ÅTERKALLAD GENOM SKRIVELSE 1995/96:147

Regeringens proposition

1995/96:119

Reformerad tandvårdsförsäkring

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 21 december 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag om en reformering av ersättningssystemet för

vuxentandvård (tandvårdsförsäkringen). Inriktningen är att det ändrade systemet

skall träda i kraft den 1 november 1996. Ersättningen för vuxentandvård skall då

kunna lämnas enligt två parallella ersättningssystem, dels ett system med s.k.

premietandvård, dels nuvarande system med tandvård enligt åtgärdstaxa. Gemensamt

för de båda systemen skall finnas ett särskilt högkostnadsskydd. Totalt sett

utformas systemen så att de skall förhålla sig neutrala till varandra vad gäller

standard på vården och det ekonomiska stödet från försäkringen.

 Varje vårdgivare föreslås få rätt att välja mellan att tillämpa ettdera av

eller båda systemen. Patienten får också rätt att välja mellan systemen.

 De nuvarande begränsningarna för anslutning till försäkringen föreslås bli

avskaffade, men tandvårdsersättning skall inte lämnas för vård som ges av

tandläkare eller tandhygienister som fyllt 65 år. För redan anslutna tandläkare

skall dock vissa övergångsbestämmelser gälla. Vårdgivarbegreppet föreslås bli

ändrat så att som vårdgivare räknas, förutom de offentliga

tandvårdsinstitutionerna, en enskild näringsidkare, ett bolag eller annan

juridisk person som bedriver tandvårdsverksamhet och som är uppförd på en

förteckning som upprättats av den allmänna försäkringskassan.

 Systemet med premietandvård innebär att försäkringskassan till vårdgivaren

lämnar en av regeringen beslutad fast årlig ersättning för varje patient som

omfattas av systemet. Denna ersättning skall variera med hänsyn till patientens

ålder. Patienten betalar en fast årlig avgift (premie) som vårdgivaren bestämmer

storleken på. Vårdgivaren skall dock vara skyldig att för patienten och

försäkringskassan redovisa de premieklasser och belopp som avses bli tillämpade.

 I den nya lagen om premietandvård regleras förhållandet mellan vårdgivare och

patient. Ett avtal om premietandvård, som närmast är att betrakta som ett

serviceavtal, skall vara skriftligt och gälla tills vidare. Normalt sett får

avtalet sägas upp av patienten tidigast ett år efter att det ingåtts. I vissa

angivna situationer får avtalet sägas upp tidigare eller med omedelbar verkan.

Vårdgivaren kan säga upp ett ingånget avtal vid särskilda omständigheter.

 Ändringarna i tandvårdslagen innebär bl.a. en precisering av landstingets

ansvar för att det finns tillräckliga resurser för patienter med behov av

särskilda tandvårdinsatser och för att patientgrupper med behov av särskilt stöd

erbjuds tandvård.

 Det reformerade systemet innehåller olika förslag om stöd till särskilda

patientgrupper. För särskilda tandvårdsinsatser som behövs som ett led i en

sjukdomsbehandling under en begränsad tid föreslås bestämmelserna om

vårdavgifter enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) gälla. För patienter,

som på grund av sjukdom eller funktionshinder har ett långvarigt och väsentligt

ökat tandvårdsbehov och på grund härav får betydande merkostnader för sin

tandvård föreslås att en förhöjd årlig försäkringsersättning skall kunna ges

inom premietandvården och att patientavgiften i motsvarande grad skall kunna

reduceras om åtgärdstaxa tillämpas.

 I övrigt innehåller propositionen samtliga förslag och bedömningar som ligger

till grund för det reformerade ersättningssystemets utformning. Bland annat

redovisas i vilka avseenden den nuvarande åtgärdstaxan bör revideras samt vilka

ersättningsnivåer som avses gälla.

 Den nuvarande taxan för specialisttandvård anpassas till de principer som

föreslagits för allmäntandvårdens taxa och bör tills vidare tillämpas av alla

specialisttandläkare. Vissa privata specialisttandläkare bör dock även

fortsättningsvis ha rätt till förhöjd taxa.

 Ett antal olika åtgärder aviseras också i syfte att väsentligt förbättra

förutsättningarna för konkurrens inom tandvården. De administrativa och

ekonomiska effekterna av tandvårdsreformen behandlas utförligt för berörda

intressenter.

 Propositionen innehåller också ett förslag som rör barn- och ungdomstandvården

och som innebär att landstingen skall få rätt att vid behov ta ut avgift för

vård som inte är nödvändig för att uppnå ett från odontologisk synpunkt

funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut........................5

2 Lagtext............................................5

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om

 allmän försäkring..............................5

 2.2 Förslag till lag om premietandvård.............9

 2.3 Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125)13

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbets-

 skadeförsäkring...............................15

 2.5 Förslag till lag om upphävande av lagen (1980:705) med

 bemyndigande att meddela föreskrifter om godkännande

 av enskilda tandtekniska laboratorier.........16

3 Ärendet och dess beredning........................17

4 Grundprinciper i det nya ersättningssystemet......20

 4.1 Val av nytt ersättningssystem.................20

 4.2 Premietandvård................................29

 4.3 Särskilt högkostnadsskydd.....................46

 4.4 Reviderad åtgärdstaxa.........................48

 4.5 Stöd till särskilda patientgrupper............53

 4.5.1 Särskilda tandvårdsinsatser som ett led i en sjuk-

 domsbehandling under en begränsad tid....53

 4.5.2 Långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov till

 följd av sjukdom eller funktionshinder...55

 4.5.3 Lagfäst ansvar för landstingen..........58

 4.5.4 Socialstyrelsens tillsynsansvar.........60

 4.6 Specialisttandvård............................60

 4.7 Konkurrensfrågor..............................65

 4.8 Patientens skyddsnät..........................70

5 Reglering av vissa frågor.........................75

 5.1 Rätt till ersättning för tandvård.............75

 5.2 Anmälan om anslutning och upphörande med verksamhet78

 5.3 Återkravs- och sanktionsregler................79

 5.4 Regler om överklagande........................81

 5.5 Tandtekniskt arbete och material..............81

 5.6 Uppföljning och utvärdering...................85

6 Reformens genomförande, administrativa och ekonomiska

 effekter..........................................89

 6.1 Reformens genomförande........................89

 6.2 Administrativa effekter.......................91

 6.3 Ekonomiska effekter...........................95

7 Avgifter inom barn- och ungdomstandvården........101

8 Författningskommentar............................102

 8.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om

 allmän försäkring............................102

 8.2 Förslaget till lag om premietandvård.........106

 8.3 Förslaget till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125)117

 2

 8.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring........................118

 8.5 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1980:705)

 med bemyndigande att meddela föreskrifter om god-

 kännande av enskilda tandtekniska laboratorier119

Bilaga 1 Tandvården i dag - några bakgrundsfakta....120

 1 Tandhälsans utveckling...................120

 2 Tandvårdsförsäkringens tillkomst och utveckling120

 3 Marknadsstruktur och kostnadsutveckling..122

 4 Patientens kostnader för tandvård........125

 5 Nuvarande ersättningssystem med åtgärdstaxa127

 6 Privattandläkares anslutning till försäkringen128

 7 Resultat av försöksverksamhet med fast försäkrings-

 ersättning per patient...................130

Bilaga 2 Lagförslag remitterat den 19 april 1995....135

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag................137

Bilaga 4 Lagrådets yttrande.........................148

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

21 december 1995....................................164

Rättsdatablad.......................................165

 3

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring,

 2. lag om premietandvård,

 3. lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125),

 4. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring,

 5. lag om upphävande av lagen (1980:705) med bemyndigande att meddela

 föreskrifter om godkännande av enskilda tandtekniska laboratorier.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om

allmän försäkring

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1962:381) om allmän försäkring1

 dels att punkterna 7 - 12 i övergångsbestämmelserna till lagen (1973:456) om

ändring i nämnda lag skall upphöra att gälla,

 dels att 2 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 2 kap. 3 a och 3 b §§

samt 20 kap. 4 a och 13 b §§, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §2

-------------------------------------------------------

 Ersättning för tandvård Ersättning för tandvård

utges om vården meddelas lämnas, om vården ges vid en

vid folktandvårdsklinik, folktandvårdsklinik, en

odontologisk fakultet odontologisk fakultet

eller annars genom det eller annars genom det

allmännas försorg eller allmännas försorg. Ersättning

lämnas av tandläkare, som är lämnas också, om vården ges

uppförd på en av den allmännahos en enskild när-

försäkringskassan upprättad ingsidkare, ett bolag

förteckning. Ersättning ut- eller en annan juridisk

ges enligt grunder som person, under förutsättning

regeringen att vårdgivaren är

1 Lagen omtryckt 1982:120.

 Senaste lydelse av

 punkt 7 1975:1156

 punkt 8 1975:1156

 punkt 9 1985:1072

 punkt 10 1975:1156.

2 Senaste lydelse

1994:746. uppförd på en förteckning som

efter förslag av riksförsäk- upprättats av den allmänna

ringsverket fastställer för försäkringskassan.

högst två år i sänder. För att bli uppförd på en

 förteckning enligt första

 stycket skall vårdgivaren

 antingen själv vara

 legitimerad tandläkare

 eller legitimerad

 tandhygienist eller ha

 tillgång till en eller

 flera legitimerade

 tandläkare eller

 legitimerade

 tandhygienister. Vidare

 krävs att vårdgivaren har F-

 skattesedel.

-------------------------------------------------------

 Ersättning lämnas enligt

 grunder som regeringen

 fastställer efter förslag av

 Riksförsäkringsverket.

 Ersättningen kan avse

 antingen tandvård enligt en

 åtgärdstaxa eller tandvård

 enligt lagen (1996:000) om

 premietandvård. Ersättning

 lämnas endast om tandvården

 utförts av en legitimerad

 tandläkare eller legi-

 Vad som sägs i första timerad tandhygienist som

stycket gäller inte er- inte har fyllt 65 år.

sättning för tandvård åt Ersättning lämnas inte för

försäkrad som inte fyller tandvård åt en försäkrad som

minst tjugo år under det år fyller högst 19 år under det

då vården inleds. Om år då vården ges. Om

avgiftsfri tandvård åt sådan avgiftsfri tandvård åt en

försäkrad föreskrivs i tand- sådan försäkrad föreskrivs i

vårdslagen (1985:125). tandvårdslagen (1985:125).

-------------------------------------------------------

 3 a §

 En vårdgivare som avser

 att ge tandvård i enskild

 verksamhet mot ersättning

 enligt denna lag skall

 skriftligen anmäla detta

 till den försäkringskassa

 inom vars område

 verksamheten skall be-

 drivas. Om vårdgivaren

 uppfyller de krav som

 anges i 3 § andra stycket,

 skall försäkringskassan föra

 upp vårdgivaren på den

 förteckning som avses i 3 §

 första stycket.

 3 b §

-------------------------------------------------------

 Om en vårdgivare som har

 förts upp på förteckningen

 hos en försäkringskassa

 avser att upphöra med sin

 verksamhet eller att

 flytta verksamheten till

 en annan försäkringskassas

 område eller av någon annan

 anledning vill föras av från

 förteckningen, skall vård-

 givaren anmäla detta till

 försäkringskassan senast tre

 månader i förväg.

-------------------------------------------------------

 En vårdgivare som har

 upphört att ge tandvård i

 enskild verksamhet eller

 flyttat sin verksamhet från

 försäkringskassans område

 eller som inte längre

 uppfyller de krav som

 anges i 3 § andra stycket

 skall föras av från förteck-

 ningen genom beslut av

 kassan. Detsamma gäller om

 vårdgivaren inte har påbörjat

 verksamheten senast sex

 månader efter anmälan enligt

 3 a §.

20 kap.

-------------------------------------------------------

 4 a §

 Om en vårdgivare har fått

 tandvårdsersättning som

 avses i 2 kap. 3 § med ett

 för högt belopp, får

 försäkringskassan kräva till-

 baka det belopp som

 felaktigt har betalats ut.

 Försäkringskassan får i ett

 sådant fall i stället räkna

 av beloppet från en fordran

 som vårdgivaren har på

 tandvårdsersättning.

 Försäkringskassan får sätta

 ned den samlade

 tandvårdsersättning som en

 vårdgivare begär för viss tid

 till ett skäligt belopp, om

 det begärda beloppet kan

 antas vara för högt och

 ersättningen inte kan

 beräknas tillförlitligt på

 grundval av vårdgivarens

 uppgifter.

-------------------------------------------------------

 13 b §

 I ärenden enligt 4 a §

 samt 2 kap. 3 a och 3 b §§

 gäller bestämmelserna i

 10 - 13 §§ om omprövning och

 ändring av en försäkrings-

 kassas beslut samt om över-

 klagande av en försäkrings-

 kassas,

 Riksförsäkringsverkets och

 en domstols beslut.

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om tandvård som har påbörjats

före ikraftträdandet.

 3. En begäran om att föras upp på en förteckning enligt 2 kap. 3 § första

stycket som gjorts före ikraftträdandet skall prövas enligt äldre bestämmelser.

 4. En tandläkare som vid ikraftträdandet av denna lag är uppförd på en

förteckning enligt 2 kap. 3 § första stycket står utan särskild anmälan kvar på

förteckningen även efter denna tidpunkt, om tandläkaren på begäran av

försäkringskassan lämnar uppgift om vem som är vårdgivare enligt lagrummet i

dess nya lydelse. Har tandläkaren blivit uppförd på förteckningen för viss tid,

förs tandläkaren av från förteckningen sedan den tiden gått till ända.

Tandläkaren förs också av från förteckningen om han eller hon senast ett år

efter ikraftträdandet inte har F-skattesedel.

 5. Tandläkare som avses i punkt 4 och som vid ikraftträdandet av denna lag har

uppnått eller senast ett år efter ikraftträdandet uppnår 65 års ålder har rätt

till ersättningen trots den begränsning som gäller enligt 2 kap. 3 § tredje

stycket, dock längst till dess ett år har förflutit efter ikraftträdandet.

 4

2.2 Förslag till lag om premietandvård

 Härigenom föreskrivs följande.

Premietandvårdens syfte

1 § Premietandvård enligt denna lag skall syfta till att i ett långsiktigt

behandlingsprogram främja tandhälsan hos patienten genom förebyggande åtgärder

och behövlig tandvård i övrigt.

Vårdgivare och premie

2 § Premietandvård får ges av vårdgivare som avses i 2 kap. 3 § första stycket

lagen (1962:381) om allmän försäkring. Vårdgivaren skall svara för att patienten

får tillgång till den kompetens och de resurser i övrigt som behövs för ett

fullständigt odontologiskt omhändertagande.

 Vården ges mot en i förväg fastställd årlig avgift (premie) som betalas av

patienten till vårdgivaren. Premien liksom övriga villkor för vården skall

regleras i ett särskilt avtal mellan vårdgivaren och patienten.

Skyldighet att erbjuda premietandvård

3 § En vårdgivare som tillämpar premietandvård är skyldig att erbjuda en patient

ett avtal om premietandvård, om inga särskilda skäl talar mot detta. Innan vård-

givaren och patienten ingår ett sådant avtal skall dock patienten gå igenom

behövlig tandvård mot betalning av patientavgift enligt åtgärdstaxa som avses i

2 kap. 3 § tredje stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring , om vårdgivaren

kräver det.

Premieklasser och premiens storlek

4 § Vårdgivaren beslutar om premieklasser och om premiens storlek inom varje

klass. Ett sådant beslut skall gälla för minst ett kalenderår eller, under det

första verksamhetsåret, för en tid om minst resten av kalenderåret. Beslutet

skall lämnas till försäkringskassan innan det får börja tillämpas.

 Indelningen av patienterna i premieklasser skall göras med hänsyn till

patientens tandstatus och det förväntade framtida tandvårdsbehovet. Premien

skall uppgå till ett skäligt belopp.

 En vårdgivare får sänka eller efterskänka den premie som gäller enligt första

stycket.

5 § En patient skall kostnadsfritt få besked om premiens storlek och om

villkoren i övrigt för ett avtal om premietandvård. Om beskedet inte leder till

ett sådant avtal gäller dock bestämmelserna i den åtgärdstaxa som avses i 2 kap.

3 § tredje stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Premietandvårdsavtalet

6 § Ett avtal om premietandvård innebär, om inte annat följer av 7 §, att

patienten mot betalning av premien skall få sådana undersökningar och annan

tandvård, inbegripet tandtekniska arbeten och material, som krävs för att uppnå

ett från odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart

resultat. Detta gäller även om tandvården har utförts av någon annan än den

vårdgivare med vilken patienten har ingått avtalet, under förutsättning att

patienten har anvisats eller remitterats till den andra vårdgivaren.

 Den vårdgivare med vilken patienten har ingått avtalet svarar för kostnader

för tandvård enligt första stycket som ges av någon annan till vilken patienten

har anvisats eller remitterats, i den utsträckning kostnaderna inte ersätts

enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

7 § Bestämmelserna i 6 § gäller inte tandvård till följd av arbetsskada enligt

lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, personskada enligt lagen (1977:265)

om statligt personskadeskydd eller annars på grund av olycksfall.

8 § Uppkommer kostnader med anledning av att en patient uteblivit från ett

avtalat tandvårdsbesök, får vårdgivaren ta ut en skälig avgift av patienten

enligt grunder som vårdgivaren bestämmer.

Formkrav och avtalstid

9 § Ett avtal om premietandvård skall vara skriftligt och gälla tills vidare.

Särskilda avtalsvillkor

10 § I ett avtal om premietandvård skall anges

 1. den legitimerade tandläkare eller legitimerade tandhygienist som vanligen

skall behandla patienten vid de regelbundna besöken,

 2. den premieklass som patienten placerats i,

 3. premiens storlek och de ekonomiska villkor i övrigt som skall gälla för

patienten,

 4. minsta antalet undersökningstillfällen under en angiven tidsperiod, och

 5. de av vårdgivaren lämnade anvisningar som patienten skall följa.

Ändring av avtalsvillkor

11 § Om en vårdgivare vill ändra de särskilda villkoren i ett gällande avtal om

premietandvård, skall vårdgivaren skriftligen underrätta patienten om detta. En

ändring av villkor som avses i 10 § 2 eller 3 kan gälla tidigast från närmast

följande årsdag för avtalet. En ändring av något annat villkor får gälla med

omedelbar verkan, när förhållandena påkallar det.

Uppsägning av avtalet

12 § Patienten får säga upp ett avtal om premietandvård när som helst, dock

tidigast elva månader efter det att avtalet ingåtts. Har vårdgivaren lämnat en

underrättelse enligt 11 §, får patienten dock alltid säga upp avtalet inom en

månad efter det att underrättelsen har mottagits.

 I fall som avses i första stycket upphör avtalet att gälla en månad efter

dagen för uppsägningen, om inte längre tid följer av uppsägningen.

 Patienten får vidare säga upp avtalet med omedelbar verkan, om

 1. vårdgivaren i något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt

denna lag eller enligt avtalet,

 2. patienten flyttar från orten,

 3. vårdgivaren upphör med sin verksamhet på orten eller i inte oväsentlig

utsträckning är förhindrad att utöva den, eller

 4. det annars finns särskilda skäl.

13 § Vårdgivaren får säga upp ett avtal om premietandvård med omedelbar verkan,

om

 1. patienten i något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt

denna lag eller enligt avtalet,

 2. vårdgivaren upphör med sin verksamhet eller i inte oväsentlig utsträckning

är förhindrad att utöva den, eller

 3. det annars finns särskilda skäl.

 Vårdgivaren får inte säga upp avtalet i andra fall än som anges i första

stycket.

14 § En vårdgivare skall genast underrätta försäkringskassan om att ett avtal

har upphört att gälla.

 En vårdgivare som avser att upphöra med sin verksamhet skall senast tre

månader i förväg underrätta premietandvårdspatienterna om detta.

Skyldighet att komplettera tandvård

15 § En vårdgivare skall efter avtalstiden, utan kostnad för patienten, vidta

sådana åtgärder som behövs för att göra om eller komplettera tandvård som har

utförts under avtalstiden, om behovet av åtgärden beror på vårdgivaren. Även i

övrigt skall vårdgivaren efter avtalstiden, utan kostnad för patienten, ge sådan

tandvård som borde ha utförts under avtalstiden.

 Vårdgivarens skyldighet enligt första stycket faller bort när två år har

förflutit efter det att avtalet upphörde att gälla.

Ersättning i vissa fall

16 § Upphör ett avtal om premietandvård att gälla under ett avtalsår på grund av

omständighet som vårdgivaren är ansvarig för och får patienten hos en annan

vårdgivare sådan tandvård som enligt avtalet skulle ha utförts under den

resterande delen av avtalsåret, skall försäkringskassan ersätta den andra

vårdgivaren för vårdkostnaden. Ersättningen skall innefatta även patientens

merkostnad.

17 § Om en åtgärd som avses i 15 § utförs av en annan vårdgivare än den som

patienten hade premietandvårdsavtal med, skall försäkringskassan stå för hela

ersättningen till den andra vårdgivaren. Ersättningen lämnas enligt den

åtgärdstaxa som avses i 2 kap. 3 § tredje stycket lagen (1962:381) om allmän

försäkring.

18 § En vårdgivare skall hos försäkringskassan begära förhandsprövning av frågan

om rätten till ersättning i de fall som avses i 16 eller 17 §. Utför vårdgivaren

behandling utan förhandsprövning, lämnas ersättning endast om det finns

särskilda skäl.

Återkrav och betalningsansvar

19 § I sådana fall som avses i 16 eller 17 § får försäkringskassan från den

vårdgivare som hade premietandvårdsavtal med patienten kräva skälig del av den

premie som patienten har betalat till vårdgivaren.

 I fråga om återkrav av ersättning som har betalats till vårdgivaren från den

allmänna försäkringen finns bestämmelser i 20 kap. 4 a § första stycket lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

20 § Om krav enligt 19 § första stycket inte täcker hela kostnaden för sådan

behandling som avses i 16 eller 17 §, skall den vårdgivare som patienten hade

ingått ett avtal med svara gentemot försäkringskassan för den resterande

kostnadsdelen. Bestämmelserna i 20 kap. 4 a § lagen (1962:381) om allmän

försäkring tillämpas även i sådant fall.

Yttrande från försäkringskassan

21 § Vårdgivaren eller patienten får begära ett rådgivande yttrande från

försäkringskassan i fråga om skyldigheten att erbjuda premietandvård (3 §),

vårdgivarens skyldigheter (6, 7 och 15 §§) eller avtalets fortbestånd (12 och 13

§§).

 Första stycket hindrar inte vårdgivaren eller patienten att väcka talan vid

allmän domstol.

Behörig försäkringskassa

22 § Frågor enligt 18 - 21 §§ prövas av den försäkringskassa inom vars område

vårdgivaren har sin verksamhet.

Överklagande

23 § Försäkringskassans beslut enligt 18 - 20 §§ får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 I ärenden enligt första stycket tillämpas föreskrifterna i 20 kap. 10 - 13 §§

lagen (1962:381) om allmän försäkring om omprövning och ändring av en

försäkringskassas beslut samt om överklagande av en försäkringskassas,

Riksförsäkringsverkets och en domstols beslut även i övrigt.

 Försäkringskassans beslut om yttrande enligt 21 § får inte överklagas.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 5

2.3 Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125)

 Härigenom föreskrivs att 4, 8 och 15 a §§ tandvårdslagen (1985:125) skall ha

följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

4 §

 Innan en behandlingsperiod påbörjas skall tandläkaren eller den som annars

utför tandvården lämna patienten upplysning om den ungefärliga kostnaden för den

valda behandlingen. Om förutsättningarna för behandlingsförslaget eller

kostnadsberäkningen ändras under behandlingsperioden skall patienten upplysas om

detta och om anledningen till ändringen.

-------------------------------------------------------

 Om den som utför

 tandvården har avtal med

 patienten om tandvård

 enligt lagen (1996:000) om

 premietandvård, skall

 patienten upplysas i de

 fall den valda behand-

 lingen medför kostnader ut-

 över premien om hur stor

 denna kostnad kan beräknas

 bli. Patienten skall få

 denna upplysning innan

 behandlingen påbörjas.

8 §

-------------------------------------------------------

 Landstingskommunen skall Landstinget skall

planera tandvården med planera tandvården med ut-

utgångspunkt i gångspunkt i befolkningens

befolkningens behov av behov av tandvård.

tandvård. Landstinget skall se till

 att det finns tillräckliga

 resurser för patienter med

 behov av särskilda

 tandvårdsinsatser och att

 patientgrupper med behov

 Planeringen skall avse av särskilt stöd erbjuds

även den tandvård som tandvård.

erbjuds av annan än Planeringen skall avse

landstingskommunen. även den tandvård som

 erbjuds av någon annan än

 landstinget.

15 a §1

-------------------------------------------------------

 Tandvård som avses i 7 § Tandvård som avses i 7 § 1

första stycket 1 skall vara skall vara avgiftsfri för

avgiftsfri för patienten. patienten. Uppkommer

Uppkommer kostnad med kostnader med anledning av

anledning av att en sådan att patienten uteblivit

patient uteblivit från ett från ett avtalat

avtalat tandvårdsbesök, får tandvårdsbesök, får avgift

avgift tas ut av patienten tas ut av patienten enligt

enligt grunder som lands- grunder som landstinget

tinget bestämmer. bestämmer. Landstinget får

 också ta ut avgift, om

 patienten på begäran ges

 tandvård som inte är nödvändig

 för att uppnå ett från odon-

 to-

1 Senaste lydelse

1994:743.

 logisk synpunkt

 funktionellt och utseende-

 mässigt godtagbart resul-

 Av patienter som får tat.

tandvård som avses i 7 § Av patienter som får

första stycket 2 och 3 får tandvård som avses i 7 § 2

landstinget ta ut och 3 får landstinget ta ut

vårdavgifter enligt grunder vårdavgifter enligt grunder

som landstinget bestämmer, som landstinget bestämmer,

om inte något annat är om inte något annat är sär-

särskilt föreskrivet. skilt föreskrivet.

-------------------------------------------------------

 Vid oralkirurgisk Vid särskilda tandvårds-

behandling och undersök- insatser som behövs som ett

ningar för sådan behandling led i en sjuk-

som ges vid en specialist- domsbehandling under en

tandpoliklinik eller begränsad tid gäller

motsvarande och som inte bestämmelserna om vård-

ersätts till någon del en- avgifter enligt hälso- och

ligt lagen (1962:381) om sjukvårdslagen (1982:763),

allmän försäkring gäller be- om tandvårdsinsatserna inte

stämmelserna om vårdavgifter ersätts till någon del

i den öppna vården enligt enligt lagen (1962:381) om

hälso- och sjukvårdslagen allmän försäkring.

(1982:763).

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. För oralkirurgisk behandling som har påbörjats före ikraftträdandet gäller

äldre föreskrifter.

 6

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 9 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring1

skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

3 kap.

9 §

-------------------------------------------------------

 Ersättning för tandvård Ersättning för tandvård

enligt 3 § utges under enligt 3 § ges under

förutsättning att tandvården förutsättning att tandvården

lämnas inom den offentliga lämnas inom den offentliga

vården eller av tandläkare vården eller av en vård-

som är ansluten till sjuk- givare som är ansluten till

försäkringen enligt lagen sjukförsäkringen enligt

(1962:381) om allmän lagen (1962:381) om allmän

försäkring. försäkring.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

1 Lagen omtryckt 1993:357.

 7

2.5 Förslag till lag om upphävande av lagen (1980:705) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om godkännande av

enskilda tandtekniska laboratorier

 Härigenom föreskrivs att lagen (1980:705) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om godkännande av enskilda tandtekniska laboratorier skall upphöra

att gälla vid utgången av juni 1998.

 8

3 Ärendet och dess beredning

Utredningsarbete och remissbehandling

I budgetpropositionen för budgetåret 1992/93 (prop. 1991/92:100 bil. 6)

aviserades en översyn av tandvårdsförsäkringen. Skälen till detta angavs vara

att kostnaderna under senare år ökat mer än beräknat och att tandhälsan blivit

allt bättre för en övervägande del av befolkningen. Det angavs också att

kostnadsökningen hade många orsaker av vilka den prestationsinriktade taxan

sannolikt var en. Vidare konstaterades att ett flertal åtgärder under de senaste

åren vidtagits av regeringen och Riksförsäkringsverket (RFV) samtidigt som mer

långsiktiga och övergripande förändringar i tandvårdsförsäkringen diskuterats

och övervägts.

 Föredragande statsrådet anförde att försöksverksamheter med stöd av riksdagens

godkännande hade inletts inom folktandvården i Kristianstads läns landsting,

Göteborgs och Bohus läns landsting samt Göteborgs kommun för att pågå under en

tid av längst tre år i syfte att pröva olika system med ett fast

ersättningsbelopp från försäkringen per individ som omfattas av försöket.

 Sammanfattningsvis framhöll föredragande statsrådet det angelägna i att

arbetet med att utforma en tandvårdsförsäkring och tandvårdstaxa som bättre

svarar mot nuvarande och framtida tandhälsosituation inte vilade i avvaktan på

resultaten från försöksverksamheterna. Han ansåg därför att detta arbete måste

intensifieras och avsåg att på lämpligt sätt låta utreda frågan under år 1992.

 Mot den bakgrunden påbörjades våren 1992 inom Socialdepartementet ett arbete

vilket utmynnade i en promemoria som kom att läggas till grund för det

översynsarbete som påbörjades i september 1992. Promemorian innehöll en bakgrund

till behovet av en förändring av ersättningssystemet för tandvård och angav

målen för ett nytt sådant system. Vidare angavs översynens huvudsakliga

inriktning, formerna för arbetet och hur utredningen borde bedrivas. Ett antal

referens- eller arbetsgrupper med olika inriktning och representation föreslogs

bli knutna till utredningen.

 Utredningen, som arbetade under benämningen Översyn av tandvårdsförsäkringen

(ÖTF), bedrev sitt arbete enligt riktlinjerna i den promemorian.

 ÖTF avlämnade våren 1993 sin huvudrapport Premietandvård - en effektivare

tandvårdsförsäkring (Ds 1993:18). En kompletterande rapport Premietandvård del 2

- Specialisttandvård, Särskilda patientgrupper, Uppföljning och utvärdering,

Högkostnadsskydd avlämnades sommaren 1993. Huvudrapporten remissbehandlades,

medan den kompletterande rapporten sändes till närmast berörda myndigheter och

organisationer för eventuella synpunkter. En förteckning över remissinstanserna

samt en sammanställning över remissyttranden resp. synpunkter finns tillgängliga

i ärendet hos Socialdepartementet (S93/2579/F resp. S93/6191/F).

Tidigare riksdagsbehandling

I januari 1994 överlämnade den dåvarande regeringen till riksdagen propositionen

Förändrat ersättningssystem för tandvård (prop. 1993/94:93). Propositionens

förslag om riktlinjer för det förändrade ersättningssystemet överensstämde i

huvudsak med vad utredningen föreslagit. Två parallella ersättningssystem

föreslogs, premietandvård och tandvård mot ersättning enligt åtgärdstaxa. Därvid

skulle enligt propositionen såväl patienter som vårdgivare kunna välja system.

Premietandvården avsågs bygga på avtal mellan patient och vårdgivare. Vårdgiva-

ren skulle ha rätt att själv bestämma storleken på patientavgifterna (pre-

mierna). Åtgärdstaxan avsågs utgöra en reviderad version av den gällande

tandvårdstaxan, med i huvudsak statligt reglerade arvoden och patientavgifter.

För båda systemen skulle finnas ett gemensamt särskilt högkostnadsskydd.

 Riksdagen beslutade att godkänna de i propositionen föreslagna riktlinjerna

(bet. 1993/94:SfU10, rskr. 1993/94:203).

 Regeringen överlämnade därefter till riksdagen prop. 1993/94:221.

Propositionen innehöll förslag till lagändringar och ytterligare redovisning för

hur ett förändrat ersättningssystem för vuxentandvård avsågs bli genomfört på

grundval av de riktlinjer som riksdagen godkänt.

 Socialförsäkringsutskottet föreslog att riksdagen skulle upphäva beslutet om

godkännande av riktlinjerna (bet. 1993/94:SfU18) mot bakgrund av den kritik som

framförts mot förslaget av bl.a. Lagrådet, vars yttrande utskottet inhämtade,

och med anledning av att utskottet inte ansåg sig ha fått de klarlägganden som

begärdes i utskottets betänkande 1993/94:SfU10. Utskottet ansåg att regeringen

borde återkomma med ett nytt förslag om ersättning för vuxentandvård.

 Utskottet framhöll bl.a. att det i likhet med Lagrådet kunde förutse att det

kan uppkomma delade meningar mellan vårdgivaren och patienten om de ömsesidiga

förpliktelserna enligt det avtal de träffat. Det var därför enligt utskottet

inte tillfredsställande att förhållandet mellan vårdgivare och patient inte

föreslogs bli närmare reglerat i lag, utan parterna blir hänvisade till att lösa

sina tvister enligt de allmänna civilrättsliga bestämmelserna om avtal och köp.

Patienterna, som i annat än undantagsfall själva saknar tillräckliga kunskaper

för att bedöma om den vård de får är den rätta eller tillräcklig, kommer under

sådana förhållanden i ett starkt underläge gentemot sina avtalsparter,

vårdgivarna. Mot bakgrund inte minst av de olika lagstiftningsåtgärder som

samhällsutvecklingen framtvingat för att stärka konsumentskyddet ansåg utskottet

det vara olämpligt att införa ett premietandvårdssystem enligt de riktlinjer som

hade lagts fram och antagits utan någon lagstiftning som reglerar ett så

annorlunda system.

 Vid behandlingen av betänkandet beslutade riksdagen att återförvisa ärendet

till utskottet. I Socialförsäkringsutskottets betänkande 1993/94:SfU28

hemställde utskottet ånyo att riksdagen skulle besluta i enlighet med hemställan

i betänkandet 1993/94:SfU18. Den 10 juni 1994 beslutade riksdagen i enlighet med

utskottets hemställan (rskr. 1993/94:452).

 Riksdagen fann det dock, liksom utskottet, angeläget att de redan beslutade

besparingarna för budgetåret 1994/95 om ca 600 miljoner kronor skulle

genomföras.

Samordningsdelegationen för tandvårdsreformen

För att genomföra vissa av förslagen i propositionen Förändrat ersättningssystem

för tandvård (prop. 1993/94:93) beslutade regeringen i januari 1994 om direktiv

för den i propositionen aviserade samordningsdelegationen. Delegationens uppgift

var att verka för samordning av genomförandet av förändringen av

ersättningssystemet för vuxentandvård samt att följa utvecklingen och effekterna

av reformen (dir. 1994:6).

 Samordningsdelegationen för tandvårdsreformen (DelTa) inledde sitt arbete i

april 1994. Som en följd av riksdagens beslut att upphäva sitt godkännande av

riktlinjepropositionen återkallade regeringen DelTas uppdrag. DelTas slutrapport

avlämnades i juli 1994. Resultatet av arbetet har tagits till vara i den

fortsatta beredningen.

Fortsatt departemental beredning

Det fortsatta arbetet med ett förändrat ersättningssystem har skett inom

Socialdepartementet med inriktning på att komplettera det tidigare rege-

ringsförslaget i enlighet med riksdagens önskemål. Mot bakgrund av vad

socialförsäkringsutskottet och Lagrådet anförde har ett utredningsarbete

bedrivits för att klargöra det avtalsmässiga förhållandet mellan vårdgivare och

patient i premietandvården och hur detta skall regleras. Ett förslag till

lagreglering av förhållandet mellan vårdgivare och patient har utarbetats och

remissbehandlats våren 1995. Det lagförslag som ingick i den remitterade

promemorian återfinns i bilaga 2. En förteckning över remissinstanserna samt en

sammanställning över remissyttranden resp. synpunkter finns tillgängliga i

ärendet hos Socialdepartementet (S95/2096/F). Remissyttrandena kommenteras i

avsnitt 4.2 Premietandvård. I det lagförslag som nu läggs fram har betydande

omarbetningar gjorts av det remitterade förslaget.

 Vidare har arbete bedrivits dels för att närmare belysa de särskilda

patientgruppernas situation och avgränsning, dels för att anpassa taxan för

vissa privata specialister till den föreslagna allmäntandvårdstaxans principer.

Ett fördjupat underlag för kostnadsberäkningar har tagits fram i samarbete med

RFV, Kalmar läns landsting och Göteborgs och Bohus läns landsting. Åtgärdstaxans

och högkostnadsskyddets utformning har vidarebearbetats. Resultat från

försöksverksamheterna med alternativa ersättningssystem har inhämtats och

redovisas i bilaga 1 Tandvården i dag - några bakgrundsfakta, avsnitt 7.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 9 november 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande över förslagen finns i

bilaga 4. Lagrådet har anfört bl.a. att det remitterade förslaget föranleder

åtskilliga invändningar men att det tänkta systemet också har vissa fördelar och

att det inte är Lagrådets sak att bedöma huruvida fördelarna med systemet

överväger nackdelarna. Om systemet skall genomföras anser Lagrådet emellertid

att de föreslagna lagreglerna bör ändras på en rad punkter bl.a. för att

bestämmelserna skall bli tydligare och systemet något mindre komplicerat.

Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Därutöver har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexterna. Vi återkommer till Lagrådets

synpunkter dels i avsnittet 4.2 Premietandvård under rubriken Tvistelösning,

dels i författningskommentaren.

4 Grundprinciper i det nya ersättningssystemet

4.1 Val av nytt ersättningssystem

Tandhälsans utveckling och patientens kostnader för tandvård

Svensk tandvård har internationellt sett ett mycket gott anseende. Kunskapsut-

vecklingen har inte minst under det senaste årtiondet varit betydande. Det

gäller såväl den förebyggande tandvården som utvecklingen av nya

behandlingsmetoder och tekniker, t.ex. implantatprotetik. Kvaliteten vid

diagnostik och behandling av patienterna är hög.

 De flesta människor i Sverige besöker tandvården regelbundet. Den s.k.

Jönköpingsundersökningen visar att ca 90 % av befolkningen besöker tandläkare

minst vartannat år (1993).

 Tandhälsan bland såväl barn och ungdomar som vuxna har förbättrats väsentligt

under de senaste årtiondena. För vissa mindre grupper, t.ex. invandrare och

flyktingar, funktionshindrade och långvarigt sjuka personer, finns dock ett

relativt stort vårdbehov.

 I högre åldersgrupper har patienterna redan fått fyllningar och kronor m.m.

utförda, vilket leder till ett successivt behov av att göra om och reparera

dessa. Men även i dessa grupper minskar medeltalet rekonstruktioner och

förväntas minska än mer i framtiden.

 Det finns dock vissa varningssignaler. Om man studerar 20-åringarnas

tandstatus och jämför utvecklingen mellan åren 1983 och 1993 kan man konstatera

att munhygienen har försämrats under perioden och att tandköttet numera oftare

är inflammerat. Detta skulle kunna innebära en framtida försämring av

tandhälsan. Den goda tandhälsa som i dag finns hos många är inte given för all

framtid. Den måste ständigt underhållas. (Se i övrigt bilaga 1).

 De flesta människor i dag har små eller måttliga behov av tandvård och några

få har mycket stora behov.

 Ca hälften av patienterna hade år 1993 totala vårdkostnader (beräknat som

summan av försäkringsersättning och patientavgift) på högst 500 kr. Ca 60 % av

patienterna hade vårdkostnader på högst 1 000 kr. Några få procent av

patienterna hade vårdkostnader över 7 000 kr. Det är sällan samma patient som

återkommer år efter år med mycket höga kostnader (se i övrigt bilaga 1).

Betydelsen av utformningen av ersättningssystemet för effektiviteten i

tandvården

Hur ersättningssystemet utformas påverkar inte bara vad patienten eller

försäkringen betalar för vården utan påverkar också patientens och vårdgivarens

beteende. Det kan därför ha stor betydelse för kvaliteten och effektiviteten i

vården. Dessa faktorer påverkas även av en rad andra förhållanden, t.ex. vilken

utbildning olika personalkategorier har.

 Det gäller att bedöma vilket eller vilka ersättningssystem som har mest

fördelar och minst nackdelar i en viss situation. Detta förändras över tiden.

 Inom all vård gäller i första hand att ge vårdgivaren rätt incitament.

Patienten är ofta i ett underläge när det gäller att bedöma vilken vård han

eller hon behöver och vad den borde kosta. Det är särskilt svårt för patienten

att bedöma vilken av flera alternativa behandlingar som bör leda till den

största förbättringen på sikt.

 Det är heller inte möjligt att åstadkomma en effektiv vård genom ett

omfattande kontrollsystem från tandvårdsförsäkringens eller statens sida. En god

effektivitet måste bygga på att det finns drivkraften för detta på "klinik-

golvet" hos de personalkategorier som samverkar kring och med patienten för en

god tandhälsa.

För- och nackdelar med dagens ersättningssystem

Huvudprinciperna i dagens ersättningssystem för vuxentandvård bygger i stort

sett på det arvodessystem som användes innan tandvårdsförsäkringen infördes. Det

bygger huvudsakligen på ersättning för utförd prestation, dvs. efter de åtgärder

som utförs. Det är ett ersättningssystem som fungerar bra i ett läge med stora

otillfredsställda vårdbehov och brist på tandvårdspersonal då det finns

förutsättningar för en hög produktivitet, vilket innebär att de åtgärder som

utförs, utförs "på rätt sätt", dvs. med minsta möjliga resursinsats. Eftersom

det måste ske en prioritering av insatserna kan det resultera i att även

effektiviteten blir tillfredsställande, dvs. att "rätt åtgärder" utförs "på rätt

sätt" och "vid rätt tidpunkt". Det förutsätter dock att det finns tillräckliga

kunskaper hos vårdpersonalen om effekterna av olika åtgärder för diagnostik och

behandling och kostnaderna för dessa åtgärder.

 När tandvårdsförsäkringen infördes i Sverige fanns stora otillfredställda

vårdbehov och tandvårdsresurserna var knappa. Det var naturligt att införa ett

prestationsrelaterat ersättningssystem. Risken för överbehandling var mycket

liten i det läge som då rådde med långa köer till tandläkare. Behandlingsbehoven

var sådana att andra personalgrupper endast i begränsad utsträckning

självständigt kunde utföra de behandlingsinsatser som krävdes.

 I dag måste det prestationsrelaterade ersättningssystemet bedömas mot bakgrund

av vilka effekter det ger eller kan ge på vårdgivarnas beteende som situationen

är nu. Ett system med ersättning efter prestation påverkar den totala mängden

tandvård som ges. Om det finns ett för stort utbud av tandvårdsresurser har

vårdgivaren drivkrafter att skapa en ökad konsumtion av tandvård. Det finns

således en viss risk för överkonsumtion.

 Om ersättningen inte är åtgärdsneutral, dvs. ger samma ersättning oavsett

vilken åtgärd som utförs, kan den dessutom påverka vårdens inriktning.

Erfarenheterna i Sverige hittills visar att det är svårt att upprätthålla

åtgärdsneutraliteten. Några år efter tandvårdsförsäkringens införande visade det

sig att protetiska åtgärder, genom metodutveckling och rationalisering, kunde

utföras betydligt billigare än inledningsvis. Protetiska åtgärder blev på så

sätt lönsammare än annan vård och neutraliteten upprätthölls inte. Även om

neutraliteten återupprättas kommer den att vara temporär.

 I Storbritannien har utbetalningarna inom det nationella försäkringssystemet

studerats. Det har visat sig att om ersättningen för en viss typ av åtgärd blir

sämre i förhållande till ersättningen för andra åtgärder så minskar volymen av

den åtgärden och tvärtom.

 Ett prestationsrelaterat ersättningssystem innehåller i sig inga drivkrafter

för att öka kvaliteten i vården. Det innehåller ingen belöning för att en fyll-

ning håller i tio år i stället för i fem.

 Om en hög effektivitet i tandvården även skall bygga på att patienten kan göra

så rationella val som möjligt medför ett åtgärdsrelaterat ersättningssystem

vissa svårigheter. Patienten har t.ex. svårt att jämföra kostnaden mellan olika

vårdgivare när han eller hon inte vet vilken kombination av åtgärder som kan bli

aktuell hos var och en av dem. Patienten är dessutom mest intresserad av vad det

kostar honom eller henne att behålla en god munhälsa över en längre tid, inte

vad olika behandlingar eller behandlingsomgångar kostar i sig. De stora

besparingarna för patienten ligger inte i att lagningen eller kronan eller bron

görs på ett mer eller mindre kostnadsbesparande sätt utan att de inte behöver

göras alls. Om åtgärderna behöver utföras har patienten intresse av att de görs

med en teknik som håller så länge som möjligt och är vävnadsvänlig. Detta

stimuleras inte av ett åtgärds- och prestationsrelaterat system.

 Dagens ersättningssystem påverkar beteendet hos vårdgivare och patienter även

på andra sätt. Kostnaderna för tandvård vid mer omfattande och kostnadskrävande

behandlingar bärs till stor del av en tredje part, staten. Det finns i dessa

fall starka drivkrafter för vårdgivaren att välja så många och så omfattande

behandlingar som möjligt. Patienten har av flera skäl svårt att bedöma hur

motiverad och nödvändig en föreslagen behandlingsåtgärd är. Patienten och

vårdgivaren kommer överens om behandlingen, medan kostnaden vid omfattande

behandlingar till stor del i dag betalas av det allmänna. Genom att de som

beslutar om behandlingsalternativ inte har några direkta drivkrafter för att ta

kostnadshänsyn tenderar ofta kostnaden att bli hög. Detta förhållande är så att

säga inbyggt i ersättningssystemet och fungerar på samma sätt i sjukvården och

andra verksamheter.

 Dessa tendenser förstärks genom de privata tilläggsförsäkringar som i dag

erbjuds. Patienten betalar en årlig avgift och erhåller därefter all vård, även

mycket kostnadskrävande sådan, över en viss kostnadsnivå utan att behöva betala

ytterligare för vården. Vid vårdtillfället finns över huvud taget inga

drivkrafter för vårdgivaren eller patienten att vara återhållsamma eftersom

staten och försäkringsbolaget står för hela den tillkommande kostnaden.

 Ett prestationsrelaterat ersättningssystem med "mängdrabatt" och självrisk kan

få till följd att patienterna väntar för länge med sina hälsokontroller, vilket

kan motverka en god tandhälsa och samhällsekonomisk effektivitet på sikt.

 Sedan tandvårdsförsäkringen infördes år 1974 har situationen inom svensk

tandvård och det svenska samhället förändrats i mycket stor utsträckning. Det är

mot denna bakgrund man skall se de senaste årens arbete med att förändra

försäkringens utformning.

Förutsättningar för det framtida ersättningsystemet

Tandvårdsförsäkringen bör enligt vår mening även i framtiden omfatta alla vuxna

medborgare som omfattas av socialförsäkringssystemet. Samhället har ett fortsatt

tydligt yttersta ansvar för att alla medborgare har möjligheter att uppnå en god

tandhälsa. Vi tror att det är viktigt att även de medborgare som har egna

ekonomiska och andra möjligheter att lösa sina tandvårdsbehov, t.ex. genom

privata försäkringar, omfattas av samhällets trygghetssystem för att i framtiden

vara villiga att bidra till den gemensamma finansieringen av samhällsutgifterna.

Det innebär lika litet som för sjukvården i övrigt ett krav på omfattande

ekonomiska subventioner även för små vårdbehov, men att vårdbehoven i de lägen

där den enskilde skulle drabbas av stora utgifter kan tillgodoses till en rimlig

kostnad för den enskilde.

 Ett givet krav på ett framtida ersättningssystem är att det skall innehålla

tydliga drivkrafter att bibehålla tandhälsan hos befolkningen. Ingrepp i

tänderna skapar nya vårdbehov i framtiden. Fyllningen som går sönder kräver en

ny och större fyllning.

 Ersättningssystemet skall således gynna förebyggande insatser och en

regelbunden kontakt med tandvården som är avpassad efter varje patients

individuella förutsättningar. Det gäller både patienter som har en god munhälsa

och de patienter som av olika skäl, t.ex. fysiskt nedsatt funktion, har en sämre

tandhälsa.

 För patienter med stora vårdbehov skall ersättningssystemet också skydda

patienterna mot mycket höga behandlingskostnader.

 Ersättningssystemet bör utformas så att det inbjuder vårdgivaren att ge

patienten rätt insatser av rätt kvalitet, vid rätt tidpunkt och till rätt kost-

nad.

 Patientens egna kunskaper och möjligheter att påverka den egna tandhälsan bör

tillvaratas. Det gäller att påverka patientens inställning och kunskaper på hans

eller hennes villkor för att informationen skall få effekt. Det innebär att

ersättningssystemet måste stimulera vårdgivaren att utveckla patientens egen

förmåga att sköta sin tandhälsa så långt det är möjligt.

 Vårdgivarna bör kunna bedriva en verksamhet på sunda villkor. Det bör finnas

möjligheter att investera i t.ex. utbildning och utrustning. Verksamheten bör ge

möjlighet för dem som arbetar i den att utvecklas.

 En ny ersättningsform måste också syfta till en så god hushållning som möjligt

med såväl patientens som statens resurser. Den goda tandhälsan och

resurshushållningen bör ses över tiden så att resursinsatserna blir så små som

möjligt i ett längre tidsperspektiv.

 Om flera ersättningsformer finns samtidigt bör samhällets ekonomiska stöd vara

likvärdigt i samtliga ersättningsformer.

 Alternativet till det nuvarande åtgärdsbaserade ersättningssystemet är enligt

vår bedömning ett system som bygger på en fast individbaserad ersättning.

Ersättningssystem som bygger på en fast ersättning per individ

Ett ersättningssystem som bygger på en fast ersättning per individ och år ger

vårdgivaren klara drivkrafter att välja rätt åtgärd vid rätt tidpunkt och med så

små resursinsatser som möjligt. Vårdgivaren har också intresse av att påverka

patienten till egenvård för att på så sätt minska behoven av framtida tandvård.

 Ett system med fast ersättning per patient kan förväntas lägga tyngdpunkten

vid det totala omhändertagandet av patienten och placerar reparativ behandling

som enbart en komponent som vårdgivaren har tillgång till bland ett brett

spektrum av tänkbara insatser. Med den kontinuitet som ofta redan i dag finns

inom tandvården får vårdgivaren och patienten ett gemensamt intresse av att

t.ex. en fyllning görs i ett så bra material som möjligt så att det inte finns

någon risk för biverkningar och att den håller så länge som möjligt.

 Den svenska barn- och ungdomstandvården är ett bra exempel på effekterna av

ett system med en fast ersättning per individ. Detta har lett fram till en

kostnadsminskning på 25 % under en sexårsperiod samtidigt som barnens och

ungdomarnas tandhälsa stadigt har förbättrats.

 Även brittiska studier av barntandvården (Lennon m.fl. 1990) visar att

tandläkare som arbetar med ersättningssystem som baseras på ersättning per

individ i större utsträckning använder sig av preventiva åtgärder.

 En risk med ett ersättningssystem baserat på en fast ersättning per individ är

undervård. All s.k. underbehandling kommer dock att leda till mer komplicerade

och tidskrävande behandlingar i framtiden, något som den vårdgivare som är

skyldig till underbehandlingen bör få svara för ekonomiskt, antingen genom egen

behandling eller, om behandlingen utförts av annan vårdgivare, genom återkrav

från försäkringsgivaren och patienten.

 Många behandlingar kan skjutas upp utan men för patienten. I många fall är det

en fördel att vänta med behandlingen, t.ex. fyllningsterapi, eftersom det

innebär att färre lagningar behöver utföras under tandens livstid. För varje

lagning förloras tandsubstans och till slut måste tanden ersättas med en krona

eller bro. Om en sådan process kan fördröjas minskar utgifterna över tiden. I

bästa fall kan en kariesskada med rätt profylaktisk behandling "läka ut". Det är

alltid möjligt att efteråt konstatera om en underbehandling skett. Däremot

innebär överbehandling att det efteråt kan vara mycket svårt att konstatera om

behandlingen borde ha utförts eller inte.

 Ju mer långsiktig relationen mellan vårdgivare och patient är i ett system med

fast ersättning desto gynnsammare blir effekterna. Inom tandvården finns redan

en mycket god kontinuitet i kontakten mellan patient och tandläkare. Mycket

tyder på att även i det korta perspektivet har ett system med fast ersättning

fördelar framför det prestationsrelaterade systemet. I dagens sjukdomssituation

med en för det mesta mycket långsam utveckling av karies och parodontit

(tandlossning) anses att nackdelarna med överbehandling är större än nackdelarna

med undervård. Det senare går normalt att rätta till.

 Ett system med fast ersättning bör innebära lägre kostnader för försäk-

ringsadministrationen jämfört med ett åtgärdsrelaterat system. I båda systemen

måste staten/försäkringsgivaren och patienten följa kvaliteten i vården. I ett

åtgärdsrelaterat system måste dessutom försäkringsgivaren ersätta och följa upp

varje åtgärd.

Patientens betalningsförmåga vid valet av ersättningssystem

Det ligger nära till hands att tro att patientens ekonomiska situation spelar en

helt avgörande roll för kontakten med tandvården. Studier under senare år i

bl.a. Sverige tyder på att så inte är fallet. Riksförsäkringsverket gjorde för

några år sedan en studie som visade att den viktigaste orsaken till att ett

besök uteblev helt enkelt var att det inte blev av. Det var en mycket liten

andel av dem som inte besökte tandläkare som angav att det var för dyrt att gå

till tandläkare. En utgift i ett visst läge kan dock kanske tillsammans med

andra faktorer, t.ex. att patienten inte vet vad behandlingen kommer att kosta

eller tandvårdsrädsla medföra att ett besök uteblir.

 Vi vet inte riktigt hur situationen för patienterna ser ut i dag. De får

numera betala en påtagligt högre andel av kostnaden för sin vård än tidigare.

Samtidigt visar den senaste s.k. ULF-undersökningen från 1993/94 att patienterna

besöker tandläkaren lika ofta som tidigare. Till följd av den förbättrade

tandhälsan för framför allt åldersgrupperna 20 - 40 år borde efterfrågan på

tandvård dessutom ha minskat under senare år men omsättningen inom

tandvårdsförsäkringen är trots detta i stort sett opåverkad.

 Även Socialstyrelsens rapport Vård på lika villkor (1994:3) pekar på att andra

faktorer än ekonomiska är viktiga för kontakten med tandvården. Det framgår av

rapporten att de flesta personer i alla socioekonomiska grupper besöker

tandvården regelbundet. Rapporten visar vidare att arbetare som inte är

yrkesutbildade gör detta något mer sällan än tjänstemän. Intressant nog går

kvinnliga arbetare som inte är yrkesutbildade lika ofta till tandläkaren som

manliga tjänstemän (91 resp. 93 %). Motsvarande andel för manliga arbetare som

inte är yrkesutbildade är 80 %. Generellt gäller att kvinnor erfarenhetsmässigt

har tätare kontakter med tandvården än män.

 Patientens ekonomiska situation är självfallet inte betydelselös, men den

förefaller således inte ha haft den tyngd som man skulle ha kunnat tro för om

patienten har en regelbunden tandvårdskontakt eller inte. Under alla

omständigheter finns det andra faktorer som har stor betydelse. Det kan vara

traditioner i en viss befolkningsgrupp eller att man upplever att personalen i

tandvården inte talar samma "språk" utan har en annan bakgrund och andra t.ex.

kulturella förutsättningar som försvårar en bra kontakt och kommunikation.

