Regeringens proposition

2000/01:58

Sveriges antagande av rambeslut om penningtvätt m.m.

Prop.

2000/01:58

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 januari 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner det inom EU upprättade utkastet

 till rambeslutet om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag

och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Ärendet och dess beredning 4

3 Bakgrund 5

3.1 Förverkandekonventionen 5

3.2 EU:s gemensamma åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande,

spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott 6

4 Europeiska unionens rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande,

spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott

8

4.1 Bakgrund 8

4.2 Rambeslutets innehåll 9

4.3 Antagande av rambeslutet 11

4.4 Behovet av lagändring 12

5 Ekonomiska konsekvenser 16

Bilaga 1 Gemensam åtgärd 17

Bilaga 2 Utkast till rådets rambeslut 23

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 januari 2001 27

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen godkänner det inom EU upprättade utkastet till

 rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och

förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott.

2 Ärendet och dess beredning

EU:s ministerråd för rättsliga och inrikes frågor antog den 3 december 1998 en

gemensam åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och

förverkande av hjälpmedel och vinning av brott (EGT L 333, 9.12.1988, s. 1).

Regeringens beslut om att anta den gemensamma åtgärden fattades vid

regeringssammanträde den 26 november 1998 (Ju98/3958). Den gemensamma åtgärden

är i svensk version fogad till denna proposition som bilaga 1.

Den gemensamma åtgärden är avsedd att komplettera Europarådets konvention om

penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott av den

8 november 1990 (förverkandekonventionen) och syftar till att förbättra

medlemsstaternas samarbete när det gäller penningtvätt, beslag och förverkande.

Enligt den gemensamma åtgärden skall medlemsstaterna se till att deras

lagstiftning om förverkande och penningtvätt är så generell som möjligt och kan

tillämpas på alla typer av brott. Det föreskrivs att medlemsstaterna skall ta

bort eller begränsa sina reservationer till förverkandekonventionens

bestämmelser i dessa delar.

I samband med att Sverige ratificerade förverkandekonventionen gjordes den

förklaringen att artiklarna 2 (förverkande) och 6 (penningtvättsbrott) endast

skulle tillämpas på vissa former av brott (SÖ 1996:19).

Den svenska lagstiftningen om penningtvätt ändrades den 1 juli 1999 (prop.

1998/99:19, bet. 1998/99:JuU8, rskr. 1998/99:134). Bl.a. utvidgades kretsen av

brott som kan vara förbrott till penningtvätt på ett sådant sätt att

förklaringen till artikel 6 kunde återkallas. Beslut om återkallelse av

förklaringen fattades vid regeringssammanträde den 10 juni 1999

(Ju1999/2704/L5).

Den 17 juni 1999 beslutade regeringen genom tilläggsdirektiv (dir. 1999:48) att

Förverkandeutredningen (Ju 1997:02) skulle ges i uppdrag att undersöka vilka

åtgärder som behöver vidtas för att Sverige skall kunna återkalla eller i

största möjliga mån begränsa förklaringen till artikel 2 i

förverkandekonventionen. Utredningen skulle även lämna de förslag till

författningsändringar som den ansåg nödvändiga. Förverkandeutredningen

överlämnade sitt betänkande Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147) i

 januari 2000. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju2000/330).

Efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget presenterade Frankrike i juli 2000

ett förslag till rambeslut som i tillämpliga delar skall ersätta och skärpa den

gemensamma åtgärden (EGT C 243, 24.8.2000, s. 9). Vid ministerrådet för

rättsliga och inrikes frågor den 17 oktober 2000 nåddes en

principöverenskommelse om innehållet i rambeslutet. Europaparlamentet har yttrat

 sig över förslaget. Avsikten är att rambeslutet skall antas vid ministerrådet

för rättsliga och inrikes frågor den 15-16 mars 2001 eller senast vid

ministerrådet för rättsliga och inrikes frågor den 28-29 maj 2001. Utkastet till

 rambeslut i senaste svensk version är fogad till denna proposition som bilaga

2. Den överenskomna texten avviker i vissa delar från Frankrikes ursprungliga

förslag. Bl.a. har vissa bestämmelser strukits. I den senaste versionen av den

överenskomna texten har detta markerats på så sätt att vissa artiklar saknar

innehåll. Omnumrering av artiklarna kommer att ske då texten, efter sedvanlig

språkgranskning, erhåller sin slutgiltiga utformning. Rambeslutet har alltså

ännu inte varit föremål för granskning av EU:s juristlingvister. Det kan därför

inte uteslutas att vissa språkliga justeringar kommer att göras i texten.

Därutöver kommer artikelnumreringen att förändras. Några ändringar av innehållet

 i sak kan dock inte förutses.

3 Bakgrund

3.1 Förverkandekonventionen

I september 1990 antog Europarådets ministerråd en konvention om penningtvätt,

efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott

(förverkandekonventionen). Syftet med konventionen är att stärka det

internationella samarbetet för att bekämpa allvarliga brott.

Artikel 2 i förverkandekonventionen innehåller bestämmelser om åtgärder för

förverkande som skall vidtas på nationell nivå. Punkten 1 anger att varje part

skall vidta sådana lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som kan vara

nödvändiga för att kunna förverka hjälpmedel vid brott och vinning av brott

eller egendom vars värde motsvarar sådan vinning. Någon begränsning till vissa

brott görs inte. Enligt punkten 2 i samma artikel har emellertid parterna

möjlighet att i samband med tillträdet till konventionen förklara att

bestämmelsen i punkten 1 skall vara tillämplig endast beträffande vissa bestämda

 brott eller vissa kategorier av brott.

Artikel 1 innehåller definitioner av vissa termer som skall gälla vid

konventionens tillämpning. Med vinning avses således varje ekonomisk fördel av

brottsliga gärningar. Den kan bestå av all slags egendom såväl materiell som

immateriell samt lös eller fast egendom. Hjälpmedel definieras som all slags

egendom som på något sätt, helt eller delvis, använts eller varit avsedd att

användas för att begå brottslig gärning eller brottsliga gärningar.

I samband med att konventionen ratificerades avgav Sverige bl.a. den

förklaringen att bestämmelsen i artikel 2, punkten 1 för Sveriges del skall vara

 tillämplig på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan

förverkas enligt bestämmelserna i brottsbalken, narkotikastrafflagen (1968:64)

eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Beträffande annan

brottslighet förbehöll sig Sverige rätten att, i den utsträckning så är

motiverat med hänsyn till brottstypen, föreskriva förverkande i mer begränsad

omfattning (prop. 1995/96:49, bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59 samt SÖ

1996:19). Konventionen trädde för Sveriges del i kraft den 1 november 1996.

