Regeringens proposition

1997/98:25

om Sverige och den ekonomiska och monetära

unionen

Prop.

1997/98:25

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 2 oktober 1997

Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen behandlar frågor om Sveriges deltagande i den

ekonomiska och monetära unionen (EMU). Regeringen föreslår att

Sverige inte bör införa Europeiska unionens gemensamma valuta

euron då den tredje etappen av EMU inleds den 1 januari 1999.

I propositionen förordar regeringen riktlinjer avseende den ekono-

miska politiken och EMU. Kraven på den ekonomiska politiken

kommer inte att minska om Sverige står utanför valutaunionen. Det

blir minst lika viktigt att föra en stabilitetsorienterad ekonomisk

politik. Sverige bör hålla dörren öppen för ett senare svenskt

deltagande i valutaunionen. Om regeringen senare finner att Sverige

bör delta skall frågan underställas svenska folket för prövning.

Propositionen innehåller vidare bakgrundsinformation om EMU och

en redovisning av villkor för Sverige utanför valutaunionen.

Regeringen redovisar svenska förberedelser inför den tredje etappen

genom konvergensprogrammet och arbetet med praktiska euro-

förberedelser.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Ärendet och dess beredning 5

3 Bakgrund 8

3.1 En översikt av EMU 8

3.1.1 Övergången till den tredje etappen 8

3.1.2 Den gemensamma penning- och

valutapolitiken 9

3.1.3 Den ekonomiska politiken 10

3.2 EMU-processen 11

3.2.1 Historisk återblick 11

3.2.2 Första etappen av EMU 13

3.2.3 Andra etappen av EMU 13

3.2.4 Processen under 1998 15

3.3 Konvergensprocessen i EU 16

3.3.1 Inledning 16

3.3.2 Prisstabilitet 16

3.3.3 Offentliga finanser 18

3.3.4 Växelkursstabilitet 20

3.3.5 Långa räntor 22

3.3.6 Slutsatser 23

4 Villkor för Sverige utanför valutaunionen 24

4.1 Allmänt om medlemsstater med undantag 24

4.2 Samordning av den ekonomiska politiken 24

4.3 Stabilitets- och tillväxtpakten 26

4.3.1 Bakgrund 26

4.3.2 Systemet för tidig varning 26

4.3.3 Förfarandet vid alltför stora underskott 27

4.3.4 Konsekvenser för Sverige 30

4.4 EU:s samarbete om tillväxt och sysselsättning 31

4.4.1 Samarbetets utveckling 31

4.4.2 Den nya avdelningen om sysselsättning i

Amsterdam-fördraget 33

4.4.3 Svenska prioriteringar 35

4.5 Riksbankens ställning och deltagande i ECBS 35

4.5.1 Riksbankens ställning 36

4.5.2 Deltagande i ECBS 37

4.5.3 Insamling av statistiska uppgifter 38

4.5.4 Hörande av ECB om förslag till rättsakter 39

4.6 Valutapolitiken för icke deltagande medlemsstater 39

4.6.1 Generella regler för valutapolitiken i icke

deltagande medlemsstater 39

4.6.2 ERM 2 40

4.6.3 Externa aspekter av EMU 42

4.7 Den rättsliga ramen för införandet av euron 44

4.8 Inträde i valutaunionen efter den 1 januari 1999 46

5 Svenska förberedelser för tredje etappen 47

5.1 Det svenska konvergensprogrammet 47

5.1.1 Bakgrund 47

5.1.2 Konvergensprogrammet 49

5.1.3 Uppföljningar av konvergensprogrammet 50

5.1.4 Utvecklingen 1994-1998 i jämförelse med

konvergens-programmet 52

5.2 Praktiska euroförberedelser i Sverige 55

5.2.1 Bakgrund 55

5.2.2 Lagstiftning 55

5.2.3 Offentlig administration 56

5.2.4 Skattefrågor 57

5.2.5 Den finansiella sektorn 58

5.2.6 Näringslivet 60

5.2.7 Euron och medborgarna 61

5.2.8 Fortsatt arbete 61

6 Svensk ekonomisk politik utanför valutaunionen 62

6.1 Bakgrund 62

6.2 Finanspolitiken 63

6.3 Penningpolitiken 64

6.4 Valutapolitiken 65

7 Överväganden om Sverige och EMU 67

7.1 Frågan om svenskt deltagande i valutaunionen då

denna upprättas vid starten av den tredje etappen 67

7.2 Framtida deltagande i valutaunionen 70

7.3 Samarbetsaspekter 70

Bilaga 1 Sammanställning av remissyttranden över SOU 1996:158

Sverige och EMU 72

Bilaga 2 Rådets förordning 97/1466/EG av den 7 juli 1997 om

förstärkning av övervakningen av de offentliga finan-

serna samt övervakningen och samordningen av den

ekonomiska politiken (EGT L 209, 2.8.1997, s.1.) 96

Bilaga 3 Rådets förordning 97/1467/EG av den 7 juli 1997 om

påskyndande och förtydligande av tillämpningen av

förfarandet vid alltför stora underskott

(EGT L 209, 2.8.1997, s.6.) 105

Bilaga 4 Europeiska rådets resolution om stabilitets- och tillväxt-

pakten. Amsterdam den 17 juni 1997

(EGT C 236, 2.8.1997, s.1.) 114

Bilaga 5 Europeiska rådets resolution om införande av en

växelkursmekanism i tredje etappen av den ekonomiska

och monetära unionen. Amsterdam den 16 juni 1997

(EGT C 236, 2.8.1997, s.5.) 118

Bilaga 6 Europeiska rådets resolution om tillväxt och syssel-

sättning. Amsterdam den 16 juni 1997

(EGT C 236, 2.8.1997, s.3.) 122

Bilaga 7 Rådets förordning 97/1103/EG av den 17 juni 1997 om

vissa bestämmelser som har samband med införandet av

euron (EGT L 162, 19.6.1997, s.1.) 126

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober 1997 131

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar som sin mening att Sverige inte bör införa Europeiska

unionens gemensamma valuta euron då den tredje etappen av den

ekonomiska och monetära unionen (EMU) inleds,

2. godkänner de riktlinjer avseende den ekonomiska politiken och

EMU som regeringen förordar (avsnitten 6 och 7).

2 Ärendet och dess beredning

Sverige har alltsedan frågan om den ekonomiska och monetära

unionen (EMU) först aktualiserades i samband med Sveriges

förhandling om medlemskap i Europeiska unionen (EU) intagit den

hållningen att frågan om svenskt deltagande i valutaunionen skall

avgöras av Sveriges riksdag. Regeringen lägger i denna proposition

fram förslag till och underlag för riksdagens beslut i denna fråga.

I prop. 1994/95:19 om Sveriges medlemskap i Europeiska unionen

finns en utförlig redovisning av den svenska förhandlingen om med-

lemskap vad avser EMU och om den svenska beslutsordningen. Där

framgår bl.a. att Sverige höll ett anförande vid förhandlingarnas

öppnande den 1 februari 1993. Det upprepades den 9 november 1993

och registrerades i mötesprotokollet. I anförandet, som återgavs som

bilaga 1 till propositionen, sades det bl.a.: Ett slutligt svenskt ställ-

ningstagande avseende övergången från den andra till den tredje fasen

kommer att göras i ljuset av den fortsatta utvecklingen och i enlighet

med bestämmelserna i fördraget . Det ansvariga statsrådet informe-

rade den 10 november 1993 riksdagen och sade då: I fråga om över-

gången från den andra till den tredje fasen i EMU är det ytterst riksda-

gen som skall ta ställning .

Sveriges förhandlingsposition om EMU var föremål för samråd

mellan dåvarande regering och opposition. Det bedömdes som mera

lämpligt att göra ett ensidigt uttalande än att försöka få samma

formella undantag som Danmark och Storbritannien har.

Finansutskottet (bet. 1994/95:FiU1y) uttalade att ett slutligt svenskt

ställningstagande avseende övergången från den andra till den tredje

fasen bör göras i ljuset av den fortsatta utvecklingen och Sveriges

åtaganden som medlemsland.

I ovannämnda proposition aviserades en särskild proposition i

frågan om Sveriges deltagande i EMU:s tredje etapp inför den

tidpunkt när Sveriges deltagande i denna blir aktuellt. Riksdagen

beslutade i enlighet med regeringens förslag. EU:s råd i

sammansättningen stats- eller regeringschefer kommer under våren

1998 att välja ut deltagarna i den första grupp länder som skall införa

euron då den tredje etappen startar den 1 januari 1999. Frågan om

Sveriges deltagande i valutaunionen är därför aktuell och den

svenska ståndpunkten bör läggas fast i god tid före detta rådsmöte.

Frågan om Sveriges medlemskap i EU var föremål för en folkom-

röstning den 13 november 1994. En av förutsättningarna för folkom-

röstningen var att ett medlemskap i EU inte med automatik skulle

medföra att Sverige skulle delta i valutaunionen, utan att ett separat

beslut om EMU skulle fattas av Sveriges riksdag. Detta framgår bl.a.

av en departementspromemoria (Ds 1994:48) där det svenska för-

handlingsresultatet redovisades.

Regeringens övergripande hållning i EMU-frågan har varit att säkra

största möjliga handlingsfrihet. Sverige skall ha möjlighet både att

delta och att inte delta. Det mest centrala i detta sammanhang har varit

 och är att föra en ekonomisk politik så att Sverige skall ha möjlig-

het att klara konvergenskriterierna (gällande prisstabilitet, offentliga

finanser, växelkursstabilitet och långfristiga räntor). Dessutom

behöver praktiska förberedelser göras. Dessa åtgärder binder dock inte

Sverige utan utformas på ett sätt som så långt möjligt sätter Sverige i

positionen att antingen delta eller inte delta.

I juni 1995 presenterade Sverige ett s.k. konvergensprogram. Enligt

programmet, som en bred majoritet i riksdagen ställde sig bakom,

skall målet för den ekonomiska politiken bl.a. vara att uppfylla

konvergenskriterierna. I programmet redovisades också för övriga

medlemsstater, rådet och kommissionen att frågan om Sveriges

deltagande i valutaunionen skall avgöras av Sveriges riksdag. Denna

del av programmet föranledde inte någon kommentar av rådet i det

yttrande om Sveriges konvergensprogram som antogs och

offentliggjordes i september 1995.

I oktober 1995 beslutade regeringen direktiv för en kommitté som

fick i uppdrag att utreda konsekvenserna av en eventuell svensk

anslutning till den tredje etappen i den ekonomiska och monetära

unionen, den s.k. EMU-utredningen. Kommittén, som leddes av

professor Lars Calmfors, framlade sitt huvudbetänkande Sverige och

EMU (SOU 1996:158) den 4 november 1996. Det har varit föremål

för en bred remissbehandling. Yttrandena har publicerats i en departe-

mentspromemoria (Ds 1997:22). En sammanfattning av yttrandena

finns i bilaga 1. Utöver huvudbetänkandet tog utredningen fram 21

underlagsrapporter.

I augusti 1996 beslutade regeringen att det inom Finansdeparte-

mentet skulle inrättas en särskild funktion med uppgift att samordna

de praktiska förberedelserna för ett införande av euron. Fem arbets-

grupper inrättades för frågor om lagstiftning, offentlig administration,

den finansiella sektorn, näringslivet respektive medborgarfrågor. En

första rapport Praktiska euroförberedelser i Sverige (Ds 1997:9)

presenterades i februari 1997. En andra rapportdel (Ds 1997:59),

vilken också tog upp frågor som kan uppstå om Sverige står utanför

valutaunionen, presenterades i september 1997.

Regeringen beslutade i augusti 1996 direktiv för en utredning om

ansvaret för valutapolitiska frågor. Den särskilde utredaren Pierre

Vinde lade fram sitt betänkande Ansvaret för valutapolitiken (SOU

1997:10) i januari 1997. Utredaren hade bl.a. i uppdrag att föreslå

grundlagsändringar och övriga lagändringar som krävs för att ge rege-

ringen ansvaret för övergripande valutapolitiska beslut. Regeringens

uppdrag hade sin bakgrund i de ändrade förutsättningar för valuta-

politiken som följde av medlemskapet i EU.

 Vid partiöverläggningar hösten 1996 beslutades att en arbetsgrupp

med representanter för samtliga riksdagspartier skulle diskutera

grundlags- och andra lagstiftningsfrågor som har samband med Riks-

bankens framtida ställning. Resultatet av överläggningarna redovisa-

des i promemorian Riksbankens ställning (Ds 1997:50). Detta arbete

har, vad gäller EMU, till allra största delen handlat om frågor som hör

till den andra etappen, men vissa frågor som gäller den tredje etappen

(bl.a. sedelutgivningen) har också behandlats. En proposition som

behandlar dessa frågor beräknas lämnas till riksdagen i november

månad 1997.

Finansministern meddelade i ett offentligt anförande den 3 juni

1997 att regeringen i praktiken ställer sig bakom en rekommendation

om EMU från den socialdemokratiska partistyrelsen. Partistyrelsen

rekommenderade följande ställningstagande: Med tanke på svenska

folkets svaga stöd för EMU är det inte aktuellt med ett svenskt del-

tagande i valutaunionen då denna startar den 1 januari 1999. Däremot

bör vi bevara vår handlingsfrihet för att möjliggöra ett eventuellt

senare svenskt inträde. Ett deltagande bör dock inte aktualiseras med

mindre än att det underställs svenska folket för prövning. Det är allt-

jämt önskvärt att en sådan prövning sker i ett allmänt val men det kan

inte uteslutas att det istället kan ske genom ett extraval eller en folk-

omröstning. Rekommendationen godkändes vid den social-

demokratiska partikongressen i september 1997.

Svenska regeringsföreträdare hade inför ställningstagandena i juni

haft omfattande konsultationer med kollegor i andra medlemsstater,

och de informerades också i efterhand.

Propositionens disposition

För regeringens vidkommande är således ståndpunkten i den över-

gripande frågan om ett svenskt deltagande i valutaunionen när den

inleds den 1 januari 1999 redan fastställd. Denna ståndpunkt bildar

utgångspunkt för uppläggningen av denna proposition.

 Kapitel 3 ger en bakgrund om EMU. Här ges en översikt och en

beskrivning av EMU-frågan från dess uppkomst fram till idag. Ett

avsnitt beskriver medlemsstaternas framsteg vad gäller ekonomisk

konvergens.

Kapitel 4 redovisar villkoren för Sverige utanför valutaunionen,

med tonvikt på legala och institutionella förhållanden. Även om

Sverige inte inför euron kommer den tredje etappen att innebära

förändringar jämfört med dagens situation.

Kapitel 5 behandlar de svenska förberedelserna för den tredje

etappen avseende svensk ekonomi och praktiska åtgärder.

Kapitel 6 innehåller regeringens överväganden om Sveriges ekono-

miska politik utanför valutaunionen.

Kapitel 7 innehåller regeringens överväganden i frågorna om

Sveriges deltagande i valutaunionen från starten och om

förutsättningarna för ett eventuellt framtida deltagande.

I bilaga 1 finns en sammanfattning av remissvaren på EMU-utred-

ningen. I de följande bilagorna finns ett urval av sekundärlagstiftning

och politiska texter om EMU och det ekonomisk-politiska samarbetet.

En väsentlig bakgrund är primärrätten, främst i EG-fördragets avdel-

ning VI om ekonomisk och monetär politik med tillhörande protokoll

och förklaringar. Denna text har redan givits in till riksdagen som

bilaga 31 till prop. 1993/94: 19.

3 Bakgrund

3.1 En översikt av EMU

3.1.1 Övergången till den tredje etappen

Den 1 januari 1999 skall den tredje etappen av EMU inledas. De

medlemsstater inom EU vilkas ekonomier bedömts ha uppnått en till-

räcklig grad av varaktig ekonomisk konvergens och som uppfyller de

övriga inträdesvillkor som ställts upp bildar då en valutaunion. På den

första dagen av den tredje etappen låses växelkurserna mellan del-

tagarländernas valutor oåterkalleligt, den gemensamma valutan

euron införs samtidigt som penning- och valutapolitiken blir

gemensam för deltagande länder. Från och med den första dagen av

den tredje etappen blir euron en egen officiell valuta. Europeiska

centralbankens (ECB) penning- och valutapolitiska transaktioner

kommer att ske i euro. Euron kommer att kunna utnyttjas för olika

typer av betalningar och överföringar i det finansiella systemet, men

eurosedlar och -mynt introduceras först i ett senare skede. Under en

period, som varar i upp till tre och ett halvt år, kommer nationella

sedlar och mynt att fortsatt utgöra legala betalningsmedel i

deltagarländerna. Eurosedlar och -mynt införs senast den 1 januari

2002.

Enligt EG-fördraget bildas valutaunionen mellan de medlemsstater

som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemen-

sam valuta. Centrala i bedömningen är konvergenskriterierna som

anges i fördraget och i anslutande protokoll. Kriterierna är i korthet:

 En hög grad av prisstabilitet. Inflationstakten får inte med mer än

1,5 procentenheter överstiga inflationstakten i de högst tre medlems-

stater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet.

 En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn. Det får

inte föreligga ett beslut om att medlemsstaten har ett alltför stort un-

derskott i de offentliga finanserna enligt det s.k. underskottsförfaran-

det. De referensvärden som gäller är 3 procent av BNP för under-

skottet resp. 60 procent för bruttoskulden i förhållande till BNP.

 Ett iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Euro-

peiska monetära systemets växelkursmekanism under minst två år

utan att ha devalverat på eget initiativ i förhållande till någon annan

medlemsstats valuta.

 Den långfristiga räntan får inte med mer än 2 procentenheter

överstiga motsvarande räntesats i de högst tre medlemsstater som har

uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet.

En förutsättning för deltagande i valutaunionen är vidare att medlems-

statens centralbank har en oberoende ställning i linje med bestäm-

melserna i fördraget.

Vilka medlemsstater som skall ingå i första gruppen deltagare i

valutaunionen kommer att bestämmas under våren 1998. På grundval

av rapporter från kommissionen och Europeiska monetära institutet

(EMI) skall Ekofin-rådet (rådet i sammansättningen av ekonomi- eller

finansministrar) bedöma vilka medlemsstater som uppfyller villkoren

för deltagande. På basis av en rekommendation från Ekofin-rådet

fattar sedan stats- och regeringscheferna samlade inom ramen för

bestämmelserna för rådet det slutliga beslutet.

De medlemsstater som vid urvalstillfället under våren 1998 av stats-

och regeringscheferna bedöms uppfylla de nödvändiga villkoren har

både en rätt och en skyldighet att delta i valutaunionen. De medlems-

stater som inte kvalificerat sig för deltagande i valutaunionen får s.k.

undantagsstatus. Storbritannien och Danmark fick vid förhandlingen

om Maastrichtfördraget särskilda protokoll om rätt att inte delta i

valutaunionen.

3.1.2 Den gemensamma penning- och valutapolitiken

Ansvaret för de deltagande medlemsstaternas penningpolitik överförs

fr.o.m. starten av valutaunionen till Europeiska centralbankssystemet

(ECBS) bestående av de nationella centralbankerna och en gemensam

centralbank (ECB).

ECBS skall utforma och genomföra den monetära politiken inom

valutaunionen. ECB får ensamrätt att tillåta sedelutgivning inom

valutaunionen och ges befogenheter att använda gängse penning-

politiska styrinstrument, t.ex. rätt att genomföra öppna marknads-

operationer och rätt att fastställa krav på minimireserver.

Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan

att åsidosätta detta mål skall ECBS också stödja den allmänna ekono-

miska politiken inom gemenskapen och bidra till att förverkliga

gemenskapens mål enligt artikel 2 i EG-fördraget, bl.a. en hållbar

icke-inflatorisk tillväxt och en hög sysselsättning.

Fördraget ger ECBS en tydligt oberoende ställning, framför allt

genom ett instruktionsförbud. Detta innebär att varken ECB eller de

nationella centralbankerna får begära eller ta emot instruktioner från

medlemsstaternas regeringar eller från något gemenskapsorgan.

Omvänt gäller att nationella regeringar och gemenskapsorgan inte får

söka påverka ECB.

ECBS skall ledas av ECB:s beslutande organ. ECB:s högsta

beslutande organ är ECB-rådet som består av centralbankscheferna i

de medlemsstater som deltar i valutaunionen samt ledamöterna i

ECB:s direktion. ECB:s direktion, som skall bestå av fyra till sex

ledamöter, har det löpande ansvaret för beslut om den gemensamma

penningpolitiken.

Centralbankscheferna i de medlemsstater som står utanför unionen

kommer att ingå i ECB:s allmänna råd, vilket bl.a. fungerar som

forum för kontakter mellan samtliga centralbanker inom ECBS.

Medan ECB har tilldelats ett strikt och odelat ansvar för penning-

politiken, hör viktiga beslut inom valutapolitiken till Ekofin-rådets

ansvarsområde. Rådet har befogenhet att ingå formella avtal om växel-

kurssystem med tredjeland alternativt att utfärda allmänna riktlinjer

för valutapolitiken i förhållande till en eller flera valutor i tredje land.

Fördraget ger emellertid ECB en väsentlig roll i beslutsproceduren

innan rådet beslutar i valutapolitiska frågor. Ett viktigt skäl till detta är

att minimera risken för en konflikt mellan valutapolitiken och ECBS

prisstabilitetsmål.

3.1.3 Den ekonomiska politiken

Vad gäller den allmänna ekonomiska politiken, utom den monetära

politiken, sker ingen kompetensöverflyttning i den tredje etappen. Det

åligger dock samtliga medlemsstater att betrakta den ekonomiska

politiken som en fråga av gemensamt intresse och att sträva efter att

samordna den ekonomiska politiken inom rådet. Medlemsstaterna

skall också respektera de regler som skapats för att säkerställa budget-

disciplin.

Redan det ursprungliga Romfördraget angav att medlemsstaterna

skall samordna sin ekonomiska politik. Med de konkreta planerna på

att upprätta en ekonomisk och monetär union förstärktes motiven för

en ekonomisk-politisk samordning medlemsstaterna emellan. I linje

med detta infördes övervaknings- och samordningsförfaranden i

EMU-delarna av Maastrichtfördraget.

Till fördraget fördes bl.a. regler om s.k. multilateral övervakning.

Inom ramen för bestämmelserna för den multilaterala övervakningen

utfärdas icke-bindande allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och

gemenskapens ekonomiska politik. De allmänna riktlinjerna antas på

högsta politiska nivå av Europeiska rådet och de utarbetas en gång per

år.

Rådet skall på grundval av rapporter från kommissionen övervaka

att den ekonomiska politiken i medlemsstaterna överensstämmer med

de allmänna riktlinjerna. Rådet har möjlighet att ge rekommendationer

till medlemsstater vars ekonomiska politik inte är förenlig med de

allmänna riktlinjerna.

Målen om stabila priser och sunda offentliga finanser har tillmätts

stor vikt vid utformningen av bestämmelserna om EMU. Från och

med den andra etappen är det förbjudet med s.k. monetär finansiering,

dvs. att offentliga organ tar upp lån direkt i centralbanken. Vidare

finns det ett förbud mot positiv särbehandling av offentliga organ hos

finansinstitut. Reglerna syftar till att säkerställa att den offentliga

upplåningen för att finansiera underskott sker på marknadsmässiga

villkor. En tredje regel är förbudet för EU-organen och medlems-

staterna att påta sig ansvar för någon annan medlemsstats offentliga

skuld.

Genom antagandet av stabilitets- och tillväxtpakten sommaren 1997

förstärktes det regelverk som syftar till att säkra finanspolitisk

disciplin. Stabilitets- och tillväxtpakten föreskriver både förebyggande

och avskräckande åtgärder och utgörs av två rådsförordningar och

en resolution från Europeiska rådet.

Medlemsstaterna åtar sig i pakten att under den tredje etappen ha ett

medelfristigt mål för sina offentliga finanser nära balans eller i

överskott. De medelfristiga budgetmålen skall anges i

stabilitetsprogram som de medlemsstater som deltar i valutaunionen

utarbetar resp. i de konvergensprogram som utarbetas av

medlemsstater utanför valutaunionen. Ett system för tidiga varningar

upprättas genom vilket länderna skall kunna varnas om

referensvärdet 3 procent av BNP för underskottet är på väg att

överskridas. De tidiga varningarna lämnas i form av icke-bindande

rådsrekommendationer till medlemsländerna. Beträffande förfarandet

vid alltför stora underskott införs tidsgränser för de olika stegen i

förfarandet. Det klargörs vidare i vilka situationer sanktioner skall

användas och regler för beräkning av bötes- och depositionsbelopp

läggs fast.

Stabilitets- och tillväxtpakten omfattar samtliga medlemsstater, med

viktiga inskränkningar för de medlemsstater som inte deltar i valuta-

unionen.

3.2 EMU-processen

3.2.1 Historisk återblick

En valutaunion är ett mycket långtgående samarbete. EMU är därför

ett synnerligen viktigt steg i det europeiska integrationsarbetet.

Självständiga stater är beredda att ge upp sin rätt att nationellt fatta

beslut om penning- och valutapolitik. Planer på en ekonomisk och

monetär union har funnits länge inom gemenskapen. De har dock

blivit riktigt konkreta och allvarliga först under det senaste decenniet.

Drivkrafterna har varit både politiska och ekonomiska.

Då Romfördraget undertecknades på 1950-talet var Bretton Woods-

systemet med fasta växelkurser i funktion. Genom detta säkrades en

hög grad av valutastabilitet också mellan medlemsstaterna i EG. Det

fanns därför inte på den tiden behov av ett särskilt valutasamarbete

inom gemenskapsramen.

Vid EG:s toppmöte i[REDACTED_EFTERNAMN] år 1969 beslutades det att möjligheterna

att utveckla gemenskapen till en ekonomisk och monetär union skulle

undersökas. I bakgrunden till detta ingick att den ekonomiska

integrationen mellan medlemsstaterna hade ökat och att Bretton

Woods-systemet visade tecken på instabilitet. En arbetsgrupp lade

fram den s.k. Wernerplanen år 1971, vilken ledde till en resolution om

att upprätta en ekonomisk och monetär union i två steg fram till år

1980. Wernerplanen blev aldrig genomförd. En omständighet som

försvårade för planen var turbulensen i samband med Bretton Woods-

systemets sammanbrott.

År 1972 bekräftades vid Europeiska rådets möte i Paris målet om en

ekonomisk och monetär union. Detta följdes av etablerandet av den

s.k. valutaormen år 1972. I detta samarbete ingick flera europeiska

länder, även länder utanför gemenskapen. Sverige deltog i valuta-

ormen under perioden 1973 - 1977.

År 1978 beslutade Europeiska rådet att upprätta det europeiska

monetära systemet EMS. Härigenom höjdes väsentligt ambitionerna i

EG:s monetära samarbete. Den centrala beståndsdelen i EMS är

växelkursmekanismen (ERM exchange rate mechanism). Denna

innebär att bilaterala centralkurser sattes mellan samtliga deltagande

valutor. Kring centralkurserna sattes band för högsta tillåtna

fluktuationer i växelkurserna. Den normala bandbredden var

plus/minus 2,25 procent. De medlemsstater vars valutor ej deltagit i

valutaormen fick en bandbredd på plus/minus 6 procent. Vid

bandgränserna trädde en obligatorisk och i princip obegränsad

interventionsförpliktelse i kraft. Centralkurserna kunde ändras,

exempelvis då en deltagande medlemsstat hade haft en alltför

avvikande pris- och kostnadsutveckling. En viktig komponent i

systemet var att centralkursjusteringar beslutades gemensamt, dvs.

inte ensidigt av det berörda landet.

Under ERM:s första år skedde centralkursjusteringar vid flera

tillfällen. Denna period karaktäriserades av att en del medlemsstater

inte i tillräcklig grad förde en ekonomisk politik som ledde till

stabilitet. Från början på 1980-talet förde fler länder en

stabilitetsorienterad ekonomisk politik och centralkursjusteringarna

blev färre. Under perioden 1987-1992 skedde inte någon

centralkursjustering. Detta avspeglade delvis en högre grad av

ekonomisk konvergens. En annan förklaring var en stark politisk

ovilja hos flera medlemsstater att göra centralkursjusteringar trots att

utvecklingen av priser och löner motiverade detta.

I slutet av 1980-talet präglades EG av framgångar med

förverkligandet av den inre marknaden, en god ekonomisk utveckling

och en stark framtidstro. Planerna på en ekonomisk och monetär union

återuppväcktes. Vid toppmötet i Hannover 1988 uppdrogs åt en

arbetsgrupp, sammansatt av centralbankscheferna och några få

utomstående experter under ledning av kommissionens dåvarande

ordförande Delors, att utarbeta en plan för en ekonomisk och monetär

union. Gruppen framlade sin rapport år 1989 den s.k. Delors-

rapporten. Enligt denna borde EMU förverkligas i tre etapper.

Rapporten gjorde tydligt att en fördragsändring skulle bli nödvändig.

Vid Europeiska rådets möte i Strasbourg år 1989 beslutade man att

sammankalla en regeringskonferens om EMU.

Efter ett intensivt och omfattande förhandlingsarbete blev det nya

fördraget klart i den nederländska staden Maastricht i december 1991

och det undertecknades den 7 februari 1992. Ratificeringsprocessen

blev svår och långdragen och kunde inte avslutas förrän hösten 1993.

Det nya fördraget trädde i kraft den 1 november 1993.

En allvarlig kris i EMU-processen rådde under åren 1992-1993. Den

dittills rådande stabiliteten i ERM hade på många håll givit intrycket

att bildandet av valutaunionen skulle bli rätt oproblematiskt. En

kraftig oro på valutamarknaderna ledde till att det brittiska pundet och

den italienska liran tvingades att lämna ERM. Därutöver gjordes flera

centralkursjusteringar. Sommaren 1993 var ERM:s existens allvarligt

hotad, och planerna på EMU föreföll osäkra. Den 1 augusti 1993

beslutade ministrar och centralbankschefer att bredda banden i ERM

till plus/minus 15 procent. Denna bandbredd gäller fortfarande.

Stabiliteten i ERM har efter detta beslut ökat betydligt.

Marknadskurserna för flertalet deltagande valutor har legat relativt

nära centralkurserna, även om fluktuationerna i flera fall har varit

större än de tidigare smala banden om plus/minus 2,25 procent.

 Den österrikiska schillingen inträdde i ERM 1995 kort tid efter det

att Österrike blev medlem i EU. Under hösten 1996 återinträdde den

italienska liran i ERM, och den finska marken inträdde i mekanismen.

3.2.2 Första etappen av EMU

Den första etappen av EMU inleddes den 1 juli 1990, dvs. redan innan

Maastrichtfördraget hade trätt i kraft. Det centrala elementet i denna

etapp var en viss grad av ökad samordning av den ekonomiska

politiken. Den ekonomiska politiken blev föremål för tätare

diskussioner bland ministrar och höga tjänstemän, bl.a. baserade på

s.k. konvergensprogram vilka vid behov framlades på

medlemsstaternas eget ansvar. Penningpolitiken samordnades genom

centralbankschefskommittén.

Vid inledningen av den första etappen skulle med vissa undantag

begränsningar för kapitalrörelserna tas bort.

3.2.3 Andra etappen av EMU

Den andra etappen inleddes den 1 januari 1994 och den kommer att

pågå tills den tredje etappen startar den 1 januari 1999. När Sverige

blev medlem i EU den 1 januari 1995 pågick således den andra

etappen.

De flesta av reglerna om den ekonomiska politiken trädde i kraft vid

starten av den andra etappen. Det gäller restriktionerna för

finansiering av underskott i de offentliga finanserna (artiklarna 104-

104b).

Förfarandet vid alltför stora underskott i de offentliga finanserna

började tillämpas, med undantag för de kraftigaste

påtryckningsmedlen vilka gäller först för deltagande medlemsstater i

den tredje etappen. De svaga offentliga finanserna i EU har lett till att

rådet anser att en stor majoritet av medlemsstaterna har alltför stora

underskott. Endast Luxemburg och Irland har inte någon gång varit

föremål för ett sådant beslut.

En viss förstärkning av mekanismerna för samordning av den

ekonomiska politiken har skett. Allmänna riktlinjer för den

ekonomiska politiken upprättas årligen. Dessa följs regelbundet upp.

Ekofin-rådet och Europeiska rådet diskuterar löpande den ekonomiska

situationen med särskild inriktning på framstegen vad gäller att nå

konvergens. Medlemsstaterna har fortsatt att på eget ansvar utarbeta

konvergensprogram vilka blir föremål för diskussion i rådet.

På det penningpolitiska området behåller medlemsstaterna fullt ut

sina befogenheter under hela den andra etappen. Samarbetet på detta

område intensifieras dock. Vid starten av den andra etappen inrättades

EMI. EMI skall utföra en lång rad operativa och praktiska

förberedelser för den tredje etappen och det skall stärka

samordningen av penningpolitiken. EMI styrs av ett råd bestående av

en ordförande och centralbankscheferna i medlemsstaterna. EMI har

i enlighet med EG-fördraget årligen redovisat läget i förberedelserna

för den tredje etappen i en rapport. EMI:s verksamhet är i hög grad

inriktad på att förbereda den gemensamma penningpolitiken. EMI

följer också konvergensutvecklingen och utarbetar självständigt

bedömningar om denna. Härutöver bidrar EMI till rådets arbete i

flera frågor, t.ex. växelkurssamarbete och lagstiftning om ECB.

Under den andra etappen skall varje medlemsstat genomföra de

förändringar av den nationella lagstiftningen som krävs för att etablera

centralbankens oberoende. Senast då ECBS upprättas skall den

nationella lagstiftningen, inklusive den rörande centralbanken, vara

förenlig med EG-fördraget. Storbritannien är undantaget från denna

förpliktelse om landet bestämmer sig för att ej delta i valutaunionen.

Våren 1995 lade kommissionen fram en s.k. grönbok om

övergången till den gemensamma valutan. I grönboken presenterades

förslag till hur övergången praktiskt skulle gå till. Detta regleras

endast delvis i EG-fördraget. Grönboken följdes av ett omfattande

arbete i rådet, kommissionen och EMI som resulterade i att

Europeiska rådet i december 1995 i Madrid kunde enas om en

övergångsplan. Då beslutades också att den gemensamma valutan

skall heta euro.

Maastrichtfördraget reglerar inte förhållandena mellan euron och

valutorna i de medlemsstater som ej deltar i valutaunionen. I Madrid

beslutades att starta ett arbete i denna fråga. Detta ledde fram till en

uppgörelse om en ny växelkursmekanism ERM 2 som skall ersätta

det nuvarande ERM vid starten av den tredje etappen.

Tyskland lade i november 1995 fram ett förslag om en

stabilitetspakt. Förslaget syftade till att varaktigt säkra budgetdisciplin

i tredje etappen. Efter långa och bitvis svåra förhandlingar kunde en

principiell uppgörelse nås vid toppmötet i Dublin i december 1996 och

hela pakten kunde slutligt antas i samband med toppmötet i

Amsterdam sommaren 1997. Med uppgörelsen om pakten nåddes

klarhet i en av de svåraste politiska frågorna inför valutaunionen.

I Dublin blev det också principiell enighet om två rådsförordningar

om eurons legala ställning. Dessa förordningar, som har publicerats

sommaren 1997, är viktiga för att etablera säkerhet hos de ekonomiska

aktörerna, bl.a. vad gäller kontraktskontinuitet samt förhållandet

mellan euron å ena sidan och nationella valutaenheter och ecun å den

andra.

Svårigheterna för medlemsstaterna att nå en tillräcklig grad av

ekonomisk konvergens har gjort EMU-processen osäker vid flera

tillfällen. Det är framförallt de offentliga finanserna som alltför

mycket avviker från fördragets krav. År 1995 hade tolv medlemsstater

alltför stora underskott i de offentliga finanserna och år 1996 elva

stycken. Enligt förfarandena i EG-fördraget skulle den tredje etappen

ha kunnat startas genom beslut under år 1996. En första prövning

skulle då äga rum. Denna blev av ren pro forma-karaktär, då det länge

stått klart att den erforderliga majoritet av medlemsstater som klarade

inträdes- kraven ej skulle föreligga.

Under 1997 har diskussioner fortsatt i andra frågor som är av

betydelse för hur den ekonomiska politiken i valutaunionen skall

bedrivas. Det har gällt de externa aspekterna av EMU, bl.a. rådets roll

i valutapolitiken. En annan fråga har gällt i vilken grad och på vilket

sätt som medlemsstaterna skall samordna sin ekonomiska politik.

3.2.4 Processen under 1998

Under 1998 kommer viktiga beslut om EMU att fattas. En relativt

konkret och precis tidplan finns:

 Före den 1 mars skall medlemsstaterna rapportera uppgifter om

de offentliga finanserna till kommissionen i enlighet med reglerna i

underskottsförfarandet.

 Därefter framlägger kommissionen och EMI i enlighet med

artikel 109j.1 i EG-fördraget rapporter om hur medlemsstaterna

fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga EMU. I

rapporterna skall granskas om medlemsstaterna uppnått en hög grad

av varaktig konvergens. Det skall ske genom en analys av i vad mån

konvergenskriterierna uppfylls. Rapporterna skall även innehålla en

granskning av lagstiftningen om varje medlemsstats centralbank.

 Europaparlamentet konsulteras.

 Ekofin-rådet beslutar med kvalificerad majoritet i form av en

rekommendation huruvida varje enskild medlemsstat uppfyller de

nödvändiga villkoren för att införa euron. Bedömningen görs på

grundval av utfallssiffror för år 1997.

 I slutet av april eller början av maj skall rådet i sammansättningen

av stats- eller regeringschefer genom beslut med kvalificerad majoritet

bekräfta vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren. I

samband med detta beslut meddelas också omräkningskurserna mellan

de deltagande medlemsstaternas valutor.

 Så snart som möjligt därefter skall direktionen för ECB utses

genom ömsesidig överenskommelse mellan de deltagande

medlemsstaterna. Europaparlamentet och EMI:s råd skall dessförinnan

höras. När direktionen är utsedd är ECBS och ECB upprättade.

ECBS skall få omkring ett halvår på sig för att slutföra

förberedelserna för valutaunionen. Den 1 januari 1999 upprättas

valutaunionen. ECB tar över befogenheterna för penningpolitiken från

de deltagande medlemsstaterna.

3.3 Konvergensprocessen i EU

3.3.1 Inledning

För att valutaunionen skall fungera väl fordras det att medlemsstaterna

bedriver en långsiktigt stabilitetsorienterad ekonomisk politik i vilken

sunda offentliga finanser och stabila priser utgör centrala inslag.

Processen mot konvergens innebär en utveckling där skillnaderna i

ekonomiskt avseende minskar mot de länder som har den långsiktigt

mest stabila ekonomiska utvecklingen. Endast de länder som uppnått

en hög grad av varaktig konvergens får delta i valutaunionen.

Prognosen över de offentliga finanserna har hämtats från OECD.

Utvecklingen i Sverige behandlas mer ingående i avsnitt 5.1.

3.3.2 Prisstabilitet

Inflationen har gradvis fallit i EU-länderna sammantaget sedan slutet

av 1970-talet. Skillnaden i inflation mellan olika länder var länge

betydande. En del länder däribland Tyskland, Nederländerna,

Belgien och Österrike förde på ett tidigt stadium en politik syftande

till låg inflation (se diagram 3.1), medan andra däribland Italien,

Spanien och Portugal länge hade en hög inflationstakt (se diagram

3.2).

 Källor: OECD och Finansdepartementet

Källor: OECD och Finansdepartementet

Sedan början av 1990-talet har inflationstakten fallit i samtliga

medlemsländer och mest i de länder som dessförinnan hade haft den

högsta inflationen, däribland Spanien och Italien. Samtidigt har

skillnaden i inflationstakt mellan EU-länderna minskat kraftigt.

Enligt nationella konsumentprisindex föll inflationen i EU som

helhet till i genomsnitt 2,6 procent 1996, jämfört med 3,1 procent

1995 (se diagram 3.3).

Källor: OECD och Finansdepartementet

Inflationen har fortsatt att falla mellan 1996 och 1997 och befinner sig

för närvarande på historiskt låga nivåer. I takt med den fortsatta

nedgången i inflationen har också skillnaden mellan ländernas

inflationstakt minskat ytterligare. I slutet av september 1997

uppvisade samtliga länder, utom Grekland, en inflationstakt under

eller nära 2 procent, enligt det harmoniserade konsumentprisindexet,

HIKP.