 Eftersom så många faktorer påverkar om patienten har en regelbunden kontakt

med tandvården kan det ha betydelse för patienter även med måttliga vårdbehov

hur ersättningsystemet utformas. För vissa patienter, t.ex. ungdomar, kan det

minska risken för att tandvårdsbesöket inte blir av om patienten inte drabbas av

en utgift eller svårförutsägbara kostnader just vid det tillfälle när

hälsokontrollen skall äga rum. Patienten har ju redan betalat för vården och

vill inte gärna gå miste om sitt besökstillfälle.

 Patienter som hamnar i en livskris eller drabbas av sjukdom som påverkar

tandhälsan - en sådan utveckling kan gå mycket snabbt - kan drabbas av höga

kostnader som skulle ha kunnat undvikas eller begränsas med en väl uppbyggd

kontinuerlig kontakt med tandvården. En process där tandhälsan försämras är

dessutom ofta svår att stoppa. Skadorna finns för all framtid. Det kan i ett

sådant skede ha särskild betydelse om patienten inte vid vårdtillfället drabbas

av mer eller mindre höga oförutsedda kostnader för vården samtidigt som

ytterligare betydande kostnader för framtiden kan undvikas. Det är en fördel för

patienten om vårdgivaren har kraftfulla motiv för att patienten tidigt får

kontakt med tandvården för att undvika framtida stora vårdbehov. Sådana

drivkrafter finns i ett system med fast ersättning.

Förhållandet för svaga grupper med stora vårdbehov i ett system med

fast ersättning

Det görs ibland gällande att ett system med fast ersättning per individ

missgynnar svaga grupper med stora vårdbehov. Det är då lätt att konstatera att

nuvarande ersättningssystem innebär att patienter med stora tandvårdsbehov får

betala höga patientavgifter. En tanduttagning och två kronor med en bro kostar

t.ex. patienten närmare 5 000 kr. Svaga grupper och riskgrupper gynnas om man

kan identifiera riskerna och förebygga att behandlingsbehov uppstår.

 Ett system med fast ersättning förutsätter i princip att patienten har

regelbunden kontakt med tandvården och får regelbundna hälsokontroller. Vi

konstaterade tidigare att 9 av 10 patienter besöker tandvården regelbundet.

Intervallerna mellan hälsokontrollerna kan variera beroende på patientens

tandhälsosituation. För vissa patienter krävs en mer aktiv kontakt från personal

inom tandvården eller stöd från sjukvården eller socialtjänsten.

 Premietandvården bör vara särskilt framgångsrik om patienten aktivt kan med-

verka i den egna vården. För vissa grupper gäller att dessa förutsättningar är

sämre eller saknas. Detta gäller t.ex. patienter med fysiska eller psykiska

funktionsnedsättningar, t.ex. utvecklingsstörningar, psykiska störningar eller

demenser. Men även för dessa grupper har det avgörande betydelse att vårdgivaren

har ett långsiktigt behandlingsperspektiv och systematiskt arbetar med

förebyggande behandling. Skillnaden är att patienterna dessutom kan behöva stöd

från personal inom sjukvården eller socialtjänsten och från tandvården. De kan

behöva ett förstärkt ekonomiskt stöd från samhället för att få

tandvårdskostnader som är jämförbara med andra patientgruppers. Även för dessa

grupper bör premietandvården medföra positiva betingelser för en långsiktigt god

tandvård.

 Det finns naturligtvis patientgrupper för vilka premietandvården av olika skäl

passar mindre väl. Det är t.ex. patientgrupper som lever under mindre ordnade

förhållanden eller har mycket sporadiska kontakter med tandvården. För dessa

patientgrupper är åtgärdstaxan ett alternativ.

 Ett system med fast ersättning bör stimulera utvecklingen av nya metoder för

att nå fram till svaga grupper och riskgrupper med ett förebyggande arbete. I

ett invandrartätt område kan det bli aktuellt att arbeta tillsammans med

invandrarorganisationerna för att möta patienterna på rätt sätt. Det gäller ju

inte minst att påverka olika livsstilsfaktorer som kostvanor m.m. I ett

prestationsrelaterat system begränsas tandvårdspersonalens arbete till vad som

ingår i de i förväg specificerade åtgärderna.

Slutsatser om principer för det framtida ersättningssystemets

konstruktion

Mot bakgrund av vad vi nyss har redovisat har vi kommit fram till att en

ersättningsform baserad på en fast ersättning per patient, premietandvård, bör

prövas inom ramen för en förändrad tandvårdsförsäkring. Inom denna bör även

finnas en reviderad åtgärdstaxa. Patienten bör få välja mellan dessa. En

vårdgivare bör kunna tillämpa endera av eller båda ersättningsformerna

samtidigt.

 Ett system baserat på en fast ersättning innebär en kraftig kursändring i

förhållande till dagens prestationsrelaterade taxa. Det är viktigt att in-

troduktionen av det nya systemet kan ske i en lugn takt och anpassas till

patienternas och vårdgivarnas förutsättningar och preferenser. Alla som är

delaktiga i tandvården bör kunna vara med och utforma det nya systemet. Det är

också en fördel att successivt kunna utvärdera en ny lösning och kunna revidera

ersättningsformen med hänsyn till de erfarenheter som görs.

 Även åtgärdstaxan bör utvärderas. I dag finns ingen systematisk forskning

eller kvalificerad utvärdering av åtgärdstaxan ur de aspekter som är relevanta

vid valet av ersättningsform. Utvärderingarna av de båda ersättningsformerna bör

utföras av odontologisk och ekonomisk expertis, där såväl vårdkvalitet och

tandhälsoresultat över tiden som kostnader för försäkringen och patienterna

granskas.

Framtida samhällsekonomiska besparingar

Den förbättrade tandhälsan i Sverige ger förutsättningar för besparingar och det

finns samhällsekonomiska vinster att hämta genom en ändrad

tandvårdsorganisation. Ett ändrat ersättningssystem är en viktig förutsättning

för att skapa nya verksamhets- och organisationsformer som är effektiva. Men det

kommer inte att vara en tillräcklig förutsättning. Om organisationen och

arbetsformerna inte ändras, t.ex. genom överföring av arbetsuppgifter till rätt

kompetensnivå, blir resultatet att patienterna och staten kommer att fortsätta

att finansiera en alldeles för stor "tandvårdskostym". Det är därför av mycket

stor betydelse, inte minst mot bakgrund av det stora tandläkaröverskottet, att

en uppföljning sker av utvecklingen inom tandvården.

 Olika aktörer inom tandvården har efterlyst en långsiktighet i spelreglerna

för den framtida tandvården för att kunna planera för och investera i

verksamheten på sikt. Genom det förändrade ersättningssystemet och de ändrade

betalningsformerna, där patienten kan fördela utgifterna för tandvården över

tiden, inte bara över ett utan i praktiken flera år, är det möjligt att

subventionerna på längre sikt kan avskaffas för måttliga tandvårdskostnader och

enbart bibehållas för mer omfattande behandlingar utan men för befolkningens

tandhälsa. Detta förutsätter dock att premietandvård kommer att tillämpas för

ett tillräckligt stort antal patienter. Subventionerna måste under alla

omständigheter bibehållas på kort sikt. Den föreslagna förändringen av

ersättningssystemet innebär trots allt en påtaglig kursändring och både

patienter och vårdgivare måste få tid att anpassa sig.

 17

4.2 Premietandvård

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: Ett system med premietandvård in-|

|förs. Premietandvård skall syfta till att i ett |

|långsiktigt behandlingsprogram främja tandhälsan hos |

|patienten genom förebyggande åtgärder och behövlig |

|tandvård. |

| Anslutning till premietandvården skall regleras |

|genom ett avtal mellan vårdgivare och patient. Om ett|

|sådant avtal träffas måste avtalet utformas på det sätt|

|som anges i lagen om premietandvård för att ersättning|

|från försäkringen skall kunna lämnas. En patient inom|

|detta ersättningssystem skall till vårdgivaren betala|

|en årlig avgift (premie). Från försäkringen skall en fast|

|årlig ersättning lämnas till vårdgivaren för patienten.|

|Avtalet skall gälla tills vidare med uppsägningsrätt.|

|Vårdgivaren skall bedöma den försäkrades förväntade |

|framtida tandvårdsbehov och placera patienten i en |

|premieklass. Vårdgivaren beslutar om de premieklasser|

|som skall tillämpas, om premiernas storlek samt om |

|eventuella ekonomiska villkor i övrigt som skall |

|tillämpas. Vårdgivaren skall underrätta försäkringskassan|

|om premieklasserna och om premiens storlek inom varje|

|klass. |

| Patienten skall genom avtalet för sin premie få |

|behövlig tandvård, tandtekniska arbeten och material |

|enligt den för försäkringen gällande standarden inkl.|

|specialisttandvård samt nödvändig akuttandvård hos |

|vårdgivaren. |

| Kostnader för tandvård till följd av arbetsskada, |

|personskada enligt lagen (1977:265) om statligt |

|personskadeskydd eller annars på grund av olycksfall |

|skall inte täckas av premien och den fasta ersättningen|

|från försäkringen. |

| Försäkringskassan skall ersätta vårdgivare som erbjuder|

|premietandvård dels genom en åldersrelaterad fast årlig|

|ersättning per patient, dels genom ersättning enligt en|

|åtgärdstaxa. Ersättningen skall lämnas bl.a. för åtgärder|

|inom det särskilda högkostnadsskyddet eller vid tandvård|

|till följd av arbetsskada, personskada enligt lagen om|

|statligt personskadeskydd eller annars på grund av |

|olycksfall. För specialisttandvård som ges efter remiss|

|från den ordinarie vårdgivaren lämnas försäkringsersättning|

|till specialisten enligt åtgärdstaxan utan självrisk.|

|Förhöjd fast årlig ersättning skall efter förhandsprövning|

|kunna lämnas till vårdgivare för patienter som till följd|

|av långvarig sjukdom eller funktionshinder har ett |

|långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. En

modifiering har gjorts så att även vårdgivaren får möjlighet att välja om han

eller hon vill erbjuda både premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxa.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Alla remissinstanser som var positiva till

den principiella uppläggningen med två parallella system - och de utgjorde

flertalet - tog då också positiv ställning för premietandvården. Man ansåg bl.a.

att premietandvården hälsoekonomiskt sett är ett bra system för svensk tandvård

och att försäkringens kostnader lättare kan kontrolleras. Flertalet

remissinstanser stödde således tanken på premietandvård, om än med varierande

uppfattningar om dess närmare utformning.

 Vad gäller förebyggande tandvårdsinsatser inom premietandvården framhöll

Konsumentverket att det inte får bli dubbla kostnader för den patient som vill

anlita fristående tandhygienist och endast vill få övrig vård hos tandläkare.

Sveriges Tandhygienistförening ansåg att premietandvården bör kunna delas upp i

två block, ett förebyggande och ett rekonstruktivt, varvid en tandhygienist

skulle kunna ha premieavtal för den förebyggande delen.

 Ett fåtal remissinstanser tog upp frågan om åldersgrupperna och den fasta

ersättningen. Landstinget i Jönköpings län ansåg att det behövs flera

åldersklasser än föreslagna tre. Landstinget i Södermanland ansåg att

riskgrupper vore att föredra. Landstingsförbundet m.fl. ansåg att för-

säkringsersättningen för gruppen 20 - 29 år bör vara så pass hög att den

stimulerar till fortsatt tandvård.

 Departementspromemoria med lagförslag: Överensstämmer delvis med regeringens

förslag vad gäller premietandvårdens innehåll. Lagförslaget baseras på en i

huvudsak offentligrättslig reglering av premietandvårdsavtalet. Det har också en

annorlunda utformning avseende vårdgivarbegreppet, avtals- och uppsägningstiden,

ett högsta premiebelopp, rätten till akuttandvård och tvistelösningen.

Lagförslaget finns intaget som bilaga 2.

 Remissinstanserna om lagförslaget: Av dem som uttalar sig om lagförslaget i

stort är Försäkringskasseförbundet, Försäkringsöverdomstolen och RFV positiva.

Finansinspektionen, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Länsrätten i Uppsala och

Socialstyrelsen anser att lagförslaget bör bli föremål för en översyn innan det

läggs till grund för lagstiftning. Negativa till förslaget är Kammarrätten i

Göteborg och tandläkarorganisationerna.

 De mest frekventa synpunkterna på utformningen av lagförslaget gäller

möjlighet för tandhygienist att teckna premietandvårdsavtal, avtalstid, ett

högsta premiebelopp, akuttandvård och tvistelösning. Dessa frågor behandlas i

den följande redogörelsen för premietandvårdens närmare utformning och innehåll.

 Skälen för regeringens förslag:Premietandvård bör innefatta ett ömsesidigt

långsiktigt åtagande för vårdgivaren och patienten att planmässigt förbättra och

underhålla patientens tandhälsa. Premietandvården innebär att nuvarande

produktionsinriktade system kompletteras med en hälsoinriktad modell där

patientens och tandvårdspersonalens mål blir desamma - en god tandhälsa till en

så rimlig kostnad som möjligt. Härigenom torde tandhälsoarbetet stimuleras och

drivkrafter skapas för en effektiv arbetsfördelning inom tandvården.

 18

Premietandvårdens fördelar för patienten

 Premietandvården uppmuntrar till förebyggande åtgärder. Detta är för övrigt en

av de aspekter som patienterna uppgivit som viktigast i en patientenkät vid den

försöksverksamhet som pågått i Göteborg med ett liknande system. Avgiften i

premietandvården bör kunna sänkas om patienten sköter sin munhälsa väl.

 Patienten undviker situationen att behöva "köpa" vård under "stress" när

behandlingsbehoven redan finns där. Utgifterna blir förutsägbara. Patienten kan

avsätta medel i sin hushållsbudget för tandvård och fördela utgifterna jämnt

över tiden. Om patienten hade valt åtgärdstaxan skulle kostnaderna enstaka år

kunna bli så höga som 10 000 - 20 000 kr. Dessutom skulle patienten inte ha

kunnat få ett exakt besked om slutkostnaderna i förväg.

 Patienten kan, om vårdgivaren erbjuder det, genom en på förhand bestämd extra

avgift, få tillgång till ytterligare insatser som inte ligger inom ramen för den

normala standard som samhället subventionerar, t.ex. ren estetik. Patienten kan

också genom en fast extra avgift få tillgång till t.ex. andra material som

innebär en merkostnad i förhållande till den standard försäkringen

subventionerar. Systemet är mycket flexibelt. Även för denna vård kan patienten

i dessa fall bedöma vad tilläggsåtagandena kommer att kosta på förhand.

Premietandvårdens fördelar för vårdgivaren

Premietandvården avses ge vårdgivaren ett regelbundet kapitalinflöde med

förutsägbara intäkter. Administrationen är minimal. Den kliniska friheten är

stor. Vårdgivaren behöver inte vänta på att den centrala för-

säkringsadministrationen skall godkänna en ny behandlingsåtgärd som

ersättningsbar. Finner man nya och effektiva metoder för diagnostik och

behandling kan de tillämpas omedelbart så länge de är lege artes och vinsten

tillfaller vårdgivaren. Vårdgivaren undviker att utsätta patienten för "köp

under stress" när behandlingsbehovet är akut. Systemet bör stimulera alla

personalgrupper att arbeta på toppen av sin kompetens. Inkomstutvecklingen för

en enskild vårdgivare kan baseras på erfarenhet och kompetens snarare än den

ganska nivellerade eller avtagande inkomstutveckling som ofta följer i ett

prestationsrelaterat ersättningssystem.

Premietandvården stimulerar till nya organisationsformer

I en situation när varje patient i första hand krävde omfattande reparativa

insatser var det naturligt att vården gavs av en ensamarbetande tandläkare som

genom att varje patient hade ett så omfattande vårdbehov kunde ha en begränsad

patientstock. Nu är situationen förändrad. Det stora flertalet patienter har små

vårdbehov och företrädesvis behov av en annan karaktär än de traditionella. Om

en tandläkare skall arbeta rationellt krävs i dag en annan organisation med

andra personalgrupper involverade i vården. Vid sidan av tandläkarna har

tandhygienister och tandsköterskor en viktig roll. Vi anser att vården generellt

bör ges på rätt kompetensnivå.

 Genom att en god tandhälsa i stor utsträckning uppnås med andra medel än de

traditionella inriktade på sjukdomsbehandling krävs en förnyad organisation och

ett förnyat arbetssätt inom tandvården med andra personalgrupper än tandläkare

som viktiga inslag. Statsmakternas ansvar i det fallet är att skapa

förutsättningar genom lagstiftning och ersättningssystem för sådana

organisatoriska former som är rationella ur samhällsekonomisk synvinkel.

 Premietandvården bedöms ge vårdgivarna stor frihet att utveckla verksamheten

och finna nya organisationsformer. Om det finns andra vägar att åstadkomma

tandhälsa än konventionell terapi och behandling kan intäkterna användas för

detta. En erfarenhet från det privata brittiska Denplansystemet, som bygger på

att patienten betalar en årlig premie - är att man finner helt nya sätt att

arbeta med patienterna genom den frihet som ett individbaserat ersättningssystem

ger. Det kan uppstå nya konstellationer med allmäntandläkare,

specialisttandläkare och tandhygienister som var och en arbetar i sin praktik

men samtidigt ingår i ett nätverk. Detta förekommer i viss utsträckning redan i

dag. Det är enkelt att fånga upp nya behandlingsmetoder och teknologier så snart

som de är utvärderade ur odontologisk och effektivitetssynpunkt. De behöver inte

accepteras och prissättas av en central myndighet.

Premietandvård fungerar även för "entandläkarmottagningar"

Det har framförts invändningar mot att ett ersättningssystem baserat på en fast

försäkringsersättning och fasta patientavgifter skulle innebära ohanterliga

risker för vårdgivare som inte har mycket stora mottagningar. Genom

premietandvårdens tänkta konstruktion avses den statliga försäkringen träda in

med särskilda ersättningar till vårdgivarna när stora behandlingsbehov uppkommer

hos en patient. Detta gäller om patienten behöver specialisttandvård och vid

stora vårdbehov där högkostnadsskyddet träder in samt vid tandvård föranledd av

olycksfall och arbetsskada.

 En "entandläkarmottagning", dvs. en mottagning med i princip en tandläkare och

övrig personal, som i dag är rationellt skött och har en rimligt stor patient-

stock bör inte av ekonomiska skäl behöva avstå från att erbjuda premietandvård.

Samtidigt måste framhållas att patienternas ändrade vårdbehov kräver andra

verksamhetsformer och ett visst patientunderlag för att verksamheten skall vara

effektiv. Även andra verksamheter i samhället har tvingats ändra sina

verksamhetsformer när förutsättningarna förändrats. Med nuvarande

samhällsekonomiska betingelser måste staten i sitt ekonomiska stöd utgå från att

en verksamhet bedrivs så effektivt som möjligt.

 19

Premietandvården som system

Flertalet av remissinstanserna anser att tandhygienister inte bör kunna teckna

avtal om premietandvård. Som skäl härför framförs att tandhygienister inte har

den odontologiska kompetens som erfordras för att ta totalansvar för patientens

orala hälsa.

 Vi anser att man bör kunna skilja på kompetensen för tandvård och förmågan att

teckna ett avtal som tillhandahåller sådan kompetens. Vårdgivaren bör ha en

skyldighet att tillhandahålla den kompetens och de resurser i övrigt som behövs

för ett fullständigt odontologiskt omhändertagande av patienten. Regeringen

delar därmed Landstingsförbundets och Sveriges Tandhygienistförenings

uppfattning att det bör vara med ett företag som avtal om premietandvård

tecknas.

 Utgångspunkten för förslaget bör, med denna modifiering, vara att avtal om

premietandvård träffas mellan patienten och vårdgivaren. Vårdgivare definieras i

vårt lagförslag som folktandvårdsklinik, odontologisk fakultet m.fl. eller

enskild näringsidkare, bolag eller annan juridisk person som anslutits till

försäkringen. För att bli uppförd på förteckningen hos försäkringskassan krävs

att vårdgivaren är legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist eller

har tillgång till legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist och

innehar F-skattesedel. Eftersom vårdgivaren och den som svarar för tandvården

således kan vara olika personer bör det framgå av avtalet vilken tandläkare

eller legitimerad tandhygienist som vanligen skall behandla patienten vid de

regelbundna besöken. Vårdgivaren måste, för att få teckna avtal om premietand-

vård, svara för att patienten får tillgång till all den kompetens och de

resurser i övrigt som behövs för patientens fullständiga odontologiska omhän-

dertagande.

 Den tandvård som bedrivs inom ramen för premietandvården bör uppfylla de krav

på kvalitet och inriktning som anges i 3 § tandvårdslagen. Häri ingår också att

vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i

samråd med patienten.

 Utredningen betonade vikten av att patienten skall kunna välja mellan de två

ersättningsalternativen. Detta bör gälla även med den lösning som regeringen nu

förordar, där premietandvården inte är en obligatorisk del inom

tandvårdsförsäkringen. Vårdgivaren bör i sin verksamhet kunna välja att tillämpa

endera av eller båda ersättningsformerna. I förhållande till en enskild patient

skall emellertid inte en vårdgivare fritt kunna växla mellan de olika systemen.

 Vårdgivaren har en ansvarsfull roll som rådgivare åt patienten. Detta gäller

särskilt om patienten är osäker inför sitt val av ersättningsform. En vårdgivare

som erbjuder premietandvård bör inte utan särskilda skäl kunna vägra en patient

ett avtal. Patientens sociala och ekonomiska situation eller tillhörighet till

viss åldersgrupp eller annan typ av kategori får inte vara ett godtagbart skäl

för vårdgivaren att neka anslutning. En vårdgivare som tillämpar premietandvård

i sin verksamhet har därmed åtagit sig att i största möjliga mån tillgodose

patienternas önskemål om att få sådan tandvård.

 Om undersökning av en patient behövs innan han eller hon kan inordnas under en

premieklass, det kan gälla en patient som besöker en vårdgivare för första

gången, bör kostnaden för undersökningen ingå i premien och

försäkringsersättningen om avtal om premietandvård ingås. Leder undersökningen

inte till avtal får den debiteras enligt åtgärdstaxan.

 Patienten bör inte ha något akut behandlingsbehov när avtalet tecknas. Då så

gott som hela den vuxna befolkningen besöker tandläkare regelbundet bör det för

de allra flesta inte bli aktuellt med någon omfattande behandling innan avtal

tecknas. Skulle emellertid patienten ha ett tandvårdsbehov som vårdgivaren vill

behandla innan en anslutning till premietandvården sker, bör åtgärdstaxan och

dess villkor tillämpas för den behandlingen. Ingås avtal om premietandvård efter

en sådan behandling bör det inte kosta patienten något att få besked om premiens

storlek och villkoren i övrigt för ett avtal om premietandvård. I försöket vid

Frisktandvården i Göteborg har de s.k. nollställningsbehandlingarna särskilt

undersökts och det visade sig att kostnaderna för dessa var lägre än

fullständiga behandlingar i vanlig privat tandvård. Kraven på nollställ-

ningsbehandling bör inte vara högre än vad kraven på en fullständig behandling

är i dag. T.ex. bör patienten kunna anslutas även om tänder saknas. Saknas

tänder bör vårdgivaren inte vara skyldig att ersätta dem inom ramen för premien.

 Normalt bör därefter patienten kunna erbjudas premietandvård och därvid

inordnas under en premieklass med utgångspunkt i patientens odontologiska status

och förväntade framtida vårdbehov. Det måste röra sig om rena undantagsfall om

en vårdgivare skall anse sig sakna möjlighet att sluta avtal med patienten. Det

är viktigt att en uppföljning görs genom RFV av hur principerna tillämpas. Det

har framförts att det är olämpligt att en patient som tidigare har behandlats

inom premietandvård och därefter i tandvård enligt åtgärdstaxa hos samma

vårdgivare på nytt kan sluta premietandvårdsavtal hos denna vårdgivare. Denna

s.k. saxning skulle kunna medföra att patient- och försäkringskostnader ökar på

ett oskäligt sätt och dessutom strida mot premietandvårdens syfte att vara ett

långsiktigt åtagande från bägge parter. I den premietandvårdslag som vi föreslår

finns strikta regler för vårdgivarens rätt att säga upp ett pre-

mietandvårdsavtal. En sådan reglering bör effektivt hindra saxning. Det är

emellertid viktigt att tillämpningen av principerna för uppsägning följs upp. Om

en uppföljning eller klagomål från patienter skulle visa på ett missbruk bör en

omprövning av lagregleringen i dessa delar ske.

Avtalstid

Flera remissinstanser, bl.a. RFV och Socialstyrelsen, pekar på behovet av att

tydligare uttrycka premietandvårdens långsiktiga syfte via avtalstid och

uppsägningsregler. RFV anser att möjligheten att säga upp avtalet under pågående

avtalstid bör vara starkt begränsad. Socialstyrelsen föreslår tillsvidareavtal

med möjlighet att säga upp avtalet tidigast efter ett år. Regeringen ansluter

sig till den uppfattningen.

 20

 Syftet med premietandvård är, som tidigare framhållits, att möjliggöra ett

långsiktigt behandlingsåtagande för vårdgivaren som skapar utrymme för sådana

förebyggande insatser som är premietandvårdens syfte. Det ligger därför i sakens

natur att ett avtal om premietandvård bör löpa tills vidare med rätt för

patienten att säga upp avtalet så att det upphör att gälla tidigast ett år efter

det att det ingåtts. Om avtalet har sagts upp av patienten bör det upphöra att

gälla en månad efter dagen för uppsägningen.

 Från vad nu har sagts bör skiljas den situation som uppstår om vårdgivaren i

något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt premie-

tandvårdslagen eller enligt avtalet, upphör med sin verksamhet eller är

förhindrad att bedriva denna. Vårdgivaren kan t.ex. flytta från orten eller

upphöra med verksamheten på grund av dödsfall. På motsvarande sätt kan patienten

byta bostad eller av andra skäl sakna möjlighet att ta del i den tandvård som

avtalet förutsätter. Patienten bör därför kunna säga upp avtalet före utgången

av den ovan angivna tiden, dvs. ett år. I sådana fall är det också naturligt att

avtalet omedelbart skall upphöra att gälla.

 Regeringen anser att vårdgivaren bör kunna säga upp avtalet om patienten i

något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt premie-

tandvårdslagen eller enligt avtalet genom att t.ex. underlåta att komma till

överenskomna besök. Detsamma bör gälla om vårdgivaren upphör med sin verksamhet

eller är förhindrad att bedriva verksamheten. Vårdgivaren bör i nu nämnda fall

få säga upp avtalet med omedelbar verkan.

 Har avtalet upphört att gälla på grund av omständighet som är hänförlig till

vårdgivaren, bör patienten vara berättigad till behövlig tandvård hos annan

vårdgivare under resterande del av avtalsåret. För att patienten inte skall

drabbas ekonomiskt anser regeringen att den allmänna försäkringen bör stå som

garant gentemot patienten i fall som nu avses genom att till den vårdgivare som

ger patienten behövlig tandvård lämna ersättning för den kostnad som annars

uppkommer för patienten. Försäkringskassan bör från den förste vårdgivaren kräva

tillbaka sådan ersättning.

Indelning i premieklasser och premiesättning

Av samma skäl som utredningen finner regeringen att vårdgivaren bör avgöra

premiebeloppens storlek. Detta förutsätts ske genom att vårdgivaren avgör

grunderna för riskbedömningen och för den därav följande indelningen i olika

premieklasser. Indelningen i premieklasser bör ske med hänsyn till patientens

tandstatus och det förväntade framtida tandvårdsbehovet. Regeringen förutsätter

att antalet premieklasser och därmed sammanhängande frågor blir lättöverskådliga

för patienten. Det finns mycket som talar för att ange ett högsta antal

premieklasser som får tillämpas. Systemet skulle kunna bli mer överskådligt och

prisjämförelser underlättas om antalet premieklasser begränsades. Det är

emellertid svårt att nu ange ett högsta antal premieklasser då underlag för en

sådan begränsning saknas. Mot den bakgrunden föreslås inte någon begränsning.

Det är emellertid av stor vikt att indelningen i premieklasser noga följs och

att våra intentioner fullföljs, i annat fall bör den fria prissättningen i

premietandvården omprövas.

 Det ankommer efter indelning i premieklasser på vårdgivaren att fastställa

skäliga premiebelopp inom resp. premieklass. Ett viktigt inslag i

premiesättningen bör vara att patienter som vårdar sin munhälsa kan ges en för-

mån i form av sänkt premie.

 Det bör åligga vårdgivaren att hålla de av honom eller henne tillämpade

prislistorna tillgängliga hos försäkringskassan. Det förutsätts att prislistorna

har en giltighetstid som omfattar kalenderår. Det bör också vara möjligt för

vårdgivaren att bifoga en kort och saklig beskrivning av mottagningen. Det måste

vara ett berättigat krav från både patienternas och det allmännas sida att sådan

information finns tillgänglig. Genom kravet på gemensam giltighetstid -

kalenderår - och ett rimligt antal premieklasser ges patienterna möjlighet att

jämföra premier. Från försäkringens sida bör man därutöver kunna ställa vissa

krav på utformningen av informationsmaterialet. Det får utifrån antagna

premieklasser och avgifter inom varje premieklass ankomma på vårdgivaren att

inordna patienterna i premieklasser så att patientkollektivets kostnader för-

delas rättvist efter de odontologiska riskerna och behoven. Premierna måste

följa den upprättade prislistan för de valda premieklasserna och ett nytt

premiebelopp får inte tillskapas i det särskilda fallet. Något hinder mot att

sänka premien som en förmån för patienter som vårdar sin munhälsa, föreligger

som tidigare nämnts dock inte. Inte heller bör det finnas något hinder för att

en vårdgivare med flera tandläkare och tandhygienister har olika prislistor för

dessa. För landstingens del gäller allmänna kommunalrättsliga krav.

 Det är, som också Socialförsäkringsutskottet pekat på (bet. 1993/94:SfU10)

viktigt att utvecklingen vad gäller premieklasser och premiebelopp noga följs

och regeringen anser att detta bör vara en uppgift för RFV.

 Avtalet bör hänvisa till för kalenderåret gällande prislista. Regeringen anser

emellertid att det bör finnas en rätt för vårdgivaren att med hänsyn till

kostnadsutvecklingen högst en gång per år justera beloppen i resp. premieklass.

Patienten bör skriftligen meddelas om ändrade villkor senast två månader före

avtalsårsdagen. Patienten får i sådant fall inom en månad från den dag då han

eller hon tagit del av ändringarna säga upp avtalet.

 Flertalet remissinstanser avstyrker att ett högsta premiebelopp beslutas av

regeringen. Dessa är Konkurrensverket, Sveriges Tandhygienistförening,

tandläkarorganisationerna och Tandteknikerförbundet. Tandläkarorganisationerna

anser att en fri prissättning är en förutsättning för kostnadstäckning.

Konkurrensverket pekar på att risken är påtaglig för negativ påverkan på

marknadseffektivitet och marknadsutveckling med denna form av prisreglering.

Landstingsförbundet anser att risken med ett takpris är att det antingen kommer

att ligga på för hög eller för låg nivå. Ligger det för lågt finns det risk att

vårdgivaren underbehandlar patienten. Ligger taket för högt kan det bli

riktgivande för prissättningen i samtliga premieklasser. Landstingsförbundet

föreslår att man, åtminstone i ett inledningsskede, avstår från takpris och

låter prissättningen vara fri. Tanken på en maximering av den högsta premien är

inte ny. Den torde ha diskuterats av omtanke om patienten och av osäkerhet om

hur vårdgivarna skulle klara av att hantera en helt fri prissättning. Regeringen

kan emellertid ansluta sig till remissinstansernas synpunkter och utgår därvid

från att vårdgivarna kommer att fastställa sina premieklasser och premiebelopp

utifrån patientsammansättningen. Inte minst konkurrensskäl bör i allt väsentligt

eliminera risken för att en vårdgivare sätter omotiverat höga premier. Det har

därför inte befunnits nödvändigt att nu föreslå ett tak för högsta tillåtna

premie. Premiesättningen kommer som tidigare nämnts att följas noga.

 Om avtal om premietandvård träffats skall patienten vara garanterad tandvård

av viss omfattning. Avtalsfrihet för vårdgivare och patient skall därför inte

råda i dessa hänseenden. Avtalet innebär således att vårdgivaren åtar sig att

svara för tandvård av den omfattning som närmare anges i en lag om

premietandvård. Patienten blir därmed mot erläggande av premie garanterad all

nödvändig tandvård enligt samma standard som gäller för tandvård enligt

åtgärdstaxa, exkl. tandvård till följd av arbetsskada, personskada eller annars

på grund av olycksfall. Motiven för att tandvård i sådana fall inte bör omfattas

av premien redovisas under rubriken Tandvård vid arbetsskada, personskada eller

annars på grund av olycksfall senare i detta avsnitt.

Särskilda avtalsvillkor

Avtal om premietandvård bör vara formbundna för att minimera tvister om

åtagandets innehåll och tydliggöra kopplingen till den allmänna försäkringen.

För att ersättning från den allmänna försäkringen skall kunna lämnas bör avtalet

om premietandvård utformas enligt det förslag om lag om premietandvård som nu

läggs fram. Det bör således av den föreslagna lagen om premietandvård framgå

vilka moment som skall regleras genom avtalet. Av avtalet skall framgå den

tandläkare eller legitimerade tandhygienist som vanligen tillgodoser patientens

vårdbehov vid regelbundna tandvårdsbesök. Avtalet bör utvisa vilken premieklass

patienten har placerats i och den i enlighet härmed fastställda avgiften. För

det fall vårdgivaren tillämpar ett system med speciella förmånsvillkor bör detta

framgå av avtalet. Det är viktigt att framhålla att placeringen i premieklass är

en fråga som ingående måste diskuteras med patienten med utgångspunkt i det

förväntade framtida behandlingsbehovet.

 I avtalet bör anges minsta antalet undersökningstillfällen under en angiven

tidsperiod. Som tidigare framhållits bör ett avtal om premietandvård vara ett

långsiktigt åtagande. Sjukdomsutvecklingen när det gäller karies och även

parodontit (tandlossning) är i dag långsammare än tidigare. Det finns således

starka skäl för väl avvägda, individuellt bedömda intervaller mellan

hälsokontrollerna. Dessa kan variera från täta kontroller, t.ex. några gånger om

året, till längre intervaller beroende på patientens odontologiska status, ev.

sjukdomsprogression och andra faktorer som kan påverka patientens möjligheter

till egenvård. De bör dock inte överstiga 24 månader. Till detta kommer att

patienten kan behöva besöka vårdgivaren om akuta besvär uppstår. I avtalet bör

anges ett för patienten anpassat egenvårdsprogram som patienten genom avtalet

åtagit sig att följa. Systemet utgår som tidigare framhållits från en ökad

inriktning på förebyggande vård. Det är därför viktigt att vårdgivaren ägnar den

frågan särskild uppmärksamhet och i samråd med patienten belyser förhållanden

som kan påverka tandhälsan.

Vårdgivarens skyldigheter

Har vårdgivaren slutit avtal om premietandvård med patienten, skall patienten

vara berättigad till all tandvård och behandling, inkl. tandtekniskt arbete och

material, som är nödvändig för att uppnå ett från odontologisk synpunkt

funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat. Patienten bör dock helt få

svara för kostnaden för ev. ädelmetaller som ingår i tandtekniska arbeten

eftersom ädelmetaller, i enlighet med vad som redovisas i avsnitt 5.5

Tandtekniskt arbete och material, inte bedöms ingå i försäkringens standard.

Vissa preciseringar är dock ändå nödvändiga och avtalen bör utformas i enlighet

med vad som närmare anges i det följande.

Behandling som är nödvändig för att uppnå ett från odontologisk

synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat

 Redan i dag används och tillämpas inom åtgärdstaxan begrepppet "behandling som

är nödvändig för att uppnå ett från odontologisk synpunkt funktionellt och

utseendemässigt godtagbart resultat" Tillämpningen omfattar så gott som alla

tänkbara behandlingar. Frågan kommer att behandlas mer utförligt i avsnitt 4.4.

I princip skall bedömningen av vad som skall anses vara funktionellt och

utseendemässigt godtagbart vara densamma i premietandvård och åtgärdstaxa

(försäkringsstandard). Om full försäkringsersättning inom åtgärdstaxan lämnas

för en viss typ av fyllning med ett visst material på av Riksförsäkringsverket

angivna indikationer skall premietandvården ligga på samma standard. Det är vik-

tigt att påpeka att det i princip är resultatet av vården som skall jämföras och

inte vägen att uppnå resultatet, dvs. behandlingen. Det är också viktigt att

bedömningen kan förändras över tiden och att odontologins utveckling till-

varatas. Regeringen anser därför inte att en precisering av innebörden i

begreppet i lagform är att förorda. Skulle likväl tvist uppkomma mellan vård-

givare och patient - och den inte biläggs i förtroendenämnd (se vidare av-

snitt 4.8) - kan frågan hänskjutas till försäkringskassan för ett rådgivande

yttrande. Härvid kommer kassans försäkringstandläkare (tidigare kallade för-

troendetandläkare) att få en viktig roll.

 Vårdgivaren och patienten kan komma överens om att patienten till en högre

premie eller till en merkostnad för en viss behandling skall ha samma

möjligheter som en patient i tandvård enligt åtgärdstaxan att få vård av högre

standard än den som enligt försäkringen är nödvändig i patientens fall.

 Genom premietandvårdens konstruktion och subventionsnivån i åtgärdstaxan avses

finnas inbyggt ett allmänt högkostnadsskydd. Ett ytterligare skydd för både

patient och vårdgivare vid höga tandvårdskostnader har ansetts nödvändigt i form

av ett s.k. särskilt högkostnadsskydd. För att skapa neutralitet mellan

premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxa bör en gemensam reglering av

högkostnadsskyddet införas. Konstruktionen bör utgå från en sammanhållen

förhandsprövad behandling som, enligt subventionsnivån i den förändrade

åtgärdstaxan, är av en omfattning som inte rimligen täcks av den fasta

ersättningen inom premietandvården eller det allmänna högkostnadsskyddet inom

tandvård enligt åtgärdstaxa. Enligt vår bedömning bör det särskilda hög-

kostnadsskyddet inträda vid vårdkostnader överstigande 13 500 kr. Premien avses

emellertid täcka patientavgiften i det fall det särskilda högkostnadsskyddet

behöver tillämpas inom premietandvården. Det särskilda högkostnadsskyddet bör

enligt vår uppfattning också fungera som en av samhället tillhandahållen

återförsäkring för tandläkaren genom att tandläkaren i premietandvård därigenom

får rätt till ersättning utöver det fasta årliga beloppet.

 Enligt regeringens uppfattning är det särskilt angeläget att även försäkrade

som till följd av sjukdom eller funktionshinder har ett långvarigt väsentlig

ökat tandvårdsbehov kan omfattas av systemet med premietandvård. Regeringen

anser det därför motiverat att förhöjd försäkringsersättning skall lämnas till

vårdgivare som sluter avtal med sådana patienter. Förhöjd försäkringsersättning

förutsätter dock förhandsprövning av försäkringskassan enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen. Dessa patienter skall inte behöva betala högre premie än

andra patienter normalt gör.

Behövlig specialisttandvård efter remiss av vårdgivaren

Patientpremien i premietandvården skall omfatta även specialisttandvård. Det är

ett berättigat intresse för en patient inom premietandvården att i förväg få

veta vad vården i sin helhet kommer att kosta. Om väsentliga och i förväg

svårbedömda delar av vården skall betalas utanför premien minskar fördelarna med

systemet. Specialisttandvården omfattas därjämte av reglerna för det särskilda

högkostnadsskyddet.

 Vårdgivaren skall således inom premietandvården svara för patientavgiften vid

specialisttandvård om vårdgivaren remitterat patienten till en annan vårdgivare

som meddelar sådan tandvård. Specialisttandläkaren skall i sin tur vara

berättigad till försäkringsersättning för behandlingen enligt åtgärdstaxan. Vid

beräkningen av ersättningen avses bestämmelsen om självrisk inte tillämpas.

Under avsnitt 4.6 Specialisttandvård finns de närmare motiven för detta.

 21

Akuttandvård

Enligt det remitterade lagförslaget bör akuttandvårdens kostnader täckas av den

fasta ersättningen och premien. Vidare innebär det remitterade lagförslaget att

rätten till akuttandvård bör begränsas till en akutåtgärd enligt åtgärdstaxan om

akuttandvården utförs av annan än den ordinare premietandläkaren eller inte i

förväg medgivits av denne. I vissa fall t.ex. vid resa kan patienten behöva

anlita vårdgivare på annan ort. Flera remissinstanser har pekat på nackdelar med

ett sådant system. Bl.a. har remissinstanserna framhållit att patienten skulle

hindras från att få den akuttandvård som kan vara behövlig. Regeringen har

förståelse för dessa farhågor.

 Mot den bakgrunden anser regeringen att premien endast bör täcka sådan

akuttandvård som den ordinarie vårdgivaren rimligen kan tillhandahålla, antingen

genom att ge vården vid egen mottagning eller i samarbete med annan vårdgivare.

Om patienten söker akuttandvård hos annan vårdgivare än som här nämnts bör

patienten betala patientavgift och försäkringsersättning lämnas enligt

åtgärdstaxan.

Tandvård vid arbetsskada, personskada eller annars på grund av

olycksfall

Olycksfallstandvård bör inte täckas av premietandvårdens fasta ersättningar och

premier utan ersättas i särskild ordning. Med tandvårdsskada i detta sammanhang

avses en skada till följd av olycksfall som uppkommit genom yttre påverkan,

t.ex. vid idrott, i trafik eller vid misshandel. Hit räknas inte tandvård av

akut karaktär, i den mån den ersätts inom sjukvården i samband med övrig vård

till följd av olycksfall.

 Som skäl för denna bedömning vill regeringen ange att den vårdgivare som

erbjuder premietandvård skulle, om tandvård vid olycksfall omfattas av premien,

komma i ett sämre läge när det gäller ersättningen än den som tillämpar tandvård

enligt åtgärdstaxa. Visserligen kommer vårdgivaren att enligt systemets idé få

ta en viss risk, men den risktagningen bör avse närmast sådana förhållanden som

vårdgivaren och patienten själva kan påverka. Ett olycksfall kan leda till

mycket stora kostnader och drabba vilken patient som helst, oavsett vilken

riskbedömning som vårdgivaren gjort för att bestämma premien. Att låta hänsyn

till olycksfallsrisken påverka premien i premietandvården skulle dessutom för

många patienter innebära att försäkringsskyddet betalades två gånger.

 Mot denna bakgrund anser regeringen att olycksfallstandvården inte bör täckas

av premietandvårdens fasta ersättning och premier utan ersättas i särskild

ordning. För tandvård till följd av olycksfall bör därför försäkringsersättning

lämnas med tillämpning av åtgärdstaxans arvoden och med dess patientavgifter

även för patienter inom premietandvården. Detta innebär inte någon förändring

och är också ett enkelt förfarande, som samtidigt gör det möjligt att få en

kartläggning av omfattningen av dessa fall.

 22

 Vad nu sagts innebär emellertid inte att den vårdgivare som har tecknat avtal

med en patient om premietandvård kan avsäga sig sitt ansvar för att behandlingen

genomförs. Patienten kan således även få tandvård till följd av olycksfall, dock

bör patienten betala patientavgift i enlighet med åtgärdstaxan. Om patienten har

en olycksfallsförsäkring ersätts patientavgiften av försäkringsbolaget.

 På motsvarande sätt som är fallet vid skada till följd av olycksfall enligt

vad som nyss nämnts bör tandvård till följd av olycksfall eller annan skadlig

inverkan i arbetet inte ersättas genom premietandvårdens fasta ersättningar och

premier utan enligt åtgärdstaxan. Den som fått en arbetsskada bör dock kunna få

sitt behov av behandling tillgodosett. Det bör framhållas att enligt 3 kap 3 §

lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring ersätter arbetsskadeförsäkringen

patientandelen av kostnaderna.

Försäkringsersättning i premietandvård

Regeringen delar utredningens bedömning att den fasta ersättningen från den

allmänna försäkringen till vårdgivare i premietandvården bör differentieras

efter patienternas ålder eftersom en centralt fastställd odontologisk risk-

gruppering inte bedöms vara möjlig att utforma och tillämpa. Utredningen före-

slog en indelning i tre åldersgrupper. I det fortsatta beredningsarbetet har det

dock visat sig att kostnaderna i olika åldersintervall numera är mycket lika.

Kostnaderna för tandvård i dagsläget, då högkostnadsskyddet exkluderats, torde

inte enligt regeringens bedömning motivera fler än två åldersgrupper. Dessa bör

i princip vara 20 - 39 år samt 40 år och äldre. De årliga ersättningsbeloppen

från försäkringen i den yngre åldersgruppen bedöms komma att vara i storleksord-

ningen 150 - 200 kr. För den äldre åldersgruppen bedöms ersättningsbeloppet

komma att utgöra 400 - 450 kr. Bedömningarna utgår från en kostnadsneutral be-

räkning på patientkollektivet, med utgångspunkt i nuvarande efterfrågan enligt

åtgärdstaxan. Förslag om ersättningsbelopp och åldersgrupper i premietandvården

liksom arvodesbelopp i åtgärdstaxan bör lämnas av RFV och därefter beslutas av

regeringen.

Frågan kan då ställas varför försäkringsersättning skall lämnas även för yngre

patienter i premietandvården, eftersom nästan alla dessa har en mycket god tand-

hälsa. Faktum är emellertid att en del unga patienter behöver tandvård i varie-

rande grad. I ett system med en fast ersättning per omfattad individ för ett

visst bestämt åtagande, vilket är kärnan i ett sådant system, lämnas

ersättningen oavsett individens behov av vårdinsatser. Det innebär att

vårdgivaren när en patient har inga eller små vårdbehov får högre ersättning än

i ett system med prestationsersättning enligt åtgärdstaxa. Motsatsen inträffar

när patienten har ett större vårdbehov.

 Försäkringsersättningen i premietandvården skall således täcka de höga vård-

kostnaderna för patienter med större vårdbehov precis som i tandvård enligt

åtgärdstaxa. I premietandvården kan vårdgivaren därför inte använda försäkrings-

ersättningen för att sätta alltför låga premier för patienter med mycket god

tandhälsa utan måste avsätta delar av ersättningen för uppkommande vårdkostnader

för dem som har mindre god tandhälsa. Det är patientens tandhälsa och förväntade

framtida vårdbehov som skall avgöra inplaceringen i premieklass och därmed pre-

miens storlek. De totala intäkterna från premier och försäkringsersättningar

skall skapa ekonomiska förutsättningar för vårdgivaren att ge varje patient den

behandling som är nödvändig och som skall leda till en god tandhälsa för

patienten.

 Vi vill också för att undvika missförstånd framhålla att försäkringsersätt-

ningarna i premietandvården inte finansieras av de patienter som valt tandvård

enligt åtgärdstaxa. I den reformerade tandvårdsförsäkringen finns två parallella

system. De har samma ekonomiska stöd från försäkringen i genomsnitt per individ,

även om de grundas på helt olika principer både vad gäller utgivande av

försäkringsersättning och avgiftsuttag. I tandvård enligt åtgärdstaxa betalar

såväl försäkring som patient vårdgivaren efter utförda prestationer enligt

principen för löpande räkning. I premietandvården lämnas försäkringsersättning

med fast belopp per patient oavsett vårdbehov och patienten får betala en fast

avgift beroende på nuvarande och förväntad framtida tandhälsa. Systemet ger helt

andra drivkrafter för de inblandade tre parterna. Som exempel härpå kan nämnas

för vårdgivarnas vidkommande satsningen på god tandhälsa och organisation av

verksamheten, för patienterna främst möjligheterna att planera sina tand-

vårdskostnader och för staten/försäkringen förutsättningarna för kost-

nadskontroll.

 De båda systemen skall utformas så att de blir ekonomiskt konkurrensneutrala.

Det innebär att oberoende av om alla patienter i en av de två föreslagna

åldersgrupperna väljer premietandvård eller tandvård enligt åtgärdstaxa skall

försäkringens kostnader bli desamma. En ordning för att motverka missbruk i form

av omotiverade saxningar mellan systemen har skapats genom den föreslagna

regleringen avseende premietandvårdsavtal i lagen om premietandvård.

 Både åldersgruppsindelning och ersättningsbelopp förutsätts tas in som bestäm-

melser i en ny förordning om tandvårdsersättning. De ekonomiska konsekvenserna

av dessa bestämmelser måste också följas upp och efter hand kunna anpassas till

observerade förändringar i förutsättningarna. Administrationen av

premietandvården vad gäller t.ex. anmälningar till försäkringskassan,

utbetalningar av ersättning, registrering och kontroll behandlas i av-

snitt 6.2 Administrativa effekter.

Skyldighet att komplettera tandvård

Vårdgivaren har i premietandvården ett uttalat långsiktigt ansvar för patientens

tandhälsa och för utförda behandlingar. Vårdgivaren ikläder sig ett ansvar för

att patienten får den tandvård som avtalet ger rätt till. Brister vårdgivaren i

sina åtaganden antingen genom att patienten inte får nödvändig tandvård eller

genom brister i noggrannhet vid behandlingens utförande måste patienten hållas

skadeslös. Av den lag om premietandvård som föreslås bör det därför följa att

vårdgivaren under avtalstiden är skyldig att göra om eller komplettera vård som

denne har utfört eller borde ha utfört. Behovet att göra om eller komplettera

behandling kan i vissa fall visa sig först efter det att avtalet upphört att

gälla. Det bör därför finnas en skyldighet att göra om eller komplettera vård

även därefter, såvitt behovet av åtgärden beror på vårdgivaren. Vårdgivarens

skyldighet bör gälla högst två år efter det att avtalet upphörde att gälla.

Patienten bör i sådant fall få behandlingen utförd utan kostnad även om han

eller hon vänder sig till en annan vårdgivare.

 Enligt gällande tandvårdstaxa krävs förhandsprövning av försäkringskassan om

en annan vårdgivare än den ursprungliga gör om en viss protetisk behandling. Den

andre vårdgivaren skall, efter förhandsprövning av försäkringskassan, för sådan

behandling vara berättigad till arvode enligt åtgärdstaxan. Den förste

vårdgivarens skyldighet att i slutskedet svara för sådan kostnad bör regleras i

AFL. Försäkringskassan prövar om den nya föreslagna behandlingen är motiverad

för att uppnå ett från odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt

godtagbart resultat. Försäkringskassan beslutar om tandvårdsersättning skall

lämnas för den nya behandlingen. Vid bedömningen har kassan ett antal

försäkringstandläkare till sin hjälp. Detsamma bör gälla för den omgör-

ningsskyldighet i premietandvård som nu föreslås.

 I en ny förordning om tandvårdsersättning bör i fråga om viss protetisk

behandling ges en garanti som har sin motsvarighet i nuvarande ordning. Gällande

garantibestämmelse omfattar ett eller två år beroende på vilken typ av protetisk

konstruktion det är fråga om. Den bestämmelse i premietandvården som innebär att

vårdgivaren under två år efter det att avtalet upphörde att gälla är skyldig att

göra om eller komplettera vård som denne har utfört eller borde ha utfört medför

att även garantin för vissa protetiska konstruktioner utvidgas i

premietandvården. Mot denna bakgrund bör även garantibestämmelsen för tandvård

enligt åtgärdstaxan utvidgas att gälla två år oavsett vilken protetisk

konstruktion det är fråga om.

Tvistelösning

Vid riksdagsbehandlingen av prop. 1993/94:221 inhämtade socialförsäk-

ringsutskottet Lagrådets yttrande över propositionen (bet. 1993/94:SfU18).

Lagrådet pekade på ett flertal förhållanden inom premietandvården som enligt

Lagrådets mening kan tänkas ge upphov till tvister mellan patienter och

vårdgivare. Socialförsäkringsutskottet ansåg att det inte var tillfredsställande

att förhållandet mellan vårdgivare och patient inte föreslogs bli närmare

reglerat i lag, utan parterna var hänvisade till att lösa sina tvister enligt de

allmänna civilrättsliga bestämmelserna om avtal och köp.

 Mot bakgrund av att full avtalsfrihet inte bör gälla i premietandvården var

lagförslaget i den våren 1995 remitterade departementspromemorian baserat på en

i huvudsak offentligrättslig lösning. Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten

över Skåne och Blekinge, Kammarrätten i Göteborg och Länsrätten i Uppsala har

emellertid pekat på att gränsdragningen mellan civilrätt och offentligrätt är

oklar i den i promemorian föreslagna lagkonstruktionen. Hovrätten över Skåne och

Blekinge anser att det förefaller svårt att komma ifrån att en tvist mellan en

vårdgivare och en patient är en civilrättslig tvist. Kammarrätten i Göteborg ser

det som särskilt betänkligt att frågor om tolkning och tillämpning av ingångna

avtal om premietandvård skall handläggas av försäkringskassorna och inte de

allmänna domstolarna. Socialstyrelsen anser att försäkringskassan över huvud

taget inte bör pröva avtalsrättsliga förhållanden. Tandläkarorganisationerna

pekar på att eftersom ett civilrättsligt avtal sluts mellan patienten och

tandläkaren skall tvist om de rättigheter och skyldigheter som följer av avtalet

prövas enligt den av rättsordningen anvisade vägen, dvs. allmän domstol.

 Såsom ett flertal remissinstanser framhållit är en tvist mellan vårdgivare och

patient en civilrättslig tvist mellan enskilda. De allmänna domstolarna är den

instans som vanligtvis prövar frågor om tolkning och tillämpning av avtal.

Försäkringskassorna skall inte avgöra civilrättsliga tvister. En civilrättslig

ordning för tvistelösningen medför också att patienten och vårdgivaren får alla

frågor som härrör ur premietandvårdsavtalet prövade av samma instans. Härigenom

undviks gränsdragningsproblem kring vilka frågor som skall bli föremål för

offentligrättslig resp. civilrättslig prövning.

 Den sakkunskap i tandvårdsfrågor som finns på försäkringskassorna bör

tillvaratas. Regeringen anser därför och för att undvika onödiga dom-

stolsprocesser att vårdgivaren eller patienten vid oenighet bör kunna begära ett

rådgivande yttrande från försäkringskassan. Patienten och vårdgivaren bör ges

möjlighet att med hjälp av den sakkunskap som finns hos försäkringskassan lösa

en tvist. Detta bör dock inte hindra patienten eller vårdgivaren att väcka talan

vid allmän domstol.

 Lagrådet anser att det till Lagrådet remitterade lagförslaget om premietand-

vård är förhållandevis komplicerat och ägnat att vålla problem i den praktiska

tillämpningen. Enligt Lagrådet kan systemet lätt ge upphov till tvister i olika

frågor mellan patienter och vårdgivare men lagförslaget ger dock anvisningar om

hur uppkommande tvister skall lösas.

 Regeringen har beaktat de ändringar i lagförslaget som Lagrådet nu föreslår.

Regeringen delar Lagrådets uppfattning att ändringarna gör bestämmelserna tyd-

ligare och systemet mindre komplicerat.

 De tvisteanledningar som Lagrådet pekade på i 1994 års yttrande var bl.a.

frågor om vilka åtgärder som omfattas av premietandvården, i vilka fall ett

visst arbete skall göras om eller kompletteras och när ett premieavtal skall

kunna sägas upp. Dessa problem har fått sin lösning enligt vad nedan anges.

Lagrådet konstaterade också att mycket av den kritik som fördes fram av Lagrådet

i 1994 års yttrande har tillgodosetts genom det remitterade förslaget till lag

om premietandvård.

 Premietandvård omfattar endast sådana åtgärder som är nödvändiga för att uppnå

ett från odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart

resultat. Försäkringsersättning bör liksom i dag endast lämnas för sådan behand-

ling. Som vi tidigare redovisat är detta begrepp erfarenhetsmässigt väl

definierat redan i dag och bör inte medföra några ytterligare

bedömningssvårigheter. Samma krav på ett funktionellt och utseendemässigt

godtagbart resultat bör gälla i premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxa.