3.2 EU:s gemensamma åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande,

beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott

I april 1997 antog ministerrådet en handlingsplan mot den organiserade

brottsligheten (EGT C 251, 15.8.1997, s. 1). Handlingsplanen godkändes av

Europeiska rådet i juni 1997. Planen innehåller 15 politiska riktlinjer och 30

särskilda rekommendationer i vilka främst rådet uppmanas att vidta en rad

åtgärder inom olika områden. I handlingsplanen betonas vikten av att varje

medlemsstat har en väl utvecklad och omfattande lagstiftning avseende

penningtvätt och förverkande av vinning av brott. I rekommendation 26 anges en

rad åtgärder som bör vidtas på detta område. Där uttalades bl.a. att

kriminaliseringen av penningtvätt bör göras så allmän som möjligt, att en

rättslig grund bör skapas för bredast möjliga befogenheter att utreda

penningtvätt, att en studie bör företas i syfte att förbättra möjligheterna att

spåra och beslagta olagliga tillgångar och att verkställa domstolsbeslut om

förverkande av tillgångar som härrör från organiserad brottslighet samt att

regler om förverkande bör införas som gör det möjligt att besluta om förverkande

 oberoende av om gärningsmannen är närvarande eller inte. Antagandet av den

gemensamma åtgärden utgjorde ett led i genomförandet av handlingsplanen.

Den gemensamma åtgärden kompletterar förverkandekonventionen och syftar till att

 förbättra medlemsstaternas samarbete när det gäller penningtvätt, beslag och

förverkande. Enligt den gemensamma åtgärden skall medlemsstaterna se till att

deras lagstiftning om förverkande och penningtvätt är så generell som möjligt

och kan tillämpas på alla typer av brott. Avsikten är att medlemsstaterna skall

ta bort eller begränsa sina reservationer till förverkandekonventionens

bestämmelser i de delar som rör penningtvätt och förverkande.

Reservationer mot förverkandekonventionen

Medlemsstaterna skall enligt artikel 1 se till att inga reservationer görs eller

 vidhålls mot artiklarna 2 och 6 i förverkandekonventionen.

I punkten 1 a anges således att inga reservationer får göras eller vidhållas mot

 artikel 2 i förverkandekonventionen om brottet bestraffas med frihetsberövande

eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år. Bestämmelsen

 gäller dock inte reservationer som har gjorts avseende förverkande av vinning

av brott som bestraffas enligt skattelagstiftning.

I punkten 1 b anges att inga reservationer skall göras eller vidhållas mot

artikel 6 i förverkandekonventionen beträffande "allvarliga brott". Till denna

kategori av brott skall under alla förhållanden räknas de brott som bestraffas

med frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år, eller, när det

 gäller stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott som

bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta

straffet är mer än sex månader.

Värdeförverkande

Artikel 1 punkten 2 föreskriver att varje medlemsstat skall se till att dess

lagstiftning och förfaranden när det gäller förverkande av vinning av brott även

 möjliggör värdeförverkande, såväl i inhemska förfaranden som i förfaranden som

inleds på begäran av annan stat. Medlemsstaterna kan emellertid undanta

förverkande av egendom vars värde motsvarar vinning från brott i ringa fall.

Bestämmelser för att underlätta samarbetet när det gäller att identifiera,

spåra, spärra eller beslagta och förverka egendom

Artikel 1 punkten 3 föreskriver att varje medlemsstat skall se till att dess

lagstiftning och förfaranden ger den möjlighet att, på begäran från en annan

medlemsstat, identifiera och spåra misstänkt vinning av brott, om det finns

rimlig grund att misstänka att en brottslig handling har begåtts. Sådan

lagstiftning och sådana förfaranden skall göra det möjligt att ge rättslig hjälp

 på ett så tidigt stadium som möjligt av en utredning och medlemsstaterna skall

för detta ändamål vara restriktiva med att utnyttja de fakultativa

vägransgrunder som anges i förverkandekonventionen.

Enligt artikel 2 skall varje medlemsstat utarbeta en användarvänlig handledning

som bl.a. skall innehålla upplysningar om var rådgivning finns att tillgå och en

 redogörelse för vilken rättslig hjälp medlemsstaten kan tillhandahålla för att

identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka hjälpmedel och vinning av

 brott. Handledningarna skall bl.a. tillställas generalsekretariatet vid

Europeiska unionens råd och hållas uppdaterade av medlemsstaterna.

Genom artikel 3 åläggs medlemsstaterna att ge samma prioritet som den som

tillämpas vid inhemska förfaranden åt alla framställningar från andra

medlemsländer när det gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och

förverka tillgångar.

Artikel 4 innehåller bestämmelser om hur medlemsstaterna skall förfara vid

ansökan om rättslig hjälp. Medlemsstaterna skall uppmuntra till direkta

kontakter mellan utredare, undersökningsdomare och åklagare i medlemsstaterna

genom att på ett lämpligt sätt utnyttja tillgängliga former för samarbete för

att säkerställa att framställningar om rättslig hjälp genom formella kanaler

inte görs i onödan. Om det inte är möjligt att verkställa en framställan om

rättslig hjälp på det sätt som förväntas av den ansökande staten, skall den

anmodade staten, efter lämpligt samråd med den ansökande staten och med

iakttagande av nationell lagstiftning och internationella åtaganden, sträva

efter att tillgodose framställningen på något annat sätt.

I artikel 5 föreskrivs att medlemsstaterna, när det inte strider mot deras

lagstiftning, skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att minimera riskerna för

 att tillgångar skingras. I detta skall inbegripas de åtgärder som kan erfordras

 för att tillgångar som är föremål för en framställan från en annan medlemsstat

skyndsamt skall kunna spärras eller tas i beslag så att en senare begäran om

förverkande inte motverkas.

I artikel 6 anges att medlemsstaterna skall säkerställa att det finns ett system

 för att göra deras domstolar förtrogna med bästa rutiner för internationellt

samarbete när det gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och

förverka hjälpmedel vid brott och vinning av brott. Medlemsstaterna skall också

säkerställa att lämplig utbildning enligt bästa rutiner ges till alla utredare,

undersökningsdomare, åklagare och andra tjänstemän som berörs av internationellt

 samarbete om att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka

tillgångar. Slutligen skall ordförandeskapet och berörda medlemsstater, när så

är lämpligt, i samarbete med det europeiska rättsliga nätverket och Europol, vid

 behov anordna seminarier för tjänstemän från medlemsstaterna och andra berörda

sakkunniga för att främja och utveckla bästa rutiner och för att uppmuntra till

överensstämmande förfaranden.

Avslutande bestämmelser

Av artikel 7 framgår att rådet före utgången av år 2000 skall göra en översyn av

 den gemensamma åtgärden.

