Regeringens proposition

1996/97:34

Handelsändamålet i detaljplan, m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 26 september 1996

Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

 Jörgen[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Inrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att kommunerna skall få i allt väsentligt samma

möjlighet att i detaljplaner precisera handelsändamålet som gällde före en

lagändring år 1992. Det innebär att kommunerna får i detaljplan närmare reglera

handelsändamålet genom att särskilja partihandel och detaljhandel och genom att

inom ändamålet detaljhandel särskilja handel med skrymmande varor och handel med

livsmedel. Precisering får dock ske endast om det finns skäl av betydande vikt.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1997.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10) 4

3 Ärendet och dess beredning................................. 7

4 Gällande rätt, m.m......................................... 8

 4.1 Bestämmelser om användning av mark och byggnader.... 8

 4.2 Den tidigare regleringen av handelsändamålet........ 9

5 Riksdagens tillkännagivande år 1995........................ 12

6 Överväganden och förslag................................... 14

7 Expediering av vissa planhandlingar........................ 19

8 Konsekvensbedömning........................................ 19

9 Ikraftträdande............................................. 19

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Precisering av han-

 delsändamålet i detaljplan....................

 20

Bilaga 2 Utredningens lagförslag.............................

 22

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

 betänkandet Precisering av handelsändamålet i

 detaljplan (SOU 1996:52)......................

 24

Bilaga 4 Det till lagrådet remitterade lagförslaget..........

 25

Bilaga 5 Lagrådets yttrande..................................

 27

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 september 1996. 28

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

2 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 7 § och 6 kap. 13 § plan- och bygglagen

(1987:10)1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 7 §2

 Utöver vad som enligt 3 § skall redovisas i detaljplanen får i planen meddelas

bestämmelser om

 1. i vad mån åtgärder kräver lov enligt 8 kap. 5 § första stycket, 6 § första

stycket 2 och 3, andra stycket samt tredje stycket 2, 8 § första och tredje

styckena samt 9 § första och andra styckena,

 2. den största omfattning i vilken byggande över och under markytan får ske

och, om det finns särskilda skäl med hänsyn till bostadsförsörjningen eller

miljön, även den minsta omfattning i vilken byggandet skall ske,

 3. byggnaders användning, varvid för bostadsbyggnader kan bestämmas andelen

lägenheter av olika slag och storlek,

 4. placering, utformning och utförande av byggnader, andra anläggningar och

tomter, varvid får meddelas varsamhetsbestämmelser för att precisera kraven i 3

kap. 10 §, skyddsbestämmelser för byggnader som avses i 3 kap. 12 § och för

tomter som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig

eller konstnärlig synpunkt, rivningsförbud för byggnader som avses i 3 kap. 12 §

samt sådana bestämmelser i fråga om andra ändringar av byggnader än

tillbyggnader som får utfärdas med stöd av föreskrifter enligt 21 § lagen

(1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m.,

 5. vegetation samt markytans utformning och höjdläge,

 6. användning och utformning av allmänna platser för vilka kommunen inte

skall vara huvudman, varvid får meddelas skyddsbestämmelser för sådana platser

som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller

konstnärlig synpunkt,

 7. stängsel samt utfart eller annan utgång mot allmänna platser,

 8. placering och utformning av parkeringsplatser, förbud att använda viss

mark eller byggnader för parkering samt skyldighet att anordna utrymme för

parkering, lastning och lossning enligt 3 kap. 15 § första stycket 6,

 9. tillfällig användning av mark eller byggnader, som inte genast behöver tas

i anspråk för det ändamål som anges i planen,

 10. markreservat för allmänna ledningar, energianläggningar samt trafik- och

väganordningar,

 11. skyddsanordningar för att motverka störningar från omgivningen och, om

det finns särskilda skäl, högsta tillåtna värden för störningar genom

luftförorening, buller, skakning, ljus eller annat sådant som prövas enligt

miljöskyddslagen (1969:387),

 12. principerna för fastighetsindelningen och för inrättande av

gemensamhetsanläggningar,

 13. skydd för sådana allmänna platser för vilka kommunen är huvudman och som

är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller

konstnärlig synpunkt.

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelser om byggnaders

användning enligt första stycket 3

får inte utformas så att en

effektiv konkurrens motverkas.

 I detaljplanen får även meddelas bestämmelser om exploateringssamverkan enligt

6 kap. 2 §. Om en detaljplan antas efter det att ett exploateringsbeslut enligt

lagen (1987:11) om exploateringssamverkan har vunnit laga kraft, skall det anges

i planen om den skall genomföras enligt nämnda lag. Skall mark tas i anspråk

från någon fastighet vars ägare inte deltar i samverkan, skall planen innehålla

uppgift därom.

--------------------------------------------------------------------

 Planen får inte göras mer Planen får inte göras mer

detaljerad än som är nödvändigt meddetaljerad än som är nödvändigt med

hänsyn till syftet med den. hänsyn till syftet med den. Bestäm-

 melser som närmare reglerar möj-

 ligheterna att bedriva handel får

 meddelas endast om det finns skäl

 av betydande vikt.

 6 kap.

 13 §3

 Fastighetsplanen antas av byggnadsnämnden eller, om planen har upprättats

gemensamt med detaljplanen och denna ej skall antas av nämnden, av den som antar

detaljplanen.

--------------------------------------------------------------------

 Kommunen skall på planhand- Kommunen skall på planhand-

lingarna anteckna datum då lingarna anteckna datum då

beslutet vunnit laga kraft. Om beslutet vunnit laga kraft. Om

ett förordnande enligt 13 kap. 8 § ett förordnande enligt 13 kap. 8 §

andra stycket har meddelats, andra stycket har meddelats,

skall även datum för förordnandet skall även datum för förordnandet

antecknas. Snarast möjligt efter antecknas. Snarast möjligt efter

det att beslutet att anta det att beslutet att anta

fastighetsplanen har vunnit laga fastighetsplanen har vunnit laga

kraft skall ett exemplar av kraft skall ett exemplar av

planen, planbeskrivningen och planen, planbeskrivningen och

fastighetsförteckningen sändas fastighetsförteckningen sändas till

till länsstyrelsen samt till lantmäterimyndigheten, om det inte

lantmäterimyndigheten, om det är uppenbart obehövligt.

inte är uppenbart obehövligt.

--------------------------------------------------------------------

 Om handlingarna inte kan sändas Om handlingarna inte kan sändas

till myndigheterna inom två till myndigheten inom två veckor

veckor från det att planen vunnit från det att planen vunnit laga

laga kraft, skall myndigheterna kraft, skall myndigheten genast

genast underrättas om innehållet i underrättas om innehållet i hand-

handlingarna. lingarna.

 I de fall detaljplanen enligt 5 § skall anses ha den utformning som framgår av

fastighetsplanen skall kommunen ange avvikelsen på detaljplanen samt sända ett

exemplar av detaljplanen och de handlingar som anges i andra stycket till

länsstyrelsen respektive underrätta länsstyrelsen om innehållet i dessa enligt

tredje stycket.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

**FOOTNOTES**

1 Lagen omtryckt 1992:1769.

2 Senaste lydelse 1995:1197.

3 Senaste lydelse 1995:1197.

3 Ärendet och dess beredning

Utredningen (M 1992:03) om översyn av plan- och bygglagen (1987:10) m.m., Plan-

och byggutredningen, påbörjade sitt arbete i januari 1993. Arbetet har bedrivits

i etapper. En utförlig redogörelse för utredningens arbete och behandlingen av

de dittills avgivna betänkandena finns i prop. 1994/95:230 Kommunal

översiktsplanering enligt plan- och bygglagen, m.m. Förslagen i den

propositionen antogs av riksdagen i november 1995 (bet. 1995/96:BoU1, rskr.