 Tvist kan uppstå om ett visst arbete skall göras om eller kompletteras. Risken

bör dock motverkas av att såväl vårdgivare som patient bör kunna begära

rådgivande yttrande från försäkringskassan i sådana ärenden. Behovet av

omgörning bör liksom i dag anses föreligga endast om behandlingen är nödvändig

för att uppnå ett från odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt

godtagbart resultat. Vidare framgår av lagförslaget att förhandsprövning hos

försäkringskassan är ett krav om en annan vårdgivare än den ursprunglige gör om

behandlingen.

 Av den lag om premietandvård som nu föreslås framgår klart i vilka fall

vårdgivaren får säga upp ett premietandvårdsavtal.

 Regeringen anser att risken för tvister inte bör överdrivas. Det bör

framhållas att avtalen om premietandvård avses i fråga om innehåll bli föremål

för omfattande reglering enligt lagen om premietandvård. Om tvistigheter ändå

uppstår torde de ofta kunna biläggas i de förtroendeorgan som finns inom både

offentlig och privat tandvård. Detta sker redan i dag i hög utsträckning vid

tvist mellan vårdgivare och patient om tandvård enligt åtgärdstaxa. Självfallet

måste ändå en rättslig prövning vara möjlig. I försöket vid Frisktandvården i

Göteborg inrättades en ansvarsnämnd för att hantera eventuella tvister mellan

frisktandvården och patienterna. Endast ett ärende som rörde förfrågan om

möjligheten till behandling i annat land har (maj 1995) anmälts till nämnden och

det löstes av nämndens beredningsgrupp i samförstånd med patienten. Inte heller

i motsvarande försöksverksamhet i Göteborgs och Bohusläns landsting har några

tvister mellan vårdgivare och patient förekommit. Försöken omfattar sammanlagt

ca 4 000 patienter.

 Mot den bakgrunden anser regeringen att man inte kan dra slutsatsen att det

system som nu föreslås kommer att ge upphov till tvister i någon större

utsträckning i olika frågor mellan patienter och vårdgivare. Regeringen räknar

således inte med någon nämnvärd ökning av domstolarnas arbetsbelastning.

 Det s.k. skyddsnätet för patienten i hela vuxentandvården redovisas särskilt i

avsnitt 4.8.

 Patientens tandvårdsbehov bör under pågående tvist om avtalet kunna

tillgodoses av en annan vårdgivare. Härvid bör förhandsprövning krävas.

Försäkringskassan bör kunna pröva om behandlingen behöver göras innan

tvistefrågan är löst.

 Kravärenden som gäller förfallen premie liksom frågor om vårdgivares

skadeståndsansvar vid felbehandlingar prövas i samma ordning. Fråga om

ersättning för felbehandling prövas i första hand genom den patientförsäkring

som vårdgivaren tecknat. Rådgivande yttrande från försäkringskassan kan inte

begäras i dessa frågor.

 De frågor om vårdgivarens yrkesansvar m.m. som omfattas av tillsynslagstift-

ningen, berörs inte av det som nu har föreslagits.

 23

4.3 Särskilt högkostnadsskydd

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: Ett särskilt högkostnadsskydd bör|

|införas. Det bör vara gemensamt för premietandvård och|

|tandvård enligt åtgärdstaxa och grundas på kostnaden |

|enligt taxan för en sammanhållen behandling samt tas i|

|anspråk endast efter förhandsprövning. |

| Det särskilda högkostnadsskyddet bör inträda då det|

|sammanlagda arvodet överstiger 13 500 kr. |

|Försäkringsersättningen bör vara 70 % av det överskjutande|

|beloppet. Vid premietandvård bör premien täcka pa- |

|tientavgiften, medan vårdgivaren uppbär försäkringsersätt-|

| |

|ning. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Det särskilda högkostnadsskyddet bör vara gemensamt för

premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxa och grundas på diagnoser med

omfattande behandlingsbehov eller vissa mycket dyra åtgärder. Det bör få tas i

anspråk efter förhandsprövning. Det särskilda högkostnadsskyddet föreslås gälla

för helkäksimplantat m.m. och vissa särskilt omfattande behandlingsbehov.

Patientandelen bör vara låg, t.ex. 20 % av arvodet och i premietandvården bör

patienten anses ha betalt sin patientavgift genom premien.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Övervägande delen av dem som uttalade sig

om särskilt högkostnadsskydd var positiva till förslaget. Dessa var

Konkurrensverket, flertalet landsting, Landstingsförbundet,

Försäkringskasseförbundet och Svenska Tandsköterskeförbundet.

Negativa till förslaget var bl.a. RFV och Sveriges Privattandläkarförening.

Verket ansåg att ett högkostnadsskydd bör vara kopplat till patientens kostnad

för erhållen vård och inte avhängigt en viss diagnos. Privattandläkarföreningen

ansåg att utredningens slutliga förslag om högkostnadsskydd i utredningens

rapport Premietandvård del 2 innebär en inskränkning i förhållande till det

tidigare principförslaget i betänkandet Premietandvård - en effektivare

tandvårdförsäkring.

 Skälen för regeringens bedömning: Ett allmänt högkostnadsskydd finns inbyggt i

premietandvården genom dess konstruktion och i tandvård enligt åtgärdstaxan

genom subventionsnivån. Därutöver behövs ett ökat skydd för både patient och

vårdgivare i båda dessa system. För att samma vårdstandard och ersättning från

den allmänna försäkringen skall gälla i systemen bör behovet av ett särskilt

högkostnadsskydd tillgodoses genom en gemensam utformning av detta skydd.

Konstruktionen bör utgå från en sammanhållen förhandsprövad behandling som är av

den omfattningen att den inte rimligen kan täckas av den fasta ersättningen inom

premietandvården eller det allmänna högkostnadsskyddet inom tandvård enligt åt-

gärdstaxan. Försäkringskassan bör pröva om tandvårdsersättning kan lämnas för

den föreslagna behandlingen.

 I anslutning till den tidigare nämnda samordningsdelegationen, DelTa, bildades

en arbetsgrupp på expertnivå (arbetsgruppen) som hade till uppgift att ta fram

besluts- och diskussionsunderlag till delegationen för det fortsatta arbetet med

att precisera och utforma det särskilda högkostnadsskyddet som av utredningen

föreslogs grundas på diagnos med omfattande behandlingsbehov. Arbetsgruppen fann

att det var svårt att formulera definitioner utan att använda en kostnadsgräns.

Omfattningen av en diagnos och följande behandlingsbehov och kostnad kan variera

i hög grad. Arbetsgruppen föreslog att det särskilda högkostnadsskyddet i

stället för att grundas på diagnos med omfattande behandlingsbehov skulle

kopplas till en viss kostnad för att underlätta annars svårbedömda

förhandsprövningsfall och undvika olikartad regeltillämpning inom de olika

försäkringskasseområdena. Behandling med implantationsprotetik vid helt tandlös

käke borde enligt arbetsgruppen omfattas av det särskilda högkostnadsskyddet.

Arbetsgruppen ansåg däremot inte att singel- och delimplantat skulle omfattas av

ersättningsnivån i det särskilda högkostnadsskyddet då detta kan få en inte

önskvärd styrning från konventionell protetik, som i många fall är en lika bra

lösning, mot implantat. En kostnadsgräns torde lösa problemen.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att käkbensförankrade broar vid helt

tandlösa käkar bör omfattas av det särskilda högkostnadsskyddet. Detsamma bör

gälla för vissa större delimplantat. Försäkringsersättningen bör dock inte leda

till en vårdstyrning från konventionell protetik till implantat.

 Regeringen anser att ett högkostnadsskydd bör utformas så att det blir ett

skyddsnät för patienter med stora tandvårdsbehov som betingar mycket höga

kostnader. Det har i olika sammanhang från vissa vårdgivarföreträdare framförts

att det bör vara möjligt att avgränsa de diagnoser som bör omfattas av det

särskilda högkostnadsskyddet. Det har i beredningsarbetet inom

Socialdepartementet emellertid visat sig vara svårt att avgränsa diagnoserna.

Därför bör högkostnadsskyddet tills vidare vara kopplat till patientens kostnad

för erhållen vård för ett sammanlagt behandlingsbehov och inte avhängigt en viss

diagnos. Det är emellertid viktigt att det särskilda högkostnadsskyddets

utformning följs upp av RFV, bl.a. för att kartlägga de diagnoser som kommit att

omfattas av högkostnadsskyddet. Efter en utvärdering avser regeringen att pröva

möjligheten att utforma ett högkostnadsskydd grundat på diagnos. Det nuvarande

högkostnadsskyddet som inträder då kostnaden i flera trappsteg överstiger

gränsvärden, anses vara såväl vårdstyrande som kostnadsdrivande. För att

minimera en sådan styrning bör kostnadsnivån som skall utlösa det särskilda

högkostnadsskyddet sättas på en hög nivå och behandlingsbehovet förhandsprövas.

Enbart ackumulerade vårdkostnader bör således inte ligga till grund för

högkostnadsskyddet.

 Vår bedömning är, mot bakgrund av bl.a. de besparingar som gjorts i

tandvårdsutgifterna, att det hittillsvarande högkostnadsskyddet bör ersättas med

ett för tandvård enligt åtgärdstaxa och premietandvård gemensamt särskilt

högkostnadsskydd för omfattande tandvårdsbehov. Det bör konstrueras så att

skyddet i form av högre försäkringsersättning utlöses när totalkostnaden för en

sammanhållen förhandsprövad behandling överstiger 13 500 kr. Regeringen anser

att försäkringsersättningen då bör lämnas med 70 % av det överskjutande arvodet.

I premietandvården avses premien täcka patientavgiften, medan vårdgivaren uppbär

försäkringsersättning i de fall det särskilda högkostnadsskyddet behöver tilläm-

pas. Regeringen vill framhålla, att det särskilda högkostnadsskyddet vad gäller

premietandvård bör fungera som en av samhället tillhandahållen återförsäkring

för vårdgivarna genom att vårdgivarna där får rätt till ersättning från

försäkringen utöver det fasta årliga beloppet.

 För att det särskilda högkostnadsskyddet skall kunna tas i anspråk bör krävas

förhandsprövning av behandlingsförslaget.

 Regeringen vill också peka på att den föreslagna merkostnadsprincipen bör leda

till att försäkringens standard tydligt preciseras vid förhandsprövningen

eftersom merkostnader för insatser utöver försäkringens standard betalas av

patienten.

 Den totala försäkringskostnaden beräknas bli mindre än med nuvarande

högkostnadsskydd. Det beror på att den nuvarande konstruktionens karaktär av

mängdrabatt, utan avseende på åtgärdernas angelägenhetsgrad, avses bli ersatt

med ett förhandsprövat högkostnadsskydd för patienter med mycket höga kostnader

vilket enligt vår bedömning minimerar gruppen där vårdstyrning som beror på

kostnadsgräns kan bli aktuell.

4.4 Reviderad åtgärdstaxa

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: För all tandvård enligt åtgärdstaxa|

|bör patienten betala hela kostnaden upp till 700 kr |

|under en behandlingsperiod. Därefter bör lämnas |

|ersättning från försäkringen enligt åtgärdstaxa med 35 % av|

|arvodet. |

| Om behovet av behandling är särskilt omfattande, bör|

|ersättning efter förhandsprövning lämnas inom ramen för|

|det särskilda högkostnadsskyddet som beskrivs i avsnitt|

|4.3. |

| Den nuvarande åtgärdsförteckningen bör omformas dels så|

|att vissa åtgärder sammanförs, dels så att alla tjänster,|

|inkl. tandtekniskt arbete och allt material för en |

|viss behandlingsåtgärd, samlas under en åtgärdsrubrik med|

|ett arvode. |

| Debiteringen bör i de allra flesta fall grundas på |

|ett styckepris per åtgärd. Möjligheter till |

|tidsdebitering bör dock finnas för vissa särskilda |

|åtgärder. En särskild åtgärdstaxa för specialisttandvård bör|

|finnas. |

| De nuvarande arvodena för respektive åtgärd bör vägas|

|samman med utgångspunkt i principen om lägsta effektiva|

|omhändertagandenivå. Denna bör i princip innebära att ett|

|arvode inte beräknas för högre kompetens än vad som |

|normalt behövs för att utföra åtgärden. |

| Den standard på vården som försäkringen avses täcka bör|

|ligga på en kvalitativt väl avvägd nivå. Önskemål om en|

|högre standard bör kunna tillgodoses med tillämpning av|

|en merkostnadsprincip. |

-------------------------------------------------------

 24

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning dock inte i

fråga om subventionsnivåer, införandet av självrisk och bedömningsgrunderna för

det särskilda högkostnadsskyddet.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Flertalet av remissinstanserna ansåg att

ersättning enligt åtgärdstaxa måste kunna lämnas även i framtiden. Som skäl

härför framfördes att alla patienter inte passar in i premietandvården.

 Av dem som uttalade sig om förslaget i stort var den övervägande delen

positiva, bl.a. flertalet landsting, Konkurrensverket, Landstingsförbundet,

Försäkringskasseförbundet, Sveriges Tandhygienistförening och Pensionärernas

Riksorganisation.

 Negativa till förslaget var Sveriges Tandläkarförbund, Sveriges Privat-

tandläkarförening och Praktikertjänst AB.

 Vad gäller enhetlig taxa, dvs. alla tjänster och material för en viss be-

handlingsåtgärd samlas under en åtgärdsrubrik med ett arvode, var de flesta av

dem som svarade positiva, bl.a. Konkurrensverket, sex landsting, Sveriges

Tandläkarförbund och Svenska Tandsköterskeförbundet. Tandteknikerförbundet var

negativt till förslaget.

 Skälen för regeringens bedömning: Som vi tidigare framhållit är den nuvarande

prestationsrelaterade tandvårdstaxan kostnadsdrivande och svåröverskådlig för

patienterna. Vi har dock bedömt att det bör finnas ett system med tandvård

enligt åtgärdstaxa vid sidan av det nya premietandvårdssystemet. Om det finns

två parallella system kan premietandvården introduceras successivt och

utvärderas samtidigt och på motsvarande sätt som tandvård enligt åtgärdstaxa. De

ändringar i åtgärdstaxans konstruktion som vi anser nödvändiga är ägnade att så

långt möjligt förenkla och förbättra taxan samt begränsa effekterna av de

nackdelar som en åtgärdstaxa har.

 Regeringen aviserade i budgetpropositionen för år 1994/95 (prop. 1993/94:100,

bil. 6) en besparing i tandvårdsutgifterna på 600 miljoner kronor vid det nya

ersättningssystemets genomförande. Vid behandlingen av prop. 1993/94:221, som

inte godtogs av riksdagen, framhölls dock att denna besparing var angelägen och

att den kunde ske inom ramen för den gällande taxan (bet. 1993/94:SfU18).

Regeringen beslutade i anledning härav att från den 1 september 1994 sänka

ersättningsnivåerna i försäkringen. En självrisk infördes som innebar att

patienten skulle betala hela kostnaden för tandvård upp 500 kr.

 Ersättning från försäkringen lämnas med f.n. 25 % av arvode och kostnad för

tandtekniskt material som överstiger självrisken upp till 3 000 kr. Därefter

lämnas ersättning med 40 % av arvode och kostnader upp till 7 000 kr. För arvode

och kostnader över 7 000 kr utgör försäkringsersättningen 70 %.

 I kompletteringspropositionen för år 1994/95 (prop. 1994/95:150, bil. 5) har

regeringen bedömt att ytterligare en årlig besparing i tandvårdsutgifterna på

200 miljoner kronor är nödvändig. Mot denna bakgrund höjdes självrisken till 700

kr från och med den 1 juli 1995.

 Självrisken på 700 kr bör bibehållas för att det skall finnas ett tillräckligt

ekonomiskt utrymme för det allmänna och särskilda högkostnadsskyddet i det

föreslagna ersättningssystemet.

 Det nuvarande högkostnadsskyddet som inträder då kostnaden för tandvård

överstiger vissa gränsvärden är såväl vårdstyrande som kostnadsdrivande. En

sådan s.k. trappkonstruktion kräver enligt vår bedömning att den kostnadsnivå

som skall utlösa högkostnadsskyddet sätts på en hög nivå för att motverka en

gränsinitierad vårdstyrning. Det skulle emellertid i många fall bli alltför dyrt

för patienterna om nuvarande lägsta ersättningsnivå, 25 % på kostnader som

överstiger självrisken, bibehölls upp till den föreslagna gränsen på 13 500 kr

för det särskilda högkostnadsskyddet. Detta gäller bl.a. patienter med behov av

enstaka protetiska åtgärder eller mindre kombinationer av sådana. Utredningen

föreslog att prioriteringen av försäkringsinsatserna skulle uttryckas genom nya

subventionsnivåer och att bl.a. konserverande behandlingar skulle få en lägre

subventionsnivå än övriga områden, förebyggande vård och protetik. Det framhölls

emellertid redan i prop. 1993/94:93 att protetiska åtgärder i vissa fall kan

framställas som ett möjligt, men dyrare, vårdalternativ till mindre kostsamma

reparativa insatser varför ersättningsnivåerna inte bör sättas så att de leder

till en vårdstyrning. Mot den bakgrunden anser vi att ersättningsnivån för all

tandvård bör vara 35 % av den av regeringen fastställda taxan för kostnader som

överstiger 700 kr per behandlingsperiod.

 För patienter med stora behandlingsbehov bör det enligt vad som föreslagits i

avsnitt 4.3 finnas ett särskilt högkostnadsskydd som inträder när

tandvårdsarvodet överstiger 13 500 kr. Försäkringsersättningen bör därvid utgöra

70 % av det överskjutande beloppet.

 Den nu gällande taxan är i sin grundläggande del indelad i avdelningar med

olika åtgärder och arvoden för resp. tandläkare, tandsköterskor och

tandhygienister, och innehåller därutöver arvoden för tandtekniska arbeten. I

syfte att dels anpassa arvodena till erforderlig kompetens hos vårdgivaren, dels

förenkla taxan och skapa en bättre överblick, inte minst för patienterna, anser

vi att åtskillnad mellan olika personalgrupper m.m. inte längre bör göras. Taxan

bör i fortsättningen endast innehålla åtgärder med enhetliga tandvårdsarvoden,

beräknade med utgångspunkt i nuvarande arvoden och erforderlig kompetens. I

dagens taxa finns t.ex. samma åtgärd upptagen för såväl tandläkare som

tandhygienist, men med olika arvoden. I andra fall kan tandläkaren delegera

visst arbete, men ändå debitera tandläkararvode. Det är angeläget att försäk-

ringsersättningen bidrar till att anpassa resursanvändningen i vården efter kom-

petensbehovet. Även kostnaden för tandtekniskt arbete och material bör inräknas

i arvodet för en åtgärd. Se vidare avsnitt 5.5 om tandtekniskt arbete och

material.

 Ett viktigt inslag i utformningen av en reviderad åtgärdstaxa är att patienten

för varje åtgärd skall kunna utläsa vilken avgift som skall erläggas. I

nuvarande system sammanräknas arvodena för vidtagna åtgärder sedan hela

behandlingen genomförts, varefter patientandelen räknas ut. Därför avses i den

reviderade taxan, utom i de fall när det särskilda högkostnadsskyddet inträder,

patientavgiften bli angiven i krontal för varje åtgärd direkt i taxans

förteckning. Patienten får därigenom en både tydligare och tidigare information

och kan lättare kontrollera sin tandvårdsräkning.

 Samtliga arvoden i taxan bör fastställas av regeringen. Regeringen anser att,

om fri prissättning av patientavgifterna tillåts i åtgärdstaxan eller delar av

åtgärdstaxan, patienten alltför lätt skulle kunna komma i underläge i

förhållande till vårdgivaren. Patienten kan inte alltid bedöma om en viss åtgärd

är nödvändig och är vid den tidpunkt när en behandling behövs ofta inte benägen

att ifrågasätta kostnaden. En jämförelse av olika vårdgivares arvoden/priser

skulle försvåras av att dessa är knutna till åtgärd. Vi anser att det i ett

offentligt finansierat försäkringssystem bör garanteras vård till rimliga

kostnader för samtliga patienter. En åtgärdstaxa är genom sin anknytning till

genomförda behandlingsåtgärder, mindre väl lämpad för fri prissättning i dagens

situation inom tandvården än premierna i premietandvård.

 För närvarande är taxans arvoden i huvudsak uttryckta i form av fasta s.k.

styckepriser. Tidsarvodering förekommer dock i ganska stor omfattning. Från

tillämpningssynpunkt är det angeläget att så långt som möjligt basera taxan på

styckeprisarvodering. En rimlig tidsåtgång bör vägas in vid fastställande av de

nya styckeprisarvodena. Tidsarvodering måste dock kunna tillämpas i vissa fall.

Genom de förändrade ersättningsvillkor för särskilda patientgrupper, som vi

förordar och som framgår av avsnitt 4.5, kommer emellertid en stor del av

behovet av tidsarvodering att kunna ersättas med premietandvård. I övrigt bör

tidsarvodering kunna förekomma bl.a. för åtgärder som i det enskilda fallet får

betydligt större omfattning eller är av betydligt högre svårighetsgrad än vad

som beaktats vid beräkningen av styckeprisarvodet. Förhandsprövning hos försäk-

ringskassan bör härvid krävas.

 För att bl.a. medge en vidgad möjlighet för specialister att tidsdebitera bör

förutom en taxa för allmäntandvård en taxa för specialisttandvård finnas. Se

vidare avsnitt 4.6 om specialisttandvård.

 Det är viktigt att försäkringsstandarden redan från början läggs på en väl

avvägd nivå och med beaktande av lägsta godtagbara standard. Detta kan beaktas i

taxan, bl.a. genom att accepterade metoder och godkända material vägs samman i

lämplig omfattning, när en åtgärd beskrivs och dess arvode beräknas.

 Vi vill i detta sammanhang understryka att ersättningen från tandvårds-

försäkringen, liksom nu, endast skall avse sådan behandling som är nödvändig för

att uppnå ett resultat som från odontologisk synpunkt är funktionellt och

utseendemässigt godtagbart. Försäkringsstandarden bör preciseras så tydligt som

möjligt i åtgärdstaxan. Preciseringen bör ske, förutom genom den in-

nehållsbeskrivning som förutsätts finnas i själva åtgärdsrubriken i taxan, genom

föreskrifter och allmänna råd från RFV. Härigenom klarläggs dels vilka

behandlingar som kan ersättas av försäkringen, dels vilka indikationer som i det

enskilda fallet gör patienten berättigad till en viss behandling. En patient kan

tänkas vilja välja en dyrare åtgärd eller ett dyrare material än han eller hon

bedöms vara berättigad till. Detta bör då kunna erbjudas om patienten betalar

merkostnaden. Det förutsätts dock att vårdgivaren bedömer åtgärden som lämplig i

patientens fall. Enligt nuvarande bestämmelser kan patienten i sådana fall få

betala hela kostnaden. Ett exempel på den nya s.k. merkostnadsprincipen är om en

patient önskar implantat utan att erforderliga indikationer härför finns. Pa-

tienten kan då få denna behandling mot en merkostnad räknad i förhållande till

den protetiska behandling han eller hon annars vore berättigad till.

 I en ny förordning om tandvårdsersättning avses i fråga om viss protetisk

behandling nuvarande garantiregler ändras så att garantin omfattar två år för

både fast och avtagbar protetik. Bestämmelsen bör gälla även för protetik som

utförs mot merkostnad samt för premietandvård.

 Vissa behandlingar bör liksom vad som gäller i dag inte omfattas av ersättning

från försäkringen. Det gäller t.ex. enbart estetiskt betingad tandvård. Den som

önskar sådan behandling får således betala hela kostnaden. Tandläkaren bör vara

oförhindrad att utföra sådan vård även om han i övrigt verkar inom försäkringen.

 Den nuvarande tandvårdstaxan bör ersättas med en ny förordning om

tandvårdsersättning. Ett fördjupat beredningsarbete har bedrivits med

utgångspunkt i utredningens förslag. Bl.a. har RFV på regeringens uppdrag gjort

en omstrukturering av den nuvarande åtgärdstaxan. Detta uppdrag redovisades till

regeringen i november 1993 (RFV REDOVISAR 1993:5). Förslaget bör i allt

väsentligt kunna anpassas till de riktlinjer vi nu har berört.

 Den närmare behandlingen av RFV:s förslag påbörjades i den tidigare nämnda

samordningsdelegationen. Därefter har arbetet med utformningen av åtgärdstaxan,

där RFV:s förslag alltjämt har varit utgångspunkten, beretts vidare inom

Socialdepartementet. I arbetet har de synpunkter på åtgärdsstrukturen som

framfördes i samordningsdelegationen av de olika intressenterna ingående

övervägts. RFV har efter det att uppdraget redovisades och vissa justeringar

gjorts i den departementala beredningen jämfört utfallet av den föreslagna

åtgärdstaxan med gällande åtgärdstaxa utifrån ca 400 tandvårdsräkningar och

journalanteckningar hos tio tandläkare verksamma inom såväl privat som offentlig

tandvård. Resultatet visar att förslaget bör fungera väl när det tillämpas på en

klinik, vilket förstärker vår uppfattning om att förslaget är en bra

utgångspunkt för vidare bearbetning.

 Förslag till ersättningsbelopp i den nya taxan bör även fortsättningsvis

lämnas av RFV och därefter beslutas av regeringen. Ersättningsbeloppen bör tas

in som bilagor till förordningen, varvid bilagan avseende ersättningsbeloppen i

åtgärdstaxan avses innehålla två avdelningar, nämligen åtgärder för

allmäntandvård och åtgärder för specialisttandvård.

 25

4.5 Stöd till särskilda patientgrupper

4.5.1 Särskilda tandvårdsinsatser som ett led i en

sjukdomsbehandling under en begränsad tid

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: För särskilda tandvårdsinsatser som|

|behövs som ett led i en sjukdomsbehandling under en |

|begränsad tid skall bestämmelserna om vårdavgifter |

|enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) gälla. |

| Däremot slopas bestämmelserna i tandvårdslagen |

|(1985:125) om att regler som gäller för den öppna hälso-|

|och sjukvården skall gälla för viss oralkirurgisk |

| |

|behandling. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna var positiva till

utredningens förslag. Tandläkarförbundet framförde t.ex. att det är glädjande

att också medicinskt motiverade odontologiska ingrepp föreslås bli jämställda

med sjukvård och ersättas enligt reglerna för den öppna hälso- och sjukvården

för patienter där den odontologiska behandlingen är ett led i den totala

sjukdomsbehandlingen. Handikappförbundens samarbetsorgan tillstyrkte

utredningens förslag.

 Skälen för regeringens förslag: För vissa patienter är behandling inom

tandvården ett nödvändigt led i den totala sjukdomsbehandlingen och insatserna

medicinskt motiverade. Det är i dessa fall väsentligt med ett nära samarbete

mellan medicinsk och odontologisk personal. Det går att identifiera vilka

odontologiska åtgärder som ingår i sjukdomsbehandlingen. Ett exempel är

patienter som skall genomgå organtransplantationer. Om de skall lyckas måste

patienten vara infektionsfri.

 I det fortsatta beredningsarbetet inom Socialdepartementet har andra exempel

på dem som tillhör denna grupp närmare preciserats. Dessa är bl.a. patienter

- som genomgår strålbehandling mot bl.a. öron-, näs-, mun- och halsregionen,

- med patologiskt eller farmakologiskt generellt eller lokalt gravt störd

 immunfunktion som behöver understödjande profylax och slemhinnevård under

 intensiv sjukdomsbehandling,

- som skall genomgå kirurgiska ingrepp där fullständig infektionsfrihet är ett

 medicinskt krav och där orala infektioner akut måste åtgärdas,

- som på grund av avvikande reaktion mot dentala material måste byta dessa

 material mot andra,

- med neurologiska skador, erhållna vid bl.a olycksfall, som behandlas med hjälp

 av viss odontologisk terapi (orofacial regulationsterapi),

- med skador till följd av epileptiska anfall,

- med medfödda missbildningar av tänder och käkar,

- med defekter som orsakats av sjukdom i käkområdet eller i ansiktet.

 53

 För denna typ av behandling inom tandvården är det enligt vår mening naturligt

att kostnaderna ersätts av den allmänna försäkringen och patienten på samma sätt

som för andra åtgärder som ingår i den medicinska behandlingen av sjukdomen.

Eventuell medicinsk behandling skall inte behöva inställas eller få sämre

förutsättningar beroende på vilken tandvårdsbehandling patienten har råd med.

För dessa behandlingar bör således tillämpas reglerna om vårdavgifter enligt

hälso- och sjukvårdslagen, dvs. patienten bör betala en avgift för vården på

samma sätt som gäller för sjukvård i övrigt. Tandvården kan komma att meddelas

av såväl offentliga som privata vårdgivare.

 Den patientgrupp som här avses omfattar bl.a. flertalet av dem som i dag kan

få avgiftsfri tandvård enligt nuvarande 9 § tandvårdstaxan. Bestämmelserna om

sådan avgiftsfri tandvård avses upphöra att gälla. Därefter bör reglerna för

hälso- och sjukvård gälla.

 I samband med långvariga sjukdomssymptom kan i vissa fall utbyte av

amalgamfyllningar bli aktuellt som ett led i en medicinsk rehabilitering även om

ett säkerställt samband mellan sjukdomsyttringar och fyllningar inte kan

fastställas. I dagens system ersätts amalgamutbyten i dessa fall enligt de

vanliga normerna i tandvårdstaxan, dock först efter förhandsprövning och med

visst krav på läkarintyg. Även för dessa behandlingar bör reglerna om

vårdavgifter för hälso- och sjukvård i fortsättningen tillämpas. Beslut bör

fattas av medicinsk personal med erforderlig kompetens. I de fall, där utbyte av

amalgam inte är ett led i en sjukdomsbehandling och inte har sin grund i

avvikande reaktion eller långvariga sjukdomssymptom, bör patienten själv stå för

hela kostnaden. Slutligen finns givetvis fall där odontologiska indikationer

motiverar att en ny fyllning görs eller annan åtgärd vidtas varigenom en

tidigare amalgamfyllning ersätts. Dessa behandlingar ingår i tandvårdens

ordinarie ersättningssystem.

 För viss oral kirurgi finns i dag bestämmelser i 15 a § TVL och 2 §

förordningen (1984:908) om vissa statsbidrag och försäkringsersättningar för

sjukvård m.m. Oralkirurgin omfattas därmed av ersättningssystemet för sjukvård

och av reglerna för vårdavgifter inom den öppna hälso- och sjukvården. Vi anser

dock att oralkirurgi som inte är att betrakta som ett led i en

sjukdomsbehandling bör omfattas av tandvårdens anslagspost inom

sjukförsäkringen, dvs. tandvårdsförsäkringen. Exempel på sådana oralkirurgiska

behandlingar är behandling med implantat, behandling av tandlossningssjukdom,

operativt avlägsnande av visdomstand samt rotspetsoperationer. Detta bör ge

allmäntandläkare incitament att i större omfattning själv utföra vissa av dessa

behandlingar. Vidare skapas likformiga ersättningsregler inte bara mellan

allmän- och specialisttandvård utan även mellan privat och offentlig tandvård.

De oralkirurgiska behandlingar som i fortsättningen bör omfattas av ersättnings-

systemet för sjukvård är enbart sådana behandlingar som är att betrakta som ett

led i en sjukdomsbehandling. Förändringen innebär också att förankringselement

vid implantatbehandling som hittills betraktats som ingående i det protetiska

arbetet trots att de hanteras av oralkirurgen kan debiteras inom oralkirurgi.

 I prop. 1993/94:93 s. 49 föreslogs att den s.k. dentoalveolära oralkirurgin

(kirurgi i tänderna och dess närmaste vävnader) skulle skiljas ut och omfattas

av tandvårdsförsäkringen i stället för av sjukvårdens ersättningssystem. Detta

tillstyrktes av flertalet remissinstanser. Svensk Käkkirurgisk Förening har

senare visat att den avgränsningen eventuellt kan leda till oönskade

konsekvenser för vissa patienter som genomgår en sjukdomsbehandling och försvåra

samarbetet mellan oralkirurger och specialistläkare. Genom det nu föreliggande

förslaget bör dessa problem inte uppstå och samarbetet underlättas.

 Vad som nu har föreslagits om möjligheterna att erhålla tandvård som ett led i

en sjukdomsbehandling enligt vad som gäller för den öppna hälso- och sjukvården

bör regleras i TVL.

4.5.2 Långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov till följd av

sjukdom eller funktionshinder

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: En förhöjd årlig ersättning inom|

|premietandvården bör enligt vissa kriterier kunna lämnas|

|från sjukförsäkringen för patienter som på grund av |

|sjukdom eller funktionshinder har ett långvarigt och |

|väsentligt ökat tandvårdsbehov och på grund av detta får|

|betydande merkostnader för sin tandvård. |

| För de patienter som väljer tandvård enligt åtgärdstaxa|

|bör stödet knytas till patientavgiften som reduceras i|

|motsvarande utsträckning. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag vad avser den förhöjda

ersättningen inom premietandvården.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna var i allmänhet positiva

till utredningens förslag. Tjänstetandläkarna ansåg att de förslag och

ambitioner som kommer till uttryck är angelägna och har stort stöd hos de

tandläkare på fältet som träffar dessa patienter. Remissinstanser som avstyrkte

premietandvården var negativa till utredningens förslag även i denna del och

ansåg att frågan om ett förstärkt skydd skall lösas enbart genom en åtgärdstaxa

med särskilt högkostnadskydd.

 Konkurrensverket ansåg att utredningens förslag sannolikt motverkar den

koncentrationstendens och strukturpåverkan som fast ersättning per person kan

förmodas medföra.

 Vissa remissinstanser, t.ex. Sveriges Pensionärsförbund, ansåg att tandvården

för äldre bör finansieras genom läkarvårdstaxan.

 Skälen för regeringens bedömning: I vissa patientgrupper finns personer som på

grund av sin sjukdom eller sitt funktionshinder har ett omfattande behov av

tandvårdsinsatser under många år eller resten av livet. Sjukdomen eller

funktionshindret kan medföra ett sämre försvar mot karies och andra

tandsjukdomar. I vissa fall tillkommer motoriska störningar och ibland ger

patienternas läkemedel sämre förutsättningar att bibehålla tandhälsan. För vissa

patienter med reumatism eller neurologiska skador eller sjukdomar behövs längre

sammanlagd behandlingstid genom att behandlingen vid varje behandlingstillfälle

får kortas ned och innehålla fler "vilopauser". För dessa patienter gäller att

det är särskilt viktigt med förebyggande insatser för att få en så god munhygien

som möjligt. Patienterna kan sakna de motoriska förutsättningarna och kan behöva

stöd från tandvårdspersonalen. Patienter som har bristande initiativförmåga kan

behöva fasta rutiner för att upprätthålla sin munhygien. Insatser som är ett led

i den dagliga munvården förutsätts skötas av ansvariga inom hälso- och

sjukvården eller socialtjänsten och omfattas inte av förslaget.

 Vissa patienter kan således på grund av sjukdom eller funktionshinder behöva

tätare kontakter med tandvården och längre tid i behandlingssituationen för att

uppnå en med andra grupper jämförbar tandhälsa.

 Inom Socialdepartementet har ett fortsatt beredningsarbete bedrivits - som

aviserades i prop. 1993/94:93 s. 42 - för att närmare utforma kriterier för

vilka patientgrupper som skall kunna omfattas av det särskilda

försäkringsstödet. Patienter som kan komma i fråga för denna ersättningsform är

bl.a. de som efter utredning i landsting eller primärkommun bedömts vara

berättigade till särskilt stöd enligt lagen (1993:1090) om särskilt stöd och

service åt vissa funktionshindrade. Andra personer som kan komma i fråga är de

med sjukdom eller funktionshinder och härav långvarigt och väsentligt ökat

tandvårdsbehov, t.ex. behov av påtagligt längre sammanlagd behandlingstid.

Vägledande för definition av långvarigt ökat tandvårdsbehov kan t.ex. vara att

det i regel bör röra sig om ett förhöjt tandvårdsbehov som varar längre tid än

ett år.

 Till den senare patientgruppen hör bl.a. personer med

- fysisk eller psykisk funktionsnedsättning, t.ex. utvecklingsstörningar,

 psykiska störningar, demenser, neurologiska skador eller sjukdomar,

- svår muntorrhet till följd av bl.a. medicinering och Sjögrens syndrom, -

 strålinducerade sena biverkningar,

- blödningssjukdomar eller viss blodsmitta,

- långvarig behandling med mediciner eller andra långvariga effekter av sjukdom

 eller sjukdomsbehandling.

 Tandläkarförbundet har i detta sammanhang framhållit att även om tydliga

kriterier anges för vilka patientgrupper som skall omfattas är det viktigt att

det framdeles finns en möjlighet att vid behov kunna tillföra nya

patientgrupper. Vi delar den uppfattningen.

 För de patienter som till följd av sjukdom eller funktionshinder har ett

långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov har det avgörande betydelse att

vårdgivaren har ett långsiktigt behandlingsperspektiv och systematiskt arbetar

med förebyggande behandling. Det innebär att premietandvården är en

ersättningsform med stora fördelar för dessa patienter. Samtidigt skulle, utan

ytterligare insatser från statens sida, patientpremierna bli höga. Det är därför

motiverat med en förhöjd fast försäkringsersättning till vårdgivaren för dessa

patienter, så att de inte behöver betala högre premie än andra patienter. På

samma sätt som för den fasta ersättningen i övrigt i premietandvården bör

försäkringsstödet inbegripa allmäntandvård men inte specialisttandvård.

Patientpremien bör däremot innefatta all den tandvård som premien i

premietandvården täcker, dvs. inkludera såväl specialisttandvård som vård enligt

det särskilda högkostnadsskyddet.

 De patienter som trots detta skulle föredra att nyttja tandvård enligt

åtgärdstaxa bör naturligtvis kunna göra detta. Motsvarande stöd bör i detta fall

knytas till patientavgiften som reduceras i motsvarande utsträckning. Dessutom

finns det särskilda högkostnadsskyddet.

 Utredningen beräknade att antalet personer som tillhör de nämnda patientgrup-

perna kan komma att uppgå till högst 150 000.

 Det torde vara nödvändigt med någon form av schablonisering i bedömningen av

ersättningsnivåerna. Det är möjligt att den förhöjda ersättningen kan delas upp

i olika delar, en för merinsatser för profylaktiska åtgärder, en för merkost-

nader för påtagligt ökad kariesaktivitet osv. Ersättningen bör lämnas i enlighet

med vad regeringen bestämmer. Förslag till ersättningsbelopp bör lämnas av RFV.

Precisering av rutinerna för ansökningsförfarandet och försäkringskassans

prövning bör kunna ske genom föreskrifter och allmänna råd från RFV.

 Försäkringskassan beslutar om förhöjd tandvårdsersättning under viss tid får

lämnas för en försäkrad. Tidsperioden under vilken den förhöjda ersättningen får

lämnas bör kunna variera beroende på vilka besvär det är fråga om. Årlig

omprövning torde i många fall inte behövas. Försäkringskassan behöver vid

prövning om förhöjd ersättning ha underlag för bedömningen t.ex. att viss

sjukdom eller funktionshinder föreligger och att patienten på grund av detta har

ett långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov.

 Många remissinstanser har berört frågan om behovet av ökat försäkringsstöd för

tandvårdsrädda. Tandvårdsrädsla är svår att definiera och en risk föreligger att

personkretsen i ersättningssammanhang skulle kunna bli orimligt stor.

Utredningen har därför inte föreslagit något särskilt stöd.

 Frågan har studerats ytterligare i det fortsatta beredningsarbetet för att

klargöra om det finns lösningar som ger en rimlig avgränsning av gruppen och av

de särskilda insatserna vid tandvårdsrädsla. I studierna har framkommit att det

är viktigt att tandvårdsrädsla ses som ett behandlingsbart handikapp. I

behandlingen av sådana patienter bör behandling av rädslan ingå. Någon särskild

stödform avses dock inte införas för denna patientgrupp. Som vi redovisat i

avsnitt 4.4 Reviderad åtgärdstaxa bör tidsarvodering i åtgärdstaxan kunna

förekomma i vissa fall. RFV har i sitt tidigare nämnda förslag till

omstrukturering och omräkning av den nuvarande åtgärdstaxan föreslagit möjlighet

till tidsdebitering efter förhandsprövning vid behandling av bl.a.

tandvårdsrädda patienter.

 54

4.5.3 Lagfäst ansvar för landstingen

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: Landstingen skall svara för att |

|det finns tillräckliga och anpassade resurser för |

|patienter som behöver tandvårdsinsatser. Landstingen |

|skall också se till att patientgrupper som behöver sär-|

|skilt stöd erbjuds tandvård. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Förslaget beträffande landstingens ansvar

för att det finns tillräckliga och anpassade resurser för patienter med behov av

särskilda tandvårdsinsatser tillstyrktes av så gott som samtliga

remissinstanser, däribland Handikappförbundens samarbetsorgan.

 Remissinstanserna var positiva till utredningens förslag om att landstingen

aktivt skall erbjuda tandvård till patientgrupper med behov av särskilt stöd.

Landstingsförbundet ansåg att det är en förutsättning att andra myndigheter

samverkar för att systemet skall fungera smidigt.

 Uppsala läns landsting pekade på att förslagen stämmer med vad landstinget i

realiteten redan tillämpar. Exempel på patientgrupper där särskilda åtgärder

vidtagits för att söka upp och erbjuda tandvård är social- och

omsorgsförvaltningarnas patienter och boende på sjukhem. Handikappförbundens

samarbetsorgan instämde i utredningens förslag men pekade på att patienten måste

ha ekonomiska förutsättningar att betala för tandvården.

 Skälen för regeringens förslag: I landstingens ansvar ingår enligt 8 §

tandvårdslagen (1985:125) att planera tandvården inom sina resp. lands-

tingsområden med utgångspunkt i befolkningens behov av tandvård.

 Landstingen har alltså redan i dag ett ansvar för att nödvändiga resurser

ställs till tandvårdens förfogande. Resurserna skall fördelas med utgångspunkt i

olika patientgruppers behov av tandvård. För att uppnå en rättvis

resursfördelning kan enligt förarbetena till TVL (prop. 1984/85:79) vissa

gruppers behov och resurstilldelning kräva en särskild redovisning till

statsmakterna.

 För vissa patienter krävs förutom allmäntandvård och specialisttandvård

särskild odontologisk och annan kunskap för en adekvat diagnostik och

behandling. Det krävs dessutom ofta ett nära samarbete mellan tand-

vårdspersonalen och andra personalgrupper inom hälso- och sjukvården. Karolinska

institutet har till Socialdepartementet inkommit med en rapport Behovet av

särskild odontologisk och annan kunskap vid tandvård för vuxna med

funktionsnedsättningar och vissa sjukdomar. Rapporten har remissbehandlats.

 Av rapporten framgår att det finns ett behov av en särskild kompetens inom

ämnesområdet sjukhustandvård. Kompetensen bör enligt rapporten ligga på

specialistnivå. Ett viktigt skäl till att en särskild kompetens inom

ämnesområdet är nödvändig är enligt rapporten kvalitetssäkring.

Patientsäkerheten är viktig för många av de patienter som kommer i kontakt med

sjukhustandvården eftersom de ofta inte själva är i stånd att bedöma kvaliteten

på den vård som ges.

 Ämnesområdet sjukhustandvård bör enligt rapporten omfatta odontologiskt

omhändertagande av vuxna där det finns ett behandlingsbehov som är relaterat

till allmänsjukdomar, psykisk ohälsa eller handikapp. Fördjupande odontologiska

kunskaper och färdigheter måste integreras med medicinska, psykologiska och

sociala kunskaper om handikappade och sjuka patienter. Medicinska riskpatienter

måste få ett adekvat odontologiskt omhändertagande. Patientens odontologiska

omhändertagande måste kunna anpassas till funktionshinder av medicinsk, fysisk,

psykisk och social karaktär.

 Regeringen bedömer att utgångspunkten för de här aktuella patientgrupperna är

att vårdbehovet inom tandvård i största möjliga utsträckning bör tillgodoses

inom vanlig allmäntandvård. Utöver detta krävs dock tandläkare med särskild

kompetens och erfarenhet av att kunna handlägga och utföra odontologiska

utredningar, terapiplanering, prognosbedömning och behandling för dessa grupper.

Det ankommer på regeringen att besluta om vilka specialiteter som skall finnas.

Regeringen avser att senare behandla frågan om en särskild specialitet för sjuk-

hustandvård bör inrättas.

 För många har det framstått som naturligt att det i landstingens redan i dag

lagfästa ansvar att planera tandvården med utgångspunkt i befolkningens behov av

tandvård ställs erforderliga resurser till tandvårdens förfogande och att dessa

fördelas med utgångspunkt i olika patientgruppers behov av tandvård. Med hänsyn

till de förändringar som nu föreslås ske i ersättningssystemet för

vuxentandvård, vilket även påverkar patientgrupper med behov av särskilda

tandvårdsinsatser, har vi funnit det lämpligt att förtydliga detta ansvar i TVL.

Med särskilda tandvårdsinsatser avses, förutom diagnostik och terapi, övriga

åtgärder som erfordras för att vården skall kunna genomföras, även t.ex. lokaler

och utrustning.

 Det finns i dag patientgrupper som uppges ha en otillfredsställande tandhälsa

och bristande tandvårdskontakter. De behöver inte ha större behov av

tandvårdsinsatser än andra till följd av sjukdom eller funktionshinder men kan

ha svårt att själva ta initiativ till en kontakt med tandvården. Uppsökande

verksamhet för dessa patienter är viktig bl.a. därför att tandsjukdomarna ofta

är symptomfria och utvecklas under lång tid.

 I den tidigare nämnda propositionen med förslag till tandvårdslag m.m. (prop.

1984/85:79) anfördes att ett viktigt led i det förebyggande arbetet är

uppsökande verksamhet. Detta får ske genom ett samarbete med andra

landstingsförvaltningar, med kommuner eller med enskilda huvudmän för t.ex.

sjukhem. Tyngdpunkten bör ligga i förebyggande åtgärder.

 Mot bakgrund av detta bedömer regeringen att landstinget skall vara skyldigt

att se till att patientgrupper som av olika skäl har svårt att efterfråga

tandvård erbjuds denna. Vi vill i anslutning härtill understryka att denna

skyldighet inte innebär att vården i fråga måste ske i landstingets regi.

 Vi vill också understryka att kommunerna har ett ansvar för att personer som

omfattas av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade

samt psykiskt sjuka och äldre i särskilda boendeformer får den tandvård de

behöver och att ett samarbete mellan landstingen och kommunerna förutsätts.

4.5.4 Socialstyrelsens tillsynsansvar

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: Socialstyrelsen bör utarbeta |

|föreskrifter och allmänna råd om tandvården för de s.k.|

|särskilda patientgrupperna. Socialstyrelsen bör i sin|

|tillsyn av tandvården prioritera uppföljningen av dessa|

|gruppers tandhälsa. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna, bl.a. Handi-

kappförbundens samarbetsorgan, var positiva till utredningens förslag.

 Skälen för regeringens bedömning: I Norge har en studie gjorts av tandhälsan

för långvarigt sjuka och funktionshindrade. Studien visar att det är

karakteristiskt för dessa grupper att de ofta är mycket små och har särskilda

tandrelaterade problem. De har ofta en sammansatt sjukdomsbild och de flesta som

tillhör dessa grupper har lägre socioekonomisk status, många läkarbesök, färre

kvarvarande tänder och mer sällan kontakt med tandvården än den övriga

befolkningen. Svenska sjukhustandläkare möter ofta patienter, som inte själva

förstår, orkar eller kan ge uttryck för sitt vårdbehov. Socialstyrelsen bör

utarbeta föreskrifter och allmänna råd om tandvården för de s.k. särskilda

patientgrupperna.

 Regeringen anser att det är särskilt viktigt att följa upp tandhälsoutveck-

lingen för de grupper som har svårt att göra sig hörda och bevaka sina

rättigheter. Till dessa grupper hör de som behandlats i tidigare avsnitt. Enligt

tandvårdslagen har landstingen ett ansvar för att följa den egna befolkningens

tandhälsosituation, särskilt svaga gruppers. Socialstyrelsen bör i sin tillsyn

av tandvården prioritera dessa.