En viktig faktor bakom utvecklingen mot en allt lägre inflation i

EU-området är att låg inflation i många länder har tillmätts en större

betydelse för att skapa förutsättningar för en hållbar ekonomisk

tillväxt. Budgetkonsolideringen under de senaste åren synes också ha

bidragit till lägre inflation liksom den svaga konjunkturutvecklingen. I

några fall kan även deltagandet i ERM genom att växelkursen

fungerat som ankare för penningpolitiken ha bidragit till låga

inflationsförväntningar och därigenom till en låg inflation.

Något större inflationstryck i EU förutses inte heller under det

närmaste året. Låga inflationsförväntningar och betydande ledig

kapacitet i de flesta länder bidrar till detta.

3.3.3 Offentliga finanser

I början av 1990-talet kännetecknades de offentliga finanserna i de

flesta EU-länder av stora underskott. Från 1970-talet skedde en

gradvis, trendmässig ökning av den offentliga skuldsättningen i nästan

alla medlemsländer. Situationen förvärrades ytterligare under

lågkonjunkturen 1992 - 93. Underskottet i det offentliga finansiella

sparandet som andel av BNP för EU som helhet var som högst 1993

och uppgick till drygt 6 procent av BNP.

Problemen och riskerna framförallt i form av ökad inflation, högre

räntor och lägre tillväxt med alltför stora obalanser i de offentliga

finanserna tycks ha bidragit till den konsolideringsprocess som de

flesta länder befinner sig i. En annan bidragande faktor är ambitionen

hos medlemsstaterna att uppfylla konvergenskriteriet för den offent-

liga sektorns finanser under 1997.

Trots den konjunkturavmattning som inföll i slutet av 1995 och

under 1996 har budgetunderskottet i EU som helhet minskat som

andel av BNP. Det genomsnittliga underskottet minskade från ca 5

procent av BNP 1995 till knappt 4,5 procent av BNP 1996. Några

länder, däribland Sverige, Finland, Italien och Spanien har under de

senaste åren kunnat uppvisa en särskilt stor nedgång i sina

budgetunderskott.

Utvecklingen i Tyskland har varit mindre gynnsam, om än från ett

starkare utgångsläge. Från att ha haft ett underskott på 2,4 procent av

BNP 1994 uppvisade Tyskland som enda land ett ökande underskott

mellan 1995 och 1996, och underskottet uppgick 1996 till 3,4 procent

av BNP. Denna utveckling kan till en del förklaras av effekterna av

den tyska återföreningen. Frankrike har sedan 1994 nedbringat sitt

underskott från 5,6 procent av BNP till 4,2 procent av BNP 1996.

Finanspolitiken i EU-länderna har varit fortsatt stram under 1997

och budgetunderskotten beräknas minska ytterligare. Enligt såväl

kommissionen och OECD som IMF väntas flertalet EU-länder nå eller

hamna nära referensvärdet 3 procent av BNP 1997. Sverige väntas

enligt OECD ha ett underskott på 2,1 procent av BNP 1997.

Diagram 3.4 Prognos för den offentliga sektorns underskott och skuld 1997 i

EU-länderna

Not: Luxemburg väntas ha ett överskott på mellan 1 och 2 procent 1997.

Skuldkvoten

uppgick enligt OECD till 6,4 procent av BNP 1996.

Källor: OECD, Economic Outlook, juni 1997

För att valutaunionen skall fungera väl måste de offentliga finanserna

vara hållbara, vilket bl.a. innebär att förbättringen i de offentliga

finanserna måste vara av bestående karaktär. Trots att en del åtgärder

har haft karaktären av kreativ bokföring har den icke-cykliska

komponenten i underskotten, dvs. den del av förändringen i de

offentliga finanserna som inte är beroende av konjunkturutvecklingen,

minskat de senaste åren. Enligt bl.a. OECD väntas budgetunderskotten

i flertalet EU-länder fortsätta att minska även under 1998. Om inte

ytterligare åtgärder vidtas väntas dock underskottet i Italien och

Österrike komma att öka under 1998.

Den offentliga sektorns bruttoskuld har fortsatt att öka fram till

1996 trots minskningen i budgetunderskotten. Endast Luxemburg,

Frankrike, Storbritannien och Finland väntas ha en skuldkvot som

understiger 60 procent av BNP 1997. Mellan 1996 och 1997 väntas

emellertid flertalet medlemsländer kunna uppvisa en nedgång i

skuldkvoten som andel av BNP, som en följd av den

finanspolitiska åtstramningen, men också beroende på en gynnsam

ränteutveckling. I en del fall kan också nedgången i skuldkvoten

förklaras av privatiseringar och andra transaktioner som inte påverkar

det offentliga finansiella sparandet. Tyskland och Österrike kommer

emellertid, enligt OECD, att uppvisa en stigande skuldkvot om inga

ytterligare åtgärder vidtas.

3.3.4 Växelkursstabilitet

Växelkursmekanismen ERM har utgjort det centrala elementet i EU-

ländernas samarbete för att skapa stabila växelkurser. Detta samarbete

har som tidigare nämnts stundtals utsatts för prövningar, inte minst

under valutaoron 1992 och 1993. Våren 1995 devalverades den

portugisiska escudon och den spanska pesetan.

Efter 1995 har växelkursutvecklingen varit mer stabil inom ERM

och inga ytterligare centralkursjusteringar har genomförts. Den

italienska liran som deprecierade kraftigt efter det att Italien lämnade

ERM 1992 stärktes gradvis från och med senare delen av 1995 och

återknöts till ERM under hösten 1996. Den finländska marken knöts

till ERM vid ungefär samma tidpunkt vilket betyder att alla EU-länder

utom Storbritannien, Sverige och Grekland deltar i

växelkursmekanismen ERM.

Svängningarna i de bilaterala växelkurserna inom ERM har

generellt varit måttliga under 1996 och 1997. Med undantag för

det irländska pundet har avvikelsen från de bilaterala centralkurserna

hållit sig långt innanför den stipulerade bandbredden på plus/minus 15

procent. Vissa valutor har uppvisat en mycket stor stabilitet. Detta

gäller främst österrikiska schilling, nederländska gulden och belgiska

franc som alla haft mycket små variationer mot D-marken. En del

valutor har stundtals rört sig utanför den gamla bandbredden, t.ex. den

franska francen och finska marken.

Till följd av bl.a. en mycket stark konjunkturutveckling och den

starka följsamheten till det brittiska pundet har det irländska pundet

stärkts kraftigt inom ERM och valutans avvikelse i den bilaterala

centralkursen mot den svagaste valutan har tidvis uppgått till mellan

10 och 12 procent.

Utanför ERM deprecierade det brittiska pundet efter utträdet ur

ERM hösten 1992. Pundet har sedermera apprecierat kraftigt och har

nu gentemot D-marken nått nästan samma nivå som när Storbritannien

lämnade ERM. Pundets förstärkning skall ses i ljuset av en starkare

konjunkturutveckling i Storbritannien jämfört med kontinentaleuropa.

Den starka tillväxten har föranlett en gradvis höjning av den korta

räntan. Inflationen har förblivit låg. Den svenska kronan deprecierade

kraftigt efter 1992 och nådde sin svagaste position i april 1995 med en

bilateral växelkurs mot D-marken på ca 5,50 kronor per mark. Där-

efter har kronan trendmässigt stärkts och i slutet av september 1997

låg kursen på ca 4,30 kronor per D-mark.

Sammantaget framkommer en bild av en förhållandevis stabil

växelkursutveckling under 1996 och 1997 i jämförelse med åren under

1990-talets inledning (se diagram 3.5). Växelkursrörelserna inom

ERM har i allmänhet minskat. De kraftigaste växelkursrörelserna

gäller valutor som uppvisat en stark utveckling; det irländska pundet

innanför ERM och det brittiska pundet utanför. Ingen valuta har

uppvisat någon påtaglig svaghet eller utsatts för press på

valutamarknaderna under denna period.

 Källor:[REDACTED_EFTERNAMN] under den andra etappen gäller

att medlemsstaterna skall sträva efter att undvika sådana underskott.

På det monetära området är, av naturliga skäl, skillnaderna mellan

deltagande och icke deltagande medlemsstater mycket stora.

Förändringarna för icke deltagande medlemsstater jämfört med den

andra etappen ligger bl.a. på det institutionella planet, då samarbetet i

den tredje etappen kommer att utövas inom ramen för ECB:s allmänna

råd.

Regeringen redovisar nedan område för område de villkor som kan

förväntas gälla för medlemsstater med undantag, med tonvikten på

legala och institutionella frågor.

4.2 Samordning av den ekonomiska politiken

När det gäller den allmänna ekonomiska politiken, utom den monetära

politiken, sker ingen kompetensöverflyttning i den tredje etappen.

Medlemsstaterna behåller sålunda sina beslutsbefogenheter vad gäller

finanspolitik och strukturpolitik.

Även om medlemsstaterna i allt väsentligt beslutar om och

verkställer sin ekonomiska politik, så skall medlemsstaterna enligt

fördraget samarbeta. Artikel 103.1 stadgar att medlemsstaterna skall

betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt

intresse och samordna denna politik inom rådet. I artikel 102a sägs

dessutom att medlemsstaterna skall föra sin ekonomiska politik så att

de bidrar till att förverkliga gemenskapens mål.

Formerna för samordningen av den ekonomiska politiken regleras i

de två nämnda artiklarna i EG-fördraget. Där görs ingen skillnad

mellan deltagande och icke deltagande medlemsstater. Ett

samordningsinstrument är de allmänna riktlinjerna för

medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik. I dessa,

vilka enligt praxis utarbetas årligen, anger rådet med kvalificerad

majoritet den ekonomiska politik som det anser vara lämplig för

medlemsstaterna och gemenskapen. Riktlinjerna är inte bindande.

Rådet har ett påtryckningsmedel i möjligheten att utfärda en

rekommendation till en medlemsstat som för en ekonomisk politik

som inte är förenlig med riktlinjerna eller som kan äventyra EMU:s

funktion. Ett ytterligare påtryckningsmedel finns i möjligheten att

offentliggöra denna rekommendation. Någon sådan rekommendation

har inte utfärdats under den andra etappen.

En fråga som ibland diskuteras är huruvida EMU skulle kräva en

långtgående samordning av finanspolitiken. När förslag har ställts om

att gå en bit i en sådan riktning, t.ex. inom ramen för stabilitets- och

tillväxtpakten, så har Sverige tillsammans med en stor majoritet

medlemsstater avvisat detta. Sverige har dock ställt sig positivt till

diskussioner och analyser av medlemsstaternas finanspolitik på EU-

nivå.

I tredje etappen kan vissa förändringar av samordningen av den

ekonomiska politiken ske. Europeiska rådet uppdrog i juni 1997 åt

Ekofin-rådet att undersöka hur den ekonomiska samordningen i den

tredje etappen skulle kunna förbättras. En delrapport skall avlämnas i

december 1997. Det är ännu för tidigt att säga hur detta arbete

kommer att utvecklas.

En institutionell förändring är att Ekonomiska och finansiella

kommittén (EFK) inrättas vid starten av den tredje etappen. Då läggs

Monetära kommittén ned. EFK kommer att ha liknande funktioner och

sammansättning. Samtliga medlemsstater och ECB deltar i EFK. Den

kan förväntas bli ett viktigt organ för dialog mellan regeringssidan och

centralbankssidan i den tredje etappen. Det finns därutöver andra

möjligheter till dialog mellan ECB och rådet, som t.ex. att ordföranden

i Ekofin-rådet har rätt att delta utan rösträtt i ECB-rådet, och att ECB:s

ordförande har rätt att delta i möten med Ekofin-rådet.

4.3 Stabilitets- och tillväxtpakten

4.3.1 Bakgrund

Stabilitets- och tillväxtpakten syftar till att säkerställa varaktig

budgetdisciplin i den tredje etappen av EMU. Pakten består av dels

förebyggande åtgärder systemet för tidig varning; dels

avskräckande åtgärder underskottsförfarandet. Den baseras på två

förordningar samt en vägledande resolution från Europeiska rådet:

Rådets förordning 97/1466/EG av den 7 juli 1997 om förstärkning av

övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och

samordningen av den ekonomiska politiken (baserad på artikel 103 i

fördraget); rådets förordning 97/1467/EG av den 7 juli 1997 om

påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid

alltför stora underskott (baserad på artikel 104c i fördraget) samt

Europeiska rådets resolution om stabilitets- och tillväxtpakten antagen

i Amsterdam den 17 juni 1997 . Texterna återges i bilagorna 2-4.

Stabilitets- och tillväxtpakten omfattar samtliga medlemsstater, men

med viktiga inskränkningar för de medlemsstater som inte deltar i

valutaunionen.

4.3.2 Systemet för tidig varning

Syftet med systemet för tidig varning är att förebygga alltför stora

underskott. Rådet skall tidigt kunna varna en medlemsstat om behovet

att vidta nödvändiga åtgärder för att undvika uppkomsten av alltför

stora underskott. Förordningen träder i kraft den 1 juli 1998.

Stabilitets- och konvergensprogram

I förordningen åläggs de medlemsstater som deltar i valutaunionen att

utarbeta stabilitetsprogram. De som inte deltar skall utarbeta

konvergensprogram. Stabilitets- och konvergensprogram skall

presenteras före den 1 mars 1999 och därefter uppdateras årligen.

Programmen och uppdateringarna skall offentliggöras.

I både stabilitets- och konvergensprogrammen skall ett medelfristigt

budgetmål anges. Varje medlemsstat får själv bestämma målet med

hänsyn till nationella särdrag, men åtar sig att eftersträva ett mål nära

balans eller överskott. Ett sådant mål har bedömts göra det möjligt för

medlemsstaterna att både hantera normala konjunktursvängningar och

att undvika alltför stora underskott.

I programmen skall medlemsstaterna ange hur de skall gå tillväga

för att anpassa underskottet och skulden till de uppsatta målen. De

skall beskriva de åtgärder som skall vidtas liksom underliggande

ekonomiska antaganden.

Programmen skall även innehålla en bedömning av åtgärdernas

kvantitativa effekter på budgeten och en analys av hur ändrade

ekonomiska antaganden kan påverka underskottet och skulden.

De medlemsstater som inte deltar i valutaunionen skall i

konvergensprogrammen ange de medelfristiga målen för penning-

och valutapolitiken (se avsnitt 4.6.1).

Bedömning

Rådet skall utvärdera innehållet i stabilitets- och

konvergensprogrammen. Det skall bedöma om medlemsstaterna har

valt medelfristiga budgetmål som medger en tillräckligt stor

marginal i de offentliga finanserna för att undvika alltför stora

underskott över en konjunkturcykel. Vidare skall rådet granska om

de vidtagna eller föreslagna åtgärderna är tillräckliga för att klara

anpassningen till målen och om de ekonomiska antagandena är

realistiska.

Utvärderingen skall ske inom två månader efter det att programmen

lämnats och då skall rådet yttra sig över programmen. Om rådet skulle

anse att innehållet eller målen i programmen bör skärpas skall rådet i

sitt yttrande uppmana den berörda medlemsstaten att ändra och an-

passa sitt program.

Övervakning

Enligt Europeiska rådets resolution skall medlemsstaterna själva

ansvara för att uppmärksamma förändringar i budgetutvecklingen och

i ett tidigt skede vidta lämpliga åtgärder för att uppnå målen i

stabilitets- och konvergensprogrammen.

Rådet skall emellertid också som en del av övervakningen följa

genomförandet av stabilitets- och konvergensprogrammen för att

identifiera faktiska eller förväntade avvikelser från målen.

Om en medlemsstats budget avviker betydande antingen från det

medelfristiga målet eller från den föreslagna anpassningen till målet

får rådet lämna den berörda medlemsstaten en tidig varning i form av

en rekommendation. Syftet är att i tid ge en varning för att undvika att

underskottet kan överskrida referensvärdet 3 procent av BNP.

Medlemsstaterna uppmanas att på eget initiativ offentliggöra denna

rekommendation.

I Europeiska rådets resolution åtar sig medlemsstaterna att så snart

de får en tidig varning vidta de korrigerande åtgärder de anser

nödvändiga för att undvika att underskottet blir alltför stort.

Om avvikelsen skulle bestå eller förvärras skall rådet lämna en ny

rekommendation till medlemsstaten att omedelbart vidta korrigerande

åtgärder. Rådet får, såsom yttersta påtryckningsmedel i denna del av

pakten, offentliggöra denna rekommendation.

4.3.3 Förfarandet vid alltför stora underskott

Denna del av pakten syftar till att avskräcka medlemsstaterna från

alltför stora underskott i de offentliga finanserna och att se till att de

omgående korrigeras om de skulle uppstå. I den tredje etappen av EMU

blir det en skyldighet att undvika alltför stora underskott. Det är viktigt

att uppmärksamma att föreläggande (artikel 104c.9) och sanktioner

(artikel 104c.11) endast gäller de medlemsstater som deltar i valuta-

unionen.

I det följande redovisas ett tänkt normalt underskottsförfarande, som

inleds med inrapportering av data för de offentliga finanserna före den

1 mars varje år. I realiteten kan förfarandet inledas även vid andra

tillfällen.

Bedömning

Enligt artikel 104c.2 i fördraget skall kommissionen övervaka

budgetsituationen i medlemsstaterna för att bedöma om

budgetdisciplin iakttas. Bedömingen skall göras utifrån de två

referensvärdena:

 3 procent av BNP för underskottet och

 60 procent av BNP för den offentliga sektorns konsoliderade

bruttoskuld.

Kommissionen gör utvärderingen på grundval av de data för de

offentliga finanserna som medlemsstaterna varje år inrapporterar före

den 1 mars.

Kommissionen är skyldig att utarbeta en rapport om en medlemsstat

inte anses uppfylla underskotts- eller skuldkriteriet eller om risk för ett

alltför stort underskott föreligger. Ekonomiska och finansiella

kommittén skall yttra sig över rapporten. Kommissionen tar därefter

ställning till om ett alltför stort underskott föreligger eller kan uppstå

och avger ett yttrande till rådet.

I enlighet med artikel 104c.6 skall rådet fatta beslut i frågan om ett

alltför stort underskott föreligger i medlemsstaten på rekommendation

av kommissionen och på grundval av yttrandena från kommissionen

och Ekonomiska och finansiella kommittén. I Europeiska rådets

resolution finns regler som syftar till att eliminiera risken för att rådet

inte skulle ges möjlighet att agera till följd av att kommissionen inte

lägger fram beslutsunderlag.

Rådet skall göra en allsidig bedömning om huruvida det föreligger

ett alltför stort underskott innan beslut fattas. Rådets bedömning

medger ett visst utrymme för tolkning. Det är således inte frågan om

ett mekaniskt beslut.

I förordningen specificeras undantagsbestämmelser för

underskottskriteriet. Om rådet anser att underskottet är undantagsvis

och över- gående och ligger nära referensvärdet 3 procent av BNP

utlöses inte underskottsförfarandet.

Ett underskott kan anses undantagsvis till följd av dels ovanliga

händelser utanför den berörda medlemsstatens kontroll som har stor

inverkan på den offentliga sektorns finansiella ställning, dels en

allvarlig konjunkturnedgång, särskilt i händelse av ett årligt fall i real

BNP på minst 2 procent.

Rådet skall även i sin allsidiga bedömning beakta eventuella på-

pekanden från berörd medlemsstat om att ett årligt fall i real BNP som

är mindre än 2 procent skall anses vara undantagsvis mot bakgrund av

speciella skäl, särskilt avseende konjunkturnedgångens plötsliga

förlopp eller det ackumulerade produktionsbortfallet i förhållande till

den tidigare trendmässiga utvecklingen. Medlemsstaterna åtar sig

emellertid i Europeiska rådets resolution att som regel ha ett årligt fall

i real BNP om minst 0,75 procent såsom ett referensvärde, då de

bedömer om en konjunkturnedgång är allvarlig.

Det fortsatta förfarandet

I förordningen preciseras de följande stegen i förfarandet:

1. Rådets beslut enligt artikel 104c.6 i fördraget om huruvida det

föreligger ett alltför stort underskott i en medlemsstat skall fattas

senast i maj månad. I det fall ett alltför stort underskott konstateras

skall rådet samtidigt utfärda en rekommendation till berörd

medlemsstat. I Europeiska rådets resolution uppmanas

medlemsstaterna att på eget initiativ själva offentliggöra

rekommendationen.

I denna rekommendation skall en tidsfrist på högst fyra månader

fastställas inom vilken medlemsstaten skall presentera effektiva

åtgärder som syftar till att korrigera underskottet.

Dessutom skall rådet i rekommendationen ange en tidsfrist för när

underskottssituationen skall ha upphört. Det alltför stora underskottet

bör vara korrigerat det år som följer på året då det alltför stora

underskottet fastställdes, om inte särskilda omständigheter föreligger.

Det innebär att underskottet som regel skall vara korrigerat två år efter

det år det uppstod. Rådet kan dock medge en längre frist.

2. Rådet skall omedelbart efter att den fastställda tidsfristen på fyra

månader löpt ut bedöma om medlemsstaten vidtagit effektiva åtgärder

som leder till att underskottet kommer att minska. Denna utvärdering

sker således senast i september. Beslut som en medlemsstats regering

offentliggjort skall godtas som underlag för utvärderingen. Åtgärderna

behöver således inte nödvändigtvis vara presenterade i en proposition

eller motsvarande handling. Rådet kan vid denna tidpunkt besluta om

att offentliggöra sin rekommendation om medlemsstaten inte vidtagit

effektiva åtgärder.

3. Rådet skall inom ytterligare en månad på nytt bedöma om

medlemsstaten vidtagit effektiva åtgärder. Om rådet finner att

åtgärderna är otillräckliga skall berörd medlemsstat som deltar i

valutaunionen erhålla ett föreläggande om att vidta åtgärder för att

åstadkomma den minskning av underskottet som rådet anser vara

nödvändig. Detta är en starkare uppfordran om att åtgärda situationen

än rekommendationen utgör.

4. Om berörd medlemsstat som deltar i valutaunionen inte

presenterar åtgärder i enlighet med föreläggandet skall rådet senast i

december besluta om sanktioner. Beslut om sanktion sker således

inom tio månader efter inrapporteringen av data för de offentliga

finanserna. Enligt förordningen skall sanktionen initialt utgöra en icke

räntebärande deposition.

Om den berörda deltagande medlemsstaten, efter rådets beslut om

att kräva en deposition, inom två år lyckas korrigera det alltför stora

underskottet skall depositionen återbetalas, men om det består skall

depositionen som regel omvandlas till en bot.

Deposition

Den icke räntebärande depositionen skall bestämmas som en fast del

om 0,2 procent av BNP och en rörlig del som uppgår till en tiondel av

skillnaden mellan underskottet i procent av BNP under det föregående

året och referensvärdet för underskottskriteriet 3 procent av BNP. Ett

underskott på 6 procent av BNP ger en deposition som motsvarar

0,2+0,1(6-3) = 0,5 procent av BNP. En enskild deposition får inte

uppgå till mer än 0,5 procent av BNP i något fall.

Rådet skall göra en årlig bedömning av huruvida den berörda

medlemsstaten vidtagit åtgärder i enlighet med rådets föreläggande

fram till dess att beslutet om att ett alltför stort underskott föreligger

upphävs. Ett upphävande sker först då det alltför stora underskottet

helt har korrigerats.

Om rådet i sin årliga bedömning finner att en deltagande

medlemsstat inte följt rådets föreläggande skall rådet skärpa

sanktionerna med en tilläggsdeposition som skall motsvara den första

depositionens rörliga del. Även tilläggsdepositionen kan omvandlas

till en bot om inte medlemsstaten korrigerar det alltför stora

underskottet inom två år.

Inkomster av depositioner och böter

Depositioner skall handhas av kommissionen. Räntor på depositioner

liksom böter skall utgöra andra inkomster enligt artikel 201 i fördraget

och skall fördelas mellan de medlemsstater som deltar i valutaunionen

och som inte har ett alltför stort underskott. Dessa inkomster kommer

således inte att kunna användas för att öka utgifterna över EG-

budgeten.

4.3.4 Konsekvenser för Sverige

De konvergensprogram som medlemsstaterna hittills presenterat på

eget ansvar får ses som föregångare till de stabilitets- och

konvergensprogram som beskrivs i förordningen om tidig varning.

Den svenska regeringen presenterade ett konvergensprogram i juni

1995. En uppföljning av programmet görs varje halvår, vilket är mer

ambitiöst än vad som föreskrivs.

Riksdagen har antagit mål för de offentliga finanserna, som med

god marginal uppfyller det politiska åtagandet i stabilitets- och

tillväxtpakten om ett medelfristigt budgetmål nära balans eller

överskott. Sverige skall ha ett överskott i de offentliga finanserna som

långsiktigt skall motsvara 2 procent av BNP i genomsnitt över en

konjunktur- cykel. Detta mål gäller från 2001. Genom målet om

offentliga finanser som är nära balans eller i överskott kommer

medlemsstaterna att ha möjlighet att låta de automatiska

stabilisatorerna verka samtidigt som underskottet hålls inom

referensvärdet 3 procent av BNP.

 Den strama svenska budgetprocessen motsvarar väl de krav som

bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten ställer.

Budgetförfarandet medför löpande kontroller och uppföljningar av de

offentliga finanserna. Det finns tillräckliga möjligheter att vidta

korrigerande åtgärder. Den reformerade svenska budgetprocessen

infördes oberoende av stabilitets- och tillväxtpakten.

Utformningen av stabilitets- och tillväxtpakten medger viss

flexibilitet. Enligt fördraget skall rådet göra en allsidig bedömning av

den enskilda medlemsstatens underskottssituation och samtidigt,

enligt förordningen om underskottsförfarandet, ta hänsyn till särskilt

före- liggande omständigheter i landet. Tidsfristen för när ett

underskott bör vara korrigerat kan variera. Under vissa villkor kan

referensvärdet 3 procent av BNP överskridas om underskottet

fortfarande ligger nära referensvärdet.

Det är viktigt att pakten är verkningsfull för att upprätthålla

budgetdisciplin i tredje etappen. Depositioner eller böter ger

incitament att snabbt vidta åtgärder för att korrigera alltför stora

underskott och upprätthålla budgetdisciplin. Pakten har fått en balans

mellan flexibilitet och restriktivitet.

4.4 EU:s samarbete om tillväxt och sysselsättning

4.4.1 Samarbetets utveckling

Under de senaste åren har sysselsättningsfrågan fått en alltmer

framskjuten position i EU:s arbete. Den har behandlats vid alla de

senaste toppmötena, och av flera olika ministerråd. Det finns en stark

politisk vilja att få ned den oacceptabelt höga arbetslösheten i EU.

Vid Europeiska rådets möte i Bryssel 1993 antogs en handlingsplan

baserad på kommissionens vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och

sysselsättning. I slutsatserna från Brysselmötet slogs fast att Euro-

peiska rådet skall göra en årlig uppföljning av handlingsplanen i

december varje år. Sedan dess har handlingsplanen vidareutvecklats,

både i det reguljära arbetet i ministerrådet och framförallt vid Euro-

peiska rådets möten. Handlingsplanen täcker en rad olika områden:

makroekonomisk politik, investeringar i infrastruktur i gemenskapen

och i enskilda medlemsstater (bl.a. transeuropeiska nätverk),

näringslivets konkurrenskraft, utbildning och strukturpolitiska

åtgärder.

I huvudsak är samarbetet om sysselsättning mellanstatligt, eftersom

det är medlemsstaterna som har beslutskompetensen i flertalet frågor.

Vid Europeiska rådets möte i[REDACTED_EFTERNAMN] i december 1994 var

sysselsättningen ett huvudtema. Då antogs ett fem-punktsprogram

(de s.k. Essen-punkterna) innefattande utbildningssatsningar, en

sysselsättningsintensiv tillväxt, minskade indirekta lönekostnader, en

effektivare arbetsmarknadspolitik samt förstärkta insatser för utsatta

grupper. Ett viktigt resultat från mötet var att förfaranden för

övervakning av medlemsländernas sysselsättningspolitik etablerades.

Länderna ombads att utarbeta fleråriga nationella

sysselsättningsprogram. Rådet (i dess sammansättning av ekonomi-

och finansministrar och i dess sammansättning av

arbetsmarknadsministrar) och kommissionen fick till uppgift att

rapportera årligen om utvecklingen inom sysselsättningsområdet till

Europeiska rådet med start i december 1995.

En första sådan rapport om sysselsättning (den s.k. enhetsrapporten

om sysselsättning) presenterades inför Europeiska rådets möte i

Madrid i december 1995. Vid mötet i Madrid bekräftades att kampen

mot arbetslösheten är EU:s viktigaste uppgift, samtidigt som

farhågor uttrycktes för att arbetslösheten i högre grad blivit strukturell

till sin natur. Det beslöts att särskilda ansträngningar bör göras till

förmån för särskilt utsatta grupper som ungdomar, långtidsarbetslösa

och kvinnor.

Efter en debatt med utgångspunkt i kommissionens meddelande av

den 5 juni med titeln Insatser för sysselsättningen i Europa En

Förtroendepakt uppmanade Europeiska rådet i Florens i juni 1996

EU:s institutioner, regeringarna, de regionala och lokala

myndigheterna samt arbetsmarknadens parter att föra en målinriktad

och sammanhållen politik för tillväxt och sysselsättning. Vid

Europeiska rådets möten i Dublin i december 1996 och i Amsterdam

i juni 1997 gjordes en avstämning över hur väl strategin i

förtroendepakten fungerat.

En andra enhetsrapport om sysselsättning presenterades vid

Europeiska rådets möte i Dublin i december 1996. En interimsrapport

hade dessförinnan lämnats till Europeiska rådets möte i Florens. På

grundval av Essen-strategin ställde sig Europeiska rådet i Dublin

bakom den analys som gjordes i enhetsrapporten om sysselsättning.

För att understryka sitt engagemang antog Europeiska rådet Dublin-

förklaringen om sysselsättning. I slutsatserna från Dublinmötet

återfinns ett resonemang som direkt återspeglar rekommendationerna i

enhets- rapporten om behovet av en fortsättning av den makro-

ekonomiska strategin för ekonomisk tillväxt och sysselsättning, ökade

ansträngningar för att modernisera varu- och tjänstemarknader och

utnyttja nya källor till sysselsättning, fokus på arbetsmarknadernas

effektivitet och på investeringar i mänskliga resurser, utvecklande av

mer sysselsättningsvänliga skattesystem och sociala skyddssystem

samt en förstärkning av samspelet mellan makroekonomiska och

strukturella åtgärder.

I Dublin slutrapporterades ett arbete som tillkommit på svensk-

danskt initiativ; de ömsesidigt gynnsamma effekterna av en ökad

samordning av den makroekonomiska och strukturella politiken.

Europeiska rådets möte i Amsterdam i juni 1997

Kampen mot arbetslösheten och frågan om ökad tillväxt och

sysselsättning i EU blev centrala teman vid Europeiska rådets möte i

Amsterdam i juni 1997. Europeiska rådet fastslog på nytt att det krävs

ett samlat och konsekvent tillvägagångssätt för att skapa arbetstill-

fällen i Europa, vilket innebär en stabil makroekonomisk politik, att

arbetet med den inre marknaden slutförs, en aktiv sysselsättnings-

politik samt en modernisering av arbetsmarknaderna. Europeiska rådet

välkomnade den gemensamma interimsrapporten om sysselsättning

med titeln Från ord till handling som tagits fram av rådet i dess

tvådelade konstellation och kommissionen samt den rapport om de

framsteg som gjorts när det gäller kommissionens förtroendepakt.

Europeiska rådet antog dessutom en separat resolution om tillväxt

och sysselsättning (se bilaga 6) vid sidan av resolutionen om

stabilitets- och tillväxtpakten. Europeiska rådets resolution om tillväxt

och sysselsättning innehåller följande huvudelement:

 en förstärkt samordning av sysselsättningspolitiken. De allmänna

riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska

politik skall stärkas vad gäller de delar som rör sysselsättning,

 förfarandena i den nya avdelningen om sysselsättning i

Amsterdamfördraget tillämpas omgående i så stor utsträckning som

möjligt,

 en granskning av all relevant gemenskapspolitik från

sysselsättningssynpunkt,

 ytterligare ansträngningar för att fullborda den inre marknaden,

 Europeiska investeringsbanken och Europeiska investerings-

fonden omorienterar och förstärker delar av sin verksamhet på om-

råden som bedöms som viktiga för sysselsättningen.

För att bibehålla dynamiken när det gäller att främja ekonomisk

tillväxt och bekämpa arbetslösheten beslutade Europeiska rådet att

hålla ett extraordinärt möte om sysselsättning under det

luxemburgska ordförandeskapet hösten 1997.

4.4.2 Den nya avdelningen om sysselsättning i Amsterdam-

fördraget

Bakgrund

Ett övergripande mål i den regeringskonferens som föregick

Amsterdamfördraget har varit att förändra Europeiska unionen så att

den bättre motsvarar medborgarnas förväntningar. Den fortsatt höga

arbetslösheten i Europa blev en särskilt viktig fråga i detta

sammanhang.

Den svenska regeringen har prioriterat sysselsättningsfrågan mycket

högt i det europeiska samarbetet. Därför blev sysselsättning en mycket

viktig fråga för Sverige också i regeringskonferensen. I september

1995 tog Sverige ett första initiativ i frågan. I juni 1996

konkretiserades de svenska idéerna i regeringskonferensen och i

september samma år lade Sverige fram ett textförslag till en ny

avdelning om sysselsättning.

Resultatet av regeringskonferensen är en betydande framgång för

svensk del. Enighet nåddes om att en ny avdelning om sysselsättning,

som har stora likheter med det svenska förslaget, skall föras in i

fördraget. I detta avsnitt redovisas innehållet i den nya avdelningen.

Mål

Målen i fördragen stärks, dels genom att artikel B i Fördraget om

Europeiska unionen och artiklarna 2 och 3 i EG-fördraget ändras, dels

genom målangivelser i den nya avdelningen.

Ändringarna innebär bl.a. att medlemsstaterna och gemenskapen

skall arbeta för en samordnad strategi för sysselsättning.

Sysselsättningen skall beaktas vid utformningen och genomförandet

av all gemenskapspolitik. Frågan ges därmed en mer framträdande

plats i gemenskapens arbete.

Samordning och övervakning

Medlemsstaterna skall behålla nuvarande kompetens inom

sysselsättningsområdet. Samordnings- och

övervakningsmekanismerna skall emellertid stärkas.

Fördragsändringen innebär inte att sysselsättningspolitiken skall

harmoniseras på gemenskapsnivå.

Därmed behandlas sysselsättningspolitiken på ett sätt som påminner

om det förfarande som gäller för bland annat budgetdisciplin. Detta

ligger i linje med regeringens uppfattning att övervakningen av

sysselsättningspolitiken skall ges samma tyngd och konkretion som

den som tillämpas på övrig ekonomisk politik.

Det fördragsfästa förfarandet ålägger Europeiska rådet att en gång

om året ge sysselsättningsfrågan en grundlig behandling. Europeiska

rådets överväganden skall baseras på en gemensam rapport från rådet

och kommissionen om sysselsättningsläget i gemenskapen.

Rådet skall årligen utarbeta riktlinjer för sysselsättningspolitiken.

De skall stämma överens med de allmänna riktlinjerna för den

ekonomiska politiken enligt artikel 103.2 i EG-fördraget.

Med utgångspunkt i sysselsättningsriktlinjerna skall rådet utvärdera

genomförandet av sysselsättningspolitiken i medlemsstaterna.

Medlemsstaternas nationella rapporter om sysselsättningsläget skall

utgöra en central del i övervakningen. Om en medlemsstat för en

politik som rådet bedömer vara oförenlig med riktlinjerna för

sysselsättnings- politiken kan rådet lämna en rekommendation till

den berörda medlemsstaten att anpassa sin politik. Rådet skall som

ytterligare påtryckningsmedel kunna offentliggöra rekommendationen.

Stödåtgärder

Rådet skall även kunna besluta om så kallade stödåtgärder för att

främja samarbete mellan medlemsstaterna och stödja deras arbete på

sysselsättningsområdet. Detta innebär dock inte att finanspolitiska

stimulansåtgärder skall få vidtas. Inte heller skall någon

harmonisering av medlemsstaternas lagar eller andra författningar äga

rum. Stödåtgärderna åsyftar främst informations- och

erfarenhetsutbyte, särskilt genom pilotprojekt. Varaktigheten av dessa

åtgärder skall inte överstiga fem år.

Sysselsättningskommittén

En institutionell förändring som följer av fördragsändringen är

inrättandet av en rådgivande sysselsättningskommitté med två

representanter från varje medlemsstat respektive kommissionen.

Kommittén skall ges en framträdande roll. Den skall främja en

sammanhållen syn på och en bättre samordning av

sysselsättningspolitiken mellan medlemsstaterna. Kommittén skall

även verka för ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter.

4.4.3 Svenska prioriteringar

Regeringen kommer även utanför valutaunionen att fortsätta att vara

pådrivande i samarbetet för ökad sysselsättning och lägre arbetslöshet.

På detta område gör EG:s regelverk ingen skillnad mellan de i

valutaunionen deltagande och icke-deltagande medlemsstater.

Sysselsättningspolitiken är en integrerad del av den ekonomiska

politiken. Sunda offentliga finanser och stabila priser är grunden för

en hållbar ekonomisk tillväxt och hög sysselsättning. Det är viktigt

med insatser för att främja en flexibel och väl fungerande

arbetsmarknad, att stärka utbildning och kompetensuppbyggnad och

att fullfölja och vidareutveckla den inre marknaden. Regeringen fäster

stor vikt vid den nya avdelningen om sysselsättning.

Sysselsättningspolitiken är huvudsakligen en nationell

angelägenhet. Ett aktivt europeiskt samarbete om tillväxt och

sysselsättning kan stärka de nationella ansträngningarna.

4.5 Riksbankens ställning och deltagande i ECBS

Om Sverige inte deltar i valutaunionen kommer beslutanderätten över

penningpolitiken att ligga kvar hos Riksbanken och således inte

lämnas över till det europeiska centralbankssystemet, ECBS. Central-

bankerna i de medlemsstater som inte deltar i valutaunionen har trots

det en viss begränsad roll inom ECBS. I detta avsnitt redogörs

kortfattat för vad som i dag kan förutses gälla i detta avseende för

Riksbanken i en situation där Sverige inte deltar i valutaunionen.

4.5.1 Riksbankens ställning

Enligt artikel 108 i EG-fördraget skall varje medlemsstat senast då

ECBS upprättas, dvs. senast omedelbart efter den 1 juli 1998,

säkerställa att dess lagstiftning är förenlig med EG-fördraget. Denna

skyldighet gäller alla medlemsstater, utom Storbritannien, även om de

inte deltar i valutaunionen. Sverige måste således, oavsett om Sverige

deltar eller inte i valutaunionen, uppfylla vissa krav i fördraget rörande

Riksbankens ställning.

Vid partiledaröverläggningar hösten 1996 beslutades att

överläggningar om grundlags- och andra lagstiftningsfrågor som har

samband med Riksbankens framtida ställning skulle ske i en

arbetsgrupp med representanter för samtliga riksdagspartier.

Överläggningarna resulterade i en fempartiuppgörelse som redovisas i

departementspromemorian Riksbankens ställning (Ds 1997:50). Efter

remissbehandling av promemorian har regeringen den 2 oktober

1997 beslutat om en lagrådsremiss. Förslaget har också sänts till

Europeiska monetära institutet (EMI) för granskning. En proposition i

ämnet beräknas lämnas till riksdagen under november månad 1997.

Utgångspunkten för regeringens förslag i lagrådsremissen är att

Riksbanken skall ha ansvaret för penningpolitiken och att

Riksbankens självständighet skall stärkas samt att anpassningen av

svensk rätt bör ske så att den återger de bestämmelser som är gällande

i Sverige. Även om det från EG-rättslig synpunkt kanske skulle vara

möjligt att avstå från anpassning av svensk rätt med hänsyn till det

faktum att EG-rätten har direkt effekt, skall ändringar i

regeringsformen ske från utgångspunkten att regeringsformen skall

återge huvuddragen i hur Sverige styrs.

Regeringen har föreslagit att målet för penningpolitiken skall vara

att upprätthålla ett fast penningvärde. Detta mål anges i lagen

(1988:1385) om Sveriges riksbank. Såsom myndighet under riksdagen

skall Riksbanken därutöver, utan att åsidosätta prisstabilitetsmålet,

stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken i syfte att uppnå

hållbar tillväxt och hög sysselsättning.

