Regeringens proposition

1993/94:53

Förbud beträffande viss avkodningsutrustning

 Prop.

 1993/94:53

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 7 oktober 1993

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Birgit[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning.

Lagen riktar sig mot yrkesmässig tillverkning och spridning av sådan

avkodningsutrustning som gör det möjligt för innehavaren av utrustningen att

utan betalning få tillgång till avgiftsbelagda radio- och TV-program. Straffet

vid överträdelse föreslås vara böter eller fängelse i högst sex månader.

Innehåll

1Förslag till riksdagsbeslut 3

2Lagtext 4

3Ärendet och dess beredning 5

4Olovlig avkodning 5

4.1Vad är olovlig avkodning? 5

4.2Utländsk lagstiftning 7

4.3Skadeverkningar av olovlig avkodning 9

4.4Skyddsmöjligheter 10

4.5Europarådets rekommendation 12

4.6Yttrandefrihet och informationsfrihet 12

4.7Utredningens bedömning av lagstiftningsbehovet 14

5Behov av särskild lagstiftning 14

6Huvuddragen i lagstiftningen 18

7Straffsats och vissa lagtekniska frågor 21

8Ikraftträdande och kostnadskonsekvenser 23

9Specialmotivering 23

Bilaga 1Utredningens lagförslag 28

Bilaga 2Sammanfattning av utredningens förslag och remissyttrandena29

Bilaga 3Lagrådsremissens lagförslag 43

Bilaga 4Lagrådets yttrande 44

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 oktober 199346

 1

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om förbud

beträffande viss avkodningsutrustning.

 2

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

 Härigenom föreskrivs följande.

1 I denna lag förstås med

 kodad sändning som erbjuds mot betalning: en sändning av ljudradio- eller

televisionsprogram som är riktad till allmänheten och där den programbärande

signalen har ändrats i avsikt att programmen skall bli tillgängliga endast för

dem som betalar för programmen (abonnentkretsen),

 avkodningsutrustning: en anordning som är konstruerad för att ensam eller

tillsammans med någon annan anordning kunna bereda någon tillgång till

innehållet i en kodad sändning eller är särskilt anpassad för detta ändamål.

2 Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte

olovligen tillverkas, överlåtas, hyras ut, installeras eller underhållas i

avsikt att bereda någon utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i en

kodad sändning som erbjuds mot betalning.

3 Den som uppsåtligen bryter mot 2 skall dömas till böter eller fängelse i

högst sex månader.

4 Den som gör sig skyldig till försök till brott enligt denna lag skall dömas

till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

5 Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras

förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess

värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott skall förklaras

förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

 Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag eller

dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att förebygga brott

eller det finns andra särskilda skäl för det.

6 Åklagare får väcka åtal för brott enligt denna lag endast om åtal av

särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

_________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

 3

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande den 16 november 1989 förordnade chefen för

Justitiedepartementet, hovrättslagmannen Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], att som särskild

utredare göra en översyn av dels straff- och processrättsliga frågor med

anknytning till data- och teleteknikens utveckling, dels motsvaande frågor när

det gäller olika myndigheters utrednings- och kontrollverksamhet. Utredningen

antog namnet datastraffrättsutredningen. I utredningens direktiv (dir. 1989:54)

angavs att utredaren skall överväga åtgärder mot försäljning och utnyttjande av

s.k. piratdekodrar. Om det visade sig vara påkallat med lagstiftning skulle

utredaren lägga fram förslag.

 Utredningen lade i december 1992 fram betänkandet Information och den nya

informationsteknologin - straff- och processrättsliga frågor m.m. (SOU

1992:110). Betänkandet innehåller ett förslag till lag om förbud mot viss

dekoderutrustning. När betänkandet sändes ut på remiss delades remissen upp på

så sätt att förslaget till lag om förbud mot viss dekoderutrustning endast

remitterades till vissa remissinstanser och att remisstiden i denna del gjordes

kortare än för betänkandet i övrigt. Efter remisstidens slut har ärendet

överlämnats till Kulturdepartementet i den del som gäller förbud mot viss

dekoderutrustning.

 Utredningens förslag till lag om förbud mot viss dekoderutrustning finns i

bilaga 1. I bilaga 2 återges en sammanfattning av utredningens förslag och

remissyttrandena.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 9 september 1993 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet

har föreslagit vissa förtydliganden och redaktionella ändringar i lagtexten.

Lagrådets påpekanden kommenteras i avsnitten 5, 6 och i specialmotiveringen

(avsnitt 9). Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag.

4 Olovlig avkodning

4.1 Vad är olovlig avkodning?

Kodning av radio- eller TV-program innebär att den utsända signalen förändras på

ett sätt som gör att innehållet inte återges på rätt sätt i mottagarna. I fråga

om TV-signaler kan kodningen gälla bilden, ljudet eller båda. För att programmen

skall återges på avsett sätt i mottagaren behövs en särskild anordning, en

avkodare, som innehåller information om hur förvrängningen har gått till och kan

hjälpa mottagaren att tolka signalen rätt. Endast den som har en lämplig

avkodare kan alltså tillgodogöra sig innehållet i ett kodat program.

 Det kan finnas flera skäl att begränsa tillgången till radio- och

TV-program. Sändningar från satellit når ofta mycket stora områden, t.ex. större

delen av Europa. Om den som bedriver sändningsverksamheten endast vänder sig

till publiken i en del av området, t.ex. i ett visst land, har han inte intresse

av att förvärva sändningsrättigheter för andra delar av satellitsändningens

täckningsområde. Han kan då välja att koda signalen och endast tillhandahålla

avkodare i det land till vilket hans sändningar riktas.

 Det finns också exempel på att de vanliga sändarnäten för television används

för kommunikation till slutna grupper på tider då sändningar till allmänheten

inte förekommer. Sådana sändningar kodas för att ingen utanför den avsedda

mottagargruppen skall kunna få del av dem.

 Det vanligaste skälet för att koda program är emellertid att den som svarar

för sändningen vill kunna ta betalt av publiken. Utsändning av program mot

avgift förekommer i dag främst i fråga om television. Även ljudradiosändningar

mot avgift förekommer emellertid, och kan väntas öka i betydelse.

 Så kallad betal-TV har ännu så länge främst haft formen av periodiska

abonnemang. Abonnenten betalar för att få tillgång till allt innehåll i en eller

flera TV-kanaler under den tid då abonnemanget består. Betalning för enstaka

program, s.k. pay per view, har diskuterats länge, men ännu inte fått någon

större omfattning i Europa. Den teknik som utvecklas för s.k. digital

komprimering kan emellertid komma att förbättra förutsättningarna för pay per

view-verksamhet. Den nya tekniken kan t.ex. underlätta att en film sänds flera

gånger parallellt med olika starttidpunkter, så att åskådaren lätt skall kunna

komma in i början av filmen (s.k. near video on demand).

 Betal-TV-verksamhet bedrivs dels av programföretag, dels av kabelföretag.

Som exempel på programföretag kan nämnas de företag som sänder ut filmkanalerna

Filmnet och TV 1000 över satellit. Enskilda hushåll med egen parabol kan sluta

avtal med respektive bolag och får då tillgång till en avkodare under

förutsättning att avgift betalas.

 Huvuddelen av de hushåll som har tillgång till satellitprogram är anslutna

till kabelnät. Kabelföretagen är skyldiga att tillhandahålla de marksända

TV-program som sänds med stöd av 5 radiolagen (1966:755) utan kostnad för

själva mottagningen, men de kan ta ut avgift för övriga program. Olika

kabelföretag tillämpar olika principer för prissättning av utbudet. Det är

vanligt att de program som erbjuds mot avgift kodas och att abonnenterna

erhåller en avkodare.

 Det förhållandet att kodade program började erbjudas mot avgift medförde att

människor sökte undandra sig avgiften genom att använda avkodare som inte

auktoriserats av programföretagen eller kabelföretagen. Avkodning utan

medgivande av programföretaget eller av den som agerar i dess ställe, kallas i

det följande olovlig avkodning.

 De första avkodarna var lätta att göra efter. Mer förfinade konstruktioner

har emellertid tagits i bruk successivt. Moderna avkodare kan styras av de

kodande företagen. När kodningsmönstret ändras kan det nya mönstret signaleras

till avkodaren. Avkodarna är också adresserbara, dvs. individuella avkodare kan

kopplas på eller stängas av från det kodande företagets sida. Styrningen kan ske

tillsammans med sändningen eller genom att varje abonnent får ett datakort, ett

s.k. smart-card, som placeras i avkodaren.

 Olovlig avkodning kan utföras på flera sätt. Den kan ske genom att en

avkodare som erhållits från programföretaget används i strid med

avtalsvillkoren. Exempel på sådan hantering är om en avkodare som hyrts för

enskilt bruk placeras i början av ett kabelnät, så att alla som är anslutna till

nätet kan se de kodade programmen. Andra exempel är när en abonnent fortsätter

att använda en avkodare efter hyrestidens slut eller när avkodaren överlåts på

personer med vilka det kodande företaget inte har något avtalsförhållande. En

avkodare kan också modifieras för att det skall bli möjligt att se också andra

program än dem för vilka avtalet gäller.

 Den vanligaste formen av olovlig avkodning torde vara användning av

pirattillverkade avkodare. Sådana avkodare kan vara hemmagjorda, eventuellt

utifrån publicerade arbetsbeskrivningar. Oftast tillverkas de emellertid i

större skala och säljs mer eller mindre öppet. För att en pirattillverkad

avkodare skall fungera även efter det att kodningen har ändrats måste avkodaren

modifieras. Den som förvärvat en pirattillverkad avkodare är därför beroende av

att leverantören kan tillhandahålla nya kodnycklar när de gamla blivit

inaktuella.

4.2 Utländsk lagstiftning

Danmark

I Danmark finns ingen lagstiftning som är riktad direkt mot avkodare. I ett fall

har emellertid saluförande av utrustning som gör det möjligt att utan

programföretagets medgivande avkoda betal-TV-program ansetts utgöra en

överträdelse av marknadsföringslagstiftningen.

Norge

Justitiedepartementet har remitterat ett förslag om ändring av 145 andra

stycket strafflagen. I bestämmelsen stadgas om straff för den som genom att

bryta en skyddsanordning eller på liknande sätt obehörigt skaffar sig tillgång

till data eller programutrustning som är lagrade eller som överförs genom

elektroniska eller andra tekniska medel. Enligt departementet kan bestämmelsen

redan nu tillämpas om avkodare används utan medgivande av den som svarar för

kodningen, varvid den som importerar, tillverkar, tillhandahåller eller

installerar utrustningen kan fällas till ansvar för medverkan.

Justitiedepartementet föreslår emellertid en ändring med innebörden att den som

obehörigt skaffar andra tillgång till ifrågavarande innehåll skall kunna

straffas som gärningsman. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning.

Finland

Enligt den finländska radiolagen är det förbjudet att inneha utrustning som är

avsedd att avlägsna ett särskilt tekniskt skydd för en radiosändning som inte är

avsedd för innehavaren och som inte är avsedd att bli mottagen av vem som helst.

En motsvarande bestämmelse finns i telelagen och avser utrustning som är avsedd

att avlägsna ett särskilt tekniskt skydd för telemeddelanden som förmedlas i ett

telenät och som är avsedda att tas emot av någon annan.

Teleförvaltningscentralen kan dock bevilja tillstånd för innehav och användning

av sådan utrustning.

Island

Tillstånd krävs för att inneha mottagningsutrustning för TV-sändningar från

andra satelliter än rundradiosatelliter. För att tillstånd skall meddelas krävs

att satellitägarens medgivande föreligger. Det finns ingen särskild lagstiftning

mot olovlig hantering av avkodningsutrustning.

Frankrike

Olika förfaranden med utrustning som är avsedda att möjliggöra mottagning i

bedrägligt syfte av radio- eller TV-program som tillhandahålls en bestämd publik

mot avgift är straffbara. Straffbarhet gäller tillverkning, import i avsikt att

sälja eller hyra ut, salubjudande, innehav i avsikt att sälja samt försäljning

och installation av sådan utrustning. Även den som beställer, tillverkar,

organiserar eller distribuerar reklam rörande sådan utrustning kan straffas,

liksom den som genom att göra intrång i sändarföretagets rättigheter anordnar

mottagning för annan av program av angivet slag. Förvärv och innehav av

utrustningen är också straffbart. Utrustning m.m. som används vid brott kan

förverkas.

Irland

Enligt 1990 års irländska radiolag är det förbjudet att ta del av en sändning

utan medgivande från den som ansvarar för sändningen. Utan dennes samtycke får

man inte heller inneha, tillverka, importera eller tillhandahålla utrustning

avsedd att användas för mottagning av sändningen. Vidare förbjuds publicering av

information som görs i avsikt att möjliggöra mottagning utan samtycke. Det är

också förbjudet att utan erforderligt samtycke installera eller underhålla

utrustning som kan användas för att möjliggöra mottagning. Utrustning som

används vid brott enligt lagen får förklaras förverkad. Programföretaget har

rätt till skadestånd. Det kan vidare erhålla domstols beslut om förbud mot

fortsatt otillåten verksamhet. Lagens bestämmelser omfattar endast sändningar av

programföretag med tillstånd, men vederbörande statsråd kan utvidga dem till att

omfatta även andra kodade trådlösa sändningar avsedda endast för personer som

erlägger avgift.

 De angivna reglerna omfattar inte sändningar från Irlands statliga radio.

Nederländerna

Det är straffbart att använda tekniska anordningar eller falska signaler för att

komma åt en tjänst som erbjuds allmänheten via telekommunikationer utan att

erlägga full betalning. Det är också straffbart att importera, marknadsföra

eller distribuera föremål eller data som är avsedda att möjliggöra sådant

intrång, eller att i vinstsyfte tillverka eller inneha föremål eller data av

sådant slag.

Schweiz

Enligt schweizisk lagstiftning är det straffbart att ta del av betalprogram,

utan att erlägga bestämd avgift. Det är vidare straffbelagt att, yrkesmässigt

eller på annat sätt, tillverka avkodare för sådan verksamhet.

Storbritannien

Enligt den brittiska upphovsrättslagen är det straffbart att ta emot ett radio-

eller TV-program i syfte att undandra sig att betala avgift. Det är också

straffbart att tillverka, importera, sälja eller hyra ut avkodare som inte

auktoriserats av programföretagen. Programföretagen har rätt till bl.a.

skadestånd av den som tillhandahållit sådana avkodare.

Tyskland

Det finns i tysk lagstiftning inga regler som särskilt tar sikte på avkodare.

Det finns emellertid två domar i vilka tillverkning och försäljning av sådan

utrustning utan tillstånd av de kodande företagen har ansetts innebära

otillbörlig konkurrens.

USA

Kodade ljudradio- eller TV-sändningar över satellit och kabel får inte mottas av

den som inte har avsändarens eller den behörige kabeloperatörens tillstånd. Det

är straffbart att olovligen ta emot en sådan sändning. Om mottagningen sker i

vinstsyfte, varmed inte förstås det fall då mottagning sker endast för privat

bruk, är straffet hårdare. Även den som tillverkar, importerar, exporterar,

säljer eller distribuerar utrustning och känner till eller har anledning att

känna till att den skall användas vid otillåten mottagning kan straffas.