4.6 Specialisttandvård

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: Specialisttandvårdens organisa-|

|tion och finansiering bör ses över när det förändrade|

|ersättningssystemet för vuxentandvård varit i kraft en|

|tid. Utvecklingen av specialisttandvården bör fram till|

|dess följas noggrant. |

| En specialisttandvårdstaxa anpassad till samma |

|principer som föreslagits för allmäntandvårdens taxa bör|

|införas och tills vidare tillämpas av alla |

|försäkringsanslutna specialisttandläkare. Vissa privata|

|specialisttandläkare bör, liksom tidigare, ha rätt att|

|tillämpa en förhöjd taxa. |

 55

-------------------------------------------------------

| ÖTF:s förslag: Stödet till specialisttandvård för vuxna|

|finansieras genom en särskild ersättning som en separat|

|del av tandvårdsersättningen. Medlen fördelas på varje|

|försäkringskasseområde och disponeras av den lokala |

|allmänna försäkringskassan. Patientavgifternas storlek|

|beslutas lokalt av försäkringskassan. Ett lokalt vårdråd|

|inrättas med företrädare för bl.a. försäkringskassan,|

|landstinget (motsvarande) och de privata vårdgivarna.|

| Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Ett flertal |

|remissinstanser tillstyrkte utredningens förslag om |

|särskild försäkringsersättning för specialisttandvården och|

|regionala ramar, bl.a. Landstingsförbundet, Försäk- |

|ringskasseförbundet, Tjänstetandläkarföreningen och |

|flertalet landsting. Vissa remissinstanser avstyrkte |

|utredningens förslag, bl.a. Sveriges Tandläkarförbund,|

|Sveriges Privattandläkarförening och RFV. |

| Specialistföreningarnas centrala råd med företrädare för|

|både privata specialister och folktandvårdsspecialister|

|ansåg det vara positivt att försäkringskasseområdena |

|disponerar dessa pengar och att de fördelas av de |

|lokala försäkringskassorna. |

| Konkurrensverket anförde att variationer i |

|efterfrågan och inriktning på specialisttandvård (inkl.|

|rådgivning m.m.) talar för att beslut om hur |

|försäkringsmedel bäst skall användas bör fattas lokalt.|

| Socialstyrelsen ansåg att fördelen med förslaget var|

|att det ger flexibilitet men påpekade också att det kan|

|bli olika lösningar i olika försäkringskasseområden. |

| Göteborgs och Bohus läns landsting avstyrkte ÖTF:s |

|förslag och ansåg att all specialisttandvård bör ersättas|

|som sjukvård. |

| Landstingsförbundet och flera landsting ansåg att |

|landstingen och inte försäkringskassorna bör ha ansvaret|

|för hur försäkringsmedlen utnyttjas. |

|Försäkringskasseförbundet, Stockholms läns allmänna |

|försäkringskassa och Praktikertjänst AB ansåg att det bör|

|vara försäkringskassan som skall besluta i frågan. |

| Skälen för regeringens bedömning: Förslaget till |

|ersättningssystem innebär att en vårdgivare som |

|behandlar en patient inom premietandvård skall betala|

|patientens kostnadsandel enligt åtgärdstaxan eller |

|enligt särskild överenskommelse med |

|specialisttandläkaren, för specialisttandvård som |

|vårdgivaren remitterat patienten till. Detta bör skapa|

|förutsättningar för en effektiv användning av |

|specialisttandvårdens resurser och kompetens. Om |

|vårdgivaren ansvarar för patientens kostnad för |

|specialisttandvård skapas ett incitament för denne att|

|själv behandla patienten. Så länge som vården kan ges i|

|allmäntandvården med god kvalitet är detta en bra |

|lösning. Regeringen utgår från att vårdgivaren, med det|

|yrkesansvar som legitimerade yrkesutövare har, inte |

|själv behandlar patienterna i situationer där han eller|

|hon saknar en tillfredsställande kompetens och att |

|patienten erhåller den vård som behövs enligt vetenskap|

|och beprövad erfarenhet. En underlåtenhet att remittera|

|till specialisttandvård som leder till försämrad |

|tandhälsa hos patienten med för denne ökade vårdkostnader|

|är dessutom olönsam för vårdgivaren. |

 56

-------------------------------------------------------

| Vissa remissinstanser, t.ex. Konkurrensverket, har |

|framfört att patientavgiften för specialisttandvård kan|

|bli relativt hög i det enskilda fallet och därmed |

|medföra risk för s.k. undervård. ÖTF:s beräkningar visade|

|att patientkostnaden för specialisttandvård fördelad på|

|samtliga patienter, år 1992 var i storleksordningen 10|

|kr per patient. I försöksverksamheten i Bromölla (se |

|bilaga 1, avsnitt 7) uppgick år 1994 försäkrings- |

|kostnaden för specialisttandvård till i genomsnitt 12|

|kr per patient. Patientkostnaden för samma period kan,|

|med ett antagande om genomsnittlig försäk- |

|ringssubvention, beräknas till ca 17 kr per patient. |

| Skälen för att patientpremien i premietandvården bör|

|innefatta även specialisttandvård är starka. Ett viktigt|

|argument för premietandvård är att patienten i förväg|

|skall veta vad vården kommer att kosta. Om patienten |

|skall betala delar av vården vid sidan av premien blir|

|det inte möjligt. Dessutom är patienten oftast den i |

|sammanhanget som har minst kompetens att bedöma ett |

|eventuellt behov av specialisttandvård. |

| Om kostnaderna för specialisttandvård låg helt utanför|

|premietandvårdsåtagandet skulle det ge vårdgivaren |

|starka incitament - åtminstone om det finns |

|tillräckligt med arbete ändå - att överutnyttja |

|specialisttandvården. Det skulle ju i så fall ofta vara|

|billigare för vårdgivaren att remittera premiepatienten|

|till en specialist i stället för att själv behandla |

|patienten. |

| För att ge rätt styrka på incitamenten i det nya |

|systemet har regeringen gjort den bedömningen att inte|

|hela kostnaden för specialisttandvård som efter remiss|

|utförs av annan vårdgivare bör bäras av den vårdgivare som|

|ansvarar för premietandvårdsavtalet. Risken för att |

|vårdgivare som erbjuder premietandvård skall drabbas av|

|en alltför hög kostnad vid sidan av de egna |

|klinikkostnaderna bör minskas genom att tandvårds- |

|försäkringen betalar försäkringens kostnadsandel enligt|

|åtgärdstaxans bestämmelser till specialisttandläkaren.|

|Vid beräkningen skall bestämmelsen om självrisk inte |

|tillämpas. Detta gäller även i de fall den remitterande|

|vårdgivaren tillämpar tandvård enligt åtgärdstaxan. Är den|

|remitterande vårdgivaren inte ansluten till den |

|allmänna försäkringen gäller dock reglerna om självrisk fär|

|specialisttandvård. Vi vill också erinra om att det sär-|

|skilda högkostnadsskyddet föreslås omfatta även specia-|

| |

| |

|listtandvård. |

| |

| |

|Förenklad specialisttandvårdstaxa för alla specialister|

| |

|Enligt gällande tandvårdstaxa ersätts alla landstingens|

|specialisttandläkare och mer än en tredjedel av de |

|privat verksamma specialisttandläkarna enligt |

|allmäntandvårdens taxa. De få specialisttandläkare som|

|har rätt att använda specialisttaxan får bara göra det för|

|vård som de utför inom sin specialitet. En betydande |

|del av deras verksamhet är emellertid allmäntandvård.|

|Sammantaget har detta lett till att det i dag endast |

|finns ungefärliga uppgifter om specialisttandvårdens |

|omfattning. |

| Den reformerade förenklade åtgärdstaxa som regeringen|

|avser att införa för allmäntandvården kan inte på samma|

|sätt som nuvarande taxa fungera även för |

|specialisttandvård. Specialisttandläkarna behöver bl.a.|

|en möjlighet att kunna tidsdebitera vård på enklare |

|villkor än vad som avses bli möjligt inom |

|allmäntandvården. Vi avser därför att låta alla spe- |

|cialisttandläkare debitera arvoden enligt en till |

|åtgärderna gemensam specialisttandvårdstaxa för den |

|tandvård som de utför inom ramen för sin specialitet. En|

|förändring som samtidigt snabbt ger bättre förutsättningar|

|för en uppföljning av specialisttandvården. |

| Regeringen avser i övrigt att utforma en |

|specialisttandvårdstaxa efter samma principer för |

|åtgärdsstruktur m.m. som avses tillämpas för all- |

|mäntandvård. Nuvarande förhållanden inom |

|specialisttandvården bör vara utgångspunkten för |

|förändringarna. Det innebär att taxan kommer att omfatta|

|de åtgärder som i dag finns i taxesystemet och att |

|t.ex. åtgärder som landstingen utför men som inte ersätts|

|av försäkringen inte bli infogade. |

| |

| |

|Två arvodesnivåer |

| |

|Den nuvarande specialisttaxan tillämpas av |

|specialisttandläkare som var verksamma i enskild |

|tandvård vid utgången av år 1972. Därutöver har tandläkare|

|som var verksamma i enskild tandvård före utgången av|

|september år 1986 och som före den tidpunkten förvärvat|

|specialistkompetens i oral protetik rätt att ta ut 30|

|% högre arvoden för vissa av allmäntandvårdens åtgärder.|

|Under budgetåret 1992/93 debiterade ca 170 |

|specialisttandläkare förhöjda arvoden enligt dessa |

|övergångsbestämmelser. Det innebär att en tredjedel av de|

|ca 550 yrkesverksamma specialisttandläkare som vänder|

|sig till vuxna var anslutna som privatpraktiker till |

|försäkringen. Av de 170 var dock drygt 50 även verksamma|

|inom offentlig tandvård hos folktandvården eller vid |

|odontologisk fakultet. |

| De högre arvodena som infördes år 1974 motiverades av|

|att förhållandena för tandläkare som studerade för att bli|

|specialister vid denna tidpunkt var väsentligt sämre än|

|för andra som studerade vidare. Avsikten var att efter|

|en tid sänka arvodena. Det skedde dock aldrig. Om det|

|i dag av andra skäl är motiverat med en högre nivå på|

|specialisttaxan, och i så fall hur mycket högre nivån|

|borde vara, har inte undersökts i några mer omfattande|

|studier. |

| ÖTF beräknade att om alla specialister skulle få |

|tillämpa specialisttaxans ersättningsnivå innebär det en|

|ökning av försäkringens kostnader med 50 - 60 miljoner|

|kronor. Underlaget för dessa beräkningar var dock |

|osäkert. |

| Innan ett bättre underlag finns om omfattningen av |

|specialisttandvården och om motiv för en högre taxa |

|saknas förutsättningar för att föreslå några förändringar av|

|nuvarande förhållanden. Regeringen anser mot denna |

|bakgrund att det i den specialisttandvårdstaxa som |

|alla specialisttandläkare föreslås få tillämpa bör finnas|

|två arvodesnivåer. En som överensstämmer med |

|allmäntandvårdstaxans nivå och en som motsvarar den, som|

|hittills, förhöjda specialisttaxans nivå. Den sistnämnda|

|avses användas endast av de privatpraktiserande |

|specialister som enligt nuvarande bestämmelser får |

|tillämpa en högre taxa. |

| |

| |

|Framtida översyn av specialisttandvårdens organisation|

| |

| |

|och finansiering |

| |

|Landstinget har enligt 7 § TVL ansvaret för |

|specialisttandvård för vuxna. Av lagens 5 § framgår att|

|landstinget, med undantag för sådana uppgifter som |

|innefattar myndighetsutövning, får sluta avtal med någon|

|annan om att utföra landstingets och dess folktandvårds|

|uppgifter, dvs. lägga ut viss tandvård på entreprenad.|

| Andelen specialister inom tandvården är mycket låg i|

|jämförelse med vad som gäller inom sjukvården. Mer än 90 %|

|av tandläkarna är verksamma inom allmäntandvården. |

| Det måste i framtiden göras en väl balanserad avvägning|

|mellan vad som är rimligt att föra till allmäntandvården|

|och vad som bör ligga kvar i specialisttandvården. |

|Fördelningen av uppgifter mellan allmän- och |

|specialisttandvård bör kunna variera i olika landsdelar|

|beroende på vilken reell kompetens som finns |

|tillgänglig, organisatoriska förhållanden, avstånd för|

|patienterna etc. Förutsättningarna för att organisera|

|specialistverksamheten är inte lika i t.ex. Norrbotten|

|och Stockholm. Även resurserna bör i ett framtida |

|ersättningssystem kunna nyttjas på olika sätt. Så länge|

|målet om en vård på lika villkor kan uppnås måste sättet|

|och formerna för att uppnå detta kunna variera i olika|

|delar av landet. |

| Det måste troligen finnas en viss basresurs inom |

|specialisttandvården för att den skall kunna fungera på|

|bästa möjliga sätt. Specialisttandvårdens roll i |

|utbildning och forskning måste möjliggöra |

|internationellt konkurrenskraftiga forskningsprogram |

|och utprovning av nya teknologier. Spe- |

|cialisttandläkarnas kliniska verksamhet är en |

|förutsättning för kunskapsutveckling av ämnesområdet.|

|Klinisk erfarenhet behövs också för att |

|specialisttandläkaren skall kunna vara konsult åt |

|allmäntandläkare, delta i terapiplanering och medverka|

|i fort- och vidareutbildning. |

| Om specialisttandvården skall kunna leda |

|kunskapsutvecklingen och stimulera utvecklingen mot |

|bättre metoder för diagnostik och terapi inom |

|allmäntandvården måste en koncentration ske av |

|specialisttandvårdens insatser. Specialisttandvården bör|

|få möjlighet att ägna sig åt de mest krävande |

|utredningarna och behandlingarna. Utvecklingen under-|

|lättas av att specialisttandvården effektiviserar |

|verksamheten genom att vidareutbilda andra |

|personalgrupper än tandläkare, t.ex. motsvarigheten |

|till de ortodontiassistenter som finns inom |

|tandreglering. Vidare förutspås att behovet av |

|allmäntandläkare i framtiden kommer att minska eftersom|

|en förbättrad tandhälsa för alla åldersgrupper minskar|

|behovet av reparativa vårdåtgärder. För att nyttja de|

|tandläkarresurser som finns och samtidigt låta alla |

|personalkategorier få allt mer utvecklande arbets- |

|uppgifter bör allmäntandläkarna kunna utveckla sin |

|kompetens exempelvis genom s.k. profilering inom en |

|eller flera specialiteter. Det kan möjliggöra att |

|specialisttandvården koncentreras till än mer |

|kvalificerade uppgifter och samtidigt öka behovet av |

|specialisttandläkarna som kvalificerade utbildare och|

|konsulter i allmäntandvården. Detta gäller såväl den |

|offentliga som den privata allmäntandvården. |

 57

-------------------------------------------------------

| ÖTF föreslog bl.a. att stödet till specialisttandvård|

|för vuxna skulle fördelas på varje försäkringskasseområde|

|och disponeras av den lokala allmänna försäkringskassan.|

|Specialisttandvården står inför stora förändringar under|

|den närmaste framtiden. I västra Sverige diskuteras |

|t.ex. en samlad lösning av specialisttandvården för |

|flera tandvårdshuvudmän. Vidare kan den föreslagna |

|utformningen av premietandvården påverka inriktning, |

|omfattning och former för specialisttandvården. |

|Regeringen bedömer därför att inga förändringar tills|

|vidare bör ske av systemet för ersättning för |

|specialisttandvård utöver de ovan redovisade. En översyn|

|bör senare ske av specialisttandvårdens organisation |

|och finansiering. |

| |

| |

|4.7 Konkurrensfrågor |

| |

|

 ÖTF:s förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna var i huvudsak positiva

till utredningens åsikter och förslag för att åstadkomma konkurrens på lika

villkor.

 Konkurrensverket och Sveriges Privattandläkarförening lämnade förslag till

åtgärdsprogram för att åstadkomma konkurrensneutralitet. Konkurrensverket ansåg

att utredningens förslag om nytt ersättningssystem för att kunna genomföras

måste kompletteras med vissa konkreta åtgärder inom konkurrensområdet. Verket

ansåg att anslutningskontrollen i form av behovsprövning bör slopas, att

folktandvården bör omorganiseras till självständiga resultatenheter, bl.a. med

s.k. sluten kostnadsredovisning för varje verksamhetsgren, att s.k.

tandvårdspeng för barntandvård bör införas generellt, för att på sikt ersättas

av anbudstävlan, samt att upphandling genom anbudstävlan bör ske av sjukhus- och

specialisttandvård.

 Sveriges Privattandläkarförening föreslog ett åtgärdsprogram med i stort sett

samma innehåll som Konkurrensverkets. Föreningen uttryckte också önskemål om att

verket skall ges i uppdrag att bedriva aktiv konkurrensövervakning inom

tandvårdsområdet samt att konkurrensneutrala mervärdesskatteregler införs.

Vidare framförde föreningen synpunkten att landstingets roller inom tandvården

skall renodlas och särskiljas genom en beställar/utförarorganisation.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar den uppfattning som

framförts av såväl utredningen som Konkurrensverket att konkur-

rensförutsättningarna inom tandvården behöver förbättras. Regeringen utgår från

att Konkurrensverket från konkurrenssynpunkt följer utvecklingen inom

tandvården.

 Underprissättningsutredningen har nyligen i sitt betänkande Konkurrens i

balans (SOU 1995:105) lagt fram förslag till åtgärder för att lösa problem som

följer av konkurrens mellan offentlig och privat verksamhet. Förslaget

remissbehandlas för närvarande. De eventuella förslag till åtgärder för ökad

konkurrensneutralitet som kan bli aktuella till följd av betänkandet bör (i

lämpligare delar) också gälla i motsvarande situationer för tandvården.

Konkurrensförbättrande inslag i systemutformningen

Vårt förslag till reformerad tandvårdsförsäkring bör medverka till att en

rationell och effektiv tandvård skall kunna bedrivas. Den förordade utformningen

i stort innehåller viktiga inslag som är ägnade att förbättra

konkurrensvillkoren inom tandvården. Hit hör upphävandet av anslutningsbegräns-

ningen, införandet av fri prissättning av patientavgifterna inom premietandvård,

försäkringsanslutning för enskilda näringsidkare, bolag och andra juridiska

personer samt valfriheten för både vårdgivare och patienter när det gäller

ersättningsform. Fri anslutning och fri prissättning är åtgärder som bl.a.

Konkurrensverket efterlyst som förutsättningar för en effektiv konkurrens.

 Förslaget om det nya ersättningssystemets utformning är neutralt genom att det

inte skall vara någon skillnad i standarden på vården eller på det ekonomiska

stödet från försäkringen mellan premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxan.

Om en patient begär ytterligare eller annan behandling än vad som är nödvändig

för att i patientens fall uppnå ett från odontologisk synpunkt funktionellt och

utseendemässigt godtagbart resultat bör behandlingen kunna ges om patienten

själv står för merkostnaden. Denna s.k. merkostnadsprincip avses gälla i såväl

premietandvård som tandvård enligt åtgärdstaxa och innebär inte bara större

valfrihet för patienten, utan också att försäkringskassornas

försäkringstandläkare ges förutsättningar att, utan att det får orimliga

ekonomiska konsekvenser för patient och vårdgivare, tydligare definiera

försäkringens standard och därmed bidra till likvärdigare villkor för

konkurrens.

 Till de systeminslag som ger förbättrade konkurrensförutsättningar hör också

åldersbaseringen av försäkringsersättningen i premietandvården, åtgärden att

jämställa oralkirurgi som inte ingår som ett led i en sjukdomsbehandling med

övrig tandvård samt den valda, till individen knutna, formen för förstärkning av

försäkringsskyddet för patienter med särskilda tandvårdsbehov. Dessa inslag bör

bidra till att utjämna skillnaderna mellan folktandvård och privat tandvård när

det gäller patientrekrytering.

 Åtgärdstaxan avses bli ändrad på så sätt att bl.a. nuvarande detaljerade

åtgärder förs samman till åtgärder som inkluderar alla nödvändiga arbetsmoment

och material. Skillnader i pris beroende på vilken personalkategori som utför en

åtgärd slopas. De nya principerna för åtgärdstaxans utformning bör bidra till

ökad effektivitet i resursutnyttjandet, en viktig förutsättning för

konkurrensutsatt verksamhet liksom för ökad näringsfrihet. Förslaget att låta

vårdgivaren sköta upphandling och betalning av tandtekniskt arbete och material

ger en klarare rollfördelning på tandvårdsmarknaden.

Lika regler för utbetalning, krav på tandvårdsräkning och

förhandsprövning

Särskilda åtgärder bör också vidtas inom tandvårdsförsäkringens regelsystem i

syfte att utjämna vissa rådande olikheter mellan privat och offentlig

vuxentandvård. Det gäller främst åtgärder inom ramen för tandvård enligt

åtgärdstaxa. I premietandvården bör, genom att avtalsvillkoren föreslås bli

lagstadgade, utformningen redan från början vara konkurrensneutral.

 Det bör bli möjligt att i tandvård enligt åtgärdstaxa tillämpa samma

utbetalningsperiod av försäkringsersättning till privata vårdgivare som till

folktandvården. Samma regler bör också gälla för alla vårdgivare i fråga om att

upprätta tandvårdsräkningar och sända in dem till försäkringskassan. I

sistnämnda avseende bör dock RFV beakta de tekniska förutsättningarna för att

nyttja t.ex. automatisk databehandling (ADB) vid överföring av uppgifterna.

Vidare bör förhandsprövningarna för folktandvården föras över till

försäkringskassorna.

Landstingsskattefinansierad tandvård

Riksdagen beslutade med anledning av prop. 1992/93:43 Ökad konkurrens i kommunal

verksamhet om vissa ändringar i tandvårdslagen (1985:125) (bet. 1992/93:SoU9,

rskr. 1992/93:105). Ett tillägg till 5 § gjordes om att landstinget får sluta

avtal med annan om att utföra landstingets uppgifter enligt lagen med undantag

för sådana uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Därigenom ökade

möjligheterna till entreprenader i specialreglerad kommunal verksamhet.

Ändringen syftade till att öka inslagen av konkurrens i den kommunala

verksamheten. Konkurrens är ett viktigt medel för att uppnå ökad effektivitet

inom den kommunala sektorn.

 Flera landsting har sedan dess utnyttjat de nya möjligheterna. Stockholms läns

landsting är ett av tre landsting som har infört en beställar/ut-

förarorganisation bl.a. för att öka konkurrensneutraliteten i upphandlingen av

olika former av tandvård. Flera landsting har också prövat olika driftsformer.

Kronobergs läns landsting har hälften av sina folktandvårdskliniker i form av

ekonomiska föreningar. Göteborgs kommun, Kristianstads läns landsting och

Stockholms läns landsting tillhör de landsting som arbetar med olika former av

entreprenader. Sju landsting, med tillsammans drygt 40 % av Sveriges 0 - 19-

åringar, erbjuder idag fritt tandläkarval inom barn- och ungdomstandvården.

 Regeringen instämmer i bl.a. Konkurrensverkets synpunkter om ökad

resultatinriktning för enheterna inom folktandvården. Sett ur konkurrenssynpunkt

är det naturligtvis önskvärt att allmäntandvården för vuxna hos landstingen

bedrivs så att den kan finansieras enbart med de intäkter som erhålls från

tandvårdsförsäkringen och motsvarande patientavgifter. Även det

kommunalekonomiska perspektivet talar för detta. Införandet av premietandvård

med fria premier bör göra det möjligt för alla vårdgivare att få en rimlig

kostnadstäckning inom försäkringens ram.

 Regeringen anser emellertid att det är naturligt att det till följd av lands-

tingens lagstadgade ansvar kan finnas behov av extra insatser för att

vuxentandvård skall kunna erbjudas t.ex. i glesbygd. I sådana fall måste

landstinget anlägga bl.a. vårdpolitiska synpunkter när det gäller att bedöma om

verksamheten skall äga rum och hur den skall kunna finansieras. Det finns dock

ingen orsak att i sådana fall inte ge möjlighet till konkurrens vid

upphandlingen eller att inte redovisa finansiella tillskott på ett tydligt sätt.

Landstingens redovisning

Konkurrensverket förde i sitt remissvar även fram krav på en tydligare

åtskillnad mellan olika verksamheter och finansieringskällor. Det skulle minska

risken för s.k. korssubventionering, t.ex. att skattemedel till barn- och

ungdomstandvård kan komma att subventionera vuxentandvård. Konkurrensverket

framhöll att en sådan redovisning, förutom att ge en bättre bild av kostnaderna,

också bör ge en bättre garanti mot underprissättning.

 Det är vår bestämda uppfattning att utvecklingen av landstingens redovisning

av folktandvårdens ekonomi och verksamhet bör påskyndas. Regeringen förutsätter

emellertid att ett utvecklingsarbete kommer till stånd utan tvingande regler

från statsmaktens sida och att Landstingsförbundet här har en samordnande roll.

I förbundets regi pågår sedan hösten 1994 ett s.k. jämförelseprojekt vars syfte

är att finna relevanta jämförelsetal med en gemensam redovisning av

folktandvårdens kostnader och gemensamma definitioner som grund.

 ÖTF tog upp frågan om organisationsstorlekens betydelse i konkurrenssammanhang

och framhöll att stora och små organisationer var för sig har sina specifika

för- och nackdelar. Dessa skillnader påverkar visserligen konkurrensförmågan,

men kan inte sägas utgöra reglerade konkurrensvillkor. Tandläkarorganisationerna

har i sitt remissyttrande över förslaget till lag om premietandvård påpekat att

det gynnar storskalighet. Konkurrensverket framhåller att en strävan mot optimal

företagsstorlek ständigt sker på en fungerande marknad.

 58

 Sammanfattningsvis delar regeringen den grundsyn som redovisades i prop.

1992/93:43 Ökad konkurrens i kommunal verksamhet att en mer enhetlig redovisning

av kommunernas verksamhet och kostnader är nödvändig. Enhetligheten motiveras

dock inte bara av konkurrensskäl. Ett annat motiv som redovisats i nämnda

proposition är behovet av nationell uppföljning och utvärdering, särskilt inom

områden som hälso- och sjukvården med klart uttalade nationella mål. Regeringen

ansåg dock i propositionen att ett utvecklingsarbete i fråga om nationell upp-

följning och utvärdering borde avvaktas innan några tvingande regler om

redovisning införs. Vi delar denna uppfattning och hänvisar till avsnitt 5.6

Uppföljning och utvärdering.

Momsredovisning

En fråga av ständig aktualitet när det gäller redovisning inom tandvården är de

för offentliga och privata vårdgivare olika reglerna i fråga om avdragsrätt för

ingående mervärdesskatt.

 Utredningen om vissa mervärdesskattefrågor föreslog i sitt andra delbetänkande

(SOU 1993:75), att den s.k. utvidgade avdragsrätten för ingående mervärdesskatt,

som infördes den 1 januari 1991 för primärkommuner och landsting, skulle

avskaffas liksom det särskilda statsbidrag som sammanhänger härmed.

Avdragsrätten var, när den infördes, motiverad av behovet av lika behandling vid

jämförelse av egenregiarbeten med utomstående leverantörers anbud i samband med

upphandling. För viss verksamhet som i sig inte är momspliktig, bl.a. tandvår-

den, uppstod emellertid vissa problem. Bl.a. måste de kommunala huvudmännen för

sådan verksamhet kompenseras genom ett särskilt statsbidrag för att kunna göra

externa upphandlingar.

 En annan konsekvens har blivit risken för haltande prisjämförelser mellan

offentlig och privat verksamhet inom icke momspliktiga områden. Det sistnämnda

utgör den för privattandvården konkurrensförsämrande faktor som påtalades i

samband med översynen av tandvårdsförsäkringen.

 Mervärdesskatteutredningens förslag kom inte att genomföras i dessa delar. I

kompletteringspropositionen för år 1995/96 (bil. 7) föreslår regeringen att ett

nytt system för konkurrenskorrigering avseende kommunernas och landstingens

kostnader för ingående mervärdesskatt införs fr.o.m. år 1996. Systemet skall

bygga på kommunal självfinansiering.

 Genom den valda metoden löses, liksom tidigare, konkurrensneutraliteten för

landstingen på central nivå. På kliniknivå, den nivå som är närmast jämförbar

med en privat praktik, kvarstår problemet om inte landstingen fördelar ut

kostnaderna motsvarande den avdragna ingående momsen. Regeringen anser att detta

borde kunna vara en möjlig lösning. ÖTF visade med exempel från Stockholms läns

landsting på möjligheten att kalkylmässigt låta folktandvården belastas av

ingående moms i sådana redovisningar som används som underlag för

folktandvårdens uppträdande som producent inom tandvården i jämförelse med

privattandvården. Denna metod bör enligt regeringens uppfattning kunna tillämpas

av landstingen t.ex. vid fastställande av premiernas storlek inom premie-

tandvården.

Konkurrensneutralitet inom specialisttandvården

En särskild översyn av specialisttandvårdens organisation och finansiering avses

ske med utgångspunkt i utredningens förslag (se avsnitt 4.6). Ett krav vid över-

synen bör vara att det finns en konkurrensneutralitet mellan olika vårdgivare.

Spridningen av kunskap och erfarenheter från specialisttandvården till verksamma

inom både privat och offentligt tandvård måste säkerställas. Konkurrensverket

ser positivt på utredningens förslag om specialisttandvård men vill i och för

sig gå längre. Verkets synpunkter bör kunna behandlas i den förutskickade

översynen.

4.8 Patientens skyddsnät

Det har i olika sammanhang framförts att patienten lätt kan komma i underläge

gentemot vårdgivaren, inte minst i premietandvården, bl.a. för att patienten

oftast inte har tillräcklig kunskap för att avgöra om den vård som han eller hon

erhåller är adekvat.

 Tandvården är kringgärdad av ett regelverk i vilket ett omfattande

patientskydd finns inbyggt.

 Först bör nämnas bestämmelserna i tandvårdslagen (1985:125) om tandvård på

lika villkor för hela befolkningen. Vården skall bedrivas så att den uppfyller

kraven på god tandvård. Det innebär att den skall vara av god kvalitet och lägga

särskild vikt vid förebyggande åtgärder. Tandvården skall tillgodose patientens

behov av trygghet i vården och behandlingen och den skall vara lätt tillgänglig.

Vidare skall tandvården bygga på respekt för patientens självbestämmande och

integritet samt främja goda kontakter mellan patienten och tandvårdspersonalen.

Tandvården skall, så långt möjligt, utformas och genomföras i samråd med

patienten. Patienten skall upplysas om sitt tandhälsotillstånd och om de behand-

lingsmetoder som står till buds. I tandvårdslagen finns även bestämmelser om

skyldighet att lämna patienten upplysningar om ungefärlig kostnad för den valda

behandlingen.

 Av lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvårdens

område följer bl.a. att patienten garanteras att vården utförs i överensstämelse

med vetenskap och beprövad erfarenhet samt att vårdgivaren vad gäller det

medicinska yrkesansvaret står under Socialstyrelsens tillsyn. I lagen (1994:954)

om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område ges bestämmelser om

disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation. Vidare kan

patientjournallagen (1985:562) och sekretesslagen (1980:100) nämnas. I ett

betänkande, Förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården (Ds 1995:35) som

överlämnades till regeringen i maj 1995 föreslås bl.a. att alla bestämmelser om

tillsyn i hälso- och sjukvården - såväl verksamhetstillsynen som

individtillsynen - samlas i en ny lag. Förslagen innebär vidare att

Socialstyrelsen blir tillsynsmyndighet för all hälso- och sjukvård inkl.

tandvård och att samma bestämmelser skall gälla för all vård, oavsett om den

bedrivs i offentlig eller enskild regi.

 Sedan början av 1980-talet har sjukvårdshuvudmännen varit skyldiga att anordna

s.k. förtroendenämndsverksamhet för den hälso- och sjukvård som huvudmannen

ombesörjer enligt hälso- och sjukvårdslagen. Nämndernas uppgift har varit att

främja kontakten mellan patienterna och vårdpersonalen och att förmedla hjälp åt

patienterna när det behövs. Verksamheten med förtroendenämnder bedrevs på försök

till den 1 juli 1992 då verksamheten permanentades genom lagen (1992:563) om

förtroendeverksamhet inom hälso- och sjukvården m.m. I samband härmed utvidgades

verksamheten till att omfatta även folktandvården. Numera omfattas även

kommunerna av skyldigheten att ha en förtroendenämnd vad avser den vård som

kommunerna övertog ansvaret för i samband med den s.k. Ädelreformen.

Privattandläkarföreningarna har frivilligt inrättat förtroendenämnder för att

tillhandahålla ett forum för att bilägga konflikter där privattandläkare är

inblandade.

 Tandvårdens och tandvårdsförsäkringens viktigaste intressent är patienten. En

vårdgivare förutsätts alltid sätta patientens bästa i främsta rummet. Garantier

för patienten är vårdgivarens skyldighet att tillhandahålla personal som är

ansvariga för vården i egenskap av legitimerad eller behörig yrkesutövare och

vårdgivarens ansvar som ansluten till försäkringen. Vård ges under iakttagande

av de bestämmelser som gäller för tandvården och hälso- och sjukvården samt för

vårdgivare anslutna till den allmänna försäkringen under iakttagande av

försäkringens villkor.

 I lagen (1962:381) om allmän försäkring och tandvårdstaxan (1973:638) som

reglerar det nuvarande ersättningssystemet för vuxentandvård finns ett flertal

bestämmelser som skyddar patienten i olika mellanhavanden med vårdgivaren. Dessa

bestämmelser bör få sin motsvarighet i lagen om premietandvård och i en ny

förordning om tandvårdsersättning. Nedan följer en närmare precisering av dessa

bestämmelser samt de delar i det föreslagna ersättningssystemet som kommit till

för att ytterligare stärka patientens ställning.

 Regeringen anser att utformningen av det förändrade ersättningssystemet i sig

medför ett förstärkt patientskydd. I den del av det nya ersättningssystemet som

avser premietandvård föreslår vi att förhållandet mellan patienten och

vårdgivaren regleras i en ny lag om premietandvård. Vårdgivarens rätt till

ersättning för tandvård enligt lagen om allmän försäkring bör förenas med

skyldighet att följa premietandvårdslagens bestämmelser.

 Som vi tidigare redovisat i avsnitt 4.4 bör åtgärdstaxan förenklas. Flera

åtgärder, såväl tandläkar-, tandhygienist- och tandsköterske- som tand-

teknikeråtgärder, bör vägas samman till större åtgärdspaket som omfattar alla

åtgärder till färdig behandling. Vi anser att detta bör medföra en mer

lättförståelig taxa. För patienten blir såväl innehållet i tandvården som

behandlingskostnaderna överblickbara och lättare att kontrollera. Ett led i att

göra taxan mer patientvänlig bör vara att utforma den så att patientavgiften

framgår för varje enskild åtgärd utom i de fall när det särskilda

högkostnadsskyddet inträder.

Kontroll av verksamhetsförutsättningar

Under avsnitt 5.1 Rätt till ersättning för tandvård föreslår vi att anslut-

ningsbegränsningen för tandläkare avskaffas. Vi anser dock att försäkringskassan

även fortsättningsvis bör ges möjlighet att kunna kontrollera att den som söker

anslutning till den allmänna försäkringen uppfyller vissa fastställda krav.

Härigenom bör patienten garanteras att den vårdgivare som bedriver

tandvårdsverksamhet och är ansluten till försäkringen har t.ex. nödvändig

personal och att verksamheten ekonomiskt sett är seriös.

Patienten betalar bara för den kompentens som behövs i en ny

åtgärdstaxa

Vi anser att arvodet i en ny åtgärdstaxa bör beräknas med utgångspunkt i lägsta

effektiva omhändertagandenivå. Åtgärderna bör utföras så resursbesparande som

möjligt. Kan en behandling utföras inom t.ex. tandhygienistens kompetensområde

bör arvodet enligt vår uppfattning anpassas till detta. Kostnaden för tandvård

blir då helt oberoende av hur vården är organiserad. Härigenom betalar patienten

för den kompetens som krävs och såväl patientens som försäkringens kostnader för

vården begränsas.

Patienten garanteras tandvård av god standard

Försäkringsersättning bör liksom i dag lämnas för sådan behandling som är

nödvändig för att uppnå ett resultat som från odontologisk synpunkt är

funktionellt och utseendemässigt godtagbart. Härigenom garanteras patienten att

de åtgärder, material och metoder som omfattas av försäkringen överensstämmer

med vetenskap och beprövad erfarenhet enligt Socialstyrelsens rekommendationer.

Samma standard skall gälla för tandvård enligt åtgärdstaxa och premietandvård.

Merkostnad

Vi anser att patienten bör kunna erbjudas dyrare åtgärder eller dyrare material

än vad som är odontologiskt motiverat i det enskilda fallet, förutsatt att

patienten själv betalar merkostnaden.

 Hittills har patienten fått bära hela kostnaden om han eller hon begär

ytterligare eller annan behandling än vad som är nödvändigt för att uppnå ett

från odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat.

Garanti på protetiska arbeten

Som vi tidigare redovisat anser vi att den garantibestämmelse som gäller enligt

tandvårdstaxan bör få sin motsvarighet i en ny förordning om tandvårdsersättning

och en lag om premietandvård. Vi anser att patienten bör garanteras att vissa

protetiska behandlingar fungerar i sin orala miljö minst två år och skyddas mot

kostnader som uppkommer om en protetisk behandling behöver göras om inom denna

tid. Enligt vår uppfattning bör den tandläkare som utfört behandlingen stå för

kostnaderna för omgörning. Oavsett om patienten väljer att den tandläkare som

gjort den ursprungliga behandlingen skall utföra omgörningen eller väljer att få

omgörningen utförd av en annan tandläkare bör garantin gälla.

Skyldighet att komplettera tandvård i premietandvården

Av den föreslagna lagen om premietandvård följer att vårdgivaren under

avtalstiden är skyldig att göra om eller komplettera vård som han eller hon har

utfört eller borde ha utfört. Vi anser att vårdgivaren måste garantera att

patienten får nödvändig tandvård för sin premie. Denna skyldighet bör till skydd

för patienten gälla även efter avtalstidens slut. Vi föreslår i avsnitt 4.2

Premietandvård att denna skyldighet bör gälla högst två år efter det att avtalet

sagts upp. Patienten bör kunna få behandlingen utförd utan kostnad även om han

eller hon vänder sig till en annan vårdgivare om behovet av behandlingen beror

på den tidigare vårdgivaren.

Vårdgaranti så länge premietandvårdsavtalet gäller

Upphör ett premietandvårdsavtal att gälla under löpande avtalsår på grund av

skäl som beror på vårdgivaren bör patienten enligt den lag om premietandvård som

vi föreslår vara garanterad nödvändig tandvård hos annan vårdgivare avtalsåret

ut. Försäkringskassan står som garant för att patienten erhåller nödvändig

tandvård genom att till den andre vårdgivaren lämna ersättning för den kostnad

som annars uppkommer för patienten.

Förhandsprövning på begäran av patienten och vårdgivaren

Enligt tandvårdstaxan får tandläkaren begära prövning av ett behandlingsförslag

hos försäkringskassan om en försäkrads behov av tandvård är omfattande eller

svårbedömt. Även patienten kan enligt gällande regler begära förhandsprövning

hos kassan om han eller hon önskar en annan behandling än den tandläkaren

förklarat sig beredd att utföra inom försäkringens ram. Vi anser att dessa

regler bör förstärkas i en ny förordning om tandvårdsersättning så att även

patienten skall kunna begära prövning om behandlingsförslaget är omfattande

eller svårbedömt.

 I ett ärende om förhandsprövning har försäkringskassan hjälp av sina

försäkringstandläkare vid bedömning om ersättning skall utges för en föreslagen

behandling.

Överklagande

Ett beslut om ersättning av den allmänna försäkringskassan kan på begäran av

patienten eller vårdgivaren omprövas av försäkringskassan. Är patienten eller

vårdgivaren inte nöjd med det omprövade beslutet kan det överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 Mot bakgrund av att fullständig avtalsfrihet inte råder i premietandvården

baserades lagförslaget för premietandvården i den tidigare remitterade

departementspromemorian på en i huvudsak offentligrättslig lagreglering (se

avsnitt 4.2). Flera remissinstanser har emellertid pekat på att gränsdragningen

mellan civilrätt och offentligrätt är oklar i den föreslagna lagkonstruktionen

samt att en tvist mellan patient och vårdgivare är en civilrättslig tvist och

att patienten bör ges möjlighet att få frågor som härrör ur

premietandvårdsavtalet prövade av allmän domstol. Mot denna bakgrund anser vi

att det är nödvändigt att införa en civilrättslig lagstiftning för

premietandvården. Vi anser dock att patienten eller vårdgivaren bör ges

möjlighet att vid oenighet i vissa premietandvårdsfrågor, innan talan väcks vid

allmän domstol, begära ett rådgivande yttrande från den allmänna

försäkringskassan. Detta bör dock inte hindra patienten eller vårdgivaren att

väcka talan vid domstol.

 Som tidigare framhållits finns det förtroendenämnder, både privata och

offentliga, som patienten också kan vända sig till och där tvistigheter ofta

torde kunna biläggas.

Behandlingsskador

För skador som uppkommer vid behandling av en patient infördes från den 1

januari 1975 en särskild patientförsäkring genom avtal mellan de offentliga

sjukvårdshuvudmännen och fyra stora svenska försäkringsbolag.

Sjukvårdshuvudmännen har frivilligt åtagit sig att lämna ersättning för

behandlingsskador som har ett direkt samband med hälso- och sjukvård.

Försäkringen har administrerats av ett försäkringskonsortium. Konsortiet för

patientförsäkring upphörde med sin verksamhet vid utgången av år 1994. I ett

betänkande som avlämnades i juni 1994 till regeringen föreslås att en

patientskadelag införs som skall motsvara den nuvarande patientförsäkringen.

Enligt lagförslaget skall patienter få rätt till ekonomisk ersättning när de

utsätts för skador i samband med hälso- och sjukvård. Betänkandet har

remissbehandlats och avsikten är att en proposition senare skall överlämnas till

riksdagen.

 59

5 Reglering av vissa frågor

5.1 Rätt till ersättning för tandvård

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: Anslutning till sjukförsäkringen|

|med tandvårdsersättning för vård i enskild verksamhet|

|skall medges för en enskild näringsidkare eller för ett|

|bolag eller en annan juridisk person som bedriver |

|tandvårdsverksamhet fr.o.m. den dag regeringen be- |

|stämmer, dock med inriktning på den 1 november 1996. De|

|nuvarande begränsningarna för privata tandläkare i rätten|

|att få sådan ersättning upphävs därmed. De tandläkare som|

|vid ikraftträdandet av förändringarna är anslutna till|

|försäkringen skall även fortsättningsvis vara berättigade|

|till anslutning. |

| Tandvårdsersättning skall inte lämnas till vårdgivare|

|för vård som meddelas av tandläkare eller |

|tandhygienister som har fyllt 65 år. De anslutna |

|tandläkare som vid ikraftträdandet av förändringarna har|

|uppnått eller senast ett år efter ikraftträdandet uppnår|

|65 års ålder har rätt till ersättning längst till dess ett|

|år har förflutit efter ikraftträdandet. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag, dock inte i

fråga om införandet av en åldersgräns för rätt till tandvårdsersättning.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna var i princip positiva

till utredningens förslag att slopa gällande anslutningsbegränsning. Flera

landsting kopplade dock frågan om ett slopande av anslutningsbegränsningen till

ett system med premietandvård.

 Utredningens förslag om att tandvårdsföretag i stället för legitimerad

tandläkare skall vara anslutna till försäkringen mottogs med blandade

reaktioner.

 Av dem som uttalade sig i frågan var bl.a. flera landsting och Riksskat-

teverket positiva till förslaget. Riksskatteverket ansåg att anslutning av tand-

vårdsföretag är positivt ur skattesynpunkt. Kooperativa institutet såg det som

positivt att olika personalkategorier kan ingå i företaget på lika villkor.

 Riksförsäkringsverket (RFV) hävdade att förslaget innebär problem från

kontroll- och uppföljningssynpunkt. Praktikertjänst AB framhöll att det för

tandläkaren finns en risk för konflikt mellan vårdgivarrollen och

tandvårdsföretagets ekonomi. Sveriges Tandläkarförbund, Tjänstetand-

läkarföreningen och Sveriges Privattandläkarförening ansåg att legitimerade

tandläkare och inte ett företag skall vara anslutna till försäkringen.

Tandläkarförbundet framförde att man härigenom undviker oklarheter i

ansvarsförhållanden. Sveriges Tandhygienistförening fann förslaget onödigt

komplicerat. I stället borde legitimerade tandhygienister och tandläkare ges

möjlighet att ansluta sig till finansieringssystemet.

 60

 Landstingsförbundet ansåg att det är viktigt att samhället prövar företag som

vill ansluta sig till försäkringen i och med att etableringsbegränsningarna

försvinner.

 Departementspromemoria med lagförslag: Behandlar inte den s.k.

etableringsbegränsningen.

 Remissinstanserna om lagförslaget: Flertalet remissinstanser pekar på att

anslutningsbegränsningen bör slopas. Dessa är Landstingsförbundet,

Konkurrensverket, Sveriges Tandhygienistförening och Tandläkarorganisationerna.

 Landstingsförbundet och Sveriges Tandhygienistförening anser att möjlighet bör

ges för företag att ansluta till försäkringen.

 Skälen för regeringens förslag: Det system som nu förordas bör göra det

möjligt att i princip avskaffa anslutningsbegränsningen för tandläkare. De

viktigaste skälen härför är att ett system baserat på fast ersättning i

kombination med att det finns ett betydande överskott på tandläkare bör ge

vårdgivarna drivkrafter att ansluta sig efter tillgången på patienter. Samtidigt

är det mot bakgrund av just det rådande överskottet av tandläkare viktigt att

följa utvecklingen efter det att anslutningsbegränsningen hävts. Regeringen

anser att detta bör vara en uppgift för RFV.

 Mot den bakgrunden och inte minst från konkurrens- och näringsfrihetssynpunkt

anser vi att anslutning till försäkringen bör ske av en enskild näringsidkare

eller av ett bolag eller annan juridisk person som bedriver tandvårdsverksamhet.

Ett företag kan drivas av i princip var och en som i andra sammanhang kan vara

företagare. För själva tandvårdsarbetet inom företaget krävs helt naturligt

legitimation eller behörighet, beroende på arbetsuppgifterna. I övrigt bör gälla

att vårdgivaren skall ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare

eller legitimerade tandhygienister som har ansvaret för tandvården inom ramen

för sin kompetens.

 Vårdgivarbegreppet tar sikte på ägandet av mottagningen och bör innefatta en

skyldighet att tillhandahålla kompetent personal för den vård som skall ges,

vilket i premietandvården innebär att all slags tandvård skall kunna täckas.

Avtal om premietandvård bör således slutas mellan patienten och vårdgivarens

firma, inte den enskilde tandläkaren eller legitimerade tandhygienisten.

Inriktningen bör vara att det nya ersättningssystemet skall träda i kraft den 1

november 1996. De tandläkare som vid utgången av oktober månad 1996 är anslutna

till försäkringen bör även fortsättningsvis kunna kvarstå på förteckningen utan

någon särskild anmälan. Om försäkringskassan begär det måste dessa tandläkare

emellertid lämna uppgift om vem som är vårdgivare enligt de bestämmelser som vi

nu föreslår.

 Genom tillkomsten av tandvårdsföretag som försäkringsanslutna vårdgivare blir

det möjligt också för t.ex. tandhygienister att driva ett sådant och uppbära

försäkringsersättning till sitt företag. Den förbättrade tandhälsan hos större

delen av befolkningen föranleder en förändring av såväl vårdinriktning som

personalsammansättning och organisation. Tandvårdsarbetet kommer i ökad

utsträckning att inriktas på hälsoutbildning, sjukdomsprevention och åtgärder

för att vidmakthålla patienternas munhälsa. Detta innebär att såväl

tandhygienister som tandsköterskor kommer att få utökade arbetsuppgifter. Ett

förändrat ersättningssystem bör skapa utrymme för tandvårdspersonalen att arbeta

på ett nytt och effektivare sätt. Det finns vissa tecken som tyder på att i

nuvarande läge med en på många orter mycket hög tandläkartäthet utestängs i

första hand tandhygienister från uppgifter som de har kompetens för. Enligt vår

uppfattning bör vårduppgifterna utföras på lägsta effektiva omhändertagandenivå

för att minimera patientens och försäkringens kostnader för vården. Vi anser

således att utvecklingen mot mer rationella och effektiva vårdformer kan

underlättas om företag ansluts till den allmänna försäkringen.

 Samtliga vårdgivare som får rätt att uppbära tandvårdsersättning bör liksom nu

vara uppförda på en av den allmänna försäkringskassan upprättad förteckning. Av

förteckningen bör även olika mottagningar framgå om en vårdgivare har flera inom

samma kassaområde. Skälen härför är flera. Bland annat skall allmänheten kunna

få en samlad information om vilka vårdgivare och mottagningar som omfattas av

sjukförsäkringen. Vidare behöver kassorna för sin utbetalningsfunktion kunna

föra register över de vårdgivare som får rätt till tandvårdsersättning. Också

kompetens- och åldersreglerna förutsätter tillgång till uppgifter om vilka

mottagningar som en vårdgivare har. Reglerna om anslutning och uppförande på

förteckning bör analogt med nuvarande bestämmelser gälla även de vårdgivare som

bedriver enskild vårdverksamhet vid sidan av tjänst hos folktandvården.

 Privata tandläkare som inte är anställda i Praktikertjänst AB, torde enligt

vad vi inhämtat i huvudsak driva sin verksamhet i form av aktie- eller

handelsbolag. I betydligt mindre omfattning arbetar de som enskilda

näringsidkare.

 Den enskilde näringsidkare som ansluts till försäkringen och innehar F-

skattesedel skall själv betala samtliga sociala avgifter. Det finns i dag endast

ett fåtal anslutna tandläkare som inte kan åberopa F-skattesedel.

Försäkringskassan har i dessa fall att göra avdrag från försäkringsersättningen

enligt 12 § tandvårdstaxan. Med hänsyn till det nya ersättningssystemets

vårdgivarbegrepp bör i det nya ersättningssystemet F-skattesedel krävas för

anslutning. En tandläkare som är ansluten till den allmänna försäkringen när det

nya ersättningssystemet träder i kraft bör få stå kvar på förteckningen om han

eller hon på begäran av försäkringskassan lämnar uppgift om vem som är

vårdgivare. Tandläkaren förs av från förteckningen om han eller hon senast ett

år efter ikraftträdandet inte har F-skattesedel.

 Regeringen anser att en åldersgräns som följer den allmänna pensionåldern bör

införas som villkor för rätt till försäkringsersättning för tandvård utförd av

tandläkare och legitimerade tandhygienister. I förhållande till behoven av

tandvård finns i dag ett alltför stort utbud av framför allt tandläkare. Landets

ekonomi är ansträngd. Det finns därför skäl att fördela samhällets resurser för

tandvård på ett sådant sätt att de även i framtiden används så att en fortsatt

god utveckling av tandhälsan främjas. Att underlätta för de yngre tandläkarna

och legitimerade tandhygienisterna att få möjlighet att utöva sina yrken är ett

annat viktigt skäl. Vi har därför ansett det rimligt att sätta en åldersgräns

för att vara verksam inom försäkringen.

 I dagens allmänna pensionssystem är pensionsåldern 65 år. För privat-

praktiserande läkare och sjukgymnaster har regeringen i prop. 1994/95:195

föreslagit att läkarvårdsersättning resp. sjukgymnastikersättning inte lämnas

till läkare resp. sjukgymnast som vid behandlingstillfället har fyllt 65 år.

Riksdagen har godkänt detta.

 Mot den bakgrunden anser regeringen det vara motiverat att även åldersgränsen

för rätt till tandvårdsersättning från försäkringen bör sättas vid 65 år.

 Eftersom försäkringsersättningen skall utbetalas till vårdgivarens firma bör

reglerna för den nu nämnda åldergränsen utformas med utgångspunkt i vilken

personal vårdgivaren har i den verksamhet för vilken ersättning från

försäkringen begärs. Försäkringskassan bör kunna kontrollera att ersättning inte

lämnas till vårdgivare för vård som meddelats av tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som fyllt 65 år.

 Den tandläkare eller legitimerad tandhygienist som önskar kan naturligvis vara

verksam även efter 65 års ålder, men då utanför försäkringen och med andra

finansieringskällor, t.ex. enbart patientintäkter.

 För att inte bestämmelserna om en åldersgräns skall medföra negativa

ekonomiska effekter för anslutna tandläkare som fyllt eller inom kort fyller 65

år erfordras vissa övergångsbestämmelser. En tandläkare som vid ikraftträdandet

av förändringarna har uppnått eller senast ett år efter ikraftträdandet uppnår

65 års ålder bör övergångsvis få stå kvar på förteckningen samt få viss tid på

sig att avveckla sin verksamhet. Detsamma bör gälla för en tandläkare som

innehar en s.k. pensionärsanslutning.

 Vad regeringen nu föreslagit angående rätten till ersättning för tandvård

kräver ändring och tillägg i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL).

5.2 Anmälan om anslutning och upphörande med verksamhet

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: En vårdgivare som avser att ge |

|tandvård i enskild verksamhet med ersättning från |

|sjukförsäkringen skall skriftligen anmäla detta till |

|försäkringskassan. Om kassan bedömer att förutsättningarna|

|för verksamhetens bedrivande är uppfyllda skall |

|vårdgivaren föras upp på en förteckning. Om en vårdgivare|

|avser att upphöra med eller flytta sin verksamhet till|

|en annan försäkringskassas område, skall försäkringskassan|

|underrättas om detta senast tre månader före tidpunkten|

|för detta. |

-------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Om en vårdgivare avser att ge tandvård i

enskild verksamhet med ersättning från sjukförsäkringen är det rimligt att den

försäkringskassa inom vars område verksamheten skall bedrivas får möjlighet att

vidta de administrativa åtgärder som behövs innan vårdgivaren kan föras upp på

förteckningen över anslutna vårdgivare. Kassans prövning bör i huvudsak vara av

formell karaktär och avse främst kontroll av om vårdgivaren har tillgång till

legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist som har ansvaret för

tandvården inom ramen för sin kompetens och att sådan legitimerad personal inte

har fyllt 65 år samt kontroll av om vårdgivaren har F-skattesedel.

 Av samma skäl är det motiverat med en bestämmelse som innebär att vårdgivaren

underrättar försäkringskassan senast tre månader före det att han eller hon

avser att upphöra med eller flytta sin verksamhet till en annan

försäkringskassas område.

5.3 Återkravs- och sanktionsregler

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: De olika sanktionerna mot |

|vårdgivare med anslutning till försäkringen som inte |

|följer bestämmelserna för rätt till ersättning förs samman|

|och regleras i lagen (1962:381) om allmän försäkring.|

|Dessutom slopas övergångsbestämmelserna till den lagen|

|om bötesstraff för försäkringsanslutna tandläkare som upp-|

|såtligen bedriver tandvård i strid mot de bestämmelser|

|som gäller sådana tandläkare. |

| Om en vårdgivare har fått tandvårdsersättning med ett|

|för högt belopp skall försäkringskassan ha rätt att |

|återkräva det felaktigt utbetalda beloppet. Kassan |

|skall också ha rätt att räkna av detta belopp mot en |

|fordran som vårdgivaren har på tandvårdsersättning. Om|

|det begärda beloppet kan antas vara för högt och |

|ersättningen inte kan beräknas tillförlitligt på grundval|

|av vårdgivarens uppgifter, får kassan i stället sätta ned|

|den samlade tandvårdsersättning som en vårdgivare begär|

|för viss tid till ett skäligt belopp. |

-------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Vi anser att det är angeläget att de olika

sanktionsbestämmelserna samordnas och lagregleras samtidigt som de anpassas till

de ändrade villkoren för anslutning till den allmänna sjukförsäkringen.

 Om en vårdgivare gör sig skyldig till bedrägeri eller annat brottsligt

beteende bör allmänna straffrättsliga regler vara tillämpliga.

 Enligt hittillsvarande ordning gäller att den som bryter mot föreskrifterna i

taxan av försäkringskassan kan föras av från förteckningen över anslutna

tandläkare. Denna bestämmelse har i praxis visat sig svår att tillämpa. Här kan

nämnas att Försäkringsöverdomstolen i mål om avförande av tandläkare från

försäkringskassans förteckning anfört bl.a. att det givetvis är ytterst

angeläget att en tandläkare, som är ansluten till den allmänna försäkringen,

noga följer tandvårdstaxans bestämmelser och att den prövning i fråga om bl.a.

tandvårdsersättning som kassan är ålagd att göra inte försvåras. Å andra sidan

är åtgärden att föra av en tandläkare från förteckningen synnerligen ingripande

och kan för den enskilda tandläkaren få stora återverkningar när det gäller

möjligheten att försörja sig inom det egna yrket (se bl.a. domstolens referat

FÖD 1989:12).

 De lagregler som nu förordas överensstämmer i princip med vad som gäller för

privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster fr.o.m. den 1 januari 1994.

 Om det vid kassans granskning framkommer att en vårdgivare begär ersättning

för en åtgärd som inte utförts skall kassan självfallet kunna vägra ersättning

utan att det behövs särskilt lagstöd för detta. Framkommer det att en vårdgivare

fått för hög tandvårdsersättning bör det däremot finnas ett lagligt stöd för

kassan att kunna återkräva det felaktigt utbetalda beloppet eller avräkna det

mot ett ersättningsanspråk som vårdgivaren kan ha på tandvårdsersättning, s.k.

kvittning. Eftersom tandvårdsersättning lämnas i anledning av yrkesutövning och

inte är att betrakta som en förmån inom socialförsäkringen finns enligt

regeringens uppfattning inte anledning att låta bestämmelserna om eftergift av

återkrav och avräkning i 20 kap. 4 § AFL vara tillämpliga på beslut om tand-

vårdsersättning.

 Om den begärda ersättningen kan antas vara för högt beräknad och den inte kan

beräknas tillförlitligt på grundval av vårdgivarens uppgifter föreslås en

uttrycklig rätt för försäkringskassan att sätta ned den totala tandvårdser-

sättningen som begärs för viss tid till skäligt belopp. Regeringen anser att när

en vårdgivares ersättningsanspråk till kassan inte framstår som tillförlitligt

finns knappast någon annan möjlighet för försäkringskassan än att göra en sådan

skälighetsbedömning av begärt belopp. Skulle det senare efter utredningen visa

sig att vårdgivaren är berättigad till högre ersättning än vad som antagits

skall självfallet det tillkommande beloppet utbetalas av kassan. I anslutning

härtill bör framhållas att felaktig debitering av tandvårdsersättning ibland kan

vara att betrakta som bedrägeri eller annat brottsligt beteende och att polisan-

mälan bör göras vid sådan misstanke.

 Vi vill vidare framhålla att de föreslagna bestämmelserna i AFL endast

reglerar vissa ekonomiska påföljder som kan drabba en vårdgivare.

Vårdpersonalens medicinska yrkesansvar och de skyldigheter som följer av andra

författningar påverkas inte av den nu föreslagna lagregleringen. Vårdpersonalen

står alltjämt under Socialstyrelsens tillsyn och deras yrkesutövning kan bli

föremål för prövning i Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN). En tandläkare

som förlorar sin legitimation får inte längre arbeta i verksamheten som

tandläkare och tandvårdsersättning kan inte lämnas. Motsvarande gäller en

legitimerad tandhygienist.

 61

5.4 Regler om överklagande

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: I fråga om de nya bestämmelserna om|

|sanktioner och återbetalningsskyldighet skall |

|föreskrifterna tillämpas i 20 kap. 10 - 13 §§ lagen |

|(1962:381) om allmän försäkring om omprövning och ändring|

|av en försäkringskassas beslut samt överklagande av en|

|kassas, Riksförsäkringsverkets och en domstols beslut.|

-------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Det är enligt vår uppfattning följdriktigt att

bestämmelserna om omprövning och ändring av försäkringskassans beslut samt

överklagande av försäkringskassans, RFV:s och domstols beslut bör gälla för de

under avsnitten 5.2 och 5.3 föreslagna bestämmelserna om uppförande på och

avförande från en försäkringskassas förteckning samt bestämmelserna om

återbetalningsskyldighet och sanktioner. Dessa bestämmelser föreslås bli intagna

i en ny paragraf, 20 kap. 13 b § AFL.

 Som en konsekvens av de under 5.1 föreslagna ändringarna i reglerna för rätt

till tandvårdsersättning bör bestämmelserna om överklagande av beslut av RFV i

ärenden om detta ersättas med vad som här föreslagits.

5.5 Tandtekniskt arbete och material

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: Regleringen om godkännande av |

|enskilda tandtekniska laboratorier upphävs fr.o.m. den|

|1 juli 1998. |

|Regeringens bedömning: Inom såväl premietandvård som |

|tandvård enligt åtgärdstaxa bör kostnaderna för |

|tandtekniskt arbete och material så långt möjligt räknas|

|in i de belopp som fastställs för försäkringsersättning|

|liksom i beloppen för patientavgifter och premier. |

|Vissa tandtekniska komponenter bör ersättas i särskild|

|ordning genom det för båda ersättningssystemen |

|gemensamma särskilda högkostnadsskyddet och i tandvård|

|enligt åtgärdstaxa. Hela kostnaden för ädelmetall bör|

|betalas av patienten inom både premietandvård och |

|tandvård enligt åtgärdstaxa. |

| Vårdgivaren bör på marknadsmässiga grunder upphandla|

|tandtekniska arbeten och tandtekniskt material från |

|leverantörerna. Ersättningen till de tandtekniska |

|laboratorierna bör betalas av vårdgivaren i stället för|

|av försäkringskassorna. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Nästan alla remissinstanser var positiva

till utredningens förslag. Socialstyrelsen ansåg dock att förslaget saknar en

konsekvensanalys samt att upphandling och fri prissättning kan leda till

kvalitetsproblem i framtiden. Tandteknikerförbundet ansåg att taxan för

tandtekniska arbeten skall finnas kvar samt att försäkringskassan även

fortsättningsvis skall ansvara för utbetalning av ersättning till tandtekniska

laboratorier. Förbundet ansåg också att en åtskillnad måste göras mellan arvoden

och material.

 Skälen för regeringens förslag och bedömning: Dentala material och

tandtekniska arbeten omfattas fr.o.m. den 1 januari 1995 av rådets direktiv

93/42/EEG av den 14 juni 1993 om medicintekniska produkter. Direktivet har i

Sverige införts genom lagen (1993:584) om medicintekniska produkter,

förordningen (1993:876) om medicintekniska produkter och Socialstyrelsens

föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1994:3). Direktivet förutsätter i princip

att dentala material är certifierade av ett inom EES-området anmält

certifieringsorgan. Ett exempel på ett sådant organ är Nordiska Institutet för

Odontologisk Materialprovning (NIOM) i Oslo. Anmälda certifieringsorgan finns

även i t.ex. Tyskland och Frankrike.

