Regeringens proposition

1991/92:111

om statens ansvar för skador som orsakas av polishundar m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i

bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 27 februari 1992.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att ett undantag från det strikta skadestånds-

ansvaret enligt 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter skall

införas. Undantaget skall avse skador som polisens tjänstehundar orsakar när

de används av polismän i tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett

sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat. Med polisens

tjänstehundar likställs enligt förslaget under vissa förutsättningar hundar

som används inom försvarsmakten.

 Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juni 1992.

Propositionens lagförslag

Förslag till

8Lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar

och katter

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och

katter1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 6 §

 Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är

vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgats utgiva äger han söka åter av

den som har vållat skadan.

 Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till

underhåll eller nyttjande.

 2

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som

orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den

skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att

ingripa mot honom.

 Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan

vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för

att upprätthålla ordning.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juni 1992.

1 Lagen omtryckt 1987:260

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari 1992.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Laurén

_________________

Proposition om statens ansvar för skador som

orsakas av polishundar m.m.

1 Inledning

Enligt 6 § första stycket lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter

(i fortsättningen benämnd hundlagen) bär hundägare ett strikt ansvar för

skador som hunden orsakar. Detta gäller för alla hundar, dvs. även för

polisens tjänstehundar. Det betyder att staten bär ett strikt

skadeståndsansvar för skador som orsakas av polishundar som ägs av staten.

Detta gäller även om skadan uppstår vid ett befogat ingripande med hunden.

Visserligen kan statens ansvar möjligen någon gång begränsas eller helt falla

bort till följd av att den skadelidande själv får anses ha medverkat till att

skadan uppstod, men det är i gällande rätt oklart vilken betydelse detta har

i praktiken. Regler om sådan s.k. jämkning av skadeståndet finns i 6 kap. 1 §

skadeståndslagen (1972:207). Enligt dessa regler kan vid personskada jämkning

ske bara om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet

har medverkat till skadan. Vid sakskada kan skadeståndet jämkas även när

någon på den skadelidandes sida har medverkat till skadan genom vanlig

vårdslöshet.

 Beträffande jämkning av skadeståndet vid personskada har i förarbetena till

bestämmelsen i skadeståndslagen (se prop. 1975:12 s. 133) framhållits att en

vårdslöshet skall vara av mycket allvarligt slag för att den skall kunna

betecknas som grov. Denna jämkningsmöjlighet är därför av mycket begränsad

praktisk betydelse. Endast när den skadelidandes handling vittnar om en

betydande hänsynslöshet eller nonchalans, som har medfört en avsevärd risk

 3

även för andra än honom själv, eller när han har visat uppenbar likgiltighet

för sitt eget liv eller sin egen hälsa, kan det enligt motiven bli aktuellt

att jämka skadeståndet på denna grund.

 Rikspolisstyrelsen har i en skrivelse som kom in till regeringen den 10

januari 1991 (justitiedepartementets dnr 91-90) anfört att man kan starkt

ifrågasätta om staten generellt bör bära ett strikt skadeståndsansvar för

skador som polishundar orsakar i sådana fall då polismän på ett korrekt sätt

använder sina tjänstehundar vid myndighetsutövning. Det anförs i skrivelsen

att det kan anses strida mot det allmänna rättsmedvetandet, om ersättning

skall lämnas till exempelvis den som går till angrepp mot en polisman och

därvid blir biten av dennes tjänstehund.

 Rikspolisstyrelsens skrivelse överlämnades av den förra regeringen till

kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar (Ju 1989:03).

Kommittén kommer inte att redovisa resultatet av sitt arbete förrän i slutet

av år 1992.

 I juni 1992 kommer europamästerskap i fotboll att arrangeras i Sverige.

Erfarenheter från tidigare arrangemang av liknande slag visar att polishundar

kan komma att användas vid detta tillfälle. Frågan om statens ansvar för

skador som orsakas av polishundar har därmed fått förnyad aktualitet. Inom

justitiedepartementet har därför upprättats en promemoria med ett förslag

till ändring i hundlagen.

 Promemorian har remissbehandlats.

 Till protokollet i detta ärende bör fogas en sammanfattning av promemorian

som bilaga 1, det lagförslag som läggs fram i promemorian som bilaga 2 och en

förteckning över remissinstanserna som bilaga 3. En sammanställning över

remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (

justitiedepartementets dnr 91-4091).

 Regeringen beslutade den 13 februari 1992 att inhämta lagrådets yttrande

över förslag till lag om ändring i 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över

hundar och katter. Lagrådsremissens lagförslag bör fogas till protokollet som

bilaga 4.

 Lagrådet har lämnat lagförslaget utan erinran. Lagrådets yttrande bör fogas

vid protokollet som bilaga 5.

 Jag har i ärendet samrått med chefen för jordbruksdepartementet.

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna utgångspunkter

Inom polisväsendet finns ett ganska stort antal tjänstehundar (polishundar)

med varierande specialutbildning. Bombhundar är dresserade att spåra upp

sprängmedel och bomber. Narkotikahundar har motsvarande uppgift med avseende

på narkotika. Övervakningshundar är dresserade att spåra upp försvunna

människor och föremål. De skall också kunna förhindra att en uppspårad person

beger sig från platsen. Övervakningshundar används även som hjälpmedel och

skydd för polispersonalen i samband med ingripanden vid kravaller och andra

upploppsliknande situationer. En övervakningshund kan vara utbildad i att

också spåra upp narkotika. Vissa hundar används som fjällräddningshundar.

 Med tjänstehund avses inom polisväsendet hundar som ägs av staten och som

enligt särskilda avtal har överlämnats till hundförare att sköta samt hundar

som ägs av hundförare och som enligt särskilda avtal ställs till

polisväsendets förfogande.

 I rikspolisstyrelsens skrivelse redovisas att bomb- och narkotikahundar i

regel inte förorsakar några skador när de används i tjänsten. Däremot är det

enligt rikspolisstyrelsen ofrånkomligt att skador ibland uppkommer i

övervakningshundarnas arbete. Försöker någon att angripa hundföraren eller

att avvika från platsen, är hunden enligt rikspolisstyrelsen dresserad att gå

till anfall med åtföljande risk för skada på person och egendom (främst

kläder).

 Frågan om statens ansvar för skador som orsakas av polishundar när dessa

används av en polisman för att genomföra en tjänsteåtgärd har varit föremål

för domstolsprövning. I en dom den 24 september 1990 (DT 4191 i mål T 29/90)

 4

har hovrätten över Skåne och Blekinge bl.a. anfört: "Hovrätten gör den

bedömningen att vare sig lagtexten eller dess förarbeten ger utrymme för

annan uppfattning än att hundlagens regler är tillämpliga även för statens

polishundar. Inte heller kan, som staten påstått, ändamålet med lagen eller

den omständigheten att polisen har rätt att använda våld, vilken rätt går

långt tillbaka i tiden, utgöra anledning att undanta polishundar från lagens

tillämpningsområde. Hovrätten finner därför, liksom tingsrätten, att staten

har ett strikt ansvar för de skador N.N. åsamkats." (I citatet har den

skadelidandes namn ersatts med N.N.)

 Polisens möjligheter att i det praktiska polisarbetet använda polishund har

på senare tid kommit i blickpunkten genom några uppmärksammade händelser,

bl.a. användandet av polishundar dels i samband med jakten på en person som

dömts för allvarliga våldsbrott och som rymt från en kriminalvårdsanstalt,

dels i samband med upploppsliknande situationer i Stockholm och[REDACTED_EFTERNAMN].

 Som framgår av promemorian medför användandet av polishund flera

olika fördelar i polistjänsten. En sådan är att det personliga skyddet för

polispersonalen kan tillgodoses bättre. En annan är att polishunden kan

användas som hjälpmedel för vissa polisinsatser, som därvid kan klaras utan

att andra, mer ingripande och kanske farligare hjälpmedel behöver användas.