Artikel 8 innehåller bestämmelser om att medlemsstaterna som huvudregel skall

vidta lämpliga åtgärder för att genomföra den gemensamma åtgärden så snart den

träder i kraft. Det gäller dock inte åtagandet i artikel 1. I den mån detta

åtagande kräver lagändringar åtar sig medlemsstaterna att inom tre år efter det

att den gemensamma åtgärden trädde i kraft, för sina respektive parlament, lägga

 fram lämpliga förslag till genomförande av artikeln.

Artikel 9 anger att den gemensamma åtgärden skall offentliggöras i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning och att den träder i kraft samma dag som den

offentliggörs.

4 Europeiska unionens rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande,

spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott

4.1 Bakgrund

Europeiska rådet (dvs. stats- och regeringscheferna i EU:s medlemsstater) höll

den 15-16 oktober 1999 ett särskilt möte i Tammerfors om skapandet av ett område

 med frihet, säkerhet och rättvisa i EU. Europeiska rådet ansåg att när det

gäller nationell straffrätt bör insatserna för att enas om gemensamma

definitioner, grunder för åtal och påföljder i ett första skede koncentreras

till ett begränsat antal sektorer med särskild betydelse, t.ex. ekonomisk

brottslighet, innefattande bl.a. penningtvätt (slutsats nr 48). Därutöver

framhöll Europeiska rådet att det är fast beslutet att se till att konkreta

åtgärder vidtas för spårande, spärrande, beslag och förverkande av vinning av

brott (slutsats nr 51).

Beslutsformen gemensam åtgärd tillämpades i tredje pelaren före

Amsterdamfördragets ikraftträdande. Beslutsformen finns dock fortfarande kvar i

 andra pelaren. Bland medlemsstaterna råder det delade meningar om, och i så

fall på vilket sätt, de gemensamma åtgärderna är bindande för medlemsstaterna.

Med anledning härav presenterade Frankrike i juli 2000 ett förslag till

rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och

förverkande av hjälpmedel till brott och vinning av brott. En

principöverenskommelse om innehållet i rambeslutet träffades av ministerrådet

för rättsliga och inrikes frågor den 17 oktober 2000. Europaparlamentet har

yttrat sig över förslaget.

4.2 Rambeslutets innehåll

Reservationer mot 1990 års konvention

Artikel 1 i utkastet till rambeslut motsvarar innehållsmässigt artikel 1.1 i den

 gemensamma åtgärden.

I punkten 1 a anges således att inga reservationer får göras eller vidhållas mot

 artikel 2 i förverkandekonventionen om brottet bestraffas med frihetsberövande

eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år.

Medlemsstaterna får emellertid vidhålla reservationerna mot artikel 2 i

förverkandekonventionen när det gäller förverkande av vinning av skattebrott

under förutsättning att man såväl nationellt som vid internationellt samarbete

kan förverka sådan vinning genom nationell, EG-rättslig eller internationell

lagstiftning för indrivning av skattefordringar.

I punkten 1 b anges att inga reservationer får göras eller vidhållas i fråga om

artikel 6 i förverkandekonventionen när det gäller "allvarliga brott". Till

denna kategori av brott skall under alla förhållanden räknas de brott som

bestraffas med frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år,

eller, när det gäller stater som har en minimitröskel för brott i sitt

rättssystem, brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande

åtgärd där lägsta straffet är mer än sex månader.

Påföljder

Artikel 2 innebär att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder som är

förenliga med dess påföljdssystem för att brotten enligt artiklarna 6.1 a och

6.1 b i förverkandekonventionen (dvs. penningtvättsbrott) enligt artikel 1 b i

rambeslutet skall vara underkastade frihetsberövande straff, varvid det högsta

straffet inte skall vara mindre än fyra år.

Vid ministerrådet för rättsliga och inrikes frågor den 17 oktober 2000, då

principöverenskommelsen om innehållet i rambeslutet träffades, enades också

ministerrådet om att följande uttalande, såvitt avser artikel 2, skall tas till

rådets protokoll vid antagandet av rambeslutet. "Rådet erkänner att vid

fastställandet av en minimitröskel för det högsta straffet bör överensstämmelse

mellan de interna straffsystemen fortfarande beaktas. Rådet anser vidare att

det är lämpligt, när en gemensam åtgärd vidtas avseende vissa straffbara

gärningar, att i varje enskilt fall pröva om det är nödvändigt att fastställa en

 minimitröskel för det högsta straffet för att inrätta ett område av säkerhet,

frihet och rättvisa."

Värdeförverkande

Artikel 3, som i stort sett motsvarar artikel 1.2 i den gemensamma åtgärden,

föreskriver att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som krävs för att dess

 lagstiftning och förfaranden när det gäller förverkande av vinning av brott

även, åtminstone i de fall där denna vinning inte är åtkomlig, skall möjliggöra

förverkande av egendom till ett värde motsvarande vinningens. Detta skall gälla

både i rent inhemska förfaranden och i förfaranden som inleds på begäran av en

annan medlemsstat, innefattande begäran om verkställighet av utländska beslut om

 förverkande. Medlemsstaterna kan emellertid undanta förverkande av egendom vars

 värde motsvarar vinning av brott i fall där detta värde är lägre än 4 000 euro.

 Orden egendom, vinning och förverkande skall ha samma betydelse som i artikel 1

 i förverkandekonventionen.

Behandling av framställningar om rättslig hjälp

Artikel 5 motsvarar artikel 3 i den gemensamma åtgärden och anger att

medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att alla framställningar

från andra medlemsstater när det gäller identifiering, spårande, spärrande eller

 beslag och förverkande av tillgångar skall behandlas med samma

prioriteringsgrad som den som tillämpas vid inhemska förfaranden.

Upphävande av gällande bestämmelser

Artikel 7 anger att artiklarna 1, 3, 5.1 och 8.2 i den gemensamma åtgärden skall

 upphöra att gälla genom rambeslutet. Av denna artikel framgår således vilka

bestämmelser i den gemensamma åtgärden som inte skall vara tillämpliga efter

antagandet av utkastet till rambeslut samt, motsatsvis, vilka bestämmelser som

skall fortsätta att tillämpas i den form som föreskrivs i den gemensamma

åtgärden.

Genomförande

Artikel 8 föreskriver att medlemsstaterna senast den 31 december 2002 skall

sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa rambeslutet.

Medlemsstaterna skall senast den 1 mars 2003 till rådets generalsekretariat och

kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser genom vilka deras åtaganden

 enligt rambeslutet har överförts till nationell lagstiftning.

Territoriellt tillämpningsområde

I artikel 8 a anges att rambeslutet skall tillämpas på Gibraltar så snart

tillämpningen av 1990 års konvention har utsträckts till Gibraltar.