 Tandtekniska arbeten är s.k. specialanpassade produkter. Det innebär att det

inte finns några krav på en tredjepartscertifiering. Tillverkaren skall hålla

viss dokumentation tillgänglig för behöriga nationella myndigheter.

Dokumentationen skall göra det möjligt att bedöma om produkterna överensstämmer

med kraven i direktivet. Tillverkaren måste tillåta att en bedömning, och vid

behov en granskning, sker av att tillverkarens åtgärder för att produkterna är

säkra och tillförlitliga är effektiva. Socialstyrelsen är ansvarig svensk

myndighet för marknadsövervakningen enligt 11 § i förordningen om

medicintekniska produkter. Bestämmelsen i sin nuvarande lydelse har trätt i

kraft den 1 januari 1995. Ett myndighetssamarbete kommer att inledas inom EES-

området för att följa upp myndigheternas övervakning av bl.a. tandtekniska arbe-

ten.

 I direktivet finns vissa övergångsregler som innebär att de olika med-

lemsstaterna måste tillåta att produkter som överensstämmer med de olika

medlemsstaternas nationella regler den 31 december 1994 får släppas ut på

marknaden och tas i bruk fram till den 14 juni 1998.

 Lagen (1980:705) med bemyndigande att meddela föreskrifter om godkännande av

enskilda tandtekniska laboratorier avser inte de produkter som laboratorierna

framställer utan laboratorierna i sig. Regeringen föreslår att lagen bör finnas

kvar t.o.m. den 30 juni 1998 för att tillämpas på de laboratorier som inte

väljer att följa EU:s krav under övergångstiden.

Kostnader för tandtekniskt arbete och material inkluderas i premier,

patientavgifter och försäkringsersättningar

Ersättningssystemet förenklas betydligt genom att ett totalarvode införs för

resp. tandvårdstjänst. Vidare betonas enhetligheten i fråga om tjänstens

kvalitet och tandläkarens ansvar härför. Det sistnämnda är också ett skäl för

att vårdgivaren bör upphandla det tandtekniska arbetet och materialet samt

betala leverantören. Remissinstanserna var med undantag för

Tandteknikerförbundet och Tjänstetandläkarföreningen i princip positiva till

förändringen. Förändringen bör komma till uttryck i den föreslagna lagen om

premietandvård (se avsnitt 4.2 Premietandvård) och i den nya förordningen om

tandvårdsersättning (se avsnitt 4.4 Reviderad åtgärdstaxa).

Kostnad för ädelmetaller och vissa komponenter

I dag beräknas försäkringsersättning enligt tandvårdstaxan endast på halva

kostnaden för ädelmetaller. Denna försäkringsstandard har ansetts rimlig

eftersom det i allmänhet finns billigare alternativa material som ersätts inom

försäkringen. Det innebär att patienten i dag betalar mellan 87,5 och 65 % av

ädelmetallkostnaderna beroende på vilken ersättningsnivå som passerats.

Nuvarande reglering blir svår att tillämpa i premietandvården om principen om

kostnadsneutralitet skall upprätthållas. Enligt vår bedömning är det rimligt att

ädelmetall inte ersätts av försäkringen utan att patienten i det nya systemet

får bära hela kostnaden. Detta beräknas innebära en utgiftsminskning för

försäkringen på ca 100 miljoner kronor som avses återföras till

patientkollektivet genom ett förstärkt allmänt högkostnadsskydd. Förändringen

innebär att regleringen förenklas och utan svårighet kan tillämpas lika i

premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxa. Samtidigt kan regleringen i

premietandvård balansera patientens och vårdgivarens önskemål om att använda

ädelmetall.

 Nuvarande reglering av ersättning för tandtekniska material innebär vidare att

vissa komponenter, t.ex. prefabricerade tänder och titankomponenter som ingår i

implantationsbehandling, debiteras vid sidan av åtgärderna i tandvårdstaxan.

Motiven härför är att antalet komponenter som behöver användas varierar och att

kostnaderna varierar kraftigt med konstruktionens svårighetsgrad. Denna

reglering avses därför bibehållas i tandvård enligt åtgärdstaxa och i det

särskilda högkostnadsskyddet som omfattar både tandvård enligt åtgärdstaxa och

premietandvård. I premietandvården i övrigt bör ersättningen inkluderas i den

fasta försäkringsersättningen och premien.

 RFV förutsätts ansvara för att utarbeta anvisningar för vad som skall omfattas

av försäkringens ersättningsstandard och för att ge förslag till arvoden i åt-

gärdstaxan. I det sammanhanget bör en närmare precisering av vad som är att be-

teckna som ädelmetall, vilka komponenter som avses osv. kunna ske.

Upphandling och betalning av tandtekniska arbeten

Enligt nuvarande bestämmelser är det tandläkaren som beställer arbetet hos det

tandtekniska laboratoriet, om han eller hon inte utför det själv. Arvodet

beräknas enligt teknikertaxan. Det tandtekniska laboratoriet upprättar faktura

och skickar den till tandläkaren för attest och vidarebefordran till

försäkringskassan. Kassan betalar ut hela arvodet enligt den attesterade

tandtekniska fakturan, inkl. patientens kostnadsandel, direkt till laboratoriet.

Tandläkaren tar upp arvoden enligt fakturan, jämte eventuellt eget sådant

arvode, på sin tandvårdsräkning till patienten och försäkringskassan. Patienten

betalar till tandläkaren sin patientavgift enligt gällande procentsatser för

hela behandlingen inkl. sin del av kostnaden enligt den tandtekniska fakturan.

Utbetalningen av tandläkarens ersättning minskas av kassan med det belopp som

svarar mot patientens kostnadsandel av laboratoriefakturan. Utbetalningarna till

laboratorierna sker ofta tidigare än till tandläkarna eftersom

privatpraktiserande tandläkare normalt får ersättning från kassan först vid

behandlingsperiodens slut.

 Det nuvarande systemet är således relativt krångligt. Tandläkarens ansvar för

det tandtekniska arbetets kostnader är inte särskilt framträdande. Den

ekonomiska redovisningen är komplicerad. I och med de lägre ersättningsnivåer

från försäkringen som gäller fr.o.m. den 1 september 1994 har dessutom problem

uppstått med kvittningsrutinen eftersom det nu ofta förekommer att tandläkarens

krav på försäkringsersättning från kassan understiger den patientandel som

kassan utbetalat till det tandtekniska laboratoriet. Detta har medfört

fördyrande kravrutiner hos försäkringskassorna samt att kassan lider

ränteförluster på sin fordran på tandläkarna. Den avsedda ändringen bör innebära

en förbättring på dessa punkter.

 Ändringen skulle däremot kunna uppfattas som ogynnsam för de tandtekniska

laboratorierna jämfört med de fördelar dessa onekligen har i nuvarande system.

Tandteknikerförbundet har också avvisat förslaget om ny ersättningsordning inom

det tandtekniska området. Förbundet anser bl.a. att de kommersiella intressena

ökar på patientens bekostnad och att kvaliteten äventyras. Vidare skulle

myndigheternas bevakning av prisbildningen omöjliggöras och försäkringen bli

utan beslutsunderlag.

 Den tandtekniska branschen i Sverige står på en internationellt sett mycket

hög nivå. Branschen får också enligt regeringens mening anses vara både

väldefinierad till sin roll och ekonomiskt lämpad för en marknadsanpassning.

Branschen bedöms därför vara väl ägnad att möta de föreslagna förändringarna.

Det bör inte heller finnas någon anledning att tro annat än att vårdgivarna

kommer att klara sin roll som upphandlare och betalare av de upphandlade

tjänsterna. Vid en tandvårdsmottagning sker redan i dag en betydande upphandling

av andra varor och tjänster t.ex. dentala material, där det är lika aktuellt att

vårdgivaren sköter sina betalningsåtaganden. Det regeringen förordar innebär i

själva verket ett tydligare och tidsmässigt mer påtagligt betalningsansvar för

vårdgivaren än det nuvarande systemet med attester till försäkringskassan. Några

försämrade betalningsförhållanden bör därför inte uppstå.

 Kvaliteten med avseende på vårdgivarens val av leverantör för tandtekniskt

arbete resp. val av material bör såvitt ankommer på försäkringstillämpningen

garanteras av tandläkarens ansvar och åtagande, inte minst enligt

garantibestämmelserna.

 En annan viktig roll för kvaliteten spelar den tidigare redovisade utform-

ningen av premietandvårdslagen (avsnitt 4.2) och åtgärdstaxan (avsnitt 4.4),

bl.a. hur försäkringens standard anges och i taxan sättet för sammanvägning av

olika metoder och material i resp. åtgärd. Patienten bör därmed vara skyddad mot

negativa effekter av kommersiella intressen när det gäller val av såväl

behandlingsmetoder som material.

5.6 Uppföljning och utvärdering

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: Målen för uppföljning och |

|utvärdering av tandvårdsreformen bör sammanfalla med de|

|mål för och krav på tandvården som framgår av |

|tandvårdslagen (1985:125) god tandhälsa, vård på lika|

|villkor för hela befolkningen och god tandvård. Uppfölj-|

|ning och utvärdering bör inriktas på tandhälsans |

|utveckling, vårdkvalitet, tandvårdens kostnader och |

|finansiering, försäkringens tillämpning och reformens|

|utfall. |

| I största möjliga utsträckning bör riktade studier |

|väljas, t.ex. på urvalsbasis. |

| Regeringen avser senare att i särskild ordning ge |

|Riksförsäkringsverket i uppdrag att göra en första mer|

|sammanfattande utvärdering av reformen. |

-------------------------------------------------------

 ÖTF:s förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna var i huvudsak positiva

till utredningens förslag. Flertalet landsting ansåg dock att deras roll vid

uppföljning och utvärdering bör betonas mer.

 RFV ansåg att tandläkare även bör rapportera in patientpremien till för-

säkringskassan för att den ansvariga myndigheten skall ha kännedom om

bruttoarvodet, dvs. både patientens och försäkringens andel.

 Skälen för regeringens bedömning: Motivet för det förordade uppfölj-

ningssystemet är bl.a. att riksdag, regering, berörda myndigheter och

organisationer skall få tillgång till ett underlag för utvärdering av tand-

vårdsförsäkringen. Det är viktigt att en avstämning görs utifrån uppsatta mål. I

dag saknas nästan helt enhetlig och jämförbar information kring prestationer,

effekter och kostnader inom tandvården. Det är svårt att få fram jämförbara

uppgifter kring vårdkonsumtion i olika åldrar och i skilda delar av landet.

Bristen på relevant information gör det för närvarande svårt att på nationell

nivå utvärdera verksamheten.

Vård på lika villkor

Vård på lika villkor betyder enligt förarbetena till tandvårdslagen att

olikheter i vården inte får förekomma på grund av ekonomiska, sociala,

språkliga, religiösa, kulturella och geografiska förhållanden. Viktig in-

formation vid utvärdering av försäkringens tillämpning och reformens utfall kan

vara bl.a. andelen patienter i resp. system samt vad som karakteriserar

patienter i premietandvården resp. i tandvård enligt åtgärdstaxan samt personer

som inte söker tandvård. För den sistnämnda gruppen vill regeringen peka på

möjligheterna att nyttja Statistiska centralbyråns undersökningar av

levnadsförhållanden (ULF) som vänder sig till ett urval i befolkningen.

 62

 Vidare bör det särskilda högkostnadsskyddets utformning, i enlighet med vad

som anförts i avsnitt 4.3, följas upp bl.a. för att kartlägga vilka diagnoser

som kommit att omfattas av högkostnadsskyddet.

Tandhälsans utveckling

Det är viktigt att följa tandhälsoutvecklingen och dess förklaringsfaktorer

bl.a. för att vid behov kunna förändra systemet. Uppföljning av tandhälsan är en

process som sträcker sig över en lång period och som dokumenteras med tandhälso-

och tandsjukdomsvariabler. Exempel på sådana variabler är antalet karies- och

fyllningsfria tänder för åldersgruppen 20 - 40 år samt antalet befintliga tänder

för åldersgruppen över 40 år. Som vi pekat på i avsnitt 4.5.4 bör

Socialstyrelsen i sin tillsyn av tandvården prioritera uppföljning av de

särskilda patientgruppernas tandhälsa.

 Beslutsfattarna bör även informeras om hur stor del av befolkningen som söker

tandvård regelbundet. Regelbundna besök är en förutsättning för en bra

tandhälsa.

Kvalitet och kvalitetssäkring

För närvarande finns det vissa formella system som medverkar till att tillgodose

tandvårdens kvalitet. Till dessa hör utbildningssystemet, viss lagstiftning,

legitimations- och behörighetsbestämmelser, Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

(HSAN), Socialstyrelsens tillsynsfunktioner och vårdgivarorganisationernas

förtroendenämnder.

 Vårdkvalitetens utveckling i både premietandvård och tandvård enligt

åtgärdstaxa bör följas. Systemen bör på sikt kunna utvärderas i förhållande till

varandra. Både teknisk kvalitet och kvaliteten i vårdgivar/patientrelationen är

i sammanhanget av intresse.

 Arbete med kvalitetssäkring inom tandvården är angeläget av flera skäl.

Förutom omsorgen om patienten tillkommer genom den föreslagna premietandvården

ytterligare motiv genom att kvalitetssäkring kommer att bli viktig för

lönsamheten. Låg kvalitet i verksamheten leder till ökade kostnader, t.ex. i

form av sämre hållbarhet och fler omgörningar. Vårdgivarnas ansvar för att

tandvården är av god kvalitet är naturligt och arbetet med kvalitet och

kvalitetssäkring inom tandvården bör ses som ett ansvar främst för

yrkesutövarna. Det bör bedrivas på den enskilda mottagningens eller klinikens

nivå.

 Även om dokumentation av den egna verksamheten i första hand är ett stöd för

den interna kvalitetsutvecklingen kan den också vara en grund för uppföljning på

regional och nationell nivå. Socialstyrelsen har bl.a. av den anledningen gett

ut föreskrifter i ämnet och engagerat sig i det angelägna arbetet med att ta

fram nationella kvalitetsindikatorer.

Kostnader för tandvård

För att kunna kontrollera statens utgifter bör inte bara försäkringskostnaderna

för vuxentandvård följas upp utan även tandvårdens totala finansiering och

vårdgivarnas kostnader för att bedriva verksamheten.

 RFV bör ha tillgång till den löpande ekonomiska redovisningen och därigenom

kontinuerligt kunna följa upp och redovisa försäkringskostnaderna för såväl

privat som offentlig vuxentandvård. Såväl behovet av underlag för den i avsnitt

4.6 aviserade översynen av specialisttandvården, som den föreslagna förändringen

av specialisttaxan gör det nödvändigt att RFV noggrant följer

specialisttandvården de närmaste åren. Kostnadsneutraliteten för försäkringen

mellan premietandvård och tandvård enligt åtgärdstaxa bör särskilt

uppmärksammas.

 Vuxentandvårdens totala finansiering, inkl. den vuxentandvård som bedrivs av

landsting och odontologiska fakulteter, bör belysas genom särskilda,

återkommande studier. Detsamma bör gälla kostnaderna för all tandvård, dvs.

inkl. barn- och ungdomstandvård. Verket bör också ha ansvar för att vid behov

kunna, för såväl försäkringsersättningar som beräknade patientavgifter, redovisa

inte bara totalsummor utan även uppgifter per patient. Uppgifter per patient

möjliggör jämförelser mellan både olika system och olika sektorer samt är

användbara vid intern uppföljning. Denna arbetsuppgift för verket bör också

kunna positivt påverka utvecklingsarbetet inom landstingen när det gäller

särredovisning inom folktandvården.

 Effekterna av den fria prissättningen i premietandvården bör noga följas.

Patientkostnader för såväl premietandvårdspatienter som patienter i tandvård

enligt åtgärdstaxa bör därför inledningsvis undersökas varje år. I samband med

uppföljningen av patientkostnaderna bör särskild uppmärksamhet fästas vid

patientkostnaderna för dem som fått högre försäkringsersättning med anledning av

ett långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov till följd av sjukdom eller

funktionshinder eftersom vårdgivaren inte avses få bestämma premien för en sådan

försäkrad till högre belopp än vad vårdgivaren normalt tillämpar för övriga

försäkrade.

 Det krävs en fortlöpande uppföljning av vårdgivarnas kostnader för att bedriva

tandvård inom såväl tandvård enligt åtgärdstaxa som premietandvård.

Kostnadsnivåjusteringar av försäkringsersättningarna bör genomföras när inte

oväsentliga förändringar av kostnadsnivån har inträffat. Det är angeläget att

RFV omprövar den kalkylmodell och de beräkningssätt som tillämpas i

överläggningarna om taxan i RFV:s tandvårdsdelegation. Tandvårdens faktiska

produktionskostnader bör inför justeringarna belysas genom s.k.

omkostnadsundersökningar. Justeringar mellan omkostnadsundersökningar skulle

enligt ÖTF:s förslag eventuellt kunna grundas på ett för tandvården särskilt

framtaget omkostnadsindex. Det bör ankomma på RFV att utarbeta ett närmare

förslag om hur kostnadsundersökningarna bör bedrivas och belysa möjligheterna

att arbeta med ett definierat index för vårdgivarnas kostnader mellan undersök-

ningstillfällena.

Försäkringens tillämpning

Det är viktigt att försäkringens tillämpning följs upp. Inte minst utvecklingen

av tvister och tvistehantering är av intresse. Utvecklingen av de ärenden som

rör tandvård vid allmän domstol resp. de tidigare nämnda förtroendenämnderna bör

följas och analyseras.

 Regeringen vill i sammanhanget erinra om Konkurrensverkets uppgift att följa

utvecklingen av konkurrensneutraliteten inom tandvårdens område (se avsnitt 4.7

Konkurrensneutralitet) och Konsumentverkets uppgift att från konsumenternas

perspektiv följa effekterna av förslaget om två parallella system och den fria

premiesättningen (se avsnitt 6.1 Reformens genomförande).

Uppföljning i huvudsak baserad på urvalsundersökningar

Regeringen anser att det är angeläget att det förbättrade uppföljningssystem som

bör utvecklas i samband med införandet av en ny tandvårdsförsäkring utformas så

att den dagliga administrationen inte ökar. Försäkringskassornas

försäkringstandläkare bör, med den mer uttalade inriktning på uppföljning och

kontroll som förordas i avsnitt 6.2 Administrativa effekter, vara en resurs att

nyttja.

 Premien för varje enskild patient i premietandvården kommer inte att

rapporteras till försäkringskassan. I tandvård enligt åtgärdstaxa bör endast

tandvårdsräkningar som leder till anspråk på försäkringsersättning sändas in

till kassorna. Detta bör skapa utrymme för högkvalitativt uppgiftslämnande hos

vårdgivarna och för åtföljande administration hos försäkringskassorna och RFV.

Patientkostnader för såväl premietandvårdspatienter som patienter i tandvård

enligt åtgärdstaxa bör i stället beräknas genom riktade studier, t.ex.

urvalsundersökningar. Generell rutinmässig inrapportering av uppgifter bör

begränsas. RFV bör inom tandvårdsadministrationens ramar beakta ett eventuellt

behov av att förstärka resurserna centralt när behovet av ekonomiska data inte i

samma omfattning som i dag kan hämtas från de lokalt uppdaterade registren.

Ansvariga myndigheter, samordning och uppgiftslämnande

De centrala myndigheternas nuvarande ansvarsområden vad gäller uppföljning och

utvärdering bör inte förändras. För både Socialstyrelsen och RFV är uppföljning

och utvärdering viktiga uppgifter redan givna av statsmakterna. Socialstyrelsen

ansvarar för uppföljning och utvärdering av vårdkvalitet och

tandhälsoutveckling, medan RFV och försäkringskassorna ansvarar för

tandvårdsförsäkringens tillämpning och effekter samt beräkning av kostnader och

framtagandet av underlag för justeringar av arvoden och försäkringsersättningar.

 Som huvudansvariga för utvärderingen av den förändrade tandvårdsförsäkringen

bör RFV ta initiativ till samarbete. Möjligheterna att göra samordningsvinster

bör tillvaratas både i arbetet med att definiera undersökningsvariabler och vid

själva undersökningarna för att bl.a. förbättra analysmöjligheterna och minimera

resursåtgången hos olika uppgiftslämnare.

 Samarbete med olika intressenter och tänkbara aktörer i fråga om upp-

giftslämnande och nyttjande av information bör inte heller förbises. Vi vill

bl.a. peka på det behov av tydligare redovisning som beskrivits i avsnitt 4.7 om

konkurrensfrågor.

 Det finns, varken nu eller enligt vårt förslag, något krav på att vårdgivare

skall vara anslutna till tandvårdsförsäkringen för att bedriva verksamhet.

Vårdgivare som har valt att ansluta sig till försäkringen har därmed också ett

naturligt ansvar för att lämna nödvändiga uppgifter, inte bara för kontroll av

enskilda fall, utan även för uppföljning och utvärdering av försäkringen i

stort. Enligt vår bedömning bör detta ansvar tydliggöras i bl.a. den förestående

nya förordningen om tandvårdsersättning. Därutöver bör det stöd som RFV och

Socialstyrelsen har med anknytning till lagen (1992:889) om den officiella

statistiken vara tillräckligt för att verken tillsammans skall kunna sköta

uppföljningen inom tandvårdens område.

6 Reformens genomförande, administrativa och

ekonomiska effekter

6.1 Reformens genomförande

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: Införandet av ett förändrat |

|ersättningssystem kräver en samordnad och sammanhållen|

|informationsinsats gentemot allmänheten. Vi avser därför|

|att inom ramen för vad som redan beslutats disponera |

|medel för vissa informationsinsatser. |

| Konsumentverket bör från konsumenternas perspektiv |

|följa effekterna av förslaget om två parallella system|

|och den fria premiesättningen. |

| Berörda myndigheter, organisationer och vårdgivare |

|förutsätts ta sitt ansvar för och bekosta de aktiviteter|

|som behövs för reformens genomförande, för uppföljning|

|osv. Riksförsäkringsverket (RFV) bör ta initiativ till|

|den samordning som behövs. |

| Regeringen kommer att snarast efter ett |

|riksdagsbeslut i fråga om en reformering av |

|ersättningssystemet för tandvård besluta om en förordning|

|om tandvårdsersättning. RFV avses snarast få i uppdrag|

|att utarbeta underlag för regeringens |

|ställningstaganden i förordningen. |

-------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens bedömning: Ett införande av ett nytt ersättningssystem

innebär stora förändringar för alla berörda. Behovet av förberedelser hos såväl

vårdgivare som myndigheter kommer att vara stort. Detta gäller inte bara

administrativa förberedelser utan även utbildnings- och informationsinsatser.

 Premietandvård ger tandvårdens personal möjligheter att arbeta på ett nytt

sätt. Kunskap om bedömning av vårdbehov och ekonomisk planering får stor

betydelse för vårdgivare som väljer att erbjuda premietandvård.

 63

 Vi har också framhållit det angelägna i att reformeringen av ersättnings-

systemet följs upp från början och att en omfattande utvärdering sker efter viss

tid.

 Av flera skäl krävs särskilda informationsinsatser för att informera de

försäkrade om tandvårdsreformen vad gäller syfte och innehåll. Premietandvården

som idé har i bl.a. media alltsedan den introducerades på utredningsstadiet

framställts som kontroversiell. Konsumentverket har i sitt remissyttrande över

promemorian Premietandvård påpekat att det är angeläget att de försäkrade, som

står inför valet mellan försäkringssubvention enligt premietandvård och tandvård

enligt åtgärdstaxan får tillräcklig och korrekt information om innebörden av

systemen, såväl ekonomiskt som i fråga om behandlingen och anser att generella

informationsinsatser bör ske i samband med att premietandvård införs.

 Informationen till allmänheten är med andra ord mycket viktig för att reformen

skall upplevas positivt av de försäkrade samt få den effektiviserande verkan på

tandvården och förbättrande effekt på tandhälsan som regeringen bedömer vara

möjlig. Regeringen avser därför att inom ramen för vad som redan beslutats för

Socialdepartementet disponera medel för vissa informationsinsatser av

övergripande och gemensam karaktär. Informationen skall vara ett komplement till

den information som t.ex. RFV och försäkringskassorna normalt svarar för.

Försäkringskassorna har en given roll bl.a. som de försäkrades rådgivare i valet

av både system och vårdgivare.

 Konsumentverket bör från konsumentperspektiv följa effekterna av förslaget om

två parallella system och vårdgivarens rätt att besluta om premieklasser och

premier.

 Regeringen förutsätter att berörda myndigheter, organisationer och vårdgivare

tar sitt ansvar för förberedelserna. Behovet av samråd är stort. Alla berörda

parters kompetens bör tas till vara redan från början och representanter för

tandläkare, tandtekniker, tandhygienister, landsting, försäkringskassor osv. bör

beredas tillfälle att medverka i genomförandeplaneringen. RFV, som är den

myndighet som har de mest omfattande uppgifterna i samband med reformens

genomförande, förutsätts ta initiativ till den samordning som behövs.

 Myndigheter och organisationer avses därmed själva bedriva och bekosta de

aktiviteter som behövs för reformens genomförande, för uppföljning m.m. Av det

ovan framförda framgår att det är nödvändigt att vissa medel kan disponeras hos

ansvariga myndigheter för sådan verksamhet redan under år 1996.

 Under förutsättning av riksdagens godkännande av det förändrade ersätt-

ningssystemet måste den nuvarande tandvårdstaxan (1973:638) ersättas med en

förordning om tandvårdsersättning. Som tidigare angetts är inriktningen att den

reformerade tandvårdsförsäkringen skall träda i kraft den 1 november 1996.

Ersättnings- resp. arvodesbeloppen i premietandvård och åtgärdstaxa avses bli

intagna i bilagor till förordningen. Det innebär de individrelaterade fasta

ersättningsbeloppen per åldersgrupp i premietandvården och de fasta årliga

ersättningarna för de försäkrade som till följd av långvarig sjukdom eller

funktionshinder har ett långvarigt väsentligt ökat tandvårdsbehov. För

åtgärdstaxan innebär det både allmäntandvårdens och specialisttandvårdens taxor.

Beslut om en förordning om tandvårdsersättning bör fattas snarast efter

riksdagens beslut. RFV föreslås liksom i dag bli ansvarigat för att efter samråd

med berörda parter utarbeta förslag till regeringen angående det förändrade

ersättningssystemet vad gäller storleken på arvodena. Till detta kommer nu de

fasta individrelaterade ersättningsbeloppen. RFV ansvarar därefter för att

utarbeta föreskrifter och allmänna råd angående tillämpningen av förordningen.

För att inte försena tandvårdsreformens genomförande avser regeringen att

snarast ge RFV i uppdrag att utarbeta underlag för regeringens ställ-

ningstaganden i den aviserade förordningen om tandvårdsersättning.

 I prop. 1993/94:93 och 1993/94:221 - som förelades riksdagen i början av år

1994 - föreslogs inrättandet av en delegation för bl.a. samordning av

genomförandet, information av övergripande karaktär och genomförande av en

första utvärdering av reformens effekter. Delegationen skulle även handlägga

frågor med anledning av ett särskilt stimulansbidrag.

 Regeringens bedömning är att berörda myndigheter, organisationer och

vårdgivare i dag kommit relativt långt i sitt eget förberedelsearbete för en

tandvårdsreform där ett system med premietandvård finns med som ett alternativ.

Inom de områden som stimulansbidraget skulle stödja, premiegruppering och

premiekalkylering, teknikstöd, samt kvalitetsindikatorer och kvalitetssäkring,

har, om än i olika hög grad, en utveckling skett framför allt i vårdgivarnas

egen regi. Av delegationens övriga uppgifter är de flesta antingen redan lösta

eller inte längre aktuella. Den departementala beredningen har t.ex. inkluderat

långtgående förberedelser för den förordade förordningen om tandvårdsersättning

med bilagor. Regeringen anser mot denna bakgrund att det inte längre finns skäl

för att föreslå varken inrättande av en särskild delegation eller ett stimulans-

bidrag.

6.2 Administrativa effekter

-------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning: En tandvårdsförsäkring med två|

|parallella ersättningssystem kan särskilt inledningsvis|

|vara administrativt krävande. Samtidigt innebär |

|systemen, med den förordade utformningen, var för sig|

|betydande förenklingar i förhållande till dagens system.|

| Det administrativa utrymme som sammantaget förväntas|

|bli frigjort inom försäkringskassorna bör utnyttjas för|

|en aktiv uppföljning av försäkringstillämpningen. |

|Utrymmet bör även täcka ett eventuellt behov av att |

|förstärka Riksförsäkringsverkets resurser för uppföljning.|

|Försäkringstandläkarnas ställning bör stärkas och |

|förtydligas. |

| En effektiv administration av tandvårdsförsäkringen|

|kräver vårdersättningsregister. Ett förslag till |

|författningsreglering av vårdersättningsregister är för|

|närvarande under beredning inom Socialdepartementet |

|och vi avser att tidigast under våren 1996 återkomma |

|till riksdagen med ett förslag i ärendet. ÖTF:s |

|förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. |

| Remissinstanserna om ÖTF:s förslag: Remissinstanserna|

|instämde i huvudsak i utredningens förslag. Enligt |

|Försäkringskasseförbundet innebär förslaget på kort sikt|

|inte någon besparing i administrationen. De positiva |

|effekterna av minskad administration genom en |

|förenklad åtgärdstaxa och införande av premietandvård|

|reduceras genom administrationen av två parallella |

|system. |

| Skälen för regeringens bedömning: Regeringens |

|ställningstaganden vad gäller riktlinjer för |

|ersättningssystemets regelinnehåll i stort och för |

|utformningen av vissa delar av administrationen av |

|systemet har redovisats i de föregående avsnitten. Här|

|behandlas kort de övriga administrativa frågor som bör|

|tas upp i anslutning till riktlinjerna samt ges en |

|bedömning av de administrativa effekterna av den nya |

|utformningen av tandvårdsförsäkringen. |

| I fråga om premietandvården anser vi att |

|administrationen av systemet bör grundas på att |

|vårdgivaren anmäler till försäkringskassan när ett |

|premietandvårdsavtal slutits med en patient. Avtalet |

|omfattar i allt väsentligt obligatoriska moment som |

|föreslås bli reglerade i lagen om premietandvård. |

|Avtalet bör därmed inte rutinmässigt behöva sändas in till|

|kassan. Eftersom formkravet måste fyllas för att |

|försäkringsersättning skall kunna lämnas kan vårdgivaren|

|lämpligen kontrollera med försäkringskassan att planerad|

|avtalsutformning är giltig. Vårdgivaren bör vidare vara|

|skyldig att anmäla om ett avtal upphör eller om verk-|

|samheten avses upphöra. Kassan bör svara för |

|registrering alternativt avregistrering av anmälan och|

|för att en bekräftelse, i båda fallen, sänds till |

|patienten. |

| Premietandvården bedöms på sikt innebära stora |

|förenklingar i förhållande till dagens system. |

|Tandvårdsräkningar till patienter och försäkringskassor|

|för utförd behandling behövs inte annat än undantagsvis.|

|Granskningen vid kassorna och deras utbetalningar |

|förenklas. För att underlätta vårdgivarnas ekonomiska|

|planering och utjämna effekter av att patienter |

|sannolikt kommer att ansluta sig ojämnt över året bör för-|

|säkringskassans utbetalningar av ersättning för |

|premietandvård med hjälp av ADB-stöd kunna ske per månad|

|med en tolftedel av det fastställda årsbeloppet. Också|

|patienternas betalningar förenklas i hög grad. Vissa |

|administrativa moment tillkommer dock, t.ex. för |

|vårdgivarna i form av avtalsskrivning och |

|premieberäkning samt anmälan och avanmälan till |

|försäkringskassan. |

| Genom en ändrad utformning av tandvårdstaxan (se |

|avsnitt 4.4) förenklas grunderna för debitering liksom|

|själva tandvårdsräkningen och betalningsförfarandet. |

|Debitering av försäkringsersättning bör med hjälp av ADB-|

|teknik kunna ske månadsvis för all utförd vård, oberoende|

|av om den enskilde patienten är färdigbehandlad eller|

|inte. Ett krav för att försäkringsersättning skall lämnas|

|bör dock vara att patienten betalat sin andel. Kravet|

|på att skicka in alla tandvårdsräkningar, dvs. även tand-|

|vårdsräkningar som understiger självrisken på 700 kr, bör|

|slopas. Mängden tandvårdsräkningar som passerar |

|försäkringskassan bör genom detta minska med drygt en|

|tredjedel eller ca 1,5 miljoner samtidigt som |

|administrationen förenklas för vårdgivarna. |

| Frågan om ändrade rutiner för bl.a. tandvårdsräkningar|

|och för ersättning till tandtekniska laboratorier har|

|behandlats i avsnitt 5.5 Tandtekniskt arbete och |

|material. Vad som där sägs innebär att försäkringskassan|

|inte behöver granska tandtekniska fakturor eller |

|betala ut ersättning till tandtekniska laboratorier. |

|Av skäl som vi tidigare redovisat blir detta i stället|

|en uppgift för vårdgivarna. |

| Vi har tidigare angett att det bör krävas |

|förhandsprövning för att få utföra vård med tidsbaserat|

|arvode inom allmäntandvård enligt åtgärdstaxa och för det|

|särskilda högkostnadsskyddet. För försäkrade med sådant|

|långvarigt och väsentligt ökat tandvårdsbehov till följd|

|av långvarig sjukdom eller funktionshinder att de kan|

|komma i fråga för förhöjd försäkringsersättning inom |

|premietandvården alternativt reducerad patientavgift i|

|tandvård enligt åtgärdstaxa avses också en prövning ske.|

|De förhandsprövningar som görs i dag av |

|tandvårdsbehandlingar enligt 9 § tandvårdstaxan |

|bortfaller till största delen i samband med att |

|landstingen föreslås ta över ansvaret för patienter som|

|behöver särskilda tandvårdsinsatser som ett led i en |

|sjukdomsbehandling under en begränsad tid. |

|Garantireglerna för protetik föreslås inte bli ändrade|

|vad gäller kravet på förhandsprövning om en annan |

|vårdgivare än den som ursprungligen utförde behandlingen|

|skall göra om den. För premietandvårdspatienter bör |

|vårdgivarens ansvar för att nödvändig vård getts gälla i två|

|år efter avslutat avtal. Slutligen bör RFV, liksom i |

|dag, få föreskriva om förhandsprövning även i andra fall.|

|Samma regler bör gälla för privata och offentliga |

|vårdgivare. |

| På längre sikt bör det totala antalet förhandsprövningar|

|inte öka. Innan en prövning har gjorts i fråga om vilka|

|försäkrade som har rätt till förhöjd försäkringsersättning på|

|grund av ett långvarigt väsentligt ökat tandvårdsbehov|

|till följd av långvarig sjukdom eller funktionshinder,|

|kan dock en ökning av engångskaraktär förutses. |

|Resursmässigt bör denna prövning kunna underlättas om den|

|kan göras förenklad för försäkrade som får stöd enligt lagen|

|(1993:1090) om särskilt stöd och service åt vissa |

|funktionshindrade. För övriga bör hanteringen underlättas|

|av att prövningen föreslås göras med underlag både från|

|läkare och tandläkare. |

| Sammantaget bör fördelarna med den systemlösning som|

|regeringen redovisat överväga den rent administrativa|

|nackdelen med två parallella system. |

| |

| |

|Administration, uppföljning och försäkringstandläkarnas|

| |

|roll |

| |

|Regeringen anser att uppföljningen av de |

|administrativa effekterna av förslaget liksom |

|effekterna av försäkringsförändringen i stort, blir en|

|viktig uppgift för framför allt RFV, försäkringskassorna|

|och vårdgivarna. Vi anser också, liksom bl.a. |

|Försäkringskasseförbundet och flera försäkringkassor, att|

|det utrymme som på sikt skapas hos kassorna genom de |

|förenklade administrativa rutinerna bör utnyttjas för en|

|ökad uppföljning av försäkringstillämpningen. Det bör då|

|vara fråga om en aktiv fältorienterad uppföljning, som|

|företas mot bakgrund av vunna erfarenheter och som |

|inte enbart hänför sig till enskilda ersättningsärenden.|

| Vi vill också peka på att det skapade administrativa|

|utrymmet bör täcka eventuella behov av ökade resurser för|

|uppföljning på RFV som kan bli följden av de i |

|avsnitt 5.6 förordade urvalsundersökningarna i den |

|löpande uppföljningen. |

| I samband härmed vill vi understryka vikten av att |

|försäkringstandläkarnas uppgifter och ställning anpassas|

|till de nya behoven. Arbetsuppgifterna för dessa bör |

|ges en mer uttalad inriktning på uppföljning och |

|kontroll. Försäkringstandläkarna är huvudansvariga för|

|arbetet med att definiera försäkringens standard. Detta|

|är inte minst viktigt med ett särskilt högkostnadsskydd|

|där behandlingsförslag kommer från både tandläkare som|

|betalar patientandelen själva och från tandläkare där|

|patienten eller eventuellt en privat försäkring |

|betalar. Det är mot den bakgrunden angeläget att rollen|

|som ombud för den allmänna försäkringen förstärks och|

|förtydligas. Vi delar ÖTF:s uppfattning att, i samma |

|syfte, en översyn av försäkringstandläkarnas |

|anställningsvillkor bör göras. ÖTF förordade t.ex. ett|

|alternativ med tidsbegränsade förordnanden. |

| |

| |

|Förutsättningar för kontroll, vårdersättningsregister|

| |

|En förutsättning för att försäkringskassorna effektivt|

|skall kunna svara för nödvändig administration av det|

|förändrade ersättningssystemet, inkl. utbetalningar, |

|kontroll och uppföljning, är att de har tillgång till|

|lokala ADB-baserade vårdersättningsregister. Det innebär|

|personregistrering på ADB-medium och sådan omfattande|

|registrering av personuppgifter kräver i princip |

|lagstöd. |

| Utredningen om socialförsäkringsregisterlag, som |

|lämnade sitt slutbetänkande i mars 1993, omfattade inte|

|s.k. vårdersättningsregister, dvs. register som har |

|till ändamål att bidra till en rationell hantering av|

|räkningar från vårdgivare. |

| RFV har på uppdrag av regeringen utrett frågan om |

|ADB-baserade vårdersättningsregister, bl.a. med hänsyn|

|till utvecklingen av de rättsliga aspekterna, och |

|därvid utarbetat ett förslag till författningsreglering.|

|RFV:s förslag har i de delar det berör tandvården |

|remissbehandlats och beredningen av ärendet beräknas |

|vara avslutad under hösten 1995. Regeringen anser att|

|förslaget avseende vårdersättningsregister mot bakgrund|

|av tidsaspekten bör behandlas för sig och avser att |

|återkomma till riksdagen med ett förslag till |

|författningsreglering tidigast under våren 1996. |

| RFV har i sitt remissvar aktualiserat ett behov av |

|ett gemensamt centralt ADB-register med uppgifter om |

|vilka försäkrade som ingått premietandvårdsavtal. Ett|

|sådant register skulle i första hand användas av kassan,|

|när en vårdgivare anmäler att ett premietandvårdsavtal|

|har ingåtts eller skickar in en tandvårdsräkning, för att|

|kontrollera att en försäkrad inte redan är ansluten som|

|premietandvårdspatient och därmed redan föranlett |

|ersättning från försäkringen. Dessutom förekommer att|

|patienter är inskrivna hos en annan kassa än den där |

|vårdgivaren är ansluten. |

 90

-------------------------------------------------------

| Enligt den förordade tillämpningen skall |

|försäkringskassan skicka en bekräftelse direkt till de|

|patienter som en vårdgivare anmäler att premie- |

|tandvårdsavtal ingåtts med. I kombination med det |

|faktum att få patienter torde vara intresserade av att|

|betala dubbelt för sin tandvård, antingen genom att ingå|

|premietandvårdsavtal med flera vårdgivare eller genom|

|att betala för både premietandvård och tandvård enligt|

|åtgärdstaxa, bör risken för ett överutnyttjande av |

|försäkringen vara mycket liten. Till detta kommer att|

|försäkringsersättning enligt åtgärdstaxa i flera fall,|

|t.ex. i samband med tandvård vid olycksfall, avses |

|vara det normala även för premietandvårdspatienter. I|

|samband med att propositionen (1992/93:193) om |

|sjukförsäkringsregister hos de allmänna försäk- |

|ringskassorna behandlades ansåg |

|socialförsäkringsutskottet (1992/93:SfU19) att det bör|

|finnas möjlighet att lämna ut uppgifter i lokala |

|register till RFV i den mån arbetet med tillsyn, |

|uppföljning, utvärdering och framställning av statistik|

|inte kan klaras med avidentifierade uppgifter. Den |

|metoden bör i nödvändiga fall kunna användas även inom|

|tandvården. Mot den bakgrunden är vår uppfattning att|

|RFV bör klara kontroll och uppföljning med lokala |

| |

| |

|register. |

| |

| |

|6.3 Ekonomiska effekter |

| |

|Att främja patientens möjligheter att förstå och |

|ekonomiskt överblicka sina kostnader för tandvård har|

|varit ett viktigt mål i förändringsarbetet såväl för |

|premietandvård som åtgärdstaxa. I det följande redovisas|

|de ekonomiska konsekvenserna för tandvårdens tre |

|viktigaste aktörer; försäkringen, patienterna och vård-|

|givarna. Utgångspunkten för de ekonomiska övervägandena|

|om subventionsnivåer har varit dels den ram för |

|tandvårdsförsäkringen som återfinns i årets |

|budgetproposition, dels att kostnadsneutralitet skall|

|gälla, dvs. att försäkringens genomsnittliga ekonomiska|

|stöd, räknat per patient i åldersgruppen, bör vara lika|

|stort i tandvård enligt åtgärdstaxa och premietandvård.|

| ÖTF redovisade kostnadsberäkningar utifrån de |

|förhållanden som rådde år 1992. Därefter har kraftiga|

|utgiftsminskningar skett inom tandvårdsförsäkringen och|

|beräkningsunderlaget reviderats. Regeringen har på |

|förslag av RFV beslutat höja tandvårdstaxan fr.o.m. den|

|1 maj 1995 med 3,9 % för tandvårdspersonalens åtgärder|

|och med 4,1 % för tandtekniska arbeten. I genomsnitt |

|innebär detta en höjning av tandvårdskostnaderna med |

|knappt 4 %. Med nuvarande ersättningssystem och samma|

|vårdvolym som år 1993/94 har höjningen beräknats motsvara|

|en ökning av totalkostnaderna för vuxentandvård enligt|

|tandvårdstaxan med 330 miljoner kronor. Utredningens |

|beräkningar vad gäller försäkringens totala kostnader har|

|därmed i stora delar blivit inaktuella. |

| |

| |

|Ekonomiska effekter för försäkringen |

| |

|Med premietandvård blir kostnaderna för försäkringen |

|lättare att överblicka och förutsäga. Åtgärdstaxans ändrade|

|utformning bör leda till besparingar utöver dem som |

|följer av den sänkta subventionsnivån. Viktiga inslag här|

|är en stramare standard i fråga om behandlingar, |

|material och tandtekniskt arbete. En annan fråga som |

|måste beaktas i taxeutformningen är en anpassning av |

|ersättningen inom förebyggande vård efter den |

|kompetensnivå som behövs. I dessa hänseenden bör |

|förhållandena bli desamma i premietandvården. Vidare |

|förväntas i åtgärdstaxan besparingar uppkomma i själva|

|tillämpningen genom att tidsdebitering inom |

|allmäntandvården förbehålls särskilt prövade behov. ÖTF|

|beräknade att dessa faktorer inledningsvis skulle ge |

|en besparing om minst 300 miljoner kronor. |

| På regeringens uppdrag lämnade RFV hösten 1993 ett |

|detaljerat förslag till ny åtgärdstaxa vad gäller |

|åtgärdsstruktur och arvodesbelopp med utgångspunkt i |

|ÖTF:s förslag. RFV hade inte till uppgift att beräkna|

|någon viss besparing för försäkringsdelen. Verkets förslag|

|till ny taxa (RFV REDOVISAR 1993:5), beräknat efter |

|taxenivån per den 1 juli 1993, skulle emellertid ha |

|medfört en minskning av försäkringskostnaderna med drygt|

|350 miljoner kronor vid tillämpning av den ersättnings-|

|nivå som föreslogs i prop. 1993/94:93. De strukturella|

|effekterna av taxans nya utformning hade endast i |

|mindre omfattning kommit till uttryck i verkets |

|förslag. |

| Sedan dess har den i prop. 1993/94:93 åsyftade |

|utgiftsminskningen åstadkommits genom förändringar under|

|år 1994 av ersättningsnivåerna i nuvarande taxa, inkl.|

|införande av självrisk. Därefter har som nämnts |

|regeringen beslutat om en arvodeshöjning i |

|tandvårdstaxan per den 1 maj 1995 samt om en höjning av|

|självrisken från 500 till 700 kr per den 1 juli 1995.|

| Regeringen avser att inom kort ge RFV i uppdrag att|

|utarbeta förslag till ny åtgärdstaxa och arvoden i denna|

|samt ersättningsbelopp i premietandvården. Vad gäller|

|åtgärdstaxan skall RFV utgå från gällande arvodesnivå och|

|från den nya tidigare nämnda utgiftsramen för försäk-|

|ringen. Verket skall därutöver också så långt möjligt ta|

|till vara de besparingseffekter som bör följa av de i|

|avsnitt 4.4 angivna principerna för utformningen av |

|åtgärdstaxan. Effekterna vid införande av två parallella|

|ersättningssystem är emellertid svåra att bedöma. De |

|beror bl.a. på om fördelningen av patienter med olika|

|tandstatus i premietandvården blir densamma som i |

|tandvård enligt åtgärdstaxan och på hur stor anslutningen|

|till premietandvården inledningsvis blir. |

| Riksdagen har ställt sig bakom regeringens förslag |

|enligt prop. 1994/95:100 och 1994/95:150 om en |

|utgiftsram för tandvårdsförsäkringen på 2 251 miljoner|

|kronor för år 1996. De försäkringsersättningar per patient|

|i premietandvården och subventionsnivåer i tandvård |

|enligt åtgärdstaxan som beräknas rymmas inom ramen har|

|redovisats i avsnitten 4.2, 4.3, 4.4 och 4.5.2. |

|Beloppen är preliminära och fastställs slutligt av |

|regeringen efter förslag från RFV. Sammanfattningsvis|

|har följande preliminära bedömningar gjorts: |

| |

 91

-------------------------------------------------------

| Ersättning från |

|tandvårds- |

|I Premietandvård försäkringen, prel. |

| |

|Försäkringsersättning per år för patient |

|20 - 39 år 150 - 200 kr |

|Försäkringsersättning per år för patient |

|40 år och äldre 400 - 450 kr |

| |

|II Tandvård enligt åtgärdstaxa |

| |

|Vårdkostnader upp t.o.m. 700 kr 0 % |

|Vårdkostnader fr.o.m. 701 kr 35 % |

| |

|För I och II gemensamt högkostnadsskydd |

| |

|Kostnader fr.o.m. 13 500 kr för för- |

|handsprövade behandlingar 70 % |

| Särskilt stöd till patienter med lång- |

|varigt och väsentligt ökat tandvårds- |

|behov till följd av långvarig sjukdom |

|eller funktionshinder. Genomsnittlig |

|ersättning per patient och år i I Premie- |

|tandvård eller motsvarande extra stöd |

|för erlagda patientavgifter i II Tandvård |

|enligt åtgärdstaxa 1 000 kr |

| |

| En fördelning av försäkringsutgifterna år 1996 ger |

|följande vid handen. Beräkningarna har utgått ifrån att|

|vårdpanorama och efterfrågan inledningsvis inte |

| |

|förändras. |

| |

|Tillgänglig utgiftsram 2 251 mkr |

|Kostnad för det gemensamma |

|högkostnadsskyddet - 500 mkr |

|Kostnad för stöd till särskilda |

|patientgrupper - 150 mkr |

|Återstående ram för tandvård enligt |

|åtgärdstaxan 1 601 mkr |

|Kostnad för specialisttandvård utanför |

|högkostnadsskyddet i premietandvård- 125 mkr |

|Återstående ram för premietandvård1 476 mkr |

| |

| Totalkostnaderna för vuxentandvård enligt åtgärdstaxan|

|uppgick budgetåret 1993/94 till ca 8 250 miljoner |

|kronor varav försäkringskostnaderna utgjorde 3 530 |

|miljoner kronor, innebärande en subventionsgrad på |

|43 %. Genom höjningen av taxenivån den 1 maj 1995 bedöms|

|totalkostnaden uppgå till lika mycket under år 1996 |

|eller något mer i den mån inte arvodeshöjningen till en|

|början kan kompenseras av struktureffekter i det nya |

|ersättningssystemet. Försäkringskostnaden skall, som |

|nämnts, oavsett detta hållas inom ramen 2 251 miljoner|

|kronor. De definitiva beloppen för försäkringsersättning|

|i åtgärdstaxa och premietandvård kommer som nämnts att|

|fastställas av regeringen efter förslag från RFV. |

| |

| |

|Ekonomiska effekter för patienterna |

| |

|För en patient i premietandvård bör tandvårdskostnaderna|

|bli så gott som helt förutsägbara. Väljer patienten |

|tandvård enligt åtgärdstaxan bör taxans nya uppbyggnad|

|medge en bättre ekonomisk överblick än tidigare, om än|

|inte av samma långsiktiga karaktär som i premietand- |

|vården. |

| För den enskilde patienten i tandvård enligt |

|åtgärdstaxa blir effekten av de skisserade |

|försäkringsersättningarna beroende av vilken tandvård|

|patienten behöver. Som nämnts förväntas besparingar |

|dessutom uppkomma i själva tillämpningen av åtgärdstaxan.|

|Dessa bör komma patienterna till del. |

| Förslaget att vårdgivaren skall kunna sänka premien om|

|patienten t.ex. genom egenvård förbättrar sin tandstatus|

|gör att patienten bör kunna få ett tydligare inflytande|

|på sina tandvårdskostnader. |

| Den fria prissättningen bedöms kunna leda till en |

|prispressande konkurrens inom premietandvården. |

|Nackdelen för patienterna med fri prissättning avses |

|minskas genom att dels alla prislistor föreslås ha |

|kalenderår som giltighetstid, dels vårdgivarna föreslås|

|bli skyldiga att hålla sina prislistor tillgängliga på|

|den eller de försäkringskassor till vilken vårdgivaren är|

|ansluten. Patienterna kan därmed göra en första jämförelse|

|av olika vårdgivares premieklasser, premiebelopp osv.|

|på ett och samma ställe och i samma prisnivå. Därefter|

|skall det vara kostnadsfritt att hos en vårdgivare få|

|reda på förutsättningarna för premieavtal inkl. premie-|

|klass och -belopp. Gentemot den enskilda patienten i |

|ett löpande premietandvårdsavtal avses ändring av |

|premien enligt ny prislista endast få ske i anslutning|

|till avtalsårsskifte. |

| Genom det särskilda högkostnadsskyddet ges ett skydd|

|för patienter med mycket stora vårdbehov, direkt om |

|patienten valt tandvård enligt åtgärdstaxan och indirekt|

|via lägre premier om patienten valt premietandvård. |

| Den föreslagna förhöjda årliga försäkringsersättningen för|

|patienter som på grund av långvarig sjukdom eller |

|funktionshinder har ett långvarigt väsentligt ökat |

|tandvårdsbehov och härigenom får betydande merkostnader|

|för sin tandvård skall möjliggöra för vårdgivarna att|

|erbjuda dessa patienter premietandvårdsavtal enligt |

|samma prislistor som övriga patienter. |

| |

| |

|Ekonomiska effekter för vårdgivarna |

| |

|Regeringen delar ÖTF:s bedömning att premietandvården bör|

|innebära att det blir väsentligt lättare för vårdgivarna|

|att överblicka sin ekonomi och att skapa ett rimligt |

|rörelseresultat utan den press och de knappa |

|marginaler som vårdgivarna upplever följer av nuvarande|

|ersättningssystem. Bl.a. bör ett utrymme för planmässiga|

|investeringar och för fortbildning och annan |

|utveckling lättare kunna byggas upp. |

| Liksom för patienterna, bör åtgärdstaxans nya |

|uppbyggnad och rutiner också ge en bättre ekonomisk |

|överblick för vårdgivarna. Vårdgivarna får genom de ändrade|

|rutiner som avses tillämpas för tandtekniska arbeten |

|och material möjlighet att påverka sitt resultat genom|

|valet av tandteknisk leverantör. Den utgiftsminskning|

|som förväntas genom tillämpningen av den förslagna taxan|

|avser främst allmäntandvården. |

| Det förordade särskilda högkostnadsskyddet minskar den|

|ekonomiska risken som en vårdgivare tar som erbjuder |

|premietandvård. Detsamma gäller vad vi förordat i fråga|

|om ersättning vid arbetsskada, personskada eller |

|annars på grund av olycksfall. Den förordade förhöjda|

|ersättningen till patienter som på grund av långvarig|

|sjukdom eller funktionshinder har ett långvarigt vä- |

|sentligt ökat tandvårdsbehov bör göra det möjligt för vård-|

|givarna att sluta avtal med dessa patienter på lika |

|villkor som för andra patienter. |

| Den försöksverksamhet som bedrivits indikerar att |

|särskilt tandläkarens medelbehandlingstid per patient|

|kan minskas i premietandvården. Som redovisas i bilaga|

|1, avsnitt 3 Marknadsstruktur och kostnadsutveckling |

|är genomsnittliga antalet patienter per tandläkare i |

|Sverige mycket lågt vid en internationell jämförelse. För|

|att minska utbudet av tandläkare i framtiden har |

|antalet utbildningsplatser minskats vid tand- |

|läkarhögskolorna. Vårt förslag om införande av en |

|åldersgräns på 65 år för rätt till försäkringsersättning,|

|syftar till att underlätta för framför allt yngre tand-|

|läkare att komma in på arbetsmarknaden. |

| Regeringens bedömning är att, utöver dessa åtgärder,|

|producenterna på tandvårdsmarknaden själva med det |

|normala arbetsmarknadspolitiska stöd som står till |

|buds, liksom aktörerna på andra marknader som utsatts|

|för strukturomvandling, på sikt bör klara avvecklingen|

|av tandläkaröverskottet. Redan i dag finns exempel på|

|att både landsting och privattandläkare medverkat till|

|att köpa ut och lägga ner tandläkarpraktiker när tillfälle|

|bjudits. Att stödja omskolning är ett sätt att underlätta|

|avveckling som använts av centrala |

|intresseorganisationer inom andra områden. |

| |

| |

|Beräkningsunderlaget |

| |

|Socialförsäkringsutskottet har i samband med |

|riksdagsbehandlingen av tidigare propositioner om |

|förändrat ersättningssystem för vuxentandvård visat |

|intresse för närmare redogörelser för ekonomiska |

|beräkningar. I anledning härav vill regeringen meddela|

|följande. |

| Fördjupade studier har gjorts inom departementet för|

|att säkerställa de uppgifter som ligger till grund för|

|de ovan redovisade beräkningarna. Den totala kostnaden|

|under budgetåret 1993/94 enligt tandvårdstaxan, alltså|

|inkl. patientavgifter men exkl. eventuell |

|landstingsskattesubventionering, har beräknats utifrån|

|RFV:s utbetalningsstatistik, redovisning av |

|folktandvårdens kostnader samt en preliminär bedömning|

|från verket av inarbetat bruttoarvode. Totalkostnaden|

|beräknas för budgetåret 1993/94 ha uppgått till ca 8 250|

|miljoner kronor vilket är en ökning med 2 % jämfört med|

|budgetåret 1992/93. Detta innebär en liten real minsk-|

|ning eftersom en höjning av taxan med i genomsnitt |

|3,3 % skedde fr.o.m. den 1 juli 1993. |

| Antal vuxna patienter som varje år besöker tandvården|

|har skattats till 4 800 000. Underlaget för |

|skattningen är RFV:s statistik över antalet tand- |

|vårdsräkningar som lämnas i privattandvården, statistiska|

|data om genomsnittligt antal tandvårdsräkningar per |

|patient samt antal patienter i folktandvården enligt |

|Landstingsförbundets statistik. Slutligen har slut- |

|summan justerats för att ca 5 % av patienterna under |

|ett år, enligt en undersökning av förhållandena i |

|Göteborgs och Bohus län, besöker såväl folktandvård som|

|privattandvård. Slutresultatet är stabilt över kalender-|

|åren sedan år 1991 och stämmer väl överens med de resultat|

|som Statistiska centralbyråns undersökningar om |

|levnadsförhållanden (ULF), senast genomförd under hösten|

|1993 och våren 1994, redovisar över andelen av |

|befolkningen som besökt tandläkaren någon gång under det|

|senaste året. |

| Efterfrågan i olika åldersgrupper och |

|totalkostnadsintervall har beräknats med ledning av de|

|nya uppgifter som redovisats under hösten 1994 och |

|våren 1995 från Kalmar läns landsting (folktandvårdens 58|

|000 patienter 1993), Göteborgs och Bohus län |

|(urvalsundersökning ur befolkningen, både privat- och|

|folktandvård, 5 000 patienter 1992) samt från |

|Praktikertjänst (privattandvård, 440 000 patienter |

|1994). Samma underlag ger uppgift om medelkostnad i |

|de olika totalkostnadsintervallen. |

|Efterfrågeberäkningarna bygger därmed på tandvård enligt|

|åtgärdstaxan och nuvarande vårdmönster. Merparten av |

|underlaget är framtaget i tider då ersättningssystemet|

|inte innehöll någon s.k. självrisk. Om införandet av en|

|självrisk skulle leda till viss återhållsamhet i före-|

|trädesvis antalet behandlingsperioder per patient och|

|detta i sin tur till lägre totalkostnader uppstår en |

|utgiftsminskning som vi inte räknat med. |

| Beräkningen av försäkringskostnad för stöd till |

|patienter med ett långvarigt och ökat tandvårdsbehov |

|till följd av långvarig sjukdom eller funktionshinder|

|har utgått från en bedömning av dels antalet personer|

|som behöver stöd enligt lagen (1993:1090) om särskilt|

|stöd och service åt vissa funktionshindrade, ca 100 |

|000, dels av andra aktuella grupper, ca 50 000, dvs. |

|totalt ca 150 000 personer. Bedömningen överensstämmer|

|med ÖTF:s beräkning med stöd av statistik som finns om|

|motsvarande grupper i Norge. Försäkringens merkostnad|

|för det tandvårdsbehov som uppkommit till följd av |

|långvarig sjukdomen eller funktionshindret har upp- |

|skattats till i genomsnitt 1 000 kr per patient och år|

|eller 150 miljoner kronor. Genomsnittsbeloppet |

|motsvarar knappt 1,5 tandläkartimmar eller drygt 2 |

|tandhygienisttimmar. En första bedömning av antal |

|patienter och kostnader bör kunna redovisas i samband|

|med att RFV utarbetar underlag till förordningen om |

|tandvårdsersättning. |

| Hälften av de uppskattade försäkringskostnaderna för|

|specialisttandvård har antagits avse kostnader som |

|inte täcks av högkostnadsskyddet. Om alla patienter |

|skulle ansluta sig till premietandvård beräknas försäk-|

|ringskostnaden för specialisttandvård uppgå till |

|125 miljoner kronor. Underlaget för skattningen är dock|

|osäkert eftersom den statistik som finns tillgänglig |

|inte omfattar all specialisttandvård. |

| |

| |

| |

|7 Avgifter inom barn- och ungdomstandvården |

| |

| |

|

 Skälen för regeringens förslag: Sveriges tandvårdschefsförening har hos

regeringen hemställt att landstingens vårdåtagande inom barn- och

ungdomstandvården skall preciseras och hur folktandvården kan agera utanför

åtagandeområdet. Primärvården i Ale har hos regeringen hemställt att regeringen

omgående prövar frågan vilka möjligheter en huvudman har att ta ut avgift för

viss typ av barn- och ungdomstandvård.