Ofta kan tillgång till hund utgöra en nödvändig förutsättning för att ett

polisiärt uppdrag över huvud taget skall kunna utföras. Hunden är vidare

personalbesparande. I stället för att använda en tvåmanspatrull för viss

polisverksamhet kan man ofta använda sig av en polisman med hund.

 Särskilt i samband med kravaller och andra våldsamma händelser med många

personer inblandade har det visat sig att närvaron av hundförare med

polishund kan vara ett effektivt medel att lösa den polisiära uppgiften att

trygga eller återställa ordning och säkerhet. Hundförarna har emellertid en

svår uppgift. Jag anser därför att det är angeläget att sådan lagstiftning

som kan beröra hundförarnas arbetsuppgifter inte är utformad på ett sådant

sätt att den försvårar deras arbete. Samtidigt bör naturligtvis

lagstiftningen utformas så att den utgör en rimlig avvägning mellan den

enskildes och allmänhetens intressen och intresset av ett effektivt

polisarbete.

 Det har upplysts från hundförarhåll att man där upplever att det nuvarande

strikta skadeståndsansvaret i hundlagen lägger hinder i vägen för ett normalt

utnyttjande av polishundarna. Vetskapen om att en skadelidande får ersättning

på strikt ansvarsgrund för de skador som han fått av polishunden även vid ett

befogat ingripande mot honom (t.ex. därför att han angripit polismannen med

våld eller hot om våld) har gjort att hundförarna tvekar att använda hunden

även när det är fullständigt klart att det finns skäl för ett ingripande med

hunden.

 Mot den angivna bakgrunden föreslås i promemorian att ett undantag från det

strikta ansvaret i 6 § hundlagen skall införas. Undantaget skall avse skador

som polisens tjänstehundar orsakar när de används av polismän för att

genomföra tjänsteåtgärder, under förutsättning att den som ingripandet riktar

sig mot själv har föranlett ingripandet. Undantaget skall under vissa

förutsättningar avse även hundar som används inom försvarsmakten.

 Förslaget har tagits emot positivt av de flesta remissinstanserna.

Hovrätten över Skåne och Blekinge, justitiekanslern och justitieombudsmannen

har dock avstyrkt eller ifrågasatt lämpligheten av att man nu lagstiftar i

den fråga som behandlas i promemorian och framfört att frågan bör behandlas

av kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar. Justitiekanslern

och justitieombudsmannen har också anfört att frågan om statens ansvar för

skador som orsakas av polishundar m.m. bör sättas in i ett större sammanhang

och att det förhållandet att fotbollsEM äger rum inom kort inte utgör skäl

för att nu genomföra en lagändring. Kommittén för översyn av det allmännas

skadeståndsansvar har - med vissa erinringar mot hur promemorians lagförslag

har utformats - tillstyrkt att den föreslagna lagändringen genomförs.

Kommittén har vidare uttalat att en reglering nu av frågan om statens ansvar

för skador som orsakas av polishundar m.m. inte torde utgöra något hinder, om

kommitténs arbete leder till ytterligare förändringar beträffande ansvaret

för skador orsakade av hundar som används i myndigheternas verksamhet.

 5

 Liksom de flesta remissinstanserna instämmer jag i den bedömning som ligger

till grund för promemorieförslaget, nämligen att det strikta

skadeståndsansvaret enligt hundlagen kan leda till otillfredsställande

resultat då polismän använder hundar i sin tjänsteutövning. Det är därför

angeläget att de skadeståndsregler som gäller för skador som polishundar

orsakar ses över.

 FotbollsEM 1992 är ett arrangemang där det finns risk för att det uppstår

upploppsliknande situationer eller i vart fall situationer av sådant slag att

ett ingripande med hund är påkallat. Innan detta evenemang börjar bör mot nu

angiven bakgrund ha vidtagits sådana åtgärder att det inte då finns några

hinder mot att polishundarna kan utnyttjas på ett effektivt sätt för att

upprätthålla ordning och säkerhet. Härvidlag gör jag alltså en annan

bedömning än justitiekanslern och justitieombudsmannen.

 Allmänt sett är det naturligtvis önskvärt att en lagstiftningsfråga inte

ses alltför snävt utan sätts in i det större sammanhang där den hör hemma.

Mot detta önskemål måste emellertid i ett fall som det förevarande vägas

behovet av att en åtgärd vidtas snabbt.

 Som jag nyss nämnde har kommittén för översyn av det allmännas

skadeståndsansvar, som har att överväga frågan om det allmännas

skadeståndsansvar i hela dess vidd, tillstyrkt den föreslagna, begränsade

lagändringen. Kommittén har ansett att lagändringen inte utgör något hinder i

kommitténs fortsatta arbete med närliggande frågor. Jag instämmer i den

bedömningen. Enligt min mening finns det därför anledning att nu skyndsamt

överväga ändringar i de skadeståndsregler som gäller för sådana skador som

orsakas av polishundar.

2.2 Strikt ansvar för skador som orsakas av polishundar?

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. I promemorian

föreslås att undantaget skall gälla skador som uppstår när en tjänstehund

används för att genomföra en tjänsteåtgärd, om den skadelidande själv har

föranlett ingripandet.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Justitieombudsmannen har ansett att nuvarande regler

bör bibehållas. Några remissinstanser har framfört synpunkter på den

lagtekniska utformningen.

 Skälen för mitt förslag: Som skäl för att i 6 § hundlagen ålägga en

hundägare ett strikt ansvar för skador som hunden orsakar har anförts bl.a.

(se prop. 1943:191 s. 20 ff och LU 1943:48) dels att det för den allmänna

rättsuppfattningen framstår som naturligt att hundägaren får ersätta de

skador som hans hund orsakar, dels att ett strikt ansvar framtvingar

nödvändig omsorg och aktsamhet från hundägarens sida.

 För det allmänna rättsmedvetandet måste det enligt min mening framstå som

egendomligt att någon som t.ex. genom att angripa en polisman med våld

föranleder att polishunden sätts in för att skydda polismannen skulle kunna

få ersättning för den skada som hunden därvid åsamkar honom, givetvis under

förutsättning att åtgärden att sätta in hunden framstår som försvarlig och

någon försummelse i samband med ingripandet inte heller i övrigt föreligger.

Vid bedömningen av denna situation kan man jämföra med vad som skulle ha

gällt om polismannen i stället försvarat sig med batongen eller pistolen och

därvid åstadkommit skada på angriparen. Vid bruk av vapen har domstolarna

visserligen möjlighet att i sin rättstillämpning statuera ett rent objektivt

 6

ansvar, men som huvudregel gäller att det inte föreligger något strikt ansvar

utan bara ett ansvar för skador som orsakats uppsåtligen eller genom

vårdslöshet (jfr prop. 1972:5 s. 112f). Enligt min mening finns det inte

något skäl att behandla de båda situationerna olika.

 Justitieombudsmannen har gjort gällande att den nuvarande ordningen är

förhållandevis enkel att tillämpa och att det inte finns skäl att anta att

den kan komma att innebära eller uppfattas som ett hinder i polisens arbete.

 Mot detta talar att, som jag tidigare har nämnt, det från polisens sida har

upplysts att de nuvarande reglerna i många fall uppfattas som ett hinder i

polisens arbete på så sätt att hundförare tvekar att använda hunden trots att

detta är befogat.

 Redan med hänsyn till vad jag nu har anfört framstår det enligt min mening

som lämpligt att göra ett undantag från det strikta ansvaret i hundlagen för

åtminstone sådana fall som nu har nämnts.