4.3 Skadeverkningar av olovlig avkodning

Enligt utredningen leder olovlig avkodning i första hand till skadeverkningar

för de programföretag vars sändningar avkodas, särskilt om sändningarna

finansieras med abonnemangsavgifter eller annan betalning direkt från publiken.

Även i de fall då avkodningen sker i områden för vilka programföretagen inte har

förvärvat rättigheter kan dessa företag skadas, genom att de drabbas av

ytterligare krav från rättighetshavarna.

 Skadeverkningar kan enligt utredningen också drabba andra programföretag,

biografägare och videouthyrare. Om publiken får del av filmer och andra program

genom olovlig avkodning kommer intresset för att ta del av dessa program via

andra kanaler att minska.

 Även rättighetshavarna drabbas, framhåller utredningen. Ersättningen till

upphovsmän, utövande konstnärer, filmproducenter och andra grundas regelmässigt

på publikens storlek. Om publiken ökar genom olovlig avkodning sker ingen

motsvarande ökning av ersättningen. Om programmen blir tillgängliga också i

andra områden än det avsedda kan värdet på sändningsrätten där sjunka.

 Skadeverkningar för konsumenterna uppstår enligt utredningen genom att den

som köper en pirattillverkad avkodare kan drabbas av att avkodaren blir

oanvändbar om koden ändras.

 Till sist pekar utredningen på att också staten förlorar på verksamheten.

Detta sker dels direkt, genom att tillverkare och försäljare av piratutrustning

ofta inte betalar skatt, dels genom att inkomsterna för betal-TV-företag och

rättighetshavare minskar med skattebortfall som följd.

4.4 Skyddsmöjligheter

Utredningen redovisar en genomgång av olika möjligheter för de kodande företagen

att skydda sig mot försök från tittarna att olovligt skaffa sig tillgång till

kodade sändningar. Detta kan ske med tekniska medel. Det finns också vissa

möjligheter att ingripa rättsligt.

Tekniska skyddsmöjligheter

Utveckling av mer avancerade kodningsmetoder är ett sätt att försvåra olovlig

avkodning. I samma syfte byter de kodande företagen ofta kodningsmönster. Enligt

utredningen, som hänvisar till en federal kommission i USA, finns det emellertid

inget kodningssystem som är helt säkert. Enligt utredningen kommer det i varje

fall under den närmaste framtiden att vara möjligt för utomstående att tillverka

eller modifiera avkodare med vars hjälp olovlig avkodning kan ske. För att

motverka skadeverkningarna av den olovliga avkodningen krävs enligt utredningen

även andra medel som kompletterar det tekniska skyddet.

Skyddsmöjligheter enligt gällande rätt

Det finns ingen lagstiftning som särskilt riktar sig mot avkodare som hanteras

utan medgivande från programföretag eller kabelföretag. Däremot kan vissa

förfaranden med sådana avkodare eventuellt angripas enligt gällande

lagstiftning. Utredningen diskuterar olika sådana möjligheter.

 Den som genom ett abonnemangsavtal får tillgång till en avkodare är skyldig

att följa villkoren i avtalet. Bryter han mot dem, t.ex. genom att inte erlägga

stipulerade avgifter eller genom att göra ingrepp i avkodaren, begår han

avtalsbrott, vilket kan medföra rättsverkningar av olika slag. Motparten kan få

saken prövad i ett tvistemål i allmän domstol.

 Befattning med avkodare torde också i vissa situationer kunna omfattas av

bestämmelser i brottsbalken (BrB).

 Den som utan att göra rätt för sig begagnar sig av tillträde till

föreställning eller annat dylikt som tillhandahålls under förutsättning av

kontant betalning gör sig skyldig till bedrägligt beteende enligt 9 kap. 2

andra stycket BrB. Uttrycket "annat dylikt" har i rättspraxis fått en ganska

vidsträckt innebörd. Bedrägligt beteende skulle därför kunna föreligga om någon

låter andra få del av program med hjälp av en avkodare som han enligt avtalet

endast skall använda för det egna hushållet eller om han använder en avkodare

som han erhållit utan samtycke från berört företag till att avkoda en kodad

sändning. En förutsättning är i båda fallen att sändningen tillhandahålls under

förutsättning av kontant betalning. Tillverkare och distributörer av avkodare

skulle kunna göra sig skyldiga till medverkan till detta brott. Med hänsyn till

att den vida omfattningen av begreppet "annat dylikt" i rättstillämpningen har

mött kritik, ifrågasätter emellertid utredningen om det aktuella lagrummet över

huvud taget skulle kunna åberopas vid olovlig avkodning.

 Under vissa speciella omständigheter skulle några andra straffbestämmelser

kunna få tillämpning. Oredligt förfarande enligt 9 kap. 8 BrB kan eventuellt

föreligga om någon redan vid avtalets ingående har haft för avsikt att låta

utomstående få del av avkodade program och TV-företaget med vetskap om det hade

krävt högre abonnemangsavgift. Den som överlåter en förhyrd avkodare kan göra

sig skyldig till förskingring eller olovligt förfogande enligt 10 kap. 1 resp. 4

 BrB. Olovligt brukande enligt 10 kap. 7 BrB kan vara för handen om en

avkodare används efter avtalstidens utgång.

 Utredningen har analyserat ytterligare några bestämmelser enligt BrB men

kommit fram till att de inte kan tillämpas på olovlig avkodning. Det gäller

brytande av telehemlighet enligt 4 kap. 8 BrB, olovlig kraftavledning enligt 8

kap. 9 BrB och s.k. automatbedrägeri enligt 9 kap. 1 andra stycket BrB. Inte

heller bestämmelserna om dataintrång enligt 21 datalagen (1973:289) kan enligt

utredningen tillämpas på olovlig avkodning.

 Utredningen föreslår i en annan del av sitt betänkande att nuvarande regler

om urkundsförfalskning i 14 kap. 1 BrB skall ändras så att också data för

automatisk informationsbehandling omfattas. Manipulering av signaler till

avkodare eller datakort kan enligt utredningen utgöra dokumentförfalskning

enligt den föreslagna bestämmelsen.

 Upphovsrätt, därtill närstående rättigheter samt fotorätt innebär bl.a.

uteslutande rätt att göra ett verk, ett framförande eller en sändning

tillgängligt för allmänheten. Ensamrätten omfattar alla framföranden och

visningar som inte äger rum inför helt slutna kretsar. Även framföranden och

visningar inför större helt slutna kretsar anses offentliga, om de anordnas som

ett led i en förvärvsverksamhet. Om en avkodare används för att utan medgivande

av rättighetshavare göra kodade sändningar tillgängliga endast för det egna

hushållet föreligger enligt utredningen inte intrång i rättighet. Däremot torde

påföljder enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga

verk (upphovsrättslagen) eller lagen (1960:730) om rätt till fotografiska bilder

(fotografilagen) kunna komma i fråga om avkodare används för att utan sådant

medgivande göra programmen tillgängliga för inte helt slutna kretsar, t.ex. de

hushåll som är anslutna till ett större eller mindre kabelnät, eller om

avkodaren används i en förvärvsverksamhet. Om avkodare tillverkas, importeras

eller distribueras i avsikt att möjliggöra spridning av kodade sändningar till

inte helt slutna kretsar eller till större helt slutna kretsar som led i en

förvärvsverksamhet kan förfarandet enligt utredningen bedömas som medverkan

eller förberedelse till intrång i rättighet. Hantering av avkodare kan också i

vissa fall innefatta intrång i rätt till datorprogram eller till intrång i rätt

till kretsmönster i halvledarprodukter enligt lagen (1986:1425) om skydd härför.

 Reklam för avkodare skulle enligt utredningen kunna utgöra otillbörlig

marknadsföring enligt 2 marknadsföringslagen (1975:1418) om det t.ex. oriktigt

påstods att avkodaren kunde avkoda flera kodade sändningar eller att den var

godkänd av programföretaget. Om avkodaren innehåller ett skyddat datorprogram

eller kretsmönster är försäljning utan medgivande av rättighetshavaren olaglig,

varför marknadsföringen bör anses otillbörlig. Detsamma bör enligt utredningen

gälla om marknadsföringen skapar risk för att personer till vilka den riktas för

en avkodad signal vidare till en inte helt sluten krets. Utredningen pekar

emellertid på ett avgörande av Marknadsdomstolen, som gällde marknadsföring av

piratreservdelar till motorer och trädgårdsmaskiner, där det uttalades att

marknadsföring av piratdelar i princip är tillåten där inte det efterbildade

objektet är skyddat enligt den immaterialrättsliga lagstiftningen. Eftersom en

avkodare i regel inte åtnjuter sådant skydd synes det utredningen som om

marknadsföring av pirattillverkade avkodare i princip är tillåten i dag.

4.5 Europarådets rekommendation

Europarådet har år 1991 antagit rekommendationen R (91) 14 om lagstadgat skydd

för kodade televisionstjänster. Medlemsstaterna rekommenderas att

olagligförklara tillverkning, import, spridning och marknadsföring av

avkodningsutrustning med avsikt att den skall användas för att personer utanför

den avsedda publiken skall få tillgång till kodade TV-program. Även innehav i

kommersiella sammanhang av sådan avkodningsutrustning bör göras olagligt, medan

medlemsstaterna bör kunna välja om även innehav för privat bruk skall omfattas.

För de olagliga aktiviteterna bör införas straffrättsliga eller administrativa

sanktioner. Utrustning för och vinning av den olagliga verksamheten bör kunna

förverkas. De som drabbas av intrång genom olovlig avkodning bör kunna erhålla

skadestånd.

 Någon folkrättsligt bindande förpliktelse att följa rekommendationen finns

inte.

4.6 Yttrandefrihet och informationsfrihet

Frågan om åtgärder mot olovlig avkodning aktualiserar frågan om sådana åtgärders

förenlighet med skyddet för yttrande- och informationsfriheterna.

 Bland de olika internationella instrumenten till skydd för yttrandefriheten

och informationsfriheten bör främst nämnas 1950 års europeiska konvention

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna,

den s.k. Europakonventionen, till vilken Sverige har anslutit sig. Enligt

artikel 10:1 i konventionen skall envar äga rätt till yttrandefrihet. I artikeln

förklaras rätten till yttrandefrihet innefatta åsiktsfrihet samt frihet att

motta och sprida uppgifter och tankar utan inblandning av offentlig myndighet

och oberoende av territoriella gränser. Enligt artikel 10:2 får yttrandefriheten

underkastas sådana formföreskrifter, villkor och straffpåföljder som är angivna

i lag och i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till bl.a. annans

goda namn, rykte eller rättigheter.

 Utvecklingen av gränsöverskridande TV-sändningar har medfört att det inom

Europa har utarbetats några olika dokument där frågor i anslutning till sådana

sändningar regleras. År 1989 antogs en inom Europarådet utarbetad konvention om

gränsöverskridande television. Konventionen, som har trätt i kraft, har

undertecknats men inte ratificerats av Sverige. Enligt artikel 4 i konventionen

skall de fördragsslutande staterna garantera yttrandefrihet och

informationsfrihet i enlighet med artikel 10 i Europakonventionen. De skall även

säkerställa frihet att ta emot televisionsprogram och får inte hindra

vidaresändning av TV-program som sänds i enlighet med konventionens villkor.

 Parallellt med utarbetandet av konventionen bedrevs ett motsvarande arbete

inom EG. I oktober 1989 antog EG:s ministerråd ett direktiv om samordning av

vissa bestämmelser om television (89/552/EEG). Även i direktivet hänvisas till

Europakonventionens bestämmelser om yttrandefrihet. Enligt artikel 2:2 skall

medlemsstaterna säkerställa fri mottagning och får inte begränsa återutsändning

inom sina territorier av TV-sändningar från andra medlemsländer av skäl som

omfattas av direktivet.

 Den svenska regeringsformen innehåller bl.a. bestämmelser om

informationsfriheten (2 kap. 1 2), dvs. friheten att inhämta och mottaga

upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden. I 2 kap. 13 finns

regler om när begränsningar av bl.a. informationsfriheten får göras. Det anses

inte vara en begränsning av yttrande- och informationsfriheterna att meddela

föreskrifter som utan avseende på yttrandets innehåll närmare reglerar visst

sätt att sprida eller mottaga yttranden.

 Yttrandefrihetsgrundlagen omfattar bl.a. ljudradio, television och vissa

liknande överföringar. Enligt 1 kap. 1 andra stycket har yttrandefriheten

enligt grundlagen till ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och

allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. Inga andra

begränsningar får göras i yttrandefriheten än som följer av grundlagen. Enligt 1

kap. 3 tredje stycket får det inte förekomma att myndigheter och andra

allmänna organ på grund av innehållet i radioprogram förbjuder eller hindrar

innehav eller användning av sådana tekniska hjälpmedel som behövs för att kunna

ta emot radioprogram. Enligt förarbetena (prop. 1990/91:64 s. 109) innebär

bestämmelsen bl.a. att innehav av radioantenner eller mottagare inte kan

förbjudas i syfte att hindra spridning av vissa program, t.ex. utländska sådana.

Däremot medger bestämmelsens avfattning att restriktioner införs mot s.k.

piratdekodrar eftersom grundlagen inte skyddar den som kringgår ett villkor om

betalning för att få tillgång till ett radioprogram.

4.7 Utredningens bedömning av lagstiftningsbehovet

Utredningen konstaterar att det inte finns någon lagstiftning som tar sikte på

verksamheten att utan den kodandes vetskap tillverka eller tillhandahålla

avkodare eller att olovligen tillgodogöra sig programbärande signaler. Endast i

vissa speciella situationer omfattas olovlig avkodning och verksamhet i

anslutning därtill med säkerhet av gällande bestämmelser. För att genom lag

effektivt motverka olovlig avkodning krävs därför enligt utredningen ny

lagstiftning. Utredningen konstaterar i detta sammanhang att

informationsfriheten inte innebär att man får använda sig av metoder som i andra

sammanhang är förbjudna för att få tillgång till information.

 Utredningen diskuterar om det föreligger behov av särskild lagstiftning. Mot

att det finns ett sådant behov talar enligt utredningen att det inte är

förbjudet att avkoda meddelanden till slutna kretsar om de inte befordras genom

en allmän befordringsanstalt samt att verksamheten är rent kommersiell och att

det då är naturligt att intressenterna själva söker ombesörja ett effektivt

skydd. Vidare anför utredningen att de aktuella sändningarna sällan kan sägas

vara värdefulla från kulturpolitisk synpunkt.