 Det har även väckts motioner i riksdagen om en rätt för folktandvården att

utföra viss barn- och ungdomstandvård mot avgift. Det har t.ex. ansetts att det

bör vara tillåtet för folktandvården att ta ut avgifter a) vid önskemål om högre

kvalitet än skadan kräver b) vid ersättning av bortslarvad tandställning c) för

tandskydd vid idrottsutövning. Socialutskottet har konstaterat (bet

1994/95:SoU20) med hänvisning till regeringens kommande proposition om tandvård,

att riksdagen inte bör föregripa regeringens kommande behandling av frågan.

 Landstingen skall enligt 7 § tandvårdslagen svara för regelbunden och

fullständig tandvård för barn och ungdomar till och med det år då de fyller

nitton år. Tandvården innefattar även specialisttandvård. Den skall vara

avgiftsfri för patienten.

 Enligt vår uppfattning bör barn- och ungdomstandvården även i fortsättningen

vara avgiftsfri för patienterna. Samtidigt har landstingen i dag en ekonomisk

situation som kräver systematiska prioriteringar. Olika behov får vägas mot

varandra och det är inte alltid möjligt att erbjuda en maximal ambitionsnivå

inom alla vårdområden. Ett exempel på detta inom barn- och ungdomstandvården är

mindre bettfel. Endast de bettfel som medför funktionsstörningar, risk för

skador på tänder och omgivande vävnader eller innebär allvarlig psykisk

belastning för den enskilde individen behandlas inom folktandvården. Denna vård

har i sig en betydande omfattning och berör mer än en fjärdedel av alla barn och

ungdomar.

 För vuxna patienter gäller att tandvårdsersättning endast lämnas för be-

handling som är nödvändig för att uppnå ett funktionellt och utseendemässigt

godtagbart resultat. Samma förutsättning kommer att gälla även efter det att ett

reviderat ersättningssystem för vuxna införts. Patienten kommer dock att genom

att ersätta den ytterligare kostnaden kunna få behandlingsåtgärder utförda som

ligger utöver försäkringens normala standard.

 Landstingen får numera sluta avtal med annan om att utföra landstingets

uppgifter inom barn- och ungdomstandvården, med undantag av sådana uppgifter som

innefattar myndighetsutövning. Ändringen syftar till att öka inslagen av

konkurrens i den kommunala verksamheten. Om barn- och ungdomstandvården utförs

av en privat vårdgivare finns inga hinder för denne att mot ersättning utföra

vård som ligger utöver den vård som utförs åt landstingen. En sådan möjlighet

existerar inte för landstingen, vilket innebär att olika villkor i detta

avseende föreligger mellan privata och offentliga vårdgivare.

 Föräldrar och barn som vill ha en högre standard på tandvården än som är

odontologiskt nödvändigt förstår inte varför de måste hänvisas till en annan

tandläkare utanför folktandvården. Regeringen föreslår därför att landstingen

skall få möjlighet att även för barn och ungdomar få ta ut ersättning för

kostnaden för behandling som inte är nödvändig för att uppnå ett från

odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat.

 Även vid upprepat slarv från patientens sida när det gäller borttappade eller

förstörda tandregleringsapparaturer bör det finnas möjlighet för landstingen att

ta ut en avgift. Möjligheten bör dock utnyttjas med varsamhet och med tanke på

det enskilda barnets eller ungdomens situation. När det gäller de speciella

tandskydden vid idrottsutövning har redan i en tidigare proposition, prop.

1990/91:138 om vissa tandvårdsfrågor, konstaterats att det starkt kan

ifrågasättas om det finns en obegränsad skyldighet för landstingen att

tillhandahålla sådana skydd.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om

allmän försäkring

Förslaget har med två undantag och därutöver några språkliga avvikelser ut-

formats i enlighet med Lagrådets yttrande.

2 kap.

3 §

I paragrafen finns den grundläggande bestämmelsen om ersättning för tandvård

från den allmänna försäkringen. Liksom hittills skall sådan ersättning enligt

första stycket kunna lämnas om tandvården ges vid folktandvårdsklinik,

odontologisk fakultet eller annars genom det allmännas försorg.

 För den privata tandvårdens del blir det däremot förändringar. Ersättning

skall fortsättningsvis kunna lämnas till en enskild näringsidkare, ett bolag

eller en annan juridisk person som bedriver tandvårdsverksamhet. Med

näringsidkare avses, liksom i andra sammanhang, envar som yrkesmässigt driver

verksamhet av ekonomiskt slag. En näringsidkare kan vara såväl juridisk som

fysisk person. I förtydligande syfte anges detta uttryckligen i lagen. Som ett

krav för att få ersättning skall alltjämt gälla att vårdgivaren är uppförd på en

särskild förteckning hos den allmänna försäkringskassan. Förutsättningarna för

att bli uppförd på förteckningen ändras däremot (jfr andra stycket och 3 a §).

 I det nya andra stycket finns krav på vårdgivarna för att de skall bli

uppförda på försäkringskassans förteckning. En vårdgivare skall alltid antingen

själv vara legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist eller ha

tillgång till sådan personal. Denna personal kan vara anställd eller anlitad av

vårdgivaren på annat sätt. Om åtgärder som kan berättiga till

tandvårdsersättning utförs av andra personalgrupper, t.ex. av en tandsköterska,

sker detta alltid på uppdrag av eller genom delegation från tandläkaren eller

tandhygienisten.

 Som ett nytt krav på vårdgivaren för bli uppförd på förteckningen föreskrivs i

samma stycke att denne skall ha F-skattesedel. Bestämmelser om utfärdande och

återkallelse av F-skattesedel finns i uppbördslagen (1953:272). Genom detta krav

uppnås vissa garantier för att vårdgivaren är seriös.

 Liksom hittills skall regeringen enligt tredje stycket fastställa grunderna

för ersättningen efter förslag från Riksförsäkringsverket (RFV). Bestämmelsen

innebär inte att regeringen måste till alla delar följa RFV:s förslag. Däremot

kan regeringen inte göra ändringar i bestämmelserna utan att inhämta verkets

synpunkter.

 Föreskriften om att regeringen skall fastställa grunderna för ersättningen för

högst två år i sänder tas däremot bort. Ändringar bör ske när det är befogat och

inte enligt visst i förväg angivet tidsintervall. Tvåårsregeln har framstått som

föråldrad även med hänsyn till att den inte ansetts hindra regeringen från att

helt enkelt förlänga taxans giltighetstid när en föregående tvåårsperiod gått

ut.

 En nyhet är att det i lagen anges att ersättning lämnas för tandvård enligt en

åtgärdstaxa eller för premietandvård. Med åtgärdstaxa avses bestämmelser om

ersättning för utförda åtgärder, dvs. enligt den modell som den nuvarande

tandvårdstaxan (1973:638) har. Vissa planerade ändringar i den nuvarande taxan

har beskrivits i avsnitt 4.4.

 Med premietandvård avses det nya ersättningssystemet för tandvård som

föreslås. Tredje stycket innehåller en hänvisning till den nya lagen om premie-

tandvård. Vid premietandvård skall vårdgivaren erhålla en fast årlig ersättning

från den allmänna försäkringen för varje patient med vilken vårdgivaren har

avtal om premietandvård. Den fasta ersättningen kan vara olika stor beroende på

patientens ålder. Vårdgivaren kan därutöver få ersättning för vissa särskilda

behandlingar. Det kan var fråga om behandlingar som uppgår till särskilt höga

kostnader. Vårdgivaren kan också få ersättning utöver årsersättningen vid

tandvård till följd av arbetsskada, personskada eller annars på grund av

olycksfall. Dessa andra ersättningar kan variera med hänsyn till patientens

förväntade vårdbehov. Frågorna har närmare belysts i avsnitt 4.5.2.

 Som ett nytt krav för att ersättning från den allmänna försäkringen skall

lämnas gäller vidare att den legitimerade personalen inte får ha fyllt 65 år vid

vårdtillfället.

 Det fjärde stycket i paragrafen överensstämmer i huvudsak med det

hittillsvarande andra stycket. Ändringen innebär ett förtydligande och en bättre

anpassning till tandvårdslagens beskrivning av den barn- och ungdomsgrupp för

vilken tandvård är kostnadsfri. För att klarlägga landstingets, dvs.

folktandvårdens, respektive den allmänna försäkringens ansvar har Lagrådets

förslag inte helt följts. Innebörden är att folktandvården har det ekonomisk

ansvaret för patienten under hela det kalenderår då denne fyller 19 år, men inte

därefter. Försäkringen träder alltså in vid behandlingar under det år då

patienten fyller 20 år även om behandlingen påbörjats tidigare.

3 a §

I paragrafen finns en anmälningsskyldighet för vårdgivare som avser att ge

tandvård i enskild verksamhet mot ersättning från den allmänna försäkringen.

Anmälan skall vara skriftlig och göras till den försäkringskassa inom vars

område verksamheten skall bedrivas.

 Den tidigare etableringsbegränsningen har ersatts av anmälningsförfarandet.

Enligt bestämmelsen skall försäkringskassan föra upp vårdgivaren på sin

förteckning om kraven enligt 3 § andra stycket är uppfyllda, dvs. att det finns

i vart fall en tandläkare eller en legitimerad tandhygienist samt att

vårdgivaren har F-skattesedel. Som Lagrådet anfört är den prövning som

försäkringskassan skall göra i huvudsak av formell natur och bör, om ansökan

innehåller fullständiga upplysningar, kunna ske utan större tidsutdräkt. Något

krav på vårdgivaren att göra anmälan viss tid innan verksamheten påbörjas har

därför inte ställts upp.

3 b §

I paragrafen föreskrivs en skyldighet för vårdgivare att i förväg anmäla

förhållanden som medför att vårdgivaren skall föras av från förteckningen. I

detta fall skall anmälan göras senast tre månader i förväg. Till skillnad från

hittillsvarande förhållanden skall en vårdgivare inte föras av från

förteckningen vid flyttning av verksamheten till en annan kommun.

Anmälningsskyldigheten har i stället, på Lagrådets inrådan, knutits till det

förhållandet att vårdgivaren flyttar sin verksamhet till en annan för-

säkringskassas område.

 I andra stycket finns bestämmelser om i vilka situationer försäkringskassan

skall föra av vårdgivaren från sin förteckning även utan att nyss nämnda anmälan

har gjorts. Detta skall ske om kassan får vetskap om att vårdgivaren har upphört

med sin verksamhet eller flyttat denna från försäkringskassans område. Det skall

också ske om de krav som anges i 3 § andra stycket inte längre är uppfyllda.

Detta gäller bl.a. om det inte längre finns någon legitimerad tandläkare eller

tandhygienist hos vårdgivaren eller vårdgivaren inte på annat sätt har tillgång

till sådan personal. Vårdgivaren skall slutligen föras av från förteckningen om

verksamheten inte har inletts senast sex månader efter anmälan om att så skulle

ske. Om en vårdgivare i en sådan situation ändå avser att senare påbörja

verksamheten måste således en ny anmälan till försäkringskassan göras.

 92

20 kap.

4 a §

I punkt 11 i övergångsbestämmelserna till lagen (1973:456) om ändring i lagen

(1962:381) om allmän försäkring har hittills funnits en straffbestämmelse som

avser uppsåtligt brott mot de bestämmelser som gäller för till försäkringskassan

ansluten tandläkare i de fall gärningen annars inte är belagd med straff enligt

lag eller annan författning. I 23 § första stycket tandvårdstaxan (1973:638)

föreskrivs att den som förts upp på en förteckning hos försäkringskassan och

bryter mot föreskrifterna i taxan kan föras av från förteckningen av kassan. I

andra stycket samma paragraf anges att föreskrifterna om återbetal-

ningsskyldighet i 20 kap. 4 § lagen om allmän försäkring skall tillämpas på

ersättningar som försäkringskassan betalar ut enligt taxan.

 Sanktionerna mot vårdgivare, som är anslutna till försäkringen och som inte

följer de bestämmelser som gäller för rätt till ersättning, bör anpassas till

den förändring av anslutningen som föreslås. Vidare bör sanktionsreglerna föras

samman och anges i lagen. Det nu gällande bötesstraffet tas därvid bort. Om

vårdgivaren skulle göra sig skyldig till bedrägeri eller annat brottsligt

beteende bör i stället allmänna straffrättsliga regler tillämpas. Det saknas

därför anledning att ha kvar den särskilda straffbestämmelsen. Det medicinska

yrkesansvar och de skyldigheter som följer av andra författningar förändras inte

genom den föreslagna lagändringen.

 De regler som nu föreslås har sin motsvarighet i 19 § lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning och 19 § lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik.

I detta förslag har dock regleringen, på Lagrådets inrådan, fått en något

annorlunda utformning. Det är i princip vårdgivaren som skall visa att det finns

grund för ett ersättningsanspråk. Om det visar sig att en vårdgivare inte har

utfört en åtgärd, för vilken ersättning begärs, får försäkringskassan givetvis

vägra att betala. Detta behöver inte anges i lagen. Detsamma gäller om det

brister i någon annan förutsättning för att tandvårdsersättning skall lämnas.

Vårdgivaren måste t.ex. visa att vården getts av en legitimerad tandläkare eller

en legitimerad tandhygienist som inte fyllt 65 år vid vårdtillfället eller genom

delegation från sådan vårdpersonal.

 I paragrafens första stycke anges att, om en vårdgivare har fått tand-

vårdsersättning med för högt belopp, får försäkringskassan kräva tillbaka det

belopp som felaktigt har betalats ut. Försäkringskassan kan i stället avräkna

beloppet mot en fordran som vårdgivaren har på tandvårdsersättning.

 Enligt andra stycket får försäkringskassan sätta ned den samlade tand-

vårdsersättningen som begärts för viss tid till ett skäligt belopp, om det

begärda beloppet kan antas vara för högt och ersättningen inte kan beräknas

tillförlitligt på grundval av vårdgivarens uppgifter. Vårdgivaren har som nämnts

att visa att det finns grund för ersättningsanspråket och bör därvid kunna

förete det underlag som behövs för bedömningen. Om vårdgivarens kostnadsräkning

inte framstår som tillförlitlig har försäkringskassan knappast någon annan

möjlighet än att göra en skälighetsbedömning av det begärda beloppet. Innan dess

bör dock vårdgivaren, som Lagrådet påpekat, beredas tillfälle att lägga fram det

ytterligare material som denne vill åberopa till stöd för sina yrkanden. Om det

senare skulle framkomma att vårdgivaren är berättigad till högre ersättning än

vad som antagits skall självfallet det överskjutande beloppet betalas ut.

 Med hänsyn till att ersättning för tandvård lämnas i anledning av yrkesutöv-

ning och inte är jämförlig med sådan ersättning som lämnas för t.ex. sjukdom,

vård av barn eller ålderdom saknas anledning att ha en föreskrift om eftergift

av återkrav. Så har hittills varit fallet genom att bestämmelserna i 20 kap. 4 §

denna lag varit tillämpliga på beslut om tandvårdsersättning. Det bör heller

inte finnas möjlighet att göra avdrag på ersättning för tandvård, om

försäkringskassan har ålagt en vårdgivare återbetalningsskyldighet för en

ersättning av annat slag.

13 b §

I paragrafen finns en hänvisning till 10 - 13 §§. Dessa bestämmelser skall

tillämpas vid omprövning och ändring av försäkringskassans beslut enligt de i

paragrafen angivna lagrummen.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Enligt punkt 1 skall lagen träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Det kan

för närvarande inte anges närmare vid vilken tidpunkt lagen lämpligast bör träda

i kraft. Mycket talar dock för att ett hel- eller halvårsskifte inte är den

lämpligaste tidpunkten. En lämplig tidpunkt skulle kunna vara den 1 november

1996 men detta bör tills vidare lämnas öppet i avvaktan på det

förberedelsearbete som måste ske.

 Enligt punkterna 2 och 3 gäller fortfarande vissa äldre bestämmelser.

 Vid ikraftträdandet försäkringskasseanslutna tandläkare kvarstår enligt punkt

4 utan särskild anmälan på förteckningen. En förutsättning är dock att

tandläkaren på begäran av försäkringskassan lämnar uppgift om vem som är

vårdgivare enligt de nya reglerna, dvs. om det är tandläkaren själv som är

näringsidkare eller om det är en juridisk person. I två situationer skall

tandläkaren, trots det nyss angivna, föras av från försäkringskassans

förteckning över vårdgivare. Det gäller dels tandläkare som blivit uppförda på

förteckningen för viss tid, dels tandläkare som senast ett år efter

ikraftträdandet saknar F-skattesedel.

 I punkt 5 finns vissa övergångsregler beträffande det nya ålderskravet.

Bestämmelsen innebär i princip en ettårig övergångstid för de tandläkare som har

uppnått eller under det närmaste året uppnår 65 års ålder.

8.2 Förslaget till lag om premietandvård

Lagförslaget har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets

synpunkter.

 93

Premietandvårdens syfte m.m.

1 §

I lagens inledande paragraf anges syftet med premietandvården. Premietandvårdens

övergripande syfte är att främja tandhälsan hos patienten. Detta skall ske i ett

långsiktigt behandlingsprogram genom förebyggande åtgärder och behövlig tandvård

i övrigt. Långsiktigheten återspeglas i andra föreskrifter i lagen, t.ex.

ersättningssystemets konstruktion och reglerna om avtalstid och

uppsägningsmöjligheter.

 Premietandvård är inte någon särskild form av vård på det sätt att be-

handlingsåtgärder etc. skiljer sig från annan tandvård. Bestämmelserna i

tandvårdslagen gäller även för premietandvård. Detta behöver, som Lagrådet

påpekat, inte uttryckligen anges i lagen. Det innebär bl.a. att målet för och

kraven på tandvården även gäller premietandvård.

 Av tandvårdslagen och 2 kap. 3 § fjärde stycket lagen om allmän försäkring

följer vidare att tandvård för barn och ungdomar t.o.m. det år då de fyller 19

år skall vara avgiftsfri. Premietandvård enligt denna lag omfattar därför inte

denna grupp.

Vårdgivare och premie

2 §

I paragrafens första stycket regleras vilka vårdgivare som får erbjuda

premietandvård i enlighet med denna lag. Enligt bestämmelsen får premietandvård

ges av vårdgivare som avses i 2 kap. 3 § lagen om allmän försäkring.

Premietandvård kan alltså ges av folktandvårdsklinik, odontologisk fakultet

eller annars genom det allmännas försorg. Sådan tandvård kan vidare ges av en

enskild näringsidkare, ett bolag eller en annan juridisk person som bedriver

tandvårdsverksamhet och som är uppförd på en av den allmänna försäkringskassan

upprättad förteckning. En närmare redovisning av innebörden av

vårdgivarbegreppet har lämnats i kommentaren till 2 kap. 3 § lagen om allmän

försäkring.

 Enligt samma stycke skall den vårdgivare som ger premietandvård svara för att

patienten får tillgång till den kompetens och de resurser i övrigt som behövs

för ett fullständigt odontologiskt omhändertagande av patienten. Detta innebär

inte att vårdgivaren eller dennes anställda behöver ha all den kompetens i

nämnda hänseende som kan behövas. Vårdgivaren skall däremot genom samarbete med

andra vårdgivare, remiss eller på annat sätt se till att patienten har tillgång

till all den kompetens och alla de resurser som kan behövas för det fullständiga

omhändertagandet.

 Ett av de viktigaste kännetecknen på premietandvårdssystemet är det förändrade

ersättningssystemet. Enligt andra stycket skall premietandvård ges mot en i

förväg fastställd årlig avgift som benämns premie. Närmare bestämmelser om

premien finns i 4 §.

 Som ett ytterligare grundläggande krav på premietandvården anges i detta

stycke att den skall ges enligt ett särskilt avtal mellan vårdgivaren och

patienten. Bestämmelser om avtalet finns i bl.a. 9 - 13 §§. Den långsiktiga

relationen med ett fortlöpande ansvar för såväl vårdgivare som patient innebär

att avtalet dem emellan får en väsentligt annorlunda betydelse än vid tandvård

enligt en åtgärdstaxa. Relationen mellan vårdgivaren och patienten får bl.a. en

långt mera omfattande civilrättslig betydelse än i hittillsvarande system.

 Det är inte något tvång för vare sig vårdgivare eller patienter att använda

sig av det ersättningssystem som premietandvård innebär. En vårdgivare kan

således välja att ge tandvård antingen mot ersättning för de olika åtgärderna

som görs eller mot premie eller mot båda dessa ersättningssystem. Det sistnämnda

bör dock inte gälla gentemot en viss patient. Även patienten har möjlighet att

välja ettdera av systemen. Valet av premietandvård skall dokumenteras i ett

särskilt avtal.

 Paragrafen återspeglar det förhållandet att lagen innehåller såväl en

offentligrättslig som en civilrättslig reglering av frågor om premietandvård.

Skyldighet att erbjuda premietandvård

3 §

Syftet med bestämmelsen är att alla patienter eller blivande patienter som vill

ha tandvård enligt premietandvården också skall ges möjlighet till detta. Av

denna orsak föreskrivs att en vårdgivare som tillämpar premietandvård inte utan

särskilda skäl får vägra en patient ett sådant avtal.

 Särskilda skäl kan t.ex. vara att patienten tidigare kraftigt misskött sina

åtaganden enligt ett premietandvårdsavtal. Patientens tandstatus i sig är dock

inte ett sådant särskilt skäl. Ett annat godtagbart särskilt skäl kan vara att

vårdgivaren redan har så många patienter knutna till sig som personalen kan

behandla. Att sådant som patientens ålder eller sociala ställning inte är

godtagbara skäl säger sig självt.

 Vårdgivarens skyldighet att erbjuda ett avtal om premietandvård är även på

annat sätt inte ovillkorlig. Vårdgivaren får, enligt andra meningen, kräva att

patienten går igenom behövlig tandvård innan avtalet ingås. Denna tandvård ges

mot patientavgift enligt åtgärdstaxan. En närmare beskrivning av denna

behandling, som ibland benämns nollställning, har lämnats i avsnitt 4.2.

Premieklasser och premiens storlek

4 §

Premietandvårdsystemet bygger på ett nytt avgifts- och ersättningssystem. Enligt

2 § skall patienten betala en i förväg fastställd årlig avgift. Enligt första

stycket i denna paragraf är det vårdgivaren som beslutar såväl vilka

premieklasser som skall tillämpas som premiens storlek inom varje sådan klass.

Ett avtal om premietandvård förutsätter dock självklart att patienten accepterat

vårdgivarens erbjudande.

 För vårdgivaren gäller vissa begränsningar i friheten att bestämma premierna.

Beslutet skall gälla minst kalenderårsvis eller, under det första

verksamhetsåret, under resten av det kalenderåret. Beslutet skall också lämnas

till försäkringskassan innan det får börja tillämpas. Sistnämnda krav motiveras

av att patienterna och inte minst de blivande patienterna skall kunna göra

jämförelser mellan olika vårdgivares premier (jfr 5 §). Ett annat skäl är den

uppföljning av premiesystemet som måste göras (jfr avsnitt 5.6).

 I andra stycket finns ytterligare inskränkningar i vårdgivarnas möjlighet att

fritt bestämma premieklasser och premiens storlek. Indelningen av patienterna i

premieklasser skall ske med hänsyn till patientens tandstatus och det förväntade

framtida tandvårdsbehovet. Det är således inte tillåtet att ha premieklasser

enbart med hänsyn till sådana mer eller mindre ovidkommande faktorer som kön

eller bosättningsort (jfr tandvårdslagens krav på vård på lika villkor).

 Vidare skall premien uppgå till ett skäligt belopp. Vad som är skäligt måste i

viss mån bedömas utifrån den enskilde vårdgivarens förhållanden.

Mottagningslokalen och dess utrustning, tillgänglighet samt personalens

kompetens är exempel på faktorer som kan påverka bedömningen av vad som är

skälig premie.

 Vårdgivaren får under avtalsåret inte höja den premie som överenskommits. För

att medge olika former av rabattering även under löpande avtalstid föreskrivs i

sista stycket att vårdgivaren får sänka eller t.o.m. helt efterge den premie som

bestämts. Detta medger t.ex. att vårdgivaren även under avtalsåret tillämpar ett

rabattsystem för patienter som sköter sin tandhälsa.

5 §

Enligt paragrafen skall patienten kostnadsfritt få besked om premiens storlek

och om villkoren i övrigt för ingående av ett avtal om premietandvård. Detta

gäller dock endast om vårdgivarens besked leder fram till ett avtal om

premietandvård. För att vårdgivaren skall kunna ge ett sådant besked torde det

krävas en undersökning av patientens tandstatus om inte patienten redan går på

besök hos vårdgivaren. En sådan undersökning skall alltså vara kostnadsfri för

patienten eftersom den anses ingå i den premie patienten betalar. I annat fall

skall patienten betala avgift enligt åtgärdstaxa. Vårdgivaren är inte skyldig

att ge besked om annat än det som föreskrivs i paragrafen innan ett avtal kommit

till stånd.

Premietandvårdsavtalet

6 §

I paragrafen regleras vilken rätt till vård som patienten har. En förutsättning

för att patienten skall ha denna rätt är att premien har betalats.

 Patienten har för det första rätt till alla sådana undersökningar och annan

tandvård, tandtekniska arbeten samt material som krävs för att uppnå ett från

odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat.

Innebörden av sistnämnda begrepp har närmare beskrivits i avsnitt 4.2 och 4.4.

 Patienten har vidare rätt till den specialisttandvård som krävs. Dessa

åtgärder ingår i den nyss nämnda vård som krävs. För specialisttandvården

tillkommer ett krav på remiss eller annan hänvisning från vårdgivaren. Detta

krav förutsätter bl.a. att tandhygienist ges möjlighet att remittera eller

hänvisa till specialisttandläkare. Ett alternativ i de fall en tandhygienist

inte har förutsättningar att bedöma behovet av specialisttandvård är att tand-

hygienisten hänvisar patienten till den tandläkare med vilken hygienisten samar-

betar så att tandläkaren får bedöma behovet av specialisttandvård. Att det är

specialisttandläkaren som inom ramen för sin kompetens och sitt ansvar bedömer

vilka åtgärder, om någon, som skall vidtas är en annan sak.

 Patienten är vidare berättigad till den akuttandvård som krävs. Även dessa

åtgärder ingår i den nödvändiga tandvården. Patienten har dock rätt till

akuttandvård utan extra kostnad endast hos vårdgivaren eller hos någon annan som

vårdgivaren anvisar. Den sistnämnda begränsningen gör det viktigt med ett

tillräckligt omfattande samarbete mellan olika vårdgivare. Det finns inte någon

geografisk begränsning. Ett samarbete med en vårdgivare på en populär

semesterort är därför möjligt. Om en patient däremot i samband med t.ex. en resa

måste söka akuttandvård hos en annan vårdgivare får patienten betala sedvanlig

patientavgift.

 I andra stycket finns en bestämmelse om ansvaret för vissa kostnader för den

vårdgivare med vilken patienten har ingått ett premietandvårdsavtal. Ansvaret

gäller för den kostnad patienten annars hade haft att betala och gentemot den

andre vårdgivaren. Ersättning till den andre vårdgivaren lämnas därutöver enligt

bestämmelserna i lagen om allmän försäkring.

7 §

I paragrafen undantas tandvård till följd av arbetskada, personskada enligt

lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd eller annars på grund av

olycksfall från sådana åtgärder som premietandvårdsavtalet berättigar till. Vad

som är att anse som arbetsskada regleras i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring. Med olycksfall avses skador som uppkommit genom yttre

påverkan t.ex. i trafiken eller i samband med idrott eller annan

fritidsverksamhet. Motivet för detta undantag har redovisats i avsnitt 4.2.

 För sådan vård som enligt denna paragraf är undantagen från premietandvård

skall i stället gälla bestämmelserna om patientavgift respektive

försäkringsersättning i åtgärdstaxan, i den mån vården inte sker inom hälso- och

sjukvården i samband med övrig olycksfallsvård. Vid arbetsskada ersätts

patientavgiften genom arbetsskadeförsäkringen.

8 §

Av de föregående paragraferna framgår att patienten, trots ett avtal om

premietandvård, i vissa situationer har att betala avgift för tandvård. Enligt

denna paragraf kan patienten därutöver avkrävas en avgift vid uteblivet

tandvårdsbesök. Avgiften skall, i enlighet med vad Lagrådet föreslagit, vara

skälig. Avgift får endast tas ut om det uppkommer en kostnad för vårdgivaren,

t.ex. genom att vårdpersonalen blir sysslolös. Så kan knappast anses vara fallet

om patienten i rimlig tid har meddelat att han eller hon har förhinder.

 Motivet för bestämmelsen är främst att avgiften befrämjar ett rationellt

utnyttjande av resurserna genom att sätta extra press på patienten att komma

till de avtalade undersökningarna.

Formkrav och avtalstid

9 §

I syfte att begränsa tvister om innehållet i avtalet skall detta vara skrift-

ligt. I skriftlighetskravet ligger att avtalet också skall vara egenhändigt

undertecknat. Skriftlighetskravet motiveras därutöver av att avtalet därmed blir

tydligare för patienten.

 Som tidigare angivits skall premietandvården bygga på ett långsiktigt

behandlingsprogram. Avtalet skall därför gälla tills vidare och med vissa

begränsningar i möjligheten att säga upp avtalet (jfr 12 och 13 §§).

 Om formkravet eller andra villkor som följer av lagen, t.ex. angående

särskilda avtalsvillkor enligt 10 §, inte har iakttagits är den vård som ges

inte att anse som premietandvård. En konsekvens av detta är att fast ersättning

från den allmänna försäkringen inte lämnas till vårdgivaren. Huruvida ersättning

från den allmänna försäkringen skall lämnas på annan grund får bedömas med

hänsyn till bestämmelserna om sådan ersättning (åtgärdstaxa). Avtalets

konsekvenser i övrigt för vårdgivaren och patienten får bedömas i det enskilda

fallet med hänsyn till avtalet.

 Det finns inte någon skyldighet för vårdgivare att alltid ge in premie-

tandvårdsavtalen till försäkringskassan. En sådan skyldighet skulle medföra

administrativa problem som inte motsvaras av nyttan. Avtalsinnehållen får

istället kontrolleras av kassan i samband med annan uppföljande verksamhet. En

närmare kontroll kan också ske om kassan finner anledning att misstro en begäran

om ersättning. Som tidigare nämnts är det vårdgivaren som har att styrka rätten

till ersättning (jfr även 2 kap. 1 § samt 20 kap. 8 och 9 §§ lagen om allmän

försäkring).

Särskilda avtalsvillkor

10 §

Avtalet om premietandvård skall vara skriftligt (9 §). Vad som gäller mellan

parterna kommer att bestämmas dels av vad som följer av författningsregleringen,

dels av vad parterna kommit överens om. I sistnämnda hänseende måste vårdgivaren

och patienten alltid komma överens om vissa särskilda avtalsvillkor som anges i

denna paragraf.

 Avtalspart på vårdgivarens sida kommer ofta att vara ett landsting eller en

folktandvårdsklinik, ett bolag eller en annan juridisk person. I avtalet skall

mot denna bakgrund, enligt punkt 1, alltid anges vilken tandläkare eller

legitimerad tandhygienist som vanligen skall behandla patienten vid de

regelbundna besöken. Detta är naturligtvis en viktig information för patienten

som kan vara helt avgörande för om denne vill ingå ett premietandvårdsavtal

eller inte. I ordet vanligen ligger att det undantagsvis kan vara någon annan

tandläkare eller tandhygienist som tar emot patienten.

 Enligt punkt 2 skall i avtalet alltid anges vilken premieklass patienten har

placerats i. Beskrivningen skall göras så att patienten förstår kriterierna

bakom bedömningen. Det kan vara lämpligt att beslutet om premieklasser, som en

blivande patient kan ta del av hos försäkringskassan eller hos vårdgivaren,

innehåller en kortfattad beskrivning av samtliga premieklasser (jfr 4 § andra

stycket).

 Som särskilda avtalsvillkor skall vidare anges premiens storlek och de

ekonomiska villkor i övrigt som skall gälla för patienten. Det kan vara fråga om

t.ex. uppdelning av årspremien i månads- eller kvartalsbetalningar,

förfallodagar eller vilka rabattsystem vårdgivaren tillämpar. Det kan vara

lämpligt att även sådant som vilka kostnader utöver premien som kan tillkomma

vid t.ex. olycksfall och annan akuttandvård (jfr kommentaren till 6 och 7 §§)

anges i avtalet trots att bestämmelserna i detta hänseende följer av

författningsregleringen.

 Som särskilda avtalsvillkor skall vidare anges dels minsta antalet under-

sökningstillfällen under en angiven tidsperiod, dels de anvisningar som

patienten skall följa. Dessa villkor är direkt hänförliga till själva tand-

vården. Anvisningarna kan lämpligen utformas som ett egenvårdsprogram. Även i

övrigt skall anvisningarna naturligtvis avse tandhygieniska frågor.

Ändring av avtalsvillkor

11 §

Som tidigare nämnts medför premietandvårdens åsyftade långsiktiga

behandlingsrelation vissa begränsningar i rätten att säga upp avtalet (jfr 12

och 13 §§). Utan att avtalet behöver sägas upp kan dock de särskilda

avtalsvillkoren enligt 10 § ändras enligt bestämmelserna i denna paragraf.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Patienten skall få ett skriftligt meddelande om förslaget till ändrade

villkor. Av kravet på skriftlighet i 9 § följer dessutom att de ändrade eller

nya villkoren som vårdgivaren och patienten kommer överens om måste ges

skriftlig form.

 Ändring av sådana särskilda avtalsvillkor som gäller premien och det

ekonomiska förhållandet mellan vårdgivaren och patienten i övrigt kan gälla

tidigast från närmast följande årsdag för avtalet. Andra särskilda avtalsvillkor

får ändras när förhållandena påkallar det. Det gäller de villkor som anger vem

som är vårdgivare i normalfallet, antalet undersökningstillfällen och de

anvisningar som vårdgivaren lämnat.

 Om en patient inte accepterar de ändrade villkor som vårdgivaren föreslår får

patienten säga upp avtalet inom en månad från mottagandet av meddelandet om

ändrade villkor (12 §).

Uppsägning av avtalet

12 §

I paragrafen, som utformats enligt Lagrådets förslag, regleras patientens rätt

att säga upp ett premietandvårdsavtal. För patienternas trygghets skull är

inskränkningarna i uppsägningsrätten mera långtgående för vårdgivaren än för

patienten.

 För patienten gäller att avtalet får sägas upp när som helst och oberoende av

orsak sedan elva månader har förflutit efter det att avtalet ingåtts. Eftersom

uppsägningstiden enligt andra stycket är en månad kommer avtalet vanligen att

gälla för i vart fall ett år. Om det föreligger vissa i lagen särskilt angivna

förutsättningar får dock avtalet sägas upp även dessförinnan. En sådan situation

är att vårdgivaren lämnat underrättelse om ändrade avtalsvillkor enligt 11 §.

 Vid vissa andra speciella situationer är det inte rimligt att premietand-

vårdsavtalet skall fortsätta att gälla. Avtalet får i sådana situationer sägas

upp till omedelbart upphörande oberoende av hur lång tid avtalet dessförinnan

har gällt.

 För patientens del får avtalet sägas upp med omedelbar verkan om vårdgivaren i

något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt lagen eller

avtalet. Det skall vara fråga om klara brister av inte helt obetydligt slag.

Exempel på sådana brister kan vara underlåtenhet att ge vård från vårdgivarens

sida. Även felbehandlingar kan anses höra till denna kategori. En vårdgivare kan

i detta hänseende komma att hållas ansvarig för försumligheter även från en av

vårdgivaren anlitad tandhygienist eller tandläkare. Vårdpersonalen har

naturligtvis därutöver kvar sitt personliga yrkesansvar.

 Avtalet kan vidare sägas upp med omedelbar verkan om patienten flyttar från

orten eller om vårdgivaren upphör med sin verksamhet på orten eller i inte

oväsentlig utsträckning är förhindrad att utöva denna, t.ex. på grund av

sjukdom. Det behöver inte vara fråga om helt överraskande händelser. Vid

planerat upphörande skall dock vårdgivaren enligt 14 § i förväg underrätta de

patienter som har avtal om premietandvård.

 Avtalet kan slutligen sägas upp med omedelbar verkan om det annars finns

särskilda skäl. Det är knappast möjligt att på annat sätt täcka in de

situationer som bör anses berättiga till ett omedelbart upphörande. Det kan

exempelvis röra sig om personliga skäl av olika slag, såsom djup oenighet mellan

patienten och tandvårdspersonalen i någon fråga som inte har med tandvård att

göra. Ytterst blir det en sak för domstol att avgöra vad som skall anses som

sådana särskilda skäl som motiverar ett omedelbart upphörande av avtalet (jfr 21

§).

 Om patienten avlider får avtalet, så som Lagrådet anfört, anses ha förfallit

utan någon uppsägning.

13 §

För vårdgivaren gäller att avtalet får sägas upp endast vid de särskilda

förutsättningar som anges i denna paragraf. Förutsättningarna överensstämmer

till stor del med vad som gäller för patientens rätt till uppsägning enligt 12 §

tredje stycket. Ett exempel på en brist i väsentligt hänseende från patientens

sida är utebliven betalning. I övrigt hänvisar vi till kommentaren till den

föregående paragrafen.

14 §

Försäkringskassan måste fortlöpande veta vilka premietandvårdspatienter en

vårdgivare har. Kassan får i första hand vetskap om detta genom att vårdgivaren

begär ersättning. Någon ytterligare skyldighet att anmäla att

premietandvårdsavtal ingåtts har inte ansetts behövas. Det behövs däremot en

föreskrift om att vårdgivaren genast skall underrätta försäkringskassan om att

ett premietandvårdsavtal har upphört att gälla. En sådan underrättelseskyldighet

föreskrivs i paragrafens första stycke. Att fortsätta ta emot ersättning från

den allmänna försäkringen sedan avtalet upphört är vanligen att anse som brott.

 I andra stycket finns en skyldighet för vårdgivaren att vid planerat upp-

hörande av verksamheten underrätta premietandvårdspatienterna. Sådan

underrättelse skall ske minst tre månader innan verksamheten skall upphöra.

Avsikten är att patienten skall ges tid att ta ställning till vårdgivarens

förslag till ny vårdkontakt eller att på egen hand hitta en ny vårdgivare. En

jämförelse kan göras med vårdgivarens underrättelseskyldighet gentemot

försäkringskassan enligt 2 kap. 3 b § lagen om allmän försäkring.

Skyldighet att komplettera tandvård

15 §

Under avtalstiden följer av 6 § en skyldighet för vårdgivaren att göra om eller

komplettera vissa arbeten eftersom patienten skall få all nödvändig tandvård.

Skyldigheten utsträcks genom denna bestämmelse till att gälla under de närmast

följande två åren sedan premietandvårdsavtalet upphörde att gälla. Skyldigheten

gäller endast om behovet av åtgärden beror på vårdgivaren. Det skall alltså vara

fråga om åtgärder som under avtalstiden inte utförts på ett korrekt sätt eller

underlåtenhet att under avtalstiden vidta de åtgärder som behövts för att uppnå

det funktionellt och utseendemässigt godtagbara resultat som patienten kan krä-

va.

 Det är patienten som har bevisbördan för behovet av åtgärden och för att detta

behov beror på vårdgivaren. Ytterst blir det domstolens sak att pröva detta.

Oftast torde dock eventuella meningsskiljaktigheter mellan vårdgivaren och

patienten lösas efter ett från försäkringskassan inhämtat förhandsbesked enligt

18 § eller ett rådgivande yttrande enligt 21 §.

Ersättning i vissa fall

16 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse som är avsedd att skydda patienten i de

fall ett avtal om premietandvård har upphört att gälla på grund av omständighet

som är hänförlig till vårdgivaren, t.ex. att verksamheten upphör eller flyttas.

Om patienten i en sådan situation behöver tandvård kan han eller hon vända sig

till annan vårdgivare utan att det kostar patienten extra. Försäkringskassan

skall lämna ersättning till den nye vårdgivaren för den kostnad, t.ex.

patientavgift enligt åtgärdstaxan, som annars skulle ha uppkommit för patienten.

Att avtalet sägs upp av vårdgivaren på grund av att patienten inte betalat

premien eller i övrigt brustit i sina skyldigheter är däremot inte en sådan

omständighet.

 Att den nye vårdgivaren skall begära förhandsprövning framgår av 18 §.

 Bestämmelser om återkrav från den förste vårdgivaren och om dennes

betalningsansvar finns i 19 och 20 §§.

17 §

Paragrafen behandlar vissa ersättningar vid kompletterande tandvård inom två år

efter det att ett premietandvårdsavtal har upphört att gälla. Om vården görs om

eller kompletteras av annan vårdgivare än den med vilken patienten hade

premietandvårdsavtal skall den allmänna försäkringen stå för hela ersättningen

till den vårdgivare som gör om eller kompletterar vården. Någon extra kostnad

för patienten skall alltså inte uppkomma. Arvodet bestäms enligt 2 kap. 3 §

lagen om allmän försäkring, dvs. i praktiken enligt åtgärdstaxan.

 Även i dessa fall gäller bestämmelserna om förhandsprövning från den andre

vårdgivarens sida samt om återkrav från och betalningsansvar för den förste

vårdgivaren (18 - 20 §§).

18 §

Då annan vårdgivare än den med vilken patienten har eller hade premie-

tandvårdsavtal avser att ge patienten behövlig tandvård enligt 16 § eller göra

om eller komplettera vård enligt 17 §, så skall vårdgivaren begära

förhandsprövning av frågan om rätten till ersättning. Om den nye vårdgivaren

underlåter detta lämnas ersättning endast om det finns särskilda skäl. På

Lagrådets inrådan har en bestämmelse av denna innebörd tagits in i paragrafen.

Ett sådant särskilt skäl kan vara att behovet av åtgärden var brådskande.

 Försäkringskassans beslut kan enligt 23 § överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Återkrav och betalningsansvar

19 §

I de föregående två paragraferna finns bestämmelser som avser att skydda

patienten mot vissa extra tandvårdskostnader sedan ett premietandvårdsavtal har

upphört att gälla. Enligt denna paragraf skall försäkringskassan i sådana fall

kräva den vårdgivare som patienten hade premietandvårdsavtal med på skälig del

av premien och eventuella andra avgifter som patienten betalat till denne. Vad

som är skälig del är beroende av sådana omständigheter som hur lång tid som

eventuellt är kvar av avtalsåret, vilken tandvård patienten fått respektive inte

fått av den förste vårdgivaren samt kostnaden för den nya behövliga eller

kompletterande vården.

 Om vårdgivaren inte accepterar försäkringskassans beslut kan detta överklagas

enligt 23 §.

 I andra stycket hänvisas till bestämmelserna i lagen om allmän försäkring om

återbetalning och avräkning av ersättning från den allmänna försäkringen.

Försäkringskassan kan således kräva vårdgivaren på såväl patientens avgifter som

obehöriga ersättningar från försäkringen.

20 §

I paragrafen finns bestämmelser om betalningsansvar för förutvarande vårdgivare

i vissa situationer. Om de avräkningar och återkrav som får göras enligt den

föregående paragrafen inte täcker hela kostnaden för den nya eller

kompletterande vården skall den ursprunglige vårdgivaren stå för den resterande

kostnadsdelen.

 Det är även här försäkringskassan som beslutar om betalningsansvaret. Kassans

beslut kan överklagas (23 §).

Yttrande från försäkringskassan

21 §

En tvist mellan vårdgivaren och patienten som rör premietandvårdsavtalet är en

civilrättslig tvist. Frågor om tolkningen och tillämpningen av ingångna avtal om

premietandvård skall således ytterst handläggas av de organ - de allmänna

domstolarna - som traditionellt är anförtrodda sådana uppgifter i vårt samhälle.

 Försäkringskassorna är inte uppbyggda och strukturerade för att avgöra

civilrättsliga tvister. Det saknas dessutom förfaranderegler, t.ex. om

bevisupptagning, som försäkringskassorna skulle kunna använda för ändamålet.

 Allmän domstol skall handlägga även sådana tvister som gäller en bedömning av

om ett tandvårdsbehov uppstått till följd av olycksfall eller inte, vad som är

att anse som ett funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat eller om

behovet av akuttandvård varit nödvändigt. I sådana och likartade frågor har

försäkringskassorna stor erfarenhet och kompetens. För att ta tillvara denna

kompetens och för att underlätta för vårdgivare och patienter att på ett

förhållandevis smidigt sätt lösa eventuella oenigheter skall försäkringskassan

på begäran lämna ett rådgivande yttrande i de hänseenden som anges i paragrafen.

 Försäkringskassans yttrande enligt denna paragraf är således rådgivande.

Parterna är inte bundna av försäkringskassans bedömning men med hänsyn till vad

som nyss angavs om kassans erfarenhet på området torde de allra flesta

vårdgivare och patienter komma att acceptera bedömningen. Det är dock inte något

tvång för vårdgivaren eller patienten att begära försäkringskassans bedömning. I

andra stycket anges uttryckligen att vårdgivaren eller patienten kan väcka talan

vid domstol. Sådan talan kan också väckas efter det att försäkringskassan har

yttrat sig. Domstolen är naturligtvis inte bunden av försäkringskassans bedöm-

ning.

 I tvisterna mellan patienten och vårdgivaren om avtalet är det som framgått

allmän domstol som ytterst har att pröva frågorna om försäkringskassan och

domstolen gör olika bedömningar. Försäkringskassan måste därför på detta område

anpassa sin praxis efter vad allmän domstol kan komma fram till.

Behörig försäkringskassa

22 §

I paragrafen anges vilken försäkringskassa som är behörig att pröva frågor

enligt lagen. Det gäller som framgår av bestämmelsen frågor enligt 18 - 21 §§.

Regleringen av vilken kassa som är behörig överensstämmer med vad som gäller

enligt lagen om allmän försäkring (jfr 2 kap. 3 a § nämnda lag).

Överklagande

23 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av försäkringskassans beslut.

Överklaganderegeln överensstämmer helt med vad som gäller enligt lagen om allmän

försäkring.

 Kassans beslut om rådgivande yttrande enligt 21 § får inte överklagas. Som

framgår av kommentaren till den paragrafen skall tvister i de hänseenden som

kassan yttrat sig över avgöras av allmän domstol.

Ikraftträdande

Vi hänvisar till kommentaren till ikraftträdandebestämmelsen till lagen om

ändring i lagen om allmän försäkring. Eftersom premietandvården är ett helt nytt

system har några övergångsbestämmelser inte ansetts behövas.

8.3 Förslaget till lag om ändring i tandvårdslagen

(1985:125)

4 §

I paragrafen införs ett nytt andra stycke för att tydliggöra det ansvar för

information om kostnader som en sådan vårdgivare har som ger tandvård enligt ett

premietandvårdsavtal.

8 §

I paragrafens första stycke införs en bestämmelse om att landstinget skall se

till att det finns tillräckliga och anpassade resurser för patienter med behov

av särskilda tandvårdsinsatser. Här avses behandling som vid sidan av allmän-

och specialisttandvård kräver särskild odontologisk och annan kunskap för att

tillgodose behovet hos bl.a. patienter med funktionshinder och vissa sjukdomar.

Landstingets ansvar innefattar även att det vid behov bedrivs en uppsökande

verksamhet och att tandhälsan hos dessa patienter följs upp. I stycket införs

vidare en bestämmelse om att landstinget skall se till att patientgrupper med

behov av särskilt stöd erbjuds tandvård. Detta innebär t.ex. att landstinget i

fråga om dessa grupper aktivt skall erbjuda tandvård och följa tandhälsoutveck-

lingen. De patientgrupper som här avses har inte nödvändigtvis större behov av

tandvård än andra, men de kan ha svårt att efterfråga den tandvård de behöver.

Det kan gälla t.ex. äldre eller funktionshindrade inom långtidssjukvård eller

olika former av särskilt anpassat boende.

 De nya uppgifterna behöver liksom annan vårdverksamhet inte ske i landstingets

egen regi utan kan utföras även av privata vårdgivare.

 Ändringen i andra stycket är endast av redaktionell art.

15 a §

I paragrafens första och andra stycke görs redaktionella tillrättalägganden av

hänvisningar till 7 §. I första stycket införs vidare en ny bestämmelse som

gäller inom den annars avgiftsfria barn- och ungdomstandvården. Motivet för och

innebörden av bestämmelsen har redovisats i avsnitt 7.

 De särskilda regler som enligt paragrafens tredje stycke gäller för oral-

kirurgi tas bort. Genom det tillägg som görs i samma stycke kommer

bestämmelserna om vårdavgifter enligt hälso- och sjukvårdslagen att gälla

tandvårdsinsatser som behövs som ett led i en sjukdomsbehandling under en

begränsad tid. Tandvårdsinsatserna skall i ett sådant fall vara ett nödvändigt

led i den totala sjukdomsbehandlingen och insatserna skall vara medicinskt

motiverade. I avsnitt 4.5.1, utvecklas detta närmare och exempel ges på vilka

grupper av patienter som kan komma ifråga för denna typ av ersättning. De

ändringar som nu görs medför att den del av oralkirurgin som ingår som ett led i

en sjukdomsbehandling som här avses kommer att ersättas enligt bestämmelserna i

detta stycke, medan övrig oralkirurgi ersätts enligt reglerna om

tandvårdsersättning.

8.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring

3 kap.

9 §

Ändringen innebär endast en anpassning till den nya lydelsen av 2 kap. 3 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

 94

8.5 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1980:705)

med bemyndigande att meddela föreskrifter om

godkännande av enskilda tandtekniska laboratorier

Lagen skall upphöra att gälla vid utgången av juni månad 1998. Vid denna

tidpunkt gäller föreskrifterna i rådets direktiv 93/42/EEG om medicintekniska

produkter som genomförts genom bl.a. lagen (1993:584) om medicintekniska

produkter för alla tandtekniska produkter. Förevarande lag bör dock finnas kvar

intill dess för att tillämpas på de laboratorier som tillverkar dentala material

och produkter som inte uppfyller kraven på specialanpassade medicintekniska

produkter (jfr avsnitt 5.5). De närmare reglerna om godkännande finns i

förordningen (1980:1070) om godkännande av enskilda tandtekniska laboratorier.

 95

Tandvården i dag - några bakgrundsfakta

1 Tandhälsans utveckling

Av promemorian Tandhälsan hos individer 3 till 80 år i Jönköping 1973, 1983 och

1993 (A. Hugoson, 1995) framgår att data från epidemiologiska studier bland

såväl barn och ungdomar som vuxna visar på en väsentlig förbättring av

tandhälsan under de senaste decennierna.

 Många barn och ungdomar är i dag helt kariesfria och bland övriga uppvisar de

flesta endast ett fåtal karierade eller fyllda ytor på tänder i

kindtandsområdena. Den parodontala hälsan är oförändrat god. Inom vissa grupper

av barn, inte minst invandrarbarn, finns dock ett relativt stort vårdbehov som

gäller såväl det primära bettet som det permanenta. Även bland de vuxna kan en

fortsatt förbättring av tandhälsan konstateras. Munhygienen bland vuxna har

också förbättrats den senaste 20-årsperioden. Bland de vuxna som har egna tänder

ökar antalet kvarvarande tänder. Sjukdomen parodontit (tandlossning) är mindre

allvarlig än för 20 år sedan. I högre åldersgrupper minskar medeltalet

rekonstruktioner för ersättning av tänder och väntas minska än mer i framtiden.