 Som justitieombudsmannen har framhållit i sitt remissvar är användande av

hund en ingripande form av våldsanvändning. Jag vill emellertid erinra om att

användandet av polishundar i tjänsten är noggrant reglerat, dels av allmänna

regler om polisens rätt att använda våld och andra medel för att genomföra

tjänsteåtgärder, dels av särskilda anvisningar som utfärdats av

rikspolisstyrelsen.

 När en polishund skall användas för att genomföra en tjänsteåtgärd sker det

inom ramen för de allmänna befogenheter som polisen har. Det innebär att

hundföraren eller dennes förman har att bedöma om det föreligger

förutsättningar enligt gällande lag för att anlita hunden för att genomföra

tjänsteåtgärden. Detta ställningstagande skall bl.a. grundas på en bedömning

av behovet av åtgärden och en avvägning mellan styrkan på den insats som

insättandet av hunden innebär och vikten av tjänsteåtgärden. Det måste

föreligga proportionalitet mellan behov och insats (jfr 8 och 10 §§

polislagen, 1984:387). Om polismannen genom att sätta in hunden har vidtagit

en för kraftig åtgärd, torde det i många fall innebära att polismannen anses

ha varit försumlig. Mot den bakgrunden kan enligt min mening inte ett system

med strikt ansvar som det nu gällande anses erforderligt för att tvinga fram

nödvändig omsorg och aktsamhet från hundägarens (hundförarens) sida.

 Med hänsyn till vad jag nu har anfört anser jag att de skäl som har

åberopats för att ålägga hundägare ett strikt ansvar för de skador som hunden

orsakar inte gör sig lika starkt gällande i fråga om hundar som används i

polisens verksamhet som i fråga om de flesta andra hundar. Härtill kommer att

det strikta ansvaret kan göra det svårare för polisen att använda sina hundar

effektivt. Jag anser därför att övervägande skäl talar för att ett undantag

införs i hundlagens bestämmelse om strikt ansvar.

 Några remissinstanser har som ett alternativ till förslaget i promemorian

hänvisat till reglerna om jämkning på grund av den skadelidandes medvållande

och menat att jämkningsmöjligheterna kunde utvidgas. Som jag har anfört

tidigare (avsnitt 1) är möjligheterna till jämkning av skadestånd vid

personskada starkt begränsade (se 6 kap. 1 § skadeståndslagen). Med stöd av

de nu gällande jämkningsreglerna torde därför promemorieförslagets syfte inte

kunna uppnås. Det är inte alldeles lätt att se hur man genom att ändra dessa

regler skulle kunna åstadkomma att staten blir skyldig att ersätta skador

orsakade av polishundar i just de fall då sådant skadeståndsansvar bör före-

ligga. För det krävs i vart fall ytterligare överväganden som det inte finns

utrymme för i detta sammanhang.

 Ett undantag från det strikta ansvaret för skador som orsakas av

polishundar aktualiserar flera olika frågor. En sådan är om skador som

orsakas av polishundar skall undantas generellt eller bara i vissa

situationer. En rimlig utgångspunkt är enligt min mening att bara skador som

orsakas när polishunden används i tjänsten skall omfattas. Jag anser inte att

det finns skäl att behandla en polishund annorlunda än andra hundar i

skadeståndshänseende såvitt gäller skador som hunden orsakar när den inte

används i tjänsten.

 En polishund kan användas för olika former av insatser i tjänsten. Som jag

redan har nämnt (se avsnitt 2.1) har olika slag av polishundar skilda

uppgifter. Frågan är då om polishundar bör omfattas av ett undantag från det

 7

strikta ansvaret oavsett vilka uppgifter de används för.

 Om hunden orsakar skada på en angripare när hunden försvarar sin förare mot

angreppet, framstår ett undantag från det strikta ansvaret enligt min mening

som befogat. Detsamma torde gälla när hunden försvarar en annan polisman mot

angreppet. Över huvud taget bör ett undantag omfatta alla situationer då

hunden används för att försvara någon, polisman eller annan, mot ett

brottsligt angrepp.

 Svårare är att bedöma vad som bör gälla då en polishund används av sin

förare för någon annan uppgift än att skydda mot angrepp. Om exempelvis en

polisman med hund upptäcker en inbrottstjuv på bar gärning och efter

varningsrop släpper hunden för att hejda den flyende tjuven och tjuven blir

biten i benet av hunden, framstår det enligt min mening inte som rimligt att

tjuven skulle kunna få ersättning för den skadan av staten. Även sådana fall

bör därför vara undantagna från det strikta ansvaret.

 Även om de nu anförda exemplen ger en viss uppfattning om vilka undantag

från det strikta ansvaret som bör göras, avser jag att på ett mera

systematiskt sätt försöka analysera vilken räckvidd ett undantag bör ha. Det

kan ske genom att polisens rätt att använda våld för att genomföra en

tjänsteåtgärd tas som utgångspunkt för diskussionen. Att använda en polishund

för att genomföra en tjänsteåtgärd är i regel en form av våldsanvändning, i

vart fall om hunden sätts in mot en människa eller mot egendom. Hunden

används då som ett hjälpmedel (eller "redskap") i denna våldsanvändning på

samma sätt som t.ex. en batong eller en pistol.

 Bestämmelser om polisens rätt att använda våld för att genomföra en

tjänsteåtgärd finns i 10 § polislagen (jfr dock även 8 §). Enligt dessa

bestämmelser får en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det

med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att

genomföra en tjänsteåtgärd i vissa bestämda fall. Ett sådant fall är att

polismannen möts med våld eller hot om våld. I sådana fall har polismannen

alltså rätt att använda våld, om det framstår som försvarligt. Vilken form av

våld som skall sättas in får bedömas efter behovet. Att sätta in en hund för

att genomföra tjänsteåtgärden kan ibland vara den lämpligaste formen. I

sådana fall anser jag att det inte är rimligt att den som använt våld eller

hot om våld mot polismannen skall kunna få ersättning av staten på strikt

ansvarsgrund för de skador som hunden åstadkommit på honom eller hans

egendom, t.ex. kläder, i samband med insatsen.

 Denna situation täcker en del av det exempel som nyss berörts där hunden

försvarade sin förare mot ett angrepp. Det exemplet inrymmer dock också fall

då någon direkt tjänsteåtgärd inte skall genomföras men hundföraren ändå

angrips av den som senare blir offer för hundens försvarsåtgärder. En

våldsman kan t.ex. gå till ett överraskande angrepp mot en polisman utan att

det dessförinnan varit aktuellt för polismannen att genomföra någon bestämd

tjänsteåtgärd mot honom. Även sådana fall bör - i enlighet med vad jag

anförde i anslutning till exemplet nyss - vara undantagna från det strikta

skadeståndsansvaret.

 Ett annat fall som omfattas av rätten till våldsanvändning enligt 10 §

polislagen är att ett befogat frihetsberövande skall göras och den som skall

frihetsberövas försöker undkomma eller polismannen möts av motstånd när han

skall genomföra frihetsberövandet. Att använda hunden kan ofta vara en

lämplig åtgärd i sådana fall (jfr det ovan anförda exemplet med

inbrottstjuven). Inte heller i dessa fall anser jag att det är rimligt att

staten skall ha ett strikt ansvar för skador som hunden i samband med

ingripandet orsakar den som skall frihetsberövas (eller någon annan som

försöker att hindra frihetsberövandet).

