1

Regeringens proposition

1991/92:83

om ny konsumentkreditlag

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i

bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 12 december 1991.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en ny konsumentkreditlag. Den nya

konsumentkreditlagen är anpassad till EGs regler om konsumentkrediter. Den

får ett bredare tillämpningsområde än den nu gällande lagen. Många regler som

i dag omfattar enbart krediter i samband med köp och vissa tjänster kommer i

fortsättningen att gälla för i princip alla konsumentkrediter.

 Genom den nya lagen införs bl.a. regler som begränsar kredit-

givarens rätt att höja räntan under löpande avtal. Förutsättningarna för

räntehöjningar skall preciseras i avtalet och räntan får höjas bara som en

följd av vissa slag av kostnadsökningar. Lagen innehåller också begränsningar

i rätten att ta ut avgifter för krediten och att höja avgifterna under

avtalsperioden.

 Vidare inskränks kreditgivarens möjligheter att säga upp kredit-

avtalet till betalning i förtid. Konsumenten får å sin sida rätt att betala

sin skuld tidigare än enligt avtalet. Kreditgivaren får inte ta ut någon

särskild ersättning av konsumenten vid förtidsbetalning. Undantag från denna

regel gäller bara när avtalet löper med bunden ränta.

 Konsumenten blir också bättre skyddad i sådana fall då det

förekommer flera parter på näringsidkarsidan. Om han av misstag betalar till

fel näringsidkare, får han normalt ändå tillgodoräkna sig betalningen.

 Avtal om konsumentkrediter skall i fortsättningen ingås skriftligen.

 Den nya konsumentkreditlagen blir, liksom den nu gällande, tvingande

till konsumentens förmån. Lagen föreslås träda i kraft den 1 oktober 1992.

 2

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Konsumentkreditlag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och

som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes

yrkesmässiga verksamhet.

 Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om

kredit som lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas

av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren.

 Lagen gäller inte författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel

och inte heller lån som lämnas i pantlånerörelse enligt lagen (1949:722) om

pantlånerörelse.

2 § I lagen avses med

 kreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den ursprunglige

kreditgivarens fordran,

 kontantpris: det pris till vilket en vara, tjänst eller annan

nyttighet vanligen erbjuds konsumenter mot kontant betalning,

 kreditbelopp: vid betalningsanstånd den del av kontantpriset varmed

anstånd lämnas samt vid lån det lånade beloppet,

 kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och

andra kostnader som konsumenten skall betala för krediten,

 effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad

på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till att

delbetalningar skall göras under den löpande kredittiden,

 kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden.

3 § Med kreditköp avses köp av en vara, då säljaren lämnar köparen anstånd

med någon del av betalningen eller då någon del av betalningen erläggs med

ett belopp som köparen får låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare

på grund av en överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen betecknats

som ersättning för rätten att nyttja varan föreligger ändå ett kreditköp, om

det är avsett att konsumenten skall bli ägare till varan.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i

lagen.

Näringsidkarens allmänna skyldigheter

5 § Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta god

kreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intressen med

tillbörlig omsorg.

Marknadsföring och information

6 § Näringsidkare skall vid annonsering, skyltning och liknande marknads-

föring beträffande kredit lämna information om den effektiva räntan för

krediten. Om det är fråga om kredit för förvärv av en särskild vara, tjänst

eller annan nyttighet, skall även kreditkostnaden och kontantpriset anges.

 När kreditavtalet innebär en rätt för kredittagaren att fortlöpande

utnyttja ett kreditutrymme (löpande kredit) skall dels den effektiva räntan

anges som en årlig ränta beräknad på det belopp som motsvarar kreditutrymmet,

dels den effektiva räntan anges för minst ett fall där beloppet utgör endast

en andel av kreditutrymmet. Är kreditutrymmet inte bestämt i avtalet skall

det därvid anses vara 15 000 kronor.

 Information enligt första eller andra stycket behöver inte lämnas,

 3

om krediten avser ett belopp som uppgår till högst 1 500 kronor eller om

krediten skall återbetalas inom tre månader.

7 § Innan ett kreditavtal sluts skall näringsidkare som lämnar eller

förmedlar krediten lämna konsumenten information i de hänseenden och i den

omfattning som anges i 6 §. Informationen skall lämnas skriftligen.

8 § I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i 6 och 7 §§

eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt gäller

marknadsföringslagen (1975:1418).

Kreditavtalet

9 § Ett avtal om kredit skall ingås skriftligen och undertecknas av

konsumenten. Denne skall få en kopia av avtalet.

 Ett kreditavtal som inte har ingåtts skriftligen är ändå giltigt

utom i fråga om villkor som är till nackdel för konsumenten. Vid bedömning av

om ett villkor är till nackdel för konsumenten skall en jämförelse göras med

vad som gäller om villkoret inte tillämpas.

 Vad som sägs i denna paragraf gäller inte för engångskrediter när

kredittiden är högst 45 dagar och hela kreditbeloppet skall betalas på en

gång. Det gäller inte heller för krediter som avser ett belopp som uppgår

till högst 1 500 kronor.

Ränta och avgifter

10 § Ränta som tas ut för krediten skall i avtalet anges som en räntesats

motsvarande räntekostnaden per år för den vid varje tid obetalda delen av

skulden.

11 § Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i avtalet.

 Räntesatsen får ändras till konsumentens nackdel endast i den

utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade

upplåningskostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som

kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränte-

ändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till hans nackdel.

12 § Kredittagaren är skyldig att, utöver eller i stället för ränta, betala

särskild ersättning för krediten (avgift) endast om sådan ersättning avser

kostnader som kreditgivaren har för krediten och om avgiften har angetts

särskilt i avtalet. Om kostnader kan särskiljas, får avgift tas ut särskilt

för varje sådan kostnad.

 I avtalet skall också anges under vilka förutsättningar

kreditgivaren får ändra de avgifter som tas ut för krediten.

 Avgifter för krediten får ändras till konsumentens nackdel endast i

den utsträckning som det motiveras av ökningar av de kostnader som skall

täckas av avgifterna.

13 § Kreditgivaren skall underrätta konsumenten om beslutade ränteändringar

och avgiftsändringar. Underrättelse skall lämnas senast när ändringen börjar

gälla, antingen genom ett särskilt meddelande till konsumenten eller genom

annonsering i dagspressen. Sker underrättelsen genom annonsering, skall

meddelande om ändringen också lämnas när nästa avisering eller kontoutdrag

sänds till konsumenten.

Kontantinsats vid kreditköp

14 § Vid kreditköp skall säljaren ta ut en kontantinsats av köparen i

enlighet med god kreditgivningssed. Kontantinsatsen skall motsvara minst 20

procent av varans kontantpris, om inte särskilda förhållanden föranleder

annat.

 Som kontantinsats anses inte betalning med medel som köparen får

 4

låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare på grund av en

överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte kreditköp för vilka

föreskrifter om kontantinsats har meddelats med stöd av lagen (1986:1202) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp.

15 § Om en näringsidkare för sin egen eller någon annans räkning säljer en

vara utan att iaktta vad som sägs i 14 §, skall det anses utgöra en sådan

handling som avses i 2 § marknadsföringslagen (1975:1418).

Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordringen, m. m.

16 § Om kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal,

får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han vid

överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detsamma gäller när kreditgivaren

har pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet.

 Vid kreditköp får köparen mot kreditgivares krav på betalning

framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot

säljaren. Köparen får även invända att han har erlagt betalning till säljaren

eller att han har träffat en överenskommelse med denne. Detta gäller dock

inte om köparen visste att säljaren saknade rätt att ta emot betalningen

eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlät att skaffa sig kunskap om detta.

 Om köparen på grund av ett kreditköp har anspråk mot säljaren på

återbetalning av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation,

svarar kreditgivaren lika med säljaren för att anspråket fullgörs.

Kreditgivaren är dock inte skyldig att betala mer än vad han har mottagit av

köparen med anledning av krediten.

17 § Vid kreditköp får kreditgivaren inte ta emot en av köparen ingången

växelförbindelse som avser en fordran på grund av kreditköpet. Han får inte

heller till bevis för sin fordran ta emot ett av köparen utfärdat löpande

skuldebrev eller någon annan av denne ingången skuldförbindelse som är av ett

sådant slag att köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet

inskränks om skuldförbindelsen överlåts eller pantsätts till en borgenär som

är i god tro.

 Första stycket första meningen gäller inte egna växlar som är

utställda av banker.

 Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms

till böter.

18 § Bestämmelserna i 16 § andra och tredje styckena samt 17 § gäller även

när en konsument vid avtal om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen

(1985:716) fått kredit enligt vad som sägs i 3 § angående köp.

Förbud mot viss avräkning

19 § Belopp som kredittagaren erlägger för avräkning på viss kreditfordran

får kreditgivaren inte först avräkna på annan fordran.

Betalning av skulden i förtid

20 § Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den

avtalade förfallotiden.

21 § Kreditgivaren har rätt att få betalning i förtid endast om han har

gjort förbehåll om detta i avtalet samt någon av följande omständigheter

föreligger:

 1. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger tio procent av kreditfordringen.

 2. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger fem procent av kreditfordringen och dröjsmålet

avser två eller flera poster som förfallit vid olika tidpunkter.

 5

 3. Konsumenten är på annat sätt i väsentligt dröjsmål med betalning.

 4. Säkerhet som ställts för krediten har avsevärt försämrats.

 5. Det står klart att konsumenten genom att avvika, skaffa undan

egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala sin skuld.

 Om säkerhet som ställts för krediten utgörs av förbehåll om

återtaganderätt, har kreditgivaren rätt till betalning i förtid på grund av

försämrad säkerhet endast om konsumenten uppsåtligen eller genom grov

vårdslöshet har orsakat att säkerheten avsevärt försämrats.

22 § Vill kreditgivaren få betalt i förtid enligt 21 § första stycket 1-3

gäller en uppsägningstid av minst fyra veckor räknat från den tidpunkt då

kreditgivaren sänder ett meddelande om uppsägningen i rekommenderat brev till

konsumenten under dennes vanliga adress eller uppsägningen utan en sådan

åtgärd kommer konsumenten till handa.

 Har kreditgivaren krävt betalning i förtid enligt 21 § första

stycket 1-3, är konsumenten ändå inte skyldig att betala i förtid, om han

före utgången av uppsägningstiden betalar vad som förfallit jämte

dröjsmålsränta. Detsamma gäller om konsumenten vid uppsägning enligt 21 §

första stycket 4 eller 5 eller andra stycket genast efter uppsägningen eller

inom medgiven uppsägningstid ställer godtagbar säkerhet för fordringen.

 Har konsumenten tidigare med stöd av bestämmelserna i andra stycket

befriats från skyldigheten att betala skulden i förtid, gäller inte

bestämmelserna i det stycket.

23 § Utan hinder av vad som sägs i 21 § första stycket 4 får kreditgivaren

åberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning i förtid på grund av att

en säkerhet som ställts för krediten har försämrats. Bestämmelserna i 21 §

hindrar vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör gällande

strängare förbehåll om betalning i förtid, om de har en skyldighet att göra

sådana förbehåll enligt någon annan författning.

24 § Vid förtidsbetalning enligt 20-23 §§ skall följande iakttas när

kreditgivarens fordran beräknas:

 1. Konsumenten skall betala ränta och andra kostnader för krediten

för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Vid

beräkningen skall tillämpas grunder som står i överensstämmelse med god

kreditgivningssed.

 2. Kreditgivaren får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att

skulden betalas i förtid. Är räntan för en kredit bunden för hela eller en

del av avtalstiden har dock kreditgivaren, om han gjort förbehåll om det,

rätt att för återstående del av den tiden av konsumenten ta ut ersättning för

skillnaden mellan räntan på krediten och räntan på nya krediter av

motsvarande slag.

 3. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker på annan tid än en

förfallodag som har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första

förfallodagen efter betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal

om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen (1985:716) har fått kredit

enligt vad som sägs i 3 § angående köp.

 Om kreditgivaren utnyttjar en rätt att återta en vara enligt 25 §,

tillämpas 27 och 28 §§ vid den uppgörelse som då skall ske mellan parterna.

Återtaganderätt vid kreditköp

25 § Med förbehåll om återtaganderätt avses ett avtalsvillkor som ger

kreditgivaren möjlighet att återta varan, om köparen inte fullgör sin del av

kreditköpsavtalet.

 Ett förbehåll om återtaganderätt får göras gällande endast under

förutsättning

 1. att säljaren har gjort förbehållet i samband med köpet för att

trygga sin rätt till betalning, samt

 2. att den tidpunkt har inträtt då konsumenten enligt 21 och 22 §§

skall fullgöra sin skyldighet att betala i förtid.

 6

 Om vid betalningsdröjsmål köparen, innan varan återtas, betalar vad

som förfallit till betalning jämte dröjsmålsränta och kostnader enligt de

grunder som anges i 27 § tredje - femte styckena, får kreditgivaren inte

återta varan på grund av dröjsmålet. Grundas återtaganderätten på att

säkerhet för krediten har försämrats eller att köparen undandrar sig att

betala sin skuld, får kreditgivaren inte återta varan om köparen innan varan

återtas ställer godtagbar säkerhet för fordringen.

26 § Använder näringsidkare förbehåll om återtaganderätt vid försäljning av

en vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värde eller på grund

av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan

näringsidkaren förbjudas att framdeles i liknande fall använda sådana

förbehåll. I fråga om förbud gäller i övrigt bestämmelserna i lagen

(1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

Uppgörelse när en vara återtas

27 § Om kreditgivaren vill utnyttja en rätt att återta varan, skall

avräkning göras mellan honom och köparen.

 Vid avräkningen skall köparen tillgodoräknas varans värde vid åter-

tagandet. Värdet beräknas efter vad kreditgivaren kan antas få ut genom att

på lämpligt sätt sälja varan.

 Kreditgivaren får tillgodoräkna sig den obetalda delen av kredit-

fordringen efter avräkning enligt 24 § samt i förekommande fall dröjsmåls-

ränta, dock inte enligt högre räntesats än som anges i 6 § räntelagen

(1975:635).

 Kreditgivaren får dessutom tillgodoräkna sig ersättning för följande

kostnader för återtagande av varan, nämligen utsökningsavgift, skälig kostnad

för transport av varan samt utgift för inställelse vid förrättning för

återtagande, om kreditgivaren har behövt inställa sig för att tillvarata sin

rätt. När ersättning bestäms för utgift för inställelse tillämpas

bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne.

 I mål om handräckning för återtagande får kreditgivaren, enligt vad

regeringen närmare föreskriver, tillgodoräkna sig även skälig ersättning för

eget arbete med anledning av målet samt arvode till ombud eller biträde.

28 § Om köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större belopp än

kreditgivaren, får varan återtas endast om kreditgivaren betalar mel-

lanskillnaden till köparen eller, när varan värderats av kronofogde-

myndigheten, nedsätter mellanskillnaden hos myndigheten.

 Har kreditgivaren för att kunna återta varan varit tvungen att

betala en skuld som köparen har, får kreditgivaren när första stycket

tillämpas avräkna sådan betalning mot mellanskillnad till köparens förmån.

Detsamma gäller om kreditgivaren för att varan efter återtagande skall kunna

användas på avsett sätt har varit tvungen att betala en sådan skuld.

 Tillgodoräknas kreditgivaren ett större belopp än köparen, får

kreditgivaren inte kräva ut mellanskillnaden (restskulden) i annat fall än då

varan har minskat väsentligt i värde genom att köparen vanvårdat varan.

Återlösande av en vara som återtagits

29 § Köparen får inom fjorton dagar återlösa en vara som har återtagits.

Vill köparen återlösa varan, skall han betala kreditgivaren varans värde vid

återtagandet samt den restskuld som kan finnas enligt avräkningen.

Handräckning för återtagande av vara, m.m.

30 § Kreditgivaren får hos kronofogdemyndigheten söka handräckning för att

återta varan under förutsättning att parterna har upprättat och skrivit under

en handling om kreditköpet. Handlingen skall innehålla ett förbehåll om

återtaganderätt samt uppgifter om kontantpriset, kreditbeloppet,

kreditkostnaden, kredittiden, kreditfordringen och de tidpunkter när

betalning skall erläggas.

 7

 En ansökan om handräckning skall göras skriftligen. I ansökningen

skall anges hur stor del av kreditfordringen som är obetald. Om kreditgivaren

gör anspråk på dröjsmålsränta, skall i ansökningen också uppges vad

kreditgivaren fordrar i den delen. Vid ansökningen skall fogas en styrkt

kopia av den handling som anges i första stycket.

31 § Handräckning får beviljas endast om det är uppenbart att de

förutsättningar för återtagande som anges i 25 § andra och tredje styckena

föreligger.

 Om ett förbehåll om återtaganderätt har använts i strid mot förbud

enligt 26 §, får handräckning inte beviljas.

 Handräckning eller verkställighet av dom, varigenom köparen har

förpliktats att lämna tillbaka en vara som har sålts med förbehåll om

återtaganderätt, får inte beviljas beträffande sådana varor som enligt 5 kap.

1-3 §§ utsökningsbalken skall undantas från utmätning.

32 § I fråga om handräckning och verkställighet av dom, som anges i 31 §

tredje stycket, tillämpas i övrigt 12 § andra och tredje styckena samt 14-

18 §§ lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl., varvid

hänvisningen i 16 § tredje stycket till 10 § första stycket skall avse 28 §

första stycket i denna lag.

Förbud mot utmätning

33 § En vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt får inte utmätas

för en fordran som grundar sig på kreditköpet.

Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m.

34 § Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara

betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett

kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om

kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda

kontokortet har

 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan,

 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet, eller

 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte

snarast efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren.

 Om ett belopp har påförts kontot på det sätt som sägs i första

stycket efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att

kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda

kontokortet inte längre har detta i sin besittning, är kontohavaren

betalningsskyldig för beloppet endast om han har förfarit svikligt.

Tillsyn

35 § Konsumentverket utövar tillsyn över att denna lag följs. Verkets

tillsyn omfattar dock inte Sveriges riksbank, verksamhet som står under

tillsyn av finansinspektionen eller verksamhet hos exekutiv myndighet.

 Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

36 § För tillsynen har konsumentverket eller den som verket förordnar rätt

att företa inspektion hos näringsidkare som bedriver varuförsäljning eller

som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnar, förmedlar eller övertar kredit som

avses i denna lag och att ta del av samtliga handlingar som behövs för

tillsynen. Näringsidkaren skall lämna de upplysningar om verksamheten som

begärs för tillsynen.

 Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar

upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får konsument-

verket förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

37 § Om konsumentverket enligt 36 § andra stycket har förelagt en

 8

näringsidkare att tillhandahålla en handling, får beslutet överklagas hos

kammarrätten. Andra beslut av konsumentverket enligt 36 § får inte

överklagas.__________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992, då konsumentkredit-

lagen (1977:981) skall upphöra att gälla.

 2. Äldre föreskrifter gäller dock, med de undantag som anges i det

följande, i fråga om kreditavtal som har ingåtts före den nya lagens

ikraftträdande.

 3. Har kreditgivaren förvärvat sin fordran mot konsumenten genom

överlåtelse eller pantsättning efter ikraftträdandet, gäller 16 § i den nya

lagen även om kreditavtalet ingicks före ikraftträdandet.

 4. När handräckning begärs för återtagande av en vara som har

förvärvats innan den nya lagen trätt i kraft, gäller den äldre lagens

föreskrifter om förutsättningarna för handräckning.

 9

2 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 10 § utsökningsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 10

Föreslagen lydelse 9 kap.

 10 §

 Har utmätning skett av egendom som gäldenären har förvärvat på

kredit under förbehåll om återtaganderätt för kreditgivaren, får egendomen

säljas endast om köpeskillingen förslår till betalning av kreditgivarens

fordran eller försäljningen med kreditgivarens samtycke i målet sker med

förbehåll för hans rätt enligt avtalet.

 Kreditgivarens fordran bestäms enligt 13 § konsumentkreditlagen

(1977:981) eller enligt 5 § lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m.fl. Är ej någon av dessa lagar tillämplig på avtalet, bestäms

fordringen likväl enligt sistnämnda paragraf, varvid jämkning får ske efter

vad som är skäligt.

 11

 Kreditgivarens fordran bestäms enligt 25 § konsumentkreditlagen

(1992:000) eller enligt 5 § lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m.fl. Är ej någon av dessa lagar tillämplig på avtalet, bestäms

fordringen likväl enligt sistnämnda paragraf, varvid jämkning får ske efter

vad som är skäligt. Sker försäljningen med förbehåll för kreditgivarens rätt,

svarar därefter den som förvärvar egendomen i stället för gäldenären för

dennes skyldigheter enligt avtalet.__________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992. I fall då gäldenären

har förvärvat varan före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 12

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt

 Härigenom föreskrivs att 15 § lagen (1968:430) om mervärdeskatt

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 13

Föreslagen lydelse 15 § 1

 Redovisning av skatt för viss redovisningsperiod skall omfatta

affärshändelser genom vilka redovisningsskyldighet har inträtt enligt 5 a §.

 Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har

redovisats, får ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen

för den period då förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan

fordran skall beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd

av förbehåll om återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1977:981) eller

lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. får avdrag

göras för vad säljaren vid avräkning gottskriver köparen för värdet av den

återtagna varan, endast om det kan visas att köparen helt saknat rätt till

avdrag för ingående skatt som hänför sig till dennes förvärv av varan.

1Senaste lydelse 1990:576.

 14

 Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har

redovisats, får ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen

för den period då förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan

fordran skall beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd

av förbehåll om återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1992:000) eller

lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. får avdrag

göras för vad säljaren vid avräkning gottskriver köparen för värdet av den

återtagna varan, endast om det kan visas att köparen helt saknat rätt till

avdrag för ingående skatt som hänför sig till dennes förvärv av varan.

 Lämnas återbäring, bonus eller annan rabatt, som icke utgör s. k.

villkorlig rabatt, i efterhand och avser förmånen skattepliktig omsättning,

för vilken utgående skatt redovisats, får belopp motsvarande den del av den

tidigare redovisade skatten som belöpt på den utgivna förmånen avdragas i den

ordning som gäller för den skattskyldiges redovisning av utgående skatt.

Utges förmånen till skattskyldig skall avdraget grundas på kreditnota eller

motsvarande handling. Av handlingen skall framgå minskningen av både vederlag

och skatt.

 Handling som avses i tredje stycket skall ligga till grund även för

avdrag för annan kundkreditering som avser skattepliktig omsättning.

 Uthyr eller upplåter den som är skattskyldig enligt 2 § tredje

stycket, inom tre år från utgången av det kalenderår under vilket skattskyl-

dighet inträtt enligt meddelat beslut, fastigheten eller del därav till annan

än som anges i 2 § tredje stycket, skall beloppet av åtnjutna avdrag för

ingående skatt för ifrågavarande fastighet eller del därav återföras. Sker

sådan uthyrning eller upplåtelse sedan tre men inte sex år har förflutit från

utgången av det kalenderår under vilket skattskyldighet har inträtt enligt

meddelat beslut skall återföring göras med hälften av det belopp som nu

sagts.

 Vad som sägs i femte stycket tillämpas även när fastighetsägaren tar

uthyrd eller upplåten fastighet eller del därav i anspråk för användning i

verksamhet som ej medför skattskyldighet samt när uthyrd eller upplåten

fastighet säljs.

 Återföring skall ske i deklarationen för den redovisningsperiod

under vilken den skattepliktiga uthyrningen eller upplåtelsen har upphört

eller fastigheten har sålts.

 Exporteras en vara av det slag som anges nedan, skall den ingående

mervärdeskatt som hänför sig till förvärvet av varan återföras, om den

skattskyldige inte visar att varan har innehafts endast av skattskyldiga. De

varor som avses är

 1) andra varor än sådana som avses i 18 § fjärde stycket och som

helt eller till väsentlig del består av guld, silver eller platina,

 2) naturpärlor, naturliga och syntetiska ädelstenar,

 3) varor, som helt eller till väsentlig del består av koppar,

mässing, tenn, brons eller nysilver,

 4) vapen med undantag av sådana skjutvapen som omfattas av vapen-

lagen (1973:1176),

 5) alster av bildkonst,

 6) konstalster av glas, porslin eller annan keramik,

 7) möbler,

 8) fartyg eller luftfartyg.

 Återföring enligt åttonde stycket skall ske i deklarationen för den

redovisningsperiod under vilken varan har exporterats.

 Redovisningen av skatt, som hänför sig till omsättning enligt

punkt 2 första stycket g) av anvisningarna till 2 § och som avser nyttjande

av personbil, får anstå till den sista redovisningsperioden under det

kalenderår nyttjandet har skett.

 15

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992. I fall då förbehåll om

återtaganderätt har gjorts före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 16

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar

 Härigenom föreskrivs att 29 § lagen (1968:576) om Konungariket

Sveriges stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

 17

Föreslagen lydelse 29 §

 För förenings utlåning gäller i tillämpliga delar bestämmelserna om

utlåning från kassan till föreningarna. Förening skall lämna lån på samma

villkor som gäller för föreningens motsvarande lån hos kassan.

 18

 För förenings utlåning gäller i tillämpliga delar bestämmelserna om

utlåning från kassan till föreningarna. Förening skall lämna lån på samma

villkor som gäller för föreningens motsvarande lån hos kassan. För ett sådant

lån som föreningen lämnar gäller dock inte bestämmelserna i 10 §, om

konsumentkreditlagen är tillämplig på lånet.__________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992. Äldre föreskrifter

gäller dock i fråga om kreditavtal som har ingåtts före den nya lagens

ikraftträdande.