Regeringen har vidare föreslagit att ansvaret för övergripande

valutapolitiska frågor överförs från Riksbanken till regeringen.

Regeringen skall därvid bestämma system för att fastställa kronans

värde i förhållande till utländska valutor (växelkurssystem). Detta

kräver ändringar i regeringsformen. Bestämmelser om valutapolitiska

frågor tas in i en ny lag om valutapolitiken. Riksbanken skall

bestämma om centralkurs och bandbredd i ett system med fast

växelkurs och om den praktiska tillämpningen av valutapolitiken i ett

system med flytande växelkurs.

När det gäller Riksbankens ledningsstruktur har regeringen

föreslagit att fullmäktige ges en kontrollerande funktion.

Fullmäktiges uppgifter anges i riksbankslagen. En direktion med sex

heltidsanställda ledamöter inrättas som skall besluta i alla

penningpolitiska frågor och leda Riksbanken. Direktionen skall utses

av fullmäktige. Med undantag för inledningsskedet är mandattiden

för varje ledamot av direktionen sex år.

Enligt förslaget skall riksdagen utse ledamöter i fullmäktige,

fastställa balans- och resultaträkning och besluta om ansvarsfrihet för

fullmäktige och direktionen. Fullmäktige skall bestå av elva ledamöter

med lika många suppleanter. Mandattiden skall vara fyra år. I

fullmäktiges uppgifter ingår bl.a. val av riksbankschef, vice

riksbankschef och direktionen i övrigt. Fullmäktige skall till riksdagen

lämna förslag till disposition av Riksbankens vinst.

Regeringen har därutöver föreslagit att det i regeringsformen tas in

ett uttryckligt förbud för myndigheter att bestämma hur Riksbanken

skall besluta i frågor som rör penningpolitiken. En motsvarande

bestämmelse om att en ledamot av direktionen inte får söka eller ta

emot instruktioner när han fullgör penningpolitiska uppgifter tas in i

riksbankslagen. Riksbankens beslutanderätt om centralkurs och

bandbredd har stor betydelse för Riksbankens möjlighet att uppfylla

prisstabilitetsmålet och därmed för penningpolitiken. Dessa beslut

skall också omfattas av instruktionsförbudet.

För att säkerställa insyn i och kontroll av Riksbankens verksamhet

på det penningpolitiska området har regeringen föreslagit att banken

skall informera regeringen inför alla viktiga penningpolitiska beslut.

Vidare skall riksbanksfullmäktiges ordförande och vice ordförande ha

rätt att närvara, med yttranderätt, vid direktionens sammanträden men

utan förslags- och rösträtt. Riksbanken skall därtill minst två gånger

om året lämna en rapport till riksdagen om den förda penning- och

valutapolitiken.

De nya bestämmelserna skall enligt förslaget i lagrådsremissen träda

i kraft den 1 januari 1999.

4.5.2 Deltagande i ECBS

Enligt artikel 14.3 i ECBS-stadgan utgör de nationella centralbankerna

i de medlemsstater som deltar i valutaunionen en integrerad del av

ECBS och skall handla i överensstämmelse med den europeiska

centralbankens (ECB) riktlinjer och instruktioner. ECBS består

visserligen även av centralbankerna i de medlemsstater som inte deltar

i valutaunionen men dessa har inte alls samma roll i och inflytande

över centralbankssystemet. Om Sverige inte deltar i valutaunionen

kommer exempelvis riksbankschefen inte att ha någon plats i ECB-

rådet och Sverige får inte vara med och utse ledamöter till ECB:s

direktion.

Så länge det finns medlemsstater som inte deltar i valutaunionen

skall ECB, enligt artikel 109l.3 i fördraget, dock ha ett beslutande

organ vid sidan om ECB-rådet och direktionen. Detta tredje

beslutande organ kallas ECB:s allmänna råd. Det allmänna rådet skall

bestå av ECB:s ordförande och vice ordförande samt cheferna för

samtliga medlemsstaters nationella centralbanker. Den svenske

riksbanks- chefen kommer således att ingå i det allmänna rådet även

om Sverige står utanför valutaunionen.

Det allmänna rådets ansvarsområden regleras uttömmande i artikel

47 i ECBS-stadgan. Av denna framgår att det allmänna rådet skall

delta i förberedelserna för icke deltagande medlemsstaters inträde i

valutaunionen, inklusive låsandet av dessa medlemsstaters växelkurser

vid inträdet. Allmänna rådet skall också medverka vid rådgivning och

yttranden rörande gemenskapsrättsakter och nationell lagstiftning

inom ECB:s behörighetsområde samt avseende

gemenskapslagstiftning som rör tillsyn över kreditinstitut och det

finansiella systemets stabilitet.

Allmänna rådet skall vidare medverka beträffande insamling av

statistik, ECB:s rapporteringsverksamhet, standardisering av bok-

föring och rapportering av de nationella centralbankernas

transaktioner, fastställande av fördelningsnyckel för teckning av

ECB:s kapital samt fastställande av anställningsvillkoren för ECB:s

personal.

Det allmänna rådet har ingen funktion vad avser den gemensamma

penningpolitiken. De icke deltagande medlemsstaterna kan dock

genom allmänna rådet få information om ECB-rådets verksamhet,

däribland beslut angående penningpolitiken. Av artikel 47.4 i ECBS-

stadgan framgår nämligen att ECB:s ordförande skall underrätta det

allmänna rådet om beslut av ECB-rådet.

Beträffande rätten i övrigt för representanter från centralbanker i

medlemsstater som inte deltar i valutaunionen att delta i ECB:s olika

kommittéer och arbetsgrupper så pågår för närvarande diskussioner

inom EMI. Vad dessa kommer att leda till är i dag omöjligt att säga.

Om Sverige inte deltar i valutaunionen kommer deltagandet i det

allmänna rådet att vara av stor vikt eftersom detta ger tillgång till

information och insyn i ECB:s verksamhet.

4.5.3 Insamling av statistiska uppgifter

För att utföra ECBS:s uppgifter skall ECB enligt artikel 5 i ECBS-

stadgan med de nationella centralbankernas stöd samla in de statistiska

uppgifter som behövs, antingen från de behöriga nationella

myndigheterna eller direkt från aktörerna i ekonomin. De närmare

bestämmelserna om insamlandet av dessa uppgifter kommer att

regleras i rådsförordningar samt förordningar och beslut etc. utfärdade

av ECB.

Artikel 5 är giltig för alla medlemsstater vilket innebär att samtliga

medlemsstater, oavsett om de deltar i valutaunionen eller inte, skall

bidra till harmoniseringsarbetet och vidta nödvändiga åtgärder för att

anpassa sina statistiksystem till de gemensamma kraven.

Medlemsstater som inte deltar i valutaunionen kommer inte att vara

bundna av ECB-förordningar som utfärdats med stöd av den

kommande rådsförordningen om statistiken. I praktiken kan kravet på

en harmonisering enligt artikel 5 ändå göra det lämpligt även för icke

deltagande medlemsstater att i vissa delar göra motsvarande

anpassningar i statistiksystemen.

Vad gäller rapporteringen av statistik till ECB från Riksbanken har

krav och önskemål ännu inte preciserats. För att det gemensamma

analysarbetet inom ECB skall kunna bedrivas effektivt är det dock

rimligt att förvänta sig att Riksbanken kommer att ställa viss statistik

till ECB:s förfogande även om Sverige inte deltar i valutaunionen.

4.5.4 Hörande av ECB om förslag till rättsakter

Enligt artikel 105.4 i EG-fördraget skall ECB höras om varje förslag

till rättsregler inom ECB:s behörighetsområde. Denna skyldighet att

konsultera ECB gäller samtliga medlemsstater, utom Storbritannien,

även om de inte deltar i valutaunionen. En motsvarande bestämmelse

om hörande av EMI finns redan i dag. Innan starten av valutaunionen

väntas rådet anta en förordning i denna fråga.

4.6 Valutapolitiken för icke deltagande medlemsstater

4.6.1 Generella regler för valutapolitiken i icke deltagande

medlemsstater

En grundläggande princip i artikel 109m i EG-fördraget är att fram till

början av tredje etappen skall varje medlemsstat behandla sin

valutapolitik som en fråga av gemensamt intresse. För tiden därefter

skall artikeln fortsätta att tillämpas på medlemsstater som inte inför

euron.

Artikel 109m innebär inte något rättsligt åtagande att delta i ERM.

Deltagande i ERM eller ERM 2 är möjliga, men inte de enda sätten att

leva upp till åtagandet i artikel 109m.

Under förhandlingen om ERM 2 diskuterades vad som skulle gälla

för medlemsstater som inte deltar i valutaunionen och som inte heller

deltar i ERM 2. Sverige drev i denna förhandling linjen att det

väsentliga är att den ekonomiska politiken är inriktad på stabilitet, så

att alltför stora växelkursfluktuationer på det viset kan undvikas. En

erfarenhet från krisen i ERM 1992-93 och av det svenska kronfallet

1992 är att en stabil växelkurs måste underbyggas av stabilitet i den

eko- nomiska politiken. En fast växelkurs kan inte upprätthållas om

den inte underbyggs av ekonomiska fundamenta. Detta synsätt

reflekteras i hög grad i slutsatserna från Europeiska rådets möte i

Dublin i december 1996. Där sägs att det är genom en

stabilitetsorienterad ekonomisk politik som artikel 109m ges effekt.

Detta behöver således inte ske genom en fastkursregim. I uppgörelsen

från Dublin ingår också att medlemsstater med rörlig valutakurs skall

presentera sin politik i konvergensprogram för att möjliggöra adekvat

övervakning.

Förfarandena för övervakning av denna del av den ekonomiska

politiken har konkretiserats i samband med förhandlingen om

stabilitets- och tillväxtpakten. Reglerna finns i rådets förordning

97/1466/EG om förstärkning av övervakningen av de offentliga

finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska

politiken, artiklarna 7.2.a och 10 andra stycket. Medlemsstater som

inte deltar i valutaunionen skall utarbeta konvergensprogram. Dessa

skall, utöver information rörande de offentliga finanserna, också

innehålla in- formation om de medelfristiga målen för den

monetära politiken samt sambandet mellan dessa mål och pris- och

växelkursstabilitet . I artikel 10 andra stycket sägs: Dessutom skall

rådet övervaka den ekonomiska politiken i icke deltagande

medlemsstater mot bakgrund av konvergensprogrammens mål i syfte

att säkerställa att deras politik är inriktad på stabilitet och således på

att undvika avvikelser i växelkurserna från de reala

jämviktsväxelkurserna och alltför stora fluktuationer i de nominella

växelkurserna.

Dessa regler innehåller inget åtagande om fast växelkurs eller om att

ha ett mål för valutapolitiken eller växelkursen. Det innebär att

Sverige kan fortsätta att ha en rörlig växelkurs och en penningpolitik

med ett inflationsmål. Den ekonomiska politiken i medlemsstater

utanför valutaunionen kommer dock att bli föremål för övervakning.

Denna övervakning kommer att inriktas på de ekonomiska fundamenta

som underbygger en stabil växelkurs, framförallt sunda offentliga

finanser och prisstabilitet. Det konvergensprogram som Sverige senare

skall presentera i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten skall

således innehålla den nämnda informationen om de medelfristiga

målen för den monetära politiken.

4.6.2 ERM 2

Vid Europeiska rådets möte i Madrid i december 1995 ombads

Ekofin-rådet att studera relationerna mellan valutaunionen och de EU-

länder som inte deltar. Denna begäran följdes av ett omfattande arbete

inom rådet, kommissionen och EMI med att utforma en

växelkursmekanism som kan träda i kraft då den tredje etappen startar.

En reso- lution om ERM 2 antogs av Europeiska rådet i Amsterdam i

juni 1997 (se bilaga 5).

Ett viktigt motiv till upprättandet av ERM 2 var att värna den inre

marknaden, så att denna inte hotas av alltför stora avvikelser i

växelkurserna från de reala jämviktsväxelkurserna eller av alltför

stora nominella växelkursfluktuationer.

ERM 2 har flera likheter med det nuvarande ERM. Det är ett

mellanstatligt valutasamarbete. Det baseras på en centralkurs och ett

band inom vilket valutakursen kan fluktuera. Vid bandgränserna är

interventioner från centralbankerna i syfte att försvara kurserna

obligatoriska. Men det finns också en del skillnader. Dessa beror

framförallt på att lärdomar har dragits av de mycket stora

påfrestningar som ERM utsattes för i samband med turbulensen på

valutamarknaderna 1992 och 1993, men också på andra erfarenheter

av ERM:s funktion. Centralkurser kommer endast att finnas mot

euron; inte som i det nuvarande ERM där det finns bilaterala

centralkurser mellan samtliga deltagande valutor. Prisstabilitetsmålen

för såväl ECB som för de nationella centralbankerna överordnas

uttryckligen målet att försvara riktkurserna genom en rätt för dessa att

avbryta interventionerna om deras prisstabilitetsmål hotas. Det finns

en möjlighet att etablera bi- laterala smalare band.

Det betonas starkt i inledningen av ERM 2-resolutionen att

stabilitetsorienterad ekonomisk politik är nödvändig för varaktigt

stabila växelkurser. Alla medlemsstater behöver bedriva en

penningpolitik inriktad på prisstabilitet. Därutöver är det minst lika

viktigt, framhålls det, att bedriva en sund finanspolitik och sund

strukturpolitik.

Sverige lade i förhandlingen om ERM 2 stor vikt vid att deltagandet

skall vara frivilligt, liksom fallet är i det nuvarande ERM. Så blev

också resultatet av förhandlingen; i resolutionen sägs att deltagandet är

frivilligt. Det sägs vidare att medlemsstater med undantag kan dock

förväntas ansluta sig till mekanismen.

Standardbandbredden anges i resolutionen till plus/minus 15

procent runt centralkurserna. Sverige förordade att denna bandbredd

skulle väljas och att den skulle fastställas redan i resolutionen. Detta är

samma procenttal som i dagens ERM. I praktiken är dock flexibili-

teten i ERM 2 något större, eftersom det faktum att centralkurser

endast fastställs mot euron innebär att övriga deltagande valutor

sinsemellan kan variera betydligt mer. Det finns inte i resolutionen

något åliggande för deltagarna i mekanismen att försöka begränsa

kursrörelserna inom snävare gränser än standardbandbredden.

Centralkurser och standardbandet kan ändras genom ett förfarande

som liknar det som gäller idag. Det innebär en procedur där deltagarna

i mekanismen, inklusive ECB, gemensamt beslutar, efter en procedur

som innefattar kommissionen och den Ekonomiska och finansiella

kommittén. Samtliga medlemsstater får delta i möten där dessa frågor

behandlas. Beslut fattas genom ömsesidig överenskommelse, dvs. i

princip genom enhällighet. Det sägs i resolutionen att

standardbandbredden skall vara relativt vid. En medlemsstat som

deltar i mekanismen kan i praktiken lägga veto mot en oönskad

insnävning av standardbandbredden.

Ett viktigt inslag i ERM 2 är att alla parter i den ömsesidiga

överenskommelsen, inklusive ECB, har rätt att inleda ett konfidentiellt

förfarande med sikte på att ompröva centralkurser. Detta förfarande är

inrättat mot bakgrund av erfarenheten att centralkursjusteringar

tidigare alltför länge undveks eller blev otillräckliga, med hänsyn

tagen till ekonomiska fundamenta. Tanken är nu att centralkurserna

inte skall få avvika alltför mycket från de reala jämviktsväxelkurserna.

På en medlemsstats initiativ kan smalare band beslutas. Det kan

vara så att ett land önskar närmare koppling till euron än vad de

femtonprocentiga banden implicerar. Sådana smalare band skall då

prövas med hänsyn tagen till den berörda statens grad av konvergens.

Beslut om smalare band tas i en något annorlunda procedur. Endast

ministrar i medlemsstater som deltar i valutaunionen, ECB och

ministern och centralbankschefen i det berörda landet tar beslutet,

medan övriga ovan nämnda parter deltar i processen utan rösträtt.

Sådana smalare band utgör inte ett krav för att kvalificera för

deltagande i den monetära unionen. Detta lade Sverige vikt vid i

förhandlingen.

4.6.3 Externa aspekter av EMU

Institutionella förutsättningar

Valutaunionens växelkurspolitik regleras i artikel 109 i fördraget.

Allmänt gäller att valutapolitiken skall utformas genom nära sam-

arbete mellan involverade parter och att prisstabilitetsmålet värnas.

Rådet kan besluta om valutapolitik genom:

 formella avtal om växelkurssystem eller

 allmänna riktlinjer för valutapolitiken.

ECB ges ett betydande inflytande på dessa beslut. ECB har därutöver

en viktig roll i det att den svarar för genomförandet av valutapolitiken

(interventioner och hantering av valutareserver).

Ett formellt avtal om växelkurssystem kan bli aktuellt om

exempelvis en motsvarighet till Bretton Woods-systemet skulle

upprättas. Det är rådet som bär det yttersta ansvaret för att ingå

sådana formella avtal. Rådet fattar beslut på rekommendation från

ECB eller kommissionen. Enbart deltagande medlemsstater har

rösträtt och beslutet skall vara enhälligt. Icke-deltagande

medlemsstater har närvaro- och yttranderätt vid beslut enligt artikel

109. Beslut om centralkurser tas här av rådet, men kvalificerad

majoritet är tillräcklig (två tredjedelar av de deltagande ländernas

viktade röstetal). Centralkurser kan antas eller ändras, och även

upphävas, dvs. att euron kan tillåtas flyta.

I avsaknad av ett formellt avtal har rådet möjlighet att upprätta

allmänna riktlinjer för valutapolitiken. ECB binds dock inte av de

allmänna riktlinjerna, som ej får strida mot målet om prisstabilitet.

Vid toppmötet i Amsterdam fick rådet och kommissionen i uppdrag

att i samarbete med EMI studera effektiva sätt att genomföra

bestämmelser enligt artikel 109 och i synnerhet ett eventuellt

utarbetande av allmänna riktlinjer för valutapolitiken gentemot tredje

land. Detta arbete pågår alltjämt.

Det återstår att se vilken typ av växelkurssystem som kommer att

gälla för euron. I dagsläget får det bedömas som osannolikt att någon

typ av fastkursarrangemang, formellt eller informellt, skulle införas i

förhållande till en annan större valuta som t.ex. dollarn.

Eurons roll i det internationella monetära systemet

Det råder ännu oklarhet kring hur många och vilka medlemsstater som

kommer att ingå i valutaunionen. Det är i dagsläget svårt att uppskatta

eurons framtida betydelse. I detta avsnitt görs ett försök att belysa ett

antal faktorer som kan påverka eurons roll i det internationella

monetära systemet.

Det är troligt att förväntningar om utvecklingen av ekonomiska

fundamentala faktorer i valutaunionen kommer att spela en betydande

roll för eurons utveckling, åtminstone på sikt. Hur denna

förväntningsbild kommer att formas är svårt att förutse. Faktorer som

ett långtgående oberoende för ECB, en strikt tillämpning av

prisstabilitetsmålet och stabilitets- och tillväxtpakten talar för en stark

euro. Å andra sidan kan det dröja en tid innan ECB har etablerat

förtroende för sin verksamhet, vilket skulle kunna innebära en svag

växelkurs för euron.

Under valutaunionens inledande år kan strukturella portföljom-

placeringar komma att påverka eurons växelkursutveckling. Framför

allt kan skapandet av en djup och likvid finansiell marknad inom

valuta-unionen leda till ökad efterfrågan på euro från privata

investerare. Därutöver kan även efterfrågan på placeringar i euro i

offentliga portföljer öka genom förändringar i centralbankers

valutareserver. Detta kan leda till apprecieringstryck på eurons

växelkurs. Samtidigt är motverkande faktorer tänkbara. Euro-

marknaden kan dra till sig skuldförvaltare, som genom att vilja låna en

större andel i euro ökar utbudet av euro-tillgångar. Nettoeffekten av

portföljomplaceringarna är därför osäker.

Valutaunionen kommer att bli ett betydligt mer slutet valutaområde

än de enskilda deltagarländerna. Växelkursens betydelse för efter-

frågeläget i ekonomin och för inflationstrycket kommer därmed

sannolikt att minska betydligt för de länder som deltar i valutaunionen.

I den penningpolitiska utformningen kan det därför verka naturligt att

ge växelkursen mindre tyngd. Detta kan leda till större växelkurs-

fluktuationer än i de europeiska valutorna idag.

Representation i internationella sammanhang

Valutaunionens upprättande medför troligen en förändring i EU:s

representation i internationella organ. Det är ännu inte klart i vilken

grad gemenskapen skall företräda medlemsstaterna i internationella

fora som t.ex. IMF, G7 och OECD. Eftersom en stor del av de frågor

som diskuteras i dessa fora inte är av gemenskapskaraktär, kommer

den landvisa representationen sannolikt att bestå efter den 1 januari

1999.

Om ett land utanför EU avser att diskutera valutapolitik med

valutaunionen, är det ännu oklart vilket EU-organ som bör föra

förhandlingarna. Fördragets ansvarsfördelning mellan rådet,

kommissionen och ECB ger inte något klart svar på den frågan. Det

organ som för förhandlingen med tredjeland skall dock representera

gemenskapens intressen och förhandlingslinjen skall vara förankrad

hos de berörda gemenskapsinstitutionerna.

Konsekvenser för Sverige

Det är, som framgått ovan, fortfarande oklart vilken roll euron

kommer att spela i det internationella monetära systemet, vilken typ av

växelkursregim som kommer att gälla för euron samt hur

valautaunionen kommer att representeras i internationella

sammanhang. Den globala ekonomiska integrationen och utvecklingen

inom EU har stor betydelse för den svenska ekonomiska utvecklingen

och dess betydelse kommer troligen att öka med tiden. Euro-områdets

valutapolitik kommer som en del av detta att medföra konsekvenser

för Sverige även om vi står utanför valutaunionen.

Vad gäller valutaunionens representation i internationella fora bör

Sverige inte medverka till att ändra den nuvarande nationalstats-

baserade representationen inom IMF, G10 eller OECD. En ändring av

denna skulle minska det svenska inflytandet i dessa organ.

4.7 Den rättsliga ramen för införandet av euron

För att att skapa en rättslig ram för användningen av den gemensamma

valutan euron har två rådsförordningar utarbetats. Den ena

förordningen, som grundas på artikel 235 i EG-fördraget, antogs av

ministerrådet den 17 juni 1997 (rådets förordning 97/1103/EG om

vissa bestämmelser som har samband med införandet av euron).

Förordningen har tagits in som bilaga 7 till denna proposition. Den

andra förordningen, som grundas på artikel 109l.4 i fördraget, skall

antas av de medlemsstater som kommer att delta i valutaunionen från

starten den 1 januari 1999. Rådet godkände i juli 1997 ett utkast till

denna förordning om införandet av euron. Utkastet har publicerats i

form av en bilaga till en rådsresolution (resolution av rådet av den 7

juli 1997 om den rättsliga ramen för införandet av euron [97/C

236/04]).

Förordningen enligt artikel 235 innehåller vissa bestämmelser som

av bl.a. rättssäkerhetsskäl ansetts vara av brådskande natur. Det rör sig

om bestämmelser om ersättandet av ecun mot euron till kursen 1 mot

1, kontraktskontinuitet och avrundningsbestämmelser. Förordningen

är bindande och direkt tillämplig i samtliga medlemsstater. Den gäller

således i varje medlemsstat oavsett om landet deltar i valutaunionen

eller inte.

Beträffande den officiella ecun stadgas att varje hänvisning i ett

rättsligt instrument till ecun som den definierats i rådets förordning

94/3320/EG, skall ersättas med en hänvisning till euron till kursen en

euro för en ecu. I de fall då ett rättsligt instrument innehåller

hänvisningar till ecun utan en sådan definition så skall det ändå

förutsättas att hänvisningen avser ecun som den definieras i nyss

nämnda rådsförordning. Med rättsligt instrument avses

lagbestämmelser, rättsliga föreskrifter, administrativa rättsakter,

rättsliga beslut, avtal, ensidiga rättsakter, andra betalningsinstrument

än sedlar och mynt samt andra instrument med rättslig verkan. Med

 avtal avses alla slag av avtal, oavsett på vilket sätt de ingås.

För att säkra fortsatt giltighet av kontrakt kontraktskontinuitet

vid införandet av euron finns det i förordningen en bestämmelse som

säger att införandet av euron inte får medföra ändringar av några

villkor i ett rättsligt instrument eller leda till upphävande av eller

befrielse från fullgörelse av villkoren i ett rättsligt instrument. En part

får inte heller ensidigt ändra ett rättsligt instrument eller bringa det att

upp- höra. Bestämmelsen hindrar dock inte parterna att komma

överens om något annat.

Slutligen innehåller förordningen enligt artikel 235 två

bestämmelser om hur omräkning skall ske mellan euron och de

nationella valutaenheterna samt hur avrundning skall gå till vid en

sådan omräkning.

Förordningen enligt artikel 109l.4 i fördraget är bindande och direkt

tillämplig i medlemsstaterna med förbehåll för Storbritanniens och

Danmarks undantag samt för de medlemsstater som enligt artikel 109k

i fördraget ges undantag från deltagande i valutaunionen. Vissa

bestämmelser i förordningen måste dock anses gälla indirekt och

respekteras även i medlemsstater som inte deltar i valutaunionen. Det

gäller t.ex. bestämmelserna om ersättandet av de deltagande ländernas

valutor med euron och behållandet av de nationella valutaenheterna

som icke-decimala uttryck för euron under övergångsperioden.

Förordningen enligt artikel 109l.4 innehåller inledningsvis några

bestämmelser om att euron skall vara de deltagande medlemsstaternas

valuta från och med den 1 januari 1999 och ersätta de nationella

valutorna till den fastställda omräkningskursen. Vidare finns vissa

bestämmelser som skall gälla under den s.k. övergångsperioden som

börjar den 1 januari 1999 och slutar den 31 december 2001.

Huvudprincipen är att under denna treårs-period skall det inte finnas

något tvång att använda euron eller något hinder mot att göra det

(principen om icke tvång, icke hinder). Vid transaktioner mellan

konton skall den som betalar kunna välja antingen euron eller den

nationella valuta- enheten oavsett i vilken valuta

betalningsmottagarens konto är. Den eventuella omräkning som krävs

skall banken göra.

Det finns emellertid möjlighet för medlemsstaterna att i ett par fall

vidtaga åtgärder som avviker från huvudprincipen om icke tvång

respektive icke hinder för användande av euron. Det gäller åtgärder

för att ändra den valutaenhet som utestående skulder är uttryckta i från

nationell valutaenhet till euro (redenominering) och åtgärder för att

göra det möjligt för bl.a. börser, marknadsplatser och system för

clearing och avveckling att använda euro i stället för nationella

valutaenheter. Andra bestämmelser som föreskriver användandet av

euron får endast antas av de deltagande medlemsstaterna enligt en

tidsram som fastställs genom gemenskapslagstiftning.

Förordningen innehåller vidare bestämmelser om sedlarna och

mynten i euro. Den exakta tidpunkten när dessa skall sättas i omlopp

är ännu inte bestämd. Ett datum kommer att bestämmas senast i

samband med att förordningen antas, dvs. under år 1998. Sedlarna och

mynten i euro blir lagligt betalningsmedel i de deltagande

medlemsstaterna. De nationella sedlarna och mynten kommer under

högst sex månader efter utgången av övergångsperioden att behålla sin

status av lagligt betalningsmedel. Varje medlemsstat får bestämma om

denna period skall förkortas. Det betyder således att det under en

period kan finnas två parallella lagliga betalningsmedel. Varje

medlemsstat får också bestämma under hur lång tid de nationella

sedlarna och mynten skall kunna växlas till euro efter det att de

upphört att vara lagligt betalningsmedel.

4.8 Inträde i valutaunionen efter den 1 januari 1999

En medlemsstat med undantag som uppfyller de nödvändiga villkoren

kan när som helst upptas i valutaunionen. Hur detta går till regleras i

artikel 109k.2 och 109l.5 i EG-fördraget. Förfarandet är i princip

detsamma som när den första gruppen deltagare i valutaunionen utses,

men det finns också vissa skillnader. På det informella Ekofin-

rådsmötet i Noordwijk i april 1997 diskuterades frågor som gällde ett

inträde i valutaunionen efter den 1 januari 1999. Enligt regeringens

bedömning kan följande komma att gälla.

Minst en gång vartannat år skall kommissionen och ECB rapportera

till rådet om hur de berörda medlemsstaterna fullgör sina förpliktelser

när det gäller att förverkliga EMU, i enlighet med förfarandet i artikel

109j.1. Rapporterna skall således redogöra för hur

konvergenskriterierna uppfylls och för vissa andra förhållanden, bl. a.

den nationella centralbankens oberoende. Sådana rapporter kan också

utarbetas på begäran av den berörda medlemsstaten. Sverige kommer

sålunda att minst vartannat år bli föremål för en sådan rapportering.

Sverige har också rätt att begära rapportering.

Dessa rapporter kan följas av en prövning i rådet. Om Ekofin-rådet

finner att den berörda medlemsstaten uppfyller de nödvändiga vill-

koren för införande av euron så upphävs undantaget. Beslut tas med

kvalificerad majoritet, varvid samtliga medlemsstater i EU har rösträtt.

Detta beslut skall föregås av överläggningar i rådet i

sammansättningen stats- eller regeringschefer och av hörande av

Europaparlamentet. Det får förutsättas att den nationella

beslutsprocessen respekteras vid ett inträde efter den 1 januari 1999.

Fördraget gör inte någon skillnad på inträdesvillkoren för de

medlemsstater som deltar från start och de som deltar senare.

Europeiska rådet tydliggjorde detta vid sitt möte i Madrid i december

1995. En princip om likabehandling skall gälla.

Fördraget ger ett visst utrymme för tolkning av

konvergenskriterierna. Då rådet våren 1998 väljer ut den första

gruppen deltagare i valutaunionen är det att vänta att tolkningen av

kriterierna kommer att konkretiseras. Den tolkning som då görs

kommer således att vara styrande också för hur kriterierna senare

kommer att tillämpas. Konvergenskriterierna skall således varken

tolkas hårdare eller mjukare för medlemsstater vars deltagande i

valutaunionen prövas efter den 1 januari 1999.

En annan fråga för medlemsstater som ansluter senare gäller de

olika faserna i övergången till euron. Dessa har, vad gäller den första

gruppen deltagare, preciserats av Europeiska rådet i december 1995 i

Madrid. Det är troligt att en flexibilitet kommer att finnas för senare

anslutande medlemsstater. De skulle visserligen inte få använda

sammanlagt längre tid för att fullgöra övergången till euron, men

däremot skulle de kunna fullgöra övergången på kortare tid om detta

skulle visa sig möjligt och lämpligt. Övergången skulle anpassas till

det berörda landets förutsättningar och önskningar. Med utgångspunkt

i detta kan följande sägas om övergångens olika faser.

Fas A, från beslutet att upphäva ett undantag och fram till

anslutningen till valutaunionen, kan förmodligen göras kortare än vad

som är fallet för den första gruppen. ECBS kommer redan att vara i

full funktion. En viss tid kan behövas för nationella förberedelser, bl.a.

för lagstiftning och för att ge privata aktörer tid för återstående

förberedelser.

Fas B inleds med att omräkningskursen mellan euron och den

berörda medlemsstatens valuta fastställs av rådet med enhällighet, då

deltagande medlemsstater och den berörda medlemsstaten har rätt att

rösta. Ansvaret för penning- och valutapolitiken övergår till

gemenskapen. För den första vågen kan denna fas vara upp till tre år.

Den kan troligen göras mycket kortare för senare anslutande medlems-

stater, bl.a. beroende på att de kan dra nytta av förberedelser som den

första gruppen deltagare har gjort.

Den avslutande fasen C kan för den första gruppen pågå högst sex

månader. Undet denna fas byts de nationella sedlarna och mynten ut

mot sedlar och mynt i euro som blir lagligt betalningsmedel. Under en

kortare period kommer dock även de nationella sedlarna och mynten

att behålla sin egenskap av lagligt betalningsmedel.

Överväganden om ett framtida svenskt deltagande i valutaunionen

ges i avsnitt 7.2. Dessa frågeställningar behandlas också i avsnitt 5.2

om Sveriges praktiska förberedelser.

5 Svenska förberedelser för tredje etappen

5.1 Det svenska konvergensprogrammet

De konvergenskriterier för den ekonomiska utvecklingen som

definieras i EG-fördraget är uttryck för en sund ekonomisk politik,

oavsett ställningstagande till ett medlemskap i den ekonomiska och

monetära unionen. Utvecklingen i svensk ekonomi har sedan Sverige

presenterade sitt första konvergensprogram i juni 1995 varit gynnsam;

fallande inflation och räntor, stärkt valutakurs samt kraftigt förbättrade

offentliga finanser. Svensk ekonomi har nått en tillräcklig grad av

styrka och varaktig stabilitet för att kunna delta i valutaunionen.

5.1.1 Bakgrund

En central del av de svenska förberedelserna inför den tredje etappen

av EMU är det konvergensprogram som den svenska regeringen

presenterade 1995. Detta innehåller bl.a. långtgående och preciserade

mål för saneringen av de offentliga finanserna.

Under valutaunionens första etapp åvilade det EU:s medlemsländer

att anta konvergensprogram. Dessa skulle ligga till grund för en

bedömning av de framsteg som gjorts i fråga om den konvergens i

den ekonomiska utvecklingen, särskilt vad det gäller prisstabilitet och

sunda offentliga finanser, vilken är nödvändig för att en gemensam

valuta skall kunna etableras. Under EMU:s andra etapp utgör

konvergensprogrammen ett frivilligt åtagande, men medlemsstaterna

har i Ekofin-rådet kommit överens om att det är önskvärt att fortsätta

att utarbeta konvergensprogram. Samtliga medlemsländer (utom

Luxemburg) har valt att även under denna etapp presentera sådana

program.

Enligt en överenskommelse i Ekofin-rådet skall programmen

omfatta en tidsperiod på minst tre år och innehålla mål för den

ekonomiska politiken som i möjligaste mån preciseras. Vidare bör

programmen ange vidtagna och aviserade åtgärder för att uppnå dessa

mål. Det bör även finnas med åtagande om att vid behov vidta ytter-

ligare åtgärder.

Som nybliven medlem i EU presenterade sålunda Sverige sitt första

konvergensprogram i juni 1995. Konvergensprogrammet bygger på

den ekonomiska politik som regering och riksdag beslutade under

riksdagsåret 1994/95, som bl.a. innefattade preciserade mål för de

offentliga finansernas utveckling. Företrädare för en bred majoritet av

riksdagen har ställt sig bakom programmet.

Ekofin-rådet välkomnade i ett utlåtande den 18 september 1995 det

svenska konvergensprogrammet. Rådet menade att det, baserat på

realistiska antaganden, presenterar en strategi för att uppnå

konvergenskriterierna och återupprätta stabilitet i den svenska

ekonomin, vilket ger förutsättningar för en varaktig tillväxt i

produktion och sysselsättning. Rådet nämner särskilt de ambitiösa

målen för de offentliga finanserna.

I konvergensprogrammet aviserades att det skall följas upp genom

halvårsvisa avstämningar. Sådana avstämningar har lämnats vid

följande fem tillfällen:

 I november 1995 i anslutning till regeringens proposition En

politik för arbete, trygghet och utveckling (prop. 1995/96:25, bilaga

2).

 I april 1996 i anslutning till den ekonomiska vårpropositionen

(prop. 1995/96:150, bilaga 2).

 I september 1996 i anslutning till budgetpropositionen (prop.

1996/97:1, bilaga 3).

 I april 1997 i anslutning till den ekonomiska vårpropositionen

(prop. 1996/97:150, bilaga 2).

 I september 1997 i anslutning till budgetpropositionen (prop.

1997/98:1, bilaga 3).

5.1.2 Konvergensprogrammet

I konvergensprogrammet anges att regering och riksdag senare

kommer att ta ställning till ett svenskt deltagande i EMU:s tredje etapp

och att detta ställningstagande kommer att göras i ljuset av den

fortsatta utvecklingen och i enlighet med fördraget. Samtidigt sägs att

de konvergenskriterier som har formulerats i EG-fördraget är uttryck

för en sund ekonomisk politik och lägger grunden för god tillväxt

och syselsättning.

Målet för den ekonomiska politiken skall därför, oavsett slutligt

ställningstagande till svensk anslutning till valutaunionen, vara att

uppfylla konvergenskriterierna. Denna inriktning av politiken är en

förutsättning för att nå målet om ökad sysselsättning och reducerad

arbetslöshet. Vidare anges som ett särskilt mål att den ekonomiska

tillväxten skall ske i former som inte ökar förslitning på miljön eller

ökar miljöskulden.

Vid den tidpunkt konvergensprogrammet lades fram rådde en

fundamental obalans i de offentliga finanserna, med ett underskott

motsvarande 10 procent av BNP år 1994. Mot den bakgrunden

inriktades finanspolitiken på att sanera de offentliga finanserna. Tre

preciserade mål sattes upp för budgetpolitiken:

 Statsskulden skall stabiliseras som andel av BNP senast år 1996.

 Underskottet i de offentliga finanserna får år 1997 ej överstiga 3

 procent av BNP.

 Balans i de offentliga finanserna skall uppnås år 1998.

För att uppnå dessa mål beslutade riksdagen om ett

konsolideringsprogram med åtgärder som skulle ge en varaktig

förstärkning av de offentliga finanserna med 118 miljarder kronor till

år 1998, motsvarande 7,5 procent av BNP. Förstärkningar på

inkomstsidan utgör drygt 57 miljarder kronor och minskade utgifter

drygt 60 miljarder kronor. Det anges i programmet att ytterligare

åtgärder kan behöva vidtas. Vidare aviseras att det bör ske försäljning

av statliga tillgångar motsvarande 50 miljarder kronor.

Vad gäller penningpolitiken ansluter sig programmet till Riks-

bankens mål att den årliga prisstegringstakten skall uppgå till 2

procent, med en tolerans på en procentenhet uppåt respektive nedåt.

Vidare aviseras vissa institutionella förändringar, bl.a. vad gäller

Riksbankens oberoende.

I konvergensprogrammet redovisas även den bedömning av den

ekonomiska utvecklingen fram till år 2000 som gjordes i juni 1995

(tabell 5.1). Av denna bedömning framgår bl.a. att de föreslagna

budgetförstärkande åtgärderna inte var tillräckliga för att uppnå de

angivna målen. Regeringen avstod dock från att vid detta tillfälle

föreslå ytterligare åtgärder med hänvisning till att de underliggande

antagandena om den ekonomiska utvecklingen kunde anses relativt

försiktiga.

5.1.3 Uppföljningar av konvergensprogrammet

I konvergensprogrammet läggs en avsedd utvecklingsbana fast för

den svenska ekonomin. Regeringen deklarerade att den avser att varje

halvår följa upp programmet i form av redovisade avstämningar.

Avstämningarna skall ligga till grund för justeringar av den eko-

nomiska politiken om utvecklingen avviker från den avsedda kursen.

Avstämningarna har fokuserats kring konvergenskriterierna. Målen

vad gäller sysselsättning och miljö har följts upp i andra sammanhang.

Uppföljningen i november 1995

Den första avstämningen visade på en i många avseenden

gynnsammare bild av den ekonomiska utvecklingen än vad som

förutsatts i konvergensprogrammet. Prisökningarna avtog och

inflationsförväntningarna dämpades. Obligationsräntorna föll snabbare

och kronan stärktes mer än vad som antogs i den kalkyl som låg till

grund för konvergensprogrammet. Den öppna arbetslösheten sjönk

dock långsammare än väntat. Sammantaget bidrog dessa förändringar

till att skapa ett bättre utgångsläge för förbättringen av de offentliga

finanserna. Underskottet i de offentliga finanserna beräknades 1997

underskrida referensvärdet 3 procent av BNP. Den offentliga

bruttoskulden beräknades redan 1995 stabiliseras på en nivå

motsvarande 80 procent av BNP, vilket var drygt 4 procentenheter

lägre jämfört med bedömningen i konvergensprogrammet. Mot den

bakgrunden bedömde regeringen att det inte fanns anledning att

föreslå ytterligare budgetförstärkande åtgärder.