Behandling med helprotes förväntas bli sällsynt inom en 10 - 20-årsperiod. Även

bland de vuxna finns personer med ett otillfredsställt tandvårdsbehov. Det

gäller t.ex. vissa funktionshindrade, långvarigt sjuka personer samt invandrare

och flyktingar.

 Samtidigt noteras, i denna generella trend av förbättrad tandhälsa, vid

analysen av 1993 års data jämfört med 1983 års data för första gången försämrad

munhygien och en ökad grad av tandköttsinflammation i åldersgrupperna 20 och 30

år. Noterbart är också att 30-åringarna i mindre utsträckning än tidigare

regelbundet besöker tandläkare.

2 Tandvårdsförsäkringens tillkomst och utveckling

Före år 1974 då ersättningen för tandvård från den allmänna försäkringen

infördes tillämpade privattandvården en fri arvodessättning som var

prestationsrelaterad. Inom folktandvården gällde en av Kungl. Maj:t. fastställd

taxa, vars arvoden i stort sett var baserade på styckepriser. Landstingen fick

vid behov tillskjuta medel.

 Syftet med ersättningen för tandvård inom ramen för sjukförsäkringen, i

propositionen kallad tandvårdsförsäkringen, var i första hand att göra det

ekonomiskt möjligt för stora delar av befolkningen att efterfråga tandvård. Det

fanns omfattande otillfredsställda tandvårdsbehov när försäkringen utformades.

Det var därför naturligt att ersättningssystemet konstruerades på ett sådant

sätt att det skulle skapa drivkrafter till en maximering av antalet

behandlingsåtgärder per tidsenhet. Detta ledde till att ersättningsmodellen

baserades på principerna om ersättning per utförd prestation/åtgärd och

bruttointäktsneutralitet. Det senare innebär att vårdgivarna i genomsnitt skall

erhålla samma ersättning per tidsenhet oavsett vilken behandlingsåtgärd som

utförs.

 120

 Regeringen tillsatte år 1978 en tandvårdsutredning som efter ingående

arbetsstudier bl.a. kom fram till att taxan inte var helt neutral. I betänkandet

Reviderad tandvårdstaxa (SOU 1982:50) föreslog utredningen därför bl.a. en

förändring av arvodesbeloppen inom olika delar av taxan, en avsevärd minskning

av antalet åtgärdsrubriker för både tandläkare och tandtekniska arbeten samt en

avveckling av de s.k. latitudarvodena. Det sistnämnda innebar att endast ett

arvode skulle finnas för varje åtgärd.

 Utredningens förslag följdes av fortsatt utredning av Riksförsäkringsverket

(RFV) och en reviderad tandvårdstaxa kunde träda i kraft först den 1 februari

1987. Den taxan gäller i sina huvuddrag fortfarande även om bl.a. nivåerna för

ersättning från försäkringen ändrats flera gånger.

 För att inhämta underlag för en fortsatt reformering av tandvårdstaxan uppdrog

regeringen åren 1987 och 1990 åt RFV att beräkna och redovisa de

försäkringsmässiga konsekvenserna av olika ändringar i ersättningssystemet

enligt vissa angivna riktlinjer och förutsättningar. Regeringen ansåg dock att

det fordrades ytterligare underlag för ett ställningstagande till en omfattande

systemförändring och fann det angeläget att i första hand genom

försöksverksamhet skaffa underlag för ett beslut. Därför inhämtade regeringen

våren 1991 riksdagens medgivande att få starta försöksverksamhet för att pröva

olika system för ersättning från försäkringen med utgångspunkt i att

ersättningen skulle beräknas i form av ett visst belopp per patient som omfattas

av försöket. Sådan försöksverksamhet bedrivs nu vid tre folktandvårdsklinker och

resultaten hittills redovisas i denna bilaga, avsnitt 7.

 Efter det att tandvårdsförsäkringen införts år 1974 uppstod under de närmast

följande åren betydande vårdköer på många håll i landet beroende på att det

fanns stora eftersatta vårdbehov och att subventionerna gjorde det ekonomiskt

möjligt för många att efterfråga tandvård.

 Förutom att taxans utformning i sig stimulerade till en hög vårdproduktion

bidrog även konkurrensen mellan en offentlig och en privat vårdsektor till att

skapa förutsättningar för en hög produktivitet. Det var starkt bidragande

orsaker till att vårdköerna efter hand kunnat avvecklas.

 Under slutet av 1980-talet och början av 1990-talet har - trots den allt

bättre tandhälsan - ökningen av försäkringsutgifterna för tandvård varit

betydligt större än de av regeringen beslutade höjningarna av tandvårdstaxans

arvodesnivå. Det innebär att den totala vårdvolymen måste ha ökat och/eller att

en övergång skett till mer kostnadskrävande behandlingar.

 Det faktum att den allt bättre tandhälsosituationen inte inneburit minskade

försäkringsutgifter visar på behovet att reformera tandvårdsförsäkringen inte

bara från statens synpunkt utan även sett ur vårdgivarnas och patienternas

synvinkel. Nuvarande försäkringssystem ger i praktiken inga ekonomiska motiv

till vårdgivaren att hålla patienten frisk.

 Mot den bakgrunden inleddes därför hösten 1992 en översyn av tand-

vårdsförsäkringen.

 121

3 Marknadsstruktur och kostnadsutveckling

Samhällets totala kostnader för tandvård beräknas för närvarande uppgå till

drygt 11,5 miljarder kronor per år. Det innebär att tandvårdskostnaden per

individ och år uppgår till drygt 1 300 kr. Vid en internationell jämförelse är

den mycket hög och är i Europa högre endast i Tyskland. Tandvårdskostnadernas

andel av BNP utgör ca 0,7 %, något som också är mycket högt internationellt

sett. Patienter, sjukförsäkring och landsting svarar vardera för ca en tredjedel

av kostnaderna. Vuxentandvårdens andel av kostnaderna uppgår till ca två

tredjedelar och den av landstingen helt med skattemedel finansierade barn- och

ungdomstandvården utgör resten. Vuxentandvården omsatte budgetåret 1993/94

8,2 miljarder kronor, varav 3,5 miljarder kronor finansierades genom

försäkringen och 4,7 miljarder kronor av patienterna. Närmare två tredjedelar av

försäkringens kostnader för vuxentandvård, inkl. tandtekniskt arbete och mate-

rial, hänförs till vård som utförs av försäkringsanslutna privatpraktiserande

tandläkare.

 Ungefär hälften av all tandvård i landet utförs inom folktandvården. Denna

omfattar den avgiftsfria barn- och ungdomstandvården, merparten av

specialisttandvården och drygt en tredjedel av allmäntandvården för vuxna.

 Antalet verksamma tandläkare uppgår till ca 9 000, varav ca 5 000 arbetar inom

den offentliga vården. Av de ca 4 000 privatpraktiserande tandläkarna är närmare

2 000 anställda inom serviceföretaget Praktikertjänst AB. I dag finns det en

tandläkare på knappt 1 000 invånare i Sverige, att jämföra med ett genomsnitt

bland EU-länderna med en tandläkare på 2 080 invånare år 1988. År 2000 bedöms

antalet verksamma tandläkare ha minskat till ca 8 000 och år 2010 till drygt 7

000.

 Antalet tandhygienister uppgår till ca 2 600, varav närmare 2 300 den

1 januari 1994 innehade Socialstyrelsens legitimation. Samma år upprätthöll 1

600 av hygienisterna knappt 1 000 årsarbeten inom folktandvården. Ca 99 % av

tandhygienisterna är kvinnor och mindre än 10 % är 55 år eller äldre. Närmare en

halv miljard kronor eller ca 6 % av vuxentandvårdens omsättning är arvode till

tandhygienister.

 Antalet av Socialstyrelsen godkända tandtekniska laboratorier beräknas till

ca 900, varav nästan 700 driver verksamhet i full skala. Närmare 550 av dessa är

organiserade i Dentallaboratoriernas Riksförening. Den ekonomiska omslutningen

för tandteknisk verksamhet inom försäkringens ram var för budgetåret 1993/94 i

det allra närmaste två miljarder kronor och motsvarade knappt en fjärdedel av,

de av patient och försäkring finansierade, tandvårdskostnaderna.

Materialkostnaderna uppgick till ca 500 miljoner kronor av omslutningen och av

dessa avsåg ca 400 miljoner kronor kostnader för ädelmetaller.

 Folktandvården har ökat sin andel behandlade vuxenpatienter avsevärt under det

senaste decenniet och beräknas nu svara för närmare 40 % eller ca 1,8 miljoner

av närmare 4,8 miljoner behandlade vuxenpatienter. Det har främst skett genom

att resurser successivt har kunnat föras över från barn- och ungdomstandvården

till vuxentandvården.

 Specialisttandvård för barn och ungdom sker nästan uteslutande i folk-

tandvårdens regi. Inom vuxentandvården finns också privat verksamma

specialister, men rätten att tillämpa specialisttaxa är i princip förbehållen de

privatpraktiker som vid utgången av år 1972 var verksamma i enskild tandvård.

Det finns åtta specialiteter: pedodonti (barntandvård), ortodonti

(tandreglering), parodontologi (tandlossningssjukdomar), oral kirurgi, endodonti

(rotbehandling), oral protetik, odontologisk radiologi och bettfysiologi.

Jämfört med läkarna är endast en liten andel, mindre än 10 %, av tandläkarna

vidareutbildade specialister. Av de ca 550 specialisttandläkarna som vänder sig

till vuxna är ca 200 verksamma enbart inom privattandvården. Av de 200 har ca

120 rätt att tillämpa specialisttaxa. Den regionala fördelningen är relativt

jämn om man bortser från lärarna vid de odontologiska fakulteterna. Den totala

försäkringskostnaden för specialisttandvård har beräknats till högst

250 miljoner kronor, varav högst 175 miljoner kronor avser folktandvård och

högst 75 miljoner kronor privat specialistvård. Huvudparten av

specialisttandvården finansieras emellertid utanför försäkringen av landstingen.

Landstingen svarar också för kostnaderna för specialistutbildningen. Den be-

gränsade rätten att tillämpa specialisttaxan är den huvudsakliga orsaken till

att endast mycket ungefärliga kostnadsuppgifter finns tillgängliga för

specialisttandvård.

 Tandvårdsreformens genomförande innebar en kraftig ökning av sjukförsäkringens

kostnader för tandvård, en ökning som var särskilt markant fram till år 1980. De

löpande kostnaderna för försäkringen fortsatte därefter att öka varje år fram

till år 1991, med undantag för åren närmast efter år 1986 då ersättningen från

försäkringen på ca 735 miljoner kronor för barn- och ungdomstandvården slopades.

Det bör också framhållas att de löpande kostnaderna fram t.o.m. år 1991 ökade

även under de år då besparingsåtgärder företogs. Den 1 juli 1992 genomfördes en

sänkning av ersättningsnivån från 40 % till 30 % och ersättningen för ädla

metaller i tandtekniska arbeten halverades. Dessa åtgärder fick full effekt

först under år 1993 men den utgiftsdämpande effekten minskade något i löpande

priser till följd av att kostnadsnivån i tandvårdstaxan höjdes med i genomsnitt

3,4 % fr.o.m. den 1 juli 1993.

 Den besparing som genomfördes fr.o.m. den 1 september 1994 innebär att

försäkringens kostnader på årsbasis beräknas minska till ca 3 miljarder kronor

år 1995 om efterfrågan kvarstår oförändrad. Studier visar att priselasticiteten

för tandvård är liten.

 Det ovan redovisade framgår av följande tabell som visar försäkrings-

kostnadernas utveckling åren 1974-1994 i både löpande och fasta priser. För åren

1995 och 1996 anges den utgiftsberäkning resp. den utgiftsram som regeringen

redovisat i budget- och kompletteringspropositionerna för år 1995/96. Senare

prognoser pekar dock mot att utfallet år 1995 kommer att bli något lägre än

nedan redovisat.

 122

År Försäkringsutgifter (miljoner kronor)

 löpande fasta (basår 1994)

1974 699 3 134

1975 989 4 053

1976 1 162 4 320

1977 1 306 4 353

1978 1 515 4 591

1979 1 823 5 150

1980 2 174 5 408

1981 2 437 5 403

1982 2 624 5 355

1983 2 700 5 056

1984 3 055 5 304

1985 3 369 5 443

1986 3 114 4 828

1987 2 905 4 323

1988 3 206 4 509

1989 3 495 4 617

1990 3 750 4 491

1991 4 211 4 607

1992 3 994 4 272

1993 3 468 3 542

1994 3 341 3 341

1995 2 951 beräknat

1996 2 251 utgiftsram

 Försäkringskostnaderna visar en ojämn regional fördelning, trots att en

utjämning skett de senaste åren. I de tre storstadsområdena Stockholm, Göteborg

och Malmö inkl. Malmöhus län är den genomsnittliga försäkringskostnaden per

invånare äldre än 19 år, drygt 50 % högre än i de områden som har de lägsta

kostnaderna, bl.a. vissa av Norrlandslänen.

 Den nuvarande konstruktionen av ersättningssystemet med en åtgärds- och

tidsrelaterad tandvårdstaxa bygger på en tandhälsosituation som förutsätter

största möjliga utnyttjande av resurserna för att tillgodose stora vårdbehov.

Stora och ackumulerade vårdbehov fanns år 1974 när tandvårdsförsäkringen

infördes. Det nuvarande ersättningssystemet kan också karakteriseras som ett

system med arvodesdebitering på löpande räkning som inte ger möjlighet för

samhället att förutse eller kontrollera kostnadsutvecklingen.

 De viktigaste faktorerna bakom den hittillsvarande kostnadsutvecklingen är,

bortsett från själva taxekonstruktionen, förändringar i vårdvolym eller val av

behandling. En ökning av vårdvolymen kan bero på olika faktorer. En låg

arvodesnivå i taxan kan pressa fram ett behov hos vårdgivarna att öka antalet

åtgärder för att täcka sina kostnader. Ökad efterfrågan både från patienter som

blivit medvetna om betydelsen av regelbunden vård och från nya patienter som

tillkommit, inte minst genom invandring samt höjd ambitionsnivå, nya metoder och

material har också påverkat kostnadsutvecklingen.

4 Patientens kostnader för tandvård

Tandvård karakteriseras av att vårdbehoven är mycket ojämnt fördelade. De flesta

människor har i dag små eller måttliga behov av tandvård och några få har mycket

stora.

 Statistik från landstinget i Kalmar län visar att 46 % av de närmare

60 000 patienterna i distriktstandvården hade vårdkostnader, beräknat som summan

av försäkringsersättningar och patientavgifter, under år 1993 på högst 500 kr,

73 % hade vårdkostnader på högst 1 000 kr och 94 % hade vårdkostnader på högst 3

000 kr. Endast 2 % av patienterna hade vårdkostnader över 7 000 kr och andelen

patienter med vårdkostnader över 15 000 kr uppgick till mindre än 1 %. Liksom

flertalet landsting har Kalmar en något yngre patientstock än privattandläkarna.

Statistik från Praktikertjänst AB avseende drygt 400 000 patienter år 1994 visar

dock på en liknande fördelning. Av patienterna hade 60 % vårdkostnader på högst

1 000 kr och endast 5 % av de behandlade hade vårdkostnader på mer än 7 000 kr.

 Denna ojämna fördelning innebär att en mycket stor andel av vårdkostnaderna

varje år hänför sig till de få patienter som har stora vårdbehov. En

urvalsundersökning gjord för år 1992 i Göteborgs och Bohus län (Sjöström m.fl,

1995) omfattande både privat- och folktandvårdspatienter och inkluderande

specialisttandvård visar att de 5 % av patienterna som hade vårdkostnader över 7

000 kr stod för över 40 % av kostnaderna och de knappt 2 % av patienterna som

hade vårdkostnader över 15 000 kr stod för 20 % av kostnaderna.

 För patienternas del innebär det att de flesta under ett år betalar relativt

måttliga avgifter medan några få betalar relativt mycket. Nedanstående tabell

visar patientavgiften resp. dess andel vid några nivåer på totala

tandvårdskostnader dels den 1 juli 1993 (gällde under utredningstiden), dels

fr.o.m. den 1 juli 1995.

Tandvårds- Patientavgift resp. patientandel

kostnad 1993-07-01 1995-07-01

 500 kr 350 kr 70 % 500 kr 100 %

1 500 kr 1 050 kr 70 % 1 300 kr 87 %

3 000 kr 2 100 kr 70 % 2 425 kr 81 %

7 000 kr 4 100 kr 59 % 4 825 kr 69 %

15 000 kr 6 100 kr 41 % 7 225 kr 48 %

65 000 kr 18 600 kr 29 % 22 225 kr 34 %

 Uppgifterna från landstinget i Kalmar visar att 77 % av vårdkostnaderna för

patienter med en vårdkostnad på högst 500 kr år 1993 avsåg förebyggande vård,

inkl. undersökning. För patienter med vårdkostnader i intervallet 500 - 3 000 kr

avsåg 50 % konserverande vård (t.ex. fyllningar), 43 % förebyggande vård och 7

% protetik. För patienter med vårdkostnader över 15 000 kr stod däremot protetik

för 83 % av kostnaderna.

 123

 En vårdkostnad på 65 000 kr har tagits med som exempel eftersom det är

kostnaden för att åtgärda en helt tandlös käke med en käkbensförankrad bro

(implantat). Enligt av RFV under år 1994 särskilt insamlad statistik över

förhandsprövningar godkände, enligt en preliminär sammanställning,

försäkringskassorna år 1993 omkring 5 500 implantatbehandlingar för tandlösa

över- eller underkäkar.

 Införandet av en självrisk har medfört att ca 50 % av alla försäkringstagare i

dag inte får någon ersättning från försäkringen och att detta även varit ett

motiv till att minska antalet behandlingsperioder per patient och år.

 Vårdkonsumtionen varierar mellan olika åldersgrupper. Tidigare nämnda

urvalsundersökning inkluderande såväl folktandvårds- som privattand-

vårdspatienter i Göteborgs och Bohus län omfattade de tre åren 1990 - 1992.

Tandvårdsräkningar för sammanlagt närmare 6 800 patienter har registrerats.

Nedan visas genomsnittlig behandlingskostnad under åren 1990 - 1992 samt andel

av patienterna med ett högsta belopp under ett av åren i intervallen 7 001 -

15 000 kr resp. däröver. Beloppen redovisas i löpande priser.

Åldersgrupp Behandlings- Andel av patienterna med ett

 kostnad/år förhögsta belopp

 alla i ålders-7 001-15 000 kr>15 000 kr

 gruppen

20 - 29 år 629 kr 2,4 % 0,2 %

30 - 39 år 982 kr 5,0 % 1,1 %

40 - 49 år 1 609 kr 8,8 % 4,3 %

50 - 59 år 1 982 kr 13,3 % 6,1 %

60 - 69 år 1 815 kr 9,7 % 6,9 %

70 år - 1 442 kr 8,5 % 4,0 %

Totalt 1 362 kr 7,6 % 3,5 %

 Uppgifterna visar att de åldersgrupper som under perioden har högst kostnader

inte är de allra äldsta som tidigare antagits och är framför allt av intresse i

samband med val av åldersgrupper för beräkning av försäkringsersättning i

premietandvården.

 Att en viss andel inom varje åldersgrupp har haft vårdkostnader i de högre

beloppsgrupperna indikerar att s.k. högriskpatienter kan återfinnas i alla

åldersgrupper. Undersökningen visar också att det i allmänhet inte är samma

patienter som har höga kostnader varje år. Av t.ex. 60 - 69-åringarna hade

endast 3,2 % kostnader över 15 000 kr år 1993 att jämföra med 6,9 % om alla tre

åren tas med.

Privata tandvårdsförsäkringar

Praktikertjänst introducerade i slutet av år 1994 en privat tandvårdsförsäkring.

Sveriges Privattandläkarförening följde efter och sedan februari 1995 kan alla

privata tandläkare om de vill erbjuda sina patienter en privat försäkring.

Försäkringarna innebär att patienten genom att betala en årspremie försäkrar

bort risken att, utöver en viss självrisk, behöva betala patientavgifter för

vård ersatt av den allmänna försäkringen.

 Alla har dock inte rätt att försäkra sig. Patienter som har förutsägbar stor

risk för behov av tandvård, t.ex. patienter som gnisslar tänder, får inte

ansluta sig. Enligt uppgift har ca 1 % av patienterna visat intresse för

försäkringen och omkring 90 % av ansökningarna har beviljats.

 Försäkringarna bygger således på att den allmänna försäkringen betalar sin

andel av kostnaderna och ersätter därmed patientens andel av tand-

vårdskostnaderna enligt åtgärdstaxan. I perspektivet av vår höga tandläkartäthet

kan detta leda till att mer avancerade och omfattande behandlingar än nödvändigt

väljs och att kostnaderna därigenom ökar för den allmänna försäkringen utan att

tandhälsan förbättras i motsvarande mån. Ur statsfinansiell synpunkt medför

försäkringarna full s.k. tredjepartsfinansiering, vilket minskar patientens

ekonomiska intresse av att hålla nere behandlingskostnaderna. Fördelen är

naturligtvis att patientens ekonomi inte hindrar relevanta dyra behandlingar.

5 Nuvarande ersättningssystem med åtgärdstaxa

Ersättning från försäkringen lämnas för tandvård som meddelas av folktandvården,

odontologisk fakultet eller annars genom det allmännas försorg eller av

privatpraktiserande tandläkare som är uppförd på en av den allmänna

försäkringskassan upprättad förteckning, se vidare avsnitt 6 i denna bilaga.

 De allmänna försäkringskassorna handlägger ärenden om ersättning, vilket bl.a.

innebär att de i efterhand betalar ut tandvårdsersättning för vården till

vårdgivare och tandtekniska laboratorier. RFV svarar för tillsynen av kassornas

verksamhet.

 Ersättningen för tandvården regleras i tandvårdstaxan (1973:638). Taxans

arvodesbelopp fastställs av regeringen efter förslag från RFV för högst två år i

sänder. I taxan anges de högsta arvoden som en tandläkare får ta ut för sina

behandlingsåtgärder och de högsta arvoden som får tas ut för arbete som utförs

av tandhygienister, tandsköterskor och tandtekniker. Ersättningen för

tandtekniskt material får enligt förordningen bestämmas av RFV.

 Det arvode en tandläkare får ta ut för en behandling består av tandvårds-

ersättning från försäkringen och en avgift som patienten betalar direkt till

tandläkaren. Kassan lämnar tandvårdsersättning endast för behandling som är

nödvändig för att uppnå ett från odontologisk synpunkt funktionellt och

utseendemässigt godtagbart resultat.

 Om det tandtekniska arbetet har utförts vid ett tandtekniskt laboratorium för

en tandläkares räkning, betalar försäkringskassan ut all ersättning för det

arbetet och materialet direkt till laboratoriet. Den del av utbetalningen till

det tandtekniska laboratoriet som svarar mot patientens kostnadsandel kvittas

sedan mot tandläkarens krav på försäkringsersättning.

 124

 Tandvårdsersättning utges fr.o.m. den 1 juli 1995 med 25 % av arvode mellan

701 och 3 000 kr, med 40 % för arvode mellan 3 001 och 7 000 kr samt med 70 %

för arvode därutöver. Upp till 700 kr, den s.k. självrisken, betalar patienten

hela arvodet. För ädla metaller som ingår i tandtekniskt arbete beräknas

tandvårdsersättningen endast på halva kostnaden. För behandlingar till följd av

missbildningar, defekter, avvikande reaktion mot dentala material, epileptiska

anfall samt muntorrhet till följd av strålbehandling och Sjögrens syndrom kan

försäkringskassan betala hela arvodet efter s.k. förhandsprövning av den

föreslagna behandlingen.

 I taxan finns två arvoderingsprinciper dels arvode för utförd åtgärd s.k.

styckepris, dels arvode efter tidsåtgång.

 Arvodesbeloppen framgår av bilagorna A - C till taxan. De högsta arvodesbelopp

som en tandläkare får ta ut finns angivna i bilagorna A och C. Bilaga B

innehåller en förteckning över sådana oralkirurgiska behandlingar som ersätts

enligt de avgiftsregler som gäller för den öppna offentliga hälso- och

sjukvården.

 Bilaga A omfattar fem avdelningar som enligt gällande ordning avser

tandläkarens åtgärder, tandhygienistens åtgärder, tandsköterskans åtgärder,

tandtekniska arbeten samt specialisttandläkarens åtgärder. Bilaga C avser

arvodesbelopp för behandling med vissa käkbensförankrade broar (implantat).

 När en försäkrads behov av tandvård är omfattande eller svårbedömt får

tandläkaren begära att försäkringskassan prövar om tandvårdsersättning kan utges

för den föreslagna behandlingen. En patient kan begära förhandsprövning hos

kassan om han eller hon önskar en annan behandling än den tandläkaren förklarat

sig beredd att ge inom försäkringens ram. Förhandsprövning skall alltid ske vid

bl.a. omfattande protetisk behandling inkl. implantationsprotetik, vid

behandling av fall med avgiftsfri tandvård enligt vad som tidigare nämnts, vid

utbyte av amalgamfyllningar i samband med långvariga sjukdomssymtom samt när en

behandling behöver göras om och den nya behandlingen görs av en annan tandläkare

än den som svarade för den ursprungliga behandlingen.

 I taxan finns också bestämmelser som skyddar patienten och försäkringen mot

kostnader som uppstår om vissa angivna protetiska arbeten måste göras om inom en

viss tid.

6 Privattandläkares anslutning till försäkringen

En av Socialstyrelsen legitimerad tandläkare kan utan begränsningar bedriva

verksamhet i Sverige. Någon etableringsbegränsning i ordets egentliga mening

finns alltså inte.

 För att en privatpraktiserande tandläkare skall få bedriva tandvård med

ersättning från försäkringen krävs däremot att tandläkaren är uppförd på en

särskild förteckning hos försäkringskassan. För tandläkare vid folktandvården,

odontologisk fakultet och i annan offentlig vård gäller, enligt lagen (1962:381)

om allmän försäkring, tandvårdsförsäkringen automatiskt.

 För att bli uppförd på förteckningen över anslutna privatpraktiserande

tandläkare krävs sedan år 1976, förutom att tandläkaren har legitimation som

tandläkare, att en prövning av rätten till anslutning görs.

 Tandläkaren kan anslutas till försäkringen i stället för en annan tandläkare

(ersättningsanslutning), under viss tid som vikarie för en annan tandläkare

(vikariatsanslutning), om tandläkaren vill arbeta i privat vård vid sidan av

heltidstjänst vid folktandvården eller odontologisk fakultet (fritidsanslutning)

eller om tandläkaren vill arbeta i en kommun där behovet av tandläkare är

uppenbart otillräckligt tillgodosett (nyanslutning). En etablering kan vidare

flyttas inom en kommun samt till kommuner med lägre tandläkartäthet. Dessutom

kan anslutning beviljas om det i övrigt finns synnerliga skäl för det. Inom

ramen för dessa kan anslutning beviljas pensionerade tandläkare. I samtliga fall

gäller anslutningen endast så länge tandläkaren arbetar i den kommun där han

eller hon anmält att verksamheten avses bedrivas.

 Hanteringen av anslutningsärenden är omfattande, även om den genom att vissa

ärenden sedan år 1988 av RFV delegerats till kassorna har minskat något. Ärenden

om nyanslutning och anslutning på grund av synnerliga skäl avgörs alltid av

verket. Övriga ärenden avgörs av resp. kassa om villkoren för anslutning är

uppfyllda. Om inte så är fallet överlämnas även de ärendena till RFV. I alla

anslutningsärenden skall kassan dels kontrollera att tandläkaren har giltig

legitimation, dels ge det lokala organet för samverkan mellan folktandvården och

de privatpraktiserande tandläkarna tillfälle att yttra sig. Vid prövning av

nyanslutning skall landstinget dessutom alltid ges tillfälle att yttra sig och

en utredning göras av RFV. Om verket inte medger anslutning kan dess beslut

överklagas till regeringen.

 De senaste åren har ca 300 ärenden avgjorts av försäkringskassorna och ca 200

av RFV. Totalt avslogs år 1994 omkring 65 ärenden. Av dessa överklagades närmare

hälften till regeringen, som av hittills prövade ärenden ändrat RFV:s beslut i

ca 20 % av fallen.

 Drygt 10 % av de ca 4 000 beviljade anslutningarna omsätts varje år genom

ersättnings- eller vikariatsanslutningar. Endast 22 av de ca 500 ärendena år

1994 avsåg ansökan om nyanslutning. Av dessa beviljades fem ansökningar, alla i

Norrlandskommuner.

 En bristsituation som kan ge utrymme för en nyanslutning anses enligt RFV:s

föreskrifter föreligga om tandläkartätheten i kommunen understiger en

tandläkartimme per försäkrad och år och om denna situation kan förväntas bestå

under det kommande året. I dagsläget gäller det endast i några få kommuner.

Enligt en enkätundersökning gjord av Landstingsförbundet (Folktandvårdens

personal Tillgång och behov hösten 1994 Utblick mot år 2 000, Dnr Lf 725/94)

rapporterar i dag inget landsting brist på varken tandläkare eller annan

tandvårdspersonal. Behovet av olika personalgrupper år 2 000 uppskattas öka

jämfört med i dag endast för tandhygienister. Enligt 24 sjukvårdshuvudmän

beräknas antalet tandläkare behöva minska fram t.o.m. år 2000, övriga två ser

oförändrade behov.

 125

 Möjligheterna till nyanslutning för privatpraktiserande tandläkare är således

starkt begränsade eftersom tillgången på tandläkare i dag är god i de flesta

kommuner. Anslutningsbegränsningens ursprungliga syfte, att uppnå en utjämning

av tillgången på tandläkare mellan olika delar i landet, har dock endast delvis

nåtts eftersom begränsningen inte resulterat i en minskning av tandläkartätheten

i storstäderna.

 Numera fungerar begränsningen framför allt som en för försäkringen

kostnadsbegränsande faktor, genom att utbudet av försäkringsanslutna

privatpraktiserande tandläkare begränsas. Denna effekt har dock motverkats av

det tillskott av tandläkartimmar som de senaste åren har skett, när tandhälsa

och effektivitet inom barn- och ungdomstandvården medgett att tandläkarna inom

folktandvården kunnat ägna mer tid åt vuxna patienter.

7 Resultat av försöksverksamhet med fast

försäkringsersättning per patient

För att få underlag för en fortsatt reformering av tandvårdstaxan inhämtade

regeringen våren 1991 riksdagens medgivande att få starta försöksverksamhet i

syfte att pröva alternativa system för ersättning från försäkringen med

utgångspunkt i att ersättningen beräknas i form av ett visst belopp per patient

som omfattas av försöket.

 I dag bedrivs försöksverksamhet med alternativa ersättningsformer med stöd av

förordningen (1991:1234) om försöksverksamhet inom tandvården inom

folktandvården i Kristianstads läns landsting (Bromölla), Göteborgs och Bohus

läns landsting (Tanumshede) och Göteborgs kommun (Sociala huset).

Resultat från klinikerna i Tanumshede och Göteborg (frisktandvården)

Vid klinikerna i Tanumshede och Göteborg är ersättningen från försäkringen

differentierad på tre vårdgrupper och patienten betalar lika mycket som

försäkringen. Kostnader för tandtekniskt arbete och material ingår inte i

premien utan ersätts enligt åtgärdstaxan av både patient och försäkring. Vid

försöksverksamhetens start hösten 1991 var patientpremierna 300 kr, 600 kr och

1 000 kr. Fr.o.m. den 1 februari 1994 justerades priserna dels för

kostnadsnivåhöjningar, dels i förhållande till totalkostnaderna i resp.

riskgrupp till 330 kr, 675 kr och 1 020 kr.

 Patienter över 20 år som har sammanlagt minst 16 egna tänder i båda käkarna

och inte har någon obehandlad tandsjukdom har erbjudits att bli patienter hos

"Nya Frisktandvården". Inom dessa ramar har alla patienter som önskat kunnat

anslutas till frisktandvården. (Efter årsskiftet 1994/95 har

försöksverksamhetens utformning inte medgett anslutning av nya patienter.) I

Tanumshede, som är en glesbygdsklinik, har patienter som sedan tidigare gått

till kliniken för regelbunden kontroll (revisionspatienter) och nytillkommande

vuxna patienter under perioden anslutits. Vid storstadskliniken i Sociala huset

har rekryteringen bestått dels av tidigare revisionspatienter, dels av patienter

som efter annonser eller på annat sätt blivit intresserade av

försöksverksamhetens koncept. Vid utgången av mars 1995 var sammanlagt 3 600

patienter anslutna. Andelen patienter med en ålder på 20 - 39 år var 55 % i

Tanumshede och 70 % i Sociala huset. Sociala huset har redovisat drygt 260

avregistreringar för hela försöksperioden, dvs. mindre än 10 % av antalet någon

gång anslutna patienter. Som orsak har drygt 40 % angett flyttning, 15 % inte

intresserade längre och knappt 10 % ekonomiska skäl. Fem personer har angett

missnöje som orsak. Närmare 30 % av de avregistrerade har inte angett någon

orsak. Den vanligaste anledningen för avregistrering på intiativ från kliniken

har varit att patienten, trots flera kallelser, inte kommit för behandling, den

näst vanligaste att patienten inte betalat premien.

 En enkät genomförd under januari - februari 1993 visar att patienterna är

mycket positiva till frisktandvården. De anser att de har blivit mer medvetna om

sin egen tandstatus och om betydelsen av munhygien och kostvanor. Mer än 60 % av

patienterna i alla riskgrupper anser att de jämfört med tidigare mer aktivt

arbetar med egna förebyggande åtgärder. Patienterna ser det också som en stor

fördel att de vet vad de behöver betala för tandvården varje år.

 Den s.k. Frisktandvårdens ansvarsnämnd, med representanter för de lokala

försäkringskassorna samt folktandvården i Göteborg och Bohus läns landsting

resp. i Göteborgs kommun, inrättades för att hantera eventuella tvister mellan

frisktandvården och patienterna. Hittills (maj 1995) har dock ingen sådan tvist

behövt behandlas av nämnden. Endast ett ärende har anmälts och det har lösts av

nämndens beredningsgrupp i samförstånd med patienten.

 För att bestämma vilken vårdgrupp en patient skall tillhöra görs en risk-

bedömning. Denna omfattar t.ex. en bedömning av anamnes, karies- och

parodontitrisk samt förekomst av restaurationer. Därefter färdigbehandlas

patienterna mot ersättning enligt åtgärdstaxan, s.k. nollställning. Det har

hävdats att patienterna som skulle ansluta sig till frisktandvården fick en

extrem behandling innan inträdet. I april 1992 genomfördes en jämförelse av

genomsnittskostnaden för nollställningsbehandlade och för behandlade i privat

tandvård. Genomsnittskostnaden var lägre per nollställning än per behandlad i

vanlig tandvård.

 I mars 1995 var i Tanumshede fördelningen låg-, mellan- och högriskgrupperade

55 %, 41 %, 4 % och i Sociala huset 62 %, 30 %, 8 %. Efter första året ändrades

riskgrupp för knappt fyra procent av patienterna i Sociala huset, efter tredje

året ändrades riskgrupp för mindre än en halv procent av patienterna. Efter

första året flyttades fler till lägre riskgrupp medan efter tredje året sex av

sju flyttades till en högre. Försöksledningens bedömning är att tre

premieklasser gör att det är alltför svårt att med egenvård uppnå de

tandhälsoförbättringar som krävs för att klassificera sig för en lägre riskgrupp

och därmed en lägre premie.

 En första klinisk studie av tandhälsoutvecklingen har genomförts våren 1995

för att, trots den korta försökstiden, ge några indikationer på tand-

hälsoutvecklingen hos frisktandvårdens patienter. Två kontrollgrupper patienter

som till ålder och kön överensstämmer med de patienter som varit anslutna till

frisktandvården i tre år i Sociala huset resp. Tanumshede har slumpmässigt

tagits ut vid två kliniker, Olskroken resp. Strömstad, i upptagningsområden med

likartad struktur befolkningsmässigt och socialt. Studien visar att

frisktandvårdens patienter har lika bra eller bättre värden än kontrollgruppens

patienter för indikatorer som mäter förekomst av såväl karies som tandlossning.

 År 1994 uppgick intäkterna från försäkringskassan och patienterna, inkl.

intäkter för tandtekniskt arbete och material, till i genomsnitt närmare

1 000 kr per patient vid kliniken i Sociala huset och knappt 1 200 kr per

patient i Tanum. Klinikkostnaderna, inkl. kostnader för lokaler och internränta,

per frisktandvårdspatient var lägre och totalt redovisade år 1994 båda

klinikerna ett positivt resultat för försöksverksamheten. Totalintäkterna per

patient ligger vid en grov jämförelse något under folktandvårdens normala

genomsnittsintäkter per patient i tandvård enligt åtgärdstaxan.

 I försöket har all vård vid sidan av planerade undersökningar inkl. före-

byggande åtgärder kostnadsredovisats enligt åtgärdstaxan. År 1994 kostade den

vården inkl. tandtekniskt arbete och material i genomsnitt knappt 450 kr per

patient i Sociala huset och drygt 500 kr per patient i Tanumshede. Några

förhandsprövningar som berört frisktandvårdens patienter har inte förekommit.

Antalet behandlingsperioder per patient har inte kunnat optimeras eftersom

projektets utvärdering förutsatt att alla patienter undersöks minst en gång per

år. Försöksledningens bedömning är att det i detta ligger en inte obetydlig

outnyttjad effektiviseringspotential.

 Sammanlagt är drygt 30 personer anställda på de båda klinikerna. Av dessa har

tio personer arbetat mer kontinuerligt med frisktandvårdsförsöket. En enkät

gjord av Göteborgs företagshälsovård bland alla klinikernas anställda visar att

de som anser sig fått utvidgade arbetsuppgifter, dvs. tandhygienisterna i

Sociala huset samt tandhygienisten och tandsköterskorna i Tanumshede är mest

nöjda med frisktandvården som organisationsform. Tandläkarna har upplevt att

arbetsuppgifterna och kontakterna med patienterna utarmats framför allt genom

att undersökningarna av revisionspatienter utförts av annan personal. Personalen

anser att administrationen ökat dels på grund av att två system har hanterats,

dels för att uppföljningen av själva försöksverksamheten har krävt extra arbete

t.ex. tidrapportering. Mycket tid har gått åt till att försöka engagera alla.

Försöksledningens uppfattning är dock nu att mer tid borde ha ägnats åt att göra

det kliniska samarbetet mellan tandläkare och tandhygienister/tandsköterskor mer

effektivt samt åt att genom utbildning profilera tandläkarnas kompetens. Det

administrativa extraarbetet skulle ha kunnat minskats om den initiala

uppbyggnaden av datasystemet hade drivits längre. Remarkabelt i

personalundersökningen är att alla framfört sin upplevelse av att patienterna är

nöjda.

 Enligt försäkringskassorna har frisktandvården i sig varit mycket enklare att

administrera än tandvård enligt åtgärdstaxan. Administrationen av två system har

inte kunnat utvärderas eftersom försöksverksamheten står för en liten del av

ärendemängden. Enligt försäkringskassan i Göteborgs kommun har det i försöket

visat sig att patienterna är mycket måna om att inte betala mer än enligt

avtalet för sin tandvård. Kassan har mot den bakgrunden inte känt något behov av

att kontrollera t.ex. att inte någon frisktandvårdspatient även åtnjutit

försäkringsersättning för tandvård enligt åtgärdstaxan. Båda försäkringskassorna

anser dock att om uppföljning och kontroll av två parallella system i full skala

skall fungera behövs ett vårdersättningsregister knutet till de försäkrade.

Resultat från Bromöllakliniken

Den 1 januari 1992 startade försöket vid distriktstandpolikliniken i Bromölla.

Försöksverksamheten innebär att försäkringskassan i Kristianstads län lämnar

försäkringsersättning till kliniken med ett fast belopp, 800 kr, per

färdigbehandlad patient och år oavsett hur omfattande behandlingen varit.

Patienten betalar sin avgift enligt gällande tandvårdstaxa. Fr.o.m. år 1996 har

det fasta ersättningsbeloppet sänkts till 320 kr som en följd av att de

beräknade verkliga kostnaderna för försäkringen sänkts påtagligt som ett

resultat av det alternativa ersättningssystemet.

 Försökskliniken har 4 tandläkare (varav de senaste åren en under AT), 1

tandhygienist, 6 tandsköterskor och 2,5 övriga anställda. Alla klinikens 3 100

vuxna revisionspatienter omfattas av försöket. Kliniken har därutöver ansvar för

3 400 barn- och ungdomar 0 - 19 år. Samtliga vuxna patienter var mycket nöjda

eller nöjda med den behandling och det bemötande de fått och alla patienter utom

en tyckte att de fått all den vård de önskat, visade en undersökning år 1992. I

en landstingsomfattande enkät genomförd under november - december 1994 fick Bro-

möllakliniken mycket gott resultat bland de medelstora klinikerna. De frågor som

patienterna besvarat berör allt från förtroende, seriositet, effektivitet och

servicegrad till personalens kunskapsnivå och trevlighet.

 En ekonomisk uppföljning visar att både patientkostnad och beräknad

försäkringsersättning, dvs. den ersättning som betalats om tandvårdstaxan

tillämpats, minskat sedan försöket inleddes. Patientavgiftens minskning har

skett i långsammare takt beroende på att ersättningsreglerna ändrats flera

gånger under perioden och ökat patientandelen av arvodena enligt tandvårdstaxan.

 Kostnad m.m. per färdigbehandlad vuxen patient och år (indexår 1994)

 År 1991 1992 1993 1994

Beräknad försäkringsersättning, kr792639 480 354

Patientavgift, kr 820 859 797 788

Antal fullständigt behandlade vuxna2 1192 3472 1602 620

 I genomsnitt betalade kliniken år 1994 12 kr per fullständigt behandlad

patient till specialisttandvården (exkl. kostnader för oral kirurgi) som

kompensation för utebliven försäkringsersättning från kassan. 14 % av

patienterna hade två behandlingsperioder under år 1994. Kostnaderna per patient

för tandtekniska arbeten var vid en kontroll år 1994 över länsgenomsnittet. Inom

försökets ram, dvs. 1 588 kr per färdigbehandlad för år 1994, täcker kliniken

gott och väl sina kostnader för vuxenpatienterna.

 Återföring av resultat till såväl patienten som personalen är en bärande

utvecklingsidé hos klinikledningen. På det s.k. tandhälsokortet får patienten

information om sina epidemiologiska data, antal tänder, antal lagade tänder,

antal fördjupade tandköttsfickor, hur många hål som lagats sista

behandlingsperioden osv. I enkäter följs patienternas uppfattning upp. För

resultatåterföringen till klinikens ledning och personal har en s.k.

klinikprofil utarbetats som en grund för jämförelser med både tidigare

klinikresultat och landstingets medelvärden. Klinikprofilen omfattar både barn-

och vuxentandvård och består av fyra individkostnadsvariabler, fem

tandhälsovariabler, två prestationsvariabler och en variabel som beskriver

patienttillgången.

 Kliniken har sedan början av 1990-talet varit inriktad på förebyggande vård.

Åtgärdspanoramat har inte följts upp, men medelbehandlingstiden har kunnat

minskas varje år som försöket pågått. En jämförelse med landstingets övriga

kliniker visar att Bromölla år 1994 hade flest antal fullständigt behandlade

vuxna per tandläkare.

 För att belysa frågan om ersättning per individ leder till underbehandling,

något som hävdats i debatten om premietandvård, har en studie på 23 slumpvis

utvalda patienter som behandlats vid Bromöllakliniken företagits av två

oberoende och opartiska tandläkare med lång erfarenhet av allmän vuxentandvård

och specialistbehörighet i tandlossningssjukdomar. Patienterna fick dels besvara

ett antal frågor, dels genomgå en klinisk undersökning. Resultaten visar tydligt

att det föreligger ett påfallande litet vårdbehov bland de undersökta

patienterna trots att de vid undersökningstillfället inte var nyligen

färdigbehandlade utan skulle kallas till ny undersökning och eventuell

behandling. Undersökningen visade att patienterna är nöjda med utseendet på sina

tänder och har god tuggfunktion. De är mycket välinformerade och kallas till

undersökning och kontroll enligt önskemål. Av de 23 patienterna saknade 17 helt

manifest karies vilket tyder på en mycket låg kariesincidens. Sammanfattningsvis

anser undersökarna att det ger en bild av en mycket välsanerad och informerad

patientgrupp. Inget tyder på att den prövade ersättningsmodellen vid

Bromöllakliniken har påverkat tandhälsan negativt eller att underbehandling

förekommer. Snarare talar resultaten för att modellen lett till bättre

förebyggande vård.

 126

Lagförslag remitterat den 19 april 1995

Förslag till lag (1995:000) om premietandvård

 Härigenom föreskrivs följande

1 § Premietandvård enligt denna lag lämnas patient mot en av vårdgivaren

fastställd årlig avgift (premie) enligt avtal mellan vårdgivaren och patienten.

 Premietandvården skall syfta till att i ett långsiktigt behandlingsåtagande

genom förebyggande åtgärder och behövlig tandvård i övrigt främja en god

tandhälsa hos patienten.

2 § Premietandvård ges av vårdgivare som avses i 2 kap. 3 § första stycket lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

3 § Ett avtal om premietandvård skall gälla för en tid av minst ett år. Har

vårdgivaren eller patienten inte sagt upp avtalet inom en månad före utgången av

den tiden, skall avtalet anses förlängt med ytterligare ett år.

 Vårdgivare och patient får, om särskilda skäl föreligger, säga upp avtalet

före utgången av den tid som anges i första stycket. Avtalet skall i sådant fall

upphöra att gälla efter en månad från dagen för uppsägning.

 Upphör vårdgivaren med sin verksamhet eller är han förhindrad att utöva

verksamheten, skall avtalet omedelbart upphöra att gälla.

4 § Vårdgivaren beslutar om de premieklasser som skall tillämpas av honom samt

om avgiften inom varje premieklass. Avgiften får dock inte överstiga det högsta

belopp som beslutas av regeringen.

5 § Av ett avtal om premietandvård skall framgå vilken premieklass som patienten

placeras i, premiens storlek, de ekonomiska villkor i övrigt som skall gälla för

patienten, antalet undersökningstillfällen under angiven tidsperiod samt de av

vårdgivaren lämnade anvisningar som patienten har att följa.

 Har avtal om premietandvård ingåtts med en legitimerad tandhygienist, skall av

avtalet även framgå vilken tandläkare som skall tillgodose behovet av tandvård i

övrigt.

 Undersökning som föregått avtal om premietandvård är inte förenad med kostnad

för patienten.

6 § Om ett avtal om premietandvård har träffats, har patienten mot erläggande av

avgift rätt till

 1. regelbunden undersökning enligt vad som anges i avtalet,

 2. behövlig tandvård, tandtekniska arbeten och dentala material av normal

standard enligt föreskrifter som meddelas av regeringen,

 3. behövlig specialisttandvård efter remiss av vårdgivaren samt

 4. akut tandvård; även av annan vårdgivare än den med vilken avtalet har

ingåtts.

 Patienten har därutöver, mot erläggande av patientavgift enligt av regeringen

fastställd taxa, rätt till behandling vid olycksfall, tandvård till följd av

arbetsskada enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring samt till

behandling, tandtekniska arbeten och dentala material av högre standard än vad

som anges i första stycket.

7 § Med ett avtal om premietandvård följer en skyldighet för vårdgivaren att

göra om eller komplettera vård som denne har utfört eller borde ha utfört, om

behovet av behandling beror på vårdgivarens försumlighet. Denna skyldighet

gäller för en tid av längst ett år från det avtalet om premietandvård upphörde

att gälla.

 Behandling enligt första stycket som lämnas av annan vårdgivare än den med

vilken avtal har ingåtts, ges utan kostnad för patienten.

8 § Har avtal om premietandvård upphört att gälla på skäl som anges i 3 § tredje

stycket eller på grund av annan omständighet över vilken patienten inte kunnat

råda, skall patienten ha rätt att av försäkringskassan återfå den del av erlagd

premie, som avser den återstående avtalstiden.

 Försäkringskassan får, om det prövas skäligt, av vårdgivaren återkräva den

ersättning som enligt första stycket betalats ut till patienten.

9 § Vårdgivare och patient får vid oenighet i fråga som avses i 3, 6 eller 7 §

hänskjuta frågan till försäkringskassan.

10 § En försäkringskassas beslut i fråga som avses i 8 § första stycket eller 9

§ får överklagas hos länsrätten genom besvär.

 Föreskrifterna i 20 kap. 10 - 13 §§ lagen (1962:381) om allmän försäkring om

omprövning och ändring av försäkringskassas eller domstols beslut tillämpas i

ärenden enligt första stycket.

11 § Frågor enligt denna lag prövas av den försäkringskassa hos vilken patienten

är inskriven.

12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om premietandvårdens innehåll.

Denna lag träder i kraft den

 127

Lagrådsremissens lagförslag

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om

allmän försäkring

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1962:381) om allmän försäkring1

 dels att punkterna 7 - 12 i övergångsbestämmelserna till lagen (1973:456) om

ändring i nämnda lag skall upphöra att gälla,

 dels att 2 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 2 kap. 3 a och 3 b §§

samt 20 kap. 4 a och 13 b §§, av följande lydelse.

---------------------------------------------------------

|Nuvarande lydelse |Föreslagen lydelse |

2 kap.

3 §2

---------------------------------------------------------

| Ersättning för tandvård | Ersättning för tandvård|

|utges om vården meddelas |lämnas, om vården ges vid en|

|vid folktandvårdsklinik, |folktandvårdsklinik, en |

|odontologisk fakultet |odontologisk fakultet |

|eller annars genom det |eller annars genom det |

|allmännas försorg eller |allmännas försorg. Ersättning|

|lämnas av tandläkare, som är |lämnas också om vården ges|

|uppförd på en av den allmänna|hos en enskild |

|försäkringskassan upprättad |näringsidkare, ett bolag |

|förteckning. Ersättning |eller en annan juridisk |

|utges enligt grunder som |person som har F- |

|regeringen efter förslag av |skattesedel, bedriver |

|riksförsäkringsverket |tandvårdsverksamhet och är|

|fastställer för högst två år i|uppförd på en förteckning som|

|sänder. |upprättats av den allmänna|

| |försäkringskassan. |

| | Ersättning lämnas enligt|

| |grunder som regeringen |

| |fastställer efter förslag av|

| |Riksförsäkringsverket för|

| |tandvård enligt en |

| |åtgärdstaxa eller för |

| |premietandvård enligt lagen|

| |(1996:000) om premietand-|

| |vård. |

| | Vårdgivare som avses i |

| |första stycket skall ha |

| |tillgång till en eller |

| |flera legitimerade tand- |

| |läkare eller legitimerade|

| |tandhygienister som har |

| |ansvaret för tandvården inom|

| |ramen för sin kompetens. |

| |Ersättning för tandvården läm-|

| |nas endast om vården utförts|

| |av tandläkare eller |

| |legitimerad tandhygienist|

| |som inte har fyllt 65 år.|

1 Lagen omtryckt 1982:120.

 Senaste lydelse av

 punkt 7 1975:1156

 punkt 8 1975:1156

 punkt 9 1985:1072

 punkt 10 1975:1156.

2 Senaste lydelse 1994:746.

---------------------------------------------------------

| Vad som sägs i första | Vad som sägs i första |

|stycket gäller inte ersätt- |stycket gäller inte ersätt-|

|ning för tandvård som ges en |ning för tandvård åt en |

|försäkrad före det år då denne|försäkrad som fyller högst 19|

|uppnår 20 års ålder. Om av- |år under det år då vården in-|

|giftsfri tandvård för barn |leds. Om avgiftsfri |

|och ungdomar till och med |tandvård åt en sådan försäkrad|

|det år då de fyller 19 år |föreskrivs i tandvårdslagen|

|föreskrivs i tandvårdslagen | |

|(1985:125). |(1985:125). |

---------------------------------------------------------

| |3 a § |

| | En vårdgivare som avser|

| |att ge tandvård i enskild|

| |verksamhet mot ersättning|

| |enligt denna lag skall |

| |senast tre månader innan |

| |verksamheten påbörjas |

| |skriftligen anmäla detta |

| |till den allmänna för- |

| |säkringskassa inom vars |

| |område verksamheten skall|

| |bedrivas. |

| | Om vårdgivaren uppfyller|

| |de krav som anges i 3 §, |

| |skall försäkringskassan |

| |efter anmälan föra upp |

| |vårdgivaren på den förteck-|

| |ning som avses i 3 § första|

| |stycket. |

| | Försäkringskassan är inte|

| |skyldig att betala |

| |tandvårdsersättning tidigare|

| |än tre månader efter anmälan|

| |enligt första stycket. |

---------------------------------------------------------

| |3 b § |

| | Om en vårdgivare som har|

| |förts upp på förteckningen|

| |hos den allmänna försäkrings-|

| |kassan avser att upphöra |

| |med eller flytta sin verk-|

| |samhet till en annan |

| |kommun eller av annan |

| |anledning vill föras av från|

| |förteckningen, skall vård-|

| |givaren anmäla detta till|

| |försäkringskassan senast tre|

| |månader i förväg. |

---------------------------------------------------------

| | En vårdgivare som har |

| |upphört att ge tandvård i|

| |enskild verksamhet eller |

| |inte längre uppfyller de |

| |krav som anges i 3 § skall|

| |föras av från förteckningen|

| |genom beslut av kassan. |

| |Detsamma gäller om |

| |vårdgivaren inte har påbörjat|

| |verksamheten senast sex |

| |månader efter anmälan enligt|

| |3 a §. |

20 kap.

---------------------------------------------------------

| |4 a § |

| | Om en vårdgivare har fått|

| |ersättning som avses i 2 |

| |kap. 3 § med ett för högt|

| |belopp, får försäk- |

| |ringskassan kräva tillbaka|

| |det belopp som felaktigt |

| |har betalats ut. |

| |Försäkringskassan får i ett|

| |sådant fall i stället räkna|

| |av beloppet från en fordran|

| |som vårdgivaren har på |

| |tandvårdsersättning. |

| | Försäkringskassan får sätta|

| |ned den samlade |

| |tandvårdsersättning som |

| |begärs för viss tid till ett|

| |skäligt belopp, om en |

| |vårdgivare trots påminnelser|

| |vid upprepade tillfällen |

| |eller annars i väsentlig |

| |utsträckning begär tand- |

| |vårdsersättning med ett för|

| |högt belopp eller på något|

| |annat felaktigt sätt. |

---------------------------------------------------------

| |13 b § |

| | I ärenden enligt 4 a § |

| |samt 2 kap. 3 a och 3 b §§|

| |gäller bestämmelserna i |

| |10 - 13 §§ om omprövning och|

| |ändring av en försäkrings-|

| |kassas beslut samt om över-|

| |klagande av en försäkrings-|

| |kassas, |

| |Riksförsäkringsverkets och|

| |en domstols beslut. |

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om tandvård som har påbörjats

före ikraftträdandet.

 3. En begäran om att föras upp på en förteckning enligt 2 kap. 3 § som gjorts

före ikraftträdandet skall prövas enligt äldre bestämmelser.

 4. En tandläkare som vid ikraftträdandet av denna lag är uppförd på en

förteckning enligt 2 kap. 3 § första stycket står utan särskild anmälan kvar på

förteckningen även efter denna tidpunkt, om tandläkaren på begäran av

försäkringskassan lämnar uppgift om vem som är vårdgivare enligt nämnda lagrum.

Har tandläkaren blivit uppförd på förteckningen för viss tid, förs tandläkaren

av från förteckningen sedan den tiden gått till ända. Tandläkaren förs också av

från förteckningen om han eller hon senast ett år efter ikraftträdandet inte har

F-skattesedel.