 Bestämmelserna i 10 § polislagen ger också rätt att använda våld för att

genomföra en tjänsteåtgärd, om det är fråga om att avvärja en straffbelagd

handling eller fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för

omfattande skada i miljön. Här ter sig situationen litet annorlunda än i de

tidigare behandlade fallen. Våldsanvändningen riktas i åtminstone en del av

de nu aktuella fallen inte mot någon som gör sig skyldig till brott. I den

mån den som drabbas av skadan som hunden orsakar då den används i dessa fall

har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande med hunden är påkallat,

 8

bör hundägaren (dvs. i allmänhet staten) enligt min mening inte ha ett strikt

ansvar för skadan utan bara ett ansvar för skador som orsakats uppsåtligen

eller genom vårdslöshet. I dessa fall torde dock redan gällande rätt ofta

innebära att skadeståndet faller bort eller i vart fall sätts ned på grund av

medvållande.

 Om däremot den skadelidande inte har varit med om att skapa behovet av

polisens ingripande, anser jag att det inte finns någon anledning att göra

undantag från det strikta ansvaret. En sådan i denna bemärkelse "oskyldig"

skadelidande bör således även i fortsättningen få ersättning av staten på

strikt ansvarsgrund. Om exempelvis en bombhund förstör egendom i anslutning

till sökandet efter en bomb, bör egendomens ägare kunna få ersättning av

staten för det på strikt ansvarsgrund, förutsatt att egendomens ägare inte

själv har haft med utplaceringen av bomben att göra.

 En i denna bemärkelse "oskyldig" skadelidande bör enligt min mening kunna

få ersättning oberoende av om polismannen har gjort sig skyldig till någon

försummelse i samband med att hunden använts med tanke på att hunden är ett

mindre kontrollerbart hjälpmedel för polismannen än t.ex. olika slag av

vapen. Man måste räkna med att hunden i överraskande situationer kan göra

oväntade saker, hur välutbildad hunden (och hundföraren) än är. Även om

hundföraren uppfyller alla aktsamhetskrav när han använder hunden för att

genomföra en tjänsteåtgärd, kan det därför uppstå en skada som orsakas av

hunden därför att den agerar på ett sätt som avviker från vad som förväntats

av den. I själva verket är det kanske den främsta orsaken till att det

strikta ansvaret enligt hundlagen bör gälla även i fortsättningen för sådana

skador som polishundar orsakar "oskyldiga" skadelidande. Det strikta ansvaret

får i dessa fall anses ha till uppgift att kompensera för just den risk som

det undantagsvis kan innebära att anlita en polishund som hjälpmedel.

 Jag återkommer i det följande till hur kategorin "oskyldiga" skadelidande

bör avgränsas.

 Enligt 10 § polislagen får polisman använda våld också när han med laga

stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme

eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller

annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom

eller vid sådan husrannsakan som avses i rättegångsbalken. Våld får också

användas om polismannen med laga stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område, biträda någon i

myndighetsutövning med en sådan eller någon liknande åtgärd eller vid

exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet om det. I de nu angivna

fallen får dock våld mot person användas bara om polismannen eller den som

han biträder möts av motstånd. I flera av dessa situationer kan det vara till

stor hjälp för polismannen att använda en hund för att genomföra

tjänsteåtgärden. Så kan t.ex. vara fallet om ett område skall utrymmas.

Eftersom anledningen till att polishunden måste sättas in mot någon i dessa

fall är att denne gjort motstånd, anser jag att risken för skada bör få bäras

av den som gör motstånd. Staten bör således inte ha strikt ansvar för skador

som polishunden orsakar en sådan person i dessa fall. Däremot bör självfallet

staten svara för sådana skador som orsakats uppsåtligen eller genom

vårdslöshet från polismannens sida - t.ex. genom att polismannen använt

hunden på ett felaktigt sätt - och för skador som drabbar "oskyldiga"

personer.

 Enligt 10 § polislagen får en polisman använda våld för att genomföra en

tjänsteåtgärd också om åtgärden i annat fall än som nu har angivits är

oundgängligen nödvändig för att den allmänna ordningen och säkerheten skall

kunna upprätthållas och det är uppenbart att tjänsteåtgärden inte kan

genomföras utan våld. Jag anser inte att det finns skäl att bedöma detta fall

annorlunda än de övriga fallen i 10 § polislagen vad gäller frågan om

undantag från det strikta ansvaret i hundlagen.

 Sammanfattningsvis anser jag att analysen av 10 § polislagen ger vid handen

att om polismannen använt polishunden för att genomföra en tjänsteåtgärd -

och här bortser jag från fall då polishunden använts för uppgifter som inte

alls har med våldsanvändning att göra, t.ex. inom fjällräddningstjänsten -

det i regel är en form av våldsanvändning av i princip samma slag som då en

 9

polisman använder sig av t.ex. en batong för att genomföra tjänsteåtgärden.

När användandet av hunden medför skador för den som har betett sig på ett

sådant sätt att ett ingripande med hunden har varit påkallat för att

genomföra tjänsteåtgärden, finns det enligt min mening inte skäl att låta

staten ha ett strikt ansvar för skadorna. För skador som drabbar "oskyldiga"

personer bör det strikta ansvaret däremot gälla även i fortsättningen.

 Vid sidan av de nu berörda fallen i 10 § polislagen kan en polisman ha rätt

att använda våld också i vissa andra situationer. En sådan är om han handlar

i nöd eller nödvärn (se 24 kap. 1 och 4 §§ brottsbalken). Det finns också

bestämmelser om våldsanvändning mot rymlingar m.fl. Rymmer den som är intagen

i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad

friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller

gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då

denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn

till omständigheterna kan anses försvarligt för att rymningen skall hindras

eller ordningen upprätthållas (24 kap. 2 § brottsbalken). Även dessa regler

kan ge polismän rätt att i vissa fall använda våld. För den händelse att den

ifrågavarande våldsanvändningen sker genom att en polishund används i

tjänsten, anser jag att dessa fall skall bedömas på samma sätt som fallen

enligt polislagen.

 Det gemensamma för alla de situationer där det strikta ansvaret enligt vad

jag tidigare har anfört inte bör gälla i fortsättningen är således att hunden

orsakar skadan när den används av polismannen i tjänsten. Det leder till

tanken om det skulle kunna vara möjligt att föreskriva att skador som

polishundar orsakar när de används av polismän i tjänsten generellt skall

vara undantagna från det strikta ansvaret. Det skulle innebära att utöver de

nu beskrivna situationerna också skulle undantas exempelvis fall då en

narkotikahund används för att söka efter narkotika. En fördel med den

lösningen är att man inte skulle behöva göra några gränsdragningar mellan

olika typer av hundar eller olika typer av uppgifter för att avgöra om

undantaget från det strikta ansvaret är tillämpligt. I stället räcker det med

att undersöka om polishunden har använts i tjänsten.

 Ett på detta sätt utformat undantag skulle dock kunna leda för långt om det

inte underkastades vissa begränsningar. En begränsning ligger förstås redan

däri att undantaget - som jag har nämnt ovan - självfallet inte skall medföra

att allmänna skadeståndsrättsliga regler inte skall tillämpas. Om skadan

orsakas uppsåtligen eller av vårdslöshet - t.ex. i fallet med tjuven genom

att polismannen släpper hunden trots att tjuven redan stannat - skall tjuven

således kunna få ersättning med stöd av allmänna skadeståndsregler. Men även

andra begränsningar behövs. Om hunden släpps för att stoppa tjuven men den

misstar sig och angriper en förbipasserande, oskyldig person som skadas, bör

staten självfallet bli skyldig att på strikt ansvarsgrund betala ersättning

till den skadelidande. Denna situation bör inte bedömas annorlunda än som

skulle ha skett om vilken hund som helst hade skadat någon. Här anser jag

inte att det är motiverat med något undantag från det strikta ansvaret.