 19

5 Förslag till

Lag om ändring i reglementet (1968:654) för Konungariket

Sveriges stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar

 Härigenom föreskrivs att 39, 40 och 44 §§ reglementet (1968:654) för

Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 20

Föreslagen lydelse 39 § 1

 Försummar låntagare att göra föreskriven inbetalning skall han

betala ränta på det förfallna beloppet efter högst en och en halv procent i

månaden, om föreningen beslutar det. Har likvid ej skett inom trettio dagar

från förfallodagen, är låntagaren skyldig att inom tre månader betala hela

det återstående kapitalet med ränta, om föreningen beslutat det.

 1Senaste lydelse 1978:24.

 21

 Om konsumentkreditlagen (1992:000) är tillämplig på lånet, gäller

bestämmelserna i den lagen framför bestämmelserna i första stycket.

 40 § 2

 Har byggnad som hör till belånad fast egendom eller tomträtt

brandskadats, skall föreningen bestämma, om det lånebelopp, för vilket

panträtt i den fasta egendomen eller tomträtten utgör säkerhet, skall

inbetalas eller kvarstå helt eller delvis. Detsamma gäller i fråga om lån mot

pantsäkerhet i bostadsrätt, om den byggnad vari bostadsrätten är upplåten har

brandskadats.

 Har pantsäkerheten av annan anledning förlorat i värde eller

säkerhet i form av borgen försämrats under lånetiden i sådan utsträckning att

den inte längre kan anses utgöra betryggande säkerhet, kan föreningen kräva

att låntagaren omedelbart ställer nöjaktig fyllnadssäkerhet. Om låntagaren ej

gör detta, kan föreningen säga upp lånet till betalning.

 Gäller ej längre betryggande brandförsäkring av byggnad och har

kravet på sådan försäkring ej eftergivits enligt 35 § andra stycket eller 36

a §, skall lånet ofördröjligen uppsägas till omedelbar betalning. Detta

gäller också, om villkor för eftergift av kravet på brandförsäkring

åsidosätts.

 Ansluts belånad fast egendom eller tomträtt till gemensamhets-

anläggning enligt anläggningslagen (1973:1149), skall föreningen pröva om

panten med hänsyn till omständigheterna fortfarande kan anses utgöra

betryggande säkerhet för lånet. Är detta ej fallet, skall lånet i motsvarande

mån ofördröjligen sägas upp till omedelbar betalning.

 Föreningen kan säga upp lån åt samfällighetsförening till omedelbar

betalning, om sådant fall inträffar som avses i 43 § andra stycket lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter eller om betalning av lånet

äventyras av annan anledning, såsom händelse som anges i första - tredje

styckena i denna paragraf.

 2Senaste lydelse 1983:959.

 22

 Bestämmelserna i andra stycket gäller inte för lån som konsu-

mentkreditlagen (1992:000) är tillämplig på.

 44 § 3

 Betalas lån till förening i förtid, får föreningen betinga sig

ränteskillnadsersättning av låntagaren på sätt och med belopp som kassan

bestämmer. I annat fall än som avses i 10 § första stycket lagen (1968:576)

om Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar

får föreningen även betinga sig ersättning för förlorade förvaltnings- och

fondbidrag med belopp som kassan bestämmer.

3Senaste lydelse 1976:226.

 23

 Om konsumentkreditlagen (1992:000) är tillämplig på lånet, gäller

den lagens bestämmelser framför bestämmelserna i första stycket.__________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992. Äldre föreskrifter

gäller dock i fråga om kreditavtal som har ingåtts före den nya lagens

ikraftträdande.

 24

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1978:599) om avbetalningsköp

mellan näringsidkare m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 25

Föreslagen lydelse 1 §

 Denna lag gäller avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i

deras yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsument-

kreditlagen (1977:981).

 26

 Denna lag gäller avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i

deras yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsument-

kreditlagen (1992:000). Med avbetalningsköp avses avtal om köp av vara, om

 1. betalningen skall erläggas i särskilda poster, varav minst en

sedan varan har lämnats ut till köparen, och

 2. avtalet innehåller villkor som ger säljaren möjlighet att

återtaga varan om köparen ej fullgör sin del av avtalet (förbehåll om

återtaganderätt).

 Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen som vederlag

för varans nyttjande föreligger ändå avbetalningsköp, om det är avsett att

den till vilken varan utlämnas skall bli ägare av denna.__________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992.

 21

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 december 1991

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Laurén

__________

Proposition om ny konsumentkreditlag

1 Inledning

Den nuvarande konsumentkreditlagen gäller sedan den 1 juli 1979. Inom sitt

tillämpningsområde ersatte den 1915 års lag om avbetalningsköp samt vissa

bestämmelser om kreditköp i den dåvarande konsumentköplagen. Genom

konsumentkreditlagen infördes en i princip heltäckande konsumentskyddande

reglering för krediter som lämnas i samband med köp av varor. Senare har

flera av lagens regler gjorts tillämpliga även på vissa tjänster som

tillhandahålls på kredit.

 När det gäller sådana kreditavtal som inte har ett direkt samband

med köp eller tjänster - s.k. fristående krediter - saknas i huvudsak

lagreglering. I konsumentkreditlagen finns för dessa krediter bara vissa

regler om marknadsföring och information. Under senare år har ofta påtalats

att konsumentskyddet på detta område behöver kompletteras.

 Behovet av konsumentskydd vid kreditavtal har uppmärksammats inom

EG. Ett direktiv antogs av ministerrådet i december 1986 (87/102/EEG) och

kompletterades i februari 1990 (90/88/EEG). Direktivet och tilläggsdirektivet

bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1 resp. bilaga 2. I de

flesta EG-länderna har lagstiftning med anledning av direktivet och

tilläggsdirektivet genomförts och i de övriga pågår lagstiftningsarbete.

 I Danmark trädde en ny lag om kreditavtal i kraft den 1 januari

1991. Den bygger på EG-direktivet men har i vissa avseenden fått en

utformning som ger en högre grad av konsumentskydd än vad EG-direktivet gör.

I de övriga nordiska länderna pågår eller planeras en översyn av reglerna om

konsumentkrediter.

 Det har skett en snabb utveckling på konsumentkreditområdet under

det senaste decenniet. Krediter har blivit vanligare både i samband med

varuköp och annars och en rad nya kreditformer har tillkommit. Till

utvecklingen hör också att hushållens sammanlagda skuldbelopp ökade markant

under 1980-talet. Expansionen var särskilt kraftig under åren 1986-1988,

sedan omfattande avregleringar på kreditmarknaden medfört att tillgången på

krediter ökat avsevärt. År 1989 vände emellertid utvecklingen. Hushållens

sammanlagda skuldbelopp ökar nu inte längre.

 Ökningen av skulderna medförde problem för många människor.

Åtskilliga försatte sig i en ekonomisk situation som blev omöjlig att klara

upp. I riksdagen uppmärksammades denna s.k. överskuldsättning vid flera

tillfällen och riksdagen efterlyste ändamålsenliga åtgärder för att komma

till rätta med förhållandena (se senast 1989/90:LU4 s. 14).

 År 1988 tillkallades en kommitté med uppgift att utreda hushållens

skuldsättning. Kommittén överlämnade samma år betänkandet (SOU 1988:55)

Hushållens skuldsättning. Betänkandet innehåller en rad förslag till

åtgärder.

 Justitiedepartementet inledde en översyn av konsumentkreditlagen år

1987 då en hearing hölls med bl.a. företrädare för konsument- och

kreditgivarintressen. År 1990 hölls överläggningar såväl med svenska

myndigheter och organisationer som med företrädare för regeringskanslierna i

de övriga nordiska länderna.

 22

 I december 1990 presenterade justitiedepartementet, som ett resultat

av översynen, departementspromemorian (Ds 1990:84) Ny konsumentkreditlag (i

fortsättningen benämnd "promemorian"). Den har remissbehandlats. Till

protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av promemorian

som bilaga 3, dels promemorians lagförslag som bilaga 4, dels en förteckning

över remissinstanserna som bilaga 5. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (justitiedepartementet, diarienummer

87-231).

 I oktober 1990 överlämnade insolvensutredningen (Ju 1988:02)

delbetänkandet (SOU 1990:74) Skuldsaneringslag. Enligt förslaget skall vissa

överskuldsatta fysiska personer kunna befrias helt eller delvis från sina

skulder. Betänkandet har remissbehandlats och ärendet bereds för närvarande

inom justitiedepartementet.

Lagrådet

Den förra regeringen överlämnade den 29 augusti 1991 för lagrådets yttrande

förslag till ny konsumentkreditlag m.m. Lagrådsremissens lagförslag bör fogas

till protokollet i detta ärende som bilaga 6. Lagrådet har yttrat sig

över förslagen. Därvid har lagrådet haft vissa synpunkter på den formella

utformningen av förslaget till ny konsumentkreditlag men menat att

lagförslaget ändå bör godtas i detta hänseende. När det gäller det materiella

innehållet har förslaget i huvudsak inte gett anledning till erinringar från

lagrådets sida. Särskilt i två hänseenden har emellertid lagrådet ställt sig

kritiskt. Det gäller dels ett förslag om jämkning vid bristande

kreditprövning, dels föreslagna begränsningar i kreditgivarens rätt att säga

upp krediten när en säkerhet som lämnats för krediten har försämrats. Även

beträffande andra frågor har lagrådet anfört synpunkter (se avsnitten 2.1.4,

2.2, 2.3, 2.4.1, 2.4.2, 2.5, 2.8, 2.9, 2.11.1, 2.14 och 2.15). Lagrådets

yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 7.

 Jag har följt lagrådets förslag på alla punkter. Detta har inneburit

vissa ändringar i förslaget till ny konsumentkreditlag. Jag har även gjort

ett par ändringar i sak utöver sådana som har föranletts av lagrådets

påpekanden. Dessa ändringar är inte av sådan karaktär att det finns anledning

att på nytt höra lagrådet. Jag har också gjort ett antal redaktionella

ändringar i lagtexterna.

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna utgångspunkter

2.1.1 Reformbehovet

Konsumentkreditlagen (1977:981) trädde i kraft år 1979. Sedan dess har mycket

hänt på konsumentkreditmarknaden. Nya former av krediter har tillkommit och

vissa äldre kredittyper har förlorat i betydelse. Framför allt i fråga om

kontokrediter har det skett en kraftig utveckling och dessa krediter har

blivit avsevärt vanligare än tidigare. Inom handeln är det numera självklart

i så gott som varje butik att betalning kan ske med kontokort, vare sig det

sker med utnyttjande av en kredit eller inte. Många butikskedjor har dessutom

egna kreditkortsarrangemang. Att tillhandahålla kredit har - ofta tillsam-

mans med olika specialerbjudanden - kommit att bli ett betydelsefullt medel i

konkurrensen om kunderna. Även inom tjänsteområdet har denna utveckling gått

långt. I avsnitt 2.1 i promemorian beskrivs olika typer av konsumentkrediter.

 Till utvecklingen på konsumentkreditområdet hör också att hushål-

lens skuldsättning ökade kraftigt under 1980-talet. Ökningen var särskilt

markant under åren 1986-1988, då en omfattande avreglering på kreditmarknaden

hade medfört att det blev betydligt lättare än tidigare att få låna pengar av

banker och andra professionella kreditgivare. Att värdet på belåningsbara

tillgångar steg kraftigt verkade i samma riktning.

 Riksbanken upprättar statistik över hushållens skuldsättning. Banken

redovisar för åren 1985-1988 följande årliga procentuella ökningar av

nettoutlåningen från banker, finansbolag och bostadsinstitut (nettoutlåning =

 23

bruttoutlåning med avdrag för dels lån som går till förtidsbetalning av

skulder, dels amorteringar): År 1985 var ökningen 7,6 %, år 1986 24,5 %, år

1987 18,7 % och år 1988 20,1 %.

 Många hushåll ökade alltså sin skuldbörda markant under 1980-talet.

De flesta har kunnat bära denna börda utan påtagliga ekonomiska påfrestningar

men en del hushåll har fått problem. Många har skaffat sig skulder i en

omfattning som inte har stått i rimlig proportion till den långsiktiga

betalningsförmågan. Att problemen har stor spridning framgår bl.a. av

undersökningar som konsumentverket har gjort och av erfarenheter som

kommunernas konsumentvägledare och socialkontor har redovisat.

 I en studie som gjordes av konsumentverket år 1989 kom det fram

bl.a. att den genomsnittliga skuldsättningen hos de skuldsatta hushåll som

sökte socialbidrag i vissa kommuner var - exklusive bostadskrediter - 55 000

kr, att 13 % av dessa hushåll hade konsumtionsskulder som uppgick till över

100 000 kr och att endast 23 % av socialbidragssökande hushåll med

konsumtionsskulder hade ett så stort betalningsutrymme att de utöver

räntekostnaderna klarade att amortera något på skulderna. Socialbidrag gick i

praktiken inte sällan till betalning av konsumtionsskulder. Beräkningar

utifrån det studerade materialet ledde till uppskattningen att över 200 000

hushåll i landet hade större skulder än de kunde klara.

 I riksdagen har problemet med överskuldsättningen uppmärksammats vid

flera tillfällen. När frågan senast togs upp framhöll lagutskottet i sitt av

riksdagen godkända betänkande (1989/90:LU4 s. 14) att den ökande

skuldsättningen visat sig medföra inte bara ekonomiska svårigheter utan även

allvarliga sociala problem. Utskottet ansåg det nödvändigt "att det snarast

vidtas ändamålsenliga åtgärder för att komma till rätta med förhållandena på

kreditmarknaden".

 År 1989 vände emellertid utvecklingen i fråga om hushållens skulder.

Ökningstakten avtog och var år 1989 9,0 %. År 1990 var den nere i 4,8 %.

Under år 1991 har denna utveckling fortsatt. Hushållens skulder mätta i fasta

priser - dvs. med hänsyn tagen till penningvärdeförsämringen - minskar nu.

Denna utveckling kan antas bero bl.a. på att det tidigare funnits ett

efterfrågeöverskott när det gäller krediter och att efterfrågan blivit i

väsentlig mån tillgodosedd under slutet av 1980-talet. En annan viktig faktor

kan antas vara att kreditgivarna på grund av kreditförluster och annat blivit

mer restriktiva än tidigare när det gäller att bevilja krediter.

 I lagrådsremissen (se avsnitt 1) angav den förra regeringen

problemet med överskuldsättningen som ett huvudskäl för en reformering av

konsumentkreditlagen. Flera av de olika delförslagen i lagrådsremissen angavs

syfta till att motverka överskuldsättningen. Enligt min mening är emellertid

de föreslagna förändringarna alltför långtgående. De skulle, om de

genomfördes, innebära alltför omfattande ingrepp i den fria marknaden, ökad

byråkrati och fler tvister. Vissa av de föreslagna reglerna skulle också

kunna missbrukas av den som vill undandra sig att betala sina skulder.

 Utvecklingen inom kreditmarknaden under den senaste tiden visar att

kreditgivarna nu själva har reagerat mot den tidigare alltför bristfälliga

kreditprövningen. Omfattande kreditförluster på grund av alltför lättsinnig

kreditgivning har medfört en självsanering på kreditgivarsidan. Det ligger

naturligtvis i kreditgivarnas eget intresse att se till att kredit inte

beviljas personer som inte har förmåga att betala. Kreditprövningen har

således förbättrats.

 Jag anser därför att det - i vart fall för närvarande - inte behövs

några särskilda lagstiftningsåtgärder för att motverka överskuldsättningen.

 I stället är det ett annat skäl för en reformering av

konsumentkreditlagen som kommer i blickpunkten. Mellan EFTA-länderna och EG

har nyligen slutförts förhandlingar om ett europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde, EES, där samtliga EFTAs och EGs medlemsländer skall ingå.

Till följd av avtalet, som ännu inte är underskrivet, skall EFTA-länderna

anpassa sin lagstiftning till vissa delar av EGs regelverk. En sådan del är

direktivet om konsumentkrediter (se avsnitten 1 och 2.1.3).

 En anpassning till EGs regelsystem om konsumentkrediter innebär att

vi i Sverige måste nå upp till minst den konsumentskyddsnivå som direktivet

 24

föreskriver. På flera punkter går direktivet längre till skydd för

konsumenterna än den nuvarande svenska konsumentkreditlagen. Innehållet i

direktivet presenteras närmare i avsnitt 2.1.3 nedan.

 I EG-direktivet omfattar konsumentskyddsreglerna inte bara - som i

huvudsak är fallet i den gällande svenska lagen - kreditköp utan också de

s.k. fristående krediterna, dvs. lån och andra krediter som saknar direkt

samband med ett särskilt köp eller en viss tjänst. I den gällande svenska

lagen saknas nästan helt regler om de fristående krediterna till skydd för

konsumenterna. Detta har kritiserats av bl.a. konsumentverket. Det har

framhållits att avtal om fristående krediter har stor ekonomisk betydelse för

hushållen och att konsumenterna i dag har små möjligheter att hävda sina

intressen mot kreditgivarna. Enligt min mening är det en fördel med EG-

anpassningen av den svenska konsumentkreditlagstiftningen att konsumenterna

därmed får ett skydd också när det gäller de fristående krediterna.

 I Sverige har det också förekommit kritik mot specifika

avtalsvillkor som används på konsumentkreditområdet. Det gäller bl.a.

klausuler som hindrar låntagarna att lösa lån i förtid utan stora kostnader

och förbehåll som ger kreditgivarna rätt att ensidigt ändra kreditvillkoren.

Enligt min mening bör dessa frågor tas upp i detta sammanhang.

 En avtalstyp som befinner sig på gränsen till konsumentkrediterna är

s.k. privatleasing. Det har i flera sammanhang framhållits att

konsumentskyddet vid sådana avtal är bristfälligt. En särskild utredning,

leasingutredningen (Ju 1988:01), arbetar med bl.a. dessa frågor. Leasing

berörs därför inte ytterligare här.

 Det finns vidare ett samband mellan konsumentkreditområdet och

vissa konsumentskyddsfrågor i samband med s.k. elektronisk

betalningsöverföring. Dessa behandlas emellertid i annat sammanhang. Bl.a.

pågår för närvarande inom justitiedepartementet, i samarbete med det finska

justitieministeriet, en kartläggning och analys av sådana

konsumentskyddsfrågor. Inte heller dessa berörs därför ytterligare här.

 Som jag redan har nämnt (se avsnitt 1) bereds inom justitiedepar-

tementet frågan om införandet av en skuldsaneringslag. Den frågan behandlas

inte i detta sammanhang. Justitieministern avser att senare återkomma till

regeringen med ett förslag till ställningstagande i den frågan.

 Jag skall strax återkomma till vad en reform på konsument-

kreditområdet närmare bör innehålla. Dessförinnan skall jag dock kortfattat

redovisa dels nuvarande lagstiftning om konsumentkrediter, dels EG-

direktivet om konsumentkrediter.

2.1.2 Nuvarande lagstiftning

Konsumentkreditlagen innebar vid sin tillkomst en värdefull förstärkning av

konsumentskyddet vid kreditköp. Lagen innehåller en i stort sett heltäckande

tvingande reglering av kreditköpen. Vissa krav ställs på information till

konsumenterna vid marknadsföring och i samband med att avtal träffas. Till

skydd mot oöverlagda kreditåtaganden ställs vissa krav på kontantinsats.

Särskilda regler finns om rätt för köparen att göra köprättsliga invändningar

mot kreditgivarens betalningsanspråk i sådana fall då någon annan än säljaren

tillhandahåller krediten. Vidare finns bestämmelser som ger köparen möjlighet

att lösa krediten före avtalstidens utgång och som skyddar honom mot alltför

stränga följder av betalningsdröjsmål och andra kontraktsbrott.

 I samband med att konsumenttjänstlagen trädde i kraft år 1986

infördes i konsumentkreditlagen en regel (23 a §) som innebar att denna lags

bestämmelser om kreditköp blev i stor utsträckning tillämpliga även på de

tjänster som omfattas av konsumenttjänstlagen.

 Sådana konsumentkrediter som inte har direkt samband med något köp

eller någon tjänst, s.k. fristående krediter, lämnas i stort sett oreglerade

i konsumentkreditlagen. Regler finns bara om marknadsföringen samt om

betalningsansvaret vid förlust av kontokort. Det betyder att det råder en i

det närmaste oinskränkt avtalsfrihet i fråga om de fristående krediterna. Den

enda begränsningen av betydelse är regeln i 36 § avtalslagen (1915:218) om

jämkning av oskäliga avtalsvillkor.

 25

 Detsamma som nu har sagts om fristående krediter gäller för krediter

som har samband med andra tjänster än sådana som omfattas av

konsumenttjänstlagen, exempelvis resor.

 Även i vissa andra lagar finns bestämmelser som har betydelse på

konsumentkreditområdet. I fråga om marknadsföring av konsumentkrediter

gäller, förutom de särskilda reglerna i konsumentkreditlagen,

marknadsföringslagen (1975:1418). Här finns bl.a. en allmän bestämmelse om

förbud mot otillbörlig marknadsföring (2 §) och en regel om näringsidkares

informationsskyldighet (3 §). Vidare finns en bestämmelse om straff för den

som uppsåtligen använder vilseledande framställning i marknadsföringen (6 §).

 Oskäliga avtalsvillkor kan förbjudas enligt avtalsvillkorslagen

(1971:112). Denna lag gäller även för konsumentkrediter. Lagens betydelse för

kreditavtal är emellertid begränsad därigenom att den inte gäller i fråga om

verksamhet som står under tillsyn av finansinspektionen. Därigenom ligger de

flesta fristående krediter utanför lagens tillämpningsområde.

 I lagen (1988:606) om finansbolag finns regler om vilka företag som

får ägna sig åt kreditgivning till konsumenter. I princip krävs det tillstånd

för sådan verksamhet. Den som producerar eller säljer varor behöver dock inte

tillstånd för verksamhet som avser finansiering i samband med avsättning av

varorna. Detsamma gäller för den som säljer tjänster.

 Även vissa regler i bankrörelselagen (1987:617) har betydelse för

konsumentkrediterna. I 2 kap. 13 § finns en regel om kreditprövning och i

2 kap. 19 § bestämmelser om förfallotider och uppsägningstider vid bankernas

utlåning. Syftet med de sistnämnda reglerna är främst att tillgodose

önskemålet om balans mellan inlåning och utlåning i bankerna.

 Före år 1990 gällde särskilda bestämmelser om bl.a. kontantinsats

enligt en tidsbegränsad förordning om betalningsvillkor vid kreditköp (senast

SFS 1988:160). Giltighetstiden för förordningen gick ut i och med utgången av

år 1989 och förlängdes inte. Det ansågs att reglerna inte hade avsedd effekt

och att de medförde vissa negativa konsekvenser. Fortfarande gäller dock en

särskild lag (1986:1202) som bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter

om betalningsvillkor vid kreditköp.

 Regler av viss betydelse på konsumentkreditområdet finns även i

kreditupplysningslagen (1973:1173) och inkassolagen (1974:182).

2.1.3 EG-direktivet

EG-direktivet om konsumentkrediter (87/102/EEG) antogs den 22 december 1986

och ändrades genom ett nytt direktiv (90/88/EEG) den 22 februari 1990.

Direktiven finns i bilaga 1 resp. bilaga 2. När här talas om "direktivet"

avses det första direktivet, varvid dock reglerna beskrivs sådana de är efter

ändringarna.

 I den artikel som bestämmer direktivets tillämpningsområde (Art. 2)

undantas ett flertal typer av konsumentkrediter. Sålunda gäller inte

direktivet för

- fastighetskrediter (kreditavtal avsedda huvudsakligen för att

 konsumenten skall kunna förvärva eller behålla äganderätten till en

 fastighet eller en byggnad eller för renoverings- eller

 förbättringsarbeten på en byggnad),

- hyresavtal (utom om hyresmannen enligt avtalet skall överta

 äganderätten),

- krediter som är helt kostnadsfria,

- krediter som, under förutsättning att konsumenten betalar hela sin

 skuld på en gång, löper utan ränta,

- kredit i form av lyft på ett löpande konto som tillhandahålls av ett

 kredit- eller finansinstitut, om det inte är fråga om ett kredit-

 kortskonto,

- kreditavtal avseende belopp som understiger 200 ECU (ca 1 500 kr)

 eller överstiger 20 000 ECU (ca 150 000 kr),

- kreditavtal enligt vilka konsumenten skall återbetala hela krediten

 26

 antingen inom tre månader eller i maximalt fyra betalningar inom

 tolv månader,

- kreditavtal för vilka lämnats säkerhet i fast egendom (i den mån

 dessa avtal inte är undantagna redan på grund av de tidigare

 punkterna).

 För ett par av de undantagna kategorierna gäller ändå vissa av

direktivets regler.

 I övrigt gäller direktivet för alla konsumentkrediter. Det

innehåller alltså inte den begränsning till kreditköp och vissa tjänster som

görs i den svenska konsumentkreditlagen.

 Direktivet innehåller motsvarigheter till de flesta av de regler som

finns i den gällande svenska konsumentkreditlagen och dessutom vissa

bestämmelser som vi i Sverige inte har någon motsvarighet till. Här skall

översiktligt anges vilka typer av regler som återfinns i direktivet. I de

följande avsnitten kommer sedan de olika artiklarna i direktivet att

behandlas mer ingående.