 För behovet av lagstiftning talar att den olovliga avkodningen medför

betydande skadeverkningar för flera olika grupper. Enligt utredningen liknar

dessa skadeverkningar mycket dem som är ett resultat av olovlig kopiering och

försäljning av ljudinspelningar, filmer och videogram, varemot skärpta

lagstiftningsåtgärder vidtagits. Utredaren pekar också på att Europarådet har

antagit en rekommendation om åtgärder mot piratverksamhet. Därför kan man enligt

utredningen räkna med att det inom kort kommer att finnas sanktionsregler i

många europeiska staters lagstiftning. Det vore olyckligt att i så fall ge

piratverksamheten en fristad i Sverige.

 Utredningens slutsats är att särskild lagstiftning bör införas i Sverige.

5 Behov av särskild lagstiftning

Regeringens bedömning: Särskild lagstiftning bör införas mot hantering av

utrustning för olovlig avkodning.

 Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Huvudparten av remissinstanserna tillstyrker eller har

inga invändningar mot utredningens förslag att särskild lagstiftning skall

införas. Vissa remissinstanser hävdar att den olovliga avkodningen medför

betydande skadeverkningar för programföretag, kabelföretag och rättighetshavare.

 Några remissinstanser är tveksamma till förslaget eller avstyrker det. Vissa

av dem ifrågasätter skadeverkningarnas omfattning och menar att det är de

kodande företagens sak att finna säkra tekniska lösningar. Hovrätten över Skåne

och Blekinge anser att förslaget innebär att en ny rättighet tillskapas på

bekostnad av informationsfriheten, vilket endast kan accepteras om ett mycket

stort behov av lagstiftning kan påvisas.

 Skälen för regeringens bedömning: Sedan mitten av 1980-talet har

allmänhetens tillgång till TV-program ökat kraftigt. Detta har möjliggjorts

genom att satelliter har börjat användas i stor omfattning, att kabelnäten har

byggts ut samt att nya finansieringsmöjligheter har tagits i bruk. De

nytillkomna TV-kanalerna är antingen reklamfinansierade eller finansierade genom

abonnentavgifter.

 Inom kort kommer ett antal privata lokalradiostationer att börja sända i

Sverige. Ljudradiosändningar från satellit förekommer, men har ännu inte

marknadsförts särskilt aktivt. Enligt uppgift har emellertid flera företag

planer på att inom kort lansera ett stort antal satellitsända ljudradiokanaler

mot avgift till abonnenter i bl.a. Sverige.

 Den som erbjuder program mot abonnemangsavgift måste kunna se till att

endast den som har erlagt avgift har möjlighet att ta del av programmen. Det

normala är att detta sker genom att sändningarna kodas och endast de som

abonnerar på avgiftsbelagda program får tillgång till avkodningsutrustning.

 Olovlig avkodning syftar till att låta andra än dem som abonnerar eller av

andra skäl är behöriga få del av programmen. Sådan avkodning kan utföras med

avkodare som har erhållits från den som erbjuder programmen men används i strid

med avtalsvillkoren, eller med hjälp av utrustning som kommer från någon annan

än den som tillhandahåller programmen, s.k. piratavkodare. Piratavkodare kan

tillverkas av enskilda för eget behov, ev. utifrån byggsatser eller ritningar,

eller framställas mer yrkesmässigt. En piratavkodare kan utgöras av en hel

apparat eller av ett datakort eller någon annan vital del av avkodaren.

 Det finns inte någon lagstiftning som särskilt riktar sig mot hantering av

utrustning för olovlig avkodning. Endast i vissa speciella situationer anser

utredningen att man med säkerhet kan säga att förfaranden med sådana avkodare

förbjuds enligt gällande lag. Utredningen anser inte heller att det är möjligt

att skydda de avgiftsbelagda sändningarna enbart med tekniska medel.

 Utredningen anser att särskild lagstiftning bör införas i Sverige. För

behovet av sådan lagstiftning talar enligt utredningen att den olovliga

avkodningen medför betydande skadeverkningar för bl.a. programföretagen,

kabelföretagen, rättighetshavarna, konsumenterna och staten. Enligt utredningen

kan man vidare räkna med att det inom kort kommer att finnas sanktionsregler i

många europeiska staters lagstiftning. Det vore olyckligt att i så fall ge

piratverksamheten en fristad i Sverige. De argument som enligt utredningen talar

mot särskild lagstiftning är bl.a. att verksamheten är rent kommersiell och att

det då är naturligt att intressenterna själva söker ombesörja ett effektivt

skydd samt att de aktuella sändningarna sällan kan sägas vara värdefulla från

kulturpolitisk synpunkt.

 De flesta remissinstanser instämmer i utredningens bedömning eller lämnar

den okommenterad. Några remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren, ställer sig

emellertid tveksamma till utredningens beskrivning av skadeverkningarna eller

till påståendet att det inte skulle vara möjligt att uppnå ett

tillfredsställande tekniskt skydd.

 Regeringen instämmer med utredningen och huvuddelen av remissinstanserna om

att särskild lagstiftning bör införas mot hantering av utrustning för olovlig

avkodning. Utöver vad utredningen har anfört om behovet av lagstiftning vill vi

tillfoga följande.

 Sedan den nuvarande regeringen tillträdde har en omfattande avreglering och

liberalisering genomförts inom radio- och TV-området. Ett stort antal

etableringshinder har avskaffats. Tidigare förbud mot vissa finansieringssätt

för radio och TV har upphävts. Reformerna innebär att det finns goda

förutsättningar att lansera nya programidéer och att publikens intresse blir

avgörande för verksamhetens framgång. För publiken kommer de nya, friare

förhållandena att leda till större valmöjligheter än tidigare.

 En väsentlig förutsättning för att avregleringen verkligen skall föra med

sig förbättrade möjligheter att komma till tals och större mångfald och

valfrihet för radio- och TV-publiken är emellertid att de olika

finansieringsmöjligheter som marknaden erbjuder verkligen kan utnyttjas.

Potentialen för reklamfinansiering är troligen begränsad, både när det gäller

den totala omfattningen och möjligheten att finansiera program som tillgodoser

endast mindre gruppers intressen. Därför är det mycket som talar för att en stor

del av den ökade tillgången till radio- och TV-program kommer att få betalas av

den som utnyttjar tjänsten.

 För att radio- och TV-området skall kunna dra full nytta av de möjligheter

som de friare förhållandena för med sig är det väsentligt att verksamheten kan

bedrivas enligt avtalade villkor. Annars hämmas utvecklingen mot marknadsmässiga

förhållanden inom radio- och TV-området. Om program som erbjuds mot betalning

lika väl kan erhållas kostnadsfritt kommer säkerligen många att finna det

förenligt med sitt kortsiktiga intresse att inte erlägga den begärda

betalningen. Om ett sådant handlande får tillräckligt stor omfattning blir

emellertid följden att programmen inte längre kommer att sändas ut.

 Det ankommer givetvis i första hand på dem som erbjuder program mot

betalning att se till att endast de som gör rätt för sig får tillgång till

programmen. Detta sker framför allt genom att att effektiva kodningsmetoder

utnyttjas. Det finns emellertid gränser för hur avancerad kodningsteknik som kan

användas i sändningar som riktas till privatpersoner. Man måste därför räkna med

att personer med särskilda fackkunskaper och tillgång till specialapparatur

kommer att kunna bryta igenom de kodningsmetoder som används i avkodare för

konsumentbruk.

 För närvarande används olika krypteringssystem av de programföretag som

sänder program mot betalning. Detta medför olägenheter för de abonnenter som

vill abonnera på flera program eftersom de måste skaffa sig flera uppsättningar

avkodare. I kabelnät omkodas regelmässigt alla kodade sändningar till en och

samma krypteringsstandard. EG:s ministerråd har nyligen fattat beslut om en

handlingsplan för främjande av avancerade televisionstjänster enligt vilken

gemensamma krypteringssystem bör eftersträvas. En eventuell standardisering av

krypteringssystemen kommer emellertid också att göra det lättare för den som på

obehörigt sätt vill skaffa sig tillgång till många olika företags sändningar.

 Den obehöriga avkodningen skulle inte vara något allvarligt problem om de

som lyckats bryta igenom kodningen endast använde sin kunskap till att få

tillgång till de kodade sändningarna för eget bruk. När utrustning för olovlig

avkodning tillverkas i mer eller mindre industriell skala och försäljs eller

hyrs ut till allmänheten kan hanteringen emellertid komma att bli till ett hot

mot själva idén att erbjuda TV- och radioprogram mot avgift och därmed mot den

mångfald som är ett av målen för regeringens politik.

 En remissinstans har invänt mot utredningens förslag att det skulle medföra

att en ny rättighet skapades på bekostnad av informationsfriheten. Det kan dock

inte hävdas att informationsfriheten skulle ge rätt att gratis få tillgång till

avgiftsbelagd information. Åtgärder mot tillverkning och försäljning av

utrustning för olovlig avkodning försvårar för dem som vill snylta på andra

företags investeringar, men hindrar inte den som vill erlägga begärda avgifter

från att få del av programmen.

 Lagrådet har i fråga om det remitterade förslagets förenlighet med

grundlagarna anfört:

 Lagförslaget innefattar huvudsakligen ett förbud mot yrkesmässig

tillverkning och spridning av sådan avkodningsutrustning som gör det möjligt att

utan betalning få tillgång till avgiftsbelagda radio- och televisionsprogram

riktade till allmänheten. Förbudet avses gälla oberoende av innehållet i

programmen och kan därför införas utan hinder av regeln i 1 kap. 3 tredje

stycket yttrandefrihetsgrundlagen, något som också uttryckligen har förutsatts i

motiven till den nämnda grundlagsbestämmelsen (prop. 1990/91:64 s. 109). Med

hänsyn till att det här är fråga om program som får förutsättas vara

tillgängliga för envar mot betalning framstår lagstiftningen ej som en

begränsning av den informationsfrihet som skyddas av 2 kap. 1 regeringsformen.

 Regeringen delar Lagrådets uppfattning att förslaget inte kan utgöra en

begränsning av den informationsfrihet som skyddas i 2 kap. 1 regeringsformen.

Eftersom lagstiftningen endast skyddar möjligheten för dem som sprider

programmen att ta betalt för dem utan att någon hänsyn tas till innehållet i

sändningen kan någon inskränkning i informationsfriheten inte anses föreligga.

Detta torde för övrigt gälla även om den som svarar för sändningen undantagsvis

inte gjort den tillgänglig för alla som i och för sig skulle vara villiga att

betala för den.

 Som framgår av den tidigare redogörelsen finns det i många europeiska länder

möjlighet att ingripa mot hantering av utrustning för olovlig avkodning. I vissa

fall gäller förbud mot sådan verksamhet. I andra fall har förfarandena ansetts

utgöra illojal konkurrens eller stå i strid med marknadsföringslagstiftningen.

Europarådet har rekommenderat medlemsstaterna att införa sanktioner mot olovlig

avkodning.

 Om det i ett visst land finns små möjligheter att ingripa mot framställning

av utrustning för olovlig avkodning kan det landet bli en central för

tillverkning av utrustning som smugglas till länder där bestämmelserna är

strängare. Samarbetet mellan Sverige och övriga europeiska länder skulle

knappast främjas om vårt land påtog sig en sådan föga smickrande roll.

 Mot bakgrund av det anförda bedömer regeringen att lagregler som riktar sig

mot hantering av utrustning för olovlig avkodning bör införas i vårt land.

6 Huvuddragen i lagstiftningen

Regeringens förslag: I en särskild lag om förbud beträffande viss

avkodningsutrustning föreskrivs straff för hantering av utrustning för olovlig

avkodning.

 Det skall vara straffbart att tillverka, överlåta, hyra ut, installera

eller underhålla avkodningsutrustning i syfte att bereda någon utanför

abonnentkretsen tillgång till innehållet i kodade radio- eller

televisionssändningar som erbjuds allmänheten mot betalning.

 Dessa handlingar skall vara straffbara om de företas yrkesmässigt eller

annars i förvärvssyfte.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Utredningen föreslår dock att lagen endast skall gälla avkodningsutrustning för

TV-sändningar och att ett förbud även skall gälla för import. Utredningen

föreslår inte förbud för underhåll av avkodningsutrustning.

 Remissinstanserna: Huvudparten av remissinstanserna tillstyrker utredningens

förslag eller lämnar det utan erinringar. Ett antal remissinstanser föreslår

emellertid utvidgningar i förhållande till utredningens förslag. Bl.a. föreslås

att även kodade ljudradiosändningar skall omfattas och att skyddet skall gälla

för även andra kodade sändningar än sådana som tillhandahålls mot betalning.

Några remissinstanser vill att åtgärder skall kunna vidtas också mot den som

utan medgivande från det kodande företaget använder eller innehar

avkodningsutrustning för privat bruk.

 Generaltullstyrelsen vill att införsel till landet inte skall omfattas av

förbud. Enligt Hovrätten över Skåne och Blekinge bör lagskyddet endast gälla för

tekniskt kvalificerade former av avkodningsutrustning. Konsumentverket vill att

det klargörs att även omkodning av utrustning som inköpts före lagens

ikraftträdande bör vara förbjuden.

 Några remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren och Juridiska fakultetsnämnden

vid Stockholms universitet, är tveksamma till förslaget eller avstyrker det.

Flera remissinstanser anför att en straffrättslig lösning är olämplig och

förordar i stället marknadsrättsliga eller konkurrensrättsliga åtgärder.

 Skälen för regeringens förslag: Utredningen föreslår att vissa förfaranden

med utrustning för olovlig avkodning skall vara straffbara. Mot detta har vissa

remissinstanser, främst företrädande åklagar- och polisväsendet, riktat

invändningar. Flera av de kritiska remissinstanserna hänvisar till de riktlinjer

för kriminalisering som föreslagits av åklagarutredningen i betänkandet (SOU

1992:61) Ett reformerat åklagarväsende (s. 111). Dessa innebär i sammandrag att

kriminalisering endast bör ske om ett beteende innebär påtaglig skada eller

fara, alternativa sanktioner inte står till buds, straffsanktion krävs med

hänsyn till gärningens allvar, straffsanktionen är effektiv samt rättsväsendet

har resurser att klara av den belastning som kriminaliseringen innebär. Några av

de remissinstanser som uttrycker tveksamhet inför en straffbeläggning hänvisar

till möjligheten att i stället komma åt hanteringen inom ramen för

marknadsföringslagstiftningen.

 I föregående avsnitt har regeringen redovisat sin syn på effekterna av den

olovliga avkodningen. Det går inte att bortse från att tillhandahållande till

allmänheten i stor skala av utrustning för olovlig avkodning kan bli till ett

hot mot den mångfald som är ett av målen för regeringens politik på radio- och

TV-området. Vidare skulle det strida mot Sveriges intressen om vårt land i

övriga europeiska länders ögon framstod som en fristad för tillverkning av

piratavkodare som smugglas till länder där de är förbjudna. Det framstår inte

heller som moraliskt försvarbart att den som i vinstsyfte tillhandahåller

apparatur som skall möjliggöra för andra att se avgiftsbelagda program utan att

göra rätt för sig skall kunna fortsätta med detta utan någon reaktion från

samhällets sida.