Avstämningen i april 1996

Mot slutet av 1995 mattades konjunkturen av såväl internationellt som

i Sverige, vilket föranledde en nedrevidering av prognosen för 1996

och 1997. Underskottet i de offentliga finanserna beräknades 1997

uppgå till 3,3 procent av BNP och för 1998 0,8 procent av BNP eller

14 miljarder kronor. Den konsoliderade bruttoskulden beräknades

mätt som andel av BNP öka med ett par procentenheter mellan 1995

och 1996.

Mot den bakgrunden föreslog regeringen i den ekonomiska vår-

propositionen 1996 en utökning av konsolideringsprogrammet med 8

miljarder kronor i varaktiga budgetförstärkningar, till sammanlagt 126

miljarder kronor eller från 7,5 till 8 procent av BNP. Därtill kom för

1998 ytterligare 6 miljarder kronor i tillfälliga budgetförstärkningar.

Avstämningen i september 1996

Prognosen avseende de samhällsekonomiska förutsättningarna för-

anledde inga ytterligare åtgärder. Efter de åtgärder som föreslagits i

den ekonomiska vårpropositionen och antagits av riksdagen

beräknades underskottet i de offentliga finanserna 1997 uppgå till 2,6

procent av BNP, för att 1998 vara eliminerat. Den offentliga

bruttoskulden beräknades mellan 1995 och 1996 minska från 80

procent till 78 procent av BNP.

Avstämningen i april 1997

Trots en viss oro på de finansiella marknaderna och en fallande

sysselsättning i början av året fanns tecken på att en återhämtning i

den svenska ekonomin skulle komma ske under 1997. Underskottet i

de offentliga finanserna beräknades med betryggande marginal

understiga referensvärdet på 3 procent. För 1998 visade beräkningarna

att ett överskott skulle uppstå i de offentliga finanserna. Mot bakgrund

av den svaga utvecklingen på arbetsmarknaden föreslog regeringen i

den ekonomiska vårpropositionen ett antal åtgärder för att minska

arbetslösheten, bl.a. ökade statsbidrag till kommuner och landsting, ett

ökat antal studieplatser samt miljösatsningar. Med dessa åtgärder

beräknades den offentliga sektorn 1998 i stort sett vara i balans.

Bruttoskulden beräknades minska till 77 procent av BNP.

I 1997 års ekonomiska vårproposition presenterades mål för de

offentliga finanserna för åren efter 1998. Regeringen föreslog ett

långsiktigt mål om ett överskott i de offentliga finanserna på 2 procent

av BNP i genomsnitt över en konjunkturcykel. För år 1999 har målet

satts till 0,5 procent av BNP och för år 2000 till 1,5 procent. Därefter

skall det långsiktiga målet om 2 procents överskott uppnås. Om

tillväxten av konjunkturmässiga skäl skulle bli väsentligt lägre än

beräknat kommer den offentliga sektorns finansiella sparande att

tillåtas utvecklas sämre. I gengäld kommer kraven på överskott att

skärpas om tillväxten av konjunkturmässiga skäl skulle bli väsentligt

högre.

Avstämningen i september 1997

Den senaste avstämningen, som gjordes i anslutning till budget-

propositionen för 1998, visade att den svenska ekonomin är inne i en

uppgångsfas, som stärks ytterligare under 1998. Inflationstakten har

ökat under loppet av året, men ligger under Riksbankens mål på 2

procent. Räntenivån och växelkurs har stabiliserats efter en viss oro

under våren. Förbättringen av de offentliga finanserna har gått

snabbare än tidigare beräknat. För 1997 väntas ett underskott

motsvarande 1,9 procent av BNP. Mätt med de redovisningsprinciper

som tillämpas inom EU uppskattas underskottet till endast 1,6 procent

av BNP. Den konsoliderade bruttoskulden fortsätter att falla som

andel av BNP. För 1998 beräknas att det inom ramen för målet om

finansiell balans i offentlig sektor finns utrymme för de åtgärder, bl.a.

höjt barnbidrag, som föreslås i budgetpropositionen.

5.1.4 Utvecklingen 1994-1998 i jämförelse med konvergens-

programmet

Sammantaget har BNP-tillväxten under de två år som förflutit sedan

prognosen i konvergensprogrammet varit 1 procent svagare än

beräknat. Bidraget från utrikeshandeln blev ungefär som väntat, trots

att den internationella avmattningen under förra året inte förutsågs i

konvergensprogrammet. Däremot har investeringarna varit svagare,

såväl vad gäller näringsliv, bostadsbyggande som offentliga

myndigheters investeringar.

De svenska hushållens ekonomi har utvecklats mer gynnsamt än

vad som förutsågs i konvergensprogrammet, bl.a. har nettot av skatter

och transfereringar gett ett mindre negativt bidrag än förutsett. Genom

att sparkvoten har reducerats i den omfattning som beräknades har den

privata konsumtionen därmed varit mer expansiv. I gengäld har den

offentliga konsumtionen dragits ned i betydligt större omfattning än

väntat; 2,7 procent jämfört med beräknade 1 procent. Avvikelsen

beror helt på den svårprognosticerade statliga konsumtionen som har

minskat kraftigt. Neddragningen av den kommunala konsumtionen

under 1995 och 1996 blev mindre än beräknat, trots att kommunernas

ekonomi utvecklats något sämre.

Den mest påtagliga skillnaden mot konvergensprogrammets

prognos gäller dock sysselsättningen. Istället för den beräknade

sysselsättningsökningen på 170 000 personer mellan 1994 och 1996,

begränsades uppgången till 36 000 personer räknat som genomsnittligt

antal sysselsatta under året. Den totala arbetslösheten hamnade 1,3

procentenheter högre. Samtidigt nådde inte de

arbetsmarknadspolitiska åtgärderna upp i den planerade nivån, varför

den öppna arbets- lösheten hamnade 2 procentenheter högre.

Tabell 5.1 Nyckeltal för åren 1995, 1996, 1997 och1998

Årlig procentuell förändring

1995

1996

1997

1998

KP

Utfall

KP

Utfall

KP

Prognos

KP

Prognos

BNP

2,5

3,6

2,9

1,1

2,6

2,3

2,3

3,1

-Privat konsumtion

-0,5

0,8

1,0

1,5

2,2

2,3

2,2

2,5

-Offentlig konsumtion

-0,2

-1,0

-0,8

-1,7

-1,1

-1,1

-1,0

0,5

- Investeringar

11,1

10,9

9,6

4,7

7,4

0,4

7,0

5,8

- Export

10,6

12,6

7,3

5,6

6,5

9,6

5,9

7,2

- Import

7,5

10,3

6,0

3,5

6,6

8,5

6,8

7,0

Arbetslöshet

7,0

7,7

6,1

8,1

5,8

8,4

5,6

7,4

Offentligt finansiellt sparande1

-9,0

-7,9

-5,2

-2,5

-3,5

-1,9

-0,9

0,6

Offentlig bruttoskuld1

84,3

78,2

84,8

77,8

84,0

77,1

81,3

73,9

1 Procent av BNP

Källa: Finansdepartementet

I finansiellt hänseende har den svenska ekonomin utvecklats starkare

än vad som förutsattes i konvergensprogrammet. Efter den oro som

präglade valutamarknaderna då programmet presenterades, stärktes

kronan påtagligt under senare delen av 1995; en förstärkning som

fortsatte under loppet av 1996. I konvergensprogrammet antogs att

kronan skulle förstärkas med ca 2½ procent fram till 1997. Nu

beräknas kronan ha stärkts med mer än 6 procent.

Den starkare kronan har kombinerats med fallande långa räntor.

Den femåriga obligationsräntan väntas i år ligga drygt 3 procent-

enheter lägre än vad som antogs i konvergensprogrammet. Detta kan

delvis tillskrivas lägre internationella räntor, men också

räntedifferensen mot Tyskland har reducerats mer än förväntat.

Utvecklingen av valutakurs och räntor har bidragit till den påtagliga

nedgången i inflationstakt. Under loppet av 1996 sjönk t.o.m. den

allmänna prisnivån med 0,2 procentenheter. Sverige beräknas i år och

nästa år ha en inflationstakt understigande 2 procent.

Förbättringen i de offentliga finanserna har visat sig gå betydligt

fortare än vad konvergensprogrammet förutspådde. Den offentliga

bruttoskulden breäknades uppgå till 84,0 procent av BNP år 1997 i

konvergensprogrammet. Den aktuella prognosen förutsäger att

bruttoskulden kommer att utgöra 77,1 procent av BNP. Vad gäller

underskottet i de offentliga finanserna prognosticerades i konver-

gensprogrammet att detta skulle uppgå till 3,5 procent av BNP år

1997. Enligt de senaste beräkningarna uppskattas underskottet för

1997 till 1,9 procent av BNP.

Diagram 5.1 Ränta på 5-årig statsobligation

Källor: Riksbanken och Finansdepartementet

Diagram 5.2. ECU-index

Källor: Riksbanken och Finansdepartementet

Diagram 5.3 KPI-utvecklingen i Sverige och EU

Källor: OECD, Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet

Diagram 5.4 Den offentliga sektorns inkomster och utgifter

Källor: Statistiska centralbyrån, Konjunkturinstitutet och Finansdepartementet

5.2 Praktiska euroförberedelser i Sverige

Praktiska förberedelser inför starten av EMU:s tredje etapp 1999

påbörjades inom Regeringskansliet och Riksbanken under 1996.

Syftet med detta förberedelsearbete har varit att ge Sverige en reell

möjlighet att delta i valutaunionen från starten 1999. Även om Sverige

inte deltar i valutaunionen från starten behöver vissa åtgärder vidtas

och ett visst beredningsarbete utföras som följd av att valutaunionen

bildas. Arbetet med praktiska förberedelser i Sverige kommer därför

att fortsätta. Detta är också viktigt för att Sverige skall kunna

upprätthålla handlingsfrihet och en hög handlingsberedskap.

Regeringen redovisar här för riksdagens information läget vad gäller

det praktiska förberedelsearbetet. Konkreta förslag kommer, i den

mån de behöver riksdagens medverkan, att överlämnas senare.

5.2.1 Bakgrund

I augusti 1996 beslutade regeringen att det inom Finansdepartementet

skulle inrättas en samordningsfunktion samt att det skulle tillsättas

fem arbetsgrupper med uppgift att arbeta med nationella praktiska

förberedelser för ett eventuellt införande av euron i Sverige. I arbetet

skulle både alternativet deltagande i valutaunionen från starten den 1

januari 1999 och icke-deltagande belysas. De praktiska

förberedelserna skulle vidare utföras på ett sätt som inte inskränkte

Sveriges möjligheter att stå utanför valutaunionen.

Arbetsgrupperna har arbetat med områdena lagstiftning, finansiell

sektor, näringsliv, offentlig administration samt medborgarfrågor. Två

rapporter - Praktiska euroförberedelser i Sverige - har presenterats

under 1997 (Ds 1997:9 samt Ds 1997:59). Dessa rapporter är avsedda

som underlag för ställningstaganden i hithörande frågor samt vid den

praktiska planeringen av förberedelserna inför starten av valuta-

unionen oavsett om Sverige deltar eller inte. Det konstateras att

valutaunionen innebär behov av åtgärder i såväl den privata som den

offentliga sektorn. Även om Sverige inte deltar från start 1999

kommer eurotjänster att efterfrågas till denna tidpunkt, i synnerhet i

den finansiella sektorn och bland storföretagen i det övriga närings-

livet.

 Nedan ges en sammanfattning av arbetet på de olika områdena.

5.2.2 Lagstiftning

Inom ramen för det svenska förberedelsearbetet på lagstiftnings-

området har en inventering gjorts av de bestämmelser i lagar och

andra regelverk som behöver ändras för att euron skall kunna införas i

Sverige respektive om Sverige inte deltar i valutaunionen. Inven-

teringen omfattar såväl tekniska som mer substantiella förändringar.

Resultatet av den tekniska inventeringen redovisas i en bilaga till

Ds 1997:9.

Från och med tidpunkten för bildandet av valutaunionen skall de

författningar ändras som innehåller uttrycket ecu. Om Sverige deltar i

valutaunionen 1999 bör författningar som innehåller uttrycken kronor,

ören m.m. ändras vid starten av den andra övergångsperioden då

sedlar och mynt i kronor skall börja ersättas med sedlar och mynt i

euro, dvs. senast den 1 januari 2002.

Den rättsliga ramen för övergången till den gemensamma valutan,

euron, regleras på gemenskapsnivå i två rådsförordningar (se avsnitt

4.7).

Bestämmelser om kontraktskontinuitet, dvs. den fortsatta giltigheten

av gällande kontrakt vid en övergång till euro, regleras i en av dessa

rådsförordningar. Någon särskild lagstiftning i Sverige bedöms därför

inte vara nödvändig. Sammanfattningsvis gäller för flertalet avtal att

en övergång till euro inte utgör grund för hävning eller omförhandling.

För vissa avtal är valutasvängningar av väsentlig betydelse. Inte heller

för sådana avtal bedöms särskild lagstiftning som nödvändig. Even-

tuella tvister får istället lösas genom sedvanlig avtalstolkning eller

tillämpning av allmänna avtalsrättsliga principer i övrigt.

Lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna pensionsfonden

(första-tredje fondstyrelserna) tillåter att skuldförbindelser får vara

utställda i utländsk valuta. Det sammanlagda värdet för respektive

fondstyrelse får uppgå till högst tio procent av det totala marknads-

värdet av de tillgångar styrelsen förvaltar. Ett deltagande i valuta-

unionen medför nya förutsättningar i det avseendet att euron inte blir

utländsk valuta. Även om Sverige inte deltar i valutaunionen från

starten 1999 ändras förutsättningarna i viss mån genom att euron

sannolikt kommer att få en särställning. Bland annat mot denna

bakgrund pågår inom Finansdepartementet ett arbete med att se över

AP-fondens placeringsregler. Ett utredningsförslag beräknas kunna

läggas fram under hösten 1997.

Om Sverige inte deltar i valutaunionen vid dess start 1999 uppstår

frågan hur lång förberedelsetid som krävs bl.a. för att anpassa den

svenska lagstiftningen inför ett eventuellt senare inträde. Den

författningsinventering som har gjorts inom Regeringskansliet visade

att ett stort antal ändringar av mer teknisk natur måste ske. De mest

om- fattande ändringsbehoven består i att ändra orden kronor och

ören till euro och cent samt att anpassa beloppsangivelser till jämna

belopp i euro eller cent

När det gäller lagfrågor av mer komplicerad natur kan det behövas

att en lagändring föregås av någon form av utredning och remiss-

behandling. Tidsåtgången torde då i regel överstiga ett år. Ett stort

antal författningar som innehåller belopp är förordningar. Sådana

författningar kan ändras på kortare tid.

5.2.3 Offentlig administration

De två frågor som har stått i fokus vid probleminventeringen inom den

offentliga sektorn är dels vilka tidpunkter som skall gälla för olika

steg i anpassningsprocessen, dels vilken skyldighet de offentliga

organisationerna skall ha när det gäller att anpassa sin verksamhet

efter andra intressenters önskemål beträffande val av valuta under

övergångsperioden.

En princip som tidigare dominerat bland andra EU-länder innebär

att den offentliga sektorn under övergångsperioden håller fast vid den

nationella valutaenheten fram till dess att sedlar och mynt i euro tas i

bruk. Denna princip innebär alltså en sen övergång för den offentliga

sektorns del. I några länder prövas nu emellertid möjligheten att öppna

upp för viss kommunikation i euro till och från den offentliga sektorn

under övergångsperioden. Det rör sig i första hand om företagens

möjligheter att göra årsredovisningar och ange aktiekapitalet samt

göra skattedeklarationer i euro. Flera länder såsom Belgien, Frankrike,

Nederländerna, Finland, Irland och Luxemburg överväger att i

viss utsträckning förbereda den offentliga sektorn på en dubbel

valutahantering i vissa avseenden under övergångsperioden. Vad

gäller interna transaktioner inom den offentliga sektorn, budgetering,

redovisning m.m. är inriktningen däremot genomgående att den

nationella valutaenheten skall användas fram till den 1 januari 2002.

Anpassningarna av ADB-systemen utgör, liksom inom näringslivet,

ett viktigt område. En övergång till euro kräver omfattande ändringar i

myndigheternas datasystem. När det gäller ADB-system som utgör

produktionsmedel i olika verksamheter samt all kommunikation till

och från myndigheterna som har samband med ADB-systemen är

anpassningsproblemen betydligt mer omfattande än när det gäller

redovisningssystemen. Generellt sett blir problemen i detta avseende

större vid ett deltagande redan den 1 januari 1999 än om Sverige

ansluter sig vid ett senare tillfälle. Ett senare inträde skulle kunna

innebära att den av många myndigheter påtalade tidsbristen inte skulle

behöva vara lika påtaglig. En senare anslutning skulle också kunna

lindra resurskonflikterna med den pågående IT-omställningen inför år

2000.

5.2.4 Skattefrågor

De skattefrågor som aktualiseras på grund av EMU gäller främst

tidpunkten för beskattning av valutakursvinster. För privatpersoner

gäller enligt gällande rätt att valutakursvinster beskattas när de

realiseras. På motsvarande sätt är valutakursförluster avdragsgilla när

de realiseras. Om Sverige inte deltar i valutaunionen så kommer de

svenskar som har tillgångar i EMU-valutorna att få dessa

 tvångskonverterade till euro. Den naturliga lösningen är att inte

betrakta denna konvertering som en avyttring. Detta leder till att

valutakursvinster i likhet med vad som gäller idag skall beskattas

(och valutakursförluster dras av) när tillgången avyttras (eller skulden

betalas). För företagen gäller att värderingen av fordringar och skulder

i utländsk valuta skall ske till balansdagens kurs (vilket medför att

valutakursvinster och -förluster beskattas löpande). Om en sådan

värdering inte är förenlig med god redovisningssed tas posten upp till

det värde som följer av god redovisningssed. I dett fall skall företaget

beskattas för en schablonintäkt som uppgår till 54 procent av

statslåneräntan multiplicerad med skillnaden mellan värdet enligt

balansdagens kurs och det bokförda värdet. För övriga tillgångar

inträder skattekonsekvenserna när tillgången avyttras respektive skrivs

av.

5.2.5 Den finansiella sektorn

EMI förbereder ett gemensamt europeiskt betalningssystem,

TARGET. Dess viktigaste funktion är att möjliggöra genomförandet

av den gemensamma penningpolitiken. Dessutom kan bankerna och

bankernas kunder använda TARGET för att utföra betalningar i euro.

TARGET kommer att bygga på de existerande nationella

clearing/interbankbetalningssystemen, i Sveriges fall Riksbankens

RIX-system. Vid en anslutning behöver Riksbanken endast genomföra

mindre ändringar i detta system. Härtill kommer dock arbete med att

skapa den länk som gör det möjligt för RIX att kommunicera med

andra länders motsvarande system.

Om Sverige inte deltar i valutaunionen från start finns ändå

möjlighet att delta i TARGET för betalningar i euro. Det är dock

möjligt att villkoren för att utnyttja TARGET då blir oförmånligare.

Vid ett icke-deltagande krävs dessutom att Riksbanken skapar en

eurofunktion i RIX och administrerar två parallella system, vilket

medför merarbete.

I princip kommer bankerna själva, liksom hela den privata sektorn,

att välja hur och vid vilken tidpunkt under övergångsperioden man

kommer att övergå till euro. Vissa regler kommer emellertid att finnas

när det gäller bankerna. Den EG-lagstiftning som reglerar övergången

till euro ålägger bankerna att tillhandahålla en växlingsmekanism för

kontohållare. Detta kommer väsentligt att underlätta övergången för

andra aktörer. Den tekniska lösning som planeras innebär att varje

bank håller en konverteringsfacilitet kronor-euro i anslutning till det

egna systemet. Denna metod avses kombineras med den s.k.

originalvalutamodellen. Den innebär att betalningsavsändaren väljer i

vilken valuta denne vill skicka betalningen till betalningsmottagaren.

Vad gäller bankernas verksamhet på privatmarknaden kommer

övergången till euro sannolikt att ske förhållandevis sent i processen,

eftersom kopplingen till utbytet av sedlar och mynt senast under första

halvåret 2002 här är relativt stark. För bankernas verksamhet på

företagsmarknaden kommer sannolikt övergången att ske vid en

tidigare tidpunkt. I synnerhet större, internationellt verksamma företag

torde snabbt komma att göra omfattande transaktioner i euro, och

euron kommer sannolikt i många fall att användas som

koncernvaluta. Detaljhandel och andra konsumentnära verksamheter

kommer troligen att ligga senare i processen, men även dessa kommer

att ha behov av att hantera t.ex. kortbetalningar i euro före 2002.

Sannolikt kommer möjligheten att hantera eurobetalningar att

efterfrågas även om Sverige inte deltar i valutaunionen. Hur

omfattande efterfrågan blir och hur denna utvecklas över tiden är dock

ytterst vanskligt att bedöma. Till en del kommer det att bestämmas av

om icke-deltagandet bedöms bli kortvarigt, långvarigt eller permanent.

Om Sverige väntas komma att inträda relativt snart bedöms behovet

av att hantera euro-betalningar bli förhållandevis stort. Att bygga upp

och använda parallella system för kronor respektive euro kommer

självfallet att innebära merkostnader.

Frågan om hur lång tid banksystemet behöver för att förbereda sig i

det fall Sverige inledningsvis inte deltar i valutaunionen men det efter

en tid beslutas att Sverige skall deltaga, är föremål för utredning av

bankerna. En preliminär bedömning indikerar att den sannolika led-

tiden är ca 2 år från det att det står klart att Sverige skall delta fram till

dess att sedlar och mynt i euro kan introduceras.

Om Sverige deltar i valutaunionen från start har instituten på

värdepappersmarknaden beslutat sig för att genomföra övergången i

form av en big-bang . Detta innebär en omedelbar övergång från

svenska kronor till euro från och med den 1 januari 1999 vad gäller

handelsvalutan för de finansiella instrument som handlas på

Stockholms Fondbörs respektive motsvarande avvecklingsvaluta

hos VPC. Detsamma gäller penningmarknadsinstrument.

Om Sverige inte deltar i valutaunionen från starten kommer den

dominerande delen av handeln att fortsätta att ske i svenska kronor.

Samtidigt kommer sannolikt ett växande antal värdepapper att

emitteras och handlas i euro. Omfattningen av detta är emellertid svår

att bedöma.

Redenominering av skulder och offentlig nyupplåning i euro

 Den lagstiftning som reglerar införandet av euron ger medlems-

staterna rätt att vidta åtgärder för att redenominera offentlig skuld till

valutaenheten euro. Villkoret är att skulden är angiven i medlems-

statens nationella valutaenhet och är utgiven enligt dess egen

lagstiftning. Redenomineringen ställer i sig inte krav på ny

lagstiftning; saken skulle i princip kunna regleras med hjälp av en

ändring av instruktionen för Riksgäldskontoret eller genom en

anvisning i regeringens regleringsbrev till kontoret. Huruvida

lagstiftning ändå bör användas är dock en fråga som bör prövas

ytterligare inför ett eventuellt svenskt deltagande i valutaunionen.

 I det fall Sverige står utanför valutaunionen när den bildas den 1

januari 1999 skall inhemsk offentlig nyupplåning fortsätta att anges i

kronor. Inget behov finns då av att ge emittenterna ensidig rätt att

konvertera utestående kronskulder. Konvertering av offentlig och

privat skuld utgiven av svenska emittenter i valuta som kommer att

övergå till euro får enligt nämnda EG-lagstiftning ske när den aktuella

deltagande medlemsstaten har konverterat någon del av sin offentliga

skuld, förutsatt att skulderna är utgivna under det aktuella valuta-

landets lag.

5.2.6 Näringslivet

Valutaunionen kommer att påverka företagens villkor avsevärt,

oavsett om Sverige deltar från starten eller inte. Vissa företag avser att

använda euron oavsett om Sverige deltar i valutaunionen eller inte.

Med en gemensam valuta kommer den inre marknaden att bli mer

transparent, vilket sannolikt påverkar företagens konkurrensläge,

prissättning etc. Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) har i

en studie analyserat effekterna på produktion och sysselsättning av ett

svenskt deltagande resp. icke-deltagande i valutaunionen. Därutöver

har även företagens prissättningsbeteende vid växelkursfluktuationer

och möjliga konsekvenser av ökad pristransparens undersökts.

Näringslivet förutsätts självständigt och på egen bekostnad planera

och genomföra nödvändiga åtgärder. Åtgärder från statsmakternas

sida gentemot näringslivet med anknytning till en övergång till euro

blir, såvitt nu kan bedömas, begränsade. Vissa anpassningar av

lagstiftning som berör näringslivet kan emellertid bli nödvändiga.

Vid en svensk anslutning till valutaunionen 1999 skulle svenska

aktiebolag senast fr.o.m. den 1 januari 2002 vara tvungna att ange sitt

aktiekapital i euro. Från företagshåll har det uttryckts intresse av att

aktiekapitalet skall kunna anges i euro under övergångsfasen efter den

1 januari 1999. En del internationellt verksamma svenska aktiebolag

önskar ange aktiekapitalet i euro även om Sverige inte deltar i

valutaunionen.

Regeringen gav våren 1997 en särskild utredare i uppdrag att

undersöka vilket behov svenska aktiebolag, bankaktiebolag och

försäkringsaktiebolag har av att ange aktiekapital och aktiers

nominella belopp i annan än svensk valuta. Utredningen skall både

avse det behov som kan finnas under den övergångsfas som kommer

att löpa mellan den 1 januari 1999 och längst till utgången av år 2001

om Sverige deltar i den europeiska valutaunionen från 1999 och det

behov som kan finnas om Sverige inte deltar i valutaunionen.

Resultatet av arbetet skall redovisas under hösten 1997.

Även i fråga om företagens redovisning reser upprättandet av

valutaunionen en lagstiftningsfråga. Det gäller i vilken omfattning

svenska företag skall ha möjlighet att använda euron i sin externa

redovisning. Ett deltagande i valutaunionen från starten 1999 innebär

att redovisningen måste ske i euro från och med år 2002. Så länge

lagstiftningen inte ändras måste redovisningen under övergångsfasen

ske i svenska kronor. Från företagshåll har önskemål framförts om att

under övergångsfasen få använda euro som redovisningsvaluta.

Önskemål om att kunna redovisa i euro även om Sverige inte deltar i

valutaunionen har också framförts.

Den utredningsman som har fått regeringens uppdrag att utreda

frågan om aktiekapital i euro har också fått i uppgift att på

motsvarande sätt undersöka vilket behov svenska företag har av att

kunna upprätta sin finansiella redovisning i euro.

5.2.7 Euron och medborgarna

Allmänheten väntas komma i kontakt med euron även om Sverige inte

deltar i valutaunionen. Exempelvis torde en viss del av detaljhandeln i

större städer och i turisttäta områden komma att ange priser i euro

även om Sverige inte deltar i valutaunionen. Privatpersoners sparande

och investeringar i europeiska valutor kommer också att påverkas av

valutaunionen.

Om Sverige deltar i valutaunionen blir förändringarna givetvis mer

påtagliga. De positiva effekterna för medborgarna väntas då bestå av

bortfall av valutaväxlingskostnader, större möjlighet till prisjäm-

förelser, med sannolikt lägre priser på varor och tjänster som följd,

samt i viss mån förbättrade lånemöjligheter.

Om Sverige inte deltar i valutaunionen från starten 1999 finns likväl

behov av information till allmänheten. Ansluter sig Sverige senare till

valutaunionen, kan erfarenheter från andra deltagande länder utnyttjas.

Om Sverige skulle inträda i valutaunionen efter dess start den

1 januari 1999 uppstår frågan hur lång den nödvändiga

förberedelsetiden är. För medborgarnas och konsumenternas del är det

inte minst informationsåtgärderna som är viktiga att beakta.

Allmänheten måste informeras dels om de närmare detaljerna i EMU-

processen, dels om de mer praktiska konsekvenserna av införandet av

en ny valuta och nya sedlar och mynt. De särskilda behov som äldre,

syn- och hörselskadade och andra kan ha måste givetvis beaktas.

Förberedelsetiden från det att det står klart att Sverige skall delta fram

till dess att sedlar och mynt i euro kan introduceras beräknas härvidlag

uppgå till ca ett år.

5.2.8 Fortsatt arbete

Även om Sverige inte deltar i valutaunionen från starten den 1 januari

1999 behöver, som framgått ovan, vissa åtgärder vidtas och ett visst

beredningsarbete utföras som följd av att valutaunionen bildas och

euron införs i ett antal EU-länder. Sammanfattningsvis gäller det

bland annat att identifiera och analysera önskemål och behov av

förändringar av lagar och förordningar som riktas mot den offentliga

sektorn. Som berörts tidigare är exempelvis önskan från

näringslivshåll om att kunna göra årsredovisningar i euro och ange

aktiekapitalet i euro redan föremål för utredning inom

Regeringskansliet. Det kan vidare konstateras att det finns behov av

information om konsekvenserna för svenska företag, banker och

privatpersoner i det fall Sverige inte deltar i valutaunionen från starten

den 1 januari 1999. Det är också viktigt att följa utvecklingen vad

gäller förberedelsearbetet och övergången i de länder som skall delta

i valutaunionen från start. Vissa tekniska förändringar i svenska

författningar o.d. behöver också genomföras som en följd av att

valutaunionen bildas.

 För att handlingsfrihet skall kunna upprätthållas är det vidare

viktigt att närmare undersöka hur lång förberedelsetid som krävs på

olika områden inför ett eventuellt senare inträde. Karaktären på det

nödvändiga förberedelsearbetet och därmed kraven på övergångs-

periodens längd skiftar avsevärt från område till område. En

preliminär bedömning indikerar att den sannolika ledtiden är omkring

två år från det att ett politiskt beslut om deltagande fattas fram till dess

att sedlar och mynt i euro kan introduceras.

Mot denna bakgrund avser regeringen att fortsätta arbetet med

praktiska euroförberedelser.

6 Svensk ekonomisk politik utanför valuta-

unionen

Regeringens bedömning och förslag: Kraven på den ekonomiska

politiken minskar inte om Sverige står utanför valutaunionen. Det blir

minst lika viktigt att bedriva en stabilitetsorienterad ekonomisk

politik. Utanför valutaunionen måste Sverige minst lika tydligt

demonstrera sin strävan både att upprätthålla ett fast penningvärde och

att etablera ett långsiktigt överskott i de offentliga finanserna.

6.1 Bakgrund

I detta kapitel ger regeringen sin syn på de krav som ställs på den

ekonomiska politiken om Sverige skulle stå utanför valutaunionen.

Det är till att börja med viktigt att slå fast att svensk ekonomisk

politik utformas i en internationell miljö, oavsett ett deltagande eller

inte i valutaunionen. Den fortsatta europeiska integrationen kommer

att påverka Sverige också som icke deltagande land. De svenska

ekonomisk-politiska avvägningarna behöver i alla händelser påverkas

av den ökande integrationen till följd av utvecklingen av den inre

marknaden, inklusive de förstärkta drivkrafterna till en gemensam

finansiell marknad.

Det övergripande målet måste vara att säkra att Sverige får en så bra

ekonomisk utveckling som möjligt utanför valutaunionen. Kraven på

den ekonomiska politiken om Sverige står utanför valutaunionen

minskar inte. Det vore förödande om Sverige återgick till ett mönster

av hög inflation, svaga statsfinanser och en trendmässig försvagning

av valutan.

Den ekonomiska politiken är inriktad på att öka sysselsättningen

och minska arbetslösheten. Målet om att halvera den öppna

arbetslösheten till år 2000 jämfört med nivån 1994 ligger fast.

Möjligheterna att bekämpa arbetslösheten skiljer sig enligt regeringens

uppfattning inte i någon större grad mellan alternativen att delta

respektive att inte delta i valutaunionen.

Vad gäller de formella beslutsbefogenheterna innebär starten av den

tredje etappen inte någon förändring med avseende på medlems-

staternas finanspolitik eller strukturpolitik. För penning- och

valutapolitiken däremot är skillnaden mellan att delta och att inte delta

stora. Icke deltagande medlemsstater behåller befogenheten att besluta

om sin penning- och valutapolitik, medan deltagande medlemsstater

överför befogenheterna på dessa områden till gemenskapen. Som

framgått av kapitel 4 innebär dock starten av tredje etappen vissa

förändringar även för icke deltagande medlemsstater. Det gäller bl.a.

stabilitets- och tillväxtpakten och valutapolitiken.

Det finns vissa generella regler i EG-fördraget för den ekonomiska

politiken som gäller både deltagande och icke deltagande

medlemsstater. I artikel 3a.3 anges de vägledande principerna stabila

priser, sunda offentliga finanser och monetära förhållanden samt en

stabil betalningsbalans. Dessa principer är enligt regeringens mening

uttryck för vad som bör vara vägledande för en sund och stark

ekonomi. Här bör också erinras om att fördraget betonar att

medlemsstaterna skall samarbeta om den ekonomiska politiken och

betrakta den som en fråga av gemensamt intresse.

6.2 Finanspolitiken

EMU-utredningen menade att de långsiktiga kraven på finanspolitiken

knappast skiljer sig åt mellan alternativen att delta och inte delta i den

monetära unionen. En växande offentlig skuldsättning är oacceptabel i

varje valutapolitisk regim. På kort sikt skiljer sig däremot alternativen

åt. Utanför valutaunionen kan, menade utredningen, en expansiv

finanspolitik med stora budgetunderskott utlösa deprecieringar av

valutan och höjningar av den långa räntenivån i hela ekonomin,

genom att inflationsförväntningarna ökar. Utredningen ansåg att

behovet av budgetkonsolidering innebar att finanspolitiska åtgärder

som ökar budgetunderskottet knappast kan komma ifråga. Utred-

ningen kunde endast i ringa grad kommentera effekterna av stabilitets-

och tillväxtpakten eftersom denna inte hade fått sin slutliga

utformning när utredningen lade fram sitt betänkande.

Remissinstanserna har endast i begränsad utsträckning

kommenterat frågan om finanspolitiken om Sverige inte deltar. De

har inte invänt mot utredningens resonemang. LO betonar vikten av

att de finanspolitiska reglerna inte får hindra de automatiska

stabilisatorerna att verka.

Regeringen menar att sunda offentliga finanser är nödvändiga såväl

utanför som innanför valutaunionen. De blir av minst lika stor

betydelse utanför valutaunionen.

De offentliga finanserna i Sverige har förbättrats i en takt som

saknar internationellt motstycke. Ambitiösa mål för de offentliga

finanserna har lagts fast av regering och riksdag. Målen kommer också

att hållas. Det skall etableras ett överskott i de offentliga finanserna

efter 1998 motsvarande 0,5 procent av BNP 1999 och 1,5 procent

2000. Överskottet skall långsiktigt motsvara 2 procent av BNP i

genomsnitt över en konjunkturcykel. Detta mål gäller från 2001.

Den reformerade budgetprocessen är viktig för att varaktigt kunna

upprätthålla sunda offentliga finanser. Den nya budgetprocessen med

ett årligt tak för de totala utgifterna innebär att det i praktiken inte är

möjligt att under löpande budgetår föreslå ofinansierade utgifts-

ökningar.

Sverige kommer också utanför valutaunionen att omfattas av

reglerna i stabilitets- och tillväxtpakten, utom de kraftigaste

påtryckningsmedlen i form av förelägganden och sanktioner. Det är

bra för tillväxt och sysselsättning i hela EU att det finns regler som

verkningsfullt kan bidra till starka offentliga finanser i

medlemsstaterna.

Samtidigt är det viktigt att reglerna i pakten har en tillräcklig grad

av flexibilitet. Det har enligt regeringens mening blivit fallet. De

ambitiösa mål för de offentliga finanserna som Sverige har satt

innebär att det finns en tillfredsställande säkerhetsmarginal till

referensvärdet för underskottet. Konjunkturnedgångar och andra slag

av störningar i ekonomin kan motverkas genom de automatiska

stabilisatorerna.

Sammantaget anser regeringen att om Sverige står utanför valuta-

unionen så blir det minst lika viktigt att hålla fast vid målen för de

offentliga finanserna.

6.3 Penningpolitiken

EMU-utredningen ansåg att möjligheten att bedriva en nationell

penningpolitik utgör en påtaglig stabiliseringspolitisk fördel som talar

för att Sverige skall stå utanför valutaunionen vid dess bildande. Den

nationella penningpolitiken skulle kunna fungera som ett slags

försäkring mot makroekonomiska störningar som påverkar Sverige på

ett annat sätt än andra medlemsstater i valutaunionen. En sådan

försäkring är särskilt värdefull under en period som den nuvarande

med hög arbetslöshet och litet handlingsutrymme i finanspolitiken.

Enligt utredningen är detta ett av huvudskälen för att Sverige inte bör

delta i valutaunionen från start. Dessutom menade utredningen att

arbetslösheten borde bekämpas med en rad strukturpolitiska åtgärder,

framför allt vad gäller arbetsmarknaden, tillsammans med en

efterfråge- stimulerande penningpolitik. Detta skulle enligt

utredningen kunna ske utan att inflationsmålet hotas. Man såg dock

en risk för att penningpolitiken skulle drabbas av

trovärdighetsproblem om Sverige väljer att stå utanför valutaunionen

vilket skulle leda till en försvagning av kronan och högre

obligationsräntor. Utredningen förespråkade därför en

riksbanksreform för att stärka Riksbankens oberoende och därigenom

öka prisstabilitetspolitikens trovärdighet.

Remissinstanserna ansåg i många fall att utredningen överdrev den

reella penningpolitiska friheten utanför valutaunionen och vikten av

att ha tillgång till en självständig penningpolitik. Riksbanken

ifrågasatte att svensk ekonomi skulle vara speciellt exponerad för

asymmetriska störningar. Den menade att det finns en uppenbar risk

att inflationsmålet inte skulle uppfattas som trovärdigt om ett svenskt

beslut att stå utanför den monetära unionen skulle baseras på

argumentet att penningpolitiken behövs för att motverka

makroekonomiska störningar. Vidare kritiserades förslaget att ha

en självständig penningpolitik som medel i kampen mot

arbetslösheten. LO framhöll att internationaliseringen kraftigt

begränsar den nationella handlingsfriheten även utanför EMU.

Regeringen vill framhålla att prisstabilitet är en förutsättning för en

framgångsrik ekonomisk politik. Detta är giltigt såväl innanför som

utanför valutaunionen. Den övergripande uppgiften för penningpoli-

tiken är prisstabilitet. Riksbanken bedriver penningpolitiken själv-

ständigt och riksbanksfullmäktige har definierat prisstabilitetsmålet

som att ökningen av konsumentprisindex skall begränsas till 2 procent

med en tolerans om 1 procentenhet uppåt respektive nedåt. Regeringen

stödjer penningpolitikens inriktning och har ställt sig bakom Riks-

bankens inflationsmål.

Den i avsnitt 4.5 nämnda fempartiuppgörelsen om Riksbankens

ställning har ingåtts i syfte att stärka trovärdigheten för svensk

penning- och valutapolitik. Dessutom har Sverige som en följd av EU-

medlemskapet åtagit sig att stärka Riksbankens självständighet.

I fempartiuppgörelsen ingår även ett lagfäst prisstabilitetsmål för

Riksbanken.

Regeringen konstaterar, liksom utredningen, att Riksbanken endast

kan stödja den allmänna ekonomiska politiken i den mån detta är

möjligt utan att prisstabilitetsmålet hotas. En nationell penningpolitik

kan därmed endast utnyttjas för att stimulera efterfrågan om

situtationen på arbetsmarknaden, eller i övrigt i ekonomin, är sådan att

detta kan ske utan att förtroendet för penningpolitiken minskar.

Vad gäller utredningens resonemang om vikten av att kunna bedriva

en nationell penningpolitik för att motverka enstaka och för Sverige

specifika ekonomiska störningar anser regeringen att värdet av denna

möjlighet måste vägas emot de risker för förtroendet för penning-

politiken som detta skulle innebära, vilket även Riksbanken anger i sitt

remissyttrande. Det är enligt regeringens mening inte självklart att

värdet av att bedriva en nationell penningpolitik uppväger dessa

risker.

6.4 Valutapolitiken

EMU-utredningen ställde sig skeptisk till ett nytt ERM-arrangemang.