 Ett svårare fall gäller om hundföraren av någon anledning tappar kontrollen

över hunden och denna åstadkommer skada. Ofta torde väl situationen då vara

sådan att hundföraren kan sägas ha gjort sig skyldig till en försummelse, och

i så fall föreligger under alla omständigheter ett skadeståndsansvar enligt

allmänna skadeståndsregler. Men man kan också hitta situationer där någon

försummelse inte kan sägas föreligga. Exempelvis kan det hända att

hundföraren i samband med en upploppssituation blir slagen medvetslös av en

deltagare i upploppet och att hunden till följd härav kommer loss och biter

någon. Om det är en oskyldig förbipasserande som blir biten, är det väl klart

att ett strikt skadeståndsansvar bör gälla för staten. Om det är den som

slagit polismannen medvetslös som skadas, bör normalt inte någon

ersättningsskyldighet för staten föreligga. Skadan har ju i förlängningen

uppstått till följd av den skadelidandes eget handlande. Vanliga regler om

medverkan till skadan (se 6 kap. 1 § skadeståndslagen) skulle förmodligen i

dessa fall oftast leda till att skadeståndsskyldigheten föll bort eller i

vart fall att skadeståndet sattes ned. Jag anser emellertid att det är

rimligast att detta fall inte omfattas av det strikta ansvaret. Om slutligen

 10

den skadelidande är någon som deltagit i upploppet utan att vara den som

slagit hundföraren medvetslös, bör det avgörande vara om skäl till ingripande

mot honom förelåg eller inte. Om den skadelidande har betett sig så att ett

ingripande med hunden är påkallat, är det rimligt att han själv får ta risken

för att skadan kan uppstå.

 Enligt min mening bör gränsen mellan de fall som skall omfattas av

undantaget och de fall där ett strikt ansvar fortfarande skall finnas dras så

som har föreslagits i promemorian. Synpunkter från några remissinstanser

föranleder mig dock att förorda ett annat uttryckssätt än det som har valts i

promemorian. Avgörande vid gränsdragningen bör sålunda vara om hunden när den

orsakar skadan används i tjänsten och skadan åsamkas någon som har betett sig

på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat. Är så

fallet, bör undantaget gälla. I annat fall bör det gälla ett strikt

skadeståndsansvar för staten även i fortsättningen.

 Om ett ingripande mot den skadelidande visserligen har varit påkallat - och

alltså strikt ansvar inte föreligger - men hundföraren har gjort sig skyldig

till fel eller försummelse i samband med ingripandet, skall frågan om statens

skadeståndsansvar bedömas enligt bestämmelserna i 3 kap. skadeståndslagen.

 Flera remissinstanser har tagit upp bevisbördefrågor. Enligt min mening bör

det åligga det allmänna att visa att undantagsregeln är tillämplig, dvs. att

visa att ingripandet har skett i tjänsten och att den skadelidandet har

betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit

påkallat. När det gäller att fördela bevisbördan i de fall då frågan om

skadeståndsskyldighet för staten skall bedömas enligt bestämmelserna i 3 kap.

skadeståndslagen får de regler tillämpas som i allmänhet gäller härom.

2.3 Vilka skador skall omfattas av undantaget från strikt

ansvar?

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av remissinstanserna.

 Skälen för mitt förslag: Hundlagen innehåller inte några särskilda regler

om vilka slags skador som ersätts. Det innebär att den allmänna

skadeståndsrättens regler om det skall tillämpas (jfr 1 kap. 1 §

skadeståndslagen). Enligt dessa regler ersätts person- och sakskada. Ren

förmögenhetsskada ersätts bara om den vållats genom brott eller genom fel

eller försummelse vid myndighetsutövning (se 2 kap. 4 § och 3 kap. 2 §

skadeståndslagen). När ett skadeståndsanspråk grundas på det strikta ansvaret

och inte på vållande blir det alltså inte aktuellt att ersätta ren

förmögenhetsskada. Ideell skada ersätts i princip bara i samband med

personskada (se 5 kap. 1 § skadeståndslagen; jfr dock 1 kap. 3 §).

 När det gäller omfattningen av ett blivande undantag från det strikta

ansvaret i hundlagen kan man ställa frågan om undantaget bör omfatta både

personskada och sakskada eller begränsas till att avse bara det ena

skadeslaget. Den som drabbas av en personskada är genom

socialförsäkringssystemet i princip i de flesta fall garanterad kompensation

för sjukvårdskostnader och andra liknande utgifter och för förlorad

arbetsförtjänst. Vad det i praktiken handlar om när ersättning för

personskada skall bestämmas enligt hundlagen är därför ersättning för sveda

och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt till

följd av skadan. Att den som själv har föranlett ingripandet med hunden inte

får ersättning på strikt ansvarsgrund för sveda och värk etc. framstår inte

som särskilt anmärkningsvärt. Den skadelidande har ju däremot i ett sådant

fall i regel fått ersättning för sjukvårdskostnader och förlorad

arbetsförtjänst genom socialförsäkringssystemet.

 Däremot ersätter socialförsäkringssystemet inte sakskador. Man skulle

därför kunna fråga sig om det strikta ansvaret enligt hundlagen generellt

 11

borde behållas för sakskador så att ingen skadelidande - alltså inte ens den

som själv föranlett polisingripandet med hunden -skulle behöva riskera att

inte få ersättning för sina kostnader (t.ex. för förstörda kläder).

 Även om det kan finnas humanitära skäl som talar för att en skadelidande

alltid - oberoende av egen skuld - skulle få ersättning för sina kostnader,

framstår det enligt min mening som egendomligt om ett undantag från det

strikta ansvaret skulle gälla bara för personskador men inte för sakskador.

För "skyldiga" skadelidande skulle rätten till ersättning för sakskador då

framstå som starkare än rätten till ersättning för personskador. Med tanke på

att personskador nog i allmänhet - och kanske särskilt när det gäller skador

som orsakas av hund - framstår som allvarligare än sakskador skulle ett så

utformat undantag från det strikta ansvaret framstå som föga lyckat.

 Jag anser därför att undantaget från det strikta ansvaret bör avse både

personskador och sakskador.

2.4 Vilka polishundar bör omfattas av undantaget från det

strikta ansvaret?

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av de flesta remissinstanserna. En

remissinstans anser att undantaget skall vara tillämpligt oavsett vilken

slags hund som har använts för att genomföra tjänsteåtgärden.

 Skälen för mitt förslag: Som jag redan tidigare har berört (se avsnitt 2.1)

finns det inom polisväsendet olika slag av tjänstehundar, beroende på vilka

slag av uppgifter de utbildats för (övervakningshundar, bombhundar,

narkotikahundar och fjällräddningshundar). Som också har nämnts (avsnitt 2.2)

är det inte lämpligt att vid utformningen av ett undantag göra detta

tillämpligt på endast en eller vissa av dessa typer av hundar. Det skulle

kunna leda till gränsdragningsproblem och framstår dessutom enligt min mening

inte som adekvat med tanke på syftet med undantaget. I stället har jag

tidigare föreslagit att - oavsett vilken typ av hund som använts - skador som

polishundar orsakar när de används av en polisman i tjänsten generellt skall

vara undantagna från det strikta ansvaret, förutsatt att den skadelidande har

betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat

(se avsnitt 2.2).

 Många polishundar ägs av staten. Men det finns också polishundar som ägs av

sina hundförare (jfr vad jag har anfört om detta i avsnitt 2.1). I det senare

fallet har ett särskilt avtal om användandet av hunden i polistjänsten

ingåtts mellan hundägaren och staten. Enligt min mening finns det ingen

anledning att inte låta ett undantag från det strikta ansvaret omfatta också

dessa hundar. Varken hundägaren eller staten bör alltså bära ett strikt

skadeståndsansvar för sådana hundar när dessa används av polismän för att

genomföra tjänsteåtgärder.