 När det gäller valet av reaktionssätt finns några olika möjligheter. En

marknadsrättslig lösning skulle kunna innebära att marknadsföring av utrustning

för olovlig avkodning genom en särskild bestämmelse angavs vara otillbörlig mot

näringsidkare enligt 2 marknadsföringslagen (1975:1418). Vid överträdelser

skulle Marknadsdomstolen vid vite kunna förbjuda fortsatt marknadsföring.

Ansökan om förbud görs av Konsumentombudsmannen (KO). Om KO beslutar att inte

göra ansökan kan även t.ex. en berörd näringsidkare eller en sammanslutning av

näringsidkare göra ansökan. Marknadsföringslagen har nyligen setts över av

marknadsföringsutredningen. Utredningen har i augusti 1993 avlämnat

slutbetänkandet Ny marknadsföringslag (SOU 1993:59). Betänkandet remissbehandlas

för närvarande. Remisstiden går ut den 30 november 1993. Enligt utredningens

förslag får talan föras av bl.a. berörda näringsidkare utan att KO:s

ställningstagande behöver avvaktas.

 Vid en jämförelse med strafflagstiftning framstår en uteslutande

marknadsrättslig lösning som mindre effektiv i främst två avseenden. Det torde

inte vara möjligt att med marknadsrättsliga medel komma åt tillverkning av

utrustning för olovlig avkodning, vare sig apparaterna är avsedda för den

svenska marknaden eller för export. Den marknadsrättsliga lagstiftningen ger

inte heller möjlighet att besluta om förverkande av utrustning m.m. Det kan

också vara lättare att undandra sig en vitespåföljd genom att bedriva

verksamheten i nya former.

 Av dessa skäl bör en straffrättslig lösning väljas.

 För att rättsväsendet inte skall belastas i onödan bör lagstiftningen

utformas så att den endast träffar handlingar där det är särskilt angeläget med

ett ingripande från samhällets sida. Det straffbara området bör bestämmas med

hänsyn härtill. Vidare bör begränsningar av åtalsplikten införas.

 Regeringens förslag innebär därför att endast vissa förfaranden med

avkodningsutrustning skall vara straffbelagda.

 Med avkodningsutrustning avses anordningar som är avsedda för att göra det

möjligt att ta del av kodade sändningar, dvs. sändningar av radioprogram i vilka

den programbärande signalen har ändrats på sådant sätt att endast den som är

försedd med avkodningsutrustning skall kunna tillgodogöra sig innehållet. Till

avkodningsutrustning räknas även delar till sådan utrustning, t.ex. datakort.

Förutsättningen för att en del i sig själv skall anses utgöra en

avkodningsutrustning är dock som Lagrådet påpekat inte bara att delen är

nödvändig för avkodning utan också att den inte kan ha någon annan funktion. Som

kodning anses inte att använda en i Sverige ovanlig sändningsstandard eller att

sända på en frekvens som inte normalt används för sändningar av det aktuella

slaget. Följaktligen kan mottagare avsedda för dessa standarder eller frekvenser

inte betraktas som avkodningsutrustning.

 Förbudet bör gälla hantering av avkodningsutrustning i syfte att bereda

någon utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i kodade sändningar som

erbjuds allmänheten mot betalning. De skäl som har anförts för att utvidga det

föreslagna förbudet till att gälla även avkodare för sändningar som har kodats

av andra skäl är enligt regeringens mening inte tillräckligt starka för att

motivera att det förbjudna området görs större än enligt utredningens förslag.

 En utrustning för olovlig avkodning kan utgöras av en vital del, t.ex. ett

datakort, som gör att en avkodare som erhållits efter avtal med ett kodande

företag kan avkoda flera programkanaler än abonnemanget avser.

 Förbudet bör gälla hantering av avkodningsutrustning för såväl

televisionsprogram som ljudradioprogram. Detta är en utvidgning i förhållande

till utredningsförslaget, vilket innebar att endast TV-program skulle omfattas.

De principiella skäl som kan anföras för en lagstiftning på TV-området är lika

starka när det gäller ljudradion. Det har dessutom nyligen rapporterats om

konkreta planer att lansera kodade satellitsända ljudradiokanaler som mot avgift

skall erbjudas abonnenter i kabelnät i bl.a. Sverige. En marknad för utrustning

för olovlig avkodning av ljudradioprogram kan därför snart nog komma att uppstå

i vårt land.

 De förfaranden som föreslås vara straffbara är att tillverka, överlåta, hyra

ut, installera eller underhålla avkodningsutrustningen.

 Förbudet mot tillverkning av utrustning för olovlig avkodning omfattar även

tillverkning av delar till avkodningsutrustning som skall fungera tillsammans

med avkodare som har erhållits på grund av avtal med programföretag eller

kabelföretag.

 Förbudet mot överlåtelse, uthyrning och installation omfattar såväl

grossistledet som tillhandahållande till konsument. Delar till

avkodningsutrustning omfattas givetvis också av förbudet.

 Även underhåll av utrustning för olovlig avkodning bör vara förbjuden.

Därmed blir det otillåtet att ställa om "oauktoriserade" avkodare efter det att

ett kodande företag har ändrat kodningen. Förbudet gäller givetvis även

underhåll av avkodare som har sålts innan den nya lagen träder i kraft.

 Utredningen föreslog att även införsel till Sverige skulle vara straffbar.

Generaltullstyrelsen har dock pekat på att svårigheter kommer att uppstå då det

gäller att skilja den lagliga importen från olaglig import. Eftersom syftet med

lagstiftningen bör kunna uppnås ändå, bör införsel lämnas utanför det straffbara

området.

 Något särskild förbud mot marknadsföring av utrustning för olovlig avkodning

torde inte behövas. Enligt marknadsdomstolens praxis betraktas nämligen

marknadsföring av en produkt som inte får säljas som otillbörlig enligt 2

marknadsföringslagen.

 Straffbarheten enligt den föreslagna lagen bör begränsas till handlingar som

företas yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte. Privat innehav eller

användning av utrustning för olovlig avkodning omfattas alltså inte. Härigenom

kommer rättsväsendets resurser att kunna koncentreras på sådan verksamhet som

genom omfattning, regelbundenhet m.m. kan leda till mer allvarliga

skadeverkningar.

 Genom den föreslagna lagstiftningen kommer Sverige att i likhet med ett

stort antal andra europeiska länder få möjlighet att ingripa mot hantering av

utrustning för olovlig avkodning. Förslaget är förenligt med EES-avtalet och

torde inte skapa några problem vid ett eventuellt svenskt medlemskap i EG.

7 Straffsats och vissa lagtekniska frågor

Regeringens förslag: Straffet för att yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte

på otillåtet sätt hantera utrustning för olovlig avkodning skall vara böter

eller fängelse i sex månader. För medverkan och försök till brott skall dömas

till ansvar enligt brottsbalkens regler. Åklagare får väcka åtal endast om åtal

av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen föreslår dock att även förberedelse till brott skall vara straffbar.

Åtalsreglerna har också en annan utformning i utredningsförslaget.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar

utredningens förslag utan erinran. En betydande del av dem föreslår dock att

straffmaximum sätts högre eller att en särskild straffskala för grovt brott

införs. Flera remissinstanser har också synpunkter på vem som skall ges

ställning av målsägande enligt förslaget. Några har också föreslagit att en

särskild skadeståndsregel införs varvid hänsyn skall tas också till

omständigheter av annat än rent ekonomisk natur.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt utredningens uppfattning bör

påföljden för den som i strid med lagens bestämmelser befattar sig med

avkodningsutrustning normalt vara böter medan mer omfattande tillverkning eller

upprepad spridning bör kunna medföra fängelse. Regeringen delar den

uppfattningen. Utredningen har föreslagit att straffmaximum sätts till sex

månaders fängelse. Flera remissinstanser har föreslagit ett högre straffmaximum.

Till stöd för att sätta maximum till ett eller två års fängelse kan åberopas

bl.a. följande. I den förklarande promemorian till Europarådets tidigare

beskrivna rekommendation (se avsnitt 4.5) sägs att straffet för piratverksamhet

i strid med regler om copyright bör kunna vara användbar referens för en lämplig

straffnivå. För intrång i upphovsrätt föreskrivs i upphovsrättslagen böter eller

fängelse i högst två år. En annan jämförelse skulle kunna vara 21 radiolagen

(1966:755) i vilken det föreskrivs att den som sänder radioprogram utan

erforderligt tillstånd skall dömas till böter eller fängelse i ett år. För att

sätta straffmaximum vid ett år talar också att man därigenom får möjlighet att

använda de personella tvångsmedlen anhållande och häktning. Regeringen anser

dock inte att dessa tvångsmedel bör ha så stor betydelse i utredningen av brott

mot den föreslagna lagen att straffet endast därför skall sättas så högt som ett

år. Inte heller de nämnda jämförelserna talar för att straffet behöver sättas

högre än de sex månader utredningen föreslagit. Även vid straffmaximum sex

månader blir bestämmelserna i 28 kap. rättegångsbalken om husrannsakan m.m.

tillämpliga. Någon särskild straffskala för grovt brott torde inte behövas.

 En verksamhet som helt byggts upp kring tillverkning eller spridning bör

normalt anses vara så omfattande att fängelse kommer i fråga. Även tillverkning

eller spridning vid sidan av en ordinarie yrkesverksamhet kan undantagsvis vara

så omfattande att fängelse kan bli aktuellt. Upprepad spridning bör som ovan

sagts kunna medföra fängelse. Således bör t.ex en radiohandlare som under en

längre tid tillhandahåller piratavkodare som ett led i sin verksamhet kunna

ådömas ett fängelsestraff även om spridningen inte är omfattande. I det stora

flertalet fall bör dock böter vara en tillräcklig påföljd.

 Utredningen har föreslagit att försök och förberedelse till brott skall vara

straffbart. Som skäl härför har åberopats att det vore otillfredsställande att

man i situationer där verksamheten med tillverkning och försäljning ännu inte

startat saknar möjlighet till ingripande, t.ex om försäljningsorganisationen

byggts upp eller viss annonsering påbörjats. Som bl.a. riksåklagaren påpekat är

emellertid de av utredningen beskrivna förfarandena endast undantagsvis

straffbara såsom förberedelse. Regeringen anser därför att förberedelse, såsom i

vanliga fall när brottet har ett så förhållandevis lågt straffvärde, inte bör

vara straffbar. Däremot bör försök till brott vara straffbart.

 Som tidigare angivits finns i och för sig starka skäl som talar mot en

kriminalisering, främst att det i första hand bör vara programföretagen som

skall bära kostnaden för att skydda sig mot att obehöriga tar del av deras

program. När nu straffbestämmelser ändå inte kan undvaras bör det tillses att

endast straffvärda fall kommer till åtal. För tillämpning av straffbestämmelsen

bör därför gälla restriktioner vad avser plikten att väcka åtal. I enlighet med

vad som gäller på angränsande områden bör åtal väckas endast om det av särskilda

skäl är påkallat från allmän synpunkt. Det innebär att ingripanden mot

förfaranden av ovan berört slag även i fortsättningen i första hand bör vara en

uppgift för den som tillhandahåller tjänsten.

 Med den föreslagna åtalsbegränsningen torde något krav på att målsäganden

angivit brottet till åtal inte behöva uppställas. Sådana regler torde främst

användas i de fall då målsäganden kan ha skäl att motsätta sig ett åtal, t.ex.

vid brott som kränker målsägandens personliga integritet.

 Några remissinstanser har föreslagit att det införs en särskild regel om

skadestånd. Enligt denna skulle inte bara den som begår brott mot lagen utan

också den som använder avkodare utan medgivande från det kodande företaget vara

skyldig att betala de kodande företagen för deras förlust. Vidare skulle

skadeståndet omfatta såväl ersättning för utebliven intäkt som ideellt

skadestånd. Enligt regeringens uppfattning torde lagens syfte kunna uppnås utan

att nu gällande regler för skadestånd ändras. Någon särskild skadeståndsregel

bör därför inte införas.

 Vissa remissinstanser har föreslagit att även andra rättighetshavare än de

kodande företagen bör kunna vara målsägande. Med den föreslagna åtalsregeln får

frågan om vem som är målsägande främst betydelse för möjligheten att få

skadestånd vid brott. Målsägande är enligt 20 kap. 8 fjärde stycket

rättegångsbalken den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit

förnärmad eller lidit skada. Vilka som tillhör denna krets får avgöras i

rättstilllämpningen.

8 Ikraftträdande och kostnadskonsekvenser

Den föreslagna lagen bör träda ikraft den 1 januari 1994. Med hänsyn till att

åtal endast skall väckas om det av särskilda skäl är påkallat från allmän

synpunkt, torde belastningen på polis- och åklagarväsendet bli försumbar.

Detsamma torde gälla för domstolsväsendet.

9 Specialmotivering

Lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

1 I denna lag förstås med

 kodad sändning som erbjuds mot betalning: en sändning av ljudradio- eller

televisionsprogram som är riktad till allmänheten och där den programbärande

signalen har ändrats i avsikt att programmen skall bli tillgängliga endast för

dem som betalar för programmen (abonnentkretsen),

 avkodningsutrustning: en anordning som är konstruerad för att ensam eller

tillsammans med någon annan anordning kunna bereda någon tillgång till

innehållet i en kodad sändning eller är särskilt anpassad för detta ändamål.

 I paragrafen definieras tre begrepp som är grundläggande för angivandet av

det otillåtna området i följande paragraf; kodad sändning som erbjuds mot

betalning, avkodningsutrustning och abonnentkretsen. Då avsikten varit att, så

långt det låter sig göras, inskränka det straffbara området har detta omgivits

med så många begränsningar att det vore alltför otympligt att presentera dem i

löpande text i den följande paragrafen. Definitionerna har utformats efter

förslag från Lagrådet.

 Med ljudradio- och televisionssändning avses alla kända metoder för

sändningar av ljudradio och television, genom radiosignal eller tråd, via

satellit eller från marksändare, ursprunglig sändning eller vidaresändning. Det

har heller ingen betydelse för lagens tillämplighet om sändningen utgår från

Sverige eller från utlandet. Det överensstämmer med Europarådets rekommendation.

Enligt denna bör det skydd en stat ger kodade sändningar inte kräva

reciprocitet, dvs. att för att en utländsk sändning skall få skydd i Sverige

skulle krävas att en svensk sändning kan få skydd i det andra landet. För att

det skall vara fråga om en kodad sändning som erbjuds mot betalning krävs att

den är riktad till allmänheten. Det innebär att s.k. programtransport inte

omfattas av begreppet.

 För att sändningen skall anses vara en kodad sändning som erbjuds mot

betalning i lagens mening krävs vidare att den som ansvarar för sändningen eller

någon som härleder sin rätt från honom, t.ex. en kabeloperatör, har ändrat den

programbärande signalen i avsikt att göra programmen tillgängliga endast för dem

som betalar för programmen till den behörige rättighetshavaren. Samtliga dessa

förutsättningar måste vara uppfyllda för att en sådan sändning skall anses

föreligga. En sändning som kodats av andra skäl än att förbehålla sändningen dem

som betalar för den är alltså inte en kodad sändning som erbjuds mot betalning i

denna lags mening. T. ex. kan programsignalen ha ändrats därför att det sändande

programföretaget har förvärvat en rätt som är geografiskt begränsad. En av detta

skäl kodad sändning omfattas inte av begreppet och därmed inte av lagen.