1995/96:30, SFS 1995:1197 m.fl.). Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1996.

 Genom tilläggsdirektiv fick Plan- och byggutredningen i maj 1995 (dir.

1995:90) i uppdrag att utveckla och komplettera tidigare förslag om bl.a.

regleringen i detaljplan enligt plan- och bygglagen, PBL, samt att i det

sammanhanget också se över lagen (1970:244) om allmänna vatten- och

avloppsanläggningar, m.m.

 I samband med behandlingen av den nyss nämnda propositionen beslutade

riksdagen om tillkännagivanden till regeringen i fråga om tillgängligheten i den

fysiska miljön och om kvalitetsdeklaration av bostäder samt om möjligheten att i

detaljplan närmare reglera handelsändamålet i huvudsak enligt vad som gällde

före den 1 april 1992.

Det aktuella ärendet

I en motion (1994/95:Bo511) med anledning av den inledningsvis nämnda

propositionen yrkade Sonia[REDACTED_EFTERNAMN] att riksdagen som sin mening skulle ge

regeringen till känna vad som anförts i motionen om behovet av att i PBL skapa

möjligheter att i detaljplan skilja mellan olika slag av handel. I samband med

behandlingen uttalade utskottet (bet. 1995/96:BoU1 s. 41) att det i PBL snarast

borde införas bestämmelser som gör det möjligt för kommunerna att i detaljplan

reglera handelsändamålet i huvudsak enligt vad som gällde före den 1 april 1992

och att det sålunda borde uppdras åt regeringen att skyndsamt lämna riksdagen

förslag med denna innebörd. Riksdagen beslutade i enlighet med utskottets

hemställan (rskr. 1995/96:30).

 Regeringen beslutade därför den 1 februari 1996 att överlämna riksdagens

skrivelse till Plan- och byggutredningen och uppdra åt utredningen att, med

beaktande av vad bostadsutskottet anfört, redovisa sina överväganden i fråga om

möjligheterna att i detaljplan precisera handelsändamålet.

 Den 9 april 1996 överlämnade utredningen betänkandet Precisering av

handelsändamålet i detaljplan (SOU 1996:52). En sammanfattning av betänkandet

och betänkandets lagförslag finns i bilagorna 1 och 2. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Inrikesdepartementet (dnr In96/1184/PL).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 september 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över

det lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

Lagrådet har lämnat det remitterade förslaget utan erinran.

 Efter Lagrådets granskning har regeringen upprättat ett förslag till ändring i

6 kap. 13 § PBL. Ändringen behandlas i avsnitt 7. Ändringens beskaffenhet är

sådan att regeringen anser att Lagrådets hörande i den delen skulle sakna

betydelse.

4 Gällande rätt, m.m.

4.1 Bestämmelser om användning av mark och byggnader

I 2 kap. PBL anges de allmänna intressen som skall beaktas vid planläggning och

vid lokalisering av bebyggelse m.m. I 2 kap. 4 § andra stycket anges att det

inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse skall

finnas möjligheter att anordna kommersiell service. En precisering av kravet på

planläggning för kommersiell service görs sedan i 5 kap., som innehåller

bestämmelser om detaljplan.

 Enligt 5 kap. 3 § PBL skall man i detaljplan redovisa bl.a. kvartersmark för

bebyggelse. Användningen skall då anges.

 I propositionen 1985/86:1 med förslag till ny plan- och bygglag (PBL-

propositionen) anfördes (s. 564) att användningssättet bör anges genom att man i

stort sett särskiljer de huvudkategorier som användes i de tidigare

detaljplanerna (stadsplaner), nämligen bostad, handel, samlingslokal, kontor,

garage, industri, allmänt ändamål, areell näring och upplag. Det påpekas att det

i praxis förekom vissa ytterligare preciseringar inom kategorierna, men enligt

departementschefen borde markens användning inte preciseras mer än som i varje

särskilt fall behövs för att syftet med detaljplanen skall nås.

 Utöver vad som enligt 3 § skall redovisas i detaljplanen, får enligt 5 kap.

7 § första stycket 3 i planen meddelas bestämmelser om byggnaders användning.

 Byggnaders användningssätt skall enligt PBL-propositionen (s. 575) i princip

vara identiskt med det användningssätt som har bestämts för marken. I vissa fall

anses det dock finnas behov av att specificera vissa byggnaders användningssätt.

Genom en lagändring år 1992 (prop. 1991/92:51, bet. 1991/92:BoU10, rskr.

1991/92:112, SFS 1992:75) infördes emellertid i 5 kap. 7 § ett nytt andra stycke

enligt vilket bestämmelser om byggnaders användning inte får utformas så att en

effektiv konkurrens motverkas. Slutligen föreskrivs i 5 kap. 7 § fjärde stycket

att detaljplanen inte får göras mer detaljerad än som är nödvändigt med hänsyn

till syftet med den.

 När det gäller kommunens möjligheter att med stöd av 5 kap. 7 § första stycket

3 precisera handelsändamålet framgår av förarbetena till lagändringen år 1992

(bet. 1991/92:BoU10 s. 7) att skillnad skall kunna göras mellan detaljhandel och

partihandel, varvid partihandel skall kunna hänföras till områden för

industriändamål, men att någon ytterligare precisering av handelsändamålet till

en viss form av handel inte skall kunna göras.

 Lagändringen år 1992 är tillämplig när detaljplaner antas efter

ikraftträdandet. Tidigare antagna detaljplaner berörs alltså inte. I dessa kan

handelsändamålet ha preciserats i överensstämmelse med då gällande regler,

vilket innebär att en övergång till ett annat ändamål i allmänhet kräver ändring

av planen.

4.2 Den tidigare regleringen av handelsändamålet

Vad som gällde före lagändringen år 1992 i fråga om kommunernas möjligheter att

precisera handelsändamålet framgår av PBL-propositionen och bostadsutskottets

betänkande 1986/87:BoU1 om en ny plan- och bygglag m.m. samt av de uttalanden

som gjordes i prop. 1990/91:146 om ändring i plan- och bygglagen, m.m.

PBL-propositionen

I PBL-propositionen behandlades frågan om precisering av handelsändamålet genom

bestämmelser om byggnaders användning i specialmotiveringen till 5 kap. 7 §. Där

anfördes inledningsvis (s. 576):

 Konsumenterna bör ha tillgång till ett allsidigt sammansatt utbud av varor

och tjänster och kunna prioritera mellan t.ex. låga priser, närhet till butiken

och hög servicegrad. Kommunen har ett ansvar för att markens användning planeras

så att denna valfrihet så långt möjligt skall kunna upprätthållas. En hel del

kommuner anger riktlinjer i dessa frågor i form av s.k. varuförsörjningsplaner.

I PBL:s inledande bestämmelser har angetts att den fysiska planläggningen skall

beakta behovet av mark bl.a. för kommersiell service. Kommunen ansvarar också

för att den fysiska miljön får en lämplig utformning.

 Inom ramen för planeringen bör konkurrensen ges ett så fritt spelrum som

möjligt för att hålla priserna nere och öka företagens effektivitet till

konsumenternas fördel. De långsiktiga aspekterna är i detta sammanhang

väsentliga och bör komma till uttryck i översiktsplanen. Detaljplanen måste

utformas så att den möjliggör förändring och förnyelse, t.ex. etablering av nya

butiksformer. Detta är en förutsättning för en rationell utveckling av handeln.