 Det skulle kunna övervägas att låta undantaget gälla även fall då en

polisman har använt en annan hund än en tjänstehund för att genomföra en

tjänsteåtgärd. En sådan lösning har förordats av kommittén för översyn av det

allmännas skadeståndsansvar. Det är möjligt att en sådan lösning, i vart fall

utifrån teoretisk synvinkel, skulle vara enklare att tillämpa. I praktiken

förekommer det emellertid knappast att hundar som inte är tjänstehundar

används för att genomföra en polisiär tjänsteåtgärd. Skulle det någon gång

ske, anser jag att det är rimligast att bedöma denna situation på samma sätt

som när en privat hund används av andra än polismän. Huvudregeln i 6 §

hundlagen om strikt ansvar för skador som hundar orsakar bör därför gälla i

dessa fall.

 12

2.5 Skall undantaget från det strikta ansvaret omfatta även

andra hundar än polishundar?

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av

remissinstanserna.

 Skälen för mitt förslag: Inom försvarsmakten används hundar för bl.a.

bevaknings- och skyddsändamål. Sådana hundar kan ibland få samma eller

liknande uppgifter som en del av polishundarna.

 I polislagen (se 23 §) har sådan vaktpost eller annan som vid

försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning

likställts med polisman i flera avseenden när det gäller rätten att använda

våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Om den militäre vakten i tjänsten är

utrustad med hund, kan han alltså i stor utsträckning använda hunden för ett

ingripande på samma sätt som en polisman. Jag anser därför att det finns

anledning att vid utformningen av undantaget från det strikta

skadeståndsansvaret i hundlagen likställa sådan militär vakt med polisman.

Liksom när det gäller polishundarna bör undantaget bara avse försvarsmaktens

tjänstehundar. Jag vill dock understryka att det undantag från det strikta

ansvaret i hundlagen som jag nu föreslår gäller bara för hund som används av

militär vakt för att vidta sådana åtgärder som anges i 23 § polislagen. Om

hundar används i annat sammanhang inom försvarsmakten, skall undantaget inte

tillämpas. Frågan om statens ansvar för skador som orsakas av militärens

hundar i sådana fall får tas upp i den fortsatta översynen av det allmännas

skadeståndsansvar.

 Vad jag nu har anfört om militär vakt skulle i och för sig kunna gälla även

sådan tjänsteman vid kustbevakningen som enligt 23 § polislagen likställts

med polisman vid tillämpningen av vissa av reglerna i 10 § polislagen om rätt

att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Det har emellertid

upplysts att man inom kustbevakningen inte använder hund för de uppgifter som

är föremål för diskussion i denna promemoria. Jag anser därför inte att det

finns skäl att likställa tjänsteman inom kustbevakningen med polisman när det

gäller det nu aktuella undantaget från den strikta skadeståndsansvaret i

hundlagen.

 I och för sig skulle det kunna tänkas att det finns även andra statliga

tjänstehundar än de nu berörda som borde omfattas av ett undantag, t.ex.

tullens hundar och kriminalvårdens hundar. I fråga om dessa krävs det dock

enligt min mening mer ingående överväganden än som kan göras i detta

lagstiftningsärende. Behovet av förändringar är inte heller akut beträffande

dessa fall. Jag anser att de bör behandlas inom ramen för det arbete som

bedrivs av kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar. Detsamma

får enligt min mening anses gälla beträffande de hundar som används av

ordningsvakter och väktare. Dessa hundar skall inte användas för att

genomföra tjänsteåtgärder utan enbart som personligt skydd. För dessa fall

torde nuvarande regler för övrigt i allmänhet ge ett rimligt resultat.

2.6 Ikraftträdande m.m.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran av flertalet

remissinstanser. Tre remissinstanser har som tidigare redovisats avstyrkt

 13

eller ifrågasatt att en lagändring görs nu och anfört att frågan om statens

skadeståndsansvar bör behandlas i annat sammanhang.

 Skälen för mitt förslag: Som jag inledningsvis har anfört (se avsnitt 1) är

det angeläget att ett undantag från det strikta skadeståndsansvaret enligt

vad jag har föreslagit i tidigare avsnitt kan träda i kraft innan 1992 års

fotbollsEM börjar. Det innebär att lagändringen bör träda i kraft senast den

1 juni 1992. Det lär knappast vara möjligt - med hänsyn till när frågan kan

bli föremål för riksdagens prövning - att åstadkomma att lagändringen kan

träda i kraft tidigare än så.

 Lagändringen skall gälla för skador som uppstår efter det att den har trätt

i kraft. För skador som har uppstått före ikraftträdandet skall äldre

föreskrifter gälla. Detta följer av allmänna rättsgrundsatser och behöver

inte regleras i några övergångsbestämmelser (jfr prop. 1972:5 s. 593).

2.7 Kostnader och resursbehov

Justitieombudsmannen har i sitt remissvar anfört att den ekonomiska vinst som

staten eventuellt kan göra till följd av en minskning av skadeståndsansvaret

måste vägas mot den ökning av utredningskostnaderna som den föreslagna

bestämmelsen kan förväntas medföra. Han har därvid påpekat att en omfattande

utredning kan bli nödvändig för att konstatera om undantagsregeln blir

tillämplig eller inte.

 Jag håller med om att utredningen med den nya bestämmelsen någon gång kan

bli mer komplicerad än vad som tidigare har varit fallet. Skillnaden skall

dock inte överdrivas. Även den nu gällande bestämmelsen i 6 § hundlagen

föranleder viss utredning. De faktiska omständigheterna måste utredas i varje

enskilt fall. Det kan också finnas skäl att göra en bedömning av om

skadeståndet bör jämkas enligt bestämmelsen i 6 kap. 1 § skadeståndslagen. I

de flesta fall torde utredningsbehovet bli ungefär detsamma med den nya

regeln. Därtill kommer att undantagsbestämmelsen bör leda dels till att färre

yrkanden om skadestånd kommer att framställas, dels till att ersättning

kommer att betalas ut i ett färre antal fall. Enligt min bedömning kommer den

föreslagna lagändringen därför sammantaget inte att medföra några ökade

kostnader för det allmänna eller något ökat resursbehov.

3 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört har inom justitiedepartementet, i samråd

med chefen för jordbruksdepartementet, upprättats förslag till lag om ändring

i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter.

 Lagrådet har granskat lagförslaget.

4 Specialmotivering

Förslag till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över

hundar och katter

6 §

 Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är

vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgas utgiva äger han söka åter av

den som vållat skadan.

 Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till

underhåll eller nyttjande. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller

inte för skada som

orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den

skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att

ingripa mot honom.

 Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan

vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för

att upprätthålla ordning.

 14

Ändringen innebär att det i 6 § har lagts till två nya stycken, tredje och

fjärde styckena.

 Enligt första stycket i paragrafen bär hundägaren ett strikt skade-

ståndsansvar för skador som hunden har orsakat. Han har dock regressrätt mot

den som vållat skadan. Bestämmelsen i andra stycket innebär att den som

använder hunden eller fungerar som fodervärd eller liknande också -

solidariskt med ägaren - bär ett strikt skadeståndsansvar för skador som

hunden orsakar.

 I tredje stycket görs ett undantag från det strikta ansvaret. Det ansvaret

gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund som används av polisman i

tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att ett

ingripande mot honom har varit påkallat. För att undantaget skall gälla

skall det alltså vara fråga om en situation där hunden har använts av en

polisman i tjänsten. Det saknar betydelse i och för sig vilken slags åtgärd i

tjänsten som det rör sig om. Vilken tjänsteåtgärd som helst duger. En annan

sak är att användningen av hunden ofta är att beteckna som våldsanvändning.

