhetsförlagda delarna

av lärarutbildningen kan gå till kommunen direkt i förhållanden till dess

åtaganden i lärarutbildningen eftersom kommittén föreslår att

kommunerna skall ta ett ökat ansvar för den delen av utbildningen.

Frågor om uppföljning och utvärdering har tagits upp av några

instanser. Bl.a. framhålls att högskolorna behöver finna former för hur

utvärdering och kvalitetsredovisning skall ske där flertalet av studenterna

blir delaktiga. Högskoleverket bör få ett tydligare uppdrag när det gäller

uppföljning och utvärdering av lärarutbildningen. Uppdraget bör också

omfatta att aktivt bidra till en dialog om kvalitetsutveckling mellan

högskolor med lärarutbildning. Verket bör få i uppdrag att följa

genomförandet av lärarutbildningsreformen och i samarbete med bl.a.

Skolverket och Kommunförbundet utvärdera om avsedda förändringar

och resultat nås. Barnombudsmannen bör vara en instans som deltar i

utvärderingen av lärarutbildningen och elevorganisationerna bör vara

representerade. Varje högskola bör avsätta medel för att garantera ett

kvalitativt utvärderings- och uppföljningsarbete.

Genomförande av reformen m.m.

Kommitténs bedömning om ett genomförande tidigast den 1 juli år 2001

delas av Skolverket, några högskolor och flera kommuner. Ett flertal

högskolor och Sveriges Förenade Studentkårer anser att tiden mellan

beslut och genomförande är knapp, ikraftträdandet får inte forceras, och

är tveksamma till tidsplanen, men avstyrker inte. Några högskolor anser

att den nya lärarutbildningen bör starta tidigast hösten år 2002 för att

skapa tillräckligt tidsutrymme för förberedelsearbetet.

Landstingsförbundet anser att det är angeläget att genomförandet sker

smidigt, särskilt för de studerande som påbörjat sina studier till lärare i

den nuvarande utbildningen och vill byta till den nya. Det är angeläget att

den lokala prövningen om ansökan om sådan övergång och villkoren för

detta genomförs med ett generöst förhållningssätt.

Övergångsbestämmelser måste preciseras.

Beträffande kommitténs beräkning av kostnader framhåller

remissinstanserna flera brister. Statskontoret saknar en mer

genomgripande analys av det offentliga åtagandet, liksom en redovisning

av ökade kostnader för studiestöd vid en förlängd utbildning. Kommittén

har inte redovisat tillräckligt underlag som visar att merkostnaden för

förlängd utbildning uppvägs av rationaliseringsmöjligheter.

Riksrevisionsverket saknar beräkningsunderlag för kommitténs

ekonomiska bedömningar. Ekonomistyrningsverket anser att

bedömningen av kostnader för de förslagna förändringarna är av mycket

översiktlig karaktär. ESV:s samlade bedömning är att förslaget behöver

kompletteras innan ställning kan tas till en reformering av

lärarutbildningen. Skolverket framhåller att de rationaliseringsmöjligheter

som anges verkar mer bygga på antaganden än på realistiska beräkningar.

Verket är skeptiskt till slutsatsen att förslagen skulle vara

kostnadsneutrala.

Från universitet och högskolor framhålls att de rationaliseringsvinster

som kan uppnås är marginella. En rad synpunkter läggs fram, som utgår

från att ett genomförande av kommitténs förslag medför merkostnader.

Forskning och forskarutbildning förutsätter nya ekonomiska resurser om

målen skall kunna förverkligas. Förlängningen av utbildningstiden kan

inte ske utan full kostnadskompensation. De ekonomiska konsekvenserna

av ändringar i skolledarutbildningen måste analyseras. Ökade resurser

behövs för samverkan och samordning. Reformen kräver resurser för

planeringsarbete och för kompetensutveckling av lärare både i högskolan

och skolan. Reformen kommer inte att leda till minskad administration.

TCO ifrågasätter att finansieringen av förslaget kan ske med hjälp av

omfördelning av resurser. Lärarnas Riksförbund anser att finansieringen

måste vara klar så att förslagen inte faller på att högskolorna får ett

omöjligt uppdrag. Förslag saknas om hur högskolan respektive studenten

skall finansiera en utbildning, som innebär utökning med fler inriktningar

eller fler specialiseringar än vad som krävs enligt examensordningen.

Studerandeorganisationerna är tveksamma till den ekonomiska

beskrivningen och ställer sig frågande till om några

rationaliseringsvinster kommer att uppstå. Genomförandet av reformen

förutsätter att högskolan tillförs extra resurser.

Förslaget att det centrala avtal, som reglerar ersättningen till

kommunerna för praktikperioder, ersätts av separata avtal mellan

respektive högskola och kommun har främst kommunerna haft

synpunkter på. De kommuner som tillstyrker förslaget anser att det

nuvarande handledararvodet har en förlegad konstruktion och kan tas

bort. Resursen bör tillförsäkras kommunerna även i framtiden och

fördelas så att det skapas förutsättningar för alla kommuner att samarbeta

med lärarutbildningen. Förändringen får inte innebära att kostnader

vältras över från stat till kommun. Ett system med bilaterala

överenskommelser måste vara kostnadsneutralt för respektive part.

De kommuner som avstyrker anser att nuvarande avtal måste finnas

kvar om den verksamhetsförlagda utbildningen skall fungera på ett

tillfredsställande sätt. Samarbetet mellan högskolor och kommuner måste

lösas genom klara avtalsvillkor och med en finansiering där respektive

part skall stå för sina kostnader utan något kvittningssystem.

Lärarnas Riksförbund önskar att den centrala uppgörelsen om

ersättning för praktik ersätts med en central uppgörelse om villkor för

verksamhetsförlagd utbildning.

Högskoleverket anser att det hade varit värdefullt med en analys av hur

kommitténs förslag kan underlätta respektive försvåra för svenska lärare

att få sin utbildning erkänd som grund för yrkesutövning i andra länder.

Det är också viktigt att undersöka vilka eventuella svårigheter som kan

uppstå om utländska lärare söker anställning i Sverige. Den s.k. PPU-

utbildningen bör finnas kvar i någon form för att underlätta för grupper

av invandrare att vinna behörighet som lärare

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 maj 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:135 En förnyad

lärarutbildning

 Lagen omtryckt 1997:1212

Prop. 1999/2000:135

3

1

5

1

12

1

24

1

33

1

44

1

49

1

57

9

70

15

76

6

77

1

80

3

82

81

Prop. 1999/2000:135

Bilaga 1

103

1

Prop. 1999/2000:135

1

1