 I Art. 3 finns en bestämmelse om hur effektiv ränta skall anges vid

marknadsföring av krediter. I Art. 1 a (som lagts till genom 1990 års

tilläggsdirektiv) finns detaljerade föreskrifter om hur effektiv ränta skall

beräknas.

 Art. 4 innehåller ett krav på skriftlig form och föreskrifter om

vilka avtalsvillkor som måste tas in i det skriftliga avtalet.

 Art. 6 innehåller föreskrifter om den information som skall lämnas

till konsumenten i samband med s.k. löpande krediter.

 I Art. 7 finns en regel om återtagande av varor som köpts på kredit.

 En bestämmelse om rätt för konsumenten att säga upp krediten i

förtid återfinns i Art. 8.

 Art. 9-11 innehåller regler om konsumentskydd i s.k. trepartsförhål-

landen.

 I Art. 12 finns föreskrifter om bl.a. auktorisation och tillsyn.

 Medlemsländerna förpliktades att bringa sin lagstiftning i överens-

stämmelse med direktivet senast den 1 januari 1990. De flesta länder har

genomfört lagstiftning på grundval av direktivet och i de övriga pågår

arbetet. Reglerna i tilläggsdirektivet skall medlemsländerna ha infört i sin

lagstiftning senast den 31 december 1992.

 EG-direktivet är ett s.k. minimidirektiv, vilket här innebär att

medlemsländerna måste uppnå minst den konsumentskyddsnivå som direktivet

föreskriver men har frihet att behålla eller införa regler som ligger över

denna nivå, dvs. som är förmånligare för konsumenterna (Art. 15). Den enda

begränsningen härvidlag ligger däri att medlemsländerna måste följa sina

åtaganden enligt Romfördraget. Det betyder att bestämmelserna inte får komma

i konflikt med den grundläggande principen i EG om fri rörlighet av varor och

tjänster.

2.1.4 Några huvudlinjer i en ny konsumentkreditlag

De flesta remissinstanserna förefaller att vara införstådda med att det finns

ofullkomligheter i den nuvarande konsumentkreditlagen. Däremot råder delade

meningar om hur lagen bör ändras. Förslagen i promemorian har kritiserats

från olika utgångspunkter. Kritiken föranledde inte den förra

justitieministern att i lagrådsremissen avvika från huvudlinjerna i

promemorieförslaget. På enskilda punkter valdes dock till följd av

remissynpunkter andra lösningar än dem som föreslagits i promemorian.

 En del av den remisskritik som lämnats obeaktad i lagrådsremissen

bör enligt min mening tillgodoses. Bl.a. anser jag, som jag redan har nämnt

(se avsnitt 2.1.1), att det inte behövs några särskilda lagstiftningsåtgärder

för att motverka s.k. överskuldsättning. Jag anser också att lagrådets kritik

mot några av de remitterade lagförslagen väger tungt och bör föranleda

ändringar. Jag har därför på viktiga punkter valt andra lösningar än dem som

lagrådsremissen innehåller.

 Lagrådet har synpunkter på lagförslagets uppbyggnad. Lagrådet

påpekar sålunda att en del av reglerna, liksom i den gällande lagen, är av

 27

marknadsrättslig art medan andra har civilrättslig karaktär. Vid den

nuvarande lagens tillkomst anmärkte det då tjänstgörande lagrådet att det

hade varit en fördel om det i lagen hade gjorts en klarare markering av

reglernas olika natur. Lagrådet menar nu att denna invändning kan sägas få

ökad betydelse när nu även de fristående konsumentkrediterna kommer in i

bilden.

 Vidare anmärker lagrådet att inarbetandet av de fristående

krediterna i lagen erbjuder också ett annat problem. Enligt lagrådet skiljer

sig dessa krediter till typen avsevärt från krediter i samband med köp.

Målsättningen att alla slags konsumentkrediter i möjligaste mån skall

behandlas lika över hela fältet synes, enligt lagrådet, kunna ge upphov till

vissa gränsdragningsproblem som vid tillämpningen av den nuvarande lagen

saknar praktisk betydelse. Lagrådet pekar också på att regleringen på sina

håll blivit ganska komplicerad. De motiveringar som lämnats till föreslagna

bestämmelser är dock enligt lagrådet i allmänhet utförliga och vägledande.

Med hänsyn härtill och då någon mera ingripande formell omarbetning enligt

lagrådet inte kan komma i fråga i detta skede av lagstiftningsarbetet, får

det framlagda lagförslaget enligt lagrådets mening godtas i nu berörda

hänseenden.

 Jag instämmer till stor del i lagrådets synpunkter. Utan tvivel blir

regleringen mer komplicerad när bestämmelserna skall gälla för alla

konsumentkrediter. Vid tillämpningen uppkommer nya, ofta svåra problem. Det

vore dock enligt min mening inte lämpligt att - som lagrådet närmast tycks

vara inne på - ha skilda regler för kreditköp resp. övriga konsumentkrediter.

Flera skäl talar mot en sådan lösning. Ett är att EG-direktivet inte är

uppbyggt på detta sätt. Ett annat är att skillnaden mellan köpkrediter och

fristående krediter i praktiken ofta är enbart formell och att den knappast

har någon betydelse när det gäller de avtalsrättsliga frågor som nu är

aktuella. Ett tredje skäl, slutligen, är att det skulle medföra svårigheter

att dra en skarp gräns i lagen mellan de olika kategorierna.

 Lagrådets synpunkter visar dock att konsekvenserna av att de

fristående krediterna inarbetas i lagen måste övervägas noggrant. Jag har

funnit att motivuttalandena på några punkter behöver byggas ut med

klargöranden beträffande dessa krediter. På en punkt har jag funnit att de

olika kategorierna av krediter bör hållas isär (se avsnitt 2.8).

 När det gäller lagens struktur och lagtekniska lösningar i övrigt

har jag alltså inte funnit anledning att avvika från lagrådsremissen. Den nya

regleringens tillämpningsområde bör sålunda omfatta i princip alla

konsumentkrediter. Detta är en stor förändring jämfört med gällande lag. En

anpassning till EG-direktivet innebär dessutom att vissa regler som inte har

någon motsvarighet i den nuvarande lagen behöver läggas till. Ändringarna

blir alltför omfattande för att det skall vara lämpligt att genomföra dem

inom ramen för den gällande lagen. Denna bör i stället ersättas med en ny

konsumentkreditlag.

 Den nya lagen bör dock vara uppbyggd på väsentligen samma sätt som

den gamla. Det innebär att den bör inledas med vissa allmänna bestämmelser

och att paragraferna därefter i huvudsak bör följa den ordning som ett

händelseförlopp följer i verkligheten. Först bör sålunda komma regler om

marknadsföring, information och annat som föregår kreditavtalet. Sedan bör

följa regler om kreditavtalets innehåll, vissa regler om parternas

befogenheter under avtalstidens gång samt civilrättsliga och

exekutionsrättsliga regler avseende upplösning av avtalsförhållandet.

Avslutningsvis bör liksom i dag finnas bl.a. regler om tillsyn.

 Utgångspunkten i lagen bör vara att reglerna gäller för alla

konsumentkrediter. Emellertid kan det finnas skäl att begränsa

tillämpningsområdet i olika avseenden. Undantag bör dock göras endast när det

finns särskilda och tungt vägande skäl. Om undantag görs, bör de i princip

avse enskilda bestämmelser, inte hela lagen. Frågan huruvida vissa krediter

bör undantas behandlas därför i första hand i samband med att de olika

bestämmelserna diskuteras. I avsnitt 2.14 behandlas dock även frågan om det

finns anledning att för vissa krediter göra generella undantag från lagens

tillämpningsområde.

 28

 Som tidigare sagts skall den nya konsumentkreditlagen anpassas till

EG-direktivet om konsumentkrediter. Eftersom direktivet är ett minimidirektiv

(se avsnitt 2.1.3) skall de svenska reglerna nå upp till minst samma

konsumentskyddsnivå som direktivets. På flera punkter går dock redan den

nuvarande konsumentkreditlagen längre än direktivet och det finns inte

anledning att nu försämra konsumentskyddet på dessa punkter. Det finns inte

heller i övrigt skäl att på grund av direktivet lägga konsumentskyddsnivån

lägre än som anses befogat vid en ren ändamålsbedömning. Den enda

inskränkning i handlingsfriheten som en EG-anpassning innebär i detta

avseende är, som tidigare sagts, den begränsning som följer av den allmänna

principen i EG om fri rörlighet för varor och tjänster. Det betyder att det

inte får införas någon regel som innebär ett handelshinder i den meningen att

den förhindrar en sådan fri rörlighet.

 Lagrådsremissen innehåller vissa förslag som innebär ett mera

långtgående konsumentskydd än EG-direktivets miniminivå. Flera av dessa

förslag har även jag funnit motiverade.

 Självfallet bör den nya konsumentkreditlagen liksom den nuvarande

vara tvingande till konsumentens förmån.

 Närmandet till EG innebär en internationalisering på många områden.

På konsumentkreditområdet kan det förutses att internationella aspekter även

i övrigt kommer att spela en alltmer framträdande roll. Inte minst det allt

flitigare bruket av kontokort för handel i utlandet pekar i den riktningen.

Detta aktualiserar vissa frågor av internationellt privaträttslig art. I den

översyn av konsumentkreditlagen som nu genomförts har det inte varit möjligt

att beakta andra internationella aspekter än förhållandet till EG-rätten.

Sålunda finns inte några internationellt privaträttsliga regler i förslaget

till ny konsumentkreditlag.

 Som tidigare har sagts kommer inte frågan om en utvidgning av

konsumentskyddet vid leasing att diskuteras här. På detta område bör

leasingutredningens arbete avvaktas. Den avgränsning i förhållande till

hyresavtal som i dag finns i 3 § andra stycket bör därför behållas tills

vidare. Detta är samma avgränsning som den som görs i EG-direktivet (Art. 2.1

b).

 I det följande behandlar jag i avsnitten 2.2 - 2.14 vissa sakfrågor

som det kan finnas anledning att överväga vid utformningen av en ny

konsumentkreditlag. I avsnitt 2.15 tar jag upp frågan om den nya lagens

ikraftträdande m.m. och i avsnitt 2.16 behandlar jag reformens

kostnadseffekter. Specialmotiveringen till den föreslagna lagen finns i

avsnitt 4.

2.2 Näringsidkarens allmänna skyldigheter

Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med mitt (se promemorian s.

43-45).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

flertalet remissinstanser. Svenska Bankföreningen, Svenska Spar-

banksföreningen och Finansbolagens förening avstyrker dock.

 Skälen för mitt förslag: Krediter av olika slag har blivit ett

vanligt och viktigt inslag i många hushålls ekonomi. De villkor som gäller

för krediterna har stor betydelse för den enskilde. Bankers och andra

kreditgivares bedömningar och handlande i olika sammanhang kan påverka

kredittagarnas ekonomiska förhållanden avsevärt.

 Under andra hälften av 1980-talet blev den s.k. överskuldsättningen

ett stort problem. En viktig orsak till problemet var en rik tillgång på

krediter och en ofta skarp konkurrens kreditgivarna emellan. Krediter

marknadsfördes aktivt på ett sätt som inte hade förekommit tidigare och många

 29

konsumenter föll för de frestelser som var förenade med de lätt tillgängliga

krediterna. Kreditgivarnas bedömningar av kundernas återbetalningsförmåga var

inte sällan alltför lättsinniga.

 Marknadsläget är nu ett annat, krediter är inte längre lika lättill-

gängliga och hushållens skulder har börjat minska. Det är inte motiverat att

nu göra omfattande ingrepp i kreditmarknaden för att stävja en alltför

expansiv kreditgivning. Jag kommer bl.a. därför inte att lägga fram några

förslag som innefattar sådana ingrepp (se närmare nedan i avsnitten 2.3 och

2.4.1). Men erfarenheterna visar att kreditgivarnas handlande är en viktig

faktor för hushållens skuldsättning. Det gäller särskilt marknadsföringen

och kreditbedömningarna.

 Kreditavtalens stora betydelse för hushållens ekonomiska förhållan-

den medför att det måste fordras av kreditgivarna att de känner ett visst

ansvar gentemot låntagarna och tar tillvara deras intressen med tillbörlig

omsorg. De flesta kreditgivare svarar redan i dag mot detta krav, men det

förekommer också undantag.

 För att betona näringsidkarnas skyldigheter vid kreditgivning bör

det införas en allmän bestämmelse härom i konsumentkreditlagen. En

motsvarande allmän bestämmelse finns redan i konsumenttjänstlagen (4 § första

stycket). Regler av detta slag har, även om de inte är förenade med någon

direkt sanktion, en positiv betydelse dels för att markera ett ansvar som

annars kanske inte är en självklarhet för alla näringsidkare men dels också

för att utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler och en utfyllande

norm när det gäller kraven på näringsidkarens handlande i situationer som

inte närmare har reglerats i lagen eller i avtalet mellan parterna.

 Regeln om näringsidkarens allmänna skyldigheter kan utformas i huvudsak

efter mönster av den nämnda regeln i konsumenttjänstlagen. Det finns

anledning att i regeln särskilt framhålla att kreditgivaren skall ta till

vara konsumentens intressen med tillbörlig omsorg. I övrigt kan kraven på

näringsidkarens handlande uttryckas med en hänvisning till "god

kreditgivningssed".

 Det har invänts mot en regel av detta slag att den inte medför någon

förändring i förhållande till de allmänna krav på "god sed" som institut

under finansinspektionens tillsyn måste uppfylla redan i dag. Att sådana

allmänna krav redan i dag upprätthålls i fråga om vissa kreditgivares

verksamhet utgör dock enligt min mening inte något vägande argument mot en

regel som särskilt avser kreditgivning till konsumenter och som skall gälla

och ha samma innehåll för alla kreditgivare. En särskild lagregel innebär

dessutom en markering som bör medföra att genomslagskraften blir större än

annars.

 Vidare har det invänts att god sed vid kreditgivning är starkt

föränderlig i tiden och att det därför finns en risk att det leder till

stelbenthet om man drar upp riktlinjer i lag och motiv. För min del anser jag

denna risk obetydlig. För det första torde det principiella synsätt som

ligger till grund för begreppet god sed vara väsentligen detsamma oavsett

förändringar på marknaden. För det andra bör det, som framhålls i

specialmotiveringen, finnas utrymme för att utveckla begreppets innehåll allt

eftersom förhållandena ändras.

 Det har också hävdats att det åligger bankerna att i första hand

bevaka insättarnas intressen och att en konfliktsituation kan uppstå, om även

låntagarnas intressen skall tillvaratas. För min del har jag svårt att se att

det skulle ligga någon motsättning i att bankerna med tillbörlig omsorg

värnar om båda dessa gruppers intressen.

 Begreppet god kreditgivningssed får sitt innehåll till stor del genom de

etiska regler som branschföreträdare och tillsynsmyndigheter har kommit

överens om. Vidare kan uttalanden av tillsynsmyndigheterna ge vägledning vid

begreppets tolkning.

 När det gäller marknadsföringsåtgärder kan innebörden av begreppet god

kreditgivningssed i viss utsträckning bestämmas inom ramen för det

marknadsrättsliga regelsystemet. En näringsidkare som vid sin marknadsföring

bryter mot god kreditgivningssed torde nämligen ofta göra sig skyldig till

otillbörlig marknadsföring enligt 2 § marknadsföringslagen. Det bör ankomma

 30

på konsumentverket och finansinspektionen att genom förhandlingar och

överenskommelser med näringsidkarsidan få till stånd riktlinjer för vad som

skall anses vara god kreditgivningssed i detta hänseende. Myndigheterna kan

också ensidigt utfärda allmänna råd eller riktlinjer. I sista hand kan det

bli en uppgift för marknadsdomstolen att avgöra vad som skall anses vara god

kreditgivningssed vid marknadsföring av krediter till konsumenter.

 Lagrådet har inte haft något att erinra mot att en grundläggande

bestämmelse av angivet slag tas in i lagen. Men lagrådet har på en punkt

anmärkt på bestämmelsens innehåll i lagrådsremissen. Där föreskrivs särskilt

att näringsidkaren skall "lämna konsumenten information i den utsträckning

som behövs och är möjligt". Lagrådet anmärker att regler om information finns

i andra paragrafer i lagen och att det därför är något osäkert vilken

räckvidd som den nu angivna bestämmelsen har i fråga om kravet på

information. Lagrådet föreslår att den särskilda föreskriften om information

tas bort ur bestämmelsen.

 Jag instämmer i lagrådets synpunkter. Regeln bör formuleras i

enlighet med lagrådets förslag.

 I specialmotiveringen (avsnitt 4.1) diskuteras begreppet god

kreditgivningssed något ytterligare.

2.3 Kreditprövning

Promemorians förslag: Innan en kredit beviljas skall kreditgivaren normalt

vara skyldig att särskilt pröva om konsumenten har ekonomiska förutsättningar

att klara åtagandet. Kreditprövning skall dock inte krävas vid vanliga

fakturakrediter, inte heller när krediten är högst 2 000 kr eller när lån

lämnas i pantlånerörelse. Vid bristfällig kreditprövning kan fordringen

jämkas efter vad som är skäligt (se promemorian s. 45-58).

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna avstyrker

promemorieförslaget - bl.a. datainspektionen, advokatsamfundet och flertalet

organisationer på näringslivssidan - eller riktar invändningar mot det. Bland

de remissinstanser som tillstyrker förslaget eller förklarar sig inte ha

några invändningar finns konsumentverket, riksskatteverket, kommunförbundet

och de fackliga organisationerna.

 Skälen för min bedömning: I lagrådsremissen föreslås kreditpröv-

ningsregler motsvarande dem i promemorian, varvid dock tillämpningsområdet

begränsats avsevärt bl.a. genom att alla krediter upp till 10 000 kr undantas

från kravet på kreditprövning. Vidare har regeln om jämkning gjorts mera

restriktiv bl.a. för att minska tillämpningssvårigheterna.

 Lagrådet godtar förslaget såvitt gäller föreskriften om att kredit-

prövning skall ske. Men lagrådet riktar allvarlig kritik mot den föreslagna

jämkningsregeln. Enligt lagrådet kan en jämkningsregel av föreslaget innehåll

befaras vålla avsevärda problem i den praktiska tillämpningen. Lagrådet

framhåller också att jämkningsmöjligheten kan få negativa effekter i olika

hänseenden, t.ex. i form av illojala utnyttjanden. Vidare anmärker lagrådet

att det inte finns någon motsvarande regel i EG-direktivet eller i andra

länder. Lagrådets slutsats är att övervägande skäl talar mot att en

sanktionsbestämmelse av detta innehåll upptas i lagen.

 Jag instämmer i lagrådets kritik mot den föreslagna jämkningsregeln

och anser att en sådan regel inte bör komma i fråga.

 Förslaget om lagstiftning angående kreditprövning motiveras i

lagrådsremissen främst med att det behövs regler för att motverka en fortsatt

s.k. överskuldsättning. Som jag redan har nämnt i avsnitt 2.1.1 anser jag att

det inte bör införas några särskilda regler för att motverka

överskuldsättning. Däremot råder det ingen tvekan om att kreditprövning

normalt bör göras innan en kredit beviljas. Det ligger i kreditgivarnas eget

intresse att göra en i förhållande till omständigheterna i det enskilda

 31

fallet lämplig kreditprövning, inte minst i syfte att undvika framtida

kreditförluster. Visserligen kan det utan tvekan konstateras att många

kreditgivare under 1980-talet underskattat betydelsen av en kreditprövning

och beviljat krediter alltför lättvindigt. De omfattande kreditförluster som

drabbat en del kreditgivare har emellertid - tillsammans med andra

omständigheter - medfört att man från kreditgivarhåll numera fäster stort

avseende vid en kreditprövning innan kredit beviljas. Att avstå från varje

form av kreditprövning måste för övrigt i de flesta fall enligt min mening

anses stå i strid med god kreditgivningssed (jfr föregående avsnitt). Det

ankommer på tillsynsmyndigheterna att i detta avseende liksom i övrigt

övervaka att god kreditgivningssed iakttas.

 En särskild regel om kreditprövning av det slag som lagrådsremissen

innehåller medför, som många remissinstanser påpekar, nackdelar av inte

obetydligt slag. Jag vill särskilt framhålla svårigheterna att anpassa en

sådan regel tillräckligt väl till de verkliga behoven i det enskilda fallet.

Regeln blir lätt alltför stelbent. De detaljerade motivuttalanden som

lagrådsremissen innehåller avslöjar enligt min mening tydligt detta problem

och visar vilka svårigheter som uppkommer vid tillämpningen av en sådan

regel.

 Det jag nu sagt leder mig till slutsatsen att det inte bör införas

någon särskild regel om kreditprövning i konsumentkreditlagen.

2.4 Marknadsföring och information

2.4.1 Tillhandahållande av ansökningsformulär

Promemorians förslag: Handling för ansökan eller avtal om kredit skall få

tillhandahållas, förutom i lokaler som disponeras av kreditgivaren eller den

som förmedlar krediten, endast om konsumenten efterfrågar krediten. Den som

bryter mot regeln skall kunna åläggas att betala en avgift, lägst 5 000 kr

och högst 500 000 kr (se promemorian s. 59-68).

 Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär hälften av de

remissinstanser som uttalar sig om förslaget tillstyrker det eller lämnar det

utan erinran. Övriga avstyrker eller framför invändningar. Många av de

remissinstanser som är kritiska har invändningar mot den föreslagna

sanktionen.

 Skälen för min bedömning: Lagrådsremissen tar upp promemorians

förslag om ett marknadsföringsförbud, varvid dock sanktionsregeln ändrats. I

remissen föreslås att marknadsföringslagens sanktionssystem skall tillämpas,

om en näringsidkare bryter mot förbudet.

 Även detta förslag motiveras i lagrådsremissen främst med behovet av

regler för att motverka överskuldsättningen. Jag vill därför hänvisa till vad

jag sagt tidigare (avsnitten 2.1.1 och 2.3) angående min uppfattning om

behovet av sådana regler. Jag menar kort sagt att detta behov har

överskattats i lagrådsremissen.

 Det föreslagna förbudet angående tillhandahållande av ansöknings-

formulär missgynnar de näringsidkare som utnyttjar postbefordran som det

huvudsakliga medlet att hålla kontakt med kunderna. För exempelvis

postorderföretagen skulle förbudet medföra betydande konkurrensnackdelar.

Sådana nackdelar kan också uppkomma för svenska kreditgivare i förhållande

till utländska.

 Även andra nackdelar finns med förslaget. Av motiven till den

föreslagna regeln framgår t.ex. att den ger upphov till svårlösta

tillämpningsproblem.

 Min slutsats är att inte heller detta förslag bör genomföras.

 Vad jag nu har anfört innebär inte att det blir fritt fram för

oseriös marknadsföring. En alltför påträngande eller vilseledande marknads-

föring torde stå i strid med god kreditgivningssed. Det får anses ankomma på

 32

tillsynsmyndigheterna att bevaka att kreditgivarna inte gör sig skyldiga till

övertramp i detta avseende. Det är också angeläget att man inom

kreditgivarkretsar själva ser till att sådana övertramp motverkas. Det kan

ske genom att man - som redan skett i viss utsträckning - kommer överens om

vissa etiska regler som skall iakttas vid marknadsföringen av krediter. I

arbetet på att utforma sådana etiska regler kan även tillsynsmyndigheterna

spela en roll. Att också marknadsföringslagens (1975:1418) regler om

otillbörlig marknadsföring kan bli tillämpliga återkommer jag till i special-

motiveringen (avsnitt 4).

2.4.2 Effektiva räntan

Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med mitt. Undantagen från

informationskravet är annorlunda utformade (se promemorian s. 68-71).

 Remissinstanserna: Inga invändningar görs mot förslaget. En

remissinstans föreslår att det skall införas ett krav om att räntan skall

anges vid aviseringar.

 Skälen för mitt förslag: I 5 och 6 §§ i den gällande kon-

sumentkreditlagen föreskrivs att näringsidkaren i sin marknadsföring och när

avtal träffas skall lämna uppgift om den s.k. effektiva räntan för krediten.

Effektiva räntan är "kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad på

kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till att

delbetalningar skall göras under den löpande kredittiden". Att det behövs

information om effektiv ränta vid sidan av den vanliga nominella räntan

hänger samman med fyra faktorer. För det första inkluderar den effektiva

räntan avgifterna och ger därmed en fullständigare bild av de samlade

kostnaderna för krediten. För det andra anger vissa kreditgivare den

nominella räntan som en s.k. "rak ränta", vilket innebär att räntan beräknas

på det ursprungliga kreditbeloppet utan hänsynstagande till att avbetalningar

görs. För det tredje beaktas i den effektiva räntan den s.k. ränta-på-ränta-

effekt som uppstår i de fall då räntebetalning sker mer än en gång per år

eller i förskott. För det fjärde slutligen får man genom den effektiva räntan

ett enhetligt mått på kreditkostnaden vid jämförelser mellan sådana

krediter - exempelvis banklån - där priset för krediten i huvudsak anges som

en räntesats och sådana krediter - exempelvis avbetalningsköp - där priset

annars anges i kronor.

 Effektiva räntan är alltså ett neutralt och i princip fullständigt

mått på kreditkostnaden.

 Jag kommer att föreslå att rak ränta förbjuds i den nya lagen. Ett

av skälen för att kräva information om effektiva räntan försvinner därmed.

Denna information kommer uppenbarligen ändå att bli av stor betydelse även i

fortsättningen. Eftersom EG-direktivet innehåller en regel om effektiv ränta,

fordrar även anpassningen till EG att kravet på angivande av effektiv ränta

behålls.