Från dessa utgångspunkter bör handelsändamålet inte preciseras ytterligare i

detaljplan, om det inte finns särskilda skäl. Sådana skäl kan enligt min mening

bl.a. vara att möjliggöra en för konsumenterna lämplig butiksstruktur, hänsyn

till omgivningen samt kvartersmarkens och bebyggelsens lämpliga utformning i det

aktuella fallet.

 Härefter utvecklades synen på vilka bestämmelser som skall kunna meddelas i

syfte att särskilja olika ändamål.

 Till en början konstaterades att det skulle vara möjligt att i detaljplan dra

en skarp gräns mellan handelsområden och industriområden. När det gäller

reglering av olika former av handel angavs det att planläggningen - vid en

avvägning mellan å ena sidan kraven på konkurrens och å andra sidan styrning

enligt PBL mot en lämplig samhällsutveckling - skulle kunna ange en huvudsaklig

användning av kvartersmark för partihandel eller detaljhandel. Partihandel borde

i planläggningssammanhang normalt hänföras till industriändamål.

 Även inom gruppen detaljhandel borde enligt departementschefens uttalanden

viss reglering vara möjlig, men också här underströks att det även är ett

samhällsintresse att inte onödigtvis begränsa konkurrensmöjligheterna. Enligt

propositionen skulle det vara möjligt att genom bestämmelser i detaljplan skilja

ut områden där handeln får avse respektive inte får avse skrymmande varuslag

inom detaljhandeln. Härmed avsågs varuslag som möbler och inredning, bilar,

husvagnar, båtar, byggmaterial och trädgårdsartiklar, dvs. framför allt varor

som levereras med tunga transportmedel och säljs i mycket stora byggnader, t.ex.

kallager varifrån kunden ofta hämtar varan med bil, vilket bl.a. medför krav på

stora parkeringsplatser. Det framhölls att byggnadsnämnden vid prövningen av lov

inom en sådan detaljplan - alltså en detaljplan med särskilda bestämmelser om

handel med skrymmande varor - inte skall ha att ta ställning vare sig till

behovet av verksamheten i fråga eller till frågan om olika företag skall ges

likvärdiga förutsättningar inom området.

 Slutligen anfördes i fråga om livsmedelshandeln (s. 577 f.):

 Inom kategorin detaljhandel kan livsmedelshandeln i vissa lägen behöva

begränsas eller helt förbjudas med hänsyn till kravet på en lämplig

samhällsutveckling. Som exempel kan nämnas stormarknader eller bensinstationer.

I enlighet med praxis bör det kunna ske genom en bestämmelse i detaljplan som

anger maximal yta som sammantaget får användas för handel med livsmedel. En

sådan begränsning bör givetvis inte göras så snäv att rimliga anspråk på

rationalisering inte kan tillgodoses i ett senare skede. Jag förutsätter vidare

att sådana begränsningar meddelas endast om kommunen har gjort en utredning om

serviceförhållandena i berörda områden och utredningen visar att begränsningarna

är nödvändiga för en totalt sett ändamålsenlig handelsstruktur. Sådana

utredningar ingår normalt i kommunala varuförsörjningsplaner.

 Avslutningsvis framhölls att någon ytterligare precisering eller avgränsning

inte får läggas till grund för prövningen av bygglov när kommunen i detaljplan

har preciserat handelsändamålet i något angivet hänseende.

Bostadsutskottets betänkande 1986/87:BoU1

Bostadsutskottet behandlade frågan om reglering av handeln i detaljplan i

betänkandet 1986/87:BoU1 s. 77 ff. Vid ärendets behandling i utskottet avgavs

yttrande från näringsutskottet, 1985/86:NU3y (bostadsutskottets bet.

s. 386 ff.).

 Vad särskilt gäller handeln med livsmedel ansåg näringsutskottet (s. 402) det

vara rimligt att kommuner skall kunna begränsa eller helt förbjuda etableringar

som antas kunna få från plansynpunkt starkt negativa effekter på

butiksstrukturen. Enligt utskottet borde, som anförts i propositionen,

åtgärderna grundas på en utredning om serviceförhållandena i berörda områden,

t.ex. i en kommunal varuförsörjningsplan. Enligt näringsutskottet var det också

naturligt att en kommun när detaljplan upprättas eller ändras skall kunna

meddela bestämmelser som reglerar försäljning av livsmedel även i

bensinstationer m.m. Det kan här bli fråga om att begränsa försäljningen till en

viss maximal yta. Näringsutskottet kunde alltså ansluta sig till motivuttalandet

i propositionen angående möjlighet för kommunerna att begränsa

livsmedelsförsäljning i vissa fall. Enligt bostadsutskottet var uttalandet, med

de förtydliganden som näringsutskottet hade gjort, väl ägnat att skapa klarhet i

den framtida rättstillämpningen. Utskottet underströk i sammanhanget vad som

hade sagts i propositionen om förutsättningarna för att en kommun skall få

begränsa rätten att sälja livsmedel. Sådana begränsningar skall i normalfallet

inte förekomma.

 Enligt bostadsutskottet (s. 79) borde man godta vad som sagts i propositionen

om precisering i detaljplan av byggnaders användning bl.a. för handelsändamål

med de ytterligare synpunkter som framförts av näringsutskottet.

Bostadsutskottet hade heller inga invändningar mot vad som anförts i

propositionen om möjligheterna att genom detaljplan dra en gräns mellan

handelsändamål och industriändamål eller när det gällde viss reglering inom

gruppen detaljhandel. Bostadsutskottet framhöll också, i likhet med vad som

gjorts i propositionen, vikten av att konkurrensmöjligheterna inte onödigtvis

begränsas.

Propositionen 1990/91:146

I propositionen 1990/91:146 om ändring i plan- och bygglagen, m.m. (s. 22 ff.)

redovisade dåvarande chefen för Bostadsdepartementet sin syn på konkurrensfrågor

och handelsetableringar i samband med kommunal planering. Bakgrunden var bl.a.

att Konkurrenskommittén i betänkandet Konkurrensen i livsmedelssektorn (SOU

1990:25) hade konstaterat att prövningen av handelns etableringar har

konkurrensaspekter och lagt fram förslag om att konkurrens borde ingå i den

avvägning mellan olika allmänna intressen som skall göras enligt PBL.

 Departementschefen ansåg att en reglering av handeln genom bestämmelser i

detaljplan måste kunna ske även i framtiden. Möjligheterna till begränsningar i

fråga om livsmedelshandel borde dock användas mycket restriktivt. Vid prövningen

skulle behovet av att konkurrensen förstärktes beaktas noga. Ökad konkurrens

inom handeln utgjorde enligt departementschefen ett naturligt inslag i vad som

allmänt torde avses med en lämplig samhällsutveckling.

 Från en del håll hade det framförts önskemål om att konkurrensen skulle

införas som ett allmänt intresse i 2 kap. PBL. Departementschefen fann

emellertid en sådan ändring inte behövlig och heller inte lämplig, eftersom ett

allmänt främjande av konkurrensen skulle komma att strida mot lagstiftningens

grundläggande syfte, nämligen att på saklig grund väga olika intressen i

samhället mot varandra och där intressen som en god social och fysisk miljö fått

en särskild tyngd.