Den menade att ett system med rörliga växelkurser och gemensamma

inflationsmål vore att föredra. Utredningen bedömde att deltagande i

ett nytt ERM skulle innebära ett stort risktagande, bl.a. mot bakgrund

av valutaturbulensen under 1992-93. Den menade att anpassnings-

kraven huvudsakligen skulle komma att ligga på de medlemsstater

utanför valutaunionen som deltar i ERM 2. För Sveriges del ansåg

utredningen att det vore fördelaktigast att behålla nuvarande

penningpolitiska strategi med rörlig växelkurs och inflationsmål. Till

de ovan redovisade skälen emot ett svenskt deltagande i ERM 2

kommer att Sveriges historia med upprepade deprecieringar torde

innebära att ett växelkursmål för kronan är förbrukat som

trovärdighetsskapande medel. Utredningen menade emellertid att det

finns en politisk kostnad med att stå utanför växelkurssamarbetet.

Utredningen såg even- tualiteten av smala band som en stor nackdel i

ett nytt ERM. När betänkandet lades fram hade uppgörelsen om ERM

2 inte förhandlats färdigt.

Av de få remissinstanser som kommenterar denna fråga anser

flertalet att det finns skäl att delta i ERM 2. Till dessa hör Riksgälds-

kontoret, SAF och Konjunkturinstitutet. Statens arbetsgivarverk och

NUTEK instämmer i utredningens uppfattning. Riksbanken

kommenterar inte denna fråga.

Regeringen har i avsnitt 4.6 ovan givit en redogörelse för ERM 2

och för de regler och villkor som gäller för valutapolitiken i

medlemsstater utanför euroområdet.

Här bör erinras om att i fempartiuppgörelsen om riksbankens

ställning ingår att regeringen skall bestämma växelkurssystem. Riks-

banken skall bestämma om centralkurs och bandbredd i system med

fast växelkurs och om den praktiska tillämpningen av ett system med

flytande växelkurs.

Regeringen vill framhålla att det inte finns någon legal förpliktelse

att delta i det nuvarande ERM. Det kommer heller inte att finnas

någon sådan förpliktelse vad gäller ERM 2. Deltagandet kommer att

vara frivilligt. Medlemsstater med undantag kan dock förväntas

ansluta sig till mekanismen. Sveriges medlemskap i EU innebär att

Sverige liksom övriga medlemsstater i enlighet med artikel 109m skall

behandla sin valutapolitik som en fråga av gemensamt intresse. Detta

allmänna åtagande uppfyller Sverige genom den nuvarande

penningpolitiska regimen med ett inflationsmål och rörlig växelkurs

inom ramen för en stabilitetsorienterad ekonomisk politik. Ett annat

sätt att uppfylla detta allmänna åtagande är deltagande i ERM eller

ERM 2.

Den ekonomiska politiken i medlemsstater utanför valutaunionen

kommer, som framgått av avsnitt 4.6, att bli föremål för övervakning i

enlighet med artikel 103, med sikte på att undvika reala avvikelser

från jämviktsväxelkurserna eller alltför stora nominella

växelkursfluktuationer mellan euron och andra EU-valutor vilka kan

hota den inre marknaden. Vidare kommer kommissionen att övervaka

växelkursutvecklingen, och den Ekonomiska och finansiella

kommittén kommer att följa den monetära situationen i länder med

undantag.

Det är rimligt att gemenskapen följer den monetära utvecklingen

och övervakar den ekonomiska politiken för att se om denna är in-

riktad på stabilitet och på det viset underbygger stabila växelkurser.

Monetär stabilitet är viktig för den inre marknadens goda funktion.

Regeringens uppfattning är att det inte är aktuellt att delta i det

europeiska växelkurssamarbetet ERM. Erfarenheterna från den nu-

varande politiken inriktad på prisstabilitet i kombination med en

valutaregim med rörlig växelkurs är goda.

Det finns ekonomiska skäl mot ett deltagande i ERM 2, vilket

EMU-utredningen har framhållit. Bland andra Sverige har under

senare år haft negativa erfarenheter av olika fastkursarrangemang. En

del av EMU-utredningens negativa bedömning av ERM 2 baserades

emellertid på farhågan att fluktuationsbanden skulle bli snäva eller

efterhand gradvis snävas in. Den slutliga utformningen av ERM 2

innebär att denna farhåga inte behöver vara stor.

Deltagande i ERM 2 kan ses som ett direkt förberedande steg före

ett inträde i valutaunionen. Därför talar mycket för att en knytning av

kronan till ERM 2 aktualiseras först i samband med ett eventuellt

framtida svenskt deltagande i valutaunionen.

7 Överväganden om Sverige och EMU

Regeringens förslag: Sverige bör inte införa Europeiska unionens

gemensamma valuta euron då den tredje etappen av den ekonomiska

och monetära unionen inleds den 1 januari 1999. Sverige bör hålla

dörren öppen för ett senare svenskt inträde i valutaunionen. Största

möjliga handlingsfrihet bör upprätthållas. Om regeringen senare finner

att Sverige bör delta skall frågan underställas svenska folket för

prövning.

7.1 Frågan om svenskt deltagande i valutaunionen då

denna upprättas vid starten av den tredje etappen

Frågan om deltagande i valutaunionen hör till de allra viktigaste

politiska frågorna. EMU är det största projektet i europeisk integration

sedan Romfördraget. Både att delta och att inte delta innebär

förändringar jämfört med dagens situation. Regeringen har under lång

tid arbetat med nationella förberedelser, förhandlingsarbete i EU samt

medverkat till att analyser och debatt har kommit till stånd. Det finns

ett omfattande underlag.

Regeringens hållning har hela tiden varit att ställningstagandet till

den gemensamma valutan skall tas utifrån en styrkeposition. Det

innebär att svensk ekonomi måste uppvisa en tillräcklig grad av styrka

och varaktig stabilitet. Det är också nödvändigt att ha kommit

tillräckligt långt i nationella praktiska förberedelser av rättsligt och

annat slag. Genomgående har gällt att det svenska beslutet måste ha

stark demokratisk förankring.

Svensk ekonomi har genomgått den djupaste recessionen sedan

1930-talet. Sverige hörde för bara några år sedan till de länder i OECD

som hade allra störst underskott i de offentliga finanserna. BNP sjönk

under tre år i rad; investeringarna föll och arbetslösheten ökade

mycket kraftigt. Sverige har en historia av hög inflation. År 1991,

innan recessionen satte in, ökade de svenska konsumentpriserna

ungefär dubbelt så mycket som genomsnittet för EU. Då den

ekonomiska krisen var som djupast var det få som trodde att svensk

ekonomi skulle kunna nå en sådan styrka att den skulle kunna

klara inträdesvillkoren för valutaunionen. Sedan dess har svensk

ekonomi genomgått en omfattande konsolidering. Sammantaget anser

regeringen att svensk ekonomi har nått en tillräcklig grad av styrka

och varaktig stabilitet för att kunna delta i valutaunionen. Regeringen

delar inte slutsatsen i den analys som EMU-utredningen gjorde,

enligt vilken skälet för att Sverige borde vänta med deltagande i

valuta-unionen är att svensk ekonomi behöver ytterligare tid för att nå

en tillräcklig grad av stabilitet vad gäller de offentliga finanserna

och arbetslösheten. Svensk ekonomi har förbättrats kraftigt de senaste

åren och står sig väl vid en jämförelse med andra länder.

 Läget i de nationella praktiska förberedelserna har redovisats i

avsnitt 5.2. Det är ett omfattande arbete som behöver utföras i både

den privata och den offentliga sektorn för att det skall vara praktisk

möjligt att införa euron. Regeringen har lagt vikt vid att i god tid

påbörja förberedelserna. Härigenom medverkar regeringen till att

förberedelserna har kunnat göras med tillräcklig framförhållning.

Ett deltagande i valutaunionen måste ha en stark demokratisk

förankring. EMU är i hög grad ett politiskt projekt. Deltagande bör ses

som ett uttryck för den politiska viljan att medverka i en väsentligt

fördjupad europeisk integration. Det finns inte folkligt stöd för att gå

med i valutaunionen när den upprättas den 1 januari 1999.

Opinionsmätningar och många andra indikationer ger härvidlag en

tydlig bild.

Det finns knappast någon enkel förklaring till att det svenska folket

ställer sig avvaktande. Förhållanden som inte är direkt knutna till

EMU kan spela in. I Sverige finns för närvarande negativa EU-

stämningar. En del av dem som röstade ja till ett medlemskap räknade

förmodligen med att EU-medlemskapet skulle påverka vardags-

villkoren snabbare och mera positivt. Även den nödvändiga budget-

saneringen kan ha påverkat människors inställning till valutaunionen,

fastän budgetsaneringen skulle ha behövt vara lika omfattande också

utan EMU.

Medan inställningen hos allmänheten är negativ, så är den mer

positiv hos näringsliv, organisationer och myndigheter. Det framgår

av remissvaren på EMU-utredningen. Nära hälften av dem som

svarade ansåg att Sverige borde gå med redan från starten av den

tredje etappen och en betydligt mindre andel ansåg i likhet med EMU-

utredningens rekommendation att Sverige borde vänta och se. En

tredjedel av dem som svarat valde att inte ta ställning i frågan om

Sverige borde delta. Ett fåtal remissinstanser avvisade överhuvudtaget

svenskt deltagande.

Den negativa inställningen hos det svenska folket måste emellertid

vara avgörande för ställningstagandet. Det svenska politiska systemets

trovärdighet skulle riskera ett starkt ifrågasättande om riksdagen

beslutade om det stora steget att gå med i valutaunionen från dess

start. Samtidigt skulle EU och det svenska EU-medlemskapet riskera

att bli än mer ifrågasatt. Det ligger varken i svenskt eller europeiskt

intresse att försöka driva igenom en svensk medverkan i valuta-

unionen från starten när det inte finns ett tillräckligt brett folkligt stöd

för detta. Det skulle riskera att skapa splittring. Sverige skulle inte

kunna lämna tillräckligt positiva bidrag till bildandet av EMU om inte

deltagandet är underbyggt av ett folkligt stöd.

Vid ett ställningstagande i frågan om deltagande från starten

behöver också ett par andra viktiga omständigheter beaktas.

Det gäller för det första om svensk ekonomi skadas av att Sverige

står utanför valutaunionen från starten. Det kan ske om ett deltagande

skulle ge väsentliga ekonomiska vinster som Sverige går miste om

genom att stå utanför valutaunionen. Det kan även ske genom att

ställningen som utanförstående medlemsstat i sig leder till

negativa effekter. EMU-utredningen menade att ett deltagande i

valutaunionen ger säkra, men rätt små samhällsekonomiska

effektivitetsvinster. Den menade också att Sverige utanför

valutaunionen skulle möta större svårigheter att få trovärdighet för

den ekonomiska politiken. Utredningen menade emellertid att det

var möjligt att vidta åtgärder för att kompensera för detta. Regeringen

delar i stort sett utredningens bedömning om de samhällsekonomiska

effektivitetsvinsterna. Som framgick av kapitel 6 ovan är det

regeringens bedömning att det är möjligt att nå trovärdighet för den

ekonomiska politiken också utanför valutaunionen.

En andra omständighet att beakta gäller Sveriges möjligheter att

utöva inflytande i EU som följd av att Sverige inte deltar i valuta-

unionen. EMU-utredningen menade att effekterna av att stå utanför i

detta hänseende är negativa. Regeringen delar bedömningen att

Sveriges inflytande skulle bli större om Sverige ingick i den krets

länder som fördjupar integrationen genom att införa en gemensam

valuta. Emellertid kan inte denna aspekt enligt regeringens

bedömning få väga tyngre än bristen på folkligt stöd.

Vid sin prövning av vilka länder som uppfyller de nödvändiga

villkoren för deltagande i valutaunionen kommer rådet att beakta

konvergenskriteriet om växelkursstabilitet. Det råder idag osäkerhet

om tolkningen av detta kriterium. Regeringen har hävdat att

förutsättningarna för tolkningen av detta kriterium har ändrats. När

fördraget skrevs var de normala banden i ERM plus/minus 2,25

procent. I fördraget talas om att två år före granskningen

ha iakttagit det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska

monetära systemets växelkursmekanism utan devalvering i

förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Den 1 augusti 1993

utvidgades fluktuations- banden till den idag gällande bredden på

plus/minus 15 procent. Mot denna bakgrund kan detta kriteriums

relevans ifrågasättas. Det förefaller dock som om kommissionen och

flertalet medlemsstater har uppfattningen att deltagande i ERM (eller

ERM 2) är nödvändigt före inträde i valutaunionen.

Om riksdagen godkänner regeringens förslag och antar som sin

mening att Sverige inte bör införa Europeiska unionens gemensamma

valuta euron då den tredje etappen av EMU inleds, så kommer

regeringen, företrädd av finansministern och statsministern att agera i

överensstämmelse med denna uppfattning då EU:s ministerråd våren

1998 gör sin prövning enligt artikel 109j.4.

7.2 Framtida deltagande i valutaunionen

Om en medlemsstat inte deltar i valutaunionen från starten har den rätt

att när som helst senare delta, förutsatt att den enligt rådets mening

uppfyller de nödvändiga villkoren. Sverige bör hålla dörren öppen för

ett senare svenskt inträde. Vi bör upprätthålla största möjliga

handlingsfrihet och handlingsberedskap inför framtiden, inte minst

genom att den uppnådda ekonomiska styrkepositionen vårdas. Ett

annat sätt att upprätthålla handlingsfriheten är att fortsätta arbetet med

nationella praktiska förberedelser så att en eventuell framtida

övergång till euron kan genomföras på ett bra sätt.

EMU-frågan kommer med största säkerhet att vara aktuell under

lång tid. Debatt och analyser är att förvänta såväl i vårt land som på

europeiskt plan. Regeringen kommer noga att följa och värdera

utvecklingen.

 Om regeringen efter den 1 januari 1999 finner att Sverige bör delta

i valutaunionen, så skall frågan underställas svenska folket för

prövning. Det är önskvärt att en sådan prövning sker i ett allmänt val,

men det kan inte helt uteslutas att det istället kan ske genom ett

extraval eller en folkomröstning. Därefter ankommer det på riksdagen

att fatta slutligt beslut.

Om Sverige på detta vis har tagit ställning för ett svenskt deltagande

i valutaunionen vidtar en process inom EU. Kommissionen och ECB

skall utarbeta rapporter om Sverige. Därefter skall Europaparlamentet

yttra sig om Sveriges deltagande och rådet i sammansättningen stats-

och regeringschefer skall hålla överläggningar. Sedan beslutar Ekofin-

rådet med kvalificerad majoritet att upphäva Sveriges undantag. En

tidpunkt skall behöva fastställas för Sveriges inträde i valutaunionen.

Ekofin-rådet skulle genom enhälligt beslut av Sverige och de

deltagande medlemsstaterna fastställa en omräkningskurs mellan

euron och den svenska kronan. Det kommer sedan att förflyta en tid

mellan inträdet i valutaunionen och introduktionen av sedlar och mynt

i euro.

7.3 Samarbetsaspekter

EMU bör spela en central roll i Sveriges fortsatta EU-arbete, även om

Sverige står utanför.

EMU är ett mycket viktigt projekt för EU och dess medlemsstater.

Det finns en stark politisk vilja att förverkliga valutaunionen. Sverige

har ett betydande intresse av att EMU lyckas.

Sverige bör fortsätta att konstruktivt medverka i förberedelserna för

den tredje etappen. Vi bör vara aktiva i diskussionerna. Sverige berörs

potentiellt av frågor som gäller spelreglerna för EMU. Sådana frågor

har Sverige anledning att fortsätta att påverka. Vi bör fortsätta att

analysera olika frågor som hör samman med EMU. När den tredje

etappen har inletts blir det av stor vikt att studera olika aspekter av

EMU:s funktion.

Samtidigt behöver vi i vårt agerande i olika EU-organ ha respekt för

att vissa frågor endast eller i hög grad berör de deltagande

medlemsstaterna. Vi har å vår sida anledning att förvänta att EU-organ

och andra medlemsstater har respekt för Sveriges situation.

För en relativt liten medlemsstat är det särskilt viktigt att ha hög

effektivitet i sitt agerande. När Sverige står utanför valutaunionen

skärps ytterligare kraven i detta avseende. Det blir än viktigare att ha

god samordning och konsistens i agerandet för att kunna driva

prioriterade frågor som utvidgningen, tillväxt och sysselsättning,

reformering av jordbrukspolitiken, miljön och öppenhet. Det är också

angeläget att Sverige fortsätter sitt aktiva engagemang i EU-arbetet

och i den fortsatta integrationsprocessen.

Sverige kommer också utanför valutaunionen att fullt ut, och på

samma villkor som övriga medlemsstater, delta i den inre marknaden.

Svensk ekonomi är starkt integrerad med övriga EU-länder. Tillväxt

och sysselsättning i Sverige kommer i hög och sannolikt växande grad

att vara beroende av den ekonomiska utvecklingen i Europeiska

unionen.

Sammanställning av remissyttranden över SOU

1996:158 Sverige och EMU

Valutaunionen och samhällsekonomisk effektivitet

Betänkandet

Argumenten för en valutaunion har i hög grad betonat hur den kan

bidra till att resurserna i de olika medlemsländerna används på ett

effektivare sätt. Den samhällsekonomiska effektiviteten påverkas både

av hur resurserna utnyttjas inom varje företag och av hur resurserna

fördelas mellan olika delar av ekonomin. De aspekter som har belysts

i betänkandet gäller kostnader för valutaväxling och kurssäkring

(transaktionskostnader), effekter på handel, investeringar och räntor,

påverkan på konkurrensen på den inre marknaden samt samhälls-

ekonomiska vinster av en låg inflationstakt. Utredningen drog följande

slutsatser:

 Transaktionskostnaderna kommer att reduceras.

 Handel och finansiella investeringar mellan länderna i valuta-

unionen påverkas sannolikt mycket litet av att osäkerheten till följd av

kortvariga växelkursvariationer försvinner.

 Ett inträde i valutaunionen sänker förmodligen den förväntade

realräntenivån något, vilket påverkar beslut om investeringar och

sparande. Effekten bedöms dock sannolikt vara liten. Det råder en

betydande osäkerhet på denna punkt.

 Konkurrensen kan komma att förbättras när priserna uttrycks i

samma valuta, men effekten bedöms troligen inte vara särskilt stor.

 Ett deltagande i valutaunionen kan medföra en lägre inflations-

takt. Tidigare beräkningar har tytt på att vinsterna av en mindre

sänkning av inflationstakten varit små. Effektivitetsvinsterna skulle

kunna vara betydande om inflation i kombination med ett

nominalistiskt skattesystem (som inte anpassar skatteskalorna till

inflationen) skapar en snedvridning i resursfördelningen mellan

konsumtion och investeringar.

Remissinstanserna

Finansinspektionen anser att riskpremiens effekt på realräntan är

underskattad av utredningen. Inspektionen gör en annan bedömning än

utredningen vad gäller de långsiktiga effekterna om valutakurs-

osäkerheten inom Europa elimineras. Ett medlemskap i valutaunionen

förbättrar investeringsklimatet och möjligheterna till riskkapital-

anskaffning.

Företagarnas Riksorganisation framhåller att ett upprättande av

valutaunionen eliminerar valutarisker och transaktionskostnader, med

den effekten att handel och investeringar ökar deltagarländerna

emellan. Men om euron skulle variera kraftigt mot dollarn och yenen,

skulle de totala effekterna kunna leda till ökade risker och en sämre

effektivitet i ekonomin för ett enskilt land.

Grossistförbundet Svensk Handel anser att utredningen under-

värderar de samhällsekonomiska effektivitetsvinsterna till följd av ett

deltagande i valutaunionen. En eliminering av transaktionskostnaderna

skulle påverka handelsföretag i större utsträckning än många andra

företag i näringslivet. En gemensam valuta skulle också innebära att

man för första gången kan göra verkliga jämförelser av priser på varor

och tjänster över nationsgränserna inom unionen, vilket skulle skärpa

konkurrensen och stimulera handeln.

Kommerskollegium anser att utredningen starkt underskattat de

positiva effekterna på utrikeshandeln som ett deltagande i valuta-

unionen skulle föra med sig. Kollegiet bedömer vidare att Sveriges

attraktionskraft för investerare skulle öka vid ett svenskt deltagande i

valutaunionen. Kollegiet delar utredningens slutsats att stabila

kostnadsrelationer mellan EU-länderna minskar risken för att den inre

marknaden skall hotas av protektionism.

Konjunkturinstitutet instämmer i utredningens bedömning att ett

deltagande i valutaunionen skulle ge effektivitetsvinster i form av

minskade transaktionskostnader, men att vinsterna sannolikt blir små.

Dessa vinster torde vara särskilt betydelsefulla för mindre företag som

exporterar till eller från EU-länder. Vidare förväntas en skärpning av

konkurrensen genom att prisjämförelser underlättas av en gemensam

valuta. Institutet menar att det viktigaste ekonomiska skälet för att

delta i valutaunionen är att det sannolikt leder till lägre räntor och

mindre variationer i växelkurser och räntor. Det finns en risk att

utredningen har underskattat dessa potentiella vinster vid ett

medlemskap. Förtroendet för varaktigt låg inflation i Sverige är

fortfarande inte etablerat, vilket kan medföra att realräntorna under en

längre tid blir högre i Sverige än inom euro-området om Sverige väljer

att stå utanför valutaunionen.

Konkurrensverket framhåller att utredningen synes ha utgått från ett

förhållandevis statiskt synsätt i vissa analyser. Med ett mer dynamiskt

betraktelsesätt, där hänsyn tas till effekterna på resursutnyttjande och

produktion på sikt inom olika branscher, talar allt för att

effektivitetsvinsterna är underskattade. Konkurrensverket framhåller

att en enhetlig valuta bidrar till att göra den svenska marknaden mer

tillgänglig för företag i medlemsländerna. Detta kan bidra till att

förbättra konkurrenstrycket i svenska branscher kännetecknade av

marknadsimperfektioner, där konsumenterna kan sägas ha ett in-

formationsunderläge i jämförelse med producenterna (t.ex. bank- och

försäkringsområdet).

Landsorganisationen (LO) framhåller att det svenska ränteläget kan

påverkas positivt vid ett svenskt deltagande i valutaunionen om en

större trovärdighet i att euron behåller sitt penningvärde, än att kronan

gör det, etableras. Investeringarna i Sverige kan komma att öka vid ett

medlemskap under förutsättning att den långa förväntade räntan

sjunker. Ett medlemskap i valutaunionen kan även ge signaler om en

stabilitet i den ekonomiska politiken som påverkar investeringsbeslut

positivt. LO:s bedömning är att möjligheten till ökad växelkurs-

stabilitet förbättras för Sveriges del vid ett inträde i valutaunionen,

förutsatt att unionen blir stabil.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) framhåller att jordbrukets

intäkter påverkas av priserna på jordbruksprodukter i EU-länderna och

av EU:s direktstöd, medan kostnaderna i högre grad är bestämda i

Sverige. Om Sverige står utanför valutaunionen kan kronans kurs

komma att variera mot euron och därmed finns en risk för stora

variationer i jordbrukarnas inkomster. I så fall skulle också en

snabbare inflation i Sverige än i euro-området kunna leda till att

jordbrukets kostnader ökar snabbare än intäkterna. LRF bedömer att

med valuta-unionen får Sverige och det svenska näringslivet stabilare

valutaförhållanden. Lägre ränta och stabila priser kan medföra ökade

investeringar och förbättrad sysselsättning.

NUTEK anför att den dynamiska effektivitetsaspekten saknas i

utredningens analys av de samhällsekonomiska effektivitetsvinsterna.

Enligt NUTEK har utredningen med stor noggrannhet kartlagt de små

vinsterna av unionen, men endast i förbifarten tagit fasta på de

negativa erfarenheterna av Sveriges hittillsvarande växelkursregim

vad gäller ekonomins förnyelsekapacitet. Den fasta kronkursen, som

devalverats vid ett antal tillfällen, har lett till upprepade perioder av

under- resp. övervärderad valuta. Detta ledde till åtföljande tendenser

till försvagade incitament för strukturomvandling inom näringslivet

resp. chocker av starkt försämrad konkurrenskraft.

Riksgäldskontoret pekar på risken av att effekterna på räntenivån

blir större än vad utredningen antar vid ett utanförskap. Sveriges

inflationshistoria, liksom den stora statsskulden, gör att det kan ta

avsevärd tid innan förtroendet för penning- och finanspolitikens

uthållighet etableras. Det faktum att EU-debatten delvis präglas av

argument grundade på att Sverige bör stå utanför valutaunionen för att

föra en politik med andra mål ökar riskerna i detta avseende.

Osäkerhet om politikens mål och hållfasthet kommer inte enbart att

påverka de finansiella marknaderna och statens lånekostnader. Även

viljan att investera i Sverige kan komma att påverkas.

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) delar utredningens

bedömning att effektivitetsargument talar för en positiv syn på

valuta-unionen som sådan och på ett svenskt deltagande men tycker

att de positiva effekterna är betydligt större än vad utredningen menar.

SAF ifrågasätter relevansen av de studier som ligger till grund för

utredningens bedömning att effekten av minskad valutaosäkerhet på

handel och investeringar sannolikt är liten. Historiska data rörande

växel-kursosäkerhet contra valutastabilitet kan, enligt SAF, aldrig

belysa de långsiktigt, dynamiska effekterna av den fundamentala

förändring som skapandet av en gemensam europeisk valuta innebär.

SAF framhåller att för ett land som Sverige kommer ett medlemskap i

valutaunionen att betyda lägre räntor; räntan behöver inte längre

inkludera en riskpremie för växelkursfall. SAF invänder mot

utredningens bedömning att högre realiserade realräntor

representerar ett övergående problem som inte utgör något egentligt

skäl för att gå med i valutaunionen. Den svenska erfarenheten visar,

enligt SAF, att det är fullt möjligt att under lång tid ha såväl högre

nominella som realiserade reala räntor än omvärlden.

Sveriges Exportråd anser att utredningen förbiser att effekterna är

väldigt olika för små- och medelstora företag resp. stora företag. För

mindre företag utgör transaktionskostnader och valutasäkring en

betydligt större del av ordersumman. En annan aspekt som förbigåtts

av utredningen är att valutaväxling i sig utgör en restriktion för företag

som ännu inte är internationellt verksamma. Skapandet av en valuta-

union bör medföra att fler företag kommer att vara beredda att ta den

risk som en internationalisering medför, anser Exportrådet.

Sveriges Industriförbund anför att utredningen har underskattat de

positiva effektivitetskonsekvenserna. Den har inte beaktat framväxten

av en effektiv kapitalmarknad i euro, vilket är av betydelse för de

svenska multinationella företagen. Den har också underskattat ränte-

effekten av medlemskapet och därmed fördelarna för mindre företag

av att få en billigare kapitalförsörjning. Framför allt har utredningen,

enligt Förbundet, undlåtit att analysera den tillväxtpotential för mindre

exportföretag som valutaunionen leder till, genom bortfallet av

valutarisker och minskningen i transaktionskostnader.

Sveriges Köpmannaförbund framhåller att en europeisk enhetsvaluta

skulle effektivisera och förbilliga svenska handelsföretags kontakter

med leverantörer inom unionen. Förbundet anser vidare att svensk

detaljhandel skulle dra fördel av att såväl korta som långa räntor är

låga och i paritet med räntorna i övriga medlemsländer.

Fullmäktige i Sveriges Riksbank anser att utredningen underskattar

de samhällsekonomiska effektivitetsvinsterna av ett deltagande i

valutaunionen. De samhällsekonomiska vinsterna av ett införande av

euron överstiger kostnaderna med en bredare marginal än vad

utredningen kommer fram till. För mindre och medelstora företag kan

valutahanteringen innebära ett ibland oöverstigligt hinder för

investeringar och handel. Vidare anförs att vinsterna i form av ökad

kon- kurrens, lägre inflation och lägre räntor underskattas av

utredningen.

Sveriges Industriförening bedömer att de samhällsekonomiska

effektivitetsvinsterna till följd av ett deltagande i valutaunionen är

betydligt större än vad utredningen redovisar. De ackumulerade

effektivitetsvinsterna kommer att bli mycket betydande på några års

sikt, i synnerhet vad avser de små och medelstora företagen.

Sydsvenska Handelskammaren anser att effekterna av

växelkursfluktuationer på investeringar och handel har underskattats.

Om två i övrigt likvärdiga investeringsalternativ skiljer sig åt genom

att det ena ligger inom ett stort stabilt valutaområde och det andra

ligger inom ett marginellt valutaområde med fluktuerande kurser,

kommer det förstnämnda alternativet att väljas.

Ett antal remissinstanser anser att utredningen i otillräcklig grad

analyserat och beaktat konsekvenserna av EMU för den finansiella

sektorn. Däribland återfinns: fullmäktige i Sveriges riksbank, Finans-

inspektionen, Svenska Bankföreningen, Svenska Fondhandlare-

föreningen, Sveriges Industriförbund och Värdepapperscentralen.

Enligt fullmäktige i Sveriges riksbank kan alternativet att stå utanför

valutaunionen en tid för att senare bli medlem bli förhållandevis

besvärande för den finansiella sektorn. Dubbla system, risk för

diskriminering i exempelvis det gemensamma betalningssystemet

TARGET, samt försämrade konkurrensförutsättningar på den nya

euromarknaden är faktorer som utredningen lämnar därhän.

Finansinspektionen framhåller att en icke ringa omläggning av

hushållens och företagens upplåning från svenska kronor till euro kan

förväntas i en situation där Sverige inte deltar i EMU:s tredje etapp.

Detta kan i sin tur leda till en sämre fungerande kronmarknad än i dag.

Även Riksgäldskontoret, Finansbolagens förening och Värdepappers-

centralen gör en liknande bedömning.

Stockholms Fondbörs anser att om Sverige ingår i valutaunionen

från starten innebär det en möjlighet för värdepappersmarknaden att

tidigt och i ett slag byta till handel i euro. I ett alternativ där Sverige

avvaktar med att inträda i valutaunionen blir läget mer komplicerat.

Starka skäl talar för att handel i euro ganska snart måste erbjudas,

åtminstone i de mest omsatta värdepapperslagen. Genom att om-

läggningen inte blir lika entydig som vid ett deltagande blir

systemkostnaderna avsevärt högre. En uppskjuten övergång till euro

innebär stora risker för att handeln i svenska värdepapper förskjuts till

andra marknadsplatser som kan erbjuda eurohandel.

Makroekonomiska störningar och penningpolitiken

Betänkandet

Utredningen framhåller att ett medlemskap i valutaunionen medför att

vi avhänder oss vår penningpolitiska självständighet. På lång sikt

skulle detta innebära att vi får samma inflationstakt som andra del-

tagarländer: Sverige skulle inte kunna ha ett nationellt inflationsmål

som avviker från ECB:s mål för hela valutaunionen. Utredningen

anser vidare att det inte finns någon anledning att tro att sysselsättning

och kapacitetsutnyttjande på lång sikt skulle bli vare sig högre eller

lägre till följd av detta. På kort sikt skulle emellertid penningpolitiken

kunna påverka produktion och sysselsättning, därför att vissa

nominella priser och löner är trögrörliga. Penningpolitisk själv-

ständighet kan då användas för att stabilisera produktion och

sysselsättning vid störningar som drabbar ett enskilt land, enligt

utredningen.

Ur utredningens resonemang framgår vidare att ett deltagande i

valutaunionen skulle kunna minska risken för att såväl penning- som

finanspolitik skall orsaka makroekonomiska störningar i Sverige.

Utredningen kan tänka sig situationer då eurons växelkurs till följd av

politiken i de stora medlemsländerna i valutaunionen rör sig på ett

sådant sätt att makroekonomiska obalanser genereras i Sverige.

Samtidigt skulle vi förlora möjligheten att använda växelkursen för att

motverka sådana störningar som enbart drabbar Sverige. Potentiellt

skulle detta kunna medföra mycket stora kostnader, hävdar

utredningen. Penningpolitisk självständighet kan ses som en värdefull

för-säkring mot alltför svåra makroekonomiska konsekvenser ifall

stora störningar uppkommer.

Remissinstanserna

Ett antal instanser anser att utredningen överdriver risken för att

Sverige skulle utsättas för landspecifika externa störningar. Däribland

återfinns: Aktiefrämjandet, Exportrådet, Industriförbundet,

Kommerskollegium, NUTEK, Riksgäldskontoret, SAF och fullmäktige

i Sveriges riksbank. Fullmäktige framhäver att den omläggning av

finans- och penningpolitik som skett i Sverige under senare år

troligtvis har lett till minskad risk för störningar.

Utredningen hänvisar till två expertrapporter som tyder på att den

svenska ekonomin har varit mer utsatt för störningar av asymmetrisk

karaktär än vad som varit fallet i flertalet EU-länder. Flera remiss-

instanser anser att dessa resultat inte nödvändigtvis har bäring på

frågan huruvida Sverige bör delta i den tredje etappen av EMU. Det är

enligt instanserna inte möjligt att urskilja om störningarna beror på

den ekonomiska politik som förts i Sverige eller om de är av externt

slag. Arbetslivsinstitutet, Kommerskollegium, Konkurrensverket,

Riksgäldskontoret, fullmäktige i Sveriges riksbank, Statskontoret och

Svenska Handelskammarförbundet anser att störningarna kan ha varit

internt genererade.

Vidare framhålls i remissvaren från Aktiefrämjandet, Sveriges

Exportråd, Kommerskollegium, fullmäktige i Sveriges riksbank,

Riksgäldskontoret och Svenska Handelskammarförbundet att mycket

talar emot att risken att drabbas av asymmetriska chocker skulle vara

högre för Sverige än övriga medlemsstater. Sveriges ekonomi

uppvisar likheter med de potentiella kärnländerna.

Utredningens bedömning av vikten av att ha tillgång till en

självständig penningpolitik i det fall att Sverige skulle exponeras för

asymmetriska störningar, ifrågasätts i ett flertal av remissvaren.

Arbetslivsinstitutet, Konkurrensverket, Lantbrukarnas Riksförbund

(LRF), Riksgäldskontoret, Sveriges Industriförbund, fullmäktige i

Sveriges riksbank och Svenska Handelskammaren argumenterar att

landspecifika störningar kan och bör bekämpas med andra medel än

penningpolitiska. Fullmäktige i Sveriges riksbank menar att det i

första hand krävs åtgärder för att förbättra arbetsmarknadens

funktionssätt och lönebildningen. Möjligheten att vidtaga sådana

åtgärder skulle kunna minska om det fanns utrymme för en

självständig penningpolitik.

Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) och Folkrörelsen: Nej, till EU

stödjer däremot utredningens linje att Sverige bör behålla den

penningpolitiska självständigheten för att kunna motverka

asymmetriska chocker. Detta instrument skulle kunna användas för att

förhindra att arbetslösheten förvärras.

SAF anser att det vore orimligt att låta utformningen av den svenska

valutapolitiken styras av strävan att kunna hantera utomordentligt

ovanliga störningar. Avgörande för valutapolitiken borde istället vara

vad som är bra under normala omständigheter.

Konkurrensverket, SAF och Sveriges Industriförbund bedömer att

den reella penningpolitiska självständigheten vid ett svenskt

utanförskap blir liten. Detta är därför ett svagt argument för att inte

delta i valutaunionen.

Fullmäktige i Sveriges riksbank menar att risken för att marknad-

erna inte uppfattar inflationsmålet som trovärdigt blir uppenbar om ett

svenskt beslut att stå utanför valutaunionen skulle baseras på

argumentent att penningpolitiken behövs för att motverka makro-

ekonomiska störningar.

Inflation och penningpolitikens trovärdighetsproblem

Betänkandet

Utredningen framhäver att valutaunionen har utformats i syfte att ge

förutsättningar för en trovärdig låginflationspolitik. Den europeiska

centralbanken kommer att ha en mycket hög grad av oberoende och

huvudmålet är prisstabilitet. En osäkerhetsfaktor är dock att Ekofin-

rådet kommer att kunna utfärda riktlinjer för växelkurspolitiken som

skulle kunna komma i konflikt med målet om låg inflation.

Sannolikheten att detta sker är svår att värdera. Utredningens

bedömning är ändå att ECB:s penningpolitik kommer att inriktas på

prisstabilitet och att man kommer att få hög trovärdighet för denna

politik.

För ett land som Sverige, med en historia av hög inflation, är därför

deltagande i valutaunionen troligen en bra metod att uppnå långsiktig

prisstabilitet, enligt utredningen. Nackdelen är att vi förlorar

möjligheterna att möta störningar som enbart drabbar Sverige med

ränte- och växelkursförändringar. Ser man därför enbart på

avvägningen mellan låg inflation och penningpolitisk flexibilitet, vore

därför en självständig penningpolitik att föredra framför medlemskap i

valutaunionen om vi på egen hand kan uppnå en lika hög grad av

trovärdighet. Skall vi, med vår inflationshistoria, lyckas med detta

krävs förändringar av lagstiftningen i syfte att stärka Riksbankens

oberoende.

Remissinstanserna

Företagarnas Riksorganisation anser att utvecklingen de senaste åren

visar att det är möjligt för Sverige att föra en ekonomisk politik som

inte använder sig av en fastkursregim och ändå hålla inflationen på en

låg nivå. Sverige skulle utanför valutaunionen kunna få lägre räntor än

andra länder. Detta skulle dock innebära att omfattande reformer på

olika områden blir nödvändiga. Vidare framhävs att hittillsvarande

erfarenheter av en centraliserad penningpolitik inte är entydigt posi-

tiva. Sverige bör av den anledningen ställa sig utanför valutaunionen

tills övertygande bevis för dess positiva effekter visats.

LO anser att Sverige endast bör genomföra de förändringar i

Riksbankens ställning och styrning som krävs genom vårt

medlemskap i EU. LO tar avstånd från förslag om att regeringens och

riksdagens inflytande över penningpolitiken skall minska. Omfattar

valuta-unionen endast ett fåtal länder förväntar sig LO att inflationen

blir något lägre för Sverige vid ett deltagande än vid ett utanförskap.

Sannolikheten är i det fallet högre för att en starkare trovärdighet för

penningpolitiken etableras. En större monetär union förväntas inte

innebära en lägre inflation för svensk del vid ett deltagande. LO

hävdar vidare att om Sverige varaktigt lyckas hålla samma låga

inflation som resten av EU, skulle sannolikt de ekonomiska fördelarna

av ett deltagande överväga på lång sikt.

Enligt SACO:s mening är riskerna för allvarliga bakslag i den

svenska ekonomin långt ifrån borta. En ogynnsam förväntningsbild

kan lätt uppstå, där Sverige tvingas acceptera såväl ökad inflation som

arbetslöshet. I ett sådant läge skulle det vara ett vågspel att stå utanför

valutaunionen, speciellt om detta förknippas med en mindre strikt

penningpolitik. För att på ett förtroendefullt sätt kunna förvalta en

självständig penningpolitik, kommer det enligt SACO:s mening att

krävas en mycket stark egen ekonomi.

Statens arbetsgivarverk är mer skeptisk till Sveriges förmåga att

bygga upp ett förtroende utanför ett fast institutionellt växelkurs-

arrangemang än utredningen. Sverige har ett större

trovärdighetsproblem i inflationshänseende än de flesta andra länder.

Vidare på-pekas att även en ekonomisk politik som vilar på en sund

bas kan misslyckas om marknaden misstror den.

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) anser att inflations-

bekämpningen inte kan ges högsta prioritet i den ekonomiska politiken

och att Riksbankens politik också måste styras av andra hänsyn. TCO

finner det inte önskvärt att en centralbank ställs utanför och oberoende

av den demokratiska processen. Om ECB inte lyckas uppnå låg och

stabil inflation, faller enligt utredningen ett viktigt skäl för deltagande

i valutaunionen bort. Även om TCO klart inser fördelarna med en låg

inflation är man inte beredd att rekommendera att inflations-

bekämpning alltid och i alla lägen ges prioritet framför andra eko-

nomiskt politiska åtgärder i andra syften.

EU-kritiska rådet tar avstånd från en ordning där Riksbanken ges en

oberoende ställning redan före ett eventuellt inträde i valutaunionen.

Trovärdighet för pennigpolitiken går enligt EU-kritiska Rådet att

åstadkomma på annat sätt än att inrätta en överordnad centralbank.

Fullmäktige i Sveriges riksbank framhåller att den trovärdighet som

tycks ha uppnåtts vad gäller inflationsmålspolitiken ännu inte är så

etablerad att den inte skulle kunna ifrågasättas vid nya signaler om en

svensk ackommoderande politik av det slag som utredningen antyder.

Blotta misstanken om att Riksbanken kommer att tumma på

inflationsmålet och inte motverka en alltför snabb pris- och

lönekostnadsutveckling, kan minska trovärdigheten i

penningpolitiken. Ett beslut om svenskt utanförskap tydligt baserat

på försäkringsargument, såsom utredningen förespråkar, skulle därför

enligt fullmäktiges mening riskera att signalera en mindre

konsekvent inflationspolitik. Detta skulle i sin tur leda till höjningar av

räntan med negativa efterfrågeeffekter.