 EG-direktivets regel om effektiv ränta är mycket detaljerad (Art. 1a

i tilläggsdirektivet, bilaga 2). Den innehåller bl.a. en matematisk formel

och fyra exempel för illustration av beräkningssättet. Formeln överensstämmer

med den som har rekommenderats av bankinspektionen och konsumentverket i

Sverige. Den är väl etablerad bland kreditgivarna och torde numera vara

oomtvistad.

 Formeln för effektiva räntan lämpar sig mindre väl att ta in i

lagen. Enligt min mening är det inte heller nödvändigt. Det är tillräckligt

att formeln framgår av en särskild föreskrift som har utfärdats av regeringen

eller den myndighet som regeringen utser. En sådan föreskrift är en

verkställighetsföreskrift enligt 8 kap. 13 § 1 regeringsformen. Den kan

 33

således meddelas utan särskilt bemyndigande i lag.

 I EG-direktivet räknas vidare upp vissa kostnader som inte ingår i

"total cost of the credit to the consumer" (Art. 1a.2, som lagts till genom

Art. 1.2 i tilläggsdirektivet). Detta motsvarar det svenska begreppet

"kreditkostnad", som diskuteras i nästföljande avsnitt. Avgränsningen i EG-

direktivet motsvarar väsentligen vad som får anses gälla enligt svensk rätt i

dag. Som sägs i det följande avsnittet kommer den föreslagna nya definitionen

av kreditkostnad att utesluta alla de kostnader som inte utgör

kreditkostnader enligt EG-direktivet.

 Undantag från kravet på information om effektiva räntan gäller i dag

"om krediten är av ringa omfattning eller det annars finns särskilda skäl"

(5 § andra stycket). Något motsvarande undantag finns inte i EG-direktivet,

som alltså på denna punkt har en högre konsumentskyddsnivå än den svenska

lagen. Emellertid är EG-direktivets allmänna tillämpningsområde begränsat

genom en rad undantag (Art. 2; se avsnitt 2.1.3 och bilaga 1). Undantagen

omfattar delvis samma krediter som de som undantas i den nu diskuterade

regeln. Skillnader finns dock. En anpassning till EGs regler kräver därför

vissa ändringar i den svenska lagen.

 Även i fortsättningen bör undantag göras för krediter som är av

ringa omfattning. En anpassning till EG-reglerna bör föranleda att detta

undantag specificeras till att gälla dels krediter som uppgår till högst

1 500 kr (vilket belopp, något avrundat, motsvarar 200 ECU som anges i EG-

direktivet; jfr Art. 2.1 f och 13.1), dels sådana krediter där beloppet skall

återbetalas inom tre månader.

 Det i dag gällande undantaget för fall där det finns "särskilda

skäl" är avsett framför allt för löpande krediter och sådana krediter som är

mycket långfristiga. När det gäller löpande krediter skall dock, enligt

konsumentverkets riktlinjer, effektiv ränta anges. För sådana krediter lämnar

för övrigt EG-direktivet inte utrymme för undantag. Jag återkommer strax till

en särskild fråga som rör beräkningen av effektiv ränta för löpande krediter.

 Fastighetskrediter är generellt undantagna från EG-direktivets

tillämpningsområde och det kan ifrågasättas om de borde undantas från kravet

på angivande av effektiv ränta i den svenska lagen. Dessa krediter gäller i

regel för lång tid och den information som före avtalsslutet lämnas om

effektiva räntan är därför aktuell under en relativt kort tid. Det hindrar

emellertid inte att effektiva räntan kan ha betydelse som

jämförelseinstrument även för dessa krediter. Härtill kommer att

kreditgivaren inte kan veta säkert om krediten verkligen är avsedd att

användas för fastighetsändamål.

 Något särskilt undantag bör därför inte göras heller för fas-

tighetskrediter.

 Inte heller i övrigt synes det finnas anledning till undantag från

kravet på angivande av effektiv ränta.

 När det gäller löpande krediter, dvs. avtal som innebär en rätt för

kredittagaren att fortlöpande utnyttja ett kreditutrymme, finns ett speciellt

problem vid beräkning av effektiva räntan. Enligt den i dag gällande

definitionen på effektiv ränta skall denna ränta beräknas på

"kreditbeloppet". Detta uttryck är emellertid inte definierat för löpande

krediter i den gällande svenska lagen utan bara för betalningsanstånd och lån

(2 §). Det framgår alltså inte hur effektiva räntan skall beräknas när det

gäller löpande krediter. Enligt konsumentverkets riktlinjer (KOVFS 1985:7 p.

3.2.1) skall effektiva räntan beräknas på ett s.k. standardbelopp, varvid

detta skall anses vara 4 000 kr om kreditutrymmet uppgår till högst 10 000 kr

och 15 000 kr om kreditutrymmet överstiger 10 000 kr.

 Inte heller i EG-direktivet eller i den danska lagen anges uttryck-

ligen hur den effektiva räntan skall beräknas för löpande krediter. I

direktivets definition på effektiv ränta sägs att beräkningen skall ske på

"the amount of the credit granted" (Art. 1.2 e, ändrad genom Art. 1.1 i

tilläggsdirektivet). En tolkningsregel finns för det fallet att

kreditutrymmet inte är bestämt i avtalet. För detta fall skall "the amount of

credit granted" anses vara ett belopp som medlemsstaterna bestämmer och som

inte skall överstiga 2 000 ECU, ungefär 15 000 kr. Denna tolkningsregel tyder

 34

närmast på att direktivet skall tolkas så att effektiva räntan i de fall då

kreditutrymmet är bestämt skall beräknas på ett belopp motsvarande detta

utrymme. Detta ger en jämförelsevis låg räntesats. Mer rättvisande är normalt

att effektiva räntan beräknas på ett lägre belopp. De flesta kredittagare

torde nämligen inte utnyttja kreditutrymmet fullt ut.

 Det bör sägas uttryckligen i lagen hur effektiva räntan skall

bestämmas i fråga om löpande krediter. För att regeln skall stämma med EG-

direktivet och dessutom innebära att konsumenten får tillräckligt god

information bör det föreskrivas att räntan skall anges dels för ett belopp

som motsvarar hela kreditutrymmet, dels för ett eller flera belopp som

motsvarar andelar av detta utrymme. En sådan regel kan preciseras ytterligare

genom tillämpningsföreskrifter. Det kan nämnas att det i Danmark träffats en

överenskommelse mellan myndigheter och kreditgivare om att effektiva räntan

för löpande krediter skall anges för tre olika tänkta kreditbelopp, nämligen

100 %, 50 % resp. 25 % av kreditutrymmet.

 Vidare bör det föreskrivas att kreditutrymmet, om detta inte är

bestämt i avtalet, skall anses vara 15 000 kr.

 Genom dessa regler tillgodoses i allt väsentligt en anmärkning som

lagrådet riktar mot 2 § i förslaget, där ett antal begrepp definieras.

Anmärkningen avser den omständigheten att de flesta definitioner omfattar

även löpande krediter, vilket enligt lagrådet medför vissa tolkningsproblem.

Jag återkommer till tolkningen av definitionerna i specialmotiveringen till

2 §.

 Om kreditgivaren underlåter att lämna information om effektiva

räntan vid marknadsföringen eller i samband med att avtal träffas, gäller

marknadsföringslagens sanktionssystem. Detta innebär huvudsakligen att

marknadsdomstolen kan ålägga näringsidkaren vid vite att informera om

effektiva räntan i fortsättningen. För närvarande arbetar en särskild

utredning (marknadsföringsutredningen, C 1991:10) med en översyn av

marknadsföringslagen, däribland sanktionssystemet. Det finns därför inte

anledning att nu föreslå några nya sanktionsregler.

 I lagrådsremissen föreslås en regel som ålägger kreditgivaren att

vid varje avisering upplysa konsumenten om den aktuella effektiva räntan.

Enligt förslaget skall räntan beräknas på den skuld som kvarstår sedan de

betalningar gjorts som aviseringen avser. Som skäl för regeln anges

(lagrådsremissen s. 42) att konsumenten, om han får kontinuerlig information

om effektiva räntan, kan jämföra med andra krediter och bättre bedöma om det

är motiverat att säga upp krediten i förtid. Detta skulle enligt

lagrådsremissen leda till effektivare konkurrens och ökad rörlighet på

marknaden.

 En förpliktelse som den angivna skulle emellertid innebära en inte

oväsentlig ny pålaga för kreditgivarna. Att beräkna den aktuella effektiva

räntan för varje enskild kredit vid alla aviseringar skulle bli tidsödande

och kostnadskrävande, särskilt för de kreditgivare som är ovana vid dessa

beräkningar. Kostnadsökningen skulle i sista hand komma att drabba

konsumenterna. Vidare skulle informationen kunna bli missvisande för vissa

typer av krediter, särskilt mot slutet av kredittiden. Härtill kommer att

regeln för att bli användbar skulle behöva ges ett annat innehåll för löpande

krediter.

 Enligt min mening är värdet för konsumenterna av regeln inte så

stort att det uppväger nackdelarna. Det bör därför inte införas någon

skyldighet för kreditgivaren att upplysa om effektiva räntan vid varje

avisering.

2.4.3 Annan information som skall lämnas

 35

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt, dock utan att regeln helt

anpassats till EG-direktivet (se promemorian s. 71 och 72).

 Remissinstanserna: Det görs inga invändningar mot förslaget. Några

remissinstanser anser att kreditkostnaden skall anges även vid fristående

krediter. Enligt konsumentverket behövs en föreskrift om totalpriset för

varor och tjänster som köps på kredit samt en föreskrift om att kredittid

eller antal delbetalningar skall anges i vissa fall.

 Skälen för mitt förslag: Kravet på information om effektiva räntan

gäller för alla krediter utom vissa som uttryckligen undantas. För fristående

krediter är detta det enda informationskrav som uppställs i den nu gällande

lagen.

 För krediter som ges för förvärv av någon särskild vara, tjänst

eller annan nyttighet gäller ytterligare vissa informationskrav (se 5-7 §§

konsumentkreditlagen). Då skall även kreditkostnaden - i kronor - och

kontantpriset anges. Dessa regler - som inte har någon motsvarighet i EG-

direktivet - har till syfte främst att avhålla konsumenten från oöverlagda

kreditengagemang genom att han får klart för sig hur mycket dyrare det blir

att handla på kredit. För att avhålla från otillräckligt genomtänkta

åtaganden finns även för kreditköp en regel med krav på kontantinsats. Jag

återkommer till denna regel i avsnitt 2.5.

 Kravet på information om kreditkostnaden och kontantpriset innebär

att kreditgivaren skall lämna dessa uppgifter dels vid marknadsföringen av

krediten, dels innan ett avtal träffas. Liksom beträffande effektiv ränta

gäller ett undantag från informationskravet för sådana fall då krediten är av

ringa omfattning eller det annars finns särskilda skäl. Om kreditgivaren

underlåter att upplysa om kreditkostnaden och kontantpriset, gäller, precis

som i fråga om effektiva räntan, marknadsföringslagens sanktionssystem.

 Mot kravet på att kreditkostnaden skall anges har invänts att den är

ett dåligt mått för jämförelser med andra krediter, eftersom den inte alls

tar hänsyn till betalningstidens längd. Avsikten med denna regel är

emellertid inte främst att konsumenten skall få möjlighet att jämföra med

andra krediter utan att han skall kunna bedöma hur mycket dyrare det blir att

ta varan eller tjänsten på kredit än att betala kontant. Om kreditkostnaden

och kontantpriset anges, får konsumenten enkel och lättillgänglig information

om detta. Så länge det inte rör sig om stora skillnader i fråga om

betalningstidens längd får informationen även anses tillräckligt rättvisande

för sitt ändamål. Kravet på angivande av kreditkostnad och kontantpris bör

därför finnas kvar vid köp av varor och tjänster på kredit. Som uttalas i

promemorian finns det inte skäl att kräva att kreditgivaren anger

kreditkostnaden som ett belopp som diskonterats till nuvärde.

 Några remissinstanser anser att kreditkostnaden i kronor borde anges

även vid fristående krediter. På grund av vad som nyss sagts om ändamålet med

kravet på angivande av kreditkostnaden och risken för att informationen blir

missvisande anser jag emellertid att någon sådan utvidgning inte bör göras.

Eftersom information skall lämnas om såväl kontantpriset som kreditkostnaden,

finns det inte heller tillräckliga skäl att kräva att totalkostnaden

(kontantpriset + kreditkostnaden) anges.

 Konsumentverket anser att marknadsföringsreglerna behöver

kompletteras med en föreskrift om att kredittid eller antal delbetalningar

skall anges i de fall då det lämnas uppgift om delbetalningarnas storlek.

Konsumentvägledarnas förening anför liknande synpunkter. Det som ligger bakom

förslaget är främst att information om delbetalningarnas storlek lätt ger ett

missvisande och förskönande intryck när kredittiden är lång. Jag instämmer i

denna synpunkt och har förståelse för förslaget. Lagregleringen bör

emellertid inte göras alltför detaljerad och marknadsföring som är direkt

vilseledande kan ofta angripas med stöd av marknadsföringslagens regelsystem.

Jag menar därför att skälen för att införa en föreskrift om kredittidens

längd inte väger tillräckligt tungt. Det är dock en angelägen uppgift för

tillsynsmyndigheterna att se till att kreditgivarna i sin marknadsföring

håller sig inom ramarna för vad som kan anses tillbörligt och för god

kreditgivningssed.

 Undantag från informationsskyldigheten görs i dag - liksom beträffande

 36

effektiva räntan - för sådana fall då krediten är av ringa omfattning eller

det annars föreligger särskilda skäl. I föregående avsnitt har föreslagits

att denna undantagsregel, såvitt gäller information om effektiva räntan,

ändras något för att anpassas till EG-direktivet. Motsvarande ändring bör

göras i fråga om undantag från skyldigheten att upplysa om kreditkostnad och

kontantpris. Undantaget för fastighetskrediter blir dock inte aktuellt,

eftersom kravet på information om kreditkostnad och kontantpris bara skall

gälla vid kreditköp.

 Underlåtenhet att lämna information om kreditkostnaden och

kontantpriset skall bedömas enligt marknadsföringslagen. Detsamma gäller

annan information som är "av särskild betydelse från konsumentsynpunkt".

Detta bör gälla även fortsättningsvis, åtminstone i avvaktan på resultatet av

den kommande översynen av marknadsföringslagen.

 När det gäller definitionen av kreditkostnad (2 §) bör en mindre

justering göras. I dag definieras begreppet på följande sätt: "det

sammanlagda beloppet av alla räntor, tillägg och andra kostnader som

konsumenten har att erlägga med anledning av krediten". Denna formulering kom

till när avgifter var betydligt mindre vanliga än i dag och då

gränsdragningen inte innebar några större problem. I dag kan vi emellertid se

att vissa avgifter, som knappast bör rymmas under begreppet kreditkostnad,

med visst berättigande ändå kan beskrivas som "kostnader med anledning av

krediten". Detta gäller bl.a. avgifter för småtransaktioner och avgifter för

kontantuttag på en löpande kredit. Även övertrasseringsavgifter och

påminnelseavgifter kan på sätt och vis sägas utgöra "kostnader med anledning

av krediten", även om de i motiven till konsumentkreditlagen sägs falla

utanför definitionen.

 De tillägg och avgifter som man velat inrymma under begreppet

kreditkostnad - vilket i sin tur ligger till grund för definitionen av

effektiv ränta - är sådana som drabbar alla kredittagare och som är i princip

omöjliga för dessa att påverka. Främst handlar det om avbetalningstillägg,

uppläggningsavgifter (inklusive avgift för kreditupplysning),

värderingsavgifter, aviseringsavgifter och fasta årsavgifter. Det som är

gemensamt för dessa kan närmast sägas vara att de är kostnader för krediten.

Detta kan inte sägas om avgifter för kontraktsbrott eller småtransaktions-

avgifter.

 I enlighet med det sagda bör definitionen på kreditkostnad ändras

till: "det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och andra kostnader som

konsumenten skall betala för krediten".

 Som sagts i föregående avsnitt innehåller EG-direktivet en upp-

räkning av vissa kostnader som inte skall anses ingå i "total cost of the

credit to the consumer" och därför inte ingå i underlaget för beräkning av

effektiva räntan. Uppräkningen stämmer väl överens med vad som får anses

gälla enligt den nu föreslagna definitionen av begreppet kreditkostnad.

2.5 Kontantinsats

Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 153-156).

 Remissinstanserna: Har inga invändningar. Några remissinstanser

menar dock att kravet på kontantinsats bör gälla även vid kontoköp.

 Skälen för min bedömning: I konsumentkreditlagen föreskrivs (8 §)

att en kontantinsats skall uttas vid kreditköp "i enlighet med god sed på

marknaden" och att kontantinsatsen skall motsvara minst 20 % av varans

kontantpris, om inte annat föranleds av "särskilda förhållanden".

 Syftet med kravet på kontantinsats är att detta skall verka återhål-

lande på konsumenternas benägenhet att handla på kredit.

 Sedan år 1986 gäller vid sidan av konsumentkreditlagen en särskild

lag (1986:1202) med bemyndigande att meddela föreskrifter om betal-

 37

ningsvillkor vid kreditköp. Enligt denna lag kan regeringen utfärda särskilda

föreskrifter om bl.a. kontantinsats. För närvarande finns inga sådana

särskilda föreskrifter, varför regeln i 8 § konsumentkreditlagen är det enda

stadgandet om kontantinsats.

 Regeln om att 20 % av kontantpriset normalt skall betalas kontant

fyller en värdefull tillbakahållande funktion och stämmer med vad handeln

enligt lång tradition betraktar som rimligt och naturligt. Kravet på en

normalt 20-procentig kontantinsats bör därför behållas.

 En särskild fråga är om kravet på kontantinsats i konsumentkredit-

lagen bör gälla - som några remissinstanser anser - även vid kontoköp. I

relativt utförliga förarbetsuttalanden motiverades i propositionen till

konsumentkreditlagen (1976/77:123 s. 102 f.) varför kontoköpen i princip

borde vara undantagna. Departementschefen framhöll särskilt att ordningen med

kontokortskrediter på flera sätt kunde vara praktisk för konsumenten och

därför inte borde kompliceras i vidare mån än konsumentskyddsintresset från

andra synpunkter verkligen påkallade. Något generellt undantag borde det

enligt departementschefen inte bli fråga om, men de flesta kontoköp avsågs

falla utanför regleringen genom bestämmelsens lydelse, "i enlighet med god

sed på marknaden". Eftersom det inte var praxis med kontantinsats vid

kontoköp kunde det inte anses strida mot god sed att underlåta att ta ut en

sådan insats.

 I dag torde i praktiken så gott som alla kontoköp genomföras utan

någon kontantinsats över huvud taget.

 Till de skäl som sålunda anförts mot ett krav på kontantinsats vid

kontoköp kan fogas att det, om man vill ha kvar kontoköpen som en smidig

betalningsordning, är svårt att utforma kravet så att det utgör en faktor som

verkligen effektivt avhåller konsumenterna från oöverlagda kreditköp. Ställer

man krav på att kontantinsats skall erläggas vid själva köpet, blir systemet

svårarbetat och tanken med denna betalningsordning går till stor del

förlorad. Om kravet i stället ges den innebörden att konsumenten skall

amortera "kontantinsatsen" senare, tillgodoses inte tanken att konsumenten

skall tvingas lägga ut en betydande del av priset för att få varan utlämnad

till sig.

 Slutsatsen är att det inte heller i fortsättningen bör uppställas

något krav på kontantinsats vid kontoköp.

 I lagrådsremissen föreslås att hänvisningen i gällande lag till "god

sed på marknaden" skall behållas. Lagrådet påpekar att 5 § i lagförslaget

innehåller en generell bestämmelse om att näringsidkaren i sitt förhållande

till konsumenten skall "iaktta god kreditgivningssed". Detta aktualiserar

enligt lagrådet frågan om orden "i enlighet med god sed på marknaden" behövs

i lagtexten till bestämmelsen om kontantinsats. Om så anses vara fallet,

torde enligt lagrådet för förståelsens skull de båda uttryckssättens

förhållande till varandra böra klargöras.

 Enligt min mening bör lagrummet innehålla en precisering av kravet

på kontantinsats som - liksom är fallet i dag - ger utrymme för en viss

flexibilitet. Uttrycket "god sed på marknaden" är etablerat och kreditgivarna

är relativt väl förtrogna med dess innebörd. Lagen bör emellertid inte

innehålla mer än ett uttryck om "god sed", om det inte finns en bestämd

skillnad mellan uttrycken. Så är knappast fallet här. Eftersom de krav som

bör ställas på kreditgivaren när det gäller kontantinsats lika väl synes

kunna beskrivas med uttrycket "god kreditgivningssed", bör sålunda detta

uttryck tas in i regeln i stället för det gamla "god sed på marknaden".

 Det förekommer att man försöker kringgå kravet på kontantinsats

bl.a. genom att konsumenten får låna beloppet i fråga. Om detta finns en

regel i konsumentkreditlagen (8 § andra stycket). Där stadgas att "betalning

med medel som köparen får låna av säljaren eller av annan kreditgivare på

grund av överenskommelse mellan denne och säljaren" inte godtas som

kontantinsats. Kravet på kontantinsats kan alltså inte "kringgås" genom ett

lån till konsumenten, låt vara att det i ett enskilt fall kan vara svårt att

avgöra huruvida en lånetransaktion grundar sig på en överenskommelse mellan

kreditgivaren och säljaren.

 Någon ny regel behövs alltså inte för att komma till rätta med det

 38

nu nämnda fallet. Möjligen är dock regeln i 8 § andra stycket inte

tillräckligt känd i handeln, varför det kan finnas skäl att informera om den.

 Vidare förekommer att varor lämnas ut till konsumenten utan

kontantinsats och utan att det vid utlämningstillfället bestäms hur betalning

skall erläggas. En bakomliggande tanke kan vara att kontantinsats inte

behövs, eftersom det inte skulle vara fråga om ett kreditköp. Enligt min

mening måste emellertid ett sådant avtal anses utgöra ett kreditköp, varvid

en kontantinsats skall tas ut enligt 8 § konsumentkreditlagen. Detta måste

gälla även om konsumenten - som ofta är fallet - ges rätt att ångra köpet

inom viss tid. Skulle avtalet konstrueras så att en mindre "hyra" utgår efter

att varan utlämnats, blir regeln i 3 § andra stycket tillämplig. Regler om

kreditköp skall alltså tillämpas, om det är avsett att konsumenten skall bli

ägare till varan.

 Inte heller för detta fall synes det alltså behövas någon komplette-

ring av lagen.

 Innebörden av regeln om kontantinsats bestäms ytterst av marknads-

domstolen. I 9 § konsumentkreditlagen föreskrivs att försäljning i strid med

kravet på kontantinsats skall anses utgöra "handling som avses i 2 §

marknadsföringslagen", dvs. otillbörlig marknadsföring. Den sanktion som då

står till buds är att marknadsdomstolen på talan av konsumentombudsmannen kan

förbjuda näringsidkaren att fortsätta med sitt förfarande. Ett förbud skall

normalt förenas med vite.

 Det blir alltså i dessa fall fråga om ett förbud i efterhand. En sådan

reaktion är naturligtvis i regel mindre effektiv än en "direktverkande"

sanktion. Marknadsföringslagen ses emellertid över för närvarande av en

särskild utredning, som bl.a. har till uppgift att överväga sank-

tionssystemet. I avvaktan på resultatet av utredningens arbete bör den nu

aktuella regeln inte ändras.

 Sammanfattningsvis bör alltså de nuvarande reglerna om kontantinsats i

konsumentkreditlagen behållas.

 47

2.6 Ränta

2.6.1 Kreditgivarens rätt att ändra räntan

Promemorians förslag: Enligt promemorieförslaget skall kreditgivaren få ändra

räntesatsen till konsumentens nackdel endast i anslutning till variationer i

en referensränta som han har hänvisat till i avtalet. Även andra

ränteändringar skall dock få göras när "särskilda skäl" föreligger (se

promemorian s. 72-86).

 Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna avstyrker

förslaget - däribland bankinspektionen och riksbanken - eller riktar

invändningar mot det. Bland dem som tillstyrker förslaget finns

konsumentverket, näringsfrihetsombudsmannen och allmänna reklamationsnämnden.

 Skälen för mitt förslag: Kreditgivaren förbehåller sig ofta en rätt

att ensidigt ändra räntan under löpande avtalsperiod. I regel får

kreditgivaren enligt avtalet justera räntan dels vid ändringar i diskontot,

dels då det motiveras av någon kreditpolitisk åtgärd och dels vid

förändringar i det "allmänna ränteläget". I många avtal - bl.a. i de

skuldebrevsformulär som förhandlats fram mellan bankinspektionen och bankerna

- föreskrivs dessutom att kreditgivaren får ändra räntan "av annan anledning"

som inte närmare specificeras. För en sådan ränteändring gäller dock att

kredittagaren skall underrättas viss tid innan ränteändringen träder i kraft.

 Från konsumentskyddssynpunkt framstår vissa av dessa ensidiga

klausuler som tvivelaktiga. För det första ger de kreditgivarna en stor

frihet att flytta över kostnadsökningar på kredittagarna. För det andra

lämnar de utrymme för osäkerhet om grunderna för ränteändringar.