Lagstiftningsärendet år 1991

I propositionen 1991/92:51 om en ny småföretagspolitik uttalade den dåvarande

regeringen (s. 20) att motivuttalandena i prop. 1990/91:146 inte var

tillräckligt klarläggande och att det därför behövdes ytterligare förtydliganden

och tillägg vad gäller konkurrens och handelsetableringar i den kommunala

planeringen. Enligt den dåvarande regeringen torde skillnaderna i

omgivningspåverkan mellan de olika former av handel som var aktuella i

sammanhanget sakna betydelse, eftersom olika verksamheter naturligt kunde antas

söka sig till för verksamheten ändamålsenliga platser. De i förarbetena till PBL

angivna möjligheterna till reglering genom en precisering av handelsändamålet

borde därför inte längre stå till buds. Den dåvarande regeringen fann att

konkurrensen som ett särskilt intresse borde föras in i PBL. Den omständigheten

att konkurrens kunde vara såväl ett allmänt intresse som ett beaktansvärt

enskilt intresse ansågs tala för att en sådan bestämmelse fördes in i 1 kap.

PBL. I propositionen föreslogs därför att 1 kap. 5 § PBL skulle kompletteras med

följande mening. Näringsfrihet och en effektiv konkurrens skall främjas.

 Bostadsutskottet behandlade frågan i betänkandet 1991/92:BoU10. Utskottet

delade därvid den dåvarande regeringens bedömning att handeln borde ges friare

etableringsmöjligheter och att konkurrensen inom handeln borde tillmätas större

betydelse i den kommunala planeringsprocessen. Utskottet ville emellertid i

stället för en ändring i 1 kap. 5 § föreslå en ändring som mera direkt gav

uttryck för syftet med lagändringen. I en lagrådsremiss föreslog därför

utskottet att ändringen skulle göras i 5 kap. 7 § tredje stycket och utformas

som en begränsning i kommunens möjlighet att meddela sådana bestämmelser om

byggnaders användning som kan motverka en effektiv konkurrens. Lagrådet ansåg

att regleringen skulle bli tydligare och systematiskt riktigare om föreskriften

i stället placerades som ett fristående andra stycke i 5 kap. 7 §. Utskottet

delade lagrådets uppfattning och utformade sitt slutliga förslag i enlighet

därmed.

 Beträffande innebörden av lagändringen framhöll bostadsutskottet att

kommunerna inte längre skulle ha möjlighet att i detaljplan precisera

handelsändamålet till en viss form av handel. Den dittillsvarande möjligheten

att i detaljplan särskilt reglera detaljhandel med livsmedel och detaljhandel

med skrymmande varor skulle således inte finnas kvar. Utskottet påpekade dock

att någon ändring inte avsågs vad gäller möjligheten att hänföra partihandel

till industriändamål.

5 Riksdagens tillkännagivande år 1995

 I den motion som låg bakom riksdagens tillkännagivande år 1995 (se avsnitt 3)

anfördes sammanfattningsvis följande skäl för yrkandet.

- En medveten styrning av bebyggelseutveckling och infrastruktur kan minska

 vägtrafiken och bidra till minskade koldioxidutsläpp. Trafik- och

 klimatkommittén konstaterar i delbetänkandet Trafiken och koldioxiden (SOU

 1994:91) att 1992 års lagändring kan leda till oönskade effekter på miljön.

- Om en större del av dagligvaruhandeln lokaliseras till externa stormarknader

 och industriområden leder detta till ökade kostnader för kommunal hemtjänst,

 risk för isolering och påskyndat psykiskt åldrande hos ensamboende

 pensionärer.

- Lagändringen år 1992 innebär också nackdelar för handeln. Kommunerna måste

 nu vara mycket försiktiga med att i detaljplaner över huvud taget lägga ut

 handelstomter, eftersom vilket slag av handel som helst kan komma att

 lokaliseras dit.

- Lagändringen innebär vidare sämre förutsättningar för att blanda bostäder

 och närservice.

- Om en reglering av handeln innebär att företagare utanför de rikstäckande

 kedjorna får svårt att etablera sig, bör detta problem angripas direkt genom

 att upplåtelse av mark för viss verksamhet sker så att alla intressenter i

 branschen får chans att konkurrera på lika villkor.

 Bostadsutskottet (bet. 1995/96:BoU1 s. 41) framhöll för sin del att

miljöfrågorna har fått en allt större betydelse under senare år, vilket bl.a.

kommit till uttryck genom den år 1993 beslutade ändringen i PBL som innebar att

det i lagens portalparagraf infördes en bestämmelse om att planläggning skall

främja en långsiktigt hållbar livsmiljö (prop. 1992/93:180, bet. 1992/93:JoU14,

rskr. 1992/93:344, SFS 1993:419). Även den aktuella propositionens (prop.

1994/95:230) förslag om ändringar i fråga om den kommunala översiktsplaneringen

gav enligt utskottet uttryck för den ökade vikt som enligt utskottets mening

måste fästas vid att den framtida markanvändningen sker i former som tryggar en

långsiktigt hållbar utveckling.

 Efter att ha konstaterat att det inte längre är möjligt att i detaljplan

precisera handelsändamålet till en viss form av handel anförde utskottet:

 Detta förhållande riskerar enligt utskottets mening att motverka strävandena

att ge plansystemet en utformning som medverkar till en långsiktigt hållbar

utveckling av våra samhällen. Som framhålls i motion 1994/95:Bo511 (s) bör

lagstiftningen möjliggöra en prövning av vad som är lämplig lokalisering för

olika verksamheter. Denna prövning bör utgå från resp. verksamhets omgivnings-

och miljöpåverkan. Starka skäl talar enligt utskottets mening för att

möjligheterna att i detaljplan närmare reglera handelsändamålet bör återinföras.

Detta förhållande har också kommit till uttryck i de tilläggsdirektiv till Plan-

och byggutredningen som regeringen utfärdade i maj 1995.

 Efter en redogörelse för innehållet i tilläggsdirektiven i de delar som rör

regleringen i detaljplan anförde utskottet:

 Det är enligt utskottets mening värdefullt att ett utredningsarbete med den

ovan redovisade inriktningen nu har initierats. Samtidigt finns det enligt

utskottets mening redan i dag tydliga tecken på att 1992 års lagändring har fått

de negativa effekter som motionen ger uttryck för. Liknande synpunkter har också

framförts från bl.a. olika kommunala företrädare. Sammantaget motiverar detta

enligt utskottets mening att det i plan- och bygglagen snarast bör införas

bestämmelser som gör det möjligt för kommunerna att i detaljplan reglera

handelsändamålet i huvudsak enligt vad som gällt före den 1 april 1992. Det bör

sålunda uppdras åt regeringen att skyndsamt förelägga riksdagen förslag med

denna innebörd.

6 Överväganden och förslag

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Kommunerna ges åter möjlighet att i |

| detaljplan närmare reglera handelsändamålet genom att särskilja |

| partihandel och detaljhandel och genom att inom ändamålet |

| detaljhandel särskilja handel med skrymmande varor och handel |

| med livsmedel. Precisering får dock ske endast om det finns skäl|

| av betydande vikt. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens, men har en annan

lagteknisk utformning.

 Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna har i sak tillstyrkt

utredningens förslag eller lämnat det utan erinran - däribland samtliga kommuner

och länsstyrelser, med undantag för Kävlinge kommun.