Finanspolitiken och EMU

Betänkandet

Utredningen anser att den typ av finanspolitiska begränsningar som

Maastrichtfördraget ålägger de enskilda medlemsstaterna kan ha ett

värde. Ett skäl till dessa är risken för inflation som urholkar realvärdet

av bl. a. statens utestående skuld. Det ligger, enligt utredningen, ett

värde i att förstärka spärrarna mot en växande offentlig skuldsättning.

Risken, enligt utredningen, med de restriktioner mot stora budget-

underskott som byggts in i Maastrichtfördraget är att de kan förhindra

finanspolitiken att verka som automatisk stabilisator vid

konjunkturstörningar. Länder med låg offentlig skuldsättning borde

emellertid kunna tillåtas större temporära budgetunderskott än andra.

Det borde tydliggöras att det överordnade målet är att förhindra en

ohållbar ökning av den offentliga skuldsättningen.

Utredningen har svårt att se varför valutaunionen i sig skulle driva

fram krav på ytterligare finanspolitisk integration. Däremot kan det

finnas en ekonomisk logik i transfereringar mellan de deltagande

länderna i syfte att stabilisera inkomst- och produktionsstörningar. De

politiska invändningarna mot denna typ av konstruktioner har

emellertid stor tyngd.

Ett av huvudskälen till att utredningen inte vill se ett deltagande i

valutaunionen från starten den 1 januari 1999, är att den menar att den

interna statsfinansiella situationen i Sverige fortfarande är sådan att ett

deltagande innebär stora risker. En eventuell minskning i produktion

och sysselsättning skulle leda till en sådan försämring av de offentliga

finanserna att ytterligare mycket smärtsamma ingrepp i de offentliga

utgifterna och effektivitetsminskande skattehöjningar skulle bli

nödvändiga.

Remissinstanserna

Vad gäller frågan huruvida valutaunionen kommer att leda till en

minskning av det nationella oberoendet och möjligheterna att t. ex.

föra en självständig skatte- och utgiftspolitik anser fullmäktige i

Sveriges riksbank, Konjunkturinstitutet och SAF att denna fråga

påverkas av internationaliseringen och den allmänna utvecklingen

inom EU snarare än av ett deltagande i valutaunionen.

Konjunkturinstitutet vill dock inte utesluta att integrationen inom EU i

längden kommer att leda till en ökad harmonisering av skatter och

offentliga utgifter.

Fullmäktige i Sveriges riksbank och Konjunkturinstitutet menar att

med den utformning stabilitets- och tillväxtpakten fått är det svårt att

se att den skulle utgöra en större begränsning av möjligheterna att föra

en självständig finanspolitik än de restriktioner dagens beroende av de

internationella finans- och valutamarknaderna ändå skapar.

Fullmäktige påpekar att ett väl fungerande system för omfördelning

mellan regioner eller länder inom valutaunionen i syfte att parera

störningar som drabbar vissa delar av valutaunionen värre än andra,

knappast vore något att invända mot. Problemet är snarare att det finns

en utbredd skepsis mot möjligheterna att skapa sådana överstatliga

omfördelningssystem utan att dessa är förenade med negativa bi-

effekter. Konjunkturinstitutet menar vidare att stabilitets- och

tillväxtpaktens slutliga form minskar risken för stora strukturella

underskott utan att ländernas finanspolitiska frihetsgrad minskar

påtagligt.

 NUTEK och Statskontoret menar att en valutaunion skulle fungera

bättre med ett större mått av gemensam europeisk finanspolitik än

idag och en större andel av offentliga medel slussade över EU:s

budget. Sveriges Industriförbund och Kommerskollegium menar att

utredningen har underskattat möjligheten att med finanspolitik kunna

hantera exceptionella kriser utan allvarliga efterverkningar i form av

räntehöjningar. Inträffar en stor real asymmetrisk chock så medger

EG-fördraget, liksom stabilitets- och tillväxtpakten, att ett land till-

fälligt kan få större underskott i sina offentliga utgifter vid sådana

krissituationer. Industriförbundet menar vidare att man för att mildra

chocken kan använda sänkta arbetsgivaravgifter eller andra skatte-

lättnader.

LO och Landstingsförbundet är negativa till strama finanspolitiska

regler på EU-nivå. I detta sammanhang pekar LO särskilt på

stabilitets- och tillväxtpakten, som om den tillämpas tillräckligt stramt

väsentligen kan begränsa den finanspolitiska handlingsfriheten i

valutaunionen. LO:s inställning är att de framtida finanspolitiska

reglerna inte får hindra de automatiska stabilisatorerna i svensk

ekonomi att verka. Landstingsföbundet menar också att

konsekvenserna av en allt för snäv budgetrestriktion kan bli

nedskärningar i långsiktigt motiverad offentlig verksamhet.

Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet anser att det

finns en risk att utvecklingen inom en valutaunion leder vidare i

riktning mot en mer långtgående samordning av den nationella finans-

politiken. Utökad finanspolitisk samordning skulle kunna leda till

betydande ingrepp i den kommunala självstyrelsen och få regionala

återverkningar. Folkrörelsen: Nej till EU och EU-kritiska rådet

menar att valutaunionen i förlängningen knappast kommer att kunna

fungera om inte EU också kan styra finanspolitiken. En gemensam

finanspolitik kommer att leda till krav på att EU styr medlems-

ländernas skattesystem eller att EU för en egen beskattningsrätt. Enligt

Folkrörelsen: Nej till EU har unionen då inte bara tagit över den

ekonomiska politiken, utan också tagit över de viktigaste politiska

styrmedlen generellt och röjt väg för en europeisk förbundsstat.

Uppsala Universitet menar att utredningen underskattar

konsekvenserna av en gemensam valuta vad beträffar möjligheten att

bibehålla nuvarande nivå på den svenska kapitalinkomstbeskattningen

och att det kan komma att krävas en väsentlig nedjustering av den

svenska skattesatsen på personliga kapitalinkomster.

Arbetsmarknaden och valutaunionen

Betänkandet

Enligt utredningen beror arbetslöshetsnivån på lång sikt främst på hur

väl arbetsmarknaden fungerar. Löneförhandlingssystem,

arbetslöshetsförsäkringens utformning och finansiering, samt hur väl

utbildningssystem och arbetsmarknadspolitik förmår anpassa utbudet

av arbetskraft till efterfrågan är centrala faktorer, enligt utredningen.

Ett svenskt deltagande i valutaunionen påverkar arbetslösheten

främst genom att Sverige avhänder sig möjligheterna att genom

penningpolitiken motverka störningar som enbart drabbar Sverige.

Anpassningen till sådana störningar kräver att priser och löner ändras

jämfört med utländska priser och löner. Olika s.k. nominella stelheter

gör att anpassningen kan väntas bli långsammare om det inte finns

någon växelkurs som kan ändras. I fall Riksbanken vid ett svenskt

utanförskap tillämpar ett strikt inflationsmål, ser utredningen be-

gränsade möjligheter att använda växelkursen för att stabilisera

ekonomin, men i situationer då ekonomin befinner sig i djup recession

kan valutans värde tillåtas falla utan att inflationstakten hotas.

Omvänt, framhåller utredningen, kan tendenser till alltför höga löne-

ökningar motverkas genom att Riksbanken höjer räntan så att kronan

stiger i värde.

Penningpolitiken påverkar den makroekonomiska utvecklingen på

kort sikt därför att nominella löner och priser anpassar sig långsamt.

En rimlig uppskattning, enligt utredningen, är att anpassningen av

nominella löner och priser normalt tar två till tre år. På denna sikt

bedöms därför penningpolitik kunna ha avsevärda reala effekter.

Enligt utredningen innebär ett medlemsskap i valutaunionen att kraven

på flexibilitet i den nominella löneutvecklingen ökar. Det är möjligt att

de nominella lönerna blir mer flexibla, men det bedöms av

utredningen som icke försvarbart att grunda politiken på en sådan

förmodan. Vidare befarar utredningen att den arbetslöshet som

uppstått i Sverige blir bestående, troligtvis på grund av institutionella

förhållande på arbetsmarknaden. Oavsett om Sverige deltar i

valutaunionen eller inte bedöms det som nödvändigt att reformera

arbetsmarknaden. Utredningen aviserar ett omfattande

program med åtgärder.

Internationell migration anses av utredningen inte kunna spela

någon större roll för att underlätta anpassningen vid störningar inom

valutaunionen. Vidare anses skiftande insitutionella förutsättningar

innebära att det inte finns anledning att samordna sysselsättnings- och

arbetsmarknadspolitiken på EU-nivå.

Enligt utredningens uppfattning är det ett stort risktagande att delta i

valutaunionen med nuvarande höga arbetslöshet. Det bedöms som

mycket allvarligt om Sverige skulle råka ut för makroekonomiska

störningar som inte kan motverkas av penning- och valutapolitiken

och detta skulle leda till ytterligare ökningar av arbetslösheten. På

några års sikt är utredningen mer positiv till ett svenskt deltagande i

den monetära unionen. Om arbetslösheten pressas tillbaka och den

statsfinansiella situationen framstår som mer stabil, påverkar det

utredningens bedömning av ett deltagande i kraftigt positiv riktning.

Om en rejäl förbättring av sysselsättningsläget snabbt kommer till

stånd, och om man tror på en betydande ökning av flexibiliteten på

arbetsmarknaden, framstår ett tidigt deltagande i valutaunionen som

mer förmånligt enligt utredningen.

Remissinstanserna

LO anser att svensk ekonomi troligen inte är mogen för ett inträde i

valutaunionen på kort sikt. För att åter nå full sysselsättning ställs

höga krav på att lönebildningen skall vara inflationsrobust. LO ser

med tillförsikt på möjligheterna att förändra lönebildningen i denna

riktning. De negativa effekterna av ett eventuellt misslyckande

härvidlag skulle bli allvarliga oavsett om Sverige ansluts till valuta-

unionen eller ej, men sannolikt allvarligare vid en anslutning. LO

anser inte att den svenska arbetsmarknaden behöver bli mer flexibel

genom avreglering för att kunna fungera väl i valutaunionen och

motsätter sig ökad lönespridning och ökad otrygghet för löntagarna.

Vidare framhålls att kampen mot arbetslösheten måste komma högst

upp på EU:s dagordning och utrustas med effektivare instrument.

TCO fastslår att utredningen finner det förknippat med stora risker

att gå in i valutaunionen med hög arbetslöshet. TCO delar detta

synsätt och framhåller att samhällsekonomisk obalans i ett så viktigt

hänseende som sysselsättning försvårar ett deltagande i valutaunionen.

Utredningen anser att ett deltagande i valutaunionen inte kommer att

leda till någon drastisk förändring av flexibiliteten i nominallöne-

utvecklingen och anpassningsförmågan på arbetsmarknaden vid

störningar av olika slag. TCO konstaterar att det är oklart om

utredningen anser att drastiska program för att pressa tillbaka

löntagarnas ställning skulle vara lättare att genomföra utanför

valutaunionen. TCO motsätter sig huvuddelen av utredningens

program för att åstadkomma s.k. ökad flexibilitet i arbetslivet.

Även Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) delar utredningens

uppfattning att ett deltagande i valutaunionen är ett alltför stort

risktagande med nuvarande höga arbetslöshet. AMS menar att Sverige

bör behålla alla tillgängliga medel för att motverka att

makroekonomiska störningar leder till ytterligare arbetslöshet. De

anpassningsmekanismer som utredningen diskuterar kan enligt AMS

inte på överskådlig tid kompensera för avsaknaden av penning- och

valutapolitiska åtgärder.

Folkrörelsen: Nej till EU anser att kraven för deltagande i valuta-

unionen innebär att Sverige inte längre kan prioritera full syssel-

sättning. Folkrörelsen delar inte utredningens resonemang kring

reformer av arbetsmarknaderna vilka anses vara av nyliberalt märke.

Jämställdhetsombudsmannen (Jämo) framhåller att ökade krav på

arbetskraftens rörlighet och löneflexibilitet sannolikt har större

negativa konsekvenser för kvinnor än för män. Enligt Jämo beror detta

på att män är mer rörliga än kvinnor, att män och kvinnor befinner sig

i olika sektorer och att lönerna inom EU systematiskt skiljer sig efter

kön.

Uppsala Universitet påpekar att utredningens argumentering för att

även ett icke-deltagande i valutaunionen skulle ställa krav på ökad

nominell löneflexibilitet bygger på en speciell tolkning av

inflationsmålet som innebär att engångsanpassningar av

konsumentprisnivån utesluts. Uppsala Universitet anser inte att

inflationsmålet skall ges en sådan sträng tolkning och påpekar att ett

argument mot deltagande i valutaunionen är just att Sverige

därigenom avhänder sig möjligheten att kompensera bristen på

nominell löneflexibilitet med växelkurs-anpassningar, även om detta

skulle medföra en tillfällig ökning i inflationstakten. Skillnaden

mellan deltagande- och icke-deltagande i valutaunionen när det gäller

krav på nominell löneflexibilitet anses därför betydande; deltagande i

valutaunionen omöjliggör de slags engångsanpassningar av

växelkursen som i vissa situationer kan vara motiverade för att

kompensera bristen på nominell löneflexibilitet.

SAF och Sveriges Industriförbund instämmer i behovet av

institutionella förändringar på arbetsmarknaden och delar

utredningens bedömning att åtgärder erfordras oberoende av om

Sverige deltar i valutaunionen eller inte. SAF menar att det finns

anledning att understryka att tillkomsten av en valutaunion skapar en

helt ny miljö för lönebildningen. Bedömningen görs att

lönebildningen inom ramen för en valutaunion snabbt kommer att

anpassas till denna verklighet. Vidare anses valutaunionen öka

förutsättningarna att hantera arbetslösheten inte minst genom

effekterna av lägre räntor. Utredningens uppfattning att det inte finns

något behov av en samordnad sysselsättnings- och

arbetsmarknadspolitik på EU-nivå delas av SAF.

SACO drar slutsatsen att det skulle vara till förmån för den lång-

siktiga strukturella utvecklingen att få de stabilare marknads-

betingelser som ett medlemsskap innebär. SACO finner att den in-

stabilitet som präglat de senaste decenniernas utveckling i Sverige i

princip kommer att försvinna när åtgärder inte längre löpande värderas

över kapitalmarknaderna.

Fullmäktige i Sveriges riksbank anför att problemet med

arbetslösheten i första hand måste lösas med åtgärder inriktade på att

förbättra arbetsmarknadens och lönebildningens funktionssätt. Vad

gäller möjligheterna att framgångsrikt bedriva strukturreformer på

arbetsmarknaden anser Aktiefrämjandet, fullmäktige i Sveriges

riksbank, Grossistförbundet Svensk Handel, Konkurrensverket,

Lantbrukarnas Riksförbund, Statskontoret, Sveriges Exportråd och

Sydsvenska Handelskammaren att förutsättningarna för detta

förstärks av ett medlemsskap i valutaunionen. Även Göteborgs

Universitet - Handelshögskolans fakultetsnämnd menar att

betydelsen av valuta-unionen för arbetsmarknadens flexibilitet

underskattats av utredningen. Om möjligheten att devalvera försvinner

vet arbetstagarna att om reala löner drivs upp över den nivå som ger

en acceptabel sysselsättning blir konsekvensen arbetslöshet. Vidare

påpekas att arbetsgivarna vet att de inte kan kompensera sig med

prishöjningar. Fakultets-nämnden anser att båda dessa faktorer bidrar

till att öka löne-flexibiliteten relativt och aggregerat inom

valutaunionen.

Företagarnas Riksorganisation betonar att Sverige måste

reformeras på en rad områden innan ett inträde i valutaunionen bör

aktualiseras och framhåller möjligheten att regering och riksdag,

samtidigt som ett medlemskap i valutaunionen beslutas, också beslutar

om konfliktreglerna på arbetsmarknaden, arbetsrätten och sänkta

skatter.

Konjunkturinstitutet (KI) delar utredningens slutsats att ett del-

tagande i valutaunionen i sig inte är avgörande för behovet av

reformer på arbetsmarknaden. KI påpekar att utredningen anför den

låga nominallöneflexibiliteten som ett skäl mot ett snabbt inträde i

valuta-unionen. KI menar att utredningen härvidlag möjligen är alltför

pessimistisk inför utsikterna att väsentligt förbättra flexibiliteten

genom en reformering av förhandlingssystemet.

Svensk Industriförening och Sydsvenska Handelskammaren anser att

utredningen har underskattat arbetskraftens rörlighet och den

anpassningsmekanism denna kommer att utgöra framöver.

EMU som politiskt projekt

Betänkandet

Enligt utredningen är EMU-projektet i hög grad ett politiskt projekt.

Den bärande ideologin tycks ha varit den s.k. kontinentala

integrationsmodellen ; man integrerar ekonomiskt för att öka den

politiska integrationen. Denna modell spelar fortfarande en central

roll. Vidare ser utredningen det som sannolikt att det inte enbart

kommer att bildas en kärna av länder som utgör valutaunionen, utan

att det också kommer att bildas en kärna inom det utrikes- och

säkerhetspolitiska området.

Det finns enligt utredningen många argument för att valutaunionen

bör kunna främja en fortsatt utveckling av samarbetet inom EU. Ett

viktigt skäl som lyfts fram är att det skapas en inre kärna som kan

driva integrationen vidare. Om inte en tillräcklig fördjupning av det

nuvarande samarbetet kommer till stånd är det en risk att EU:s ut-

vidgning kan komma att skjutas på framtiden. Ett misslyckande för

EMU-projektet skulle kunna äventyra trovärdigheten i framtida

åtaganden från EU:s sida. Samtidigt görs bedömningen att valuta-

unionen också kan innebära politiska risker. Den kan leda till en

uppdelning av EU-länderna i olika kategorier, vilket kan skapa

splittring. Det kan också uppstå konflikter om penningpolitiken

mellan medlemsländerna i valutaunionen och mellan dessa och de

utanförstående länderna. Utredningens bedömning är att de faktorer

som talar för att valutaunionen är viktig för EU:s fortsatta integration

är starkast.

Remissinstanserna

Folkrörelsen: Nej till EU instämmer i utredningens konstaterande att

EMU är ett politiskt projekt och befarar att valutaunionen utgör ett

avgörande steg mot ett federalt Europa med gemensam finanspolitik.

Även EU-kritiska Rådet hyser farhågor för en utveckling i

federalistisk riktning.

Företagarnas Riksorganisation framhåller risken för ökade sociala

motsättningar mellan EMU-länderna och pekar på att valutaunionen i

förlängningen då skulle kunna leda till en splittring mellan länder eller

länderområden istället för att knyta dessa hårdare samman.

Företagarna ifrågasätter även om det räcker eller är nödvändigt med en

valuta-union för att upprätthålla fred och pekar på splittringen av

Jugo-slavien. Handelsanställdas förbund (underremiss till LO)

framhåller att valutaunionen snarast kommer att öka konflikterna i

Europa. Detta anses kunna bli fallet till följd av den föreslagna

stabilitets- och tillväxtpakten enligt vilken länder kan komma att

drabbas av böter.

Konjunkturinstitutet (KI) anser att utredningen förmedlar en insikt

om EMU-projektets historiska bakgrund och roll för den fortsatta

integrationen, en insikt som är viktig för förståelsen av EMU-frågan.

KI anser att utredningen bidrar till att öka förståelsen varför projektet

har kunnat drivas framgångsrikt trots betydande svårigheter.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) finner en risk för att unionen och

integrationsarbetet kommer att förlamas under en lång tid om valuta-

unionen inte skulle bli av. Motsättningar mellan medlemsstater anses

kunna öka med åtföljande negativa konsekvenser för t.ex. den fram-

tida östutvidgningen. Samtidigt anser LRF att man inte kan bortse från

att valutaunionen kan leda till motsättningar i och med att en del

medlemsländer riskerar att inte kvalificera sig och på grund av

oenighet vid tolkningen av konvergenskriterierna. Motsättningar anses

även kunna uppstå kring hur asymmetriska störningar skall mötas.

Svensk Industriförening lyfter fram fredsaspekten av EMU och

framhåller att valutaunionen innebär att länders ekonomier vävs

samman på ett nytt sätt som ytterligare stärker samhörigheten mellan

Europas länder och därför minskar krigsrisken.

Svenska Kommunförbundet är betydligt mer skeptiskt inställd till

utredningens slutsatser vad gäller risken för en mer långtgående

samordning av finanspolitiken. Utredningens analys bortser, enligt

förbundets mening, från det faktum att valutaunionen först och främst

är ett politiskt projekt där det handlar om att fördjupa integrationen

mellan medlemsländerna. Förbundet finner att starka krafter inom

unionen kommer att verka för en finanspolitisk samordning. En sådan

samordning kan, enligt förbundet, leda till betydande ingrepp i den

kommunala självstyrelsen.

SAF framhåller att en gemensam valuta är en viktig politisk

ingrediens i det europeiska samarbetet och betonar dess psykologiska

betydelse. SAF gör även bedömningen att ett framgångsrikt genom-

förande av EMU-projektet har avgörande betydelse för möjligheterna

att utvidga EU österut.

Sveriges Köpmannaförbund påpekar att utvecklingen mot en

valutaunion har varit uppenbar för de länder som utan reservation

anslöt sig till Maastrichtfördraget. I denna mening ser Köpmanna-

förbundet valutaunionen som ett politiskt projekt och framhåller att i

en europeisk gemenskap går de ekonomiska och politiska

dimensionerna samman.

Valutaunionen, demokratin och Sveriges internationella

inflytande

Betänkandet

Minskade möjligheter till demokratiskt ansvarsutkrävande och

kontroll är enligt utredningen ett politiskt argument mot ett svenskt

del-tagande. I syfte att garantera låg inflation har den europeiska

centralbanken (ECB) givits stor självständighet. Det innebär samtidigt

att möjligheterna till demokratisk kontroll och ansvarsutkrävande har

blivit mindre än vad som kan vara önskvärt. Detta innebär dock inte

enligt utredningen att all form av politisk kontroll och ansvarsut-

krävande är utesluten. Vidare måste konstruktionen med en oberoende

europeisk centralbank ställas i relation till att en ökad självständighet

för Riksbanken blir nödvändig också i det fall då Sverige står utanför

valutaunionen. Utredningen anser att Sverige, under kommande

regeringskonferenser inom EU, bör initiera en diskussion om hur

möjligheterna till demokratisk kontroll och ansvarsutkrävande ska

ökas.

En central politisk aspekt är hur ett beslut i EMU-frågan ska fattas

för att det ska få legitimitet. Om det inte ska upplevas öka avståndet

mellan väljare och politiker, måste det enligt utredningen ges tid för

en bred, saklig och allsidig debatt.

Utredningen anser att möjligheterna till inflytande inom EU är ett

politiskt argument för ett svenskt deltagande. Argumenten för in-

flytande bör enligt utredningen väga tyngst av de politiska

argumenten. De länder som deltar kan komma att få en ledande roll i

hela EU-samarbetet och större möjligheter att påverka den politiska

dag-ordningen. Ett svenskt beslut att stå utanför valutaunionen kan

inne-bära betydande politiska kostnader. Bilden av Sverige som ett

integrationsovilligt land kan komma att förstärkas och allvarligt

inskränka möjligheterna att få gehör för våra synpunkter i andra för

oss viktiga EU-frågor. Ett tidigt deltagande i valutaunionen framstår,

enligt utredningen, som mer förmånligt om man tror att andra länder

gör en så negativ värdering av en avvaktande svensk hållning att det

innebär stora politiska kostnader och om man tror att den monetära

unionen redan från början kommer att bestå av nästan alla EU-länder.

Remissinstanserna

LO anser att Sverige endast bör göra de förändringar i Riksbankens

ställning och styrning som krävs genom deltagande i valutaunionen.

LO anser vidare att former för ett ökat demokratiskt inflytande över

ECB måste diskuteras. Möjligheterna till demokratiskt ansvarsut-

krävande och kontroll av ECB betraktas som ett problem av EU-

kritiska rådet, Folkrörelsen: Nej till EU, Handelsanställdas Förbund,

Göteborgs Universitet - Statsvetenskapliga Institutionen och Lands-

tingsförbundet.

Jämställdhetsombudsmannen (Jämo) menar att det är tveksamt ur

ett könsperspektiv huruvida de politiska argumenten talar för ett del-

tagande i valutaunionen. Jämo framhåller att såväl kvinnors som mäns

inflytande över den ekonomiska politiken kommer att minska, men att

detta kommer att gälla för kvinnor i högre grad än för män. Vidare

antar Jämo att kvinnors inflytande inom valutaunionen och i synnerhet

i ECB kommer att bli mycket marginellt. Legitimitetsproblematiken

anses bli speciellt svår bland kvinnor eftersom dessa enligt Jämo är

mer negativa till EMU än män.

Enligt Svensk Industriförening är ett deltagande i valutaunionen från

starten viktigt, i synnerhet som det finns ett antal demokratiska

svagheter i EU:s institutionella uppbyggnad och därmed även i fråga

om den europeiska centralbankens framtida roll.

SAF anser att EMU inte är något problem ur demokratisk synpunkt

och framhåller att Sverige genom ett deltagande i valutaunionen får

inflytande över den europeiska penning- och valutapolitiken, som

kommer att få en avgörande betydelse för Sverige vare sig Sverige går

med eller inte. Frågan om Sverige fördragsmässigt är förpliktat att gå

över i EMU:s tredje etapp när Sverige uppfyller konvergensvillkoren

måste enligt SAF vara av betydelse vid ett ställningstagande till

valutaunionen, inte minst vad gäller Sveriges trovärdighet som

fördragsslutande part. Även Sveriges Industriförbund, Aktie-

främjandet, Grossistförbundet Svensk Handel, Finansbolagens

Förening, Sveriges Köpmannaförbund och Västsvenska Handels-

kammaren befarar att omvärldens syn på Sverige kommer förändras i

negativ riktning om landet väljer att inte delta i valutaunionen.

Fullmäktige i Sveriges riksbank delar utredningens bedömning att

de politiska aspekterna talar för att Sverige bör inträda i valutaunionen

så snart som möjligt. Fullmäktige anser att ett deltagande i

förberedelsearbetet inför valutaunionens bildande och ett deltagande

de första åren är avgörande för möjligheterna att utöva inflytande på

ut-formningen av den framtida penningpolitiken. Vid ett svenskt

utanförskap blir dessa möjligheter enligt fullmäktige små. Denna

bedömning görs även av SAF, Svenska Bankföreningen, Sveriges

Försäkrings-förbund, Handelskammarförbundet och

Värdepapperscentralen (VPC). Även Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS)

anser att detta är en stor nackdel med att stå utanför valutaunionen.

AMS bedömer dock att kostnaden för detta inte är större än intäkten

för en penningpolitisk självständighet.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) påpekar vikten av att ett beslut

om svenskt deltagande förankras i opinionen. Om Sverige skulle gå

med i valutaunionen utan att opinionen är mogen för det, kan detta

enligt LRF få negativa konsekvenser för inställningen till EU-

medlemsskapet i stort. LRF, Kommerskollegium, Konkurrensverket,

SAF, Svensk Industriförening, Sveriges Försäkringsförbund,

Statskontoret, Sveriges Industriförbund, Sveriges Köpmannaförbund

och Sydsvenska Handelskammaren delar utredningens uppfattning att

ett deltagande i valutaunionen ökar Sveriges politiska inflytande.

Riksskatteverket ser större möjligheter för Sveriges del att påverka

normbildningen i en del skattefrågor genom ett deltagande i

valutaunionen.

Sveriges Exportråd saknar i utredningen en analys av de politiska

riskerna för en kollaps av den inre marknadens friheter om inte

valutaunionen kommer till stånd. Utan en gemensam valuta ser

Exportrådet en risk att konkurrensdevalveringar hotar att bemötas med

krav på restriktioner. Detta skulle få följder för den inre marknadens

fortlevnad.

Företagarnas Riksorganisation menar att ett deltagande i valuta-

unionen bör leda till ett ökat inflytande på vissa områden inom ramen

för EU, men bedömer detta inflytande för Sveriges del som marginellt.

Övergångsproblemen

Betänkandet

Om det blir en europeisk monetär union den 1 januari 1999 står den,

enligt utredningen, inför ett antal övergångsproblem. En avvägning i

samband med beslutet och bildandet av en monetär union måste göras

mellan å ena sidan risken för politiska spänningar (till följd av svåra

gränsdragningar) och å andra sidan risken för trovärdighetsproblem

(till följd av en alltför mjuk tillämpning av konvergenskriterierna).

Osäkerhet om övergångsprocessen och ECB:s framtida penningpolitik

kan dessutom leda till trovärdighetsproblem som kan medföra såväl

störande valutaspekulation som förvärrade arbetsmarknadsproblem.

Utredningen menar att konvergenskriterierna kan diskuteras ur

ekonomisk synvinkel. Flexibla tolkningar av dessa kan därför vara

motiverade, inte minst om man vill undvika en alltför stram finans-

politik i övergångsskedet. Utredningen menar vidare att det mot

bakgrund av övergångsproblemen kan finnas en viss sannolikhet för

att valutaunionen inte startar planenligt den 1 januari 1999. Detta

beroende dels på den tyska förbundsdagens reella vetomöjligheter mot

en alltför stor monetär union, dels på om det uppstår ekonomisk

eller politisk turbulens i Tyskland eller Frankrike.

Remissinstanserna

SAF och Sveriges Industriförbund pekar på problemen för Sverige att

stå utanför valutaunionen i ett läge där flertalet länder kommer att

delta och att denna situation om möjligt bör undvikas. Industri-

förbundet menar bl. a. att det blir alltmer uppenbart att man skjuter

upp detaljbesluten om penningpolitiken valutaunionen och villkoren

för TARGET tills ECB är upprättad, eftersom Tyskland och Frankrike

inte vill ge icke-deltagande stater samma status som deltagarländerna.

Finansinspektionen pekar på att de konvergenskriterier som ställts

upp för valutaunionen fyller en viktig funktion och anser att en tro-

värdig ekonomisk politik inriktad på statsfinansiell disciplin och

prisstabilitet spelar en betydande roll för stabiliteten i det finansiella

systemet. Värdepapperscentralen (VPC) anser det viktigt att

övergången sker redan den 1 januari 1999, framförallt beroende på

konkurrens- och kostnadsaspekter. Om övergången skulle ske senare

kan det innebära att marknadsaktörerna har etablerat nya

handelsmönster. VPC anser också att sannolikheten är mycket hög för

att många större aktörer vill kunna handla värdepapper i euro även om

Sverige står utanför EMU.

LO menar att det är svårt att se hur länderna skall kunna uppnå en

tillräcklig grad av ekonomisk konvergens för att unionen skall kunna

bilda en stabil valutaunion med alla länder. Folkrörelsen: Nej till EU

menar att konvergenskriterierna, som gäller oberoende av

konjunkturläge, låser penning-, valuta- och finanspolitiken och

upphäver valfriheten vad gäller den ekonomiska politiken.

Folkrörelsen: Nej till EU och Handelsanställdas förbund anser att

man inte längre kan välja att prioritera full sysselsättning i detta

sammanhang och att konvergenskriterierna har bidragit till att befästa

den höga arbetslösheten i Europa. Socialstyrelsen anser att

konsekvenserna av konvergens-kriterierna och den gemensamt förda

penningpolitiken inom valuta-unionen för dimensioneringen och

inriktningen av välfärdssystemet, såsom socialtjänstens och hälso- och

sjukvårdens verksamheter, ytterligare bör utredas innan frågan om

svensk anslutning avgörs.

Svenska kommunförbundet anser att regeringen bör verka för att

konvergenskriterierna och stabilitets- och tillväxtpakten ges en

utformning som står i bättre samklang med svenska förhållanden.

Förbundet anser att det måste finnas utrymme att bedriva en

ekonomisk politik som motverkar konjunkturnedgångar.

Riksrevisionsverket (RRV) menar att ett inträde i valutaunionen

fr.o.m. 1 januari 1999 fordrar ett omfattande förberedelsearbete

avseende systemen för redovisning och betalningsförmedling. Vid ett

inträde i valutaunionen fordras det att införandet av euro sker sam-

tidigt för hela statsförvaltningen, eftersom staten är en juridisk enhet.

RRV anser vidare att myndigheterna i sin redovisning och i sin

betalningsförmedling skall använda SEK under övergångsperioden.

En samordning med övriga delar av den offentliga sektorn är, enligt

RRV, nödvändig mot bakgrund av det omfattande informations- och

transaktionsflödet mellan staten, landstingen och kommunsektorn.

Grossistförbundet Svensk Handel understryker vikten av att en

övergång till valutaunionen sker så smärtfritt som möjligt. Det

förutsätter bl.a. att övergångstiden med dubbla valutor skall göras kort

och att tidpunkten för övergången fastställs till en annan tidpunkt än

ett årsskifte, som för handeln är speciellt arbetskrävande. Vidare bör

enligt förbundet dubbel prismärkning undvikas. Hur systemet för

prismärkning utformas bör vara ett frivilligt åtagande.

Växelkursarrangemang mellan länderna med gemensam

valuta och övriga EU-länder

Betänkandet

Enligt utredningen talar allt för att ett nytt växelkurssystem (ERM 2)

kommer att etableras i samband med att den tredje etappen av EMU

inleds. Interventionsskyldigheten för ECB blir inte obegränsad och

anpassningsbördan för att stabilisera växelkurserna torde i huvudsak

komma att ligga på de utanförstående länderna, hävdar utredningen.

Utredningen anser att Sverige bör ställa sig allmänt skeptiskt till ett

nytt ERM-arrangemang som syftar till stabila växelkurser mellan

euroländerna och utanförstående länder. För Sveriges del förefaller det

från rent ekonomisk utgångspunkt vara mest fördelaktigt att bibehålla

nuvarande penningpolitiska strategi med rörlig växelkurs och in-

flationsmål. Samtidigt bör trovärdigheten för denna uppläggning

stärkas genom institutionella reformer i syfte att öka Riksbankens

oberoende. Vidare hävdar utredningen att en politisk bedömning

måste läggas till den ekonomiska bedömningen ovan. Om Sverige vid

ett icke-deltagande i valutaunionen vill behålla möjligheten att senare

gå över till den gemensamma valutan kan detta tala för ett deltagande i

ERM 2. Därutöver kan en politisk kostnad tillkomma därför att det

kan uppfattas som om möjligheten hålls öppen för vad andra länder

kan betrakta som konkurrensdeprecieringar av den svenska kronan.

Remissinstanserna

Statens arbetsgivarverk och NUTEK delar utredningens bedömning att

det bästa för svensk ekonomi vore att bibehålla nuvarande system.

Skulle detta visa sig vara orealistiskt och Sverige blir tvunget att välja

mellan ett deltagande i valutaunionen och ERM 2, anser NUTEK att

ett deltagande i valutaunionen skulle vara att fördra.

Ett antal remissinstanser ifrågasätter däremot utredningens pre-

ferens att bibehålla nuvarande penningpolitiska strategi med rörlig

växelkurs och inflationsmål framför ett deltagande i valutaunionen

eller ERM 2. Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) anser att utredningen

underskattar nackdelarna av att stå utanför valutaunionen med åt-

följande risk för växelkursfluktuationer mot euron. Detta oavsett om

Sverige har en fritt flytande växelkurs eller deltar i något slag av

ERM-arrangemang.

SAF hänvisar till att bilden av Sverige som en motsträvig europé

förmodligen skulle förstärkas, med ytterligare negativa konsekvenser

för våra möjligheter till inflytande, om Sverige inte bara väljer att stå

utanför valutaunionen utan dessutom avstår från att delta i ERM 2.

Vidare tvivlar Lantbrukarnas Riksförbund (LRF), Göteborgs

Universitet, Konjunkturinstitutet och Riksgäldskontoret på att det

skulle vara möjligt att bibehålla rådande system med rörlig växelkurs

och inflationsmål efter valutaunionens upprättande.

Konjunkturinstitutet framhäver att deltagande i ERM 2 visserligen

kommer att vara frivilligt, men att medlemsländerna enligt fördraget

skall behandla valutapolitiken som en fråga av gemensamt intresse

och att starka förväntningar finns att de länder som inte deltar i

valutaunionen skall ansluta sig till ERM 2. Vidare påpekas att den

nuvarande inriktningen av penning- och valutapolitiken har varit i

funktion en relativt kort tidsperiod och att det i vissa avseenden har

förelegat mycket gynnsamma förutsättningar för en inflations-

bekämpande politik under denna tid.

Riksgäldskontoret ifrågasätter möjligheten till att på sikt kunna

upprätthålla den nuvarande regimen; detta mot bakgrund av att målet

att förverkliga valutaunionen är inskrivet i fördraget och att ett

definitivt svenskt nej till valutaunionen av den anledningen inte skulle

vara realistiskt. Därutöver hänvisas till att flertalet länder i EU har

goda erfarenheter med en målmedveten fastkurspolitik. De har trots

perioder med spekulation mot valutan funnit att en stabil växelkurs är

önskvärd och ändamålsenlig. Detta synsätt vägledde också under en

lång tid den svenska ekonomiska politiken. Under förutsättning att den

ekonomiska politiken är väl avvägd i stort, framhävs att en fast

växelkurs skulle kunna vara ett intressant alternativ för den svenska

kronan.

Från Företagarnas Riksorganisation hävdas att valet av

växelkursregim inte är det mest centrala för att klara av de allvarliga

problemen i svensk ekonomi. För att Sverige skall kunna öka sin

utvecklingskraft och återta sin position som ledande ekonomi krävs att

en rad reformer genomförs. Framför allt måste skattetrycket och

skatteskillnaderna minska och arbetsmarknaden reformeras oavsett

vilken växelkurs- regim vi väljer.

Frågan om deltagande i valutaunionen

Betänkandet

Vid en sammanvägning talar enligt utredningens bedömning de

ekonomiska argumenten i dagsläget emot ett svenskt deltagande i

valutaunionen. De politiska argumenten talar sammantagna för ett

deltagande. Utredningens helhetsbedömning av såväl de ekonomiska

som de politiska argumenten utmynnar i att de faktorer som talar emot

ett svenskt deltagande redan från starten den 1 januari 1999 är starkare

än de som talar för.

Utredningen betonar fyra huvudskäl till sitt ställningstagande:

 Det är ett stort risktagande att delta i valutaunionen med nu-

varande höga arbetslöshet. På lång sikt finns det inget som talar för att

arbetslösheten skulle påverkas av ett deltagande i valutaunionen.

Däremot ökar sannolikheten för stora variationer i sysselsättningen.

Detta måste bedömas som mycket negativt när arbetslösheten är

oacceptabelt hög redan i utgångsläget.

 Den statsfinansiella situationen är fortfarande sådan att ett del-

tagande i valutaunionen innebär stora risker. En minskning av

produktionen och en ökning av arbetslösheten skulle kunna leda till en

sådan försämring av de offentliga finanserna att ytterligare

effektivitetsminskande skattehöjningar och smärtsamma ingrepp i

offentliga utgifter skulle bli nödvändiga.

 Det krävs tid för en bred, saklig och allsidig debatt i EMU-frågan.

I annat fall riskerar det beslut som fattas att inte uppfattas som

legitimt. Detta kan utsätta det politiska systemtet för svåra

påfrestningar.

 Till en början bedömer utredningen det som sannolikt att flera

andra EU-länder av olika skäl kommer att stå utanför valutaunionen.

Därmed minskar effektivitetsvinsterna med ett svenskt deltagande.

Samtidigt blir de politiska kostnaderna för Sverige av att skjuta upp ett

beslut om inträde förmodligen inte oacceptabla.

På några års sikt är utredningen mer positiv till ett svenskt deltagande

i valutaunionen. Ett eventuellt svenskt beslut att inte inträda den 1

januari 1999 bör formuleras som att vi siktar på deltagande vid en

senare tidpunkt när förutsättningarna finns. Om arbetslösheten pressas

tillbaka och den statsfinansiella situationen blir mer stabil, påverkas

utredningens bedömning av ett deltagande i kraftigt positiv riktning.

Samtidigt blir sannolikt de politiska kostnaderna i form av förlorat

inflytande inom EU större ju längre Sverige väntar med ett inträde och

ju fler andra länder som inträder. Effektivitetsvinsterna av en

gemensam valuta blir också större om Sveriges handelsutbyte med de

länder som deltar i valutaunionen ökar.