Kredittagarna har inte någon reell möjlighet att kontrollera om och i vad mån

räntehöjningar är - i en eller annan mening - motiverade. Marknadsdomstolen

har i en dom år 1987 (MD 1987:13) förbjudit en kreditgivare att använda ett

villkor med innebörd att räntan fick ändras "då långivaren beslutar om

förändring av räntan för lån av denna art".

 Svensk rätt innehåller inte någon regel som direkt avser kredit-

givarens rätt att justera räntan. Däremot finns en föreskrift i EG-

direktivet. Där sägs (Art. 4.2 b) att avtalet skall innehålla en bestämmelse

om de förutsättningar under vilka den effektiva räntan får ändras. Hur

preciserade dessa förutsättningar behöver vara anges dock inte och det finns

inte någon begränsning i fråga om vilka skäl för en ränteändring som är

godtagbara.

 I den nya danska kreditavtalslagen har man gått något längre för att

skydda konsumenten vid ränteändringar. Det utvidgade skyddet gäller dock bara

gentemot vissa kreditgivare. Beträffande avtal med rörlig ränta gäller enligt

den danska lagen (§ 15) att andra kreditgivare än sådana som har tillåtelse

att driva verksamhet enligt "lov om banker og sparekasser m.v." eller enligt

"realkreditloven" endast får avtala att räntan helt eller delvis skall

variera med "stírrelsen af Nationalbankens diskonto eller lignende forhold,

som kreditgiver er uden indflydelse på". För bl.a. finansbolag gäller alltså

att ränteändringar skall knytas till en referensränta. Undantaget för banker

m.fl. motiveras med att dessa kreditinstitut är underkastade särskild tillsyn

(Forslag till Lov om kreditaftaler, L 78, 1989-90, s. 26). För dessa kredit-

institut gäller bara en regel motsvarande den i EG-direktivet.

 Den svenska konsumentkreditlagstiftningen skall, enligt vad jag

tidigare har anfört (se avsnitt 2.1.1), anpassas till EG-direktivet. På grund

härav skall i varje fall en regel motsvarande EG-direktivets tas in i svensk

 48

lag. Det skall alltså föreskrivas att förutsättningarna för ändring av räntan

skall anges i kreditavtalet. Frågan är om villkoren för kreditgivarens rätt

att ändra räntan bör preciseras mer än så.

Obligatorisk referensränta?

Från ren konsumentsynpunkt ter det sig rimligt att förutsättningarna för

ränteändringar preciseras exakt i förväg, så att kreditgivaren inte ensidigt

kan bestämma räntan. Det blir då också möjligt för konsumenten att

kontrollera att gjorda räntejusteringar står i överensstämmelse med avtalet.

Förslaget i promemorian bygger på denna utgångspunkt. Det föreslås att

kreditgivaren skall få ändra räntesatsen till konsumentens nackdel endast i

anslutning till variationer i en referensränta som kreditgivaren har hänvisat

till i avtalet och som han saknar inflytande på. När "särskilda skäl"

föreligger skall dock även andra ränteändringar få göras.

 Det står emellertid klart att en regel som den föreslagna innefattar

betydande olägenheter. En del av invändningarna behandlas i promemorian (s.

79 f.) och under remissbehandlingen har argumenten mot förslaget preciserats

och skärpts. De argument som de flesta kritiska remissinstanserna - bland dem

bankinspektionen och riksbanken - har lagt störst vikt vid kan sammanfattas

enligt följande.

 Kreditinstitutens upplåning sker ofta på olika marknader, såväl

inhemska som utländska. Instituten strävar efter att uppnå så förmånliga

upplåningsvillkor som möjligt. Det går inte att bestämma en referensränta på

ett sådant sätt att den avspeglar de faktiska upplåningskostnaderna. Detta

gäller även om kreditgivaren får full frihet att själv bestämma hur

referensräntan skall vara utformad.

 Det sagda betyder att en obligatorisk anknytning till en

referensränta skulle innebära en introduktion av en ny ränterisk för

kreditinstituten. Att införa en sådan ränterisk är olämpligt, särskilt när

det gäller bankerna, och står i motsatsställning inte minst till

internationella strävanden att minska sådana risker. Ökad ränterisk medför

också ökade kostnader, vilka får betalas av kredittagarna.

 För att undgå ränterisken skulle kreditinstituten tvingas att

begränsa sin upplåning till enstaka förutbestämda marknader och sålunda

tvingas agera med minskad flexibilitet. Detta påverkar marknadens struktur i

en stagnerande riktning och innebär bl.a. dyrare krediter för de svenska

konsumenterna.

 En referensränta som har konstruerats vid en viss tidpunkt tenderar

också att bli inaktuell genom förändringarna på marknaden. När referensräntan

blir föråldrad måste den kunna bytas ut. Detta orsakar problem i de

kreditavtal som löper.

 Jag har kommit till slutsatsen att olägenheterna med en obligatorisk

referensränta är så stora att promemorieförslaget inte bör genomföras. Som

bankinspektionen påpekar står det fritt för varje kreditgivare att som ett

alternativ för kunderna erbjuda krediter där räntan knyts till en

referensränta. Om sådana krediter erbjuds kan konsumenternas intresse för dem

avläsas, vilket på sikt kan få till följd att denna typ av krediter blir ett

konkurrenskraftigt alternativ.

En mindre långtgående regel bör införas

Flera remissinstanser som avstyrker förslaget om en obligatorisk

referensränta instämmer i bedömningen att räntejusteringsklausulerna behöver

vara tydligare och ge bättre kontrollmöjligheter för konsumenterna. Många

vitsordar behovet av en lagbestämmelse. Bl.a. riksbanken och bankinspektionen

antyder egna förslag om hur en mindre långtgående regel skulle kunna

utformas.

 Med hänsyn till konsumenternas utsatta läge i kreditavtal med rörlig

ränta är det enligt min mening angeläget att konsumentskyddet förstärks på

denna punkt. En bestämmelse som kan åstadkomma det bör därför införas i

konsumentkreditlagen.

 49

 Förhållandena på kreditmarknaden medför att det torde få accepteras

att de flesta kreditinstitut erbjuder krediter där utlåningsräntan i huvudsak

är beroende av institutets kostnader på ett sådant sätt att det är svårt för

konsumenten att kontrollera om räntehöjningar står i överensstämmelse med

avtalet. Det innebär att det väsentligen får överlämnas åt

tillsynsmyndigheterna att svara för sådan kontroll.

 En lagbestämmelse om ränteändringar bör bl.a. syfta till att

förbättra förutsättningarna för en effektiv tillsyn. I bestämmelsen bör

preciseras vilka slags omständigheter som kan ge kreditgivaren rätt att höja

räntan. Härmed vinner man framför allt att det klarläggs att inga andra

omständigheter får åberopas som skäl för en räntehöjning. Detta klargör

rättsläget och underlättar tillsynsmyndigheternas arbete.

 I de skuldebrevsformulär som används av de flesta banker anges de

omständigheter som enligt kreditavtalet kan ge kreditgivaren rätt att höja

räntan:

 - ändring av riksbankens diskonto,

 - annan kreditpolitisk åtgärd,

 - ändring i det allmänna ränteläget.

 Dessutom får räntesatsen ändras "av annan anledning" men endast med

verkan från och med dagen efter förfallodag för ränta.

 Med hänsyn till vad jag nyss har anfört anser jag att det i skulde-

brevsformulären använda uttrycket "av annan anledning" är alltför oprecist

för att vara godtagbart i detta sammanhang. I en lagregel bör därför i

stället - som jag nyss har varit inne på - preciseras vilka slags

omständigheter som kan utgöra grund för en ränteändring.

 För det första bör räntan få ändras till följd av sådana

förändringar som innebär att kreditgivarens upplåning fördyras. Det finns

knappast anledning att närmare precisera förutsättningarna. Att

förändringarna måste ha inträffat sedan föregående ränteändring är

självklart. Diskontots roll är numera så begränsad att det inte finns skäl

att särskilt anknyta till diskontot i regeln.

 För det andra bör räntan få ändras till följd av sådana beslut av

statsmakterna som direkt påverkar förutsättningarna för kreditgivning,

exempelvis ändrade kassa- och kapitalkrav för bankerna. Denna typ av beslut

har i kreditavtalen brukat sammanfattas under benämningen "kreditpolitiska

åtgärder" eller "kreditpolitiska beslut". Det kan visserligen ifrågasättas om

detta är en helt adekvat benämning. Ser man begreppet "kreditpolitiska

beslut" i vid mening - innefattande alla offentligrättsliga beslut som direkt

avser kreditmarknaden - är det dock godtagbart. Det bör därför kunna användas

även i en lagregel.

 För det tredje är det rimligt, med hänsyn till att avtalen ofta

sträcker sig över lång tid, att även andra förändringar som påverkar kredit-

givarens kostnader får föranleda räntehöjningar. Sådana kostnadshöjningar som

kan förutses redan när kreditavtalet ingås bör därvid inte kunna åberopas. De

kostnadsökningar som här kan godtas som skäl för en räntehöjning bör därför

lämpligen preciseras som "andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte

skäligen kunde förutse när avtalet ingicks".

 Givetvis kan inte varje förändring av de slag som nu nämnts ge

kreditgivaren rätt till en obegränsad höjning av räntan. Höjning bör få ske

endast i den utsträckning som det motiveras av förändringen. Det är

visserligen ofta svårt att avgöra vilken räntehöjning som är motiverad i ett

enskilt fall. Dels går det ofta inte att avgöra säkert hur en viss kredit-

givares kostnader påverkas av en förändring, dels är det ofta inte givet om

och i vilken utsträckning en kostnadsökning skall inverka på räntan för en

viss kredit.

 På grund av det senast sagda är det ofrånkomligt att en bestämmelse

av detta slag får fungera som en allmän handlingsregel snarare än som en

preciserad föreskrift. En sådan regel har dock ett värde genom att den ger

tillsynsmyndigheterna hållpunkter för en kontroll samtidigt som den klargör

för kreditgivarna vad som under alla förhållanden inte är acceptabelt.

 Vissa kreditgivare har kritiserats för att de är snabba när det

gäller att ändra räntan i egen favör, medan de är mera senfärdiga när det

 50

blir aktuellt att sänka räntan. Såväl konsumentverket som bankinspektionen

har noterat att många kreditgivare över huvud taget är avgjort mer benägna

att höja räntan under löpande avtalstid än att sänka den. Detta är givetvis

oacceptabelt från konsumentsynpunkt.

 I lagen bör därför också tas in en föreskrift om att kreditgivaren

är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt

till konsumentens förmån som till hans nackdel. Promemorian innehåller ett

förslag om en sådan regel. Detta förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran

av remissinstanserna.

 Som bankinspektionen framhåller i sitt yttrande bör kreditgivaren

slutligen åläggas en viss informationsskyldighet i förhållande till

konsumenten. Det är ett minimikrav att konsumenten får information i rimlig

tid om beslutade ränteändringar. Ofta kan konsumenten ha anledning att

överväga att slutbetala krediten i förtid, eventuellt att byta kreditgivare,

vid en räntehöjning. I sådana fall då en räntehöjning motiveras framför allt

av den enskilde kreditgivarens förhållanden, bör konsumenten därför få ett

meddelande i så god tid att han ges möjlighet att agera innan ränteändringen

träder i kraft. Att ge ett sådant meddelande senare får anses strida mot god

kreditgivningssed.

 I övriga fall bör det vara tillräckligt att konsumenten får ett

besked om ränteändringen senast när ändringen börjar gälla. En sådan regel

finns i EG-direktivet (Art. 6.3). Konsumenten bör alltid få ett personligt

meddelande om ränteändringar. I normalfallet bör det dock räcka om ett sådant

meddelande kommer med nästa avisering eller kontoutdrag, under förutsättning

att kreditgivaren senast när ändringen börjar gälla annonserar om den i

dagspressen. Detta torde stå i överensstämmelse med den praxis som de flesta

kreditgivare tillämpar redan i dag. En likadan regel har tagits in i den nya

danska lagen.

 Reglerna om ändringar av räntesatsen bör gälla för i princip alla

kredittyper som berörs. I fråga om lån i pantlånerörelse är situationen

speciell genom de regler som gäller enligt lagen om pantlånerörelse och som

innebär att länsstyrelsen skall fastställa räntan. Som jag återkommer till i

avsnitt 2.14 är emellertid förhållandena i pantlåneverksamheten även i andra

avseenden på olika sätt så särpräglade att det finns skäl att hålla sådan

verksamhet helt och hållet utanför konsumentkreditlagens tillämpningsområde.

2.6.2 Hur räntan skall anges i avtalet

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 87).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Särskilt vid kontokrediter är det vanligt

med månadsräntor, dvs. räntesatser som inte är beräknade på årsbasis utan per

månad. Räntesatsen motsvarar då relationen mellan kreditkostnaderna per månad

och kapitalbeloppet. Månadsräntan är en tolftedel av årsräntan.

 Att räntan anges per månad är ägnat att försvåra konsumentens

bedömning av krediten. Det vanligaste är att räntan anges per år och det är

dessa tal som konsumenterna lättast känner igen. Det kan inte finnas något

rimligt behov för kreditgivarna att få uttrycka räntesatsen som en

månadsränta. Det bör därför föreskrivas i lagen att räntan skall anges per

år.

 Det förekommer också kreditavtal med s.k. rak ränta. Räntesatsen

anges då som en viss procent av det ursprungliga kreditbeloppet, trots att

den utestående krediten successivt minskar genom delbetalningar. Det normala

är s.k. fallande ränta, som innebär att räntan beräknas på det vid varje tid

kvarstående kapitalbeloppet. Det säger sig självt att räntesatsen för ett lån

som avbetalas efter hand blir betydligt lägre om den anges som rak ränta. De

flesta konsumenter torde sakna kunskap om vad rak ränta innebär. Även om det

uttryckligen sägs i avtalet att räntesatsen avser rak ränta, har de därför

 51

inga realistiska möjligheter att bedöma den faktiska räntenivån och jämföra

med de räntesatser som de är vana att se. Det torde inte vara ovanligt att

man får intrycket att krediten är billigare än den verkligen är. Härtill

kommer att rak ränta i regel är ett dåligt och missvisande mått på den

verkliga kostnaden för krediten.

 Användandet av rak ränta innebär alltså avsevärda nackdelar för

konsumenterna. Det är svårt att finna att kreditgivarna skulle ha något

befogat intresse av att ange räntan på detta sätt. I konsumentkredit-

sammanhang bör därför endast fallande ränta accepteras. En särskild

lagbestämmelse härom bör införas.

Rättsföljden

Att räntesatsen anges med en månadsräntesats eller som rak ränta behöver inte

i och för sig innebära att räntan är oskälig. Den kan rentav vara mycket

förmånlig för konsumenten. Det är därför inte lämpligt att föreskriva att

avtalsvillkor om rak ränta eller månadsränta är ogiltiga. I stället bör det

marknadsrättsliga regelsystemet tillämpas. Har kreditgivaren använt rak ränta

eller månadsränta torde det i regel få anses att han har "underlåtit att

lämna information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt".

Därmed blir marknadsföringslagens regler tillämpliga (jfr 7 § i den gällande

konsumentkreditlagen).

2.7 Avgifter

Promemorians förslag: Med ett par undantag förbjuds alla avgifter som avser

kostnader för krediten i egentlig mening (se promemorian s. 90-100).

 Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna är starkt kritiska

mot förslaget. Endast få remissinstanser tillstyrker.

 Skälen för mitt förslag: Det har blivit allt vanligare med olika

typer av avgifter för krediter. Bland avgifter som ofta förekommer kan nämnas

uppläggningsavgifter, aviseringsavgifter, årsavgifter för kontokrediter,

avgifter för småtransaktioner, uttagsavgifter, övertrasseringsavgifter och

påminnelseavgifter. Vid avbetalningsköp tas ofta s.k. avbetalningstillägg ut.

 Avgifterna har medfört vissa nackdelar från konsumentskyddssynpunkt.

De gör det många gånger svårt för konsumenterna att bedöma den verkliga

kostnaden för en kredit och att jämföra olika krediter. Vidare finns det skäl

att tro att avgifterna kan tendera att i någon mån fördyra krediterna för

konsumenterna, inte minst därför att det kan förmodas att de flesta

konsumenter är mindre observanta på avgifterna än på räntan.

 Ett särskilt problem med avgifterna är att kreditgivarnas

information om dessa många gånger är bristfällig och att kreditavtalen ofta

inte alls specificerar avgifterna vare sig till art eller till belopp. Det är

vanligt med formuleringar i avtalen av typen "för krediten uttas de avgifter

som kreditgivaren vid varje tid tillämpar för krediter av detta slag".

Kreditgivarna förbehåller sig alltså ofta frihet både att höja avgifterna och

att införa nya avgifter.

Förbud mot vissa avgifter?

För att komma till rätta med de konsumentskyddsproblem som följer med

avgifterna föreslås i promemorian att avgifter för krediter i princip skall

förbjudas. Ett par undantag föreslås från detta förbud och avgifter som inte

 52

är kostnader "för krediten" i egentlig mening skall enligt förslaget inte

alls omfattas av förbudet.

 Förslaget avstyrks av en rad remissinstanser, bl.a. bankinspek-

tionen, NO och SPK. Det möts av invändningar från många andra och tillstyrks

av bara ett fåtal.

 Den kritik som riktas mot förslaget grundar sig väsentligen på de

invändningar som diskuteras i promemorian (s. 92 f.). Särskilt betonas att

varje kredittagare i princip bör bära de kostnader som han själv förorsakar

och att kostnadsövervältringar till nackdel för de konsumenter som föranleder

små kostnader bör motverkas. Det framhålls att de flesta hanteringskostnader

för en kredit är i huvudsak lika stora oberoende av kreditens storlek, medan

finansieringskostnaden är proportionell mot kreditbeloppet; det anses

motiverat att detta får avspegla sig även i prissättningen gentemot

kredittagarna. Vidare framhålls att gränsen mellan avgifter som enligt

förslaget får förekomma och sådana som förbjuds är oskarp och därför medför

tillämpnings- och rättssäkerhetsproblem. Några remissinstanser nämner också

att avgifterna inom bankväsendet har strukturell betydelse och bl.a. påverkar

datoriseringen, personaltätheten och möjligheterna att erbjuda service även i

glesbygdsområden.

 Jag anser att kritiken mot förslaget är berättigad och noterar att

det redan i promemorian konstateras att ett avgiftsförbud skulle medföra

nackdelar av betydelse. Enligt min mening finns det därför anledning att

först pröva om en mindre långtgående konsumentskyddsregel beträffande

avgifterna kan tillgodose de behov av ett förstärkt konsumentskydd som

föreligger på detta område. Skulle det visa sig att så inte är fallet, kan

det senare finnas anledning att återkomma i saken.

 Förslaget om ett avgiftsförbud bör alltså inte genomföras.

En mindre långtgående regel bör införas

Som jag nyss framhöll bör konsumentskyddet i fråga om avgifter förstärkas på

annat sätt än genom ett avgiftsförbud. Särskilt viktigt är att kreditgivarnas

möjlighet att införa nya avgifter i gällande avtal och att ensidigt höja

befintliga avgifter begränsas. En begränsning i kreditgivarnas rätt att ändra

räntan (se ovan i avsnitt 2.6.1) kan bli näst intill meningslös om

kreditgivarna i stället kan fritt höja vissa avgifter.

 Det finns också skäl att även i övrigt begränsa kreditgivarnas

möjligheter att ersätta räntan med avgifter. Om detta kan ske obegränsat,

försämras konsumenternas möjligheter att bedöma de verkliga kostnaderna för

krediten. Det gäller även om den effektiva räntan anges. En förutsättning för

att kreditgivaren skall ha rätt att ta ut särskilda avgifter för krediten bör

därför vara att avgiften avser en kostnad som kreditgivaren har för just den

ifrågavarande krediten. Kostnaden för en resurs hos kreditgivaren bör därvid

anses hänförlig till krediten i den mån resursen används för hanteringen av

krediten.

 Den nu angivna begränsningen i kreditgivarens rätt att ta ut

avgifter bör inte gälla för sådana avgifter som inte kan sägas utgöra

ersättning för krediten i egentlig mening, t.ex. övertrasseringsavgifter,

påminnelseavgifter och avgifter för små eller många uttag. Dessa avgifter

syftar till att styra konsumenternas beteende och de skulle fungera mindre

effektivt, om det krävdes att de var direkt knutna till kreditgivarens egna

kostnader.

 En regel av nu angivet slag kan visserligen föranleda vissa gräns-

dragningssvårigheter. Den synes dock kunna fylla en viktig funktion som stöd

för tillsynsmyndigheternas övervakning av kreditgivarnas avgiftsuttag.

 Det bör vidare krävas att avgifterna anges särskilt i kreditavtalet.

Jag kommer visserligen att förorda (avsnitt 2.11.1) att ett krav på skriftlig

form för kreditavtal införs och att villkor som är till nackdel för

konsumenten skall vara ogiltiga om de inte tas in i det skriftliga avtalet.

Redan denna regel innebär i och för sig att kreditgivaren har anledning att

ange avgifterna i det skriftliga avtalet. Av skäl som jag återkommer till i

 53

det följande (avsnitt 2.9) bör det emellertid föreskrivas uttryckligen att

avgifterna skall anges.

 Även när det gäller rätten för kreditgivaren att ändra befintliga

avgifter under löpande avtal finns det anledning att hålla isär olika typer

av avgifter. Konsumenternas situation är uppenbarligen känsligast i fråga om

de avgifter som de inte kan undgå så länge avtalet löper, t.ex.

aviseringsavgifter. När det gäller sådana avgifter som konsumenten kan

påverka genom sitt beteende - exempelvis övertrasseringsavgifter och avgifter

för små transaktioner - har konsumenten mindre behov av ett skydd genom

lagstiftning. Beträffande den sistnämnda typen av avgifter tillkommer

dessutom att det är effektivt från allmän kostnadssynpunkt, om kreditgivaren

- inom skäliga ramar - har relativt stora möjligheter att styra

kredittagarnas beteende genom att ändra avgifterna. Många remissinstanser har

framhållit vikten av att sådana avgifter inte regleras i lag.

 En lagregel om ändringar i avgifterna bör inriktas på "avgifter för

krediten" i egentlig mening. Detta är för övrigt samma avgifter som ingår i

beräkningsunderlaget för den s.k. effektiva räntan (jfr avsnitt 2.4.2).

 Det som motiverar att kreditgivaren över huvud taget får höja

avgifterna under löpande avtal är att avtalet ofta gäller under lång tid och

att de kostnader som avgiften avses täcka kan stiga avsevärt under denna tid.

En begränsning i kreditgivarens rätt att höja avgifterna bör därför

formuleras så att avgifterna får höjas i den utsträckning som det motiveras

av ökningar i de kostnader som avses bli täckta genom avgifterna. Detta

överensstämmer med den nyss angivna principen att avgifter skall avse

kostnader som kreditgivaren har för krediten.

 I EG-direktivet sägs att förutsättningarna för ändringar av

effektiva räntan måste anges i avtalet (Art. 4.2 b). Som tidigare sagts ingår

de avgifter som är avgifter "för krediten" i egentlig mening i underlaget för

beräkning av den effektiva räntan. EG-regeln innebär därför att avtalet måste

ange förutsättningarna för ändringar av inte bara nominella räntan utan även

avgifterna. En sådan regel är väsentlig från konsumentskyddssynpunkt genom

att det därmed klargörs att avgifterna inte får ändras av någon annan

anledning än som angetts i avtalet.

 Även en regel om att förutsättningarna för avgiftsändringar skall

anges i avtalet bör - liksom i EG-direktivet - begränsas till de avgifter som

ingår i beräkningsunderlaget för effektiva räntan. När det gäller övriga

avgifter har jag konstaterat att kreditgivarna bör ha en viss frihet att

ändra dem med hänsyn till även annat än kostnadsökningar. Den inskränkning

som bör gälla därvidlag är den som ligger i kravet på god kreditgivningssed.

Detta krav får här anses innebära att de avgifter som tas ut måste vara

skäliga.

 Liksom i fråga om ränteändringar (se avsnitt 2.6.1) gäller

beträffande avgiftsändringar att konsumenten har ett befogat intresse av

information. Detta gäller för alla typer av avgifter, således inte bara

avgifter "för krediten". Kravet på information synes lämpligen kunna utformas

på samma sätt som beträffande ränteändringar. Kreditgivaren skall alltså

underrätta kredittagaren om avgiftshöjningar senast när ändringen träder i

kraft. Underrättelsen skall lämnas genom ett särskilt meddelande till

konsumenten eller genom annonsering i dagspressen. I det senare fallet skall

ett meddelande om ändringen också lämnas med nästa avisering eller

kontoutdrag.

2.8 Kreditgivarens rätt att säga upp krediten i förtid

 54

Promemorians förslag: Överensstämmer i stor utsträckning med mitt men skiljer

sig från detta på några punkter. Enligt promemorian skall det krävas att

säkerhet som har ställts för krediten har försämrats avsevärt genom uppsåt

eller grov vårdslöshet för att uppsägning skall få ske. För rätt till

uppsägning vid befarat betalningsundandragande räcker det enligt promemorian

att detta kan skäligen befaras. Konsumentens möjligheter att undgå

uppsägningen är vidare mera begränsade än enligt mitt förslag. Slutligen

skall uppsägningstiden enligt promemorian räknas från den tidpunkt då

uppsägningen kom konsumenten till handa (se promemorian s. 105-114).

 Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär hälften av de

remissinstanser som uttalar sig om förslaget tillstyrker det eller lämnar det

utan erinran. Till dessa hör bankinspektionen och konsumentverket. Övriga -

främst näringslivsorganisationer - avstyrker eller framför invändningar.