Kodningen kan vara av vilket slag som helst och kan, när det gäller

TV-sändningar, avse ljud, bild eller båda. Den ändring som sker av signalen

måste dock innebära någon förvrängning av ljud eller bild för den som tittar

eller lyssnar utan avkodare. Som framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt

6) är det inte att anse som kodning om det används en ovanlig sändningsstandard

eller frekvens. Att kodningen skall ha skett i avsikt att förbehålla sändningen

dem som betalar innebär också att oavsiktligt modifierade signaler inte omfattas

av regleringen.

 Avkodningsutrustningen kan vara av många slag. Om den är konstruerad för

att, ensam eller tillsammans med en annan anordning, bereda tillgång till en

eller flera kodade sändningar eller särskilt anpassad för detta ändamål, är den

en avkodningsutrustning. Utrustningen behöver således inte ensam kunna

åstadkomma avkodningen. S.k. smart-cards är också att betrakta som

avkodningsutrustning, liksom den del av utrustningen ett sådant kort skall

kopplas ihop med. Med smart-card avses ett datakort som besitter kunskapen om

hur avkodningen skall ske. Lagrådet har dock påpekat att för att en del till en

avkodningsutrustning eller till en byggsats till en avkodningsutrustning i sig

själv skall kunna betraktas som en avkodningsutrustning torde få krävas inte

endast att delen är nödvändig för avkodningsfunktionen utan också att den inte

kan ha någon annan funktion. Att avkodningsutrustningen har andra funktioner, av

vilka avkodningsförmågan bara är en, hindrar inte att utrustningen omfattas av

denna lag. Utrustningen kan ha förmåga att avkoda en sändning eller flera

sändningar, och kan utgöras av en byggsats eller en del av en sådan. Avkodaren

behöver inte ens vara särskilt bra. Om den har förmåga att återställa en del av

signalen är det tillräckligt under förutsättning att tittaren eller lyssnaren

med dess hjälp kan tillgodogöra sig sändningen.

 Som avkodningsutrustning räknas med den valda definitionen såväl olovligen

tillverkad utrustning som den utrustning som programföretaget eller

kabeloperatören tillhandahåller för dem som betalar för mottagningen. En sådan

"legal" avkodare blir således "illegal" om den används på det otillåtna sätt som

anges i följande paragraf.

2 Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte

olovligen tillverkas, överlåtas, hyras ut, installeras eller underhållas i

avsikt att bereda någon utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i en

kodad sändning som erbjuds mot betalning.

 All tillverkning, överlåtelse, uthyrning, installation eller underhåll som

sker yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte och i avsikt att bereda någon

utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i en kodad sändning som erbjuds

mot betalning är otillåten.

 Med yrkesmässig avses en verksamhet där den som är ansvarig är näringsidkare

och hanteringen ingår i en verksamhet av ekonomisk art. Med näringsidkare och

näringsverksamhet avses här detsamma som i civilrättslig lag-

stiftning, t.ex lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden

och bokföringslagen (1976:125). Jämför också 16 kap. 10 c BrB (prop.

1980/81:176 s. 14). Utanför begreppet yrkesmässig faller emellertid sådan

verksamhet i vinstsyfte som sker i mindre omfattning, t.ex en verksamhet vid

sidan av den egentliga sysselsättningen. Även sådan verksamhet blir straffbar

genom tillägget eller annars i förvärvssyfte. Detta innebär inte att en

privatperson som säljer en avkodare som han inte längre behöver till sin granne

skulle kunna straffas för det. Verksamheten måste ha viss omfattning för att det

skall kunna anses vara fråga om verksamhet i förvärvssyfte.

 Det är endast sådan hantering som möjliggör avkodning i strid med ett

sändande eller distribuerande företags intressen som blir otillåten. Däremot är

det inte i och för sig otillåtet att utveckla ett avkodningssystem. Ett sådant

kan ju faktiskt överlåtas till ett radio- eller TV-företag eller en

kabeloperatör. Om avkodningsutrustningen kommit till stånd utan samtycke från

det företag som kan ta betalt för sändningen kan man dock i flertalet fall

förutsätta en olovlig användning. Datastraffrättsutredningen nämner som exempel

på omständigheter som talar för att hanteringen av avkodningsutrustningen är att

betrakta som otillåten att utrustningen tillverkas eller marknadsförs åt andra

än det berörda företaget eller att tillverkaren eller marknadsföraren inte gör

sig känd för företaget eller inte har något ekonomiskt samröre med det.

 Till skillnad från utredningens förslag finns här inte någon bestämmelse om

att import av avkodningsutrustning skulle vara otillåten. Som framgår av avsnitt

6 grundar detta sig bl.a. på att det skulle vara mycket svårt att enbart på

grund av utseendet hos föremålet i sig avgöra om utrustningen är otillåten eller

ej.

 Lagrådet har anfört.

 Som paragrafen är formulerad träffar förbudet även fall då någon av de

beskrivna åtgärderna företas efter tillstånd av programföretaget eller annan

behörig rättighetshavare. Detta är uppenbarligen ej avsikten. Paragrafen bör

avfattas så att förbudet blir tillämpligt endast när en åtgärd av avsett slag

företas olovligen.

 Med anledning av Lagrådets påpekande har ordet "olovligen" införts i

bestämmelsen.

3 Den som uppsåtligen bryter mot 2 skall dömas till böter eller fängelse i

högst sex månader.

 Den som handlar i strid med 2 döms till böter eller fängelse i högst sex

månader. För straffbarhet krävs uppsåt som skall täcka samtliga objektiva

omständigheter. För det rekvisit som består i att någon utanför abonnentkretsen

skall få tillgång till innehållet i en kodad sändning krävs direkt uppsåt.

 Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 7) bör påföljden för den

som i strid med lagens bestämmelser befattar sig med avkodningsutrustning

normalt vara böter medan mer omfattande tillverkning eller upprepad spridning

bör kunna medföra fängelse. Om brottet sker i näringsverksamhet kan reglerna om

företagsbot i 36 kap. BrB bli tillämpliga.

4 Den som gör sig skyldig till försök till brott enligt denna lag skall dömas

till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

 I paragrafen slås fast att försök till brott enligt lagen är straffbart och

skall bedömas enligt brottsbalkens regler. Om flera medverkat till brottet blir

23 kap. 4 BrB analogiskt tillämplig eftersom fängelse ingår i straffskalan (se
[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. Brottsbalken II 6 uppl. [1990] s. 637).

5 Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras

förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess

värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott skall förklaras

förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

 Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag eller

dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att förebygga brott

eller det finns andra särskilda skäl för det.

 Enligt första stycket skall avkodningsutrustning som varit föremål för brott

enligt denna lag eller dess värde förverkas, om det inte är uppenbart oskäligt.

Även utbytet av brottet, såsom intäkter från försäljning m.m., kan förverkas. I

undantagsfall kan dock ett förverkande vara obilligt. Exempelvis om endast en

avskiljbar del av utrustningen har funktionen att kunna avkoda och den övriga

utrustningen har en annan användning skulle förverkande av hela utrustningen

kunna anses som uppenbart oskäligt och därför kunna underlåtas.

 Enligt andra stycket kan även hjälpmedel vid brott eller dess värde

förverkas. Normalt är det naturligtvis fråga om sakförverkande. Bestämmelsen

blir tillämplig framför allt på utrustning som använts som hjälpmedel vid

tillverkning. Utrustningen måste ha använts som hjälpmedel vid brottet men

behöver inte ha några särskilda egenskaper som gör den lämplig för t.ex

tillverkning av avkodare. Förverkande av sådan utrustning måste vara nödvändigt

för att förebygga brott eller annars särskilda skäl finnas för förverkandet,

t.ex att situationen är sådan att det vore stötande att gärningsmannen fick

behålla tillverkningsutrustningen.

 Eftersom förverkande förutsätter brott mot lagen kan avkodningsutrustning

som tillverkats före lagens ikraftträdande eller dess värde förverkas endast om

den blir föremål för brott efter ikraftträdandet. Bestämmelserna i paragrafen

kompletteras av de allmänna reglerna om förverkande i 36 kap. BrB. Det innebär

bl.a. att förverkande av egendom kan ske endast hos gärningsmannen eller den som

står i sådant förhållande till denne eller till brottet som anges i 36 kap. 5

första stycket BrB.

6 Åklagare får väcka åtal för brott enligt denna lag endast om åtal av

särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om åtalsrätt och föreskriver att brott

enligt lagen får åtalas av åklagare endast om åtal av särskilda skäl är påkallat

från allmän synpunkt. Att rättsväsendet skall belastas endast med sådant som

framstår som kriminalpolitiskt väsentligt har framgått av den allmänna

motiveringen, avsnitt 5 och 7. Som ett led i denna strävan föreskrivs

åtalsbegränsning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

 Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Härav följer såsom

anförts bl.a. i avsnitt 6 att t.ex. överlåtelse av en piratavkodare som

tillverkats före lagens ikraftträdande blir straffbar om överlåtelsen sker

därefter och övriga förutsättningar i 2 och 3 är uppfyllda.

 4

Utredningens förslag till

Lag om förbud mot viss dekoderutrustning

 Härigenom föreskrivs följande.

1 I denna lag förstås med

 kodad televisionssändning: sändning av televisionsprogram med hjälp av

elektromagnetiska vågor riktad till allmänheten och vari den programbärande

signalen har modifierats av den ansvarige för sändningen eller för dennes

räkning i avsikt att bereda tillgång till programmen endast för dem som erlägger

betalning härför (abonnentkretsen).

 dekoderutrustning: anordning som helt eller delvis är konstruerad eller

särskilt anpassad för att bereda tillgång till innehållet i kodad

televisionssändning.

2 Dekoderutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte

införas till landet, tillverkas, överlåtas, hyras ut eller installeras i avsikt

att bereda någon utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i kodad

televisionssändning.

3 Den som på annat sätt än genom införsel till landet uppsåtligen bryter mot

2 skall dömas till böter eller fängelse i högst sex månader.

 Om straff för olovlig införsel m.m. finns bestämmelser i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling.

4 För försök eller förberedelse till brott enligt denna lag skall dömas till

ansvar enligt 23 kap. BrB.

5 Egendom, som har varit föremål för brott enligt denna lag, samt vinning av

sådant brott skall förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt.

 Föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag eller dess

värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att förebygga brott

eller det finns andra särskilda skäl för det.

6 Brott som avses i denna lag får åtalas av åklagare endast om målsägande

anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt.

____________________

 Denna lag träder i kraft den

 5

Sammanfattning av förslaget till lag om förbud

mot viss dekoderutrustning i Datastraffrättsutredningens betänkande (SOU

1992:110) Information och den nya InformationsTeknologin - straff- och

processrättsliga frågor m.m. samt av remissyttrandena över förslaget

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över Datastraffrättsutredningens förslag till lag om

förbud mot viss dekoderutrustning avgetts av Riksdagens ombudsmän (JO), Svea

hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Göteborgs

tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Televerket,

Statskontoret, Generaltullstyrelsen, Konkurrensverket, Konsumentverket,

Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet, Juridiska fakultetsnämnden

vid Stockholms universitet, Juridiska fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vid

Lunds universitet, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Sveriges

Köpmannaförbund, Kabelnämnden, International Federation of the Phonographic

Industry (IFPI), FilmNet Sverige AB, Film- och Videobranschens

samarbetskommitté, Svenska Kabel-TV-föreningen, Svenska Tonsättares

Internationella Musikbyrå (STIM), CopySwede, Industriförvaltnings AB Kinnevik,

Konstnärliga och Litterära Yrkesutövares Samarbetsnämnd (KLYS) samt Kabelvision

KB.

 Till Riksåklagarens remissyttrande har också bifogats yttranden från

regionåklagarna i respektive Stockholm, Jönköping, Karlstad och Umeå. Vidare har

Rikspolisstyrelsen till sitt remissvar även bifogat yttranden från

polismyndigheterna i Stockholm respektive Göteborg.

 Till yttrandet från Svenska Kabel-TV-föreningen ansluter sig utan egna

tillägg Televerket samt Industriförvaltnings AB Kinnevik, varför dessa

instansers synpunkter ej kommer anges separat i den följande framställningen.

Detsamma gäller ifråga om yttrandena från CopySwede och STIM vilka ansluter sig

till yttrandet från KLYS.

Allmänt om datastraffrättsutredningen och

föreliggande lagförslag

Enligt sina direktiv har datastraffrättsutredningen haft till uppgift att

analysera behovet av lagstiftning om åtgärder mot försäljning och utnyttjande av

s.k. piratdekodrar och, om man finner att ett behov föreligger, lägga fram ett

lagförslag. Bakgrunden är att under senare år kodade televisionssändningar,

vilka är avsedda att bli tillgängliga endast för en abonnentkrets som erlägger

betalning, kunnat tillgodogöras av enskilda utanför abonnentkretsen. Den

dekoderutrustning som därvid utnyttjas - s.k. piratdekodrar - saluförs öppet i

Sverige.

 Utredningen har i betänkandet lagt fram förslag till lag om förbud mot

införsel till landet, tillverkning, överlåtelse, uthyrning eller installering av

vissa dekodrar för TV-sändningar. Förslaget riktar sig mot verksamhet där någon

tillhandahåller dekodrar yrkesmässigt eller på annat sätt i förvärvsverksamhet,

om avsikten med dekodern är att ge en person tillgång till kodat TV-program utan

att vederbörande skall behöva erlägga den betalning som krävs av distributören.

Något särskilt förslag om förbud mot innehav eller bruk i hemmen av

piratdekodrar som ger möjlighet att se kodade TV-program lämnas inte.

 Datastraffrättsutredningens förslag lämnas utan erinran eller tillstyrks med

endast smärre kommentarer av JO, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i

Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Regionåklagaren i Jönköping,

Rikspolisstyrelsen, Statskontoret och Konkurrensverket.

 Utredningsförslaget tillstyrks vidare med vissa tillägg och ändringsförslag

av följande instanser: Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt,

Polismyndigheten i Stockholm, Polismyndigheten i Göteborg, Konsumentverket,

Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet, Juridiska

fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vid Lunds universitet, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Sveriges Köpmannaförbund, Kabelnämnden,

IFPI, FilmNet, Film- och Videobranschens samarbetskommitté, Svenska Kabel

TV-föreningen, KLYS samt Kabelvision.

 Tveksamma till förslaget är Riksåklagaren, Regionåklagaren i Karlstad,

Regionåklagaren i Umeå. Även Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet ställer sig tveksam men tillstyrker dock.