 Konsumentverket och ytterligare några remissinstanser har dock framhållit att

det bör ställas tydliga krav på kommunernas tillämpning. Konsumentverket

framhåller särskilt behovet av sådant underlag som studier av

detaljhandelsstruktur samt lokala och regionala konkurrensförhållanden och

föreslår att Boverket ges i uppdrag att samordna arbetet med att ta fram ny

kunskap och nya arbetssätt, varvid Konsumentverket är berett att medverka. En

del av de remissinstanser som tillstyrkt utredningens förslag har ifrågasatt om

de angivna syftena med ändringen år 1992 har uppnåtts. Boverket har därvid pekat

på Konkurrenskommitténs slutsats i delbetänkandet Konkurrensen inom

livsmedelssektorn (SOU 1990:25) att det inte är detaljplanering utan en rad

institutionella faktorer som utgör grunden för att de stora butikskedjorna

systematiskt gynnas.

 Kävlinge kommun har avstyrkt en lagändring och pekat på att möjligheten till

reglering öppnar för påverkan från grannkommuner och länsstyrelsen.

Riksrevisionsverket har avstyrkt förslaget med hänvisning till att avsaknaden av

regleringsmöjligheter inte visats ha haft övervägande negativa effekter, att det

inte visats att utökade regleringsmöjligheter är ett verksamt medel att nå de

uppställda målen och att utredning om effekterna för konkurrensen saknas. Enligt

Konkurrensverket bör sådana delar av plan- och bygglagstiftningen som inverkar

på handelns etableringsmöjligheter utformas så att förutsättningarna för ett

långsiktigt högt konkurrenstryck upprätthålls. Ett sådant mål underlättas enligt

verket av att lagen inte ger kommunerna möjligheter att ytterligare hindra

etableringar. Konkurrensverket anser att sådana nackdelar med lagändringen år

1992 som sakligt sett föranleder en återgång till tidigare lagregler inte

framkommit. Utredningen (N 1995:12) om ökad konkurrens i handeln med livsmedel

har framhållit att det finns skäl att avvakta den vidare utvecklingen och att i

första hand försöka angripa problemen med andra, mer konkurrensneutrala,

åtgärder än de föreslagna. Utredningen har vidare anfört att dess kommande

förslag syftar till att begränsa inträdeskostnader och etableringshinder och att

det är möjligt att de åtgärder de kommer att föreslå bättre kan uppnå de

effekter som eftersträvas, utan att begränsa konkurrensen. Byggentreprenörerna

har anfört att den föreslagna lagändringen inte bör genomföras förrän den

nuvarande lagstiftningen utvärderats under ytterligare någon tid. Kooperativa

förbundet, KF, anser att utredningen inte klart redovisat skälen för ett

särskiljande av olika former av detaljhandel och att detta kan leda till

oklarheter och godtycke i tillämpningen. KF anser att konkurrensintresset bör ha

en avgörande betydelse och framhåller att det finns risk för att konkurrensen på

dagligvaruområdet hämmas av ytterligare reglering. Sveriges

fastighetsägareförbund har anfört att kommunerna inte är bättre lämpade än andra

aktörer att bedöma hur en ''''lämplig'''' handelsstruktur ser ut. Sveriges

livsmedelshandlareförbund anser att det är för tidigt att dra några slutsatser

av den lagändring som genomfördes i mitten av år 1992. Förbundet anser vidare

att kommunernas eventuella önskemål om att ytterligare kunna styra etableringar

borde kunna lösas på annat sätt än genom lagändring. Om det skulle bli tal om

lagändring anser Förbundet att det är viktigt att det inrättas möjligheter att

snabbt kunna överklaga etableringsärenden och att dessa överklaganden behandlas

med förtur. Svenska Arbetsgivareföreningen, SAF, tar bestämt avstånd från

förslaget i betänkandet och anser att det saknas såväl teoretisk som erfaren-

hetsmässig underbyggnad för den allmänt utbredda uppfattningen att en mindre

regelstyrd utveckling av strukturen i svensk detaljhandel skulle medföra

nackdelar för konsumentkollektivet som helhet.

 Några remissinstanser har haft invändningar mot den lagstiftningsteknik

utredningen föreslagit. Svea hovrätt har anfört att det blir fråga om renodlad

lagstiftning genom motiv och att man bör låta ändringen komma till uttryck i

lagtexten. Kammarrätten i Jönköping har ifrågasatt om lagstiftning skall ske

motivledes på det sätt som föreslagits. Stockholms universitet har framhållit

att ändringen borde komma till uttryck i lagtexten. Uppsala universitet har

också ifrågasatt om det inte blir fråga om lagstiftning genom motiv samt

framhållit att tillämparen kan vara tvungen att korsläsa äldre och nyare

förarbeten för att intentionerna med lagändringen skall framgå. Enligt

Länsstyrelsen i Stockholms län bör man överväga att ge principen om

hänsynstagande till en effektiv konkurrens stöd i lagen. Länsstyrelsen i

Malmöhus län har framfört motsvarande synpunkter. Byggentrepenörerna har uttalat

farhågor för att en lagändring som endast innebär att den nuvarande

begränsningsregeln upphävs kommer att uppfattas som en signal till kommunerna

att konkurrensaspekten inte längre behöver tillmätas någon betydelse.

 Skälen för regeringens förslag: I enlighet med det uttalande av

bostadsutskottet (1995/96:BoU1 s. 41) som riksdagen ställt sig bakom, talar

starka skäl för att kommunerna nu åter ges möjligheter att i detaljplan närmare

reglera handelsändamålet. Regeringens avsikt är därvid att i huvudsak samma

restriktivitet som före lagändringen år 1992 skall iakttas. Det finns därför

anledning att nu kort redogöra för de ursprungliga förarbetena i denna del.

 Enligt PBL-propositionen (s. 576 ff.) skulle, som framgår av avsnitt 4,

handelsändamålet kunna få preciseras inom vissa gränser, om det fanns särskilda

skäl. Således skulle bestämmelser kunna meddelas i syfte att särskilja

partihandel och detaljhandel samt, inom kategorin detaljhandel, handel med

skrymmande varor och handel med livsmedel. Enligt regeringens mening föreligger

inte nu något behov av att i detaljplan särskilja ytterligare former av handel.

 De särskilda skälen för en närmare reglering kunde bl.a. vara att göra det

möjligt att åstadkomma en för konsumenterna lämplig butiksstruktur, hänsyn till

omgivningen samt kvartersmarkens och bebyggelsens lämpliga utformning i det

aktuella fallet. Beträffande handel med skrymmande varor framhölls kravet på

stora parkeringsplatser och att man genom att särskilja sådan form av handel

kunde åstadkomma en lämplig lokalisering och miljö för handeln. Som skäl för

möjligheten att begränsa eller helt förbjuda livsmedelshandel anfördes kravet på

en lämplig samhällsutveckling och som exempel nämndes stormarknader eller

bensinstationer. De redovisade skälen äger enligt regeringens mening fortfarande

giltighet.

 I de äldre förarbetena nämndes inte miljöhänsyn särskilt. Sådan hänsyn får

emellertid också anses innefattas i kravet på en lämplig samhällsutveckling. Mot

bakgrund av samhällsutvecklingen sedan PBL-propositionen skrevs finns det

således anledning att nu särskilt understryka betydelsen av att handeln

lokaliseras så att den totala vägtrafiken begränsas och utvecklingen i övrigt

mot en god och långsiktigt hållbar livsmiljö främjas. En fysisk planering med

sådan inriktning ligger i linje med de i avsnitt 3 nämnda ändringarna i PBL som

trädde i kraft den 1 januari 1996 (SFS 1995:1197) och som utarbetades på

grundval av PBL-utredningens betänkande Miljö och fysisk planering (SOU

1994:36). Behovet av en sådan planering understryks också av de

forskningsresultat som utredningen refererat under avsnitt 3 i betänkandet.