 Skälen för mitt förslag: Så gott som alla kreditavtal innehåller

förbehåll om rätt för kreditgivaren att i vissa fall säga upp krediten till

betalning i förtid (s.k. förfalloklausuler). Beträffande kreditköp och vissa

tjänster på kredit innehåller konsumentkreditlagen en regel (12 § andra

stycket) om sådana klausuler. Denna lyder:

 Kreditgivaren får kräva betalning i förtid endast om han gjort

 förbehåll härom samt köparen sedan mer än en månad är i dröjsmål medatt

 erlägga förfallen del av kreditfordringen som

 uppgår till mer än en tiondel av hela kreditfordringen eller, om

 dröjsmålet avser två eller flera vid olika tidpunkter förfallna

 poster, till mer än en tjugondel av hela kreditfordringen.

 Att märka är att denna regel inte ger kreditgivaren rätt att säga

upp krediten i förtid på grund av några andra omständigheter än betal-

ningsdröjsmål. Att exempelvis en säkerhet som lämnats för krediten försämrats

avsevärt medför således enligt regeln inte någon rätt till betalning i

förtid, inte heller den omständigheten att det finns anledning att befara att

konsumenten kommer att undandra sig betalning. Som sägs i promemorian (s. 101

f.) är det dock möjligt att kreditgivaren i vissa fall har rätt till

omedelbar betalning på andra grunder.

 För konsumentkrediter i övrigt saknas reglering av kreditgivarens

rätt till förtidsbetalning. Den allmänna regeln i 36 § avtalslagen ger dock

ett visst skydd åt konsumenten.

 EG-direktivet innehåller över huvud taget inte någon regel om

förfalloklausuler. Den danska kreditavtalslagens regel härom (§ 29) avser

enbart kreditköp och överensstämmer i sak med 12 § andra stycket i den

gällande svenska lagen.

Utgångspunkter för en ny reglering

Promemorieförslaget bygger på några grundläggande utgångspunkter, nämligen

dels att den regel som i dag gäller för kreditköp och vissa tjänster bör

behållas väsentligen oförändrad, dels att regleringen bör vara densamma för

 55

alla konsumentkrediter i den mån det inte finns sakliga skäl för en annan

ordning, dels slutligen att förtida uppsägning inte skall kunna ske i andra

fall än sådana som preciseras i lagen. Vidare bygger förslaget i väsentliga

delar på de avtalsvillkor som i dag tillämpas av de flesta banker och

finansbolag (s. 103 f. i promemorian).

 Remissinstanserna har inte några invändningar mot de angivna

utgångspunkterna. Kritiken riktar sig i stället mot vissa enskildheter i

förslaget. Det gäller särskilt frågan om uppsägningsrätten när en säkerhet

har gått ner i värde och frågan om konsumentens rätt till uppsägningstid.

 De föreslagna reglerna är förhållandevis detaljerade och jag avser

att behandla förslaget punkt för punkt. Jag vill dock inledningsvis säga att

jag har samma principiella uppfattning i fråga om utgångspunkterna för en ny

reglering som den som kommer till uttryck i promemorieförslaget och som jag

nyss redovisat.

Betalningsdröjsmål

Som har framgått tidigare innebär den nuvarande regeln i konsumentkreditlagen

att betalning i förtid bara får krävas vid vissa väsentliga

betalningsdröjsmål. Regeln har kritiserats för att vara svårtillgänglig men

är i fråga om materiellt innehåll allmänt godtagen. Som jag redan har nämnt

bör den nuvarande regeln (12 § andra stycket) göras tillämplig på alla

konsumentkrediter. En omformulering med den innebörden föreslås i promemorian

(23 § första stycket punkterna 1 och 2). Den torde också medföra att regeln

blir lättare att förstå.

 Emellertid är den gällande regeln inte godtagbar för alla typer av

krediter. Den har tillkommit främst med tanke på sådana fall där

avbetalningar görs relativt tätt och den är inte alls avpassad för sådana lån

där avbetalningar görs mycket sällan. För att regeln skall passa även för

sådana krediter bör det läggas till en punkt som medför att uppsägning får

ske också när konsumenten på annat sätt är i väsentligt dröjsmål med

betalning. Uttrycket "väsentligt dröjsmål" bör därvid tolkas efter samma

principer som andra förekommande väsentlighetsrekvisit (se bl.a. 40 § första

stycket konsumentköplagen). Vid bedömningen bör sålunda främst beloppets

storlek och dröjsmålets varaktighet tillmätas betydelse. Rekvisitet

"väsentligt dröjsmål" diskuteras ytterligare i specialmotiveringen (avsnitt

4.1).

 Ett undantag från dessa begränsningar i uppsägningsrätten bör göras

för vissa fall då lagen kräver att kreditgivaren förbehåller sig en längre

gående uppsägningsrätt. Till den frågan skall jag strax återkomma.

Försämring av säkerhet som ställts för krediten

Vid fristående krediter är det brukligt att kreditgivarna förbehåller sig en

rätt att säga upp krediten när säkerheten inte längre är betryggande. Detta

har hittills i huvudsak godtagits. Vid kreditköp medför emellertid en

försämring av säkerheten i princip ingen uppsägningsrätt. I propositionen

till konsumentkreditlagen uttalades att det när köparen sköter sina

betalningar inte finns anledning att likväl tillåta kreditgivaren att fordra

betalning med frångående av gällande betalningsplan (prop. 1976/77:123 s.

119).

 Det är svårt att motivera en skillnad mellan olika typer av

krediter. Om en konsument har ställt exempelvis en bostadsrätt eller aktier

som säkerhet, bör samma regler gälla oavsett om säkerheten avser en kredit

för ett köp eller en fristående kredit. Det kan däremot finnas anledning att

behandla vissa typer av säkerheter annorlunda än andra. Jag återkommer till

det.

 Säkerheten är oftast ett avgörande villkor för krediten. Försämras

säkerheten allvarligt har en viktig förutsättning för avtalet brustit. Att

säkerheten försämras kan i vissa fall rentav äventyra kreditgivarens

möjligheter att fortsätta sin verksamhet, vilket inte minst visas av

utvecklingen på fastighetsmarknaden under hösten 1990. Detta talar för att

 56

kreditgivaren bör ha rätt att säga upp avtalet, dvs. kräva betalt i förtid,

när säkerheten inte längre är betryggande.

 Det står klart att en förtida uppsägning kan få mycket besvärande

konsekvenser för konsumenten. Att tvingas betala skulden i förtid kan medföra

stora ekonomiska svårigheter. Särskilt om konsumenten hamnat i denna

situation utan egen förskyllan, ter det sig från ren konsumentsynpunkt hårt

att konsumenten skulle drabbas på detta sätt.

 Slutsatsen i lagrådsremissen är att konsumentens intresse bör äga

företräde i detta fall och att kreditgivaren skall kunna säga upp krediten

till betalning i förtid endast om konsumenten själv har orsakat försämringen

i säkerhetens värde uppsåtligen eller av vårdslöshet. Dessutom skall det

enligt lagrådsremissens förslag gälla ett väsentlighetskrav på det sättet att

rätt till betalning i förtid skall föreligga endast om säkerheten har

försämrats avsevärt. Samma regel skall gälla för alla typer av säkerheter,

dock att undantag skall göras för de situationer som är särskilt reglerade i

andra lagar och för vilka det föreskrivs en längre gående uppsägningsrätt.

 Lagrådet menar att det kan diskuteras om den föreslagna bestäm-

melsen är ändamålsenlig för fristående krediter. Ett upphävande av rätten att

avtala om förtida betalning vid försämrad säkerhet kommer, enligt lagrådet,

allmänt sett att minska betydelsen av realsäkerhet när kreditgivaren skall

bedöma om en fristående kredit kan beviljas. Detta torde, enligt lagrådet,

försvåra konsumentens möjlighet att få kredit och är ägnat att medföra

oförmånligare lånevillkor än vad som annars skulle ha gällt. Lagrådet påpekar

att systemet inte lämnar utrymme för att ge en låntagare, som accepterar att

lånet kan komma att sägas upp om säkerheten försämras, bättre lånevillkor än

en låntagare som motsätter sig en sådan uppsägningsrätt.

 Lagrådet pekar vidare på vissa tillämpningssvårigheter samt på

uppkommande lagkonflikter. Jag återkommer strax till dessa frågor.

 Lagrådets slutsats är att det kan finnas skäl att överväga om inte

den föreslagna begränsningen av kreditgivares rätt att få betalning i förtid

vid försämrad säkerhet kan undvaras i fråga om fristående krediter. Om de

föreslagna reglerna likväl anses böra behållas, synes enligt lagrådet

uppsägningsförbudets räckvidd böra preciseras ytterligare.

 Jag instämmer i lagrådets betänkligheter mot den föreslagna regeln.

Det kan tilläggas att - som framhållits av ett par remissinstanser - en regel

som den föreslagna kan negativt påverka svenska kreditinstituts ställning på

den internationella marknaden och därmed försämra institutens möjligheter

till upplåning på förmånliga villkor. Detta skulle öka kostnaderna för de

svenska kredittagarna.

 Enligt min mening väger skälen mot den föreslagna regeln så tungt

att lagrådsremissens förslag inte bör genomföras. Kreditgivaren bör sålunda

ha rätt till betalning i förtid när säkerheten har försämrats, även om

försämringen inte har orsakats av kredittagaren.

 Krediten bör dock inte kunna sägas upp i förtid, om inte försäm-

ringen av säkerheten är väsentlig. En möjlighet för kreditgivaren att få

betalt i förtid så snart en ringa försämring skett skulle innebära en alltför

kraftig obalans till konsumentens nackdel.

 En reglering som den nu angivna skulle försämra konsumentskyddet vid

kreditköp avsevärt. Detta framstår som olyckligt när det gäller sådana

krediter för vilka säkerhet ställts i form av återtaganderätt till den köpta

varan. En sådan säkerhet, exempelvis en bil, kan relativt ofta vara utsatt

för påtaglig värdeminskning utan att det kan anses anmärkningsvärt. Att så

sker bör inte medföra att konsumenten måste betala sin skuld omedelbart. Så

länge denne sköter sina betalningar bör kreditgivaren i princip anses

tillräckligt tillgodosedd. Som sägs i promemorian (s. 109) bör dock

konsumenten få bära konsekvenserna av sitt handlande om han med uppsåt eller

av grov vårdslöshet orsakar att säkerheten försämras. En vårdslöshet som inte

är grov bör enligt min mening inte vara nog i dessa fall. Det skulle innebära

en betydande försämring för konsumenten jämfört med gällande rätt.

 Jag föreslår alltså att kreditgivare som huvudregel får rätt att ta

betalt i förtid när en säkerhet som ställts för krediten försämras avsevärt

men att när säkerhet ställts i form av återtagandeförbehåll det dessutom

 57

skall krävas att konsumenten orsakat försämringen uppsåtligen eller genom

grov vårdslöshet.

 En sådan regel överensstämmer i väsentlig utsträckning med

motsvarande regler angående minskning av säkerheters värde i vissa andra

lagar (se t.ex. 6 kap. 6 § jordabalken, 2 kap. 7 § första stycket andra

punkten lagen, 1984:649, om företagshypotek och 10 kap. 10 § handelsbalken).

Behovet av en undantagsregel av innebörd att sådana bestämmelser har

företräde framför konsumentkreditlagens regel - som föreslås i promemorian,

24 § första meningen - minskar därför avsevärt. Utan en sådan regel kan dock

i vissa fall tveksamheter uppkomma om vad som gäller. För att undvika problem

av detta slag bör därför en undantagsregel trots allt tas med i lagen.

 Det finns dock inte anledning att göra undantag från konsument-

kreditlagens regel på ett sådant sätt att vissa kreditgivare får avgjort

större möjligheter än andra att ta betalt i förtid på grund av försämrad

säkerhet. Det betyder att det i ett par bestämmelser angående

hypoteksinstitut bör göras tillägg av innebörd att konsumentkreditlagens

regel äger företräde. Jag återkommer till detta nedan under rubriken

"Konflikter med regler i andra författningar".

 Som föreslås i promemorian (24 § andra meningen) bör emellertid

undantag göras för de situationer då det i någon författningsbestämmelse

krävs av kreditgivaren att han förbehåller sig en mera långtgående

uppsägningsrätt än den som medges enligt konsumentkreditlagen. Detta undantag

skall jag strax återkomma till under rubriken "Kreditgivaren har skyldighet

att förbehålla sig uppsägningsrätt".

Konsumenten undandrar sig att betala

Det kan förekomma att kreditgivaren får anledning att befara att konsumenten

tänker fly från sin betalningsskyldighet genom att exempelvis lämna landet

eller göra sig av med sina tillgångar. För sådana fall är det rimligt att

borgenären kan förbehålla sig en rätt att kräva omedelbar betalning. En sådan

rätt torde för övrigt stämma med vad som i allmänhet antas gälla.

 Som sägs i promemorian bör uppsägningsrätt inte föreligga bara för

att konsumenten har manifesterade betalningssvårigheter. En uppsägningsrätt

bör i stället grundas på kreditgivarens behov av att snabbt kunna skaffa sig

en exekutionstitel. Promemorieförslaget bygger på denna utgångspunkt. Enligt

förslaget skall uppsägningsrätt föreligga när det kan "skäligen befaras att

konsumenten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat

sätt undandrar sig att betala sin skuld". Förslaget godtas av så gott som

alla remissinstanser.

 Enligt min mening går emellertid kreditgivarens uppsägningsrätt i

promemorieförslaget för långt. Det bör inte vara tillräckligt att det kan

"skäligen befaras" att konsumenten undandrar sig att betala. Ett så

försiktigt beviskrav innebär att kreditgivaren många gånger kan säga upp

krediten fastän konsumenten i verkligheten inte alls gjort något för att

undandra sig att betala. Att märka är också att konsumenten enligt

promemorieförslaget har mycket begränsade möjligheter att omintetgöra

uppsägningen.

 Här bör i stället gälla samma beviskrav som föreskrivs för ett

likartat fall i exempelvis köplagen (62 §). Det innebär att det för rätt till

uppsägning bör krävas att det står klart att konsumenten kommer att undandra

sig att betala.

 Någon remissinstans menar att omedelbar uppsägningsrätt borde

föreligga även i det fallet att kredittagaren under viss tid inte går att nå

och inte hör av sig. Detta kan dock enligt min mening inte vara tillräckligt,

om det inte står klart att kredittagaren håller sig undan betalning.

Kreditgivaren får avvakta att dröjsmålet blir så väsentligt som krävs för att

uppsägning skall få ske på den grunden.

Uppsägningstid och rätten att omintetgöra uppsägning

Vid uppsägning av skulden på grund av betalningsdröjsmål har kredittagaren

enligt de flesta kreditavtal rätt till fyra veckors uppsägningstid samt en

 58

möjlighet att omintetgöra uppsägningen genom att betala de förfallna delarna

av skulden jämte dröjsmålsränta före utgången av uppsägningstiden.

Promemorieförslaget innebär att en regel med detta innehåll införs i lagen.

Enligt förslaget skall uppsägningstiden räknas från den tidpunkt "då

uppsägningen kom konsumenten till handa".

 Huvudpunkterna i förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

så gott som alla remissinstanser. Några invänder dock att tiden mellan ett

första betalningsdröjsmål och uppsägningstidens utgång blir för lång genom

att det även krävs ett väsentligt betalningsdröjsmål innan uppsägning kan

ske. Det sägs att kreditgivare kan komma att se sig nödsakade att gå till

domstol och söka indrivning redan på grund av att enstaka avbetalningar

försummas. Vidare anförs att en säkerhet som ställts för krediten kan komma

att förlora i värde under den relativt långa tid som gäldenären får möjlighet

att disponera över säkerheten.

 Dessa invändningar bör vägas noggrant mot de fördelar som ligger i

att konsumenten får en viss uppsägningstid. Dessa fördelar är påtagliga. För

konsumenten kan det, som tidigare sagts, leda till stora svårigheter att

behöva betala hela skulden. Det är viktigt - inte minst psykologiskt - att

han har en viss tid på sig att reda upp situationen sedan den blivit akut

genom en uppsägning. Det framhålls från flera håll att många konsumenter ser

till att förhindra en hotande uppsägning först sedan den tidpunkt börjat

närma sig då hela skulden förfaller till betalning. Trots invändningarna

anser jag därför att en uppsägningstid bör finnas vid sidan av kravet på att

betalningsdröjsmålet skall vara väsentligt.

 Rätten till en viss frist bör gälla inte bara när hela skulden sägs

upp till betalning utan också när kreditgivaren säger upp en del av skulden

eller kräver att amorteringstakten skall öka.

 Flera remissinstanser framhåller att det är olämpligt att uppsäg-

ningstiden räknas från den dag då uppsägningen kommer konsumenten till handa.

Jag har förståelse för den invändningen. En sådan regel skulle göra det

möjligt för vissa gäldenärer att hålla sig undan uppsägningen och därigenom

äventyra kreditgivarens rätt. Vid kreditköp med återtagandeförbehåll skulle

detta innebära en betydande försvagning av den påtryckningsmöjlighet som

kreditgivaren annars har genom sin rätt att begära handräckning för att

återta varan. Värdet av återtagandeförbehåll som säkerhet skulle därmed

försämras.

 Konsumenten ges ett betydande skydd vid betalningsdröjsmål, dels

genom att dröjsmålet måste vara väsentligt för att uppsägning skall få ske,

dels genom att han kan omintetgöra uppsägningen genom att betala under

uppsägningstiden. Härigenom kan konsumenten i regel undgå uppsägning i de

fall då han förhindrats att betala på grund av något "socialt

prestationshinder", exempelvis för att han varit allvarligt sjuk när

betalning skulle ske och därför inte kunnat fullgöra sina skyldigheter. Som

skydd mot återtagande tillkommer dessutom att konsumenten kan undgå detta

genom att betala innan varan återtas (16 § i den gällande

konsumentkreditlagen). Vidare finns en "återlösningsrätt" (19 § i den

gällande konsumentkreditlagen).

 Med hänsyn till det anförda anser jag det inte tillräckligt

motiverat att konsumenten också ges det skydd som skulle ligga i att uppsäg-

ningstiden räknas först från den tidpunkt då uppsägningen kommer honom till

handa.

 I stället bör uppsägningstiden räknas från det att kreditgivaren

vidtar en åtgärd som normalt är tillräcklig för att kredittagaren skall få

besked om uppsägningen. Detta är fallet om kreditgivaren sänder ett

meddelande om uppsägningen till kredittagaren under dennes vanliga adress

(jfr t.ex. 12 kap. 8 § tredje stycket jordabalken). Med hänsyn till vikten av

att kredittagaren verkligen får del av uppsägningen - på grund av de

allvarliga konsekvenser som den kan få för kredittagaren - är det lämpligt

att kräva att försändelsen rekommenderas. Att försändelsen rekommenderas

innebär att den hanteras på ett sådant sätt att man kan vara förvissad om att

den kommer fram till adressaten. Det innebär också att kreditgivaren får ett

bevis om att försändelsen har skickats. Härtill kommer att kostnaden för ett

 59

sådant förfarande är relativt begränsad. Uppsägningstiden bör i dessa fall

räknas från den tidpunkt då meddelandet sänds. Får kredittagaren meddelandet

på något annat sätt, bör uppsägningstiden räknas från den tidpunkt då

meddelandet kommer honom till handa.

 Promemorieförslaget innehåller också att kredittagaren i vissa fall

skall kunna omintetgöra även en uppsägning som görs på grund av försämrad

säkerhet eller anteciperat betalningsundandragande. I sådana fall bör

konsumenten inte ha rätt till uppsägningstid, men om kreditgivaren ändå ger

kredittagaren en frist skall kredittagaren enligt förslaget kunna undgå

uppsägningen genom att undanröja grunden för den före fristens utgång.

 Promemorieförslaget innebär alltså att konsumenten har möjlighet att

undgå uppsägningen endast om kreditgivaren har gett en betalningsfrist.

Enligt min mening ger detta konsumenten ett alltför dåligt skydd. Särskilt

när kreditvillkoren är förmånliga för konsumenten är det viktigt att det är

möjligt för honom att undgå uppsägningen. Konsumenten bör vara skyldig att

betala sin skuld genast endast om detta verkligen fordras för att

kreditgivarens rätt skall vara tryggad.

 Konsumenten bör i enlighet med vad jag nu har anfört kunna undgå

uppsägningen om han förmår att genast ställa säkerhet för sin skuld. Detta

framstår som en naturlig regel i det fallet att säkerheten har försämrats;

kan konsumenten genast skaffa fram en ny säkerhet försämras inte

kreditgivarens rätt. För det andra fallet - befarat betalningsundandragande -

motsvarar en sådan regel vad som gäller enligt köplagen (62 §). I det fallet

att kreditgivaren har gett en betalningsfrist bör konsumenten ha möjlighet

att ställa säkerhet fram till fristens utgång.

 Enligt promemorieförslaget skall konsumenten kunna undgå

uppsägningen genom att "undanröja grunden" för denna. Vid uppsägning på grund

av befarat betalningsundandragande sägs grunden kunna undanröjas genom att

konsumenten vidtar åtgärder som gör att det inte längre kan skäligen befaras

att han skall undandra sig att betala sin skuld. Som jag tidigare har anfört

bör beviskravet skärpas i detta fall; det bör krävas att det "står klart" att

konsumenten kommer att undandra sig betalning. Med ett sådant beviskrav - som

stärker konsumentens ställning betydligt jämfört med promemorieförslaget -

behövs inte den nu angivna möjligheten.

 Rätten att omintetgöra en uppsägning genom att erlägga betalning

eller ställa säkerhet bör inte kunna utnyttjas mer än en gång för varje

skuld. Promemorieförslaget har detta innehåll och godtas i denna del av alla

remissinstanser. Även jag ansluter mig till förslaget. En regel av detta slag

bör gälla även med de justeringar i bestämmelserna som jag har föreslagit

ovan.

 Jag vill slutligen framhålla att en förutsättning för att

konsumenten skall vara skyldig att betala i förtid bör vara att kreditgivaren

framställer ett uttryckligt krav. Bestämmelsen bör formuleras så att det inte

kan råda någon tvekan om detta.

Kreditgivaren har skyldighet att förbehålla sig uppsägningsrätt

Bankerna har en skyldighet, enligt 2 kap. 19 § bankrörelselagen, att

förbehålla sig rätt att säga upp krediter inom ett år, om krediten enligt

avtalet löper under längre tid än så. Denna skyldighet beror på önskemålet om

balans mellan inlåning och utlåning i bankerna, vilket i sin tur hänger

samman med att insättarnas medel skall vara väl skyddade.

 I den gällande konsumentkreditlagen görs ett undantag i 12 § tredje

stycket för dessa fall. Den begränsning i kreditgivarens uppsägningsrätt som

annars gäller hindrar sålunda inte att banker eller andra kreditgivare gör

gällande strängare förbehåll om betalning i förtid, om de har en skyldighet

att uppställa förbehållet enligt någon annan författning.

 Förbehåll om uppsägningsrätt som grundar sig på den nämnda

lagstadgade skyldigheten utnyttjas mycket restriktivt av bankerna. Enligt

bankerna själva sker det bara i sådana fall då bankrörelselagens bestämmelser

annars inte kan följas, t.ex. om bankens likviditet äventyras, eller om

 60

uppsägning framtvingas genom något beslut av riksbanken. Bankinspektionen

vitsordar att uppsägningsrätten tillämpas på detta sätt.

 Så länge bankerna tillämpar uppsägningsrätten så som nyss sagts

finns det, som framhålls i promemorian, inte skäl att begränsa denna rätt i

konsumentkreditlagen, särskilt som en sådan begränsning uppenbarligen skulle

medföra komplikationer sett utifrån andra synpunkter som måste beaktas i

bankernas verksamhet. Enligt min mening bör en motsvarande reglering av saken

tas med även i den nya konsumentkreditlagen.

 Lagrådet påpekar att de allmänna krav som ställs på bl.a. banker om

en sund utveckling av verksamheten skulle kunna anses innebära att det

föreligger en skyldighet för kreditgivaren att uppställa sådana strängare

förbehåll om betalning i förtid som nu sagts.

 Regeln i fråga bör emellertid gälla endast för de fall då

skyldigheten för kreditgivaren framgår direkt av en författning. Den bör

sålunda inte omfatta de fall då kreditgivaren har en lagstadgad skyldighet

som möjligen indirekt innebär att kreditgivaren i vissa fall borde ta betalt

i förtid. Om regeln skulle omfatta även dessa fall, skulle den bli alltför

svårtillämpad.

 Lagrådet påpekar vidare att det finns regler i 40 § reglementet

(1968:654) för Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för

stadshypoteksföreningarna samt i 21 § fondkommissionslagen (1979:748) som

skulle kunna anses innefatta en skyldighet att uppställa strängare förbehåll

om betalning i förtid. Lagrådet anser det ovisst om dessa regler skall anses

omfattade av det nu diskuterade undantaget men framhåller att

uppsägningsförbudet inte gäller om så är fallet.

 Jag vill framhålla att det nu angivna undantaget är avsett att gälla

för sådana fall då kreditgivaren verkligen enligt lagen har en skyldighet att

förbehålla sig en längre gående uppsägningsrätt. Så får anses vara fallet om

det i lagen sägs att kreditgivaren "skall" se till att avtalet utformas på

ett visst sätt eller kräva betalt i förtid under vissa omständigheter. Detta

innebär att undantaget kommer att omfatta bl.a. även vissa bestämmelser i

reglementet (1968:654) för Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för

stadshypoteksföreningar.