Remissinstanserna

Av de totalt 54 inkomna remissyttrandena har 36 instanser valt att ta

ställning till huvudfrågan huruvida Sverige bör delta eller stå utanför

valutaunionen. Av dessa anser 25 att Sverige bör delta från starten den

1 januari 1999, 7 organisationer förordar att vänta och se medan 4

instanser uttrycker åsikten att Sverige helt bör avstå från deltagande.

Övriga 18 instanser har valt att inte uttryckligen ta ställning till den

övergripande frågan om Sverige skall delta i valutaunionen eller inte.

Svenskt deltagande från den 1 januari 1999

Ett antal remissinstanser motiverar ett svenskt deltagande från starten

med att den samhällsekonomiska effektiviteten höjs genom valuta-

unionens bildande. Däribland återfinns Konkurrensverket, Lant-

brukarnas Riksförbund, SACO, Statskontoret, SAF, Svenska Bank-

föreningen, Sveriges Försäkringsförbund, Svenska

Handelskammarförbundet, Sveriges Industriförbund och fullmäktige i

Sveriges riksbank.

Ett annat argument som anförs för deltagande från den 1 januari

1999, är att utrymmet för att kunna bedriva en självständig ekonomisk

politik utanför valutaunionen bedöms som litet. Detta hävdar bl.a.

Finansbolagens Förening, Grossistförbundet Svensk Handel,

Konkurrensverket, Statens Arbetsgivarverk, Svensk Industriförening,

Sveriges Industriförbund, och fullmäktige i Sveriges riksbank.

Aktiefrämjandet, Kommerskollegium, SACO, Statskontoret, Sveriges

Försäkringsförbund, Sveriges Industriförbund och fullmäktige i

Sveriges Riksbank förordar ett deltagande i valutaunionen från start för

att säkra ett större politiskt inflytande i EU. Den politiska kostnaden

av att stå utanför valutaunionen bedöms bli alltför hög.

Valutaunionens effekter på den finansiella sektorn i landet framhålls

av Finansbolagens Förening, Stockholms Fondbörs, Svenska Bank-

föreningen, Svenska Fondhandlareföreningen och fullmäktige i

Sveriges riksbank. Det framhävs bl.a. att kreditinstitutens kapital-

försörjning skulle bli sämre och att det finns en risk för att handeln i

svenska värdepapper förskjuts till andra marknadsplatser, om Sverige

inte inför den gemensamma valutan.

Därutöver framförs uppfattningen att Sverige genom medlemskap i

EU är avtalsmässigt bundet till att delta i valutaunionen. Bland de

instanser som hänvisar till detta återfinns bl.a. Lantbrukarnas Riks-

förbund, SAF, Finansbolagens Förening och Sveriges Köpmanna-

förbund.

Vänta och se

De remissinstanser som föreslår att Sverige inte bör delta i valuta-

unionen från starten hänvisar bl.a. till arbetsmarknadsapekter.

Arbetsmarknadsstyrelsen anser att den nuvarande arbetslöshetsnivån i

Sverige är för hög, att arbetskraftens rörlighet är för låg och att dessa

problem bör lösas innan Sverige träder in i valutaunionen.

Landsorganisationen (LO) anser att svensk ekonomi sannolikt inte

är mogen för ett inträde i valutaunionen på kort sikt. Vidare anser LO

att ett svenskt deltagande i valutaunionen inte är tillräckligt debatterat

och demokratiskt förankrat bland medborgarna för att ha legitimitet.

En anledning till att bl.a. Riksförsäkringsverket, Rikspolisstyrelsen

och Riksskatteverket inte förordar ett svenskt deltagande från den 1

januari1999 är att de inte anser sig hinna vidta nödvändiga praktiska

anpassningsåtgärder.

Sverige utanför valutaunionen

Folkrörelsen: Nej till EU befarar att ett deltagande i valutaunionen

skulle medföra kostnader för ytterligare arbetslöshet. Vidare anser

folkrörelsen att EMU är ett odemokratiskt projekt. EU-kritiska Rådet

framhåller därutöver att de ekonomiska argumenten för ett deltagande

inte är entydiga.

Vidare anser Folkrörelsen att EMU i första hand är ett politiskt

projekt och befarar att valutaunionen utgör ett avgörande steg mot ett

federalt Europa med gemensam finanspolitik. Även EU-kritiska Rådet

hyser farhågor för en utveckling i federalistisk riktning.

Rådets förordning 97/1466/EG av den 7 juli 1997

om förstärkning av övervakningen av de offentliga

finanserna samt övervakningen och samordningen

av den ekonomiska politiken (EGT L 209,

2.8.1997, s.1.)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA

FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 103.5 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

i enlighet med det i artikel 189c i fördraget angivna förfarandet , och

med beaktande av följande:

1. Stabilitets- och tillväxtpakten grundar sig på målet med sunda

offentliga finanser som ett medel att stärka förutsättningarna för

prisstabilitet och för en stark varaktig tillväxt som främjar skapandet

av sysselsättning.

2. Stabilitets- och tillväxtpakten består av denna förordning, som

syftar till att förstärka övervakningen av de offentliga finanserna samt

övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken, av

rådets förordning (EG) nr 1467/97 som syftar till att påskynda och

förtydliga tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott

samt av Europeiska rådets resolution av den 17 juni 1997 om

stabilitets- och tillväxtpakten i vilken det, i enlighet med artikel D i

Fördraget om Europeiska unionen, ges fasta politiska riktlinjer för en

strikt och punktlig tillämpning av stabilitets- och tillväxtpakten och i

synnerhet för en anslutning till det medelfristiga målet med offentliga

finanser som är nära balans eller i överskott, som alla medlemsstater

har åtagit sig att respektera, och att vidta de korrigerande åtgärder som

avser de offentliga finanserna som de anser vara nödvändiga för att

uppnå målen i sina stabilitets- och konvergensprogram så snart de får

information som pekar på betydande, faktiska eller förväntade av-

vikelser från det medelfristiga budgetmålet.

3. Under den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen

(EMU) har medlemsstaterna enligt artikel 104c i fördraget en

otvetydig skyldighet att undvika alltför stora underskott i den

offentliga sektorns finanser. Enligt artikel 5 i protokoll nr 11 som är

fogat till fördraget om vissa bestämmelser angående Förenade

konungariket Storbritannien och Nordirland skall artikel 104c.1 inte

tillämpas på Förenade kungariket, om det inte går över till den tredje

etappen. Skyldigheten enligt artikel 109e.4 att sträva efter att undvika

alltför stora underskott skall fortsätta att tillämpas på Förenade

kungariket.

4. En anslutning till det medelfristiga målet med offentliga finanser

som är nära balans eller i överskott kommer att göra det möjligt för

medlemsstaterna att hantera normala konjunkturvängningar och

samtidigt hålla underskottet i de offentliga finanserna inom

referensvärdet på 3 procent av BNP.

5. Det multilaterala övervakningsförfarandet enligt artikel 103.3 och

103.4 bör kompletteras med ett system med en tidig varning genom

vilket rådet på ett tidigt stadium kan varna en medlemsstat om behovet

av att vidta nödvändiga korrigerande åtgärder som avser deoffentliga

finanserna för att förebygga att underskottet i den offentliga sektorns

finanser blir alltför stort.

6. Det multilaterala övervakningsförfarandet enligt artikel 103.3 och

103.4 bör alltjämt användas för att övervaka alla områden inom den

ekonomiska utvecklingen i varje medlemsstat och inom gemenskapen,

liksom även den ekonomiska politikens överensstämmelse med de

allmänna ekonomiska riktlinjer som nämns i artikel 103.2. För att

övervakning av denna utveckling skall kunna ske är det lämpligt att

information läggs fram genom ett stabilitets- och konvergensprogram.

7. Man bör bygga vidare på de nyttiga erfarenheterna av

konvergensprogram under den ekonomiska och monetära unionens två

första etapper.

8. De medlemsstater som inför de gemensamma valutan, nedan

kallade deltagande medlemsstater , skall i enlighet med artikel 109j

ha uppnått en hög grad av varaktig konvergens och framför allt en

hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn. Upprätthållande

av sunda offentliga finanser i dessa medlemsstater kommer att vara

nödvändigt för att stödja prisstabilitet och förstärka förutsättningarna

för varaktig tillväxt i produktion och inom sysselsättning. Det är

nödvändigt att de deltagande medlemsstaterna lägger fram

medelfristiga program, nedan kallade stabilitetsprogram . Det

huvudsakliga innehållet i sådana program bör fastställas.

9. De medlemsstater som inte inför den gemensamma valutan, nedan

kallade icke deltagande medlemsstater , kommer att behöva föra en

politik som syftar till att uppnå en hög grad av varaktig konvergens.

Det är nödvändigt att dessa medlemsstater lägger fram medelfristiga

program, nedan kallade konvergensprogram . Det huvudsakliga

innehållet i sådana program bör fastställas.

10. I sin resolution av den 16 juni 1997 om införande av en

växelkursmekanism i tredje etappen av den ekonomiska och monetära

unionen gav Europeiska rådet fasta politiska riktlinjer enligt vilka en

växelkursmekanism, nedan kallad ERM 2, upprättas under den tredje

etappen av EMU. Sådana icke deltagande medlemsstaters valutor som

ansluts till ERM 2 kommer att få en centralkurs gentemot euron, vilket

ger en referenspunkt när det gäller att avgöra om dessa staters politik

är tillräcklig. ERM 2 kommer även att hjälpa till att skydda dem och

de medlemsstater som inför euron från obefogat tryck på valuta-

marknaderna. För att rådet skall kunna övervaka på ett ändamålsenligt

sätt, bör icke deltagande medlemsstater som inte ansluter sig till

ERM 2 i konvergensprogrammen likväl presentera sin politik som

skall vara inriktad på stabilitet för att på så sätt undvika avvikelser i

växel-kurserna från de reala jämviktsväxelkurserna och alltför stora

nominella växelkursfluktuationer.

11. Varaktig konvergens i grundläggande ekonomiska faktorer ätt ett

villkor för hållbar växelkursstabilitet.

12. Det är nödvändigt att fastställa en tidsplan för att lägga fram och

uppdatera stabilitets- och konvergensprogrammen.

13. Med tanke på öppenhet och för att de som deltar i den allmänna

debatten skall vara välinformerade är det nödvändigt att medlems-

staterna offentliggör sina stabilitets- och konvergensprogram.

14. När rådet granskar och övervakar stabilitets- och konvergens-

programmen, särskilt det medelfristiga budgetmålet eller den

målinriktade anpassningsbanan för att uppnå detta mål, bör det beakta

relevanta konjunkturmässiga och strukturella särdrag i varje

medlemsstats ekonomi.

15. I detta sammanhang bör särskild uppmärksamhet ägnas åt

betydande avvikelser i de offentliga finanserna från budgetmålen med

offentliga finanser som är nära balans eller i överskott. Det är lämpligt

att rådet ger en tidig varning för att förebygga att ett underskott i en

medlemsstats offentliga finanser blir alltför stort. Vid ihållande

avvikelser när det gäller budgeten är det lämpligt att rådet förstärker

sin rekommendation och offentliggör den. För icke deltagande

medlemsstater kan rådet ge rekommendationer om åtgärder som bör

vidtas för att ge effekt åt konvergensprogrammen.

16. Både konvergens- och stabilitetsprogrammen leder till att

förutsättningarna för ekonomisk konvergens enligt artikel 104c i

fördraget uppfylls.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

AVSNITT 1

SYFTE OCH DEFINITIONER

Artikel 1

I denna förordning föreskrivs regler för innehåll, framläggande,

granskning och övervakning av stabilitets- och konvergensprogram

som en del i den multilaterala övervakning som rådet genomför för att

på ett tidigt stadium förebygga att ett alltför stort underskott uppstår i

den offentliga sektorns finanser och för att främja övervakningen och

samordningen av den ekonomiska politiken.

Artikel 2

I denna förordning aves med deltagande medlemsstater de

medlemsstater som inför den gemensamma valutan i enlighet med

fördraget och med icke deltagande medlemsstater de som inte har

infört den gemensamma valutan.

AVSNITT 2

STABILITETSPROGRAM

Artikel 3

1. Varje deltagande medlemsstat skall till rådet och kommissionen

lämna den information som är nödvändig för den regelbundna

multilaterala övervakningen enligt artikel 103 i fördraget genom ett

stabilitetsprogram, vilken utgör en väsentlig grund för prisstabilitet

samt för en stark varaktig tillväxt som främjar skapandet av

sysselsättning.

2. I ett stabilitetsprogram skall följande information lämnas:

a) Det medelfristiga målet med offentliga finanser som är nära balans

eller i överskott och anpassningsbanan för överskottet/underskottet i

den offentliga sektorns finanser för att uppnå detta mål samt den

förväntade utvecklingen av den offentliga sektorns skuldkvot.

b) De huvudsakliga antagandena om den förväntade ekonomiska

utvecklingen och viktiga ekonomiska variabler som är relevanta för

förverkligandet av stabilitetsprogrammet, såsom utgifterna för de

offentliga investeringarna, real bruttonationalprodukt (BNP)-tillväxt,

sysselsättning och inflation.

c) En beskrivning av de budgetmässiga och andra vidtagna och/eller

planerade ekonomisk-politiska åtgärder för att uppnå programmets

mål, samt i fråga om de viktigaste budgetåtgärderna, en bedömning av

deras kvantitativa effekter på budgeten.

d) En analys av hur förändringar i de huvudsakliga ekonomiska an-

tagandena kan komma att påverka de offentliga finanserna och

skuldsättningen.

3. Information om utvecklingen av kvoten för överskott/underskott, i

den offentliga sektorns finanser, skuldkvoten och de huvudsakliga

ekonomiska antaganden som anges i punkterna 2 a och 2 b skall

lämnas på årsbasis och skall utöver innevarande år och föregående år

även omfatta minst de tre kommande åren.

Artikel 4

1. Stabilitetsprogrammen skall läggas fram före den 1 mars 1999.

Därefter skall uppdaterade program läggas fram årligen. En

medlemsstat som inför den gemensamma valutan vid en senare

tidpunkt skall lägga fram ett stabilitetsprogram inom sex månader

efter det att rådet har beslutat om dess deltagande i den gemensamma

valutan.

2. Medlemsstaterna skall offentliggöra sina stabilitetsprogram och

uppdaterade program.

Artikel 5

1. Rådet skall, på grundval av de bedömningar som gjorts av

kommissionen och av den kommitté som upprättas genom artikel 109c

i fördraget inom ramen för den multilaterala övervakningen enligt

artikel 103, granska om det mdedelfristiga budgetmålet i stabilitets-

programmet ger en säkerhetsmarginal för att säkerställa att ett alltför

stort underskott undviks, om de ekonomiska antaganden som

stabilitetsprogrammet bygger på är realistiska och om de vidtagna

och/eller föreslagna åtgärderna är tillräckliga för att nå den

målinriktade anpassningsbanan att uppnå det medelfristiga

budgetmålet.

Rådet skall dessutom granska om innehållet i stabilitetsprogrammet

underlättar en närmare samordning av den ekonomiska politiken och

om den berörda medlemsstatens ekonomiska politik är förenlig med

de allmänna ekonomiska riktlinjerna.

2. Rådet skall utföra den granskning av stabilitetsprogrammet som

anges i punkt 1 inom två månader efter det att programmet har lagts

fram. Rådet skall, på rekommendation av kommissionen och efter att

ha hört den kommitté som upprättas genom artikel 109c, avge ett

yttrande om programmet. Om rådet, i enlighet med artikel 103, anser

att målen för och innehållet i ett program bör skärpas, skall rådet i sitt

yttrande uppmana den berörda medlemsstaten att anpassa sitt program.

3. Uppdaterade stabilitetsprogram skall granskas av den kommitté som

upprättas genom artikel 109c på grundval av kommissionens

bedömningar; vid behov får uppdaterade program också granskas av

rådet i enlighet med förfarandet i punkterna 1 och 2 i denna artikel.

Artikel 6

1. Rådet skall, som en del i den multilaterala övervakningen enligt

artikel 103.3, övervaka genomförandet av stabilitetsprogrammen på

grundval av information som de deltagande medlemsstaterna till-

handahåller och bedömningar som görs av kommissionen och den

kommitté som upprättas genom artikel 109c, särskilt med sikte på att

fastställa betydande faktiska eller förväntade avvikelser i de offentliga

finanserna från det medelfristiga budgetmålet eller den

anpassningsbana för att uppnå målet som anges i programmet för

över- skottet/underskottet i den offentliga sektorns finanser.

2. Om rådet fastställer betydande avvikelser i de offentliga finanserna

från det medelfristiga budgetmålet eller anpassningsbanan för att

uppnå detta, skall det i syfte att ge en tidig varning för att förebygga

att ett alltför stort underskott uppstår, lämna en rekommendation enligt

artikel 103.4 till den berörda medlemsstaten att vidta nödvändiga

anpassningsåtgärder.

3. Om rådet vid sin följande övervakning anser att avvikelsen i de

offentliga finanserna från det medelfristiga budgetmålet eller från

anpassningsbanan för att uppnå detta består eller förvärras skall rådet,

i enlighet med artikel 103.4 i fördraget, lämna den berörda

medlemsstaten en rekommendation att omedelbart vidta korrigerande

åtgärder och får dessutom enligt nämnda artikel offentliggöra sin

rekommendation.

AVSNITT 3

KONVERGENSPROGRAM

Artikel 7

1. Varje icke deltagande medlemsstat skall till rådet och

kommissionen lämna den information som är nödvändig för den

regelbundna multilaterala övervakningen enligt artikel 103 genom ett

konvergensprogram, som utgör en väsentlig grund för prisstabilitet

samt för en stark varaktig tillväxt som främjar skapandet av

sysselsättning.

2. I ett konvergensprogram skall följande information lämnas, särskilt

när det gäller variabler med anknytning till konvergens:

a) Det medelfristiga målet med offentliga finanser som är nära balans

eller i överskott och anpassningsbanan för överskottet/underskottet, i

den offentliga sektorns finanser för att uppnå detta mål, den

förväntade utvecklingen av den offentliga sektorns skuldkvot och de

medelfristiga målen för den monetära politiken samt sambandet

mellan dessa mål och pris- och växelkursstabilitet.

b) De huvudsakliga antagandena om den förväntade ekonomiska

utvecklingen och viktiga ekonomiska variabler som är relevanta för

förverkligandet av konvergensprogrammet, såsom utgifterna för de

offentliga investeringarna, real BNP-tillväxt, sysselsättning och

inflation.

c) En beskrivning av de budgetmässiga och andra vidtagna och/eller

planerade ekonomisk-politiska åtgärder för att uppnå programmets

mål, samt i fråga om de viktigaste budgetåtgärderna en bedömning av

deras kvantitativa effekter på budgeten.

d) En analys av hur förändringar i de huvudsakliga antagandena kan

komma att påverka de offentliga finanserna och skuldsättningen.

3. Information om utvecklingen av kvoten för överskott/underskott i

den offentliga sektorns finanser, skuldkvoten och de huvudsakliga

ekonomiska antaganden som anges i punkterna 2 a och 2 b skall

lämnas på årsbasis och skall utöver innevarande år och föregående år

även omfatta minst de tre kommande åren.

Artikel 8

1. Konvergensprogrammen skall läggas fram före den 1 mars 1999.

Därefter skall uppdaterade program läggas fram årligen.

2. Medlemsstaterna skall offentliggöra sina konvergensprogram och

uppdaterade program.

Artikel 9

1. Rådet skall, på grundval av de bedömningar som gjorts av

kommissionen och av den kommitté som upprättas genom artikel 109c

i fördraget inom ramen för den multilaterala övervakningen enligt

artikel 103, granska om det medelfristiga budgetmålet i konvergens-

programmet ger en säkerhetsmarginal för att säkerställa att ett alltför

stort underskott undviks, om de ekonomiska antaganden som

programmet bygger på är realistiska och om de vidtagna och/eller

föreslagna åtgärderna är tillräckliga för att nå den målinriktade

anpassningsbanan för att uppnå det medelfristiga budgetmålet och för

att uppnå en varaktig konvergens.

Rådet skall dessutom granska om innehållet i konvergensprogrammet

underlättar den närmare samordningen av den ekonomiska politiken

och om den berörda medlemsstatens ekonomiska politik är förenlig

med de allmänna ekonomiska riktlinjerna.

2. Rådet skall utföra den granskning av konvergensprogrammet som

anges i punkt 1 inom två månader efter det att programmet har lagts

fram. Rådet skall, på rekommendation av kommissionen och efter att

ha hört den kommitté som upprättas genom artikel 109c, avge ett

yttrande om programmet. Om rådet, i enlighet med artikel 103, anser

att målen för och innehållet i ett program bör skärpas, skall rådet i sitt

yttrande uppmana den berörda medlemsstaten att anpassa sitt program.

3. Uppdaterade konvergensprogram skall granskas av den kommitté

som upprättas genom artikel 109c på grundval av kommissionens

bedömningar; vid behov får uppdaterade program också granskas av

rådet i enlighet med förfarandet i punkterna 1 och 2 i denna artikel.

Artikel 10

1. Rådet skall, som en del i den multilaterala övervakningen enligt

artikel 103.3, övervaka genomförandet av konvergensprogrammen på

grundval av information som de icke deltagande medlemsstaterna

tillhandahåller i enlighet med artikel 7.2 a i denna förordning och

bedömningar som görs av kommissionen och den kommitté som

upprättas genom artikel 109c i fördraget, särskilt med sikte på att

fastställa betydande faktiska eller förväntade avvikelser i de offentliga

finanserna från det medelfristiga budgetmålet eller den

anpassningsbana som anges i programmet för överskottet/underskottet

i den offentliga sektorn finanser.

Dessutom skall rådet övervaka den ekonomiska politiken i icke del-

tagande medlemsstater mot bakgrund av konvergensprogrammets mål

i syfte att säkerställa att deras politik är inriktad på stabilitet och så-

ledes på att undvika avvikelser i växelkurserna från de reala jämvikts-

växelkurserna och alltför stora fluktuationer i de nominella växel-

kurserna.

2. Om rådet fastställer betydande avvikelser i de offentliga finanserna

från det medelfristiga budgetmålet eller anpassningsbanan för att

uppnå detta, skall det i syfte att ge en tidig varning för att förebygga

att ett alltför stort underskott uppstår lämna en rekommendation enligt

artikel 103.4 i fördraget till den berörda medlemsstaten att vidta

nödvändiga anpassningsåtgärder.

3. Om rådet vid sin följande övervakning anser att avvikelsen i de

offentliga finanserna från det medelfristiga budgetmålet eller från

anpassningsbanan för att uppnå detta består eller förvärras skall rådet,

i enlighet med artikel 103.4, lämna den berörda medlemsstaten en

rekommendation att omedelbart vidta korrigerande åtgärder och får

dessutom enligt nämnda artikel offentliggöra sin rekommendation.

AVSNITT 4

GEMENSAMMA BESTÄMMELSER

Artikel 11

Som en del i den multilaterala övervakning som beskrivs i denna

förordning, skall rådet göra den samlade bedömning som beskrivs i

artikel 103.3 i fördraget.

Artikel 12

I enlighet med artikel 103.4 andra stycket skall rådets ordförande och

kommissionen i sina rapporter till Europaparlamentet inbegripa

resultatet av den multilaterala övervakningen enligt denna förordning.

Artikel 13

Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1998.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla

medlemsstater.

Utfärdad i Bryssel den 7 juli 1997.

På rådets vägnar

J. C. JUNCKER

Ordförand

Rådets förordning 97/1467/EG av den 7 juli 1997

om påskyndande och förtydligande av

tillämpningen av förfarandet vid alltför stora

underskott (EGT L 209, 2.8.1997, s.6.)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT

DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 104c.14 andra stycket i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande ,

med beaktande av Europeiska monetära institutes yttrande, och

med beaktande av följande:

1. Det är nödvändigt att påskynda och förtydliga förfarandet vid alltför

stora underskott enligt artikel 104c i fördraget för att avskräcka från

alltför stora underskott i den offentliga sektorns finanser och för att se

till att de omgående korrigeras om de uppstår. Bestämmelserna i

denna förordning, som skall antas i detta syfte enligt artikel 104c.14

andra stycket, utgör tillsammans med bestämmelserna i protokoll nr 5

till fördraget en ny enhetlig uppsättning regler för tillämpningen av

artikel 104c.

2. Stabilitets- och tillväxtpakten grundar sig på målet med sunda

offentliga finanser som ett medel att stärka förutsättningarna för

prisstabilitet och för en stark varaktig tillväxt som främjar skapandet

av sysselsättning.

3. Stabilitets- och tillväxtpakten består av denna förordning, av rådets

förordning (EG) nr 1466/97 som syftar till att förstärka övervak-

ningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och

samordningen av den ekonomiska politiken samt av Europeiska rådets

resolution av den 17 juni 1997 om stabilitets- och tillväxtpakten i

vilken det i enlighet med artikel D i Fördraget om Europeiska unionen

ges fasta politiska riktlinjer för en strikt och punktlig tillämpning av

stabilitets- och tillväxtpakten och i synnerhet för en anslutning till det

medelfristiga målet med offentliga finanser som är nära balans eller i

överskott, som alla medlemsstater har åtagit sig att respektera, och att

vidta de korrigerande åtgärder som avser de offentliga finanserna som

de anser vara nödvändiga för att uppnå målen i sina stabilitets- och

konvergensprogram så snart de får information som pekar på

betydande faktiska eller förväntade avvikelser från det medelfristiga

budgetmålet.

4. Under den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen

(EMU) har medlemsstaterna enligt artikel 104c i fördraget en otve-

tydig skyldighet att undvika alltför stora underskott i den offentliga

sektorns finanser. Enligt artikel 5 i protokoll nr 11 till fördraget skall

artikel 104c.1, 104c.9 och 104c.11 inte tillämpas på Förenade

kungariket såvida landet inte går över till den tredje etappen.

Skyldigheten enligt artikel 109e.4 att sträva efter att undvika alltför

stora underskott i den offentliga sektorns finanser skall fortsätta att

tillämpas på Förenade kungariket.

5. Danmark meddelade, med hänvisning till punkt 1 i protokoll nr 12

till fördraget, i anslutning till beslutet i Edinburgh av den 12 december

1992 att landet inte kommer att delta i den tredje etappen. Därför skall,

enligt punkt 2 i nämnda protokoll, artikel 104c.9 och 104c.11 inte

tillämpas på Danmark.

6. Under den tredje etappen av EMU förblir medlemsstaterna

ansvariga för sin nationella budgetpolitik, om inte annat följer av

bestämmelserna i fördraget. Medlemsstaterna kommer att vidta

nödvändiga åtgärder för att uppfylla sina skyldigheter enligt

bestämmelserna i fördraget.

7. En anslutning till det medelfristiga målet med offentliga finanser

som är nära balans eller i överskott, som alla medlemsstater har åtagit

sig att respektera, bidrar till att skapa ändamålsenliga villkor för

prisstabilitet och varaktig tillväxt som främjar skapandet av

sysselsättning i alla medlemsstater och kommer att göra det möjligt

för medlems-staterna att hantera normala konjunktursvängningar och

samtidigt hålla underskottet i de offentliga finanserna inom

referensvärdet på 3 procent av BNP.

8. För att EMU skall kunna fungera väl är det nödvändigt att

konvergensen i ekonomiskt och budgetmässigt hänseende i de

medlemsstater som har infört den gemensamma valutan, nedan kallade

 deltagande medlemsstater , visar sig stabil och varaktig.

Budgetdisciplin är nödvändig under den tredje etappen av EMU för att

säkra prisstabilitet.

9. Enligt artikel 109k.3 i fördraget är artikel 104c.9 och 104c.11 enbart

tillämplig på de deltagande medlemsstaterna.

10. Det är nödvändigt att definiera begreppet undantagsvis och

övergående överskridande av referensvärdet som det hänvisas till i

artikel 104c.2 a. Rådet bör i detta sammanhang bland annat beakta de

fler- åriga budgetprognoser som kommissionen tillhandahåller.

11. En rapport från kommissionen enligt artikel 104c.3 skall även

beakta huruvida underskottet i den offentliga sektorns finanser

överstiger utgifterna för de offentliga investeringarna samt alla övriga

faktorer av betydelse, inbegripet medlemsstatens ekonomiska och

budgetmässiga läge på medellång sikt.

12. Det finns ett behov av att fastställa tidsfrister för tillämpningen av

förfarandet vid alltför stora underskott för att säkerställa att det till-

lämpas snabbt och effektivt. Det är i detta sammanhang nödvändigt att

beakta det faktum att budgetåret i Förenade kungariket inte

sammanfaller med kalenderåret.

13. Det finns ett behov av att precisera hur de sanktioner som avses i

artikel 104c kan åläggas för att säkerställa en effektiv tillämpning av

förfarandet vid alltför stora underskott.

14. Den förstärkta övervakningen enligt rådets förordning (EG) nr

1466/97 bör, tillsammans med kommissionens övervakning av den

offentliga sektorns finanser i enlighet med artikel 104c.2, underlätta en

effektiv och snabb tillämpning av förfarandet vid alltför stora

underskott.

15. Mot bakgrund av ovanstående och om en deltagande medlemsstat

underlåter att vidta effektiva åtgärder för att korrigera alltför stora

underskott, förefaller en sammanlagd tidsperiod på högst tio månader

- från och med rapportering av uppgifter som anger förekomst av

alltför stora underskott fram till och med ett eventuellt nödvändigt

beslut att ålägga sanktioner - både möjlig och lämplig för att utöva på-

tryckningar på den berörda deltagande medlemsstaten att vidta sådana

åtgärder. I så fall, och om förfarandet inleds i mars, kan detta leda till

att sanktioner åläggs inom samma kalenderår som förfarandet har

inletts.

16. Rådets rekommendation om att korrigera ett alltför stort

underskott eller de senare stegen i förfarandet vid alltför stora

underskott bör kunna förutses av den berörda medlemsstaten, som

skall ha fått en tidig varning. Det allvarliga i ett alltför stort underskott

under den tredje etappen bör få alla inblandade parter att skyndsamt

vidta åt- gärder.

17. Det är lämpligt att låta förfarandet vid alltför stora underskott vila

om den berörda medlemsstaten vidtar lämpliga åtgärder som reaktion

på en rekommendation enligt artikel 104c.7 eller ett föreläggande

enligt artikel 104c.9 för att skapa ett incitament för medlemsstaten att

handla i enlighet därmed. Den tidsperiod under vilken förfarandet

lämnas vilande bör inte tas med i den period på högst tio månader

mellan det datum då förekomsten av alltför stora underskott

rapporteras och åläggandet av sanktioner. Det är lämpligt att

omedelbart återuppta förfarandet om de planerade åtgärderna inte

genomförs eller om de genomförda åtgärderna visar sig vara

otillräckliga.

18. För att säkerställa att förfarandet vid alltför stora underskott har en

tillräckligt avskräckande verkan, bör en räntelös deposition av lämplig

storlek krävas av den berörda deltagande medlemsstaten, när rådet

beslutar att ålägga en sanktion.

19. Att definiera sanktioner enligt en fastlagd skala bidrar till rättslig

säkerhet. Det är lämpligt att sätta storleken på depositionen i relation

till den berörda deltagande medlemsstatens BNP.

20. Om införandet av en räntelös deposition inte får den berörda

deltagande medlemsstaten att korrigera sitt alltför stora underskott

inom föreskriven tid är det lämpligt att sanktionerna skärps. Det är då

lämpligt att omvandla depositionen till böter.

21. Lämpliga åtgärder som vidtas av den berörda deltagande

medlemsstaten i syfte att korrigera dess alltför stora underskott är det

första steget mot ett upphävande av sanktionerna. Betydande framsteg

med att korrigera det alltför stora underskottet bör leda till hävande av

sanktioner enligt artikel 104c.12. Upphävande av samtliga kvarstående

sanktioner bör inte ske förrän det alltför stora underskottet har korri-

gerats fullständigt.

22. I rådets förordning (EG) nr 3605/93 av den 22 november 1993 om

tillämpningen av protokoll (nr 5) om förfarandet vid alltför stora

underskott som är fogat till Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen fastställs närmare bestämmelser för rapporteringen av

budgetuppgifter från medlemsstaterna.

23. Enligt artikel 109f.8 skall, i de fall där Europeiska centralbanken

(ECB) enligt fördraget skall ha en rådgivande funktion, hänvisningar

till ECB före dess upprättande avse Europeiska monetära institutet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

AVSNITT 1

DEFINITIONER OCH BEDÖMNINGAR

Artikel 1

1. Bestämmelserna i denna förordning för att påskynda och förtydliga

tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott har som syfte att

avskräcka från alltför stora underskott i den offentliga sektorns finanser

och att i de fall underskott uppstår bidra till att de omgående korrigeras.

2. I denna förordning avses med deltagande medlemsstater de

medlemsstater som inför den gemensamma valutan i enlighet med

fördraget och med icke deltagande medlemsstater de som inte har infört

den gemensamma valutan.

Artikel 2

1. Underskottet i den offentliga sektorns finanser skall anses överskrida

referensvärdet undantagsvis och övergående enligt artikel 104c.2 a andra

strecksatsen när det orsakas av en ovanlig händelse utanför den berörda

medlemsstatens kontroll som har stor inverkan på den offentliga sektorns

finansiella ställning, eller när det orsakas av en allvarlig konjunktur-

nedgång.

Dessutom skall överskridandet av referensvärdet anses övergående om

kommissionens budgetprognoser visar att underskottet kommer att

understiga referensvärdet efter det att den ovanliga händelsen eller den

allvarliga konjunkturedgången har upphört.

2. När kommissionen utarbetar en rapport enligt artikel 104c.3 skall den

som regel anse att ett överskridande av referensvärdet till följd av en

allvarlig konjunkturnedgång sker undantagsvis endast om det rör sig om

ett årligt fall i real BNP på minst 2 procent.

3. När rådet enligt artikel 104c.6 skall avgöra om ett alltför stort

underskott föreligger skall det i sin allsidiga bedömning beakta

eventuella påpekanden från medlemsstaten om att ett årligt fall i real

BNP som är mindre än 2 procent ändå kan anses ske undantagsvis mot

bakgrund av ytterligare stödjande belägg, särskilt konjunkturnedgångens

plötsliga förlopp eller det ackumulerade produktionsbortfallet i

förhållande till den tidigare trendmässiga utvecklingen.

AVSNITT 2

PÅSKYNDANDE AV FÖRFARANDET VID ALLTFÖR STORA

UNDERSKOTT

Artikel 3

1. Inom två veckor efter det att kommissionen har antagit en rapport som

utarbetats enligt artikel 104c.3 skall Ekonomiska och finansiella

kommittén yttra sig i enlighet med artikel 104c.4.

2. Kommissionen skall fullt ut beakta yttrandet enligt punkt 1, och om

den anser att ett alltför stort underskott föreligger skall den avge ett

yttrande och en rekommendation till rådet i enlighet med artikel 104c.5

och 104c.6.

3. Rådet skall avgöra om ett alltför stort underskott föreligger enligt

artikel 104c.6 inom tre månader efter de rapporteringstillfällen som

föreskrivs i artikel 4.2 och 4.3 i förordning (EG) nr 3505/93. När rådet

enligt artikel 104c.6 avgör om ett alltför stort underskott föreligger skall

det samtidigt ge rekommendationer till den berörda medlemsstaten enligt

artikel 104c.7.

4. I rådets rekommendation i enlighet med artikel 104c.7 skall det

fastställas en tidsfrist på högst fyra månader inom vilken den berörda

medlemsstaten skall vidta effektiva åtgärder. I rådets rekommendation

skall det även fastställas en tidsfrist för korrigeringen av det alltför stora

underskottet, vilken skall slutföras under det år som följer på året då

underskottet fastställdes om det inte föreligger särskilda omständigheter.

Artikel 4

1. Rådets beslut att offentliggöra sin rekommendation, när det finner att

inga effektiva åtgärder har vidtagits i enlighet med artikel 104c.8, skall

fattas omedelbart efter utgången av den tidsfrist som har fastställts enligt

artikel 3.4 i denna förordning.

2. Rådets skall vid bedömningen av huruvida effektiva åtgärder har

vidtagits till följd av rådets rekommendationer enligt artikel 104c.7

grunda sitt beslut på offentliggjorda beslut av den berörda

medlemsstatens regering.

Artikel 5

Rådets beslut att förelägga den berörda deltagande medlemsstaten att

vidta åtgärder för att minska underskottet enligt artikel 104c.9, skall

fattas inom en månad efter det beslut i vilket rådet har fastställt att

inga effektiva åtgärder har vidtagits enligt artikel 104c.8.

Artikel 6

När villkoren för att tillämpa artikel 104c.11 är uppfyllda skall rådet

ålägga sanktioner enligt artikel 104c.11. Ett sådant beslut skall fattas

senast två månader efter rådets beslut att förelägga den berörda del-

tagande medlemsstaten att vidta åtgärder enligt artikel 104c.9.

Artikel 7

Om en deltagande medlemsstat underlåter att följa rådets på varandra

följande beslut enligt artikel 104c.7 och 104c.9 skall rådets beslut om

att ålägga sanktioner i enlighet med artikel 104c.11 fattas inom tio

månader efter rapporteringstillfällena enligt förordning (EG) nr

3605/93 som anges i artikel 3.3. i den här förordningen. Ett påskyndat

förfarande skall användas i händelse av ett avsiktligt planerat

underskott som enligt rådets beslut är alltför stort.

Artikel 8

Rådets beslut att skärpa sanktionerna i enlighet med artikel 104c.11,

utom när det gäller att omvandla depositioner till böter enligt artikel

14 i den här förordningen, skall fattas senast två månader efter

rapporteringstillfällena enligt förordning (EG) nr 3605/93. Rådets

beslut att upphäva vissa eller samtliga av sina beslut i enlighet med

artikel 104c.12 skall fattas så snart som möjligt och under inga

omständigheter senare än två månader efter rapporteringstillfällena

enligt förordning (EG) nr 3605/93.

AVSNITT 3

VILANDE FÖRFARANDE OCH ÖVERVAKNING

Artikel 9

1. Förfarandet vid alltför stora underskott skall lämnas vilande

 om den berörda medlemsstaten följer rekommendationerna enligt

artikel 104c.7,

 om den berörda deltagande medlemsstaten följer föreläggandena

enligt artikel 104c.9.

2. Den period under vilken förfarandet lämnas vilande skall inte ingå

vare sig i den tiomånadersperiod som anges i artikel 7 eller i den

tvåmånadersperiod som anges i artikel 6 i denna förordning.

Artikel 10

1. Kommissionen och rådet skall övervaka genomförandet av de

åtgärder som har vidtagits

 av den berörda medlemsstaten till följd av rekommendationer enligt

artikel 104c.7,

 av den berörda deltagande medlemsstaten till följd av

förelägganden enligt artikel 104c.9.

2. Om en deltagande medlemsstat inte genomför åtgärderna eller om

de enligt rådets uppfattning visar sig vara otillräckliga, skall rådet

omedelbart fatta ett beslut enligt artikel 104c.9 eller artikel 104c.11.

3. Om utfallsdata enligt förordning (EG) nr 3605/93 visar att ett alltför

stort underskott inte har korrigerats av en deltagande medlemsstat

inom den tidsfrist som fastställs antingen i en rekommendation enligt

artikel 104c.7 eller i ett föreläggande enligt artikel 104c.9 skall rådet

omedelbart fatta ett beslut enligt artikel 104c.9 eller artikel 104c.11.

AVSNITT 4

SANKTIONER

Artikel 11

När rådet beslutar att tillämpa sanktioner mot en deltagande

medlemsstat i enlighet med artikel 104c.11 skall som regel en räntelös

deposition krävas. Rådet får besluta att komplettera denna deposition

med åtgärderna i artikel 104c.11 första och andra strecksatserna.

Artikel 12

1. När det alltför stora underskottet beror på att kriteriet för andelen av

underskottet i den offentliga sektorns finanser enligt artikel 104c.2 a

inte uppfylls, skall den första depositionen omfatta en fast del som

motsvarer 0,2 procent av BNP och en rörlig del som motsvarar en

tiondel av skillnaden mellan underskottet i procent av BNP under det

föregående året och referensvärdet på 3 procent av BNP.