 Konkurrensfrågorna berördes inte uttryckligen i PBL-propositionen i samband

med behandlingen av lagens inledande kapitel. Regeringen anser dock - i likhet

med vad dåvarande chefen för Bostadsdepartementet anförde i prop. 1990/91:146

(s. 24) - att en ökad konkurrens inom handeln utgör ett naturligt inslag i vad

som allmänt torde avses med en lämplig samhällsutveckling. Även i fortsättningen

skall självfallet intresset av en effektiv konkurrens beaktas. Detta intresse

skall emellertid inte utgöra ett absolut hinder mot att en kommun närmare

reglerar handelsändamålet i en detaljplan.

 En viss begränsning i möjligheterna att precisera bl.a. handelsändamålet

ligger också i den bestämmelse enligt vilken detaljplanen inte får göras mer

detaljerad än som är nödvändigt med hänsyn till syftet med den. När den

bestämmelsen läses i belysning av bestämmelserna i 1 och 2 kap. framgår tydligt

att syftet med planen inte får vara att hindra en effektiv konkurrens.

 I PBL-propositionen sammanfattades de omständigheter som kunde medföra ett

behov av att närmare reglera handelsändamålet under beteckningen särskilda skäl.

Avsikten härmed var att betona restriktiviteten när det gäller att precisera

handelsändamålet, men begreppet är, som utredningen påpekat, inte särskilt väl

valt. För att handelsändamålet skall få begränsas bör det därför inte räcka med

att skälen konstateras föreligga, skälen måste också ha en viss tyngd. Ett

exempel på tungt vägande skäl är att övergripande miljömål kan uppnås genom en

närmare reglering av handelsändamålet i enskilda fall. Enligt regeringens

uppfattning bör kravet på restriktivitet nu uttryckas så att det för precisering

av handelsändamålet skall krävas skäl av betydande vikt.

 Regeringen föreslår således att det - om det finns skäl av betydande vikt - i

detaljplaner skall vara möjligt att precisera handelsändamålet genom att

särskilja partihandel och detaljhandel och att inom ändamålet detaljhandel

särskilja handel med skrymmande varor och handel med livsmedel. I sammanhanget

finns det dock skäl att - i likhet med vad som uttalats av några remissinstanser

- framhålla att PBL inte ensam kan ha någon avgörande inverkan på handelns

struktur och konkurrensförhållanden. Som utredningen om ökad konkurrens i

handeln med livsmedel framhållit, kan andra åtgärder vara mera effektiva i dessa

avseenden.

 Det måste ankomma på kommunen att visa att det föreligger sådana skäl av

betydande vikt som avses. I PBL-propositionen förutsattes, för att begränsningar

skulle få meddelas, att de - genom utredningar om serviceförhållandena,

vanligtvis s.k. varuförsörjningsplaner - visats vara nödvändiga för en totalt

sett ändamålsenlig handelsstruktur i berörda områden. Sådana

varuförsörjningsplaner upprättas normalt inte för områden inom tätorter, men

någon form av utredning som tydligt redovisar behovet och konsekvenserna av den

reglering som detaljplanen innehåller bör enligt regeringens mening ändå krävas

i detaljplaneärendet.

 Ett lämpligt sätt att ta upp frågorna om eventuella begränsningar genom

precisering av handelsändamålet kan vara att behandla dem inom ramen för den

översiktliga planeringen, varvid det bör finnas goda möjligheter att belysa och

beakta både konsument- och miljöintressen. Boverket har påbörjat ett arbete med

att analysera vilket underlagsmaterial som behövs för att bedöma effekterna av

en närmare reglering av handelsändamålet i det enskilda fallet. I det arbetet

medverkar Konsumentverket.

Lagstiftningstekniken

Det finns, som utredningen påpekat, olika sätt att genom lagändring åstadkomma

en återgång till vad som i huvudsak gällde före lagändringen år 1992.

Huvudalternativen bedömdes av utredningen vara att antingen ändra den år 1992

insatta bestämmelsen eller att upphäva den. Utredningen stannade därvid för att

upphäva den. Svea hovrätt har emellertid i sitt remissyttrande föreslagit att

sista stycket i 5 kap. 7 § - som innehåller bestämmelsen om att en detaljplan

inte får göras mer detaljerad än som är nödvändigt med hänsyn till syftet med

den - kompletteras med ett tillägg att bestämmelser som närmare reglerar

möjligheterna att bedriva handel får meddelas endast om det finns särskilda

skäl, samtidigt som den bestämmelse som infördes år 1992 upphävs. Enligt

hovrätten kan sedan det gängse begreppet särskilda skäl utvecklas i motiven på

det sätt utredningen gjort.

 Det tidigare nämnda uttalandet om konkurrensen av dåvarande chefen för

Bostadsdepartementet i prop. 1990/91:146 gjordes med anledning av att det då

från en del håll hade framförts önskemål om att konkurrensen skulle införas som

ett allmänt intresse i 2 kap. PBL. En sådan ändring ansågs då inte behövlig och

heller inte lämplig, eftersom ett allmänt främjande av konkurrensen skulle komma

att strida mot lagstiftningens grundläggande syfte, nämligen att på saklig grund

väga olika intressen i samhället mot varandra och där intressen som en god

social och fysisk miljö fått en särskild tyngd. Enligt regeringens uppfattning

finns skäl att fortfarande hålla fast vid denna bedömning. Konkurrensintresset

är ett av många allmänna intressen rörande en ändamålsenlig samhällsstruktur som

enligt bestämmelserna i 2 kap. skall beaktas vid såväl planläggning som

lovprövning m.m. Att komplettera de allmänna utgångspunkterna för planering m.m.

i PBL:s inledande kapitel med konkurrensintresset skulle enligt regeringens

mening endast medföra krav på ytterligare kompletteringar rörande andra

intressen, vilket sammantaget skulle medföra en mer svåröverskådlig lagstiftning

utan att vägledningen för tillämpningen skulle öka. Regeringen anser således att

en sådan komplettering varken är behövlig eller lämplig och att principen om

hänsynstagande till en effektiv konkurrens gäller utan uttryckligt lagstöd.

 Vad gäller den av Svea hovrätt föreslagna lösningen kan konstateras att PBL

inte nu innehåller någon bestämmelse på en sådan detaljeringsnivå och att den

aktuella lagändringen i huvudsak innebär en återgång till en tidigare gällande

ordning. Emellertid har förutsättningarna för att reglera handelsändamålet nu

varit föremål för överväganden vid så många tillfällen att motivuttalandena

blivit svåröverskådliga. Mot denna bakgrund anser regeringen att fördelarna med

att ändringarna kommer till uttryck i lagtexten överväger. Den av Svea hovrätt

föreslagna utformningen är då i allt väsentligt ändamålsenlig. Regeringen anser

dock, som framgår av det tidigare anförda, att uttrycket skäl av betydande

vikt bättre speglar de överväganden som skall göras, än det av Svea hovrätt

föreslagna särskilda skäl . Regeringen föreslår därför att den år 1992 införda

bestämmelsen upphävs och att 5 kap. 7 § sista stycket kompletteras med att

bestämmelser som närmare reglerar möjligheterna att bedriva handel får meddelas

endast om det finns skäl av betydande vikt.