 Sägs det däremot att kreditgivaren "kan" eller "får" agera på ett

visst sätt, föreligger inte någon sådan skyldighet som nu sagts. Däremot kan

det i sådana fall uppkomma en lagkonflikt. Den frågan återkommer jag strax

till (se under den följande rubriken).

Konflikter med regler i andra författningar

I ett par författningar finns i dag regler som kan komma i konflikt med

bestämmelserna i en ny konsumentkreditlag enligt mitt förslag. Det gäller

dels lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och om

stadshypoteksföreningar (10 § jämförd med 29 §), dels reglementet (1968:654)

för Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar

(39, 40 och 44 §§). Reglerna gäller kreditgivarens rätt att få betalt i

förtid resp. dennes rätt till ersättning vid förtida betalning (se sist i

avsnitt 2.9).

 Avsikten är att de nya tvingande reglerna om förtidsbetalning i

konsumentkreditlagen skall gälla för i princip alla konsumentkrediter, dvs.

även sådana som ges av hypoteksföreningar. Bestämmelserna i de nämnda båda

författningarna gäller emellertid inte bara konsumentkrediter. Det är därför

inte möjligt att upphäva de aktuella bestämmelserna för att på det sättet

uppnå överensstämmelse med konsumentkreditlagen. I stället bör särskilda

regler tas in i de nämnda författningarna om att konsumentkreditlagens

bestämmelser gäller i den mån lagkonflikter uppkommer.

 De båda nämnda författningarna innehåller också bestämmelser enligt

vilka kreditgivaren är skyldig att ta betalt i förtid. På grund av vad som

sagts under den föregående rubriken kommer dessa regler inte i konflikt med

konsumentkreditlagen. De kommer att fortsätta att gälla även för

konsumentkrediter.

 61

Hur mycket skall konsumenten betala?

När kreditgivaren har rätt till betalning i förtid enligt en förfalloklausul

i avtalet uppkommer frågan hur fordringen skall beräknas. I vad mån skall

kreditgivaren ha rätt att tillgodoräkna sig ränta och andra kostnader? Samma

fråga uppkommer när kredittagaren på eget initiativ löser krediten i förtid

(se nedan i avsnitt 2.9). Enligt den gällande konsumentkreditlagen skall

beräkningen i dessa båda fall göras på samma sätt (13 §). Jag återkommer

därför till dessa frågor efter att jag i nästföljande avsnitt har behandlat

frågan om konsumentens rätt att lösa krediten i förtid.

2.9 Kredittagarens rätt att lösa krediten i förtid

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom i fråga om andra kostnader

än ränta. Enligt promemorian skall kreditgivaren inte ha rätt att

tillgodoräkna sig ersättning för kostnader över huvud taget (se promemorian

s. 115-122).

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. De invändningar som riktas mot

förslaget avser främst två frågor. Flera remissinstanser menar att

kreditgivaren bör ha rätt att tillgodoräkna sig ersättning för upp-

läggningskostnad och andra kostnader som är hänförliga till tiden före

betalningen. Några menar att vid lån med bunden ränta kreditgivaren bör ha

rätt till ersättning i vidare mån än som föreslås i promemorian.

 Skälen för mitt förslag: Vid kreditköp enligt konsumentkreditlagen

har köparen alltid rätt att betala sin skuld till kreditgivaren i förtid

(12 § första stycket). I 13 § finns en regel om hur köparens skuld skall

beräknas i dessa fall. Vid beräkningen skall den obetalda delen av

kreditfordringen minskas med "den del av kreditkostnaden som enligt

beräkningsgrunder, som står i överensstämmelse med god sed på marknaden, är

att hänföra till den ej utnyttjade kredittiden". I fordringen ingår bl.a.

ränta beräknad för hela kredittiden. Eftersom kredittagaren inte utnyttjar

hela denna kredittid, blir han inte heller skyldig att betala ränta för hela

tiden. Detsamma gäller kostnader som kan vara inräknade i kreditfordringen

men som avser tiden efter betalningen.

 Enligt en särskild regel i 13 § andra stycket måste kredittagaren

betala kreditgivarens hela kostnad för uppläggning av krediten, under

förutsättning att denna kostnad angetts i avtalet och att den är skälig. Att

kredittagaren får svara för denna kostnad beror på att den helt och hållet

hänför sig till tiden före uppsägningen.

 Genom en hänvisning i 23 a § gäller bestämmelserna om rätt till

förtidsbetalning och avräkning även för krediter som ges i samband med

tjänster enligt konsumenttjänstlagen.

 För fristående krediter finns i dag inte någon regel om rätt till

förtidsbetalning. Kreditgivaren förbehåller sig i många fall en rätt till

viss ersättning om betalning sker för tidigt. Det förekommer också att

kredittagaren helt nekas att betala i förtid. Detta sammanhänger naturligtvis

med att kreditgivaren ofta har ett intresse av att inte förlora de

ränteinkomster som avtalet ger. Det är inte säkert att han kan få samma

avkastning genom en annan placering av kapitalet. Särskilt svårt är detta i

tider när räntorna sjunker och konkurrensen om låntagarna är hård.

 Ofta är det dyrt för konsumenten att komma ifrån krediten. Kostnaden

består inte sällan av en särskild avgift som utgör en viss procentandel av

 62

kvarstående kapitalbelopp. Många konsumenter reagerar starkt mot att bli

avkrävda en sådan särskild avgift för att få betala krediten i förtid. Både

konsumentverket och finansinspektionen får många klagomål som avser just

förtidsbetalningar. I flera sammanhang har framförts den synpunkten att

rätten till förtidsbetalning utan kostnad borde gälla inte bara vid kreditköp

utan vid alla konsumentkrediter. För en sådan ordning har anförts, förutom

konsumentskyddsaspekter, att den skulle främja rörligheten på marknaden och

därmed öka konkurrensen.

 I EG-direktivet föreskrivs (Art. 8) att konsumenten alltid skall ha

rätt att betala i förtid. Han skall då enligt direktivet vara berättigad

till en rimlig nedsättning ("an equitable reduction") av den totala

kreditkostnaden. Den nya danska lagen innehåller motsvarande regel (§ 26)

och dessutom bestämmelser om hur avräkningen närmare bestämt skall ske (§

27). Avräkningsreglerna liknar mycket de svenska men är något mer

detaljerade.

 Att regeln om kredittagarens rätt att lösa krediten inte gäller för

fristående krediter har sin huvudsakliga förklaring i att lagstiftaren

hittills valt att helt avstå från en avtalsrättslig reglering av dessa

krediter. Vid den reformering av konsumentkreditlagstiftningen som nu är

aktuell är emellertid utgångspunkten den att samma regler skall gälla för

alla konsumentkrediter i den mån det inte finns särskilda skäl att göra

skillnad (jfr avsnitt 2.1.4).

 Liksom majoriteten av remissinstanserna anser jag att det finns lika

starka skäl för att ge kredittagaren rätt att lösa krediten i förtid vid

fristående krediter som vid köpkrediter. Särskilt tungt väger konsumentens

intresse av att kunna avsluta ett kreditavtal för att därigenom minska sina

kreditkostnader. Härtill kommer att en EG-anpassning förutsätter att rätten

att lösa krediten i förtid utvidgas till att gälla även för fristående

krediter.

 Jag anser därför att kredittagarens rätt att lösa krediten i förtid

bör utsträckas till att omfatta i princip alla konsumentkrediter. Liksom i

dag är fallet beträffande köpkrediter bör kreditgivaren vid betalning i

förtid få tillgodoräkna sig ränta och kostnader som är hänförliga till tiden

före betalningen men inte för tiden därefter. Någon särskild ersättning

därutöver bör kreditgivaren i princip inte få ta ut.

 Av det sagda följer att kreditgivaren bör ha rätt att tillgodoräkna

sig full ersättning för uppläggningskostnad. Denna kostnad måste nämligen

anses helt hänförlig till tiden före betalningen. I promemorian föreslås att

kreditgivaren inte alls skall få ta ut ersättning för denna kostnad. Detta

förslag är en konsekvens av promemorieförslaget om ett förbud mot avgifter.

Som framgått i avsnitt 2.7 föreslår jag emellertid inte något sådant förbud.

 I praktiken har regeln såvitt gäller uppläggningskostnad sällan

någon betydelse vid fristående krediter, eftersom kostnaden normalt betalas

helt och hållet redan när krediten läggs upp. Då skall kredittagaren

naturligtvis inte betala något ytterligare i samband med att han löser

krediten i förtid. Men om i stället uppläggningskostnaden slås ut på

avbetalningarna, bör kreditgivaren alltså ha rätt till ersättning för vad som

inte redan har betalats av denna kostnad.

 I den gällande lagen (13 § andra stycket) sägs att kreditgivarens

rätt till full kompensation för uppläggningskostnad förutsätter att kostna-

den särskilt har angetts i avtalet och inte är oskälig. Frågan är om det

behövs en sådan uttrycklig bestämmelse i den nya lagen.

 I det följande (avsnitt 2.11.1) kommer jag att förorda att

kreditavtal i fortsättningen skall vara skriftliga. Detta innebär att

kostnader skall anges i det skriftliga avtalet för att kredittagaren skall

vara skyldig att betala dem. Detta gäller alla kostnader, således även

uppläggningskostnad. Även om det alltså redan av kravet på skriftligt avtal

följer att kostnader som kredittagaren skall betala måste anges i avtalet,

finns det enligt min mening, med hänsyn till de konsumentskyddsskäl som

ligger bakom utformningen av 13 § andra stycket i den gällande

konsumentkreditlagen, anledning att också i den nya lagen ta in en

motsvarande uttrycklig bestämmelse om att kostnaderna måste anges särskilt.

 63

Med hänsyn till att - enligt vad jag nyss har anfört - kravet på skriftligt

avtal är generellt bör den nya bestämmelsen gälla inte bara

uppläggningskostnad utan också andra kostnader som kredittagaren skall

betala. Den bör vidare av samma skäl gälla också i andra situationer än vid

förtida betalning.

 I den nya bestämmelsen behöver inte anges att kostnaden inte får

vara oskälig. Detta följer redan av allmänna avtalsrättsliga regler.

 Jag går nu över till att behandla ett särskilt problem vid förtids-

inlösen, nämligen hur man i sådana fall skall förfara med lån där räntesatsen

enligt avtalet är bunden för hela avtalstiden eller för en del av denna tid.

I dessa fall är avtalssituationen sådan att det måste diskuteras om

konsumenten skall vara skyldig att betala en särskild ersättning till

kreditgivaren för att lånet löses i förtid.

 En överenskommelse om att räntesatsen skall ligga fast under hela

eller en del av kredittiden har den fördelen för konsumenten att han inte

behöver riskera räntestegringar under denna tid. Omvänt har avtalet den

nackdelen för konsumenten att han inte får del av räntesänkningar som

inträffar på marknaden. Om konsumenten ges rätt att säga upp ett sådant avtal

när som helst utan ersättningsskyldighet, kan han utnyttja fördelarna med

avtalet utan att behöva beröras av nackdelarna. En sådan ordning skulle helt

förrycka förutsättningarna för avtalet. Detta talar starkt för att

konsumenten skall kunna bli skyldig att betala ersättning till kreditgivaren

om han väljer att säga upp ett sådant avtal i förtid.

 Till det sagda kommer att kreditgivaren vid lån med bunden ränta

ofta själv har lånat upp kapital till en ränta som är bunden för motsvarande

tid och som står i ett visst förhållande till den bundna utlåningsräntan. En

rätt för konsumenten att utan kostnad säga upp krediten i förtid skulle

därför öka kreditgivarens finansiella risk och nödvändiggöra större

marginaler mellan utlånings- och upplåningsräntor.

 På grund av det sagda bör kredittagaren vara skyldig att betala

ersättning för den förlust som kan drabba kreditgivaren vid betalning i

förtid. En förutsättning bör dock vara, som föreslås i promemorian, att

kreditgivaren gjort förbehåll om rätt till sådan ersättning. Frågan är då när

en förlust uppstår och hur ersättningen skall beräknas.

 Enligt promemorian skall kredittagaren betala "skälig ersättning för

ränteförlust". Av motiven framgår att avsikten är att ersättning skall

betalas när den bundna räntan är högre än den aktuella marknadsräntan för

motsvarande lån. Det sägs vidare att en utgångspunkt för

skälighetsbedömningen kan vara det belopp som motsvarar ränteskillnaden vid

betalningstidpunkten för det förtidsbetalade beloppet under återstoden av den

räntebundna tiden (se promemorian s. 211).

 En remissinstans invänder att kreditgivaren även bör ges kompensa-

tion för den risk som ligger i att nyutlåningsräntan på marknaden under

lånets resterande löptid kan komma att sjunka under nivån för institutets

upplåningsränta. Det påpekas att kreditgivaren inte alltid har möjlighet att

omedelbart placera om kapitalet till gällande marknadsränta. Vidare invänds

det att kreditgivarna i dag kan erbjuda en relativt låg bunden ränta på grund

av de fördelar som det innebär att ha pengarna säkert placerade och att

kreditgivarna, för att de även fortsättningsvis skall kunna erbjuda en låg

ränta, måste kompenseras för risken att lånet sägs upp i förtid.

 Den föreslagna regeln innebär att låneinstitutet inte gör någon

förlust, om det kan placera om pengarna till gällande marknadsränta. Om en

"riskersättning" utgår, kommer institutet därmed att bli överkompenserat i

dessa fall. Med hänsyn till att marknadsläget är starkt föränderligt är det

också svårt att i förväg bestämma en rimlig nivå för en riskersättning. En

sådan ersättning innebär vidare att rörligheten på marknaden minskar.

Slutligen är det inte givet att konsumenten skall svara för den ifrågavarande

risken; att utlåning inte kan ske till gällande ränta är ju i fri konkurrens

strängt taget ett uttryck för att räntan är för hög.

 I promemorian nämns inte den reglering som numera gäller beträffande

statliga bostadslån. Enligt 30 a § förordningen (1986:694) om handläggning,

förvaltning, m.m. av bostadslån och räntebidrag skall vid förtida betalning

 64

låntagaren betala "ränteskillnadsersättning", om den ränta som har

fastställts för lånet överstiger kreditgivarens upplåningsränta. Boverket får

meddela ytterligare föreskrifter om ränteskillnadsersättning (senast i BFS

1991:4). Denna regel gäller lån som har lämnats av Statens

Bostadsfinansieringsaktiebolag (SBAB) efter den 1 juli 1988. Nyligen har

riksdagen beslutat (prop. 1990/91:193, BoU 21, rskr. 381) att

ränteskillnadsersättning skall betalas även för äldre lån som sägs upp i

förtid. Detta sammanhänger med de ändringar som skett i systemet för

bostadsfinansiering (prop. 1990/91:34, BoU4, rskr. 92) och som bl.a. innebär

att låntagarna i fortsättningen kan se anledning att säga upp äldre

bostadslån i förtid. Enligt den nya regeln - som tagits in i 3 § lagen om

ändring i lagen (1989:567) om ändrade betalningsvillkor för vissa statliga

bostadslån m.m. - har SBAB "rätt att av låntagaren ta ut ersättning för

skillnaden mellan räntan på lånet och räntan på nya lån". Bestämmelsen träder

i kraft den 1 januari 1992.

 Den sist citerade formuleringen tillkom på förslag av lagrådet.

Regeln synes stämma väl överens med de i promemorian förordade principerna

för beräkning av ränteförlust. Det finns enligt min mening goda skäl för att

tillämpa väsentligen samma ersättningsgrunder vid alla lån med bunden ränta.

 Regeln i konsumentkreditlagen kan lämpligen formuleras i nära

anslutning till den nyss citerade regeln. Formuleringen har den fördelen

framför promemorieförslaget ("rätt till skälig ersättning för ränteförlust")

att den tydligare anger principerna för beräkning av ersättningen.

 Beträffande problem som ändå uppkommer vid denna beräkning hänvisas

till specialmotiveringen.

 Jag går nu över till att behandla den närmare utformningen av de

bestämmelser som bör gälla för avräkningen mellan parterna i samband med en

förtidsbetalning.

 Den regel som i dag gäller vid avräkning i samband med förtids-

betalning (se 13 § i den gällande konsumentkreditlagen) gör inte någon

skillnad mellan de fall då kreditgivaren begär betalt och de fall då

konsumenten tar initiativet. I promemorian föreslås att även i fortsättningen

samma avräkningsregel skall gälla. Regeln gäller ju i dag bara för kreditköp

och vissa tjänster på kredit men skulle i fortsättningen bli tillämplig för

alla konsumentkrediter.

 Ingen remissinstans invänder mot förslaget i denna del. Även jag

menar att samma avräkningsregel bör gälla oavsett om det är kreditgivaren

eller kredittagaren som tar initiativ till förtidsbetalningen.

 Den gällande bestämmelsen innebär, som jag nyss framhållit, att den

obetalda delen av kreditfordringen skall minskas med den del av

kreditkostnaden som "enligt beräkningsgrunder, som står i överensstämmelse

med god sed på marknaden" är hänförlig till den del av kredittiden som inte

har utnyttjats. Kreditgivaren får tillgodoräkna sig hela kostnaden för

uppläggning av krediten, om denna kostnad särskilt anges i avtalet och ej är

oskälig.

 Detta stämmer i sak väl överens med det som jag redan anfört om

principerna för avräkningen. Det finns därför inte anledning att göra någon

saklig ändring i regeln. Ett tillägg behöver dock göras angående konsumentens

ersättningsskyldighet vid lån med bunden ränta.

 Den gällande bestämmelsen har kritiserats för att den ger dålig

ledning. Bl.a. därför föreslås i promemorian en ny lydelse som på ett mera

konkret sätt anger att avräkningen skall göras med utgångspunkt från tiden

för förtidsbetalningen. Som påpekas av en remissinstans saknar emellertid den

föreslagna regeln helt anvisning om vilka beräkningsgrunder som skall

tillämpas när det skall avgöras vad som är att hänföra till tiden före resp.

efter betalningen. Matematiskt är detta i själva verket relativt komplicerat.

Att i lagen precisera beräkningsgrunderna låter sig därför inte göra. Det bör

dock finnas någon form av anvisning. Den bästa lösningen synes vara att

behålla den nuvarande hänvisningen till "god sed på marknaden". Även om detta

är ett oprecist uttryck föranleder det i dag knappast några problem. Som sägs

i promemorian används nämligen numera ett väl etablerat beräkningssätt som

 65

ger ett matematiskt exakt resultat. Enligt konsumentverket fungerar detta väl

för alla typer av krediter.

 Riksskatteverket påpekar att kronofogdemyndigheterna fortfarande

använder den s.k. 78-regeln (se bl.a. LU 1977/78:5 s. 31 f.) för att beräkna

kredittagarens skuld. Även denna beräkningsmetod får i och för sig anses stå

i överensstämmelse med "god sed på marknaden". Det är dock tydligt att den

matematiskt exakta beräkningsmetoden är att föredra, eftersom 78-regeln ger

missvisande resultat i vissa fall.

 Lagrådet hänvisar beträffande uttrycket "god sed på marknaden" till

sitt påpekande angående detta uttryck i anslutning tilll regeln om

kontantinsats (avsnitt 2.5). Sålunda ifrågasätter lagrådet om uttrycket

behövs i lagtexten. Vidare anser lagrådet att förhållandet mellan detta

uttryck och orden "god kreditgivningssed" bör klargöras.

 Som jag har sagt tidigare behöver regeln innehålla någon form av

anvisning om vilken beräkningsgrund som skall tillämpas. Emellertid bör

uttrycket "god sed på marknaden" ersättas med det uttryck som i övrigt

används i lagen enligt mitt förslag, "god kreditgivningssed" (jfr avsnitt 2.5

angående motsvarande fråga). De båda uttrycken får anses ha samma innebörd i

detta sammanhang, varför ändringen inte innebär någon skillnad jämfört med

gällande rätt.

 Den gällande regeln i 13 § första stycket innehåller också en

bestämmelse om vad som skall gälla, om betalningen sker på annan tid än i

avtalet bestämd förfallodag. Då skall den outnyttjade kredittiden räknas från

första förfallodagen efter betalningen. Denna regel sammanhänger med att det

vid kreditköp skulle vara mycket komplicerat att göra avräkningen med

utgångspunkt från en betalningsdag som ligger mellan två förfallodagar.

Konsumenterna har därför ansetts böra få finna sig i den lilla nackdel som

det innebär att få räkna tiden fram till nästa förfallodag som utnyttjad

kredittid. Skälen för denna regel består även fortsättningsvis och den bör

därför behållas i den nya konsumentkreditlagen. När det gäller fristående

krediter är emellertid praxis i dag att avräkning vid förtidsbetalning

normalt sker med utgångspunkt från betalningsdagen, oavsett när denna

infaller. För de fristående krediterna innebär detta inte någon större

komplikation. Att låta den nu angivna regeln gälla även för

 74

jämfört med den praxis som nu tillämpas. Det saknas därför anledning att låta

den gälla även för fristående krediter.

 Det bör till sist noteras att de regler som sålunda föreslås står

väl i överensstämmelse med EG-direktivets föreskrift om att konsumenten skall

vara berättigad till en "rimlig nedsättning" av kreditkostnaderna (se Art.

8).

2.10 Trepartsförhållanden

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på en punkt. Enligt

promemorieförslaget saknar det betydelse att konsumenten underlåtit att

skaffa sig vetskap om säljarens bristande behörighet (se promemorian s. 131-

140).

 Remissinstanserna: Förslaget lämnas utan erinran av nästan alla som

över huvud taget berör det. Sveriges advokatsamfund och Sveriges

Föreningsbankers Förbund avstyrker förslaget.

 Skälen för mitt förslag: Det är inte ovanligt att tre parter är

inblandade i kreditavtal. Komplikationer vid sådana "trepartsförhållanden"

uppkommer särskilt i samband med kreditköp. Det är vanligt att någon annan än

säljaren svarar för finansieringen av sådana köp. Det kan ske exempelvis

genom att säljaren överlåter eller pantsätter en avbetalningsfordran mot

köparen, genom att köparen efter förmedling av säljaren tar upp ett lån för

att kunna genomföra köpet (s.k. låneköp) eller genom att köparen utnyttjar en

kontokredit som han har beviljats hos någon fristående kreditgivare (se

vidare promemorian s. 122-128).

 I alla de nämnda situationerna kan det uppstå frågor rörande köparens

möjligheter att gentemot kreditgivaren åberopa invändningar som han har mot

säljaren. Sådana invändningar kan exem-

pelvis ha sin grund i att den köpta varan är felaktig eller att köparen har

betalat till säljaren fastän det rätteligen skulle ha skett till

kreditgivaren.

Gällande rätt m.m.

I den nuvarande konsumentkreditlagen finns en regel (10 § första stycket) med

den innebörden att köparen mot kreditgivarens krav får framställa samma

invändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren. Det sägs också

(i andra stycket) att kreditgivaren svarar "lika med säljaren" för

fullgörande av penninganspråk som köparen har mot säljaren på grund av köpet.

Kreditgivaren svarar dock inte för ett större belopp än han mottagit av

köparen med anledning av krediten. För att köparen över huvud taget skall

kunna åberopa dessa rättigheter mot kreditgivaren fordras att det rör sig om

ett "kreditköp" i lagens mening. Det betyder i detta sammanhang att det måste

finnas en bakomliggande överenskommelse mellan säljaren och kreditgivaren.

 Regeln i 10 § gäller alltså bara för invändningar "på grund av

köpet". Detta innebär en viktig begränsning i skyddet för konsumenten. I

praxis har sålunda slagits fast (NJA 1986 s. 44 och NJA 1986 s. 696) att

 75

bestämmelsen inte gäller för det viktiga fallet att konsumenten av misstag

har erlagt betalning till säljaren eller ingått en överenskommelse med denne

som rör krediten. I de fall då säljaren själv gett krediten och överlåtit sin

fordran har dock konsumenten ett visst skydd genom regeln i 29 §

skuldebrevslagen. Denna bestämmelse - som gäller direkt bara för enkla

skuldebrev men som tillämpas analogt på andra fordringar (se bl.a. Walin,

Lagen om skuldebrev m.m., 1977, s. 180) - innebär att konsumenten får

tillgodoräkna sig en betalning till säljaren, om han var i god tro om att

denne inte längre hade rätt att uppbära betalning (inte "visste ... eller

hade skälig anledning att det misstänka"). Vid pantsättning av fordringen

gäller detsamma som vid överlåtelse (10 § skuldebrevslagen). När gäldenären

inte har betalat till säljaren men träffat en överenskommelse med denne som

påverkar skulden, anses regeln i 29 § skuldebrevslagen analogt tillämplig (se

bl.a. NJA 1989 s. 671 och Walin, a.a. s. 194).

 När säljaren har överlåtit fordringen finns alltså ett visst skydd

för konsumenten även vid felaktiga betalningar. Att detta skydd emellertid är

bräckligt framgår av de nämnda rättsfallen. Skyddet kan också elimineras

genom en avtalsklausul som sätter 29 § skul- debrevslagen ur spel. I de fall

då ett trepartsförhållande uppkommer utan att fordringen har överlåtits från

säljaren är skyddet för konsumenten vid felbetalningar ännu sämre. Sålunda

kan denne vid låneköp och kontoköp aldrig gentemot kreditgivaren tillgodo-

räkna sig en felaktig betalning, även om den skulle ha gjorts i god tro.