 Avstyrker förslaget gör Hovrätten över Skåne och Blekinge samt

Regionåklagaren i Stockholm, vilka bägge ifrågasätter behovet av kriminalisering

av hanteringen med piratdekodrar. Regionåklagaren anser dock att om man stannar

för att en kriminalisering bör ske, är förslaget väl ägnat att ligga till grund

för lagstiftning.

 Enligt KLYS önskar rättighetshavarna att förslaget till lag om förbud mot

viss dekoderutrustning särskiljs från det övriga betänkandet så att denna del

kan få en skyndsam handläggning och förhoppningsvis träda i kraft den

1 januari 1994.

Behov och intresse av lagstiftning

I takt med den ökande användningen av kodning av televisionssändningar har

bruket av piratdekodrar ökat. På grund härav har intressenter för sändningarna

hos regeringen krävt åtgärder i lag mot sådana dekodrar. I bl.a. Frankrike och

Storbritannien har sådana åtgärder redan vidtagits. Problemet med olovlig

avkodning har också tagits upp av Europarådet, som har lämnat en rekommendation

för nationell lagstiftning.

Skadeverkningar

Enligt utredningsförslaget har en mer eller mindre omfattande tillgång till

kodade sändningar i strid mot de sändande företagens avsikter skadeverkningar i

flera olika hänseenden. De som i första hand drabbas är de programföretag vars

sändningar avkodas. Då sändningar finansieras med abonnemangsavgifter eller

annan betalning direkt av publiken blir de kodande programföretagens ekonomiska

bärkraft sämre i takt med att intäkterna från publiken uteblir p.g.a. olovlig

avkodningsverksamhet. Andra kategorier som drabbas är t.ex. biografägare och

uthyrare av videobandupptagningar - vilka genom den olovliga avkodningen kan få

känna av en minskad efterfrågan på sitt utbud - samt upphovsmän, utövande

konstnärer, filmproducenter och andra som har rättigheter i de alster som sänds.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge, liksom Riksåklagaren, Regionåklagaren i

Karlstad och Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet, anser att

utredningens påståenden om skadeverkningar är otillräckligt underbyggda.

Hovrätten hävdar t.ex att för att upphovsmän m.fl. skall drabbas krävs för det

första att man kan slå fast ett hypotetiskt händelseförlopp enligt vilket

"pirat-tittaren" skulle ha abonnerat på programföretagets tjänster mot

betalning. Enligt hovrätten har emellertid programföretagens utbud nog en

alldeles för stor priselasticitet för att detta skall kunna fastslås. För det

andra bygger skaderesonemanget på en begränsning av antalet tittare som först

den föreslagna lagen skulle kunna bidra till. Lagen förutan kan prissättningen

av upphovsmännens prestationer i och för sig ske med beaktande av att antalet

"lovliga" dekodrar inte säkert speglar antalet verkliga tittare. Hovrätten

påpekar dessutom att vad utredningen kallar skadeverkningar för konkurrerande

distributörer (programföretag, biografägare och uthyrare av videoband) snarare

synes vara normala följder av konkurrens; distributörer som har större kostnader

p.g.a. ett mindre effektivt resursutnyttjande eller vilkas utbud inte

efterfrågas trängs tillbaka på marknaden. Konkurrensverket menar att en

redovisning av omfattningen av hanteringen med olovlig dekoderutrustning samt

inkomstbortfallet för såväl programföretagen och rättighetshavarna hade varit

önskvärd i sammanhanget.

 Kabelnämnden, FilmNet, Film- och Videobranschens samarbetskommitté samt

Svenska Kabel-TV-föreningen hävdar å andra sidan att såväl programföretag,

övriga rättighetsinnehavare, kabelnätsinnehavare samt hushållen lider skada till

följd av den olovliga dekoderverksamheten. Film- och Videobranschens

samarbetskommitté och Svenska Kabel-TV-föreningen anger att försiktiga

beräkningar inom kabel-TV-bolagen visar att ca 5 % av dekodrar som i dag används

är oauktoriserade. Om innehavarna av dessa dekodrar hade erlagt gängse betalning

för de aktuella programmen skulle de tillsammans betala drygt 100 miljoner

kronor per år enbart till de större kabelnäten. KLYS vill i sammanhanget

särskilt betona rättighetshavarnas förlorade ersättningar, och Kabelvision menar

att den olovliga dekoderverksamheten är ett hot mot hela TV-branschen,

filmindustrin och rättighetshavarna. Enligt Kabelvision renderar idag bruket av

piratdekodrar företaget minskade abonnemangsintäkter om mellan 50 till 75

miljoner kronor per år, vilket i sin tur innebär att också övriga

rättighetsinnehavare drabbas av uteblivna intäkter från kabel-TV-bolagen. Detta

kan innebära att rättighetsinnehavare framgent inte licensierar sina verk till

de svenska kabel-TV-bolagen, vilket är ett reellt hot mot branschen.

Skyddsmöjligheter och behovet av ny lagstiftning

Enligt datastraffrättsutredningen förefaller det tydligt att det i dag inte går

att komma åt problemet med olovlig avkodning enbart med tekniska lösningar.

Efter en genomgång av svensk rätt framgår det dessutom enligt utredningen att

det i dag inte finns någon lagstiftning som tar sikte på verksamheten att

programbolagen ovetande tillverka eller tillhandahålla andra dekodrar eller att

olovligen tillgodogöra sig programbärande signaler. Endast i vissa speciella

situationer omfattas olovlig avkodning och verksamhet i anslutning därtill med

säkerhet av gällande bestämmelser. För att genom lag effektivt motverka olovlig

avkodning krävs således enligt utredningen ny lagstiftning.

 Svea hovrätt och Göteborgs tingsrätt delar utredningens uppfattning och

anser det nödvändigt med särskild lagstiftning. Tingsrätten noterar också att

den föreslagna lagen inte är heltäckande utan kommer att kompletteras av de

bestämmelser som redan enligt gällande rätt finns för vissa speciella

situationer. Enligt Juridiska fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vid Lunds

universitet har utredningen på ett övertygande sätt visat att nu gällande svensk

rätt ger ett otillfredsställande skydd för kodade TV-sändningar, och

forskningsnämnden tillstyrker därför förslaget. Kabelnämnden betonar att det är

principiellt angeläget att komma tillrätta med piratdekoderverksamheten och

anser att en kriminalisering av tillhandahållandet av dekoderutrustning är den

mest effektiva lösningen.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att gällande svensk rätt mestadels

erbjuder tillräckligt skydd mot den olovliga dekoderverksamheten. För det första

innehåller enligt hovrätten svensk rätt i dag sanktionsregler som kan tas till

mot den som genom att manipulera en "lovlig" dekoder eller på annat sätt förfoga

över denna åsidosätter villkoren för upplåtelse av dekodern. För det andra är

det enligt svensk rätt möjligt att ingripa mot den som för annat än privat bruk

tillgodogör sig en televisionssändning utan programföretagets samtycke.

Slutligen finns möjligheten att ingripa med sanktioner mot den som utnyttjar

tekniska förebilder (patent eller kretsmönster) utan upphovsmannens tillstånd.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet påpekar att annonsering av

olovlig dekoderutrustning i förväg bör kunna stävjas med marknadsföringslagens

2 . Av motsatt uppfattning är dock FilmNet vilka menar att nämnda lagrum inte

erbjuder tillräckligt skydd. Enligt Riksåklagaren bör man på samma sätt som i

flera andra länder pröva möjligheten att med lämpligt utformade marknadsförings-

och konkurrensregler komma åt försäljningen av piratdekodrar. En sådan lösning

har enligt riksåklagaren dessutom den fördelen i förhållande till förslaget, som

ju innefattar en utpräglad speciallagstiftning, att reglerna kan göras mera

generella. Regionåklagaren i Karlstad, som är tveksam till förslaget, påpekar

att tillhandahållandet av piratdekodrar är ett främjande av en gärning med i

princip samma straffvärde som bedrägligt beteende. Om man utgår från att 9 kap.

2 andra stycket brottsbalken inte är tillämplig på användning av en

piratdekoder i hemmet, skiljer sig utredningens förslag till kriminalisering

sålunda från övriga bestämmelser om förbud mot olika föremål. Genom förslaget

kriminaliseras ett förfarande i förvärvsverksamhet som går ut på

tillhandahållande av utrustning, som hos den slutlige användaren inte är

otillåten. Det föreslagna förbudet mot piratdekodrar blir således av ett helt

nytt slag, vilket enligt regionåklagaren i sig inger betänkligheter.

Regionåklagaren menar vidare att om lagstiftaren inte väljer att kriminalisera

också innehav och bruk i hemmen av piratdekodrar, bör det övervägas om man inte

med stöd av marknadsföringslagstiftningen eller med hänvisning till otillbörlig

konkurrens kan utverka förbud i domstol såvitt avser piratdekodrar. En sådan

lösning måste också enligt regionåklagaren anses motsvara den

europarådskonvention på området som utredningen refererat till. Skulle i

framtiden, trots åtgärder mot marknadsföringen, piratdekodrar orsaka så påtaglig

skada för programföretagen att innehav och brukande av sådana bör

kriminaliseras, eventuellt genom en modifiering av bestämmelsen om bedrägligt

beteende i 9 kap. 2 andra stycket brottsbalken, kan det emellertid enligt

regionåklagaren finnas behov av kompletterande reglering i enlighet med

utredningens förslag.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att marknaden själv bör skapa former

för kontroll och även stå för kostnaderna för detta genom vanliga mekanismer för

prissättning. Hovrätten är inte övertygad om att programföretagen inte skulle

kunna använda ett så sofistikerat kodningssystem att piratdekodrarna skulle

komma till korta, om inte i tekniskt hänseende så väl i ekonomiskt.

Riksåklagaren samt Regionåklagaren i Karlstad menar att den omständigheten att

priset för en färdigbyggd piratdekoder synes motsvara flera års

abonnemangsavgifter talar för att de tekniska skyddsåtgärder som vidtagits utgör

ett godtagbart skydd. Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet menar

att möjligheterna att utveckla koder och kodnycklar i praktiken är obegränsade

och att utbudet av i praktiken säkra tekniska lösningar framstår som rikt.

Fakultetsstyrelsen noterar också att en reglering av nu föreslagen utformning

kan riskera att verka hämmande på den tekniska utvecklingen.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge anser vidare att resurser för

brottsbekämpning kan användas för från kriminalpolitisk synpunkt viktigare

uppgifter än att beivra olovlig verksamhet med dekoderutrustning. Riksåklagaren

är tveksam till behovet av kriminalisering och är därför benägen att avstyrka

förslaget, vilket dock som sådant anses tekniskt väl utformat och därför i och

för sig kan läggas till grund för lagstiftning. Riksåklagaren och

Regionåklagaren i Karlstad hänvisar också till åklagarutredningens betänkande

(SOU 1992:61) Ett reformerat åklagarväsende, och påpekar att en kriminalisering

medför att konkurrensen om rättsväsendets begränsade resurser ökar. Inte heller

Regionåklagaren i Stockholm anser att de förfaranden som det här är fråga om är

så straffvärda att en kriminalisering bör ske. Andra åtgärder är istället att

föredra, exempelvis det system som används i Finland. Där omfattas befattning

med dekodrar i vissa fall av förbud enligt radiolagen. Enligt den finska

radiolagens 7 2 mom. kan dock Teleförvaltningscentralen ge tillstånd för

innehav av utrustning som är avsedd att avlägsna ett särskilt tekniskt skydd för

en sändning som inte är avsedd bli mottagen av vem som helst. Enligt

regionåklagaren bör den administration och kontrollapparat som det finska

systemet kräver vägas mot att man tar i anspråk en del av de resurser som

rättsväsendet förfogar över och som kan användas till andra angelägnare

uppgifter. Regionåklagaren i Umeå ifrågasätter också behovet av kriminalisering

och anser att även vad som anförs i betänkandet andas en viss tveksamhet i

frågan. Såväl Rikspolisstyrelsen som Polismyndigheten i Stockholm hänvisar till

åklagarutredningen, och Rikspolisstyrelsen anser mot bakgrund av dess betänkande

att det hade varit värdefullt om utredningen övervägt möjligheten att använda

någon form av sanktionsavgift. Polismyndigheten i Stockholm föreslår mot samma

bakgrund att en annan lösning än den nu föreslagna om möjligt bör väljas, t.ex.

genom en avgiftspåföljd som handläggs av tullen.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge påpekar att bilden i vår omvärld

beträffande lagstiftning mot piratdekodrar är splittrad, och hovrätten menar

därför att intresset av rättslikhet med omvärlden inte talar för lagen. Vidare

påpekar hovrätten att det inte finns någon mellanstatlig överenskommelse som

kräver att Sverige lagstiftar mot piratdekodrar så som utredningen föreslår.

Riksåklagaren menar också att Europarådets rekommendation Nr. R(91)14 angående

skydd för kodade televisionstjänster inte uppställer några direkta krav på

straffrättsliga sanktioner. Regionåklagaren i Karlstad, som är tveksam till

förslaget, menar dock att Europarådets rekommendation om lagstiftning talar för

en lagreglering. Dessutom anser regionåklagaren att intresset av rättslikhet med

omvärlden talar för förslaget. Den sistnämnda ståndpunkten delas även av

Regionåklagaren i Jönköping som tillstyrker förslaget. Visserligen påpekar

regionåklagaren i Jönköping att det p.g.a. den snabba tekniska utvecklingen på

området är svårt att avgöra om förslaget utgör en tillräcklig reglering för att

komma tillrätta med de skadeverkningar som följer av olovlig avkodning, men

anser dock slutligen att den föreslagna lagstiftningen väl uppfyller det behov

av reglering som kan förutses idag. Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala

universitet, som tillstyrker förslaget trots att man ej anser det nödvändigt med

särskild lagstiftning, menar att önskemål om en någorlunda enhetlig europeisk

reglering är det främsta argumentet för lagstiftning, varpå man hänvisar till

Europarådets rekommendation. Den sistnämnda synpunkten delas också av Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet som med viss tvekan tillstyrker

förslaget. Andra skäl som talar för lagstiftningsförslaget anser

fakultetsnämnden vara att det i växande utsträckning är angeläget att med

rättsliga styrmedel säkerställa att den infrastruktur som består av elektroniskt

och digitalt förmedlad information ansluter sig till och möjliggör önskade

rättsliga lösningar. Det föreslagna förbudet mot att införa, tillverka etc.

dekoderutrustning kan i detta större perspektiv uppfattas som ett led i

rättsordningens strävan att åstadkomma en informationsteknologisk miljö, där

rättigheter kan hävdas, avtal tillämpas och intäkter erhållas på ett förutsebart

sätt. Som tänkbara invändningar mot att skapa ett särskilt straffrättsligt skydd

anför fakultetsnämnden att det saknas kulturpolitiska och andra anledningar att

värna verksamheten, att redan existerande skyddsmöjligheter är tillräckliga och

att det är en uppgift för intressenterna själva att försöka göra sina

skyddsåtgärder så effektiva som möjligt.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge avstyrker förslaget med den ytterligare

motiveringen att förslaget innebär att en ny rättighet tillskapas på bekostnad

av informationsfriheten. Detta bör enligt hovrätten bara accepteras om ett

mycket stort behov av lagstiftning kan påvisas. Även om en inskränkning av

tillgången på mottagningsutrustning inte direkt strider mot grundlagen

framhåller hovrätten att all lagstiftning som tangerar gränserna för vad

bestämmelserna om grundläggande fri- och rättigheter föreskriver som minimiskydd

är ägnad att försvaga dessa rättigheter.