Ikraftträdande

I artikel 9 anges att rambeslutet träder i kraft samma dag som det offentliggörs

 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

4.3 Antagande av rambeslutet

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner utkastet till Europeiska unionens

rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande spärrande, beslag och

förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott.

Skälen för regeringens förslag: Den ökade rörligheten mellan olika länder har

tillsammans med införandet av modern informationsteknik lett till att

brottsligheten, särskilt den ekonomiska, i betydligt större utsträckning än

tidigare är gränsöverskridande. Denna utveckling ställer utan tvekan ökade krav

på det internationella samarbetet.

En allmän förutsättning för att internationellt samarbete skall kunna fungera

väl är att de berörda ländernas nationella regler när det gäller

penningtvättbrott och förverkande inte skiljer sig åt mera markant. Den

nationella straffrätten och straffprocessrätten bildar nämligen i de flesta fall

 ramen för hur långt varje land är berett att sträcka sig i fråga om

internationellt straffrättsligt samarbete.

Sverige har under lång tid prioriterat åtgärder mot ekonomisk brottslighet. Det

finns därför ett starkt svenskt intresse av att det internationella samarbetet

när det gäller möjligheterna att ingripa mot penningtvätt och att förverka

vinning från brott görs så omfattande som möjligt. Rambeslutets bestämmelser

ligger därför väl i linje med Sveriges intressen.

För att Sverige skall uppfylla åtagandena enligt rambeslutet krävs dock att

Sveriges förklaring till artikel 2 i förverkandekonventionen begränsas på så

sätt att den endast kan tillämpas på brott för vilka är föreskrivet fängelse i

högst ett år.

I det arbete som föregick Sveriges anslutning till förverkandekonventionen

uttalade regeringen att målsättningen bör vara att förverkandekonventionens

bestämmelser skall få en så vidsträckt tillämpning som möjligt. Vid framtida

överväganden beträffande förverkandebestämmelser som är knutna till olika

brottstyper bör därför hänsyn tas till förverkandekonventionens bestämmelser

(prop. 1995/96:49, s. 11). Riksdagen gjorde inte någon annan bedömning (bet.

1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59).

Regeringen anser mot angiven bakgrund att Sverige bör verka för ett antagande av

 rambeslutet. Eftersom ett rambeslut enligt artikel 34.2 b i Fördraget om

Europeiska unionen är bindande för medlemsstaterna och då det nu aktuella

rambeslutet innehåller bestämmelser som föranleder ändring av en förklaring till

 förverkandekonventionen som godkänts av riksdagen, gör regeringen bedömningen

att riksdagens godkännande skall inhämtas innan Sverige röstar för ett antagande

 av rambeslutet i ministerrådet.

4.4 Behovet av lagändring

Regeringens bedömning: Svensk lagstiftning uppfyller i allt väsentligt de krav

som följer av rambeslutet. Bestämmelsen i artikel 1 a i den gemensamma åtgärden

respektive rambeslutet innebär dock att Sverige bör begränsa sin förklaring till

 artikel 2 i förverkandekonventionen. En slutlig analys av vilket

lagstiftningsbehov en sådan begränsning föranleder bör anstå till beredningen av

 Förverkandeutredningens betänkande Effektivare förverkandelagstiftning (SOU

1999:147).

Skälen för regeringens bedömning:

Penningtvättbrott

Bestämmelsen om penningtvättbrott i artikel 1 b i den gemensamma åtgärden

respektive rambeslutet kräver inte några lagstiftningsåtgärder. Den svenska

lagstiftningen om penningtvätt ändrades den 1 juli 1999 (prop. 1998/99:19, bet.

1998/99:JuU8, rskr. 1998/99:134). Bl.a. utvidgades kretsen av de brott som kan

vara förbrott till penningtvätt på ett sådant sätt att förklaringen till artikel

 6 i förverkandekonventionen kunde återkallas. Detta skedde genom

regeringsbeslut den 10 juni 1999 (Ju1999/2704/L5).

Inte heller rambeslutets bestämmelse i artikel 2 om ett minsta gemensamt

maximistraff för penningtvättsbrott kräver ändring av svensk lag. Bestämmelsen

innebär nämligen att de förfaranden som anges i artikel 6.1 a och 6.1 b i

förverkandekonventionen skall vara underkastade frihetsstraff, varvid det högsta

 straffet inte skall understiga fyra år. De angivna förfarandena är enligt

svensk rätt straffbara såsom häleri, eller penninghäleri i 9 kap. 6 och 6 a §§

brottsbalken. Maximistraffet för grovt häleri respektive penninghäleri är sex

års fängelse.

Rambeslutets övriga bestämmelser (förverkande av värdet och behandling av

framställningar om ömsesidig rättslig hjälp) återfinns även i den gemensamma

åtgärden (artiklarna 1.2 och 3). Bestämmelserna innebär att medlemsstaterna åtar

 sig att se till att deras lagstiftning medger inte bara sak- utan också

värdeförverkande, såväl i nationella förfaranden som i förfaranden som inleds på

 begäran av främmande stat, inbegripet verkställighet av utländska

värdeförverkanden samt att framställningar från andra medlemsstater skall

behandlas med samma prioriteringsgrad som den som tillämpas vid inhemska

förfaranden. Därutöver innehåller den gemensamma åtgärden ett antal bestämmelser

 som syftar till att effektivisera det internationella rättsliga samarbetet i

brottmål.

Den svenska lagstiftningen torde väl uppfylla dessa krav. För en närmare

redogörelse i dessa delar hänvisas till regeringens proposition Internationell

rättslig hjälp i brottmål (1999/2000:61). I propositionen ges en utförlig

redogörelse för den gemensamma åtgärdens bestämmelser i ovan angivna delar och

hur de förhåller sig till den svenska lagstiftningen.

Sveriges tillträde till förverkandekonventionen

I det arbete som föregick Sveriges tillträde till förverkandekonventionen gjorde

 regeringen bl.a. följande uttalanden när det gäller konventionens bestämmelser

om förverkande (se prop. 1995/96:49 s. 10-11).

Begreppet utbyte av brott torde i allt väsentligt motsvara vinning med den

innebörd som detta uttryck har enligt förverkandekonventionen. Trots det ger

konventionens förverkandebestämmelser anledning till vissa tillämpningsproblem.

Även om förverkande av utbyte kan komma i fråga vid brottsbalksbrotten och många

 brott enligt specialstraffrätten, så sträcker sig lagstiftningen inte alltid

lika långt som förverkandekonventionen. Detta gäller t.ex. lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling (varusmugglingslagen). Enligt 9 § kan sålunda i fråga

om egendom som varit föremål för varusmugglingsbrott endast egendomen eller, om

egendomen inte längre finns i behåll, dess värde förklaras förverkat.