 5. Om en tandläkare som avses i punkt 3 vid ikraftträdandet av denna lag har

uppnått eller under det närmast följande kalenderåret uppnår 65 års ålder får

tandläkaren kvarstå på förteckningen längst till utgången av det första

kalenderåret efter ikraftträdandet.

 128

2.2 Förslag till lag om premietandvård

 Härigenom föreskrivs följande.

Premietandvårdens syfte

1 § Premietandvård enligt denna lag skall syfta till att i ett långsiktigt

behandlingsprogram främja tandhälsan hos patienten genom förebyggande åtgärder

och nödvändig tandvård i övrigt.

 Bestämmelserna i tandvårdslagen (1985:125) gäller även för premietandvård.

Vårdgivare och premie

2 § Premietandvård får ges av vårdgivare som avses i 2 kap. 3 § lagen (1962:381)

om allmän försäkring. Vårdgivaren skall kunna tillhandahålla den kompetens och

de resurser i övrigt som behövs för ett fullständigt odontologiskt

omhändertagande av patienten.

 Vården ges mot en i förväg fastställd årlig avgift (premie) enligt ett

särskilt avtal mellan vårdgivaren och patienten.

Ersättning från den allmänna försäkringen

3 § Vårdgivaren skall från den allmänna försäkringen få en fast årlig ersättning

för varje patient med vilken vårdgivaren har avtal om premietandvård.

Vårdgivaren kan också få andra ersättningar enligt 2 kap. 3 § lagen (1962:381)

om allmän försäkring.

Skyldighet att erbjuda premietandvård

4 § En vårdgivare som tillämpar premietandvård är skyldig att erbjuda en patient

ett sådant avtal, om inga särskilda skäl talar emot detta. Innan vårdgivaren och

patienten ingår ett sådant avtal får vårdgivaren dock kräva att patienten går

igenom behövlig tandvård mot betalning av patientavgift enligt åtgärdstaxa som

avses i 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Premieklasser och premiens storlek

5 § Vårdgivaren beslutar om de premieklasser som skall tillämpas och om premiens

storlek inom varje sådan klass. Ett sådant beslut skall gälla för minst ett

kalenderår eller, under det första verksamhetsåret, för en tid om minst resten

av kalenderåret. Beslutet skall lämnas till försäkringskassan och anslås väl

synligt i mottagningslokalen innan det får börja tillämpas.

 Indelningen av patienterna i premieklasser skall göras med hänsyn till

patientens odontologiska status och det förväntade framtida tandvårdsbehovet.

Premien skall uppgå till ett skäligt belopp.

 En vårdgivare får sänka eller efterskänka den premie som gäller enligt första

stycket.

6 § En patient skall kostnadsfritt få besked om premiens storlek och om

villkoren i övrigt för ett avtal om premietandvård.

Premietandvårdsavtalet

7 § Ett avtal om premietandvård innebär, om inte annat följer av 8 §, att

patienten mot betalning av premien, skall få

 1. undersökningar och annan tandvård, tandtekniska arbeten samt material som

är nödvändiga för att uppnå ett sådant från odontologisk synpunkt funktionellt

och utseendemässigt godtagbart resultat som ersätts enligt 2 kap. 3 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring,

 2. nödvändig specialisttandvård efter remiss av vårdgivaren, och

 3. nödvändig akuttandvård hos vårdgivaren eller hos någon annan som

vårdgivaren anvisar.

 Den vårdgivare med vilken patienten har ingått avtalet svarar för kostnader

för tandvård enligt första stycket som ges av någon annan vårdgivare, om

kostnaderna inte ersätts enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

8 § Bestämmelserna i 7 § innefattar inte tandvård, tandtekniska arbeten eller

material på grund av olycksfall eller till följd av arbetsskada enligt lagen

(1976:380) om arbetsskadeförsäkring.

9 § Uppkommer kostnader med anledning av att en patient uteblivit från ett

avtalat tandvårdsbesök, får avgift tas ut av patienten enligt grunder som

vårdgivaren bestämmer.

Formkrav och avtalstid

10 § Ett avtal om premietandvård skall vara skriftligt och gälla tills vidare.

Särskilda avtalsvillkor

11 § I ett avtal om premietandvård skall som särskilda avtalsvillkor anges

 1. den tandläkare eller legitimerade tandhygienist som vanligen skall behandla

patienten vid de regelbundna besöken,

 2. den premieklass som patienten placerats i,

 3. premiens storlek och de ekonomiska villkor i övrigt som skall gälla för

patienten,

 4. minsta antalet undersökningstillfällen under en angiven tidsperiod, och

 5. de av vårdgivaren lämnade anvisningar som patienten skall följa.

Uppsägning av avtalet

12 § Ett avtal om premietandvård får sägas upp av patienten tidigast elva

månader efter det att det ingåtts, om inte annat följer av andra stycket eller

13 §. Vårdgivaren får säga upp avtalet endast enligt 13 §.

 Vårdgivaren får under avtalstiden med verkan från närmast följande årsdag för

avtalet ändra de särskilda avtalsvillkoren enligt 11 §. Skriftligt meddelande om

ändrade villkor skall senast två månader före årsdagen sändas till patienten.

Sådana särskilda avtalsvillkor som avses i 11 § 1, 4 och 5 får dock ändras när

förhållandena påkallar det. Patienten får vid förslag om ändrade villkor säga

upp avtalet inom en månad från mottagandet av meddelandet.

 Om avtalet har sagts upp enligt denna paragraf skall det upphöra att gälla en

månad efter dagen för uppsägningen.

13 § Ett avtal om premietandvård får skriftligen sägas upp med omedelbar verkan

om

 1. vårdgivaren eller patienten uppenbarligen brustit i sina skyldigheter

enligt denna lag eller enligt avtalet,

 2. patienten flyttar från orten eller avlider,

 3. vårdgivaren upphör med sin verksamhet eller i inte oväsentlig utsträckning

är förhindrad att utöva den, eller

 4. det annars finns särskilda skäl.

14 § En vårdgivare skall genast underrätta försäkringskassan om att ett avtal

har upphört att gälla.

 En vårdgivare som avser att upphöra med sin verksamhet skall senast tre

månader i förväg underrätta premietandvårdspatienterna om detta.

Skyldighet att komplettera tandvård

15 § En vårdgivare skall utan kostnad för patienten vidta sådana åtgärder som

behövs för att göra om eller komplettera tandvård som har utförts eller ge sådan

tandvård som borde ha utförts, om behovet av åtgärden beror på vårdgivaren.

Detta gäller under två år efter det att avtalet upphörde att gälla.

Ersättning i vissa fall

16 § Om ett avtal om premietandvård har upphört att gälla på grund av

omständighet som vårdgivaren är ansvarig för, skall försäkringskassan lämna

ersättning till den vårdgivare som ger patienten behövlig tandvård under den

resterande delen av avtalsåret. Ersättningen skall omfatta även den kostnad som

annars uppkommer för patienten.

17 § Om en behandling behöver göras om eller kompletteras enligt 15 § och den

nya behandlingen görs av någon annan vårdgivare än den som patienten hade

premietandvårdsavtal med, skall den allmänna försäkringen stå för hela arvodet

till den andra vårdgivaren. Arvode lämnas enligt den åtgärdstaxa som avses i 2

kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring.

18 § En vårdgivare skall hos försäkringskassan begära förhandsprövning av frågan

om rätten till ersättning i de fall som avses i 16 eller 17 §.

Återkrav och betalningsansvar

19 § I sådana fall som avses i 16 eller 17 § skall försäkringskassan kräva

skälig del av den premie och andra avgifter som patienten har betalat till den

vårdgivare som hade premietandvårdsavtal med patienten.

 Bestämmelser om återbetalning eller avräkning av ersättning från den allmänna

försäkringen finns i 20 kap. 4 a § lagen (1962:381) om allmän försäkring.

20 § Om krav eller avräkning enligt 19 § inte täcker hela kostnaden för vården,

skall den vårdgivare som patienten hade ingått ett avtal med stå för den

resterande kostnadsdelen. Bestämmelserna i 20 kap. 4 a § lagen (1962:381) om

allmän försäkring tillämpas även i sådant fall.

 129

Yttrande från försäkringskassan

21 § Vårdgivaren eller patienten får begära ett rådgivande yttrande från den

allmänna försäkringskassan om de är oeniga om skyldigheten att erbjuda

premietandvård (4 §), avtalets fortbestånd (12 och 13 §§) eller vårdgivarens

skyldigheter (7, 8 och 15 §§).

 Första stycket hindrar inte vårdgivaren eller patienten att väcka talan vid

allmän domstol.

Behörig försäkringskassa

22 § Frågor enligt 18 - 21 §§ prövas av den försäkringskassa inom vars område

vårdgivaren har sin verksamhet.

Överklagande

23 § Den allmänna försäkringskassans beslut enligt 18 - 20 §§ får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

 I ärenden enligt första stycket tillämpas föreskrifterna i 20 kap. 10 - 13 §§

lagen (1962:381) om allmän försäkring om omprövning och ändring av en

försäkringskassas beslut samt om överklagande av en försäkringskassas,

Riksförsäkringsverkets och en domstols beslut även i övrigt.

 Försäkringskassans beslut om yttrande enligt 21 § får inte överklagas.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 130

2.3 Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125)

 Härigenom föreskrivs att 4, 8 och 15 a §§ tandvårdslagen (1985:125) skall ha

följande lydelse.

---------------------------------------------------------

|Nuvarande lydelse |Föreslagen lydelse |

4 §

 Innan en behandlingsperiod påbörjas skall tandläkaren eller den som annars

utför tandvården lämna patienten upplysning om den ungefärliga kostnaden för den

valda behandlingen. Om förutsättningarna för behandlingsförslaget eller

kostnadsberäkningen ändras under behandlingsperioden skall patienten upplysas om

detta och om anledningen till ändringen.

---------------------------------------------------------

| | Om den som utför |

| |tandvården har avtal med |

| |patienten om tandvård |

| |enligt lagen (1995:000) om|

| |premietandvård, skall |

| |patienten upplysas om den|

| |valda behandlingen medför|

| |kostnader utöver premien |

| |och hur stor denna kostnad|

| |kan beräknas bli. Patienten|

| |skall få denna upplysning|

| |innan behandlingen påbörjas.|

8 §

---------------------------------------------------------

| Landstingskommunen skall | Landstinget skall |

|planera tandvården med |planera tandvården med ut-|

|utgångspunkt i |gångspunkt i befolkningens|

|befolkningens behov av |behov av tandvård. |

|tandvård. |Landstinget skall se till|

| |att det finns tillräckliga|

| |och anpassade resurser för|

| |patienter med behov av |

| |särskilda tandvårdsinsatser|

| |och att patientgrupper med|

| Planeringen skall avse |behov av särskilt stöd er-|

|även den tandvård som |bjuds tandvård. |

|erbjuds av annan än | Planeringen skall avse |

|landstingskommunen. |även den tandvård som |

| |erbjuds av någon annan än|

| | |

| |landstinget. |

15 a §1

---------------------------------------------------------

| Tandvård som avses i 7 § | Tandvård som avses i 7 § 1|

|första stycket 1 skall vara |skall vara avgiftsfri för|

|avgiftsfri för patienten. |patienten. Uppkommer |

|Uppkommer kostnad med |kostnader med anledning av|

|anledning av att en sådan |att patienten uteblivit |

|patient uteblivit från ett |från ett avtalat |

|avtalat tandvårdsbesök, får |tandvårdsbesök, får avgift|

|avgift tas ut av patienten |tas ut av patienten enligt|

|enligt grunder som lands- |grunder som landstinget |

|tinget bestämmer. |bestämmer. Landstinget får|

| |också ta ut avgift om |

| |patienten på begäran ges så-|

| |dan tandvård som inte är nöd-|

| |vän- |

| | |

|1 Senaste lydelse | |

|1994:743. | |

| |dig för att uppnå ett från|

| |odontologisk synpunkt |

| |funktionellt och utseende-|

| |mässigt godtagbart resul-|

| Av patienter som får |tat. |

|tandvård som avses i 7 § | Av patienter som får |

|första stycket 2 och 3 får |tandvård som avses i 7 § 2|

|landstinget ta ut vårdav- |och 3 får landstinget ta ut|

|gifter enligt grunder som |vårdavgifter enligt grunder|

|landstinget bestämmer, om |som landstinget bestämmer,|

|inte något annat är särskilt |om inte något annat är sär-|

|föreskrivet. |skilt föreskrivet. |

---------------------------------------------------------

| Vid oralkirurgisk | Vid särskilda tandvårds-|

|behandling och undersök- |insatser som behövs som ett|

|ningar för sådan behandling |led i en sjuk- |

|som ges vid en specialist- |domsbehandling under en |

|tandpoliklinik eller |begränsad tid gäller |

|motsvarande och som inte |bestämmelserna om vård- |

|ersätts till någon del en- |avgifter enligt hälso- och|

|ligt lagen (1962:381) om |sjukvårdslagen (1982:763),|

|allmän försäkring gäller |om tandvårdsinsatserna inte|

|bestämmelserna om |ersätts till någon del |

|vårdavgifter i den öppna |enligt lagen (1962:381) om|

|vården enligt hälso- och |allmän försäkring. |

|sjukvårdslagen (1982:763). | |

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. För oralkirurgisk behandling som har påbörjats före ikraftträdandet gäller

äldre föreskrifter.

 131

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 9 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring1

skall ha följande lydelse.

---------------------------------------------------------

|Nuvarande lydelse |Föreslagen lydelse |

3 kap.

9 §

---------------------------------------------------------

| Ersättning för tandvård | Ersättning för tandvård|

|enligt 3 § utges under |enligt 3 § ges under |

|förutsättning att tandvården |förutsättning att tandvården|

|lämnas inom den offentliga |lämnas inom den offentliga|

|vården eller av tandläkare |vården eller av en vård- |

|som är ansluten till sjuk- |givare som är ansluten till|

|försäkringen enligt lagen |sjukförsäkringen enligt |

|(1962:381) om allmän |lagen (1962:381) om allmän|

|försäkring. |försäkring. |

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

1 Lagen omtryckt 1993:357.

 132

2.5 Förslag till lag om upphävande av lagen (1980:705) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om godkännande av

enskilda tandtekniska laboratorier

 Härigenom föreskrivs att lagen (1980:705) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om godkännande av enskilda tandtekniska laboratorier skall upphöra

att gälla vid utgången av juni 1998.

 133

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-12-04

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i Försäk-

ringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 9 november 1995 (Socialdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring,

 2. lag om premietandvård,

 3. lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125),

 4. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring,

 5. lag om upphävande av lagen (1980:705) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om godkännande av enskilda tandtekniska laboratorier.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättschefen Björn Reuterstrand.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Allmänna synpunkter

I prop. 1993/94:93 lade den dåvarande regeringen fram förslag till riktlinjer

för ett nytt ersättningssystem beträffande allmäntandvård. Enligt det föreslagna

systemet skulle ersättning från den allmänna försäkringen kunna lämnas enligt

två parallella ersättningssystem, dels för s.k. premietandvård, dels för

tandvård mot ersättning enligt en åtgärdstaxa. Premietandvården skulle bygga på

särskilda avtal mellan patienterna och vårdgivarna, och behandlingen skulle ges

mot en fast årlig avgift (premie), vars storlek skulle bestämmas av vårdgivaren.

 Sedan riksdagen hade godkänt de föreslagna riktlinjerna, överlämnade

regeringen en proposition (prop. 1993/94:221) med förslag till lagändringar och

ytterligare redovisning för hur det nya ersättningssystemet skulle genomföras.

Socialförsäkringsutskottet beslöt inhämta yttrande från Lagrådet över

propositionen.

 I sitt yttrande, daterat den 29 april 1994, förde Lagrådet fram en omfattande

kritik mot den föreslagna lagregleringen. Lagrådet anmärkte bl.a. på att det

inte framgick av lagstiftningen att försäkringsersättning skulle kunna lämnas

enligt två parallella system. När det gällde systemet med premietandvård

framhöll Lagrådet att det fanns ett flertal förhållanden som lätt kunde tänkas

ge upphov till tvister mellan patienter och vårdgivare och som inte närmare hade

berörts i propositionen. Hit hörde bl.a. frågor om vilka åtgärder som omfattades

av premietandvården, i vilka fall ett visst arbete skulle göras om eller

kompletteras och när ett premiavtal skulle kunna sägas upp. Huruvida avsikten

var att parterna i sådana eller liknande situationer skulle vara hänvisade att

vända sig till domstol eller om tvisterna skulle lösas på annat sätt framgick,

påpekade Lagrådet, inte av propositionen.

 Lagrådet noterade att premietandvården förutsattes bygga på ett avtal mellan

vårdgivaren och den försäkrade och att avtalets innehåll enligt propositionen

skulle åtminstone delvis regleras av en förordning om tandvårdsersättning.

Lagrådet erinrade i det sammanhanget om 8 kap. 2 § regeringsformen, där det

bl.a. sägs att föreskrifter om enskildas ekonomiska förhållanden inbördes skall

regleras genom lag.

 Med hänsyn bl.a. till den kritik som hade framförts av Lagrådet föreslog

socialförsäkringsutskottet (bet. 1993/94:SfU 18) att riksdagen skulle upphäva

det tidigare beslutet om godkännande av riktlinjer och begära ett nytt

regeringsförslag om ersättning för vuxentandvård. Riksdagsbehandlingen utmynnade

i ett riksdagsbeslut i enlighet med utskottets hemställan.

 Mot bakgrund av vad socialförsäkringsutskottet och Lagrådet anfört har ett

fortsatt utredningsarbete bedrivits inom socialdepartementet. Utredningsarbetet

har resulterat i en promemoria med förslag till en särskild lag om

premietandvård. Promemorian har remissbehandlats. Det förslag till lagstiftning

som nu har remitterats till Lagrådet bygger på promemorieförslaget och de

synpunkter som har anförts av remissinstanserna.

 Lagrådet konstaterar inledningsvis att mycket av den kritik som fördes fram av

Lagrådet i 1994 års yttrande har tillgodosetts genom det remitterade förslaget

till lag om premietandvård. Lagförslaget innehåller en rad bestämmelser om

förhållandet mellan vårdgivare och patient. Bl.a. regleras vad ett avtal om

premietandvård skall innehålla och i vilka fall ett avtal kan sägas upp. Lagen

innehåller också bestämmelser om vilka åtgärder som omfattas av premietandvården

och om skyldighet för vårdgivaren att i vissa fall, efter det att ett avtal om

premietandvård har upphört, göra om eller komplettera en redan utförd

behandling. I lagen har också tagits in olika regler om ersättning, inte bara i

förhållandet mellan patient och vårdgivare utan också mellan försäkringskassan

och vårdgivaren och mellan försäkringskassan och patienten.

 Enligt Lagrådets mening föranleder dock det remitterade förslaget åtskilliga

invändningar. Allmänt kan sägas att premietandvårdssystemet, sådant det framgår

av lagförslaget, är förhållandevis komplicerat och ägnat att vålla problem i den

praktiska tillämpningen. Framför allt kan systemet lätt ge upphov till tvister i

olika frågor mellan patienter och vårdgivare. Det remitterade lagförslaget ger

visserligen, till skillnad mot tidigare lagförslag, anvisningar om hur

uppkommande tvister skall lösas. De tvisteanledningar som Lagrådet pekade på i

1994 års yttrande kvarstår emellertid till stor del.

 Som tidigare berörts innehåller det remitterade lagförslaget vissa bestäm-

melser om vilken behandling en patient har rätt till, när ett avtal om

premietandvård har ingåtts. Bestämmelserna är dock allmänt hållna och kan lätt

vålla meningsskiljaktigheter mellan de berörda parterna. Eftersom premien är

bestämd i förväg har vårdgivaren anledning att hålla kostnaderna nere och att

välja så billiga och effektiva behandlingsmetoder som möjligt, något som i och

för sig är positivt. Man kan emellertid inte bortse från risken att den vård som

utförs blir bristfällig. Patienten har visserligen möjlighet att begära att en

felaktig eller otillräcklig behandling görs om eller kompletteras, eventuellt av

en annan vårdgivare. Det är emellertid uppenbart att det ofta är svårt för

patienten att bedöma den utförda behandlingens kvalitet, och patienten kan också

dra sig för att begära rättelse. I varje fall torde det, sett från patientens

synpunkt, ofta framstå som en alltför omständlig och i vissa fall kostsam

procedur att hänskjuta frågor om behandlingens omfattning och kvalitet till

försäkringskassan eller till allmän domstol.

 Enligt det tänkta systemet bestämmer varje vårdgivare själv vilka premier som

skall tas ut. Vårdgivaren kan härvid, för att gardera sig mot oförutsedda

kostnader, ha anledning att hålla premierna på en förhållandevis hög nivå. I och

för sig kan den konkurrens som råder på tandvårdsområdet motverka att premierna

blir alltför höga. Det framstår emellertid som ovisst vilket genomslag på

premiesättningen som konkurrenssituationen kommer att få i praktiken.

 I samband med behandlingen av lagrådsremissen har Lagrådet fått skrifter med

synpunkter från Föreningen Sveriges förtroendetandläkare, Dentallaboratoriernas

Riksförening samt en enskild tandläkare. I skrifterna betonas bl.a. de stora

risker för motsättningar mellan patienter och tandläkare som finns inbyggda i

premietandvårdssystemet.

 Lagrådet har inte anledning betvivla att det tänkta systemet också har vissa

fördelar. Att vårdgivarna kan få ett incitament till att välja billiga och

effektiva behandlingsmetoder har redan framhållits. Som en viktig omständighet

har i remissprotokollet också framhållits att premietandvården uppmuntrar till

förebyggande åtgärder.

 Det är inte Lagrådets sak att bedöma huruvida fördelarna med systemet

överväger nackdelarna. Om systemet skall genomföras, anser Lagrådet emellertid

att de föreslagna lagreglerna bör ändras på en rad punkter. Detta gäller inte

bara förslaget till lag om premietandvård utan också förslaget till ändringar i

lagen om allmän försäkring. Ändringar är påkallade bl.a. för att bestämmelserna

skall bli tydligare och systemet något mindre komplicerat.

 Lagrådet skall i det följande göra en närmare genomgång av lagförslagen.

Förslaget till lag om ändring i lagen om allmän försäkring

2 kap.

3 §

I paragrafen regleras i vad mån ersättning för tandvård skall lämnas från den

allmänna försäkringen. Sådan ersättning skall enligt första stycket lämnas -

förutom då vården ges genom det allmännas försorg - om vården ges hos en enskild

näringsidkare, ett bolag eller en annan juridisk person som har F-skattesedel,

bedriver tandvårdsverksamhet och är uppförd på en förteckning som upprättats av

den allmänna försäkringskassan. I tredje stycket anges att en vårdgivare skall

ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller legitimerade

tandhygienister. I 3 a § andra stycket föreskrivs att en vårdgivare som

uppfyller de krav som anges i 3 § skall efter anmälan föras upp av

försäkringskassan på den förteckning som avses i 3 § första stycket.

 Enligt Lagrådets mening har 3 § i nu berörda avseenden fått en mindre lämplig

utformning genom den sammanblandning som i viss mån görs av förutsättningarna

för rätt till ersättning för tandvård lämnad av en privat vårdgivare och

förutsättningarna för en sådan vårdgivare att bli upptagen på den av

försäkringskassan förda förteckningen. Lagrådet föreslår att dessa båda frågor

hålls i sär.

 I paragrafens första stycke bör på samma sätt som i dag anges att rätt till

ersättning för tandvård lämnad av en privat vårdgivare föreligger när

vårdgivaren är upptagen på försäkringskassans förteckning. I ett andra stycke

bör anges vilka krav som skall vara uppfyllda för att en privat vårdgivare skall

kunna föras upp på förteckningen. Bland dessa bör uttryckligen som ett

alternativ anges att vårdgivaren själv är antingen legitimerad tandläkare eller

legitimerad tandhygienist. Om så ej är fallet skall krävas att vårdgivaren har

tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller legitimerade

tandhygienister. Som ett ytterligare krav bör uppställas att vårdgivaren har F-

skattesedel.

 Lagrådet anser vidare att bestämmelserna i paragrafens andra stycke om att

ersättning lämnas enligt grunder som regeringen bestämmer och bestämmelserna i

tredje stycket sista meningen om att ersättning inte lämnas om vården utförts

av någon som har fyllt 65 år lämpligen bör föras samman i ett gemensamt stycke.

 Efter en viss redaktionell ändring i fjärde stycket föreslår Lagrådet att

paragrafen ges följande lydelse:

 "Ersättning för tandvård lämnas, om vården ges vid en folktandvårdsklinik, en

odontologisk fakultet eller annars genom det allmännas försorg. Ersättning

lämnas också om vården ges hos en enskild näringsidkare, ett bolag eller en

annan juridisk person, under förutsättning att vårdgivaren är uppförd på en

förteckning som upprättats av den allmänna försäkringskassan.

 För att bli uppförd på en förteckning enligt första stycket skall vårdgivaren

antingen själv vara legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist eller

ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller legitimerade

tandhygienister. Vidare krävs att vårdgivaren har

F-skattesedel.

 Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer efter förslag av

Riksförsäkringsverket. Ersättningen kan avse antingen tandvård enligt en

åtgärdstaxa eller tandvård enligt lagen (1996:000) om premietandvård. Ersättning

lämnas endast om tandvården har utförts av en legitimerad tandläkare eller

legitimerad tandhygienist som inte har fyllt 65 år.

 Ersättning lämnas inte för tandvård åt en försäkrad som fyller högst 19 år

under det år då vården inleds. Om avgiftsfri tandvård åt en sådan försäkrad

finns bestämmelser i tandvårdslagen (1985:125)."

3 a §

Den begränsning som hittills gällt för privata tandläkare att bli anslutna till

den allmänna försäkringen föreslås bli upphävd och ersatt med ett

anmälningsförfarande. En anmälan av en vårdgivare som avser att ge tandvård i

enskild verksamhet med ersättning från den allmänna försäkringen skall enligt 3

a § första stycket göras senast tre månader före den planerade

verksamhetsstarten. Till denna tremånadersregel ansluter en regel i tredje

stycket av innebörd att försäkringskassan inte är skyldig att betala

tandvårdsersättning tidigare än tre månader efter anmälan.

 Av motiveringen till förslaget om tremånadersregeln framgår att försäk-

ringskassan rimligen bör ges möjlighet att vidta de administrativa åtgärder som

behövs innan vårdgivaren kan föras upp på förteckningen över anslutna

vårdgivare. Bland sådana åtgärder nämns att pröva huruvida anmälaren uppfyller

de krav på en vårdgivare som anges i 3 §.

 Den prövning som försäkringskassan skall göra i sistnämnda avseende är, som

också framgår av motiveringen, i huvudsak av formell karaktär. Den skall avse

främst kontroll av om vårdgivaren har tillgång till legitimerad personal och

innehar F-skattesedel. Enligt Lagrådets mening bör det kunna förutsättas att -

med tillfredsställande förhandsinformation från försäkringskassan eller

Riksförsäkringsverket - anmälningar som regel kommer att innehålla uppgifter i

angivna hänseenden. Kassans prövning bör därför kunna genomföras utan större

tidsutdräkt. Något krav på vårdgivaren att göra anmälan tre månader innan

verksamheten påbörjas behöver då knappast ställas upp. I konsekvens härmed bör

inte heller föreskrivas att försäkringskassan inte är skyldig att betala tand-

vårdsersättning tidigare än tre månader efter anmälan. Denna skyldighet bör -

utan att det särskilt anges i lagtexten - kopplas till tidpunkten för kassans

beslut att föra upp vårdgivaren på förteckningen.

 Efter vissa redaktionella ändringar bör paragrafen kunna ges följande lydelse:

 "En vårdgivare som avser att ge tandvård i enskild verksamhet mot ersättning

enligt denna lag skall skriftligen anmäla detta till den försäkringskassa inom

vars område verksamheten skall bedrivas. Om vårdgivaren uppfyller de krav som

anges i 3 § andra stycket, skall försäkringskassan föra upp vårdgivaren på den

förteckning som avses i 3 § första stycket."

3 b §

I första stycket föreskrivs en skyldighet för vårdgivaren att i förväg anmäla

förhållanden som medför att vårdgivaren skall föras av från försäkringskassans

förteckning. Bland annat ankommer det på vårdgivaren att göra anmälan, om

vårdgivaren avser att flytta sin verksamhet till en annan kommun. Eftersom en

flyttning till en annan kommun inom försäkringskassans eget verksamhetsområde

inte bör föranleda att vårdgivaren skall föras av från förteckningen, bör någon

anmälningsskyldighet inte föreligga i ett sådant fall. Lagrådet föreslår att

anmälningsskyldigheten i stället knyts till det förhållandet att vårdgivaren

flyttar sin verksamhet till en annan försäkringskassas område.

 I andra stycket, som reglerar försäkringskassans skyldighet att föra av en

vårdgivare från den förda förteckningen, bör nämnas den situationen att en

vårdgivare har flyttat.

 Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande lydelse:

 "Om en vårdgivare som har förts upp på förteckningen hos en försäkringskassa

avser att upphöra med sin verksamhet eller att flytta verksamheten till en annan

försäkringskassas område eller av någon annan anledning vill föras av från

förteckningen, skall vårdgivaren anmäla detta till försäkringskassan senast tre

månader i förväg.

 En vårdgivare som har upphört att ge tandvård i enskild verksamhet eller

flyttat sin verksamhet från försäkringskassans område eller som inte längre

uppfyller de krav som anges i 3 § andra stycket skall föras av från

förteckningen genom beslut av försäkringskassan. Detsamma gäller om vårdgivaren

inte har påbörjat verksamheten senast sex månader efter anmälan enligt 3 a §."

20 kap.

4 a §

I andra stycket föreskrivs att försäkringskassan får sätta ned den samlade

tandvårdsersättning som begärs för viss tid till ett skäligt belopp, om en

vårdgivare trots påminnelser vid upprepade tillfällen eller annars i väsentlig

utsträckning begär tandvårdsersättning med för högt belopp eller på något annat

felaktigt sätt.

 Av den allmänna motiveringen framgår att bestämmelsen är tänkt för sådana

fall där en vårdgivares ersättningsanspråk till försäkringskassan inte framstår

som tillförlitligt. Det tillfogas att kassan självfallet skall betala ut hela

beloppet, om det senare efter utredning visar sig att vårdgivaren är berättigad

till högre ersättning än vad som antagits.

 Det ligger i sakens natur att vårdgivaren skall visa att han har grund för

sina framställda ersättningsanspråk. Kan han inte visa detta, skall försäk-

ringskassan avslå hans begäran om ersättning. I de fall där tveksamhet kan

uppstå om tillförlitligheten i vårdgivarens ersättningsanspråk kan det vara

motiverat att tillåta försäkringskassan att göra en skälighetsbedömning av

anspråken. Innan en sådan åtgärd vidtas, bör dock vårdgivaren beredas tillfälle

att lägga fram det ytterligare material som han vill åberopa till stöd för sina

yrkanden. En anledning till vaksamhet från försäkringskassans sida kan

naturligtvis vara att vårdgivaren tidigare visat sig mindre pålitlig i sina

uppgifter och trots erinringar inte bättrat sig eller att vårdgivaren på ett mer

flagrant sätt vid ett enstaka tillfälle åsidosatt de föreskrifter som gäller

för tandvårdsersättning. Sådana förhållanden får däremot inte i sig motivera att

senare framställda yrkanden om ersättning sätts ned efter en

skälighetsbedömning. Det bör alltså även i det fallet finnas anledning att

ifrågasätta tillförlitligheten i den gjorda framställningen.

 Mot bakgrund av det anförda anser Lagrådet att bestämmelsen om en

skälighetsprövning i 4 a § andra stycket bör ges följande lydelse:

 134

 "Försäkringskassan får sätta ned den samlade tandvårdsersättning som en

vårdgivare begär för viss tid till ett skäligt belopp, om det begärda beloppet

kan antas vara för högt och ersättningen inte kan beräknas tillförlitligt på

grundval av vårdgivarens uppgifter."

 I första stycket samma paragraf föreslår Lagrådet endast den ändringen att

ordet "ersättning" i första meningen byts ut mot "tandvårdsersättning".

Övergångsbestämmelserna

I punkt 5 finns vissa övergångsregler föranledda av det nya kravet på att

ersättningsgill tandvård förutsätter att den som utfört tandvården inte fyllt 65

år.

 Övergångsreglerna är avsedda att i princip ge de tandläkare, som vid

ikraftträdandet av den nya 65-årsregeln har uppnått eller under det närmaste

året uppnår 65 års ålder, en ettårig övergångstid. För att denna avsikt skall

komma till tydligare uttryck bör punkten formuleras om förslagsvis enligt

följande:

 "Tandläkare som avses i punkt 4 och som vid ikraftträdandet av denna lag har

uppnått eller senast ett år efter ikraftträdandet uppnår 65 års ålder har rätt

till ersättning trots den begränsning som gäller enligt 2 kap. 3 § tredje

stycket, dock längst till dess ett år har förflutit efter ikraftträdandet."

Förslaget till lag om premietandvård

1 §

I paragrafens första stycke anges syftet med premietandvård, vilket skall uppnås

bl.a. genom "nödvändig" tandvård. Lagrådet förordar att ordet "nödvändig"

ersätts med "behövlig" (jfr inledningen till avsnitt 4.2 i den allmänna

motiveringen).

 I andra stycket föreskrivs att bestämmelserna i tandvårdslagen gäller även för

premietandvård. I författningskommentaren anges detta innebära bl.a. att målet

för och kraven på tandvården även gäller premietandvård. Enligt Lagrådets mening

gäller detta även utan att bestämmelserna i tandvårdslagen uttryckligen görs

tillämpliga. Att premietandvård inte omfattar barn och ungdomar följer av 2 kap.

3 § fjärde stycket lagen om allmän försäkring.

 Med hänsyn till det anförda behövs inte andra stycket.

2 §

I första stycket föreskrivs bl.a. att vårdgivaren skall "kunna tillhandahålla"

viss kompetens och vissa resurser. Enligt författningskommentaren skall

vårdgivaren kunna uppfylla detta krav även genom samarbete med andra vårdgivare,

remiss eller på annat sätt. Lagrådet anser att kravets innebörd uttrycks mer

precist om det formuleras så att vårdgivaren skall "svara för att patienten får

tillgång till" viss kompetens och vissa resurser.

 Lagrådet förordar att andra stycket ändras bl.a. så att där uttryckligen anges

att premien betalas av patienten till vårdgivaren.-

3 §

I paragrafen regleras vårdgivarens rätt till ersättning för premietandvård från

den allmänna försäkringen. Enligt den generella bestämmelsen i lagen om allmän

försäkring (2 kap. 3 § tredje stycket enligt Lagrådets förslag) lämnas

ersättning enligt grunder som regeringen fastställer, antingen enligt en

åtgärdstaxa eller för premietandvård. Det framstår inte som nödvändigt att i

lagen om premietandvård ta in en hänvisning till denna bestämmelse. Något hinder

föreligger inte mot att i grunderna för ersättning föreskriva att ersättning för

premietandvård skall lämnas i form av ett fast årligt belopp för varje patient.

 Bestämmelsen i 3 § är således onödig och Lagrådet förordar att den utgår ur

lagen.

4 - 6 §§

I paragraferna, som i Lagrådets förslag motsvaras av 3 - 5 §§, bör göras

ändringar av förtydligande och redaktionell karaktär. Det i 5 § intagna kravet

på att vårdgivarens beslut om premieklasser skall anslås väl synligt i

mottagningslokalen synes inte fylla någon väsentlig funktion och bör därför

slopas. Vidare bör i samma paragraf patientens "odontologiska status" bytas ut

mot det mer adekvata ordet "tandstatus".

7 §

I paragrafen (6 § i Lagrådets förslag) regleras den rätt till tandvård som

patienten har enligt ett avtal om premietandvård.

 Enligt första stycket 1 skall patienten få undersökningar och annan tandvård,

tandtekniska arbeten samt material som är nödvändiga för att uppnå ett från

odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat.

Enligt Lagrådets uppfattning uppnås en viss förenkling, om tandtekniska arbeten

och material inbegrips i begreppet tandvård.

 Vidare har i punkt 1 angetts att patientens rätt till åtgärder begränsas av

att det skall vara fråga om åtgärder som ersätts enligt 2 kap. 3 § lagen om

allmän försäkring. Denna begränsning synes inte fylla någon funktion. Det

framgår direkt av den nämnda bestämmelsen att ersättning inte lämnas för viss

tandvård, t.ex. sådan tandvård som utförs av någon som har fyllt 65 år eller som

ges till barn och ungdomar.

 I första stycket 2 och 3 föreskrivs att patienten har rätt till nödvändig

specialisttandvård efter remiss av vårdgivaren och till nödvändig akuttandvård

hos vårdgivaren eller hos någon annan som vårdgivaren anvisar. Det kan först

anmärkas att dessa bestämmelser i viss utsträckning innebär en dubbel reglering

av patientens rätt till specialisttandvård och akuttandvård, nämligen i de fall

sådan vård kan utföras av den vårdgivare med vilken patienten har tecknat

premietandvårdsavtal. Med bortseende från de fall då särskilda inskränkningar

gäller, t.ex. vid olycksfall, ingår såväl specialisttandvård som akuttandvård i

den vård som patienten enligt första stycket 1 har rätt till enligt premie-

tandvårdsavtalet. Vad som behöver sägas är att patienten under vissa

förutsättningar har rätt till vård inom ramen för avtalet hos någon annan än den

vårdgivare med vilken patienten ingått avtalet.

 Lagrådet anser att punktindelningen i första stycket kan slopas och att en

föreskrift om rätt till vård även av annan än den vårdgivare med vilken

patienten träffat premietandvårdsavtal tas in i en andra mening i stycket.

 Andra stycket leder enligt Lagrådets uppfattning till en omotiverat långt-

gående skyldighet för den vårdgivare med vilken patienten har ingått avtalet att

svara för kostnader för tandvård som ges av någon annan vårdgivare. Bestämmelsen

kan läsas så att sådan skyldighet föreligger bl.a. då patienten valt att anlita

en annan vårdgivare för t.ex. normal, regelbunden tandvård. Bestämmelsen bör i

stället utformas så att vårdgivarens skyldighet att svara för kostnaderna för

tandvård som ges av någon annan föreligger endast om detta skett efter remiss

eller anvisning av premietandvårdsgivaren och i så fall endast i den utsträck-

ning vården inte ersätts enligt lagen om allmän försäkring.

8 §

Enligt paragrafen (7 § i Lagrådets förslag) omfattar premietandvården inte

tandvård på grund av olycksfall eller arbetsskada. Eftersom olycksfall kan

utgöra en arbetsskada bör bestämmelsen utformas så att från premietandvård

undantas tandvård till följd av arbetsskada eller annars på grund av olycksfall.

9 §

I paragrafen (8 § i Lagrådets förslag) bör införas den begränsningen i

vårdgivarens rätt att ta ut avgift av en patient som uteblivit från ett avtalat

tandvårdsbesök att avgiften skall vara skälig.

11 §

I paragrafen (10 § i Lagrådets förslag) föreslås redaktionella ändringar.

12 och 13 §§

I paragraferna (11 - 13 §§ i Lagrådets förslag) finns under rubriken "Uppsägning

av avtalet" föreskrifter om uppsägning av premietandvårdsavtal och om ändring av

avtalsvillkor.

 Enligt Lagrådets mening vinner denna del av lagen i klarhet, om bestämmelserna

om ändring av avtalsvillkor tas in i en särskild paragraf, 11 §, under en egen

rubrik. Lagrådet förordar att bestämmelserna utformas så att vårdgivaren, om han

vill ändra avtalsvillkoren, skall underrätta patienten skriftligen om detta. I

enlighet med det remitterade lagförslaget bör ändringar av premieklass, premiens

storlek och de ekonomiska villkoren i övrigt kunna göras tidigast med verkan

från närmast följande årsdag för avtalet, medan ändringar av övriga villkor (vem

som vanligen skall behandla patienten, minsta antalet undersökningstillfällen

under en viss tid och de anvisningar som patienten skall följa) bör kunna göras

med omedelbar verkan. Om patienten inte vill godta ändringarna, bör han ha rätt

att säga upp avtalet och det upphör då att gälla med en månads varsel. Görs

ingen uppsägning, blir de nya villkoren gällande.

 Under rubriken "Uppsägning av avtalet" bör i förtydligande syfte regleras i

olika paragrafer patientens respektive vårdgivarens rätt att säga upp avtalet.

Patientens rätt till uppsägning bör behandlas i 12 §. I enlighet med det

remitterade förslaget bör patienten ha rätt att säga upp avtalet när som helst

sedan elva månader förflutit efter det att avtalet ingåtts. Avtalet bör då -

liksom när det är fråga om uppsägning med anledning av en ändring av

avtalsvillkoren - upphöra att gälla en månad efter dagen för uppsägningen, om

inte längre tid följer av uppsägningen.

 Vidare bör, i enlighet med vad som föreskrivs i 13 § i det remitterade

lagförslaget, patienten kunna säga upp avtalet med omedelbar verkan i vissa

fall. Den i punkt 1 angivna grunden för uppsägning - att vårdgivaren

"uppenbarligen" brustit i sina skyldigheter - bör i stället uttryckas så att

vårdgivaren "i något väsentligt hänseende" brustit i sina skyldigheter.

 Vårdgivarens rätt att säga upp ett premietandvårdsavtal bör regleras i 13 §. I

förhållande till det remitterade lagförslaget föreslår Lagrådet vissa ändringar.

I likhet med vad som nyss sagts om patientens uppsägningsrätt bör endast ett

"väsentligt" åsidosättande av patientens skyldigheter kunna leda till uppsägning

från vårdgivarens sida. Någon anledning att ge vårdgivaren rätt att säga upp ett

premietandvårdsavtal på den grunden att patienten flyttar från orten synes inte

finnas. Avlider patienten, får avtalet anses ha förfallit utan någon uppsägning.

 I förtydligande syfte bör i lagtexten slås fast att vårdgivaren inte har rätt

att säga upp avtalet i andra fall än som särskilt har angetts.

15 §

Paragrafen föreskriver en skyldighet för en vårdgivare att utan kostnad för

patienten göra om eller komplettera utförd tandvård eller att utföra tandvård

som borde ha utförts. Lagrådet konstaterar att något behov av en sådan

bestämmelse inte föreligger i fråga om den tid som ett avtal om premietandvård

gäller, eftersom åtgärderna i så fall omfattas av vårdgivarens skyldigheter

enligt avtalet. Bestämmelsen bör därför utformas så att det framgår att den

omfattar endast tiden efter det att ett avtal har upphört att gälla. I övrigt

bör redaktionella ändringar göras.

16 §

I paragrafen finns bestämmelser om en ny vårdgivares rätt till ersättning från

försäkringskassan i det fall ett avtal med en annan vårdgivare om premietandvård

upphör att gälla under ett avtalsår. Bestämmelserna bör kunna åberopas endast

om patienten hos någon annan vårdgivare får sådan tandvård som enligt avtalet

skulle ha utförts under den resterande delen av avtalsåret. Detta bör framgå

direkt av paragrafen.

 Enligt det remitterade lagförslaget skall den nya vårdgivarens ersättning från

försäkringskassan omfatta även den kostnad som "annars uppkommer för patienten".

Förslaget i denna del bygger tydligen på tanken att patienten redan har betalat

premie enligt avtalet med den förra vårdgivaren och därför inte skall belastas

med någon ytterligare kostnad. I författningskommentaren uttrycks saken så att

patienten skall kunna vända sig till annan vårdgivare utan att det "kostar

patienten extra". I det fallet att en patient enligt premietandvårdsavtalet

skall betala premien för kortare tid än helt år kommer den extra kostnad som

patienten åsamkas när ett premietandvårdsavtal upphör att gälla att begränsas

till skillnaden mellan patientavgiften för den tandvård som utförs under

resterande del av avtalsåret och de premiebelopp som skulle ha betalats under

samma tid. För att uppnå den avsedda effekten att patienten inte skall få några

extra kostnader bör det i paragrafen anges att ersättningen till den nya vård-

givaren innefattar patientens merkostnad.

17 §

Lagrådet föreslår ändringar av redaktionell karaktär.

18 §

Den föreslagna bestämmelsen innebär att en vårdgivare i vissa fall skall begära

förhandsprövning hos försäkringskassan av frågan om rätten till ersättning. Av

bestämmelsen framgår inte vilken effekt som inträder om förhandsprövning inte

begärs men åtgärderna ändå utförs. Vid lagrådsföredragningen har upplysts att

den avsedda effekten liksom vid underlåten förhandsprövning enligt 14 §

tandvårdstaxan (1973:638) skall vara att tandvårdsersättning inte lämnas, om det

inte finns särskilda skäl. Lagrådet förordar att en bestämmelse av denna

innebörd tas in även i 18 § lagen om premietandvård.

19 - 21 §§

Lagrådets föreslår att det görs ändringar i dessa paragrafer av förtydligande

och redaktionell karaktär.

23 §

I paragrafens andra stycke föreskrivs att prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten. Av hänvisningen i paragrafens tredje stycke till

bl.a. 20 kap. 11 § lagen om allmän försäkring följer att vad som i den

paragrafens tredje stycke sägs om att prövningstillstånd krävs vid överklagande

till kammarrätten kommer att gälla även vid överklagande av beslut enligt lagen

om premietandvård. Den särskilda bestämmelsen om prövningstillstånd i

förevarande paragraf är därför onödig och bör utgå ur lagen.

 Lagrådets förslag till utformning av lagen om premietandvård framgår i dess

helhet av en bilaga.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar övriga lagförslag utan erinran.

 135

Förslag till lag om premietandvård

Premietandvårdens syfte

1 §

Premietandvård enligt denna lag skall syfta till att i ett långsiktigt behand-

lingsprogram främja tandhälsan hos patienten genom förebyggande åtgärder och

behövlig tandvård i övrigt.

Vårdgivare och premie

2 §

Premietandvård får ges av vårdgivare som avses i 2 kap. 3 § första stycket lagen

(1962:381) om allmän försäkring. Vårdgivaren skall svara för att patienten får

tillgång till den kompetens och de resurser i övrigt som behövs för ett

fullständigt odontologiskt omhändertagande.

 Vården ges mot en i förväg fastställd årlig avgift (premie) som betalas av

patienten till vårdgivaren. Premien liksom övriga villkor för vården skall

regleras i ett särskilt avtal mellan vårdgivaren och patienten.

Skyldighet att erbjuda premietandvård

3 §

En vårdgivare som tillämpar premietandvård är skyldig att erbjuda en patient ett

sådant avtal, om inga särskilda skäl talar emot detta. Innan vårdgivaren och

patienten ingår ett sådant avtal skall dock, om vårdgivaren kräver det, patien-

ten gå igenom behövlig tandvård mot betalning av patientavgift enligt åt-

gärdstaxa som avses i 2 kap. 3 § tredje stycket lagen (1962:381) om allmän

försäkring.

Premieklasser och premiens storlek

4 §

Vårdgivaren beslutar om premieklasser och om premiens storlek inom varje klass.

Ett sådant beslut skall gälla för minst ett kalenderår eller, under det första

verksamhetsåret, för en tid om minst resten av kalenderåret. Beslutet skall

lämnas till försäkringskassan innan det får börja tillämpas.

 Indelningen av patienterna i premieklasser skall göras med hänsyn till patien-

tens tandstatus och det förväntade framtida tandvårdsbehovet. Premien skall

uppgå till ett skäligt belopp.

 En vårdgivare får sänka eller efterskänka den premie som gäller enligt första

stycket.

5 §

En patient skall kostnadsfritt få besked om den premie som gäller för honom

eller henne och om villkoren i övrigt för ett avtal om premietandvård.

Premietandvårdsavtalet

6 §

Ett avtal om premietandvård innebär, om inte annat följer av 7 §, att patienten

mot betalning av premien skall få sådana undersökningar och annan tandvård, in-

begripet tandtekniska arbeten och material, som krävs för att uppnå ett från

odontologisk synpunkt funktionellt och utseendemässigt godtagbart resultat.

Detta gäller även om tandvården har utförts av någon annan än den vårdgivare med

vilken patienten har ingått avtalet, under förutsättning att patienten har

anvisats eller remitterats till den andre vårdgivaren.

 Den vårdgivare med vilken patienten har ingått avtalet svarar för kostnader

för tandvård enligt första stycket som ges av någon annan till vilken patienten

har anvisats eller remitterats, i den mån kostnaderna inte ersätts enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

7 §

Bestämmelserna i 6 § gäller inte tandvård till följd av arbetsskada enligt lagen

(1967:380) om arbetsskadeförsäkring eller annars på grund av olycksfall.

8 §

Uppkommer kostnader med anledning av att en patient uteblivit från ett avtalat

tandvårdsbesök, får vårdgivaren ta ut en skälig avgift av patienten enligt

grunder som vårdgivaren bestämmer.

Formkrav och avtalstid

9 §

Ett avtal om premietandvård skall vara skriftligt och gälla tills vidare.

Särskilda avtalsvillkor

10 §

I ett avtal om premietandvård skall anges

 1. den legitimerade tandläkare eller legitimerade tandhygienist som vanligen

skall behandla patienten vid de regelbundna besöken,

 2. den premieklass som patienten placerats i,

 3. premiens storlek och de ekonomiska villkor i övrigt som skall gälla för

patienten,

 4. minsta antalet undersökningstillfällen under en angiven tidsperiod, och

 5. de av vårdgivaren lämnade anvisningar som patienten skall följa.

Ändring av avtalsvillkor

11 §

Om en vårdgivare vill ändra de särskilda villkoren i ett gällande avtal om

premietandvård, skall han skriftligen underrätta patienten om detta. En ändring

av villkor som avses i 10 § 2 eller 3 kan gälla tidigast från närmast följande

årsdag för avtalet. En ändring av något annat villkor får gälla med omedelbar

verkan, när förhållandena påkallar det.

Uppsägning av avtalet

12 §

Patienten får säga upp ett avtal om premietandvård när som helst, dock tidigast

elva månader efter det att avtalet ingåtts. Har vårdgivaren lämnat en

underrättelse enligt 11 §, får patienten dock alltid säga upp avtalet inom en

månad efter det att underrättelsen har mottagits.

 I fall som avses i första stycket upphör avtalet att gälla en månad efter

dagen för uppsägningen, om inte längre tid följer av uppsäg-

ningen.

 Patienten får vidare säga upp avtalet med omedelbar verkan, om

 1. vårdgivaren i något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt

denna lag eller avtalet,

 2. patienten flyttar från orten,

 3. vårdgivaren upphör med sin verksamhet på orten eller i inte oväsentlig

utsträckning är förhindrad att utöva den, eller

 4. det annars finns särskilda skäl.

13 §

Vårdgivaren får säga upp ett avtal om premietandvård med omedelbar verkan, om

 1. patienten i något väsentligt hänseende brustit i sina skyldigheter enligt

denna lag eller enligt avtalet,

 2. vårdgivaren upphör med sin verksamhet eller i inte oväsentlig utsträckning

är förhindrad att utöva den, eller

 3. det annars finns särskilda skäl.

 Vårdgivaren får inte säga upp avtalet i andra fall än som anges i första

stycket.

14 §

En vårdgivare skall genast underrätta försäkringskassan om att ett avtal har

upphört att gälla.

 En vårdgivare som avser att upphöra med sin verksamhet skall senast tre

månader i förväg underrätta premietandvårdspatienterna om detta.

Skyldighet att komplettera tandvård

15 §

En vårdgivare skall efter avtalstiden, utan kostnad för patienten, vidta sådana

åtgärder som behövs för att göra om eller komplettera tandvård som har utförts

under avtalstiden, om behovet av åtgärden beror på vårdgivaren. Även i övrigt

skall vårdgivaren efter avtalstiden, utan kostnad för patienten, ge sådan

tandvård som borde ha utförts under avtalstiden.

 Vårdgivarens skyldighet enligt första stycket faller bort när två år har

förflutit efter det att avtalet upphörde att gälla.

Ersättning i vissa fall

16 §

Upphör ett avtal om premietandvård att gälla under ett avtalsår på grund av

omständighet som vårdgivaren är ansvarig för och får patienten hos en annan

vårdgivare sådan tandvård som enligt avtalet skulle ha utförts under den

resterande delen av avtalsåret, skall försäkringskassan ersätta den andre

vårdgivaren för vårdkostnaden. Ersättningen skall innefatta även patientens

merkostnad.

17 §

Om en åtgärd som avses i 15 § utförs av en annan vårdgivare än den som patienten

hade premietandvårdsavtal med, skall försäkringskassan stå för hela ersättningen

till den andre vårdgivaren. Ersättningen lämnas enligt den åtgärdstaxa som avses

i 2 kap. 3 § tredje stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring.

18 §

En vårdgivare skall hos försäkringskassan begära förhandsprövning av frågan om

rätten till ersättning i de fall som avses i 16 eller 17 §. Utför vårdgivaren

behandling utan förhandsprövning, lämnas ersättning endast om det finns

särskilda skäl.

Återkrav och betalningsansvar

19 §

I sådana fall som avses i 16 eller 17 § får försäkringskassan från den

vårdgivare som hade premietandvårdsavtal med patienten kräva skälig del av den

premie som patienten har betalat till vårdgivaren.

 I fråga om återkrav av ersättning som har betalats till vårdgivaren från den

allmänna försäkringen finns bestämmelser i 20 kap. 4 a § första stycket lagen

(1962:381) om allmän försäkring.

20 §

Om krav enligt 19 § inte täcker hela kostnaden för sådan behandling som avses i

16 eller 17, skall den vårdgivare som patienten hade ingått ett avtal med svara

gentemot försäkringskassan för den resterande kostnadsdelen. Bestämmelserna i 20

kap. 4 a § lagen (1962:381) om allmän försäkring tillämpas även i sådant fall.

Yttrande från försäkringskassan

21 §

Vårdgivaren eller patienten får begära ett rådgivande yttrande från försäk-

ringskassan i fråga om skyldigheten att erbjuda premietandvård (3 §), vård-

givarens skyldigheter (6, 7 och 15 §§) eller avtalets fortbestånd (12 och 13

§§).

 Första stycket hindrar inte vårdgivaren eller patienten att väcka talan vid

allmän domstol.

Behörig försäkringskassa

22 §

Frågor enligt 18 - 21 §§ prövas av den försäkringskassa inom vars område

vårdgivaren har sin verksamhet.

Överklagande

23 §

Försäkringskassans beslut enligt 18 - 20 §§ får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

 I ärenden enligt första stycket tillämpas föreskrifterna i 20 kap. 10 - 13 §§

lagen (1962:381) om allmän försäkring om omprövning och ändring av en för-

säkringskassas beslut samt om överklagande av en försäkringskassas, Riksför-

säkringsverkets och en domstols beslut även i övrigt.

 Försäkringskassans beslut om yttrande enligt 21 § får inte överklagas.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 136

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 december 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1995/96:119 Reformerad tandvårdsförsäkring

 137

Rättsdatablad

---------------------------------------------------------

|Författningsrubrik |Bestämmelser som |Celexnummer för|

| |inför, ändrar, upp-|bakomliggande |

| |häver eller upp- |EG- |

| |repar ett |regler |

| |normgiv- | |

| |ningsbemyndigande | |

---------------------------------------------------------

|Lag om ändring i |2 kap. 3 §

|lagen (1962:381) |

|om allmän försäkring|

| |

|Lag om upphävande |-

|av lagen |

|(1980:705) med |

|bemyndigande att |

|meddela föreskrif- |

|ter om godkännande |

|av enskilda |

|tandtekniska |

|laboratorier |

 138