Regleringen

Utredningens utgångspunkt har varit att regleringen inte bör göras mer

omfattande än nödvändigt. Vidare har beaktats att framtiden för metoden att koda

sändningar är något osäker eftersom verksamheten försiggår inom en bransch under

snabb teknisk utveckling. Härtill kommer att en omfattande reglering skulle

kräva en betydande kontrollapparat.

Lagstiftningens omfattning

Enligt datastraffrättsutredningen används i dag metoden att koda sändningar till

den helt övervägande delen vid överföring av TV-program. Vidare påpekas att

Europarådets rekommendation endast tar sikte på TV-sändningar. Lagstiftningen

föreslås därför omfatta endast kodade TV-sändningar. Regleringen bör vidare

enligt utredningen täcka TV-sändningar oavsett ursprung och såväl ursprunglig

sändning som vidaresändning oavsett vilka hjälpmedel eller vilken teknik som

använts. Eftersom det enligt vad som framkommit är i samband med kodade

sändningar som får tillgodogöras mot betalning som den olovliga avkodningen

främst medför skadeverkningar, bör enligt utredningen lagförslaget endast

omfatta dylika sändningar.

 Stockholms tingsrätt, Konsumentverket, Kabelnämnden, IFPI, FilmNet, Film-

och Videobranschens samarbetskommitté, Svenska-Kabel-TV-föreningen, KLYS samt

Kabelvision anser att även kodade ljudradiosändningar bör omfattas av

lagförslaget. Konsumentverket menar att detta skulle kunna hindra att en marknad

för piratdekodrar på ljudradioområdet uppstår. Stockholms tingsrätt,

Kabelnämnden, IFPI, FilmNet, Film- och Videobranschens samarbetskommitté och

Svenska Kabel-TV-föreningen påpekar att kodning inom en snar framtid torde komma

att börja användas även vid överföring av ljudradioprogram, och man kan inte se

att det skulle finnas någon principiell skillnad i detta sammanhang mellan

ljudradio- och TV-sändningar. Kabelnämnden påpekar vidare att kodade

ljudradiosändningar redan i dag förekommer inom ramen för verksamheten med

radiosända taltidningar. Även om något missbruk genom piratdekodrar inte har

kommit Taltidningsnämnden till kännedom, finns det enligt Kabelnämnden ingen

anledning att utesluta dessa sändningar från lagskyddet.

 Göteborgs tingsrätt, Polismyndigheten i Göteborg, Konsumentverket,

Kabelnämnden, IFPI, FilmNet, Film- och Videobranschens samarbetskommitté,

Svenska Kabel-TV-föreningen, KLYS samt Kabelvision anser dessutom att alla

kodade sändningar, inte endast sådana som får tillgodogöras genom betalning, bör

omfattas av lagen. Göteborgs tingsrätt framhåller att sådana

gränsdragningsproblem därigenom kan undvikas som i annat fall kan uppkomma vid

bedömning huruvida betalning i realiteten varit en förutsättning för tillgång

till sändning vid andra ersättningsformer än direkt betalning. Polismyndigheten

i Göteborg, IFPI, FilmNet, Film- och Videobranschens samarbetskommitté och

Svenska Kabel-TV-föreningen påpekar att andra skäl än just betalningen - t.ex.

upphovsrättsliga - kan vara orsak för TV-företag att begränsa möjligheten att

mottaga ett TV-program, samt att även Europarådet rekommenderar att skydd skall

ges alla kodade TV-sändningar. Kabelnämnden anser vidare att det inte heller bör

krävas att kodningen skett på ett programbolags initiativ, utan även en kodning

som skett i exempelvis en kabelnätsinnehavares intresse bör vara skyddad.

 Domstolsverket påpekar i sitt yttrande att lagtexten är något svårläst och

föreslår därför följande formulering av lagförslagets 1 :

 I denna lag förstås med

 kodad televisionssändning: en sändning av televisionsprogram med hjälp av

elektromagnetiska vågor som är riktad till allmänheten och där den

programbärande signalen har ändrats av den som ansvarar för sändningen eller för

dennes räkning i syfte att göra programmen tillgängliga endast för dem som

betalar (abonnentkretsen),

 dekoderutrustning: anordning som helt eller delvis är konstruerad eller

särskilt anpassad för att bereda någon tillgång till innehållet i en kodad

televisionssändning.

Det straffbara området

Utredningens förslag innebär att all import, tillverkning, överlåtelse,

uthyrning och installation av dekoderutrustning som sker yrkesmässigt eller

annars i förvärvssyfte och i avsikt att bereda någon utanför abonnentkretsen

tillgång till kodad televisionssändning blir otillåten i landet. Marknadsföring

av dekodrar eller delar därav som är förbjudna enligt denna lag blir dock inte

otillåten enligt lagen. Inte heller innehav och användande av dekoderutrustning

i strid mot avsändarens eller distributörens avsikter blir i regel förbjudet.

Emellertid kan visst innehav komma att innebära försök eller förberedelse till

brott enligt lagen.

 Regionåklagaren i Stockholm, som ifrågasätter behovet av kriminalisering

överhuvudtaget, delar emellertid utredningens uppfattning att endast

tillverkning, distribution och import skall falla inom det straffbara området,

samt att endast yrkesmässig verksamhet eller verksamhet som drivs i vinstsyfte

bör vara straffbar, även om det sistnämnda kan förutses medföra vissa

bevissvårigheter. Konkurrensverket delar också uppfattningen att lagstiftningen

endast bör omfatta hantering med yrkesmässig inriktning, med motiveringen att ny

lagstiftning bör begränsas till gärningar som utgör ett allvarligt hot mot

sändningsverksamheten. Konsumentverket anser också att det av utredningen

föreslagna straffbara området ter sig väl avvägt, men påpekar att lagens

förarbeten bör klargöra att även omkodning eller s.k. uppgradering av

piratdekodrar inköpta före lagens ikraftträdande omfattas av förbudet.

 Regionåklagaren i Umeå ställer sig tveksam till om den föreslagna

förbudslagen kan få någon större betydelse i avsett hänseende. Möjligheterna att

påvisa yrkesmässighet eller förvärvssyfte kan enligt regionåklagaren förväntas

bli små i fall som de aktuella, och det torde även i praktiken komma att medföra

stora svårigheter att leda i bevis den föreslagna brottsliga avsikten.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att om lagstiftning skulle anses

motiverad, trots vad hovrätten anfört, bör lagen inskränkas till att gälla

endast tekniskt kvalificerade former av dekoderutrustning. Orsaken är att enligt

utredningsförslaget kommer även den mest banala förvrängningsteknik att skyddas

av lagen, vilket knappast kan verka befrämjande på teknikutvecklingen. Vidare

skulle i praktiken ett programföretag kunna "förvränga" programsignalen genom

att använda en i Sverige icke normalt tillämpad sändningsstandard. En TV-apparat

tillverkad för det område där sådan standard normalt används skulle i Sverige

som en följd av utredningsförslaget bli att betrakta som dekoderutrustning.

 Göteborgs tingsrätt anser att uttrycket "eller annars i förvärvssyfte" i 2

bör preciseras för att undvika framtida tillämpningsproblem.

 Svea hovrätt anmärker att gränsdragningen mellan tillåtna och otillåtna

förfaranden kan medföra vissa problem när det gäller gränskontroll. I praktiken

menar man att ansvar endast aktualiseras i samband med kommersiell import eller

när införseln omfattar ett större antal dekoderutrustningar. Trots detta anser

hovrätten att utredningsförslaget torde kunna accepteras. Vidare saknar

hovrätten en närmare motivering till varför inte även utförsel av

dekoderutrustning straffbelagts.

 Generaltullstyrelsen anser att det föreslagna importförbudet är olämpligt

eftersom den olagliga importen inte går att skilja från den lagliga med ledning

av normala tulldokument eller genom okulär besiktning av varan. Enligt

generaltullstyrelsen är de föreslagna förbuden mot tillverkning, överlåtelse,

uthyrning och installering tillräckliga för att skydda berörda företags

intressen. Frågan om importreglering bör också ses i ett EG-medlemsperspektiv,

och enligt Generaltullstyrelsen bör förslaget ej genomföras förrän det är

klarlagt om ett förbud mot import av viss dekoderutrustning är möjligt efter ett

eventuellt svenskt EG-inträde.

 Enligt utredningens förslag skall som nämnts användande respektive innehav

av olovlig dekoderutrustning inte kriminaliseras. Regionåklagaren i Stockholm,

Konsumentverket samt KLYS delar denna uppfattning. KLYS betonar härvidlag

hänsynen till den enskildes integritet samt att kriminalisering skall användas

med sans och måtta och att man inte bör belasta rättsväsendet med sådant som har

ringa eller inget straffvärde. Göteborgs tingsrätt menar dock att för det att

regleringen skall bli effektiv och möjligheter till förverkande skall finnas bör

övervägas om inte också användandet bör kriminaliseras. Enligt Sveriges

Köpmannaförbund är det egendomligt att utredningen inte vill göra innehav av

olovlig dekoderutrustning straffbar. Detta innebär enligt förbundet att

lagstiftaren ger olika budskap till näringsidkare respektive konsumenter, och en

allvarlig effekt kan bli att oseriösa företag etableras för att bl.a. genom

tillfällig försäljning tillgodose konsumenternas efterfrågan. Kabelnämnden menar

i sitt yttrande att man utgår ifrån att användning av piratdekodrar i

kommersiellt syfte omfattas av lagförslaget och att övrig användning åtminstone

bör kunna leda till skadeståndsskyldighet. Även IFPI, Film- och Videobranschens

samarbetskommitté samt Svenska Kabel-TV-föreningen anser att rent privat

användande av piratdekodrar bör sanktioneras genom en skadeståndsbestämmelse.

IFPI samt Film- och Videobranschens samarbetskommitté föreslår att bestämmelser

gentemot privat innehav och utnyttjande kan utformas liknande bestämmelserna i

upphovsrättslagen om viss kopiering av datorprogram för enskilt bruk. Det ges

där möjlighet till skadestånd samt förstörande eller andra åtgärder mot

kopieringshjälpmedel, även om själva kopieringen inte är straffsanktionerad.

IFPI har uppfattningen att införandet av en dylik bestämmelse skulle ha en

mycket god allmänpreventiv effekt. Enligt Film- och Videobranschens

samarbetskommitté samt Svenska Kabel-TV-föreningen bör skadestånd kunna utgå

inte enbart för den ekonomiska förlust som kan fastställas utan därutöver också,

i preventivt syfte, som ett allmänt skadestånd. Dessa instanser föreslår därför

att en ny paragraf tillägges lagen av följande lydelse:

 Den som begår brott enligt 2 eller som utanför abonnentkretsen innehar

dekoderutrustning i avsikt att bereda sig tillgång till kodad televisions- eller

ljudradiosändning skall ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande.

 Vid bestämmande av skadestånd skall hänsyn tas till omständigheter av annat

än rent ekonomisk betydelse.

 FilmNet finner det oacceptabelt att inte på något sätt sanktionera all

distribution och användning av piratdekodrar, och ansluter sig sålunda till den

av Svenska Kabel-TV-föreningen föreslagna skadeståndssanktionen. Med anledning

av utredningens förslag att ingen sanktion skall gälla för användning av

piratdekoderutrustning som sker i en helt sluten krets, framhåller också FilmNet

att det är oklart vad en sluten krets egentligen är, när det är fråga om hushåll

och inte personer. Hushåll kan enligt FilmNet knappast vara sluten krets i

upphovsrättslagens mening enär dessa använder sina dekodrar oberoende av

varandra och det bland tittarna kan ingå till dekoderinnehavaren helt obekanta

personer.

 Regionåklagaren i Stockholm stöder utredningens förslag om försök och

förberedelse till brott mot lagen, men påpekar att en hänvisning bör göras i

lagen till brottsbalkens medverkansbestämmelser för att undvika oklarheter.

Riksåklagaren avstyrker däremot utredningens förslag att även förberedelse till

brott mot lagen skall kunna föranleda ansvar. Utredningen ger en rad exempel på

när det i dess mening krävs möjligheter till ingripande redan innan brottet har

fullbordats (s. 548). Enligt riksåklagaren torde inget av dessa exempel

emellertid innefatta straffbar förberedelse enligt 23 kap. 2 brottsbalken.

Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet, som i övrigt med

tillfredsställelse noterat viss återhållsamhet när det gäller utformningen av

straffbestämmelserna, finner det vara uteslutet med en kriminalisering av såväl

försök som förberedelse till brott enligt lagen. Utredningens motivering till de

föreslagna sanktionsmöjligheterna gör gällande att det vore otillfredsställande

om man inte kunde ingripa mot "betydande investeringar", uppbyggande av "en

försäljningsorganisation", i förväg påbörjad "annonsering" m.m.

Fakultetsstyrelsen påpekar dock att inget av detta är åtkomligt med en

försöksbestämmelse eftersom det skulle krävas att någon påbörjat införsel,

tillverkning, överlåtelse osv. av dekoderutrustning. Vidare skulle en

förberedelsebestämmelse endast undantagsvis vara tillämplig i åsyftade

situationer eftersom förberedelse innebär befattning med förlag eller vederlag

för brott eller viss befattning med hjälpmedel, och att själva

dekoderutrustningen inte kan vara hjälpmedel i lagens mening eftersom den är

brottsobjekt. Fakultetsstyrelsen noterar också att Europarådets rekommendation

angående lagstadgat skydd för kodade televisionstjänster inte innehåller något

krav på sanktioner mot gärningar på försöks- eller förberedelsestadiet. Istället

för den av utredningen föreslagna bestämmelsen anser fakultetsstyrelsen att en

bestämmelse om ansvar för medverkan bör införas i lagförslagets 4 . Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet ifrågasätter också om straff bör

ådömas för försök och förberedelse till brott mot den föreslagna lagen. Framför

allt vill fakultetsnämnden framhålla att annonsering i förväg och liknande bör i

enlighet med utredningens konstaterande kunna betraktas som otillåten

marknadsföring enligt 2 marknadsföringslagen. Nämnden hänvisar också till att

utredningen själv förespråkat försiktighet och måttfulla åtgärder från

samhällets sida.

 Domstolsverket anser att vissa delar av den föreslagna lagtexten är något

svårläst, och föreslår att förslagets 4 skulle kunna ha följande lydelse:

 Den som gör sig skyldig till försök eller förberedelse till brott

 enligt denna lag skall dömas till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Påföljden

Enligt utredningsförslaget bör befattning med dekoder eller del därav i strid

mot förbudet i 2 normalt leda till ett bötesstraff. Mer omfattande tillverkning

eller t.ex. upprepade överlåtelser bör dock kunna medföra fängelse i högst sex

månader. Vad beträffar straff för olovlig införsel m.m. hänvisar utredningen

till bestämmelserna i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, där straffet

för normalbrott är böter eller fängelse i högst två år.