Förverkande kan alltså inte ske i fråga om annat utbyte av ett

varusmugglingsbrott.

Även hjälpmedel skall kunna förverkas enligt artikel 2. Med hjälpmedel avses

enligt artikel 1 egendom som har använts eller "varit avsedd att användas" vid

brott. Detta senare går längre än vad som är generellt möjligt att förverka

enligt svensk lag, även om egendom av detta slag i många fall kan förverkas

enligt 36 kap. 2 eller 3 § brottsbalken.

Något behov av en generell utvidgning av möjligheterna till förverkande kan

enligt regeringens mening inte anses föreligga. Frågan om hur långt dessa

möjligheter skall sträcka sig får i stället övervägas särskilt för varje brott.

Det skulle föra för långt att i detta sammanhang göra sådana överväganden.

Enligt regeringens mening bör den möjlighet att begränsa bestämmelsens

tillämpning som står till buds därför utnyttjas av Sverige.

_ _ _

Syftet med konventionen är att komma åt framför allt allvarligare former av

kriminalitet. De bestämmelser som är av central betydelse för förverkande av

vinning av sådan brottslighet återfinns i brottsbalken och narkotikastrafflagen

(1968:64). Förverkandebestämmelserna i båda dessa lagar är utformade på ett

sådant sätt att konventionens förverkandebestämmelser inte ger någon anledning

till tillämpningsproblem, varför artikel 2 för Sveriges del generellt bör kunna

gälla utbyte och hjälpmedel för vilka förverkande enligt dessa lagar kan komma i

 fråga."

_ _ _

Lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel har utarbetats med

narkotikastrafflagen som förebild, varför även möjligheterna till förverkande

överensstämmer med dem som ges enligt sistnämnda lag.

_ _ _

Den förklaring som Sverige, i enlighet med artikel 2, punkt 2 avger bör... vara

utformad så att den klargör att möjligheter till förverkande ges också vid annan

 brottslighet än enligt brottsbalken, narkotikastrafflagen och lagen om förbud

mot vissa dopningsmedel, om än att förutsättningarna vid andra brott kan vara

något mer restriktiva. Detta bör kunna åstadkommas genom att Sverige i sin

förklaring anger att Sverige beträffande annan brottslighet än brottsbalken,

narkotikastrafflagen och lagen om förbud mot vissa dopningsmedel förbehåller sig

 rätten att, i den utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen,

föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning.

Som tidigare framhållits anser regeringen att målsättningen bör vara att

förverkandekonventionens bestämmelser skall få en så vidsträckt tillämpning som

möjligt. Vid framtida överväganden beträffande förverkandebestämmelser knutna

till olika brottstyper bör därför hänsyn tas till förverkandekonventionens

bestämmelser.

Riksdagen gjorde inte någon annan bedömning än regeringen i ovan redovisade

delar (bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59).

Betänkandet Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147)

Förverkandeutredningen har i enlighet med sina direktiv behandlat frågan om

vilka åtgärder som behöver vidtas för att Sverige skall kunna återkalla eller i

största möjliga mån begränsa sin förklaring till artikel 2 i

förverkandekonventionen. I sitt betänkande konstaterar utredningen att den under

 sitt utredningsarbete inte hört några önskemål om vidgade möjligheter att

förverka hjälpmedel vid brott enligt brottsbalken. För att regleringen bättre

skall motsvara förverkandekonventionens krav föreslår utredningen dock att 36

kap. 2 § brottsbalken kompletteras på så sätt att förverkande under de i

paragrafen i övrigt angivna betingelserna kan ske även av föremål som varit

avsedda att komma till brottslig användning, förutsatt att brottet i fråga

fullbordats eller kommit till straffbart försök eller straffbar förberedelse

eller stämpling. Därutöver föreslår utredningen att bestämmelserna i 36 kap. 1 §

 brottsbalken om förverkande av utbyte av brott skall, om inte annat är

föreskrivet, gälla även i fråga om utbyte av utanför balken straffbelagda

gärningar för vilka stadgas fängelse i mer än ett år. Motsvarande utvidgning

föreslås också i fråga om tillämpningsområdet för bestämmelserna i 36 kap. 2 §

brottsbalken om förverkande av egendom som har använts eller varit avsedd att

användas som hjälpmedel vid brott. Vidare skulle de specialstraffrättsliga

författningar som redan i dag innehåller regler om förverkande kompletteras i

den mån detta är påkallat med hänsyn till den gemensamma åtgärden.

Utredningens förslag i dessa delar har endast kommenterats av ett par

remissinstanser. Svea hovrätt instämmer i att behovet av vidgade möjligheter

till hjälpmedelsförverkande inte kan anses särskilt uttalat, men har i övrigt

inget att erinra mot de föreslagna ändringarna. Inte heller Stockholms tingsrätt

 har något att erinra mot den föreslagna utvidgningen.

Behovet av lagändringar

Som framgår av redovisningen ovan har Sverige inte gjort någon reservation mot

artikel 2 i förverkandekonventionen såvitt avser brottsbalken,

narkotikastrafflagen och dopningslagen. För brott enligt dessa lagar gäller

således konventionens förverkandebestämmelser utan inskränkning. Vid

ratifikationen av förverkandekonventionen gjordes alltså den bedömningen att

förverkandebestämmelserna i dessa lagar är utformade på ett sådant sätt att

konventionens bestämmelser uppfylls.

Sveriges förklaring till artikel 2 i förverkandekonventionen innebär således att

 det beträffande annan specialstraffrättslig lagstiftning än

narkotikastrafflagen och dopningslagen, i den utsträckning så är motiverat med

hänsyn till brottstypen, kan föreskrivas förverkande i mer begränsad omfattning.

Som angetts ovan konstaterades vid tillträdet till konventionen att de svenska

reglerna om förverkande av utbyte av brott i stor utsträckning medger

förverkande beträffande allvarlig brottslighet, men att lagstiftningen i vissa

fall inte sträckte sig tillräckligt långt. Som också redogjorts för ovan nämndes

 som huvudsakligt exempel förverkandebestämmelsen i 9 § varusmugglingslagen.

Varusmugglingslagen ersattes den 1 januari 2001 av lagen (2000:1225) om straff

för smuggling (prop. 1999/2000:124, bet. 2000/01:JuU2, rskr. 2000/01:28). Enligt

 den nya lagen skall även utbyte av brott och ersättning för brottsomkostnader

kunna förverkas i sådan utsträckning som förutsätts enligt

förverkandekonventionen.