2. Varje därpå följande år, fram till dess att beslutet om att ett alltför

stort underskott föreligger upphävs, skall rådet bedöma om den

berörda deltagande medlemsstaten har vidtagit effektiva åtgärder till

följd av rådets föreläggande enligt artikel 104c.9. Rådet skall, i sin

årliga bedömning i enlighet med artikel 104c.11 och utan att det

påverkar bestämmelserna i artikel 13 i denna förordning, besluta att

skärpa sanktionerna om inte den berörda deltagande medlemsstaten

har följt rådets föreläggande. Om en tilläggsdeposition beslutas skall

den motsvara en tiondel av skillnaden mellan underskottet i procent av

BNP under det föregående året och referensvärdet på 3 procent av

BNP.

3. Ingen enskild deposition enligt punkterna 1 och 2 skall överskrida

en övre gräns på 0,5 procent av BNP.

Artikel 13

Rådet skall som regel enligt artikel 104c.11 omvandla en deposition

till böter, om det alltför stora underskottet enligt rådets mening inte

har korrigerats två år efter beslutet att kräva en deposition av den

berörda deltagande medlemsstaten.

Artikel 14

I enlighet med artikel 104c.12 skall rådet upphäva de sanktioner som

anges i artikel 104c.11 första och andra strecksatserna beroende på hur

betydande framsteg den berörda deltagande medlemsstaten har gjort

när det gäller att korrigera det alltför stora underskottet.

Artikel 15

I enlighet med artikel 104c.12 skall rådet upphäva samtliga

kvarstående sanktioner om beslutet om att det föreligger ett alltför

stort underskott upphävs. Böter enligt artikel 13 i denna förordning

skall inte återbetalas till den berörda deltagende medlemsstaten.

Artikel 16

De depositioner som anges i artiklarna 11 och 12 i denna förordning

skall deponeras hos kommissionen. Räntor på depositionerna samt de

böter som anges i artikel 13 i denna förordning utgör andra inkomster

enligt artikel 201 i fördraget och skall fördelas mellan de deltagande

medlemsstater som inte har alltför stort underskott enligt artikel

104c.6, i förhållande till deras andel av total BNP för dessa

medlemsstater.

AVSNITT 5

ÖVERGÅNGSBESTÄMMELSER OCH SLUTBESTÄMMELSER

Artikel 17

När det gäller denna förordning och så länge som Förenade kunga-

rikets budgetår inte sammanfaller med kalenderåret skall

bestämmelserna i avsnitten 2 4 i denna förordning tillämpas på

Förenade kungariket enligt bilagan.

Artikel 18

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1999.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla

medlemsstater.

Utfärdad i Bryssel den 7 juli 1997.

På rådets vägnar

J. C. JUNCKER

Ordförande

BILAGA

TIDSFRISTER FÖR FÖRENADE KUNGARIKET

[Denna bilaga medtages ej här]

Europeiska rådets resolution om stabilitets- och

tillväxtpakten Amsterdam den 17 juni 1997 (EGT C

236, 2.8.1997, s.1.)

(97/C 236/01)

I. Vid mötet i Madrid i december 1995 bekräftade Europeiska rådet

den avgörande betydelsen av att säkerställa budgetdisciplin under den

tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen (EMU). Sex

månader senare gav Europeiska rådet i Florens åter uttryck för denna

åsikt och i Dublin i december 1996 nåddes enighet om huvuddragen i

stabilitets- och tillväxtpakten. Under den tredje etappen av EMU skall

medlemsstaterna undvika alltför stora underskott i den offentliga

sektorns finanser; detta är en otvetydig skyldighet enligt fördraget .

Europeiska rådet betonar betydelsen av att säkra sunda offentliga

finanser som ett medel att stärka förutsättningarna för prisstabilitet

och en stark varaktig tillväxt som främjar skapandet av sysselsättning.

Det är även nödvändigt att säkerställa att den nationella budget-

politiken stöder en stabilitetsinriktad monetär politik. Genom att hålla

fast vid målet med sunda offentliga finanser som är nära balans eller i

överskott, kommer alla medlemsstater att få möjlighet att hantera

normala konjunktursvängningar samtidigt som underskottet i den

offentliga sektorns finanser hålls inom referensvärdet 3% av BNP.

II. Vid mötet i Dublin i december 1996 begärde Europeiska rådet

förberedandet av en stabilitets- och tillväxtpakt i enlighet med

fördragets principer och förfaranden. Denna stabilitets- och

tillväxtpakt ändrar inte på något sätt kraven för deltagande i den tredje

etappen av EMU, vare sig i den första gruppen eller vid något senare

tillfälle. Medlemsstaterna förblir ansvariga för sin nationella

budgetpolitik om inte annat följer av bestämmelserna i fördraget; de

kommer att vidta de åtgärder som krävs för att ta sitt ansvar enligt

dessa bestämmelser.

III. Stabilitets- och tillväxtpakten som föreskriver både förebyggande

och avskräckande åtgärder består av denna resolution och två råds-

förordningar, varav den ena avser förstärkning av övervakningen av

de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den

ekonomiska politiken, och den andra avser påskyndande och för-

tydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott.

IV. Europeiska rådet uppmanar högtidligen alla parter, nämligen

medlemsstaterna, Europeiska unionens råd och Europeiska gemen-

skapernas kommission, att strikt och punktligt tillämpa fördraget samt

stabilitets- och tillväxtpakten. Denna resolution ger fast politisk

vägledning åt de parter som kommer att genomföra stabilitets- och

tillväxtpakten. Därför har Europeiska rådet enats om följande rikt-

linjer:

MEDLEMSSTATERNA

1. åtar sig att respektera det medelfristiga budgetmålet med offentliga

finanser som är nära balans eller i överskott som anges i deras

stabilitets- eller konvergensprogram och att vidta de korrigerande

åtgärder som avser de offentliga finanserna som de anser vara

nödvändiga för att uppnå målen i deras stabilitets- eller

konvergensprogram så snart de får information som pekar på

betydande faktiska eller förväntade avvikelser från dessa mål,

2. uppmanas att på eget initiativ offentliggöra de rekommendationer

som rådet lämnar dem enligt artikel 103.4,

3. åtar sig att vidta de korrigerande åtgärder som avser de offentliga

finanserna som de anser vara nödvändiga för att uppnå målen i deras

stabilitets- eller konvergensprogram så snart de får en tidig varning

genom en rekommendation från rådet enligt artikel 103.4,

4. kommer att utan dröjsmål påbörja de korrigerande anpassningar av

de offentliga finanserna som de anser vara nödvändiga när de får

information som pekar på att det finns risk för alltför stora underskott,

5. kommer att korrigera alltför stora underskott så snart som möjligt

efter att de har uppkommit; en sådan korrigering bör slutföras senast

under det år som följer på det år då det alltför stora underskottet

fastställs, om inte särskilda omständigheter föreligger,

6. uppmanas att på eget initiativ offentliggöra rekommendationer som

har givits i enlighet med artikel 104c.7,

7. åtar sig att inte åberopa artikel 2.3 i rådets förordning om på-

skyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid

alltför stora underskott om de inte befinner sig i en allvarlig

lågkonjunktur; för att bedöma om konjunkturnedgången är allvarlig

kommer medlemsstaterna som regel att ha ett årligt fall i real BNP om

minst 0,75% som referensvärde.

KOMMISSIONEN

1. kommer att utöva sin initiativrätt enligt fördraget på ett sätt som

underlättar att stabilitets- och tillväxtpakten fungerar strikt, punktligt

och effektivt,

2. kommer att utan dröjsmål lägga fram de rapporter, yttranden och

rekommendationer som gör det möjligt för rådet att fatta beslut enligt

artiklarna 103 och 104c; detta kommer att underlätta att systemet med

en tidig varning fungerar effektivt och att förfarandet vid alltför stora

underskott inleds snabbt och tillämpas strikt,

3. åtar sig att utarbeta en rapport enligt artikel 104c.3 så snart det

föreligger risk för ett alltför stort underskott eller så snart som det

förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga sektorns finanser

överstiger referensvärdet 3% av BNP och därigenom utlöser det

förfarande som föreskrivs i artikel 104c.3,

4. åtar sig, i de fall kommissionen anser att ett underskott som över-

stiger 3% av BNP inte är alltför stort och detta yttrande skiljer sig från

Ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande att skriftligen

förelägga rådet skälen till denna ståndpunkt,

5. åtar sig att på anmodan av rådet enligt artikel 109d som regel lägga

fram en rekommendation till ett rådsbeslut om huruvida ett alltför stort

underskott föreligger enligt artikel 104c.6.

RÅDET

1. förpliktigas att bestämt och punktligt genomföra de delar av

stabilitets- och tillväxtpakten som omfattas av dess behörighet; det

skall så snart det är möjligt fatta nödvändiga beslut enligt artiklarna

103 och 104c,

2. uppmanas att betrakta tidsfristerna för tillämpning av förfarandet

vid alltför stora underskott som en övre gräns; i synnerhet skall rådet i

enlighet med artikel 104c.7 ge rekommendationer om att de alltför

stora underskotten skall korrigeras så snart som möjligt efter det att de

har uppkommit och inte senare än under det år som följer på det då de

fastställdes, om inte särskilda omständigheter föreligger,

3. uppmanas att alltid ålägga sanktioner om en deltagande

medlemsstat underlåter att vidta de åtgärder som rådet rekommenderar

och som krävs för att få situationen med alltför stora underskott att

upphöra,

4. uppmanas att alltid kräva en räntelös deposition varje gång rådet

beslutar att ålägga en deltagande medlemsstat sanktioner i enlighet

med artikel 104c.11,

5. uppmanas att alltid omvandla en deposition till böter två år efter

beslutet om att ålägga sanktioner i enlighet med artikel 104c.11,

såvida inte det alltför stora underskottet enligt rådets uppfattning har

korri- gerats,

6. uppmanas att alltid skriftligen ange de skäl som ligger till grund för

ett beslut att inte agera, om rådet vid någon tidpunkt i förfarandet vid

alltför stora underskott eller förfarandet för övervakningen av de

offentliga finanserna inte har agerat till följd av en rekommendation

från kommissionen, och i sådana fall offentliggöra hur varje

medlemsstat har röstat.

Europeiska rådets resolution om införande av en

växelkursmekanism i tredje etappen av den

ekonomiska och monetära unionen. Amsterdam den

16 juni 1997 (EGT C 236, 2.8.1997, s.5.)

(97/C 236/03)

På grundval av de överenskommelser som uppnåddes vid dess möten i

Florens och Dublin har Europeiska rådet i dag enats om följande:

EN VÄXELKURSMEKANISM KOMMER ATT INFÖRAS NÄR

TREDJE ETAPPEN AV DEN EKONOMISKA OCH MONETÄRA

UNIONEN BÖRJAR DEN 1 JANUARI 1999.

När den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen

börjar, kommer Europeiska monetära systemet att ersättas med

växelkursmekanismen enligt denna resolution. De operativa

förfarandena kommer att föreskrivas i ett avtal mellan Europeiska

centralbanken och de nationella centralbankerna i medlemsstaterna

utanför euro-området.

Genom växelkursmekanismen kommer valutorna i medlemsstaterna

utanför euro-området att knytas till euron. Euron kommer att utgöra

centrum för den nya mekanismen. Mekanismen kommer att fungera

inom de nödvändiga ramarna för den stabilitetsinriktade politik enligt

Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen som utgör

kärnan i den ekonomiska och monetära unionen.

1. PRINCIPER OCH MÅL

1.1 Varaktig konvergens när det gäller ekonomiska fundamentala

faktorer är en förutsättning för hållbar växelkursstabilitet. I tredje

etappen av den ekonomiska och monetära unionen måste därför

samtliga medlemsstater föra en disciplinerad och ansvarsfull penning-

och valutapolitik som är inriktad på prisstabilitet. En sund finans- och

strukturpolitik i samtliga medlemsstater är minst lika viktig för hållbar

växelkursstabilitet.

1.2 Stabila ekonomiska förhållanden är nödvändiga för att den inre

marknaden skall fungera väl och för att investeringar, tillväxt och

sysselsättning skall öka och ligger därför i samtliga medlemsstaters

intresse. Den inre marknaden får inte äventyras genom alltför stora

avvikelser i växelkurserna från de reala jämviktsväxelkurserna eller

genom alltför stora nominella växelkursfluktuationer mellan euron och

de övriga EU-valutorna, vilket skulle störa handelsströmmarna mellan

medlemsstaterna. Enligt artikel 109m i fördraget är dessutom varje

medlemsstat skyldig att behandla sin valutapolitik som en fråga av

gemensamt intresse. Rådets övervakning av medlemsstaternas

makroekonomiska politik enligt artikel 103 i fördraget kommer bland

annat att organiseras i syfte att undvika sådana avvikelser eller

fluktuationer.

1.3 Växelkursmekanismen kommer att bidra till att säkerställa att

medlemsstater utanför euro-området som deltar i mekanismen inriktar

sin politik på stabilitet, på att främja konvergens och därigenom

underlätta för dem att införa euron. Mekanismen kommer att erbjuda

en referens för dessa medlemsstater när det gäller att föra en sund

ekonomisk politik i allmänhet och en sund penning- och valutapolitik i

synnerhet. Samtidigt kommer mekanismen att bidra till att skydda

dem och de medlemsstater som inför euron från obefogad press på

valutamarknaderna. I sådana fall kan den bistå medlemsstater utanför

euro-området som deltar i mekanismen att, när deras valutor utsätts

för press, förena lämpliga politiska åtgärder, bland annat ränte-

förändringar med samordnade interventioner.

1.4 Mekanismen kommer också att bidra till att säkerställa att

medlemsstater som strävar efter att införa euron efter den 1 januari

1999 behandlas likvärdigt med de stater som inför euron från början,

när det gäller att uppfylla konvergenskriterierna.

1.5 Växelkursmekanismen kommer att fungera utan att det påverkar

Europeiska centralbankens (ECB) och de nationella centralbankernas

huvudmål att upprätthålla prisstabilitet. Det bör säkerställas att alla

justeringar av centralkurserna görs vid en sådan tidpunkt att betydande

avvikelser undviks.

1.6 Deltagande i växelkursmekanismen kommer att vara frivilligt för

medlemsstater utanför euro-området. Medlemsstater med undantag

kan dock förväntas ansluta sig till mekanismen. En medlemsstat som

inte deltar i växelkursmekanismen från början får delta vid en senare

tidpunkt.

1.7 Växelkursmekanismen kommer att baseras på centralkurser

gentemot euron. Det normala fluktuationsbandet kommer att vara

relativt brett. Genomförande av en stabilitetsinriktad ekonomisk och

penning- och valutapolitik kommer att innebära att centralkurserna

förblir i fokus för de medlemsstater utanför euro-området som deltar i

mekanismen.

1.8 Dessutom medges tillräcklig flexibilitet, särskilt för att ge

utrymme för varierande grad, takt och strategi för ekonomisk

konvergens i medlemsstater utanför euro-området, vilka ansluter sig

till meka- nismen. Samarbetet om växelkurspolitiken kan stärkas

ytterligare, till exempel genom att en fastare koppling mellan euron

och övriga valutor i växelkursmekanismen tillåts, när och i den

utsträckning en sådan koppling är lämplig mot bakgrund av

utvecklingen mot konvergens. En sådan fastare koppling, särskilt om

den innebär smalare fluktuationsband, kommer inte att påverka

tolkningen av det växel-kurskriterium som anges i artikel 109j i

fördraget.

2. HUVUDDRAG

2.1 En centralkurs gentemot euron kommer att fastställas för valutan i

varje medlemsstat utanför euro-området, vilken deltar i växelkurs-

mekanismen. Det kommer att finnas ett normalt fluktuationsband på

plus eller minus 15% runt centralkurserna. I princip kommer inter-

ventioner vid bandgränserna att ske i automatisk och obegränsad

utsträckning, med tillgång till ultrakorta krediter. ECB och de övriga

deltagarnas centralbanker skall dock kunna avbryta interventionen om

den strider mot deras huvudmål. När de fattar beslut bör de ta hänsyn

till alla relevanta faktorer, särskilt behovet att upprätthålla

prisstabilitet samt förtroendet för växelkursmekanismens funktion.

2.2 Som klargörs i det avtal som bestämmer de operativa förfaranden

för växelkursmekanismen som ECB och de nationella centralbankerna

förväntas ingå, kommer en flexibel användning av räntorna att vara ett

viktigt inslag i mekanismen och det kommer att finnas möjlighet till

samordnade interventioner innanför bandgränserna.

2.3 Beslut om centralkurser och det normala fluktuationsbandet skall

fattas genom ömsesidig överenskommelse mellan ministrarna i

medlemsstaterna i euro-området, ECB samt ministrarna och

centralbankscheferna i de medlemsstater som inte ingår i euro-

området, men som deltar i den nya mekanismen enligt ett gemensamt

förfarande som inbegriper Europeiska kommissionen och efter

samråd med Ekonomiska och finansiella kommittén.

Ministrarna och centralbankscheferna i de medlemsstater som inte

deltar i växelkursmekanismen kommer att delta men kommer inte att

ha rösträtt i förfarandet. Alla parter i den ömsesidiga

överenskommelsen, inbegripet ECB, kommer att ha rätt att inleda ett

konfidentiellt förfarande för att ompröva centralkurserna.

2.4 Från fall till fall kan formellt avtalade fluktuationsband som är

smalare än det normala fluktuationsbandet och som i princip stöttas av

automatisk intervention och krediter fastställas på begäran av en

berörd medlemsstat som inte ingår i euro-området. Ett sådant beslut

att krympa bandets bredd fattas av ministrarna i medlemsstaterna i

euro-området, ECB samt ministern och centralbankschefen i den

berörda medlemsstat som inte ingår i euro-området, enligt ett

gemensamt förfarande som inbegriper Europeiska kommissionen och

efter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén. Ministrarna

och centralbankscheferna i de övriga medlemsstaterna kommer att

delta i förfarandet men kommer inte att ha rösträtt.

2.5 Det normala eller det smalare bandet skall inte påverka tolkningen

av artikel 109j.1 tredje strecksatsen i fördraget.

2.6 Detaljerna i mekanismen för ultrakorta krediter kommer att

fastställas i avtalet mellan ECB och de nationella centralbankerna, i

huvudsak på grundval av de nuvarande arrangemangen. Europeiska

monetära institutet har utarbetat ett utkast till ett sådant avtal och

därvid inarbetat de operativa förfaranden som krävs enligt denna reso-

lution. EMI kommer att överlämna utkastet till ECB och till

centralbankerna i de medlemsstater som inte ingår i euro-området då

ECB upprättas.

Europeiska rådets resolution om tillväxt och

sysselsättning Amsterdam den 16 juni 1997 (EGT

C 236, 2.8.1997, s.3.)

(97/C 236/02)

EUROPEISKA RÅDET SOM ERINRAR OM slutsatserna från

Europeiska rådet i[REDACTED_EFTERNAMN], kommissionens initiativ Insatser för

sysselsättningen en - förtroendepakt samt Dublinförklaringen om

sysselsättningen,

HAR ANTAGIT FÖLJANDE RIKTLINJER:

INLEDNING

1. Det är av yttersta vikt med en ny impuls så att sysselsättningen

orubbat står kvar överst på Europeiska unionens politiska dagordning.

Den ekonomiska och monetära unionen samt stabilitets- och

tillväxtpakten kommer att stärka den inre marknaden och främja en

icke-inflatorisk, makroekonomisk miljö med låga räntor och

därigenom öka förutsättningarna för ekonomisk tillväxt och fler

arbetstillfällen. Dessutom kommer vi att behöva stärka sambanden

mellan en framgångsrik och hållbar ekonomisk och monetär union, en

väl fungerande inre marknad och sysselsättningen. I detta syfte bör det

vara ett prioriterat mål att bygga upp en kunnig, välutbildad och

anpassningsbar arbetsstyrka och att göra arbetsmarknaden mottaglig

för ekonomiska förändringar.

Strukturella reformer måste vara övergripande med avseende på

omfattningen i motsats till begränsade eller tillfälliga åtgärder, så att

de på ett sammanhängande sätt behandlar den komplicerade frågan om

incitament till att skapa och till att ta arbete.

Den ekonomiska politiken och socialpolitiken förstärker varandra

ömsesidigt. De sociala skyddssystemen bör moderniseras för att

förstärka dess funktion så att de kan bidra till konkurrenskraft,

sysselsättning och tillväxt samt till att lägga en varaktig grund för

social sammanhållning.

Detta tillvägagångssätt, parat med en politik som bygger på stabilitet,

tillhandahåller grundvalen för en ekonomi som vilar på principerna

om integration, solidaritet, rättvisa och en hållbar miljö och som kan

gynna alla medborgare. Ekonomisk effektivitet och social integration

är aspekter som kompletterar varandra i det mera sammanhållna

europeiska samhälle som vi alla strävar efter.

Med hänsyn tagen till detta principuttalande uppmanar Europeiska

rådet alla sociala och ekonomiska aktörer, inbegripet de nationella,

regionala och lokala myndigheterna samt arbetsmarknadens parter att

helt och hållet ta sitt ansvar inom sina respektiva verksamhets-

områden.

UTVECKLING AV DEN EKONOMISKA PELAREN

2. I Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt i

artiklarna 102a och 103, föreskrivs en nära samordning av

medlemsstaternas ekonomiska politik enligt artikel 3a i fördraget.

Ansvaret för kampen mot arbetslösheten vilar i första hand på

medlemsstaterna, men vi bör uppmärksamma behovet både av att höja

effektiviteten och att vidga innehållet i denna samordning, med

särskild inriktning på sysselsättningspolitiken. Detta måste ske i flera

steg.

3. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken skall stärkas

och utvecklas till ett effektivt instrument för att säkerställa bibehållen

konvergens i medlemsstaternas ekonomiska prestationer. Inom ramen

för en sund och hållbar makroekonomisk politik och på grundval av en

utvärdering av den ekonomiska situationen i Europeiska unionen och i

varje medlemsstat skall mer uppmärksamhet ägnas åt att förbättra den

europeiska konkurrenskraften som en förutsättning för tillväxt och

sysselsättning och för att, bland andra mål, ge fler arbetstillfällen inom

räckhåll för Europas medborgare. I detta sammanhang bör särskild

uppmärksamhet ägnas åt effektiviteten på arbets- och varumarknaden,

teknisk innovation samt små- och medelstora företags möjlighet att

skapa arbetstillfällen. Total uppmärksamhet bör också ägnas system

för praktisk och teoretisk utbildning, inklusive livslångt lärande,

skatte- och bidragssystem som stimulerar till arbete samt en sänkning

av lönebikostnaderna, så att möjligheterna att få anställning ökar.

4. Beskattning och sociala skyddssystem bör i högre grad underlätta

anställningsmöjligheter och därigenom åstadkomma en bättre

fungerande arbetsmarknad. Europeiska rådet understryker hur viktigt

det är för medlemsstaterna att skapa en skattemiljö som stimulerar

företagsamhet och skapar arbetstillfällen. Denna och annan

sysselsättningspolitik kommer att bli en väsentlig del av de allmänna

riktlinjerna, med beaktande av nationell sysselsättningspolitik samt

den goda praxis som följer av denna politik.

5. Rådet uppmanas därför att beakta de fleråriga sysselsättnings-

programmen, så som det var tänkt i Essenförfarandet, när de allmänna

riktlinjerna formuleras, så att deras inriktning på sysselsättningen

förstärks. Rådet kan lämna nödvändiga rekommendationer till

medlemsstaterna, i enlighet med artikel 103.4 i fördraget.

6. Denna förstärkta samordning av den ekonomiska politiken kommer

att komplettera förfarandet som det är tänkt enligt den nya

avdelningen om sysselsättningen i fördraget, vilken föreskriver att en

sysselsättningskommitté skall inrättas, som anmodas samarbeta nära

med Ekonomisk-politiska kommittén. Rådet bör bemöda sig om att

ge dessa bestämmelser omedelbar verkan. I bägge förfarandena

kommer Europeiska rådet att spela en samordnande och vägledande

roll, i enlighet med fördraget.

7. Europeiska unionen bör komplettera nationella åtgärder genom att

systematiskt granska all relevant befintlig gemenskapspolitik, in-

klusive transeuropeiska nät samt forsknings- och utvecklingsprogram,

för att säkerställa att de är inriktade på sysselsättningsskapande och

ekonomisk tillväxt, samtidigt som budgetplanen och det inter-

institutionella avtalet följs.

8. Europeiska rådet har enats om en konkret insats för att göra största

möjliga framsteg mot fullbordandet av den inre marknaden: att göra

reglerna mera effektiva, att ta itu med att lösa den kvarstående

snedvridningen av marknaden, att undvika skadlig skattekonkurrens,

att avlägsna hindren för marknadens integration inom olika sektorer

samt att åstadkomma en inre marknad som är till gagn för alla

medborgare.

9. Eftersom Europeiska investeringsbanken enligt artikel 198e i

fördraget har till uppgift att genom att anlita kapitalmarknaderna och

utnyttja egna medel bidra till en balanserad och störningsfri utveckling

av den gemensamma marknaden i gemenskapens intresse, erkänner vi

den viktiga roll som Europeiska investeringsbanken och Europeiska

investeringsfonden har när det gäller att skapa sysselsättning genom

investeringstillfällen i Europa. Vi uppmanar enträget Europeiska

investeringsbanken att öka sina insatser i detta avseende genom att

främja investeringsprojekt som överensstämmer med sunda bank-

principer och sund praxis, och särskilt

- att undersöka inrättande av en ordning för att finansiera högtekno-

logiska projekt för små- och medelstora företag i samarbete med

Europeiska investeringsfonden, möjligen genom att använda risk-

kapital under medverkan från den privata banksektorn,

- att undersöka omfattningen av insatserna på områdena för

utbildning, hälsa, stadsmiljö och miljöskydd,

- att öka sina insatser när det gäller stora infrastrukturnät genom att

undersöka möjligheterna att bevilja mycket långfristiga lån, särskilt

för de stora prioriterade projekt som antogs i[REDACTED_EFTERNAMN].

10. Kommissionen uppmanas lämna lämpliga förslag för att

säkerställa att, när EKSG-fördraget löper ut år 2002, inkomsterna från

utestående reserver används för en forskningsfond för sektorer med

anknytning till kol- och stålindustrin.

11. Denna övergripande strategi kommer att ge oss största möjliga

utbyte av våra insatser att främja sysselsättning och social integration

och att bekämpa arbetslösheten. På detta sätt kommer främjande av

sysselsättning samt skydd och säkerhet för arbetstagarna att

kombineras med behovet av att få arbetsmarknaden att fungera bättre.

Detta bidrar också till en väl fungerande ekonomisk och monetär

union.

FÖRNYAT ÅTAGANDE

12. Europeiska rådet uppmanar alla parter, nämligen medlemsstaterna,

rådet och kommissionen att genomföra dessa bestämmelser med kraft

och engagemang.

De möjligheter som erbjuds arbetsmarknadens parter i det sociala

kapitlet, som har införlivats i det nya fördraget, bör syfta till att stötta

rådets arbete med sysselsättningen. Europeiska rådet rekommenderar

en social dialog och användning helt och hållet av nu gällande

gemenskapslagstiftning med avseende på samråd med

arbetsmarknadens parter, inklusive när så är tillämpligt, vid

omstruktureringsprocesser, samt att hänsyn tas till nationell praxis.

13. Sammantaget kommer denna politik att låta medlemsstaterna

bygga vidare på styrkan i det europeiska bygget för att effektivt

samordna sin ekonomiska politik inom rådet, så att fler arbetstillfällen

skapas och så att väg banas för en framgångsrik och hållbar tredje

etapp av den ekonomiska och monetära unionen i enlighet med

fördraget. Europeiska rådet uppmanar arbetsmarknadens parter att helt

och hållet ta sitt ansvar inom sina respektive verksamhetsområden.

Rådets förordning 97/1103/EG av den 17 juni 1997

om vissa bestämmelser som har samband med

införandet av euron (EGT L 162, 19.6.1997, s.1.)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA

FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 235 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande ,

med beaktande av Europeiska monetära institutets yttrande , och

med beaktande av följande:

1. Europeiska rådet bekräftade vid sitt möte i Madrid den 15-16

december 1995 att den tredje etappen av den ekonomiska och mone-

tära unionen skall börja den 1 januari 1999, på sätt som anges i artikel

109j.4 i fördraget. De medlemsstater som antar euron som gemensam

valuta i enlighet med fördraget benämns i den här förordningen

"deltagande medlemsstater".

2. Europeiska rådets möte i Madrid den 15 - 16 december 1995

beslutade att beteckningen "ecu", som i fördraget används för att

hänvisa till den europeiska valutaenheten, är en generisk beteckning.

De femton medlemsstaternas regeringar har enats om att detta beslut

utgör den godkända och slutgiltiga tolkningen av de relevanta

bestämmelserna i fördraget. Namnet på den europeiska valutan skall

vara "euro". Som valuta för de deltagande medlemsstaterna kommer

euron att delas upp i etthundra underenheter med namnet cent.

Europeiska rådet ansåg dessutom att namnet på den gemensamma

valutan måste vara samma på alla Europeiska unionens officiella

språk, under beaktande av förekomsten av olika alfabet.

3. Så snart de deltagande medlemsstaterna är kända, kommer en

förordning om införande av euron att antas på grundval av tredje

meningen i artikel 109l.4 i fördraget, i syfte att definiera den rättsliga

ramen för euron. Den dag då den tredje etappen börjar skall rådet

enligt artikel 109l.4 första meningen i fördraget fastställa de om-

räkningskurser till vilka valutorna oåterkalleligen skall låsas.

4. För att den gemensamma marknaden och övergången till den

gemensamma valutan skall fungera är det nödvändigt att i god tid före

den tredje etappens början åstadkomma rättssäkerhet för medborgare

och företag i alla medlemsstaterna såvitt avser vissa bestämmelser om

eurons införande. Denna rättssäkerhet på ett tidigt stadium kommer att

göra det möjligt för medborgare och företag att förbereda sig på bästa

möjliga sätt.

5. Tredje meningen i artikel 109l.4, som tillåter rådet att genom

enhälligt beslut av de deltagande medlemsstaterna vidta övriga åt-

gärder som behövs för att snabbt införa den gemensamma valutan,

kommer att vara tillgängligt som rättslig grund först när det i enlighet

med artikel 109j.4 i fördraget har bekräftats vilka medlemsstater som

uppfyller de nödvändiga villkoren för att anta en gemensam valuta.

Det är därför nödvändigt att använda artikel 235 i fördraget som

rättslig grund för de bestämmelser med avseende på vilka det finns ett

brådskande behov att åstadkomma rättssäkerhet. Den här förordningen

och den ovannämnda förordningen om införande av euron kommer

därför tillsammans att utgöra den rättsliga ramen för euron och en

överenskommelse rörande principerna för denna ram träffades vid

Europeiska rådet i Madrid. Införandet av euron påverkar dagliga

transaktioner för de deltagande medlemsstaternas hela befolkning.

Andra åtgärder än de som föreskrivs i denna förordning och i den

förordning som kommer att antas enligt tredje meningen i artikel

109l.4, bör övervägas för att säkerställa en balanserad övergång, i

synnerhet för konsumenterna.

6. Ecun enligt artikel 109g i fördraget och enligt definitionen i rådets

förordning (EG) nr 3320/94 av den 22 december 1994 om kodifiering

av befintlig gemenskapslagstiftning om definition av ecu efter

ikraftträdandet av Fördraget om Europeiska unionen , kommer den 1

januari 1999 att upphöra att definieras som en valutakorg och euron

kommer att bli en självständig valuta. Rådets beslut i fråga om

fastställandet av omräkningskurserna skall inte i sig förändra ecuns

värde utåt. Detta innebär att en ecu i sin egenskap av valutakorg

kommer att bli en euro. Förordning (EG) nr 3320/94 blir därför

obsolet och bör upphävas. Vad gäller hänvisningar till ecun i rättsliga

instrument skall det anses att parterna har samtyckt till att hänvisa till

ecu enligt artikel 109g i fördraget och enligt definitionen i nämnda

förordning. Denna presumtion bör dock inte gälla om, under

beaktande av parternas intentioner, annat visas.

7. Det är en allmänt accepterad rättslig princip att kontinuiteten av

kontrakt och andra rättsliga instrument inte påverkas av införandet av

en ny valuta. Principen om avtalsfrihet måste respekteras. Principen

om kontinuitet bör vara förenlig med allt det som parterna har enats

om med hänvisning till införandet av euron. För att stärka

rättssäkerheten och klarheten är det lämpligt att uttryckligen bekräfta

att principen om kontinuitet av avtal och andra rättsliga instrument

skall gälla mellan de tidigare nationella valutorna och euron samt

mellan ecun enligt artikel 109g i fördraget och enligt definitionen i

rådets förordning (EG) nr 3320/94 och euron. Detta innebär särskilt

att i fråga om instrument med fasta räntesatser införandet av euron

inte ändrar den nominella ränta som skall betalas av gäldenären.

Bestämmelserna om kontinuitet kan endast uppfylla sitt syfte att

åstadkomma rättssäkerhet och insyn för ekonomiska aktörer, i

synnerhet konsumenter, om de träder i kraft så snart som

möjligt.

8. Införandet av euron innebär en förändring av varje deltagande

medlemsstats monetära lagstiftning. Erkännandet av en stats monetära

lagstiftning är en allmänt accepterad princip. Den uttryckliga be-

kräftelsen av principen om kontinuitet bör leda till erkännande av

kontinuitet av avtal och andra rättsliga instrument inom tredje lands

jurisdiktion.

9. Beteckningen "avtal" som används för att definiera rättsliga

instrument är avsedd att omfatta alla slag av avtal, oavsett på vilket

sätt de ingås.

10. Rådet kommer att fastställa omräkningskurserna för euron

uttryckta i den nationella valutan för varje deltagande medlemsstat i

enlighet med första meningen i artikel 109l.4 i fördraget. Dessa

omräkningskurser bör användas för varje omräkning mellan euron och

de nationella valutaenheterna eller mellan nationella valutaenheter.

Vid omräkning mellan nationella valutaenheter bör en fastställd

algoritm avgöra resultatet. Användningen av inverterade kurser vid

om- räkningen skulle medföra avrundning av kurserna och skulle

kunna ge upphov till avsevärda felaktigheter, i synnerhet om det gäller

stora belopp.

11. Införandet av euron förutsätter avrundning av penningbelopp. För

att den gemensamma marknaden skall fungera och för att möjliggöra

förberedelser i rättan tid och en smidig övergång till den ekonomiska

och monetära unionen är det nödvändigt att på ett tidigt stadium ange

avrundningsregler. Dessa regler påverkar inte några förfaranden,

någon konvention eller några nationella bestämmelser rörande

avrundning som ger en högre grad av exakthet för mellanliggande

uträkningar.

12. För att uppnå en hög grad av exakthet i omräkningsförfarandet bör

omräkningskurserna fastställas med sex signifikanta siffror. En kurs

med sex signifikanta siffror innebär en kurs som har sex siffror, räknat

från vänster till höger och med början på den första siffra som inte är

noll.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

I denna förordning avses med

- rättsliga instrument: bestämmelser i lag och andra föreskrifter,

administrativa beslut, rättsliga avgöranden, avtal, ensidiga rättsakter,

andra betalningsinstrument än sedlar och mynt samt andra instrument

med rättslig verkan,

- deltagande medlemsstater: de medlemsstater som i enlighet med

fördraget antar den gemensamma valutan,

- omräkningskurser: de omräkningskurser som oåterkalleligen

fastställs av rådet i enlighet med första meningen i artikel 109l.4 i

fördraget,

- nationella valutaenheter: valutaenheterna i de deltagande

medlemsstaterna såsom de definieras dagen före början av den tredje

etappen av den ekonomiska och monetära unionen,

- enheten euro: den gemensamma valutaenhet som definieras i

förordningen om införande av euron, vilket träder i kraft samma dag

som den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen

inleds.

Artikel 2

1. Varje hänvisning i ett rättsligt instrument till ecun, enligt artikel

109g i fördraget och enligt definitionen i rådets förordning (EG) nr

3320/94, skall ersättas med en hänvisning till euron till en kurs av en

euro för en ecu. Hänvisningar i rättsliga instrument till ecun utan en

sådan definition skall anses hänvisa till ecun enligt artikel 109g i

EG-fördraget och enligt definitionen i rådets förordning (EG) nr

3320/94 om inte, med beaktande av parternas intentioner, annat visas.

2. Förordning (EG) nr 3320/94 upphävs härmed.

3. Denna artikel skall tillämpas från och med den 1 januari 1999 i

enlighet med det beslut som fattas enligt artikel 109j.4 i fördraget.

Artikel 3

Införandet av euron får inte leda till ändring av något villkor i ett

rättsligt instrument eller leda till upphävande av eller befrielse från

fullgörelse av villkoren i något rättsligt instrument och får heller inte

ge en part ensidig rätt att ändra ett rättsligt instrument eller bringa det

att upphöra. Denna bestämmelser gäller förutsatt att parterna inte har

avtalat något annat.

Artikel 4

1. Omräkningskurserna skall fastställas som en euro uttryckt i var och

en av de nationella valutorna i de deltagande medlemsstaterna. De

skall fastställas med sex signifikanta siffror.

2. Omräkningskurserna får inte avrundas eller avkortas vid om-

räkning.

3. Omräkningskurserna skall användas för omräkningar åt båda hållen

mellan enheten euro och de nationella valutaenheterna. Inverterade

kurser som härleds från omräkningskurserna får inte användas.

4. Penningbelopp som skall omräknas från en nationell valutaenhet till

en annan skall först omräknas till ett belopp som uttrycks i enheten

euro, vilket belopp får avrundas till inte mindre än tre decimaler och

sedan skall omräknas till den andra nationella valutaenheten. Ingen

annan beräkningsmetod får användas, såvida den inte ger samma

resultat.

Artikel 5

Penningbelopp som skall betalas eller redovisas när en avrundning

sker efter en omräkning till enheten euro enligt artikel 4 skall avrundas

uppåt eller nedåt till närmaste cent. Penningbelopp som skall betalas

eller redovisas och som omräknas till en nationell valutaenhet skall

avrundas uppåt eller nedåt till närmaste underenhet eller, i avsaknad

av underenheter, till närmaste enhet eller enligt nationell lagstiftning

eller praxis till en multipel eller del av den nationella valutaenhetens

enhet eller underenhet. Om tillämpningen av omräkningskursen ger ett

resultat som ligger exakt mitt emellan skall beloppet avrundas uppåt.

Artikel 6

Denna förordning träder i kraft dagen efter det att den har

offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla

medlemsstater.

Utfärdad i Luxemburg den 17 juni 1997.

På rådets vägnar

A. JORRITSMA-LEBBINK

Ordförande

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober 1997

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:25 om Sverige och den

ekonomiska och monetära unione

 EGT nr C 368, 6.12.1996, s. 9.

 Europaparlamentets yttrande av den 28 november 1996 (EGT nr C 380, 16.12.1996,

s. 28), rådets gemensamma ståndpunkt av den 14 april 1997 (EGT nr C 146,

30.5.1997,

s. 26) och Europaparlamentets beslut av den 29 maj 1997 (EGT nr C 182,

16.6.1997.

 EGT L 209, 2.8.1997, s. 6.

 EGT nr C 236, 2.8.1997, s. 1.

 EGT nr C 368, 6.12.1996, s. 12.

 EGT nr C 380, 16.12.1996, s. 29.

 EGT nr L 209, 2.8.1997, s. 1.

 EGT nr C 236, 2.8.1997, s. 1.

 EGT nr L 332, 31.12.1993, s. 7.

 Enligt artikel 5 i protokoll nr 11 skall denna skyldighet inte tillämpas på

Förenade

kungariket annat än om landet går över till den tredje etappen; skyldigheten

enligt artikel

109e.4 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen om att sträva efter

 att

undvika alltför stora underskott skall fortsätta att tillämpas på Förenade

kungariket.

 EGT nr C 369, 7.12.1996, s. 8.

 EGT nr C 380, 16.12.1996, s. 49.

 Yttrandet avgivet den 29 november 1996.

 EGT nr L 350, 31.12.1994, s. 27.

Prop. 1997/98:25

1

1

1

1

1

1

8

1

62

6

67

1

Prop. 1997/98:25

71

1

95

1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 1

105

1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 2

Prop. 1997/98:25

Bilaga 3

Prop. 1997/98:25

Bilaga 4

Prop. 1997/98:25

Bilaga 4

121

1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 5

Prop. 1997/98:25

Bilaga 5

125

1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 6

Prop. 1997/98:25

Bilaga 6

136

1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 7

131

1

Prop. 1997/98:25

Bilaga 7

130

1

Prop. 1997/98:25

131

1

Prop. 1997/98:25

132

1