 Regionåklagaren i Stockholm anser att den straffnivå som föreslagits av

utredningen står i överensstämmelse med det straffvärde som gärningarna kan

tänkas ha. Stockholms tingsrätt ser inget skäl för att import av

dekoderutrustning skall ha högre straffvärde än de förfaranden som på annat sätt

än genom införsel bryter mot 2 . Tingsrätten anser därför att normalpåföljden

för brott mot den föreslagna lagen bör bli böter eller fängelse i högst två år.

Genom denna straffsats uppnås också jämställdhet med situationen vad gäller

brott mot upphovsrätten. Göteborgs tingsrätt delar utredningens uppfattning att

påföljden normalt bör vara böter. För normalbrottet anser tingsrätten det även

tillräckligt med ett straffmaximum om sex månader - bl.a. med hänsyn till

möjligheten att utfärda strafföreläggande. Emellertid bör det med hänsyn till

att ifrågavarande brottslighet kan vara av allvarligt slag enligt tingsrätten

införas ansvar för grovt brott med straffskalan fängelse högst två år. Även

Juridiska fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vid Lunds universitet föreslår för

övervägande om inte möjligheten av särskilt omfattande, affärsmässig verksamhet

med piratdekodrar bör föranleda införandet av ett grovt brott enligt 2 med en

straffskala upp till två års fängelse. Sveriges Advokatsamfund anser att det med

hänsyn till den ekonomiska skada piratdekodrar kan åstadkomma och med närheten

till de immaterialrättsliga reglerna finns skäl att överväga ett mer enhetligt

sanktionssystem, innebärande såväl skadeståndsmöjlighet som fängelse i högst två

år vid grovt brott. Även Svenska Kabel-TV-föreningen anser att strafflatituden

fängelse i två år bör bli gällande i de fall då det är fråga om yrkesmässig

hantering av stor omfattning. Härigenom nås dels en bättre överensstämmelse med

normalfallet vid brott mot varusmugglingslagen, dels jämställdhet såväl i

straffhänseende som när det gäller straffprocessuella tvångsmedel med

situationen vad gäller brott mot upphovsrättslagen. Den sistnämnda

omständigheten menar föreningen är viktigt med hänsyn till

Europarådsrekommendationen. Kabel-TV-föreningens ståndpunkt delas också av IFPI,

Film- och Videobranschens samarbetskommitté, KLYS samt Kabelvision. FilmNet

föreslår att om en straffsats för grovt brott införes, borde det normala brottet

även omfatta icke yrkesmässig spridning av piratdekoderutrustning.

 Sveriges domareförbund anser att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet

bör övervägas att också olovlig införsel bör kriminaliseras i den föreslagna

lagen på motsvarande sätt som skett i upphovsrättslagen och andra

immaterialrättsliga lagstiftningar. Detta mot bakgrund av att normalstraffet för

olovlig införsel genom hänvisningen till varusmugglingslagens bestämmelser

kommit att få ett straffmaximum på två års fängelse - en konsekvens som

utredningen enligt domareförbundet uppenbarligen förbisett. Vidare noterar

domareförbundet att utredningen föreslagit att vid konkurrenssituationer mellan

den föreslagna lagen och den immaterialrättsliga lagstiftningen ansvar bör

ådömas enligt de immaterialrättsliga reglerna. Domareförbundet påpekar

emellertid att det vid konkurrenssituationer inom specialstraffrätten inte finns

någon vedertagen rättsprincip som innebär att en viss specialstraffrättslig

lagstiftning bör ta över en annan.

 Enligt Polismyndigheten i Göteborg bör straffpåföljden vara böter eller

fängelse i ett år. Skäl som talar för detta anser man dels vara

häktningsreglerna och dels att detta bättre skulle överensstämma med

straffpåföljderna i radiolagens 21 där påföljden är böter eller fängelse i 1

år. Med denna straffpåföljd fordras enligt polismyndigheten inte någon

straffsats för grovt brott.

 Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet anser att ställning bör

tas i frågan om hur själva brottsenheten bör bestämmas för det som i förslaget

benämns mer omfattande tillverkning eller t.ex. upprepade överlåtelser.

Yrkesmässig införsel, tillverkning, etc. gör det naturligt att se brottet

närmast som en över längre tid utsträckt aktivitet. Men införsel, tillverkning,

etc. i förvärvssyfte kan lika väl ske i fråga om enstaka föremål, och föga talar

enligt fakultetsstyrelsen emot att se varje sådan hantering som ett brott för

sig.

Förverkande

Enligt utredningsförslagets 5 föreskrivs förverkande av dekoderutrustning som

har varit föremål för brott enligt den föreslagna lagen samt vinning av sådant

brott om det inte är uppenbart oskäligt. Vidare får egendom som har använts som

hjälpmedel vid brott enligt lagen eller egendomens värde förklaras förverkat, om

det är nödvändigt för att förebygga brott eller annars särskilda skäl

föreligger.

 Enligt Svea Hovrätt bör förverkandebestämmelsen utformas i enlighet med

Statsrådsberedningens riktlinjer för författningsskrivning, vilka anges i den

s.k. Gröna boken (s. 46). Detta innebär sakligt sett enligt hovrätten att en

möjlighet till värdeförverkande införs i 5 första stycket, vilket kan vara en

fördel ur processekonomisk synvinkel.

 Regionåklagaren i Stockholm påpekar att möjligheterna till förverkande

begränsas av straffbarheten vilket innebär att alla piratdekodrar inte kommer

att kunna förverkas. Regionåklagaren anser emellertid att de överväganden som

utredningen gjort i denna fråga är riktiga och har således inte något att erinra

mot utredningsförslaget på denna punkt. Kabelnämnden anser det som något av det

viktigaste med förslaget vara att piratdekoderutrustning som påträffats i

förvärvssyfte kommer att kunna beslagtas och förverkas.

Målsägandefrågor och förutsättningar för åtal

Enligt utredningen leder olovlig tillverkning, import och spridning av

dekoderutrustning i regel till omedelbar slutlig skada för det kodande

programföretaget i fråga. Detta företag bör följaktligen regelmässigt behandlas

som målsägande. Vidare föreslår utredningen med hänsyn bl.a. till att den i

lagen skydddade verksamheten är rent kommersiell bör brott enligt lagen

företrädesvis åtalas av allmän åklagare bara om brottet anges till åtal av

målsägande. Åtal bör dock även kunna ske om det är särskilt påkallat från allmän

synpunkt.

 Svea hovrätt anser att det i vissa fall kan tänkas uppstå svårigheter att

fastslå vem som är målsägande, t.ex. då en dekoder kan ge tillgång till

sändningar från vissa programföretag men inte från andra, eller då en dekoder

blivit obrukbar p.g.a. att ett programföretag ändrat kodningen för sina

sändningar. Problemet bör enligt hovrätten belysas i lagförarbetena, men frågan

bör i övrigt kunna överlämnas till rättstillämpningen.

 Göteborgs tingsrätt påpekar att en tillämpning av 20 kap. 8 fjärde stycket

rättegångsbalken inte alltid är oproblematisk i detta sammanhang. Tingsrätten

anser bl.a. med hänsyn till detta att det redan i lagstiftningsärendet klart bör

anges vem som skall ha ställning som målsägande. Annars delar tingsrätten

utredningens uppfattning att, som regel, endast det kodande programföretaget

skall behandlas som målsägande.

 IFPI, FilmNet, Film- och Videobranschens samarbetskommitté, Svenska

Kabel-TV-föreningen, KLYS samt Kabelvision anser att även andra rättighetshavare

än de kodande företagen bör ges möjlighet att tillvarata sin rätt, via process

eller skadeståndssanktionsmöjlighet. IFPI, Film- och Videobranschens

samarbetskommitté samt KLYS påpekar också att det är nödvändigt med en utvidgad

målsägandekrets för de fall det inte inom riket finns en målsägande enligt

utredningens förslag. IFPI och Film- och Videobranschens samarbetskommitté

föreslår vidare att målsägandebegreppet i den föreslagna lagstiftningen bör vara

detsamma som när det gäller upphovsrättsintrång.

 Enligt Riksåklagaren bör förutsättningarna för allmänt åtal begränsas

ytterligare. För att understryka den återhållsamhet som skall gälla vid

prövningen av åtalsfrågan bör allmänt åtal, oberoende av om angivelse finns

eller inte, ske bara om detta av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt.

Regionåklagaren i Stockholm anser att en prövning om åtal är påkallat från

allmän synpunkt bör göras i alla fall, även då målsäganden anger brottet till

åtal. I andra fall bör brott endast åtalas av åklagare, när det av särskilda

skäl är påkallat från allmän synpunkt.

 6

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

 Härigenom föreskrivs följande.

1 I denna lag förstås med

 kodad sändning som erbjuds mot betalning: en sändning av ljudradio- eller

televisionsprogram som är riktad till allmänheten och där den programbärande

signalen har ändrats av den som ansvarar för sändningen eller av någon annan för

dennes räkning i avsikt att göra programmen tillgängliga endast för dem som

betalar för programmen (abonnentkretsen),

 avkodningsutrustning: en anordning som helt eller delvis är konstruerad

eller särskilt anpassad för att bereda någon tillgång till innehållet i en kodad

sändning.

2 Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte

tillverkas, överlåtas, hyras ut, installeras eller underhållas i avsikt att

bereda någon utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i en kodad

sändning som erbjuds mot betalning.

3 Den som uppsåtligen bryter mot 2 skall dömas till böter eller fängelse i

högst sex månader.

4 Den som gör sig skyldig till försök till brott enligt denna lag skall dömas

till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

5 Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras

förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess

värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott skall förklaras

förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

 Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag eller

dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att förebygga brott

eller det finns andra särskilda skäl för det.

6 Åklagare får väcka åtal för brott enligt denna lag endast om åtal av

särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

 7

Lagrådets yttrande

Lagrådet

Protokoll vid sammanträde 1993-09-28

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Wieslander, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Leif Lindstam.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 9 september 1993, varvid

statsrådet Birgit[REDACTED_EFTERNAMN] varit föredragande, har regeringen för lagrådets

yttrande överlämnat förslag till lag om förbud beträffande viss

avkodningsutrustning.

 Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Greger
[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

 Lagförslaget innefattar huvudsakligen ett förbud mot yrkesmässig

tillverkning och spridning av sådan avkodningsutrustning som gör det möjligt att

utan betalning få tillgång till avgiftsbelagda radio- och televisionsprogram

riktade till allmänheten. Förbudet avses gälla oberoende av innehållet i

programmen och kan därför införas utan hinder av regeln i 1 kap. 3 tredje

stycket yttrandefrihetsgrundlagen, något som också uttryckligen har förutsatts i

motiven till den nämnda grundlagsbestämmelsen (prop. 1990/91:64 s. 109). Med

hänsyn till att det här är fråga om program som får förutsättas vara

tillgängliga för envar mot betalning framstår lagstiftningen ej som en

begränsning av den informationsfrihet som skyddas av 2 kap. 1 regeringsformen.

Inte heller de särskilda reglerna i 13 samma kapitel om för vilka ändamål

informationsfriheten får begränsas är således tillämpliga.

 Med hänvisning till den anförda finner Lagrådet att det från de synpunkter

Lagrådet har att beakta inte föreligger någon anledning till erinran mot att en

lagstiftning i enlighet med förslaget kommer till stånd. Beträffande de

särskilda bestämmelserna bör emellertid några påpekanden göras.

1

I definitionen av uttrycket "kodad sändning som erbjuds mot betalning" ingår

bl.a. att den programbärande signalen skall ha ändrats av den som ansvarar för

sändningen eller av någon annan för dennes räkning. Häremot kan invändas att

ändringen av signalen även synes kunna göras för egen räkning av någon som

härleder sin rätt från den som svarar för sändningen. Så kan t.ex. vara fallet

om en sändning som inte är kodad av den som svarar för sändningen kodas av en

kabeloperatör och tillhandahålls dennes abonnenter. Utan att någon saklig

ändring i övrigt uppkommer skulle den angivna situationen täckas av definitionen

om orden "av den som ansvarar för sändningen eller av någon annan för dennes

räkning" utgår ur lagtexten.

 Den i remissen föreslagna definitionen av ordet "avkodningsutrustning"

föranleder också följande anmärkning av Lagrådet. Enligt vad som uttalas i den

allmänna motiveringen (avsnitt 6) och specialmotiveringen skall med

avkodningsutrustning avses inte endast en komplett utrustning, som kan

åstadkomma avkodning och som inte har någon annan funktion, utan också vissa

andra anordningar. Sålunda anges att till avkodningsutrustning skall räknas även

delar till sådan utrustning. Vidare uttalas att utrustningen kan utgöras av en

byggsats eller en del av en sådan. Det framgår vidare av specialmotiveringen att

en avkodningsutrustning kan ingå som en del i en anordning med även andra

funktioner.

 Enligt Lagrådets mening korresponderar dessa uttalanden inte helt med den

föreslagna definitionen. För att en del till en avkodningsutrustning eller till

en byggsats till en avkodningsutrustning i sig själv skall kunna betraktas som

en avkodningsutrustning torde få krävas inte endast att delen är nödvändig för

avkodningsfunktionen utan också att den inte kan ha någon annan funktion. Till

denna kategori hör t.ex. avkodare och datakort som är konstruerade eller

särskilt anpassade för avkodning och som måste användas tillsammans för att

avkodning skall åstadkommas.

 Andra beståndsdelar i en avkodningsutrustning, vilka kan användas på annat

sätt än i en sådan utrustning och som tillverkas, överlåts m.m. även för andra

ändamål, kan däremot inte anses i sig själva utgöra avkodningsutrustning och

omfattas därför inte av förbudet enligt den föreslagna lagen. Av både

principiella och praktiska skäl bör så också vara fallet. Lagtexten bör därför

inte anpassas till motiveringen på denna punkt.

 Däremot skulle enligt Lagrådets uppfattning definitionen av

avkodningsutrustning, utan någon ändring av den sakliga innebörd den har enligt

vad som nyss sagts, vinna i klarhet om den formulerades på följande sätt:

 avkodningsutrustning: en anordning, som är konstruerad för att

 ensam eller tillsammans med annan anordning kunna bereda någon tillgång

 till innehållet i en kodad sändning eller är särskilt anpassad för detta

 ändamål.

2

Som paragrafen är formulerad träffar förbudet även fall då någon av de beskrivna

åtgärderna företas efter tillstånd av programföretaget eller annan behörig

rättighetshavare. Detta är uppenbarligen ej avsikten. Paragrafen bör avfattas så

att förbudet blir tillämpligt endast när en åtgärd av avsett slag företas

olovligen.

 8

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 oktober 1993

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:53 Förbud beträffande viss

avkodningsutrustning.

 9