För att polismannen skall ha rätt att använda våld måste det finnas lagligt

stöd för det (t.ex. i 10 § polislagen eller 24 kap. brottsbalken). Om

polismannen har överträtt sina befogenheter i det avseendet, föreligger i

regel en försummelse. Detta kan göra att skadeståndsskyldighet för staten

gentemot den skadelidande föreligger på grund av allmänna

skadeståndsrättsliga regler (se 3 kap. skadeståndslagen). Den frågan skall

beröras ytterligare nedan. Däremot kan den omständigheten att polismannen

överträtt sina befogenheter att använda våld (hunden) för att genomföra

tjänsteåtgärden inte medföra att undantaget i tredje stycket inte blir

tillämpligt. Så länge hunden använts av en polisman i tjänsten gäller

undantaget (se dock nedan beträffande kravet att den skadelidande skall ha

betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit

påkallat).

 Huruvida ingripandet med hunden har skett i tjänsten skall fastställas

objektivt. För frågan om undantaget i tredje stycket skall tillämpas saknar

det betydelse vilken uppfattning som de inblandade personerna kan ha haft om

detta. Likaså saknar det betydelse för denna fråga om den skadelidande har

förstått att det var fråga om ett polisingripande.

 Vilken hund som har använts vid ingripandet saknar också betydelse för

frågan om undantaget skall tillämpas. Det räcker med att polismannen har

använt en tjänstehund - vilken som helst - för att genomföra tjänsteåtgärden.

En annan sak är att polismannen på grund av tjänsteföreskrifter eller annat

kan ha haft skyldighet att använda bara en viss eller vissa hundar. Men detta

saknar betydelse för frågan om undantaget i tredje stycket är tillämpligt.

Att polismannen använt en annan hund än han haft lov till kan inte heller

automatiskt anses utgöra en försumlighet som kan grunda skadeståndsansvar för

staten enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Det kan ju t.ex. hända

att den hund han använt har varit mycket lämpligare för uppgiften än den hund

som han egentligen har haft skyldighet att använda.

 Om polismannen använt en hund för en uppgift som den inte är lämplig för,

kan det ibland bedömas som försumligt. Det är dock inte alltid så. Ibland

föreligger kanske ett så starkt behov av en insats med hund att det får

godtas att en hund som inte är helt lämplig för åtgärden används därför att

ingen lämpligare hund finns tillgänglig, i vart fall inte på platsen och just

då den behövs. Frågan om försumlighet får dock - som nyss har framhållits -

ingen betydelse för frågan om undantaget från det strikta ansvaret skall

tillämpas. Den får däremot betydelse för frågan om skadeståndsskyldighet kan

föreligga på grund av allmänna skadeståndsrättsliga regler.

 Undantaget tar i första hand sikte på sådana situationer då polismannen har

använt hunden för att genomföra en tjänsteåtgärd. Detta innebär att

polismannen (eller dennes förman) har bestämt att hunden skall sättas in. I

utförandet av uppgiften dirigeras hunden då av polismannen. Ett problem i

detta sammanhang är att hunden som "redskap" kan vara mindre beräknelig än

andra redskap som en polisman har till sitt förfogande för att genomföra en

tjänsteåtgärd, t.ex. batong eller pistol. Hunden kan ju undantagsvis ta egna

 15

initiativ. Denna situation har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt

2.2.

 Vid tillämpningen av undantagsregeln i tredje stycket saknar det dock

betydelse om hunden har tagit egna initiativ medan den utför den uppgift som

polismannen använder den för. I och med att polismannen har använt hunden i

tjänsten blir undantaget tillämpligt. Detta gäller även om hunden på eget

initiativ gör annat eller mer (mindre) än vad polismannen förväntat sig.

Givetvis kan det kanske någon gång vara försumligt av polismannen att inte

förvänta sig ett visst agerande från hundens sida eller inte i vart fall inse

risken för detta, men det påverkar inte frågan om undantaget i tredje stycket

är tillämpligt eller ej.

 Svårare att bedöma blir däremot den situationen att polismannen har med sig

hunden i tjänsten men inte har bestämt sig för att använda hunden för något

visst ändamål, när plötsligt något händer som gör att hunden - kanske på

grund av tidigare träning - agerar på eget initiativ. Ett exempel kan vara

att polismannen utsätts för ett överraskande angrepp och hunden går till

attack mot angriparen för att skydda sin förare utan att denne beordrat

hunden att göra det. Även i detta fall bör det dock anses att hunden används

av polismannen i tjänsten. Om polismannen hunnit reagera, skulle han utan

tvekan ha givit hunden order om att agera, i vart fall om angreppet var av

allvarligare slag. Att hunden spontant attackerar den som angriper föraren

ingår för övrigt i det intränade beteendemönstret hos i vart fall

övervakningshundarna. Det finns inte heller några sakskäl som talar för att

undantagsregeln inte skulle vara tillämplig i dessa fall. Den som angriper en

polisman som har med sig en hund måste rimligen själv få bära risken av att

skadas genom en attack från hundens sida.

 I de båda nu berörda fallen där hunden agerar helt eller delvis på eget

initiativ måste det dock krävas av polismannen att denne gör vad han kan för

att begränsa hundens insats till vad som behövs för att tjänsteåtgärden eller

nödvärnshandlingen skall kunna genomföras. I annat fall får polismannen i

regel anses ha gjort sig skyldig till försummelse. I nödvärnsfallet gäller

dock särskilda ansvarsbefrielseregler (jfr 24 kap. brottsbalken).

 I avsnitt 2.1 i den allmänna motiveringen har berörts vad som avses med

begreppet tjänstehund.

 Vad som avses med polisman framgår i första hand av 2 § polisförordningen

(1984:730). Till följd av bestämmelserna i 11 § förordningen (1980:123) med

reglemente för militärpolisen och 1 § andra stycket förordningen (1986:616)

om beredskapspolismän är även militärpolisman och beredskapspolisman att anse

som polismän vid tillämpningen av bestämmelserna i förevarande tredje stycke.

 Att vissa militära vakter skall likställas med polismän vid tillämpningen

av tredje stycket framgår av fjärde stycket.

 Av tredje stycket framgår vidare att undantaget från det strikta

skadeståndsansvaret inte drabbar alla skadelidande utan bara vissa. En

förutsättning för att undantaget skall vara tillämpligt är nämligen att den

skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom

har varit påkallat. Den skadelidande skall alltså ha gjort eller underlåtit

att göra något, och hans handlande eller underlåtenhet skall vara orsaken

till att polismannen måste göra ett ingripande. Ett exempel är att det varit

den skadelidande som angripit polismannen med våld eller hot om våld i syfte

att hindra polismannen att genomföra en polisiär åtgärd och att polismannen

till följd härav tvingats sätta in hunden för att skydda sig. Ett annat

exempel är att den skadelidande överraskats av polismannen när han gjort ett

inbrott och försökt fly från platsen, vilket fått till följd att polismannen

efter varningsrop släppt hunden efter den skadelidande med uppgift att stoppa

flykten.

 En skadelidande kan ha föranlett ingripandet antingen ensam eller

tillsammans med andra. Undantagsregeln är tillämplig i båda fallen. Om t.ex.

den skadelidande deltar i ett upplopp som leder till att polisen använder

hundar för att återställa ordningen, är deltagandet i upploppet tillräckligt

för att undantagsregeln i tredje stycket skall vara tillämplig.

 Undantaget gäller ingripande inte bara mot personen själv utan även mot

hans egendom. Om t.ex. en bomb - eller narkotikahund förstör en väska som

 16

innehåller sprängmedel eller narkotika är undantaget tillämpligt, under

förutsättning att den skadelidande har haft med utplaceringen av sprängmedlet

eller narkotikan att göra.

 En skadelidande som inte har föranlett ingripandet genom sitt beteende har

däremot rätt att få ersättning för sin skada enligt förevarande paragraf.