Mot denna bakgrund framstår det som rimligt att anta att några mer omfattande

lagstiftningsåtgärder inte behöver vidtas för att Sverige skall kunna begränsa

sin förklaring till artikel 2 i förverkandekonventionen i enlighet med vad som

tidigare sagts. Det kan emellertid inte helt uteslutas att det på något område i

 lagstiftningen kan finnas straffrättsliga bestämmelser som inte är förenade med

 de möjligheter till förverkande som förutsätts för en sådan begränsning av

förklaringen och som därför nödvändiggör lagändring. En möjlighet att redan i

detta sammanhang uppfylla ett eventuellt behov av lagstiftning vore att

omedelbart genomomföra Förverkandeutredningens förslag till utvidgning av

tillämpningsområdet för brottsbalkens bestämmelser om förverkande av utbyte av

brott och hjälpmedel vid brott. Enligt regeringens mening kan det emellertid,

särskilt med hänsyn till den reform som redan har genomförts i fråga om

smugglingsbrotten, ifrågasättas om det föreligger behov av en så generell

reglering av möjligheten till förverkande som Förverkandeutredningen har

föreslagit. Som tidigare nämnts har förslaget kommenterats av endast ett fåtal

av remissinstanserna. Även om dessa i huvudsak förklarat sig inte ha något att

erinra mot den föreslagna lösningen är det regeringens uppfattning, att

förslaget bör underkastas ytterligare analys, bl.a. avseende vilka konsekvenser

detta kan tänkas få i förhållande till vissa specialstraffrättsliga

bestämmelser.

Regeringen anser således att såväl frågan om det över huvud taget behövs någon

lagstiftning för att kunna begränsa förklaringen till artikel 2 i

förverkandekonventionen som frågan om hur denna i så fall bör utformas behöver

övervägas ytterligare. Dessa överväganden bör lämpligen ske i samband med den

fortsatta beredningen av Förverkandeutredningens betänkande. Regeringen avser

att senast i början av 2002 återkomma till riksdagen med de förslag som den

beredningen utmynnar i. Som tidigare nämnts skall medlemsländerna ha vidtagit

nödvändiga åtgärder för att uppfylla rambeslutet senast den 31 december 2002.

Med hänsyn till det intresse Sverige har av att rambeslutet antas, och då svensk

 lagstiftning redan i dag i allt väsentligt synes uppfylla de krav som följer av

 rambeslutet, anser regeringen emellertid att antagandet av rambeslutet inte bör

 fördröjas i avvaktan på det slutliga ställningstagandet till

lagstiftningsbehovet.

5 Ekonomiska konsekvenser

Regeringen gör bedömningen att antagandet av det kommande rambeslutet och

begränsningen av förklaringen till artikel 2 i förverkandekonventionen inte

föranleder några ökade kostnader för staten.

GEMENSAM ÅTGÄRD av den 3 december 1998 antagen av rådet på grundval av artikel K

 3 i Fördraget om Europeiska unionen om penningtvätt, identifiering, spårande,

spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott

(98/699/RIF)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT OM FÖLJANDE GEMENSAMMA ÅTGÄRD

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 3.2 b i

detta,

med beaktande av Förenade kungarikets initiativ,

med beaktande av den handlingsplan från högnivågruppen för frågor som rör

organiserad brottslighet som godkändes av Europeiska rådet i Amsterdam den 16-17

 juni 1997, särskilt rekommendation 26 b om bättre möjligheter att spåra och

beslagta vinning av brott,

efter granskning av Europaparlamentets synpunkter efter ordförandeskapets

hörande i enlighet med artikel K 6 i Fördraget om Europeiska unionen,

med beaktande av de gemensamma åtgärderna av den 5 december 1997 om införande av

 en ordning för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationell nivå av

 internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten1

respektive av den 19 mars 1998 om införande av ett utbytes-, utbildnings- och

samarbetsprogram riktat till personer med ansvar för kampen mot organiserad

brottslighet (Falcone-programmet)2,

med hänsyn till medlemsstaternas åtagande när det gäller principerna i

Europarådets konvention från 1990 om penningtvätt, efterforskning, beslag och

förverkande av vinning av brott,

med beaktande av den föreslagna gemensamma åtgärden om att göra deltagande i en

kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott, och

med särskilt beaktande av de brott som omfattas av den gemensamma åtgärden,

med hänsyn till kraven i rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om

åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av

 pengar3 och de 40 rekommendationer angående bekämpande av penningtvätt som

gjorts av finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt (FATF) i versionen från

1996 och särskilt rekommendation 4,

med beaktande av den gemensamma åtgärden av den 17 december 1996 om tillnärmning

 av Europeiska unionens medlemsstaters lagstiftning och praktiska tillämpning

för att bekämpa narkotikamissbruk samt förebygga och bekämpa olaglig

narkotikahandel4,

med tanke på det gemensamma målet att förbättra samordningen mellan

brottsbekämpande myndigheter,

med erinran om den gemensamma åtgärden om inrättande av ett europeiskt rättsligt

 nätverk som antogs av rådet den 29 juni 19985,

med beaktande av att möjligheten att avbryta brottslig verksamhet på området för

 organiserad brottslighet förbättras genom effektivare samarbete mellan

medlemsstaterna när det gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och

 förverka tillgångar som härrör från brott,

med beaktande av att inbördes överensstämmande rutiner effektiviserar det

europeiska samarbetet när det gäller att identifiera, spåra, spärra, beslagta

och förverka olagliga tillgångar,

med beaktande av att det i rekommendation 16 i den ovan nämnda handlingsplanen

om bekämpande av den organiserade brottsligheten framhålls att det är nödvändigt

 att påskynda förfarandena för rättsligt samarbete i frågor med anknytning till

organiserad brottslighet och att kraftigt minska dröjsmålen vid överföring av,

och svar på, framställningar,

med hänsyn till medlemsstaternas anslutning till 1959 års europeiska konvention

om inbördes rättshjälp i brottmål,

mot bakgrund av Förenta nationernas konvention mot olaglig hantering av

narkotika och psykotropa ämnen från 1988 och Förenta nationernas

generalförsamlings extra session om narkotika år 1998,

med erkännande av de landvinningar som har gjorts genom 1996 års

Dublinseminarium om förverkande av tillgångar genom att hindren för effektivt

samarbete identifierades,

med förutsättningen att de samarbetsformer som fastställs i denna gemensamma

åtgärd inte påverkar andra former av bilateralt eller multilateralt samarbete.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. För att få till stånd effektivare åtgärder mot den organiserade

brottsligheten skall medlemsstaterna se till att inga reservationer görs eller

vidhålls mot följande artiklar i Europarådets konvention från 1990 om

penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott (nedan

kallad 1990 års konvention):

a) Artikel 2; om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande

åtgärd där högsta straffet är mer än ett år.

b) Artikel 6; om det gäller allvarliga brott. Sådana brott bör under alla

förhållanden innefatta de brott som bestraffas med frihetsberövande eller

frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år, eller, när det

gäller de stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott

som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta

straffet är mer än sex månader.