7 Expediering av vissa planhandlingar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Kommunerna skall inte alltid behöva sända |

| fastighetsplaner till länsstyrelsen. |

--------------------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: I samband med den ändring av 6 kap. 13 § som

föranleddes av anpassningen av PBL till förvaltningslagens regler om hur beslut

skall överklagas fick paragrafen en lydelse som innebär att kommunerna - förutom

till lantmäterimyndigheten - också alltid skall sända ett exemplar av

fastighetsplanen till länsstyrelsen i samband med att planen vinner laga kraft

(prop. 1994/95:230, 1995/96:BoU1, rskr. 1995/96:30 SFS 1995:1197). En sådan

skyldighet hade kommunerna fram till en lagändring år 1990 (prop. 1989/90:37,

1989/90:BoU6, rskr. 1989/90:85, SFS 1989:1049). Regeringen anser dock att denna

ordning inte är ändamålsenlig och föreslår därför att 6 kap. 13 § ändras så att

planhandlingar inte skall sändas till länsstyrelsen i andra fall än när en

detaljplan skall anses ha den utformning som framgår av fastighetsplanen.

 Som framgår under rubriken Lagrådet i avsnitt 3, har förslaget i denna del

tillkommit efter lagrådsremissen.

8 Konsekvensbedömning

Förslagen bedöms inte förorsaka några kostnader för det allmänna eller för

enskilda.

9 Ikraftträdande

Lagförslaget föreslås träda ikraft den 1 januari 1997. Några övergångsbe-

stämmelser bedöms inte erforderliga. Det innebär att planer som antas av

kommunen efter ikraftträdandet får innehålla preciseringar av handelsändamålet i

enlighet med vad som föreslås i propositionen. Detta förslag kan också

undantagsvis bli tillämpligt på sådana beslut om detaljplaner som vid

ikraftträdandet inte vunnit laga kraft.

Sammanfattning av betänkandet Precisering av handelsändamålet i detaljplan

Inledning och bakgrund m.m.

Enligt 5 kap. 7 § första stycket 3 plan- och bygglagen (1987:10), PBL, får

kommunen i detaljplan meddela bestämmelser om byggnaders användning. Härvid kan

en precisering ske till handelsändamål. Enligt förarbetena till PBL borde

handelsändamålet med hänsyn till konkurrensen inte preciseras ytterligare, om

det inte fanns särskilda skäl. Förekomsten av sådana skäl ansågs göra det

möjligt för kommunerna att skilja mellan partihandel och detaljhandel samt att

inom den senare urskilja handel med skrymmande varor och handel med livsmedel.

 Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 april 1992 infördes i 5 kap. 7 §

ett nytt andra stycke enligt vilket bestämmelser om byggnaders användning inte

får utformas så att en effektiv konkurrens motverkas. Av förarbetena till

lagändringen, bostadsutskottets betänkande 1991/92:BoU10, framgår att denna

innebar att kommunernas möjlighet att särskilja partihandel och detaljhandel

kvarstår, men att möjligheten att i detaljplan särskilt reglera detaljhandel med

livsmedel och detaljhandel med skrymmande varor inte längre skall finnas kvar.

 Genom beslut den 23 november 1995 har riksdagen på hemställan av

bostadsutskottet uppdragit åt regeringen att skyndsamt förelägga riksdagen

förslag till sådana ändringar i PBL som gör det möjligt för kommunerna att i

detaljplan reglera handelsändamålet i huvudsak enligt vad som gällt före den 1

april 1992. Regeringen har härefter åt Plan- och byggutredningen uppdragit att,

med beaktande av vad bostadsutskottet anfört, redovisa sina överväganden i

frågan.

Som bakgrund lämnas en förhållandevis utförlig redovisning för frågans tidigare

behandling av regering och riksdag (avsnitt 2). Vidare redovisas resultatet av

några forskningsprojekt rörande framför allt effekterna av externa

affärsetableringar (avsnitt 3) och en särskild undersökning som har genomförts

av Svenska Kommunförbundet beträffande bl.a. erfarenheterna av 1992 års

lagändring (avsnitt 4).

Överväganden och förslag

Uppdraget innebär således att utredningen skall lägga fram förslag till sådana

ändringar som leder till en återgång till vad som i huvudsak gällde före

lagändringen 1992 i fråga om möjligheterna att i detaljplan precisera

handelsändamålet.

 Efter övervägande av olika alternativa lagtekniska lösningar har utredningen

stannat för att föreslå att bestämmelsen i 5 kap. 7 § andra stycket upphävs.

Detta innebär att i fortsättningen följande skall gälla beträffande kommunernas

möjligheter att i detaljplan precisera handelsändamålet.

Kommunerna skall ha möjlighet att i användningsbestämmelser för kvartersmark (5

kap. 3 §) och för byggnader (5 kap. 7 § första stycket 3) precisera

handelsändamålet genom att särskilja partihandel och detaljhandel och att inom

detaljhandeln särskilja handel med skrymmande varor och handel med livsmedel.

 Helt allmänt och oavsett hänsynen till konkurrensintresset gäller att

kommunernas planer inte i onödan bör ges en sådan detaljeringsgrad att det

förhindrar en vitaliserande nyetablering av handeln (5 kap. 7 § sista stycket).

 Hänsynen till en effektiv konkurrens motiverar att möjligheten att precisera

handelsändamålet används restriktivt. För en sådan uppdelning skall krävas

sådana skäl som beskrivs i förarbetena till PBL (prop. 1986/87:1 s. 576 ff.).

Dessa skäl skall dock inte vara att betrakta som särskilda skäl som automatiskt

berättigar till en precisering av handelsändamålet utan skälen skall vara

välgrundade och av betydande vikt.

 Utöver de i propositionen angivna skälen tillkommer miljöhänsynen i vidare

bemärkelse. Tillräckligt skäl för precisering av handelsändamålet skall således

vara ambitionen att begränsa den totala vägtrafiken.

Utredningens lagförslag

Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 7 § plan- och bygglagen (1987:10)1 skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 7 §

 Utöver vad som enligt 3 § skall redovisas i detaljplanen får i planen meddelas

bestämmelser om

 1. i vad mån åtgärder kräver lov enligt 8 kap. 5 § första stycket, 6 § första

stycket 2 och 3, andra stycket samt tredje stycket 2, 8 § första och tredje

styckena samt 9 § första och andra styckena,

 2. den största omfattning i vilken byggande över och under markytan får ske

och, om det finns särskilda skäl med hänsyn till bostadsförsörjningen eller

miljön, även den minsta omfattning i vilken byggandet skall ske,

 3. byggnaders användning, varvid för bostadsbyggnader kan bestämmas andelen

lägenheter av olika slag och storlek,

 4. placering, utformning och utförande av byggnader, andra anläggningar och

tomter, varvid får meddelas varsamhetsbestämmelser för att precisera kraven i 3

kap. 10 §, skyddsbestämmelser för byggnader som avses i 3 kap. 12 § och för

tomter som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig

eller konstnärlig synpunkt, rivningsförbud för byggnader som avses i 3 kap. 12 §

samt sådana bestämmelser i fråga om andra ändringar av byggnader än

tillbyggnader som får utfärdas med stöd av föreskrifter enligt 21 § lagen

(1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m.,

 5. vegetation samt markytans utformning och höjdläge,

 6. användning och utformning av allmänna platser för vilka kommunen inte

skall vara huvudman, varvid får meddelas skyddsbestämmelser för sådana platser

som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig och

konstnärlig synpunkt,

 7. stängsel samt utfart eller annan utgång mot allmänna platser,

 8. placering och utformning av parkeringsplatser, förbud att använda viss

mark eller byggnader för parkering samt skyldighet att anordna utrymme för

parkering, lastning och lossning enligt 3 kap. 15 § första stycket 6,

 9. tillfällig användning av mark eller byggnader, som inte genast behöver tas

i anspråk för det ändamål som anges i planen,

 10. markreservat för allmänna ledningar, energianläggningar samt trafik- och

väganordningar,

 11. skyddsanordningar för att motverka störningar från omgivningen och, om

det finns särskilda skäl, högsta tillåtna värden för störningar genom

luftförorening, buller, skakning, ljus eller annat sådant som prövas enligt

miljöskyddslagen (1969:387),

 12. principerna för fastighetsindelningen och för inrättande av

gemensamhetsanläggningar,

 13. skydd för sådana allmänna platser för vilka kommunen är huvudman och som

är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller

konstnärlig synpunkt.