Undantaget i tredje stycket gäller inte för hans skada. Det kan t.ex. vara en

oskyldig förbipasserande som hunden av misstag angriper. Men det kan också

vara någon som tidigare har deltagit i ordningsstörande eller brottslig

verksamhet i övrigt men som har upphört med det när hundinsatsen sker och mot

vilken det då inte längre föreligger anledning att ingripa med en sådan

tjänsteåtgärd.

 För att undvika missförstånd i detta sammanhang bör det kanske påpekas att

paragrafen har utformats på det sättet att det för att undantagsregeln skall

vara tillämplig räcker med att den skadelidandes beteende har föranlett det

ingripande som hunden använts vid. Däremot krävs det inte att den

skadelidandes beteende var sådant att det inte fanns några andra alternativ

till handlande från polismannens sida än att sätta in hunden. Det är

polismannen (eller hans förman) som har att ta ställning till hur ingripandet

skall ske och med vilka medel. För frågan om tredje stycket skall tillämpas

saknar det därvid betydelse om insättandet av hunden vid en objektiv prövning

framstår som det lämpligaste medlet eller ej. Vad som behöver konstateras är

att den skadelidande har betett sig på ett visst sätt och att detta har

motiverat ett ingripande av polismannen.

 På samma sätt skall man vid bedömningen av om tredje stycket är tillämpligt

inte ta hänsyn till om polismannen haft rätt enligt polislagen eller andra

regler att använda hunden för insatsen. Om en prövning av den senare frågan

leder fram till slutsatsen att hunden inte fick användas, t.ex. därför att

det inte stod i rimlig proportion till behovet av insats, får det med ledning

därav bedömas om polisman-nen varit försumlig. Försumligheten kan i så fall

inte få betydelse för frågan om undantaget i tredje stycket är tillämpligt

men kan användas som grund för att tillerkänna ersättning åt den skadelidande

med stöd av allmänna skadeståndsrättsliga regler.

 Rent allmänt kan således sägas att om polismannen vid utförandet av den

tjänsteåtgärd som lett till skadan har varit försumlig i ett eller annat

avseende, och hans försumlighet har orsakat skadan, den skadelidande i

regel - om undantagsregeln i tredje stycket gäller för hans skada - kan få

ersättning för skadan med stöd av allmänna skadeståndsrättsliga regler (se 2

kap. 1 §, 3 kap. och 4 kap. 1 § skadeståndslagen). Det innebär bl.a. att en

skadelidande får ersättning enligt dessa regler, om polismannen gjort sig

skyldig till vårdslöshet genom att användningen av hunden var ett alltför

starkt medel med hänsyn till det faktiskt föreliggande insatsbehovet

(bristande proportionalitet) eller försummat att försöka begränsa en av

hunden på eget initiativ företagen insats till det som behövdes.

 För att avgöra om en skadelidande tillhör den kategori som undantaget skall

tillämpas på krävs en rent objektiv prövning av händelseförloppet. Vilken

uppfattning polismannen hade om situatio-nen saknar betydelse. Det innebär

att om polismannen - eventuellt på goda grunder - tror att den skadelidande

har handlat (eller underlåtit att handla) på ett sätt som gör det motiverat

att ingripa mot denne, men det senare visar sig att så inte var fallet,

undantagsregeln i tredje stycket inte skall tillämpas. I stället är den

skadelidande då i princip berättigad till ersättning med stöd av reglerna i

första (och/eller andra) stycket.

 Det är den som gör gällande att undantaget från det strikta ansvaret är

tillämpligt, det vill säga staten, som har bevisbördan för detta påstående.

 Bestämmelsen i fjärde stycket har behandlats i avsnitt 2.5 i den allmänna

motiveringen. Den har utformats delvis med 23 § polislagen som förebild.

Beträffande den närmare innebörden, se prop. 1983/84: 11 s. 136 ff.

 Bestämmelsen i fjärde stycket är inte avsedd att tillämpas på

militärpolismän och beredskapspolismän. Dessa är - som har berörts under

tredje stycket - att anse som polismän vid tillämpningen av bestämmelserna i

förevarande paragraf.

 17

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen

föreslår riksdagen att anta förslaget till lag om ändring i lagen (1943:459)

om tillsyn över hundar och katter.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att

anta det förslag som föredraganden har lagt fram.

 Bilaga 1

Sammanfattning av promemorian om statens ansvar för skador

som orsakas av polishundar m.m.

I promemorian föreslås att ett undantag från det strikta skadeståndsansvaret

enligt 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter skall införas.

Undantaget skall avse skador som polishundar orsakar när de används av

polismän för att genomföra tjänsteåtgärder, under förutsättning att den som

ingripandet med hunden riktar sig mot själv har föranlett ingripandet. Med

polishundar likställs enligt förslaget under vissa förutsättningar hundar som

används inom försvarsmakten.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juni 1992.

 18

 Bilaga 2

Promemorians lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar

och katter

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och

katter1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 19

Föreslagen lydelse

 6 §

 Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är

vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgats utgiva äger han söka åter av

den som har vållat skadan.

 Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till

underhåll eller nyttjande.

 20

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som

orsakas av en tjänstehund som används av en polisman för att genomföra en

tjänsteåtgärd, om den skadelidande själv har föranlett ingripandet.

 Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan

vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för

att upprätthålla ordning.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juni 1992.

1 Lagen omtryckt 1987:260

 Bilaga 3

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över

promemorian om statens ansvar för skador som har orsakats av

polishundar m.m.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av hovrätten över Skåne

och Blekinge, Trollhättans tingsrätt, justitiekanslern, riksåklagaren,

rikspolisstyrelsen, överbefälhavaren, riksdagens ombudsmän (JO), kommittén

för översyn av det allmännas skadeståndsansvar (Ju 1989:03), statens

jordbruksverk, Sveriges advokatsamfund, Svenska Polisförbundet och Statens

Veterinärförbund.

 21

 Bilaga 4

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar

och katter

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och

katter1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 §

 Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är

vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgats utgiva äger han söka åter av

den som har vållat skadan.

 Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till

underhåll eller nyttjande.

 22

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som

orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den

skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att

ingripa mot honom.

 Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan

vaktpost eller an-

nan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla

ordning.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 juni 1992.

1 Lagen omtryckt 1987:260

 Bilaga 5

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-02-18

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Hans-Gunnar

Solerud, regeringsrådet Anders Swartling.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 13 februari 1992 har

regeringen på hemställan av statsrådet Laurén beslutat inhämta lagrådets

yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över

hundar och katter.

 Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Gudrun

Antemar.

 Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

 23

Innehåll

Regeringens proposition 1

Propositionens huvudsakliga innehåll . . 1

Propositionens lagförslag 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 27 februari 1992 3

1 Inledning . . . . 3

2 Allmän motivering 4

 2.1 Allmänna utgångspunkter . . . 4

 2.2 Strikt ansvar för skador som orsakas av polishundar? 7

 2.3 Vilka skador skall omfattas av undantaget från strikt

 ansvar? 15

 2.4 Vilka polishundar bör omfattas av undantaget från det

 strikta ansvaret? . 16

 2.5 Skall undantaget från det strikta ansvaret omfatta även

 andra hundar än polishundar? . 17

 2.6 Ikraftträdande m.m. 18

 2.7 Kostnader och resursbehov . . . 19

3 Upprättat lagförslag . 20

4 Specialmotivering 20

5 Hemställan . . . 25

6 Beslut . . . . 25

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian om statens ansvar

 för skador som orsakas av polishundar m.m.

 26

Bilaga 2 Promemorians lagförslag . . . 27

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna . . . 28

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag . 29

Bilaga 5 Utdrag ur protokoll vid lagrådets sammanträde

 den 18 februari 1992 30

 24