Led a skall inte påverka reservationer som har gjorts avseende förverkande av

vinning av brott som bestraffas enligt skattelagstiftning.

2. Varje medlemsstat skall se till att dess lagstiftning och förfaranden när det

 gäller förverkande av vinning av brott även möjliggör förverkande av egendom

vars värde motsvarar sådan vinning, både i rent inhemska förfaranden och i

förfaranden som inleds på begäran av en annan medlemsstat, inbegripet begäran om

 verkställighet av utländska beslut om förverkande. Medlemsstaterna kan

emellertid undanta förverkande av egendom vars värde motsvarar vinning från

brott i ringa fall. Orden "egendom", "vinning" och "förverkande" skall ha samma

betydelse som i artikel 1 i 1990 års konvention.

3. Varje medlemsstat skall se till att dess lagstiftning och förfaranden ger den

 möjlighet att, på begäran från en annan medlemsstat, identifiera och spåra

misstänkt vinning av brott, om det finns rimlig grund att misstänka att en

brottslig handling har begåtts. Sådan lagstiftning och sådana förfaranden skall

göra det möjligt att ge rättshjälp på ett så tidigt stadium som möjligt av en

utredning och medlemsstaterna kommer för detta ändamål att sträva efter att

gentemot andra medlemsstater vara restriktiva med att utnyttja de fakultativa

vägransgrunder som anges i artikel 18.2 och 18.3 i 1990 års konvention.

Artikel 2

1. Varje medlemsstat skall inom ramen för verksamheten i det europeiska

rättsliga nätverket utarbeta en användarvänlig handledning som innehåller

upplysningar om var rådgivning finns att tillgå och som redogör för vilken

rättshjälp medlemsstaten kan tillhandahålla för att identifiera, spåra, spärra

eller beslagta och förverka hjälpmedel och vinning av brott. Handledningen skall

 även innehålla uppgift om samtliga viktiga begränsningar i fråga om sådan

rättshjälp och vilken information som de ansökande staterna skall

tillhandahålla.

2. Generalsekretariatet vid Europeiska unionens råd skall tillställas de

handledningar som i avses i punkt 1 och skall översätta dem till de officiella

språken vid Europeiska gemenskapens institutioner. Generalsekretariatet skall

sända handledningarna till medlemsstaterna, det europeiska rättsliga nätverket

och Europol.

3. Varje medlemsstat skall se till att den handledning som avses i punkt 1 hålls

 uppdaterad och att samtliga ändringar skickas till rådets generalsekretariat

för att översättas och skickas ut i enlighet med punkt 2.

Artikel 3

Medlemsstaterna skall ge samma prioritet som den som tillämpas vid inhemska

förfaranden åt alla framställningar från andra medlemsstater när det gäller att

identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka tillgångar.

Artikel 4

1. Medlemsstaterna skall uppmuntra till direkta kontakter mellan utredare,

undersökningsdomare och åklagare i medlemsstaterna genom att på lämpligt sätt

utnyttja tillgängliga former för samarbete för att säkerställa att

framställningar om rättshjälp genom formella kanaler inte görs i onödan. När det

 är nödvändigt med en formell framställan skall den ansökande staten se till att

 den är korrekt utformad och uppfyller samtliga krav i den anmodade staten.

2. När det inte är möjligt att verkställa en framställan om rättshjälp på det

sätt som förväntas av den ansökande staten, skall den anmodade staten, efter

lämpligt samråd med den ansökande staten och med fullt iakttagande av nationell

lagstiftning och internationella åtaganden, sträva efter att tillgodose

framställningen på något annat sätt.

3. Medlemsstaterna skall överlämna en framställan om rättshjälp så snart som den

 exakta arten av den rättshjälp som erfordras har fastställts och, när en

framställan har markerats med "brådskande" eller en tidsfrist har angivits,

förklara skälen för detta.

Artikel 5

1. Medlemsstaterna skall, när det inte strider mot deras lagstiftning, vidta

alla nödvändiga åtgärder för att minimera riskerna för att tillgångar skingras.

I detta skall inbegripas de åtgärder som kan erfordras för att tillgångar som är

 föremål för en framställan från en annan medlemsstat skyndsamt skall kunna

spärras eller tas i beslag så att en senare begäran om förverkande inte

motverkas.

2. Om det vid behandlingen av en framställan om rättshjälp i ett område i en

medlemsstat uppstår behov att vidta ytterligare efterforskningar i ett annat

område i denna medlemsstat skall medlemsstaten, under förutsättning att detta

inte strider mot dess lagstiftning, vidta alla åtgärder som är möjliga för att

den nödvändiga rättshjälpen skall kunna ges utan att någon ytterligare skriftlig

 framställan behöver göras.

3. Om verkställandet av en framställan medför att det är nödvändigt att göra

ytterligare efterforskningar avseende en angränsande fråga, och den ansökande

staten lämnar in en kompletterande skriftlig framställan, skall den anmodade

staten, under förutsättning att detta inte strider mot dess lagstiftning, vidta

alla åtgärder som är möjliga för att påskynda verkställandet av en sådan

kompletterande framställan.

Artikel 6

1. Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns ett system för att göra deras

 domstolar förtrogna med bästa rutiner vid internationellt samarbete när det

gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka hjälpmedel och

 vinning av brott.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att lämplig utbildning enligt bästa rutiner

 ges till alla utredare, undersökningsdomare, åklagare och andra tjänstemän som

berörs av internationellt samarbete om att identifiera, spåra, spärra eller

beslagta och förverka tillgångar.

3. Ordförandeskapet och berörda medlemsstater skall, när så är lämpligt i

samarbete med det europeiska rättsliga nätverket och Europol, vid behov anordna

seminarier för tjänstemän från medlemsstaterna och andra berörda sakkunniga för

att främja och utveckla bästa rutiner och för att uppmuntra till

överensstämmande förfaranden.

Artikel 7

Rådet skall före utgången av år 2000 göra en översyn av denna gemensamma åtgärd

mot bakgrund av resultaten från tillämpningen av den gemensamma åtgärden av den

5 december 1997 om införande av en ordning för utvärdering av tillämpning och

genomförande på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen mot den

organiserade brottsligheten.

Artikel 8

1. Medlemsstaterna skall om inte annat följer av punkt 2 vidta alla lämpliga

åtgärder för att genomföra denna gemensamma åtgärd så snart som den träder i

kraft, och de skall se till att dess innehåll kommer till deras relevanta

nationella och lokala myndigheters kännedom.