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelser om byggnaders

användning enligt första stycket 3

får inte utformas så att en

effektiv konkurrens motverkas

 I detaljplanen får även meddelas bestämmelser om exploateringssamverkan enligt

6 kap. 2 §. Om en detaljplan antas efter det att ett exploateringsbeslut enligt

lagen (1987:11) om exploateringssamverkan har vunnit laga kraft, skall det anges

i planen om den skall genomföras enligt nämnda lag. Skall mark tas i anspråk

från någon fastighet vars ägare inte deltar i samverkan, skall planen innehålla

uppgift därom.

 Planen får inte göras mer detaljerad än som är nödvändigt med hänsyn till

syftet med den.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1992:1769.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över betänkandet Precisering av

handelsändamålet i detaljplan (SOU 1996:52)

Riksdagens ombudsmän (JO), Svea Hovrätt, Hovrätten för Nedre Norrland,

Kammarrätten i Göteborg, Kammarrätten i Jönköping, Socialstyrelsen, Vägverket,

Statskontoret, Riksrevisionsverket, Stockholms universitet, Uppsala universitet,

Lunds universitet, Konsumentberedningen (Jo 1991:A), Konkurrensverket, Boverket,

Statens råd för byggnadsforskning, Utredningen om ökad konkurrens i handeln med

livsmedel (N 1995:12), Konsumentverket, Statens naturvårdsverk, Länsstyrelsen i

Stockholms län, Länsstyrelsen i Södermanlands län, Länsstyrelsen i Jönköpings

län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län,

Länsstyrelsen i Älvsborgs län, Länsstyrelsen i Västmanlands län, Länsstyrelsen i

Norrbottens län, Stockholms kommun, Norrtälje kommun, Enköpings kommun,

Linköpings kommun, Norrköpings kommun, Jönköpings kommun, Mörbylånga kommun,

Ronneby kommun, Kävlinge kommun, Malmö kommun, Helsingborgs kommun, Kungsbacka

kommun, Göteborgs kommun, Uddevalla kommun, Vänersborgs kommun, Mariestads

kommun, Karlstads kommun, Örebro kommun, Västerås kommun, Falu kommun, Borlänge

kommun, Gävle kommun, Sundsvalls kommun, Örnsköldsviks kommun, Östersunds

kommun, Umeå kommun, Luleå kommun, Stockholms läns landsting,

Byggentreprenörerna, Folkrörelserådet hela Sverige skall leva, Föreningen för

samhällsplanering, HSB:s riksförbund, Hyresgästernas riksförbund, Kooperativa

förbundet, Svenska arbetsgivareföreningen, Svenska arkitekters riksförbund,

Svenska kommunförbundet, Sveriges allmännyttiga bostadsföretag, Sveriges

fastighetsägareförbund, Sveriges industriförbund, Sveriges köpmannaförbund,

Sveriges livsmedelshandlareförbund, Synskadades riksförbund.

Det till lagrådet remitterade lagförslaget

Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 7 § plan- och bygglagen (1987:10)1 skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 7 §2

 Utöver vad som enligt 3 § skall redovisas i detaljplanen får i planen meddelas

bestämmelser om

 1. i vad mån åtgärder kräver lov enligt 8 kap. 5 § första stycket, 6 § första

stycket 2 och 3, andra stycket samt tredje stycket 2, 8 § första och tredje

styckena samt 9 § första och andra styckena,

 2. den största omfattning i vilken byggande över och under markytan får ske

och, om det finns särskilda skäl med hänsyn till bostadsförsörjningen eller

miljön, även den minsta omfattning i vilken byggandet skall ske,

 3. byggnaders användning, varvid för bostadsbyggnader kan bestämmas andelen

lägenheter av olika slag och storlek,

 4. placering, utformning och utförande av byggnader, andra anläggningar och

tomter, varvid får meddelas varsamhetsbestämmelser för att precisera kraven i 3

kap. 10 §, skyddsbestämmelser för byggnader som avses i 3 kap. 12 § och för

tomter som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig

eller konstnärlig synpunkt, rivningsförbud för byggnader som avses i 3 kap. 12 §

samt sådana bestämmelser i fråga om andra ändringar av byggnader än

tillbyggnader som får utfärdas med stöd av föreskrifter enligt 21 § lagen

(1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m.,

 5. vegetation samt markytans utformning och höjdläge,

 6. användning och utformning av allmänna platser för vilka kommunen inte

skall vara huvudman, varvid får meddelas skyddsbestämmelser för sådana platser

som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller

konstnärlig synpunkt,

 7. stängsel samt utfart eller annan utgång mot allmänna platser,

 8. placering och utformning av parkeringsplatser, förbud att använda viss

mark eller byggnader för parkering samt skyldighet att anordna utrymme för

parkering, lastning och lossning enligt 3 kap. 15 § första stycket 6,

 9. tillfällig användning av mark eller byggnader, som inte genast behöver tas

i anspråk för det ändamål som anges i planen,

 10. markreservat för allmänna ledningar, energianläggningar samt trafik- och

väganordningar,

 11. skyddsanordningar för att motverka störningar från omgivningen och, om

det finns särskilda skäl, högsta tillåtna värden för störningar genom

luftförorening, buller, skakning, ljus eller annat sådant som prövas enligt

miljöskyddslagen (1969:387),

 12. principerna för fastighetsindelningen och för inrättande av

gemensamhetsanläggningar,

 13. skydd för sådana allmänna platser för vilka kommunen är huvudman och som

är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller

konstnärlig synpunkt.

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelser om byggnaders

användning enligt första stycket 3

får inte utformas så att en

effektiv konkurrens motverkas.

 I detaljplanen får även meddelas bestämmelser om exploateringssamverkan enligt

6 kap. 2 §. Om en detaljplan antas efter det att ett exploateringsbeslut enligt

lagen (1987:11) om exploateringssamverkan har vunnit laga kraft, skall det anges

i planen om den skall genomföras enligt nämnda lag. Skall mark tas i anspråk

från någon fastighet vars ägare inte deltar i samverkan, skall planen innehålla

uppgift därom.

--------------------------------------------------------------------

 Planen får inte göras mer Planen får inte göras mer

detaljerad än som är nödvändigt meddetaljerad än som är nödvändigt med

hänsyn till syftet med den. hänsyn till syftet med den. Bestäm-

 melser som närmare reglerar möj-

 ligheterna att bedriva handel får

 meddelas endast om det finns skäl

 av betydande vikt.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1992:1769.

 2Senaste lydelse 1995:1197.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-09-11

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Stig von Bahr,

justitierådet Bengt Lambe .

Enligt en lagrådsremiss den 5 september 1996 (Inrikesdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i plan- och bygglagen (1987:10).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Henrik[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Inrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 september 1996.

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:34 Handelsändamålet i detaljplan, m.m.