2. Medlemsstaterna skall, inom tre år efter det att denna gemensamma åtgärd har

trätt i kraft, lägga fram lämpliga förslag till genomförande av artikel 1 för

övervägande av de behöriga myndigheterna, i syfte att anta dem.

Artikel 9

Denna gemensamma åtgärd skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas

officiella tidning och träder i kraft samma dag som den offentliggörs.

Utfärdad i Bryssel den 3 december 1998.

På rådets vägnar

K. SCHLÖGL

Ordförande

RÅDETS RAMBESLUT .../.../RIF

av den

om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag

och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA RAMBESLUT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 31 a, 31 c,

31 e och artikel 34.2 b i detta,

med beaktande av Republiken Frankrikes initiativ,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande, och

av följande skäl:

1. Rådet har antagit gemensam åtgärd 98/699/RIF om penningtvätt, identifiering,

spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och vinning av

brott6.

2. Ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Tammerfors den

15-16 oktober 1999 och ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte

i Wien den 11-12 december 1998 bör beaktas.

3. (...)

4. Europeiska rådet konstaterar att den grova brottsligheten får allt större

konsekvenser på skatte- och tullområdet och uppmanar medlemsstaterna att utan

reservationer lämna ömsesidig rättslig hjälp (tidigare inbördes rättshjälp) vid

utredning och åtal av grov ekonomisk brottslighet.

5. Europeiska rådet rekommenderar tillnärmning av straffrätten och förfarandena

vid penningtvätt (t.ex. förverkande av medel) samt klargör att definitionen av

brottslig verksamhet som utgör förbrott till penningtvätt bör vara enhetlig och

tillräckligt omfattande i alla medlemsstaterna.

5 a. Europeiska rådet i Tammerfors ansåg att när det gäller nationell straffrätt

 bör insatserna för att enas om gemensamma definitioner, grunder för åtal och

påföljder i ett första skede koncentreras till ett begränsat antal sektorer med

särskild betydelse, t.ex. ekonomisk brottslighet.

5 b. Europeiska rådet i Tammerfors konstaterade att penningtvätt är en central

del i den organiserade brottsligheten och att den bör utrotas varhelst den

förekommer. Det är fast beslutet att se till att det vidtas konkreta åtgärder

för spårande, spärrande, beslag och förverkande av vinning av brott.

6. Medlemsstaterna har anslutit sig till principerna i Europarådets konvention

från 1990, nedan kallad "1990 års konvention", om penningtvätt, efterforskning,

beslag och förverkande av vinning av brott.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Reservationer mot 1990 års konvention

För att förstärka kampen mot den organiserade brottsligheten skall

medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att inga reservationer skall

göras eller vidhållas mot följande artiklar i 1990 års konvention:

a) Artikel 2, om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande

åtgärd där högsta straffet är mer än ett år.

 Medlemsstaterna skall emellertid

kunna vidhålla reservationerna mot artikel 2 i 1990 års konvention när det

gäller förverkande av vinning av skattebrott endast för att möjliggöra ett

förverkande av sådan vinning både på ett nationellt plan och inom ramen för det

internationella samarbetet, på grundval av rättsliga instrument på nationell och

 internationell nivå och gemenskapsnivå för indrivning av skattefordringar.

b) Artikel 6, om det gäller allvarliga brott. Sådana brott bör under alla

förhållanden innefatta de brott som bestraffas med frihetsberövande eller

frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år, eller, när det

gäller de stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott

som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta

straffet är mer än sex månader.

Artikel 2

Påföljder

Varje medlemsstat skall, i överensstämmelse med sitt straffsystem, vidta de

åtgärder som krävs för att brotten enligt artikel 6.1 a och 6.1 b i 1990 års

konvention, enligt artikel 1 b i detta rambeslut, skall vara underkastade

frihetsberövande straff, varvid det högsta straffet inte skall understiga fyra

år.

Artikel 3

Förverkande av värdet

Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som krävs för att dess lagstiftning

och förfaranden när det gäller förverkande av vinning av brott även, åtminstone

i de fall där denna vinning inte är åtkomlig, skall möjliggöra förverkande av

egendom till ett värde motsvarande vinningens, både i rent inhemska förfaranden

och i förfaranden som inleds på begäran av en annan medlemsstat, inbegripet

begäran om verkställighet av utländska beslut om förverkande. Medlemsstaterna

kan emellertid undanta förverkande av egendom vars värde motsvarar vinning av

brott i fall där detta värde är lägre än 4 000 euro.

Orden "egendom", "vinning" och "förverkande" skall ha samma betydelse som i

artikel 1 i 1990 års konvention.

Artikel 4

(utgår)

Artikel 5

Behandling av framställningar om ömsesidig rättslig hjälp

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att alla framställningar

från andra medlemsstater när det gäller identifiering, spårande, spärrande eller

 beslag och förverkande av tillgångar skall behandlas med samma

prioriteringsgrad som den som tillämpas vid inhemska förfaranden.

Artikel 6

(utgår)

Artikel 7

Upphävande av gällande bestämmelser

Artiklarna 1, 3, 5.1 och 8.2 i gemensam åtgärd 98/699/RIF skall upphöra att

gälla genom detta rambeslut.

Artikel 8

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för

efterlevnad av detta rambeslut senast den 31 december 2002.

2. Medlemsstaterna skall senast den 1 mars 2003 till rådets generalsekretariat

och kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser genom vilka deras

åtaganden enligt detta rambeslut överförs till nationell lagstiftning och i

förekommande fall de anmälningar som lämnats in enligt artikel 40.2 i 1990 års

konvention. Rådet skall senast den 31 december 2003 på grundval av denna

information och en skriftlig rapport från kommissionen utvärdera i vilken

utsträckning medlemsstaterna har vidtagit de nödvändiga åtgärderna för

efterlevnad av detta rambeslut.

Artikel 8 a

Territoriellt tillämpningsområde

Detta rambeslut skall tillämpas på Gibraltar så snart som tillämpningen av 1990

års konvention har utsträckts till Gibraltar.

Artikel 9

Ikraftträdande

Detta rambeslut träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning.

Utfärdat i

 På rådets vägnar

 Ordförande

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 januari 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:58 Sveriges antagande av rambeslut om

penningtvätt m.m.

1 EGT L 344, 15.12.1997, s. 7.

2 EGT L 99, 31.3.1998, s. 8.

3 EGT L 166, 28.6.1991, s. 77.

4 EGT L 342, 31.12.1996, s. 6.

5 EGT L 191, 7.7.1998, s. 4.

6 EGT L 333, 9.12.1998, s. 1.

Prop. 2000/01:58

2

1

Prop. 2000/01:58

Prop. 2000/01:58

Bilaga 1

26

1

Prop. 2000/01:58

Bilaga 2

Prop. 2000/01:58

27

1