 Det som nu har sagts om kreditköp gäller även - på grund av en

hänvisning i 23 a § i den nuvarande lagen - när tjänster enligt

konsumenttjänstlagen köps på kredit.

 Även vid fristående krediter kan konsumentskyddsproblem uppkomma i

samband med trepartsförhållanden. Vad det då handlar om är kredittagarens

skydd när kreditgivaren överlåter fordringen. Som nyss sagts gäller för dessa

fall 29 § skuldebrevslagen, som innebär att kredittagaren får tillgodoräkna

sig en felbetalning till den ursprunglige kreditgivaren, om han är i god tro

om att denne inte längre har rätt till betalningen. Av betydelse är också

27 § skuldebrevslagen, som innebär att kredittagaren har rätt att åberopa

alla invändningar mot förvärvaren som han vid överlåtelsen kunde åberopa mot

den förste kreditgivaren.

 Båda de nu angivna bestämmelserna i skuldebrevslagen är emellertid

dispositiva. Kreditgivaren har alltså möjlighet att avtala bort det skydd som

bestämmelserna ger åt konsumenten. Vidare gäller reglerna bara för enkla

skuldebrev och - analogt - för andra enkla fordringar. Har fordringen

manifesterats i ett löpande skuldebrev, är konsumentens möjligheter att göra

invändningar mot förvärvarens krav ytterligt begränsade (se 15-17 §§

skuldebrevslagen).

 Det finns alltså vissa brister i konsumentskyddet vid trepartsför-

hållanden. Jag skall nu ta upp frågan huruvida detta skydd bör förstärkas.

EG-direktivet

I EG-direktivet behandlas konsumentskyddet i trepartsförhållanden i två

artiklar (Art. 9 och Art. 11). Dessa återges och analyseras i promemorian (s.

128 f.). Direktivet finns i bilaga 1.

 Direktivet går på en punkt längre i fråga om konsumentskydd än

svensk rätt. Enligt direktivet skall konsumenten vid överlåtelse av

fordringen alltid ha rätt att mot förvärvaren rikta alla invändningar som han

vid överlåtelsetidpunkten kunde göra gällande mot överlåtaren. Det innebär

att den regel som i Sverige finns i 27 § skuldebrevslagen görs tvingande till

konsumentens förmån.

 När det gäller kreditköp är direktivets regel betydligt mindre

konsumentvänlig än gällande svenska bestämmelser. För det första gäller

direktivets regel bara gentemot kreditgivare som har ensamrätt till

kreditgivning hos säljaren. För det andra skall konsumenten, enligt EG-

regeln, ha misslyckats med att få ersättning från säljaren innan han har rätt

att vända sig mot kreditgivaren med sina krav.

 76

 På en punkt är EG-direktivet förmånligare för kreditköparen än

gällande svensk rätt. Konsumentens rätt till ersättning från kreditgivaren

(jfr 10 § andra stycket) är inte begränsad till vad denne har mottagit av

konsumenten med anledning av krediten. Enligt direktivet får emellertid

medlemsstaterna själva bestämma i vilket omfång och på vilka villkor

konsumenten kan göra sina påföljder gällande. Direktivet hindrar alltså inte

en regel som den svenska.

Invändning om betalning m.m. vid kreditköp

Den praktiskt sett viktigaste frågan när det gäller att förstärka

konsumentskyddet i trepartsförhållanden är om konsumenten bör ges en mera

vidsträckt rätt att åberopa felaktiga betalningar eller överenskommelser som

är att jämställa med betalningar. Särskilt när det gäller kreditköp har denna

fråga stor betydelse, i synnerhet när kreditfordringen har överlåtits eller

pantsatts.

 Det är uppenbarligen många gånger svårt för en kreditköpare att

förstå den fulla innebörden av en anteckning på ett köpeavtal om att säljaren

har överlåtit eller pantsatt sin fordran. Många konsumenter nöjer sig med att

betala i enlighet med de anvisningar som de får angående tidpunkter och sätt

för betalning. De reflekterar inte över vem det är som uppbär betalningarna.

De flesta har inte heller anledning att fundera över huruvida säljaren har

någon kvarstående rätt enligt kontraktet. Om säljaren uppträder som om han

har en sådan rätt, finner många därför inte anledning att ifrågasätta detta.

Särskilt i de fall när det blir aktuellt att ingå en ny överenskommelse med

säljaren, som berör det tidigare kontraktet, torde många se säljaren som den

naturlige motparten även enligt det gamla kontraktet (jfr NJA 1986 s. 696).

 Denna situation skall alltså i dag bedömas enligt regeln i 29 §

skuldebrevslagen. Där stadgas att gäldenären/konsumenten får tillgodoräkna

sig en (felaktig) betalning till en förutvarande borgenär om han inte

"visste, att den andre ej längre ägde uppbära betalning, eller hade skälig

anledning att det misstänka". När detta godtrosrekvisit formulerades avsågs

givetvis främst frågan om gäldenären har eller borde ha någon kännedom om

överlåtelsen som sådan. Det är tveksamt om man över huvud taget övervägde

frågan om samma sak borde gälla när det i stället är tveksamt om gäldenären

har eller borde ha kännedom om den fulla innebörden av överlåtelsen. Detta

diskuterades inte i förarbetena till skuldebrevslagen (se NJA II 1936 s.

110 f.).

 Frågan vad en konsument förstått angående innebörden av en

överlåtelse avser i själva verket en helt annan typ av bedömning än frågan

huruvida han känt till överlåtelsen. Bl.a. de rättsfall som finns (NJA 1986

s. 44, 1986 s. 696 och 1989 s. 671) visar att regeln i 29 § skuldebrevslagen

inte fungerar alldeles tillfredsställande när det är den förstnämnda frågan

som aktualiseras. Detta beror bl.a. på att tillämpningssvårigheterna är

stora. Vidare kan konsumenter genom regelns utformning drabbas hårt av en

bristande uppmärksamhet som för de flesta vanliga människor framstår som

ursäktlig.

 Det nuvarande rättsläget medför att konsumenten i dessa situationer

blir skyldig att göra rätt för sig ytterligare en gång och därefter får kräva

tillbaka från säljaren vad han har betalat för mycket. Det alternativ som

enligt min mening bör övervägas är att rättsförlusten på grund av

konsumentens misstag i stället får drabba kreditgivaren, som sedan i sin tur

får kräva säljaren.

 Redan i dag har kreditgivaren ett relativt vidsträckt ansvar mot

köparen genom regeln i 10 §. Detta ansvar har motiverats huvudsakligen med

att kreditgivaren genom sin överenskommelse med säljaren möjliggör att

kreditköpsformen kan användas och även själv drar fördel av detta. Denna

omständighet talar med viss styrka för att kreditgivaren bör få bära

kreditförlusten i samtliga fall då konsumenten har gjort ett misstag som kan

anses ursäktligt. Härtill kommer att kreditgivaren normalt drabbas betydligt

mindre hårt än konsumenten av en eventuell förlust och att det i regel är

lättare för kreditgivaren än för konsumenten att bevaka sitt anspråk gentemot

 77

säljaren. Kreditgivaren har dessutom själv i sin hand att se till att

konsumenten verkligen får helt klart för sig att han inte får betala till

säljaren.

 Övervägande skäl talar för att skyddet för konsumenten förbättras i

den nu diskuterade situationen. Konsumenten bör ges rätt att tillgodoräkna

sig en felaktig betalning i alla de fall då hans misstag kan anses

ursäktligt.

 Konsumentens "misstag" är naturligtvis inte ursäktligt om han har

helt klart för sig att säljaren inte är behörig. Jag delar emellertid den

uppfattning som har framförts under remissbehandlingen att ett krav på

faktisk kunskap är för långtgående. Misstaget är inte heller ursäktligt om

konsumenten medvetet låter bli att sätta sig in i vad som gäller. I övrigt

bör det läggas ett ansvar på kreditgivaren att se till, så långt det över

huvud taget är möjligt, att misstag undviks.

 Med denna utgångspunkt bör konsumenten skyddas i sådana fall då han

kan anses ha varit oaktsam i vanlig mening men inte grovt oaktsam.

 I lagen bör ett nytt godtrosrekvisit formuleras så tydligt som möjligt. Det

bör uttryckas så att köparen får tillgodoräkna sig en felaktig betalning utom

om han visste att säljaren saknade behörighet eller av uppsåt eller grov

oaktsamhet underlät att skaffa sig sådan kunskap. Konsumenten bör också under

motsvarande förutsättningar få åberopa en överenskommelse, som han ingår med

säljaren trots att denne inte är behörig.

 I promemorian diskuteras (s. 134 f.) om motsvarande regel bör gälla

beträffande invändning om kvittning. Den situation som diskuteras är den att

köparen får en kvittningsgill motfordran mot säljaren sedan huvudfordringen

har överlåtits eller pantsatts. Frågan är om han skall kunna utnyttja denna

motfordran för kvittning mot kreditgivarens krav. Slutsatsen i promemorian är

att det praktiska behovet är så begränsat att regleringen inte bör

kompliceras med en sådan skyddsregel. Ingen av remissinstanserna har någon

invändning mot denna slutsats. I denna fråga har jag samma uppfattning som

den som redovisas i promemorian.

 Hittills har diskuterats det fallet att en kreditköpsfordran har

överlåtits eller pantsatts. Det är inte självklart att samma regel skall

gälla för andra trepartssituationer som uppkommer i samband med kreditköp.

Vad bör gälla när köparen felaktigt betalar eller på annat sätt gör upp med

säljaren vid låneköp och kontoköp?

 Risken för att konsumenten i dessa fall felaktigt gör upp med säljaren

torde normalt vara betydligt mindre än när säljaren först gett kredit och

sedan överlåtit sin fordran. Det kan dock förekomma. Man kan exempelvis tänka

sig det fallet att en konsument köper en kapitalvara med användande av en

fristående kontokredit och kort tid därefter byter varan hos säljaren mot en

annan modell. Säljaren tar den första apparaten i byte och räknar därvid ut

vad som skall betalas för den nya apparaten. Om han därvid själv

tillgodoräknar sig vad konsumenten har kvar att betala till kreditgivaren för

den första apparaten, kan det vara svårt för konsumenten att genomskåda att

säljaren egentligen inte har rätt till detta.

 Även här finns alltså ett visst behov av skydd för konsumenten.

Detta talar för att det inte görs någon skillnad mellan överlåtelsefallet och

övriga kreditköpssituationer. Det framstår även i övrigt som mindre lämpligt

att göra en sådan skillnad. Ofta är det mer eller mindre en tillfällighet

vilken kreditform som används och det är svårt att finna något bärande skäl

för att missgynna exempelvis en kontokortsköpare jämfört med en

avbetalningsköpare vars kontrakt säljaren kanske redan i förväg överlåtit

eller pantsatt till ett kreditinstitut. Särskilt gäller detta om

kontokortsföretaget är närstående till säljaren.

 Av betydelse i detta sammanhang är vidare att den nuvarande regeln i

10 § konsumentkreditlagen - angående invändningar "på grund av köpet" - inte

gör skillnad mellan de olika kreditköpsfallen. En reglering som gör en sådan

åtskillnad beträffande en typ av invändningar men inte beträffande en annan

skulle bli komplicerad och svår att förstå, inte minst för vanliga

konsumenter.

 78

 Med hänsyn till vad jag nu har anfört anser jag att den föreslagna

regeln bör gälla vid alla kreditköp.

 Som jag har sagt tidigare gäller regeln i 10 § konsumentkreditlagen

även för krediter i samband med tjänster enligt konsumenttjänstlagen. Det

saknas anledning att nu göra skillnad mellan köp och sådana tjänster. Även

den nya regeln bör alltså gälla för tjänster enligt konsumenttjänstlagen.

Betalningsinvändning vid fristående krediter, hyresavtal m.m.

Som framgått finns det i fråga om fristående krediter inte några särskilda

regler till skydd för konsumenten i trepartsförhållanden. Konsumenten får

lita till de dispositiva bestämmelserna i skuldebrevslagen, främst 27 och 29

§§.

 Jag har tidigare framhållit att utgångspunkten i en ny konsument-

kreditlagstiftning bör vara att samma regler skall gälla för alla

konsumentkrediter i den mån det inte finns särskilda skäl för att göra

skillnad mellan olika situationer (se avsnitt 2.1.4). Frågan är då om det

beträffande trepartsförhållanden finns anledning att ha olika regler eller om

de skyddsregler som jag föreslår för kreditköp och vissa tjänster bör gälla

generellt för alla konsumentkrediter. En sådan generellt giltig regel skulle

innebära att alla konsumenter, bl.a. den som tar ett fristående lån i en

bank, får rätt att åberopa en felaktig betalning till överlåtaren så länge

felet inte är uppsåtligt eller grovt oaktsamt på det sätt som sagts ovan.

 Man kan mycket väl tänka sig situationer där ett utvidgat konsu-

mentskydd ter sig befogat även i fråga om fristående krediter. Antag

exempelvis att ett finansbolag i ekonomiska svårigheter överlåter alla sina

konsumentfordringar till en konkurrent och att konsumenterna underrättas om

överlåtelsen men att det överlåtande bolaget sänder ut betalningsanmaningar

som vanligt. Om någon konsument då av misstag följer anmaningen, kan detta

många gånger betraktas som ursäktligt, fastän konsumenten i regel inte kan

anses vara i god tro vid en bedömning enligt 29 § skuldebrevslagen.

 Till förmån för att konsumentskyddsregeln bör gälla även för

fristående krediter talar även den omständigheten att situationer som i

praktiken framstår som i stort sett likvärdiga annars kommer att behandlas

olika. Detta blir särskilt märkbart i fråga om tjänster, om endast vissa

sådana inordnas i samma kategori som kreditköp.

 Emellertid är det uppenbart att det praktiska behovet av ett

utsträckt konsumentskydd i trepartsförhållanden främst sammanhänger med de

partsrelationer som uppkommer på grund av finansieringsbehovet i samband med

köp av kapitalvaror och liknande avtal. För fristående krediter har över

huvud taget inte framkommit något praktiskt sådant behov. Detta talar mot att

nu införa en tvingande reglering på detta område.

 Mot en utvidgning av konsumentskyddet i nu aktuellt hänseende kan

också åberopas att detta skulle innebära ett ingrepp i en allmänt erkänd

princip i fordringsrätten, nämligen den princip som finns uttryckt i 29 §

skuldebrevslagen. Gentemot detta kan visserligen å andra sidan sägas att

redan förslaget beträffande kreditköp och vissa tjänster innebär att

principen urholkas. Det kan emellertid med fog hävdas att ett ingrepp i en

vedertagen grundsats bör göras med försiktighet och inte alls i den mån det

är opåkallat.

 Mot den diskuterade utvidgningen talar slutligen att EG-direktivet

gör skillnad mellan kreditköp och andra konsumentkrediter. Avsteg från

direktivet bör inte göras i onödan.

 En samlad bedömning leder enligt min mening till slutsatsen att det inte

finns tillräckliga skäl att utsträcka reglerna om konsumentskyddet vid

trepartsförhållanden till att gälla även för fristående krediter.

 Som framgått tidigare behandlas i dag vissa kreditavtal som

fristående krediter, fastän de inte är fristående i egentlig mening. Det

gäller krediter som har samband med hyresavtal eller med andra tjänster än

sådana som omfattas av konsumenttjänstlagen, exempelvis reseavtal. Det kan

ifrågasättas om inte reglerna för kreditköp borde gälla för åtminstone dessa

avtalstyper.

 79

 När det gäller hyresavtal är konsumentskyddsbehovet i treparts-

förhållanden påtagligt. Detta framgår inte minst av rättsfallet

NJA 1989 s. 671, vilket refereras på s. 126 i promemorian. Frågor rörande

konsumentskyddet i hyresförhållanden aktualiseras emellertid på flera områden

och gäller långtifrån bara felaktiga betalningar i trepartsförhållanden. Den

pågående leasingutredningen skall enligt sina direktiv (dir. 1988:15)

analysera konsumentskyddsaspekterna vid s.k. finansiell leasing och får

därvid enligt direktiven ta upp även traditionella hyresavtal ("operationell

leasing"). I direktiven nämns särskilt att utredaren bör belysa

gränsdragningsproblemen mellan finansiell leasing och kreditköp. Olika

leasingformer torde härvid stå i ett sådant samband med varandra att en

samordning behöver ske vid en eventuell lagreglering.

 Även när det gäller krediter i samband med vissa andra tjänster än

sådana som regleras i konsumenttjänstlagen finns ett klart konsument-

skyddsbehov för trepartsförhållanden. Det gäller exempelvis reseavtal. Här

finns emellertid, bl.a. vad gäller gränsen mellan hyra och tjänster, problem

som behöver övervägas noggrant. Också beträffande tjänster finns dessutom ett

vidare lagstiftningsbehov. Frågor om konsumentskyddet vid tjänster bör därför

övervägas samlat vid en kommande översyn av konsumenttjänstlagen.

 I avvaktan på en lagreglering rörande hyresavtal och andra

tjänsteavtal än dem som omfattas av konsumenttjänstlagen torde den nya regeln

för kreditköp ofta kunna tillämpas analogt. Från allmänna reklamationsnämnden

har upplysts att nämnden har tillämpat de nuvarande bestämmelserna analogivis

på reseavtal.

 Som tidigare sagts innehåller EG-direktivet en regel som innebär att

den regel som i svensk rätt återfinns i 27 § skuldebrevslagen görs tvingande

i konsumentförhållanden. Konsumenten skall alltså alltid ha rätt att gentemot

en förvärvare av fordringen åberopa samma invändningar som han vid

överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. En sådan regel bör införas även i

svensk rätt. Som framgår av analysen i promemorian är emellertid EG-regeln

något oklart formulerad. För tydlighets skull bör i den svenska regeln

uttryckligen sägas att den avser invändningar som kredittagaren kunde göra

mot överlåtaren redan vid överlåtelsen. Därmed kommer regeln att omfatta

exempelvis sådana avbetalningar som skett före överlåtelsen men inte

betalningar som görs därefter.

 Givetvis bör den nu nämnda bestämmelsen gälla inte bara vid

överlåtelse av fordringar utan också vid pantsättning (jfr 10 §

skuldebrevslagen). Detta bör sägas uttryckligen i lagen.

 Man kunde även ifrågasätta att göra regeln i 29 § skuldebrevslagen

tvingande. Frågan berörs inte i promemorian eller av någon remissinstans. För

de krediter som jag nu behandlar torde det dock knappast föreligga något

praktiskt behov av att göra regeln tvingande.

Konsumentens betalningsanspråk

Enligt 10 § andra stycket konsumentkreditlagen svarar kreditgivaren "lika med

säljaren" för fullgörande av penninganspråk som köparen har mot säljaren på

grund av köpet. Det har inte kommit fram någon anledning att ändra på denna

regel. I samma stycke anges vidare att kreditgivaren dock aldrig behöver

betala mer än vad han har mottagit av köparen med anledning av krediten. När

den regeln infördes (se prop. 1976/77:123 s. 45 och s. 114) motiverades den

med att det annars skulle kunna bli fråga om mycket långtgående krav mot

kreditgivaren samt att det huvudsakliga syftet med regleringen - att

garantera konsumenten att få tillbaka vad han betalat - ändå skulle vara

tillgodosett. Dessa argument äger fortfarande bärkraft.

 Till förmån för begränsningen kan också anföras att den som köper på

kredit med anlitande av en utomstående kreditgivare annars får en bättre

ställning än den som betalar kontant.

 Regeln får anses innebära en rimlig avvägning mellan kreditgivarens

och konsumentens befogade intressen. Jag förordar därför att den behålls

oförändrad. Eftersom EG-direktivet - som jag redan nämnt - överlämnar åt

medlemsstaterna att bestämma i vilket omfång och på vilka villkor konsumenten

 80

kan göra påföljder gällande, blir det inte fråga om något otillåtet avsteg

från direktivet.

 I den gällande svenska konsumentkreditlagen uppställs inte - som i

EG-direktivet - något krav på att konsumenten först skall framställa sitt

anspråk mot säljaren och visa att han har misslyckats med att få ersättning

från denne (jfr prop. 1976/77:123 s. 115). Det finns inte skäl att nu

försämra det svenska konsumentskyddet genom att införa en regel som denna.

 Beträffande 10 § andra stycket i gällande konsumentkreditlag anser

jag således sammanfattningsvis att bestämmelserna bör behållas som de är.

Löpande handlingar vid kreditköp m.m.

En speciell fråga är vad som gäller i de fall då det vid ett kreditköp

upprättas en löpande fordringshandling. I dag anses det - utan att det finns

någon uttrycklig regel härom - att reglerna i skuldebrevslagen och växellagen

har företräde framför regeln i 10 § konsumentkreditlagen. Detta innebär i

praktiken att konsumenten nästan aldrig kan göra gällande invändningar och

anspråk enligt denna paragraf gentemot en godtroende förvärvare av ett

löpande skuldebrev eller en växel. Som sägs i promemorian bör denna ordning

behållas.

 Det kan då ifrågasättas om det borde synas i lagen att skulde-

brevslagens regler äger företräde. Det behövs dock knappast, eftersom detta

framgår indirekt av bestämmelsen i 11 § konsumentkreditlagen och med hänsyn

till att det i realiteten inte råder någon tvekan om vad som gäller.

 11 § konsumentkreditlagen innehåller ett förbud mot vissa ford-

ringsbevis i samband med kreditköp. De handlingar som förbjuds är växlar

(dock med undantag för vissa s.k. egna växlar) och löpande skuldebrev samt

"annan ... skuldförbindelse, vars överlåtande eller pantsättning inskränker

köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet, om en ny

borgenär i god tro förvärvar fordringshandlingen". Av detta citat framgår

syftet med bestämmelsen. Om konsumentens skuld manifesteras i en löpande

fordringshandling, riskerar han att förlora det skydd som han har enligt 10

§. En godtroende förvärvare av en sådan handling berörs nämligen nästan

aldrig av sådana gäldenärens invändningar som grundar sig på ett

bakomliggande köp (se 15 och 17 §§ skuldebrevslagen samt 17 § växellagen).

 Förbudet mot löpande fordringshandlingar är straffsanktionerat i tredje

stycket i 11 § konsumentkreditlagen. Men förbudet får inte någon effekt på

handlingens giltighet; den är alltså fullt giltig.

 Det råder ingen tvekan om att förbudet mot löpande fordringsbevis bör vara

kvar. Vad som kan ifrågasättas är om förbudet bör utsträckas till även andra

konsumentkrediter än sådana som har samband med kreditköp. Det kan inte

uteslutas att det förekommer situationer där det vore befogat med en sådan

regel. För närvarande saknas emellertid underlag för att bedöma om ett förbud

är motiverat. Det har inte kommit fram att det i några konkreta fall skulle

ha behövts en sådan regel.

 Det har någon gång uttalats att fordringshandlingar som är förbjudna

enligt denna regel borde vara ogiltiga och således över huvud taget inte

kunna göras gällande mot konsumenten. En sådan ogiltighet skulle emellertid

komma i konflikt med de principer i skuldebrevslagen som skyddar en

godtroende förvärvare av löpande skuldebrev. Dessa principer är grundläggande

inom värdepappersrätten och överensstämmer med motsvarande regler i Danmark,

Finland och Norge. De bör därför inte ändras annat än om det bedöms vara

mycket starkt påkallat. Så är inte fallet här.

 Inte heller i övrigt har det kommit fram någon anledning att ändra

innehållet i 11 §. Enligt min mening bör den således överföras till den nya

konsumentkreditlagen utan några ändringar i sak.

2.11 Andra civilrättsliga frågor

2.11.1 Krav på skriftlig form

 81

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på två punkter. Enligt

promemorieförslaget skall även kreditgivaren skriva under avtalet och innan

så skett skall konsumenten ha rätt att ångra sitt åtagande. Undantaget från

kravet på skriftlig form skall gälla krediter på högst 2 000 kr (se

promemorian s. 141-146).

 Remissinstanserna: Många remissinstanser invänder mot förslaget om

att kreditgivaren skall skriva under avtalet och att konsumenten skall kunna

ångra sig fram till dess. I övrigt tillstyrks förslaget eller lämnas det utan

erinran av så gott som alla.

 Skälen för mitt förslag: I gällande svensk rätt finns inte något

krav på att konsumentkreditavtal skall ha skriftlig form. I de allra flesta

fall då avtalet innefattar åtaganden från kredittagarens sida utöver att

betala skulden efter ett visst anstånd ingås ändå kreditavtal skriftligen. I

EG-direktivet uppställs ett krav på skriftform. Som tidigare sagts undantas

dock många kreditavtal från direktivets tillämpningsområde, bl.a. alla sådana

avtal som avser ett mindre belopp än 200 ECU (ca 1 500 kr) och alla sådana

som avser en kredittid kortare än tre månader.

 En väsentlig fördel med ett krav på skriftlig form i detta sammanhang är

att de åtaganden som konsumenten gör måste tas in i det skriftliga avtalet

för att konsumenten skall vara bunden av dem. Därmed motverkas bevisproblem

och tvister liksom risken för att konsumenten utsätts för avtalsvillkor som

står i strid med lagens tvingande bestämmelser.

 En annan viktig fördel med ett krav på skriftform är att konsumenten får

anledning att bättre än annars överväga sitt åtagande. Det blir bl.a. inte

möjligt för konsumenter att binda sig för ett kreditåtagande genom en ansökan

om kredit per telefon.

 Några påtagliga nackdelar med ett skriftlighetskrav finns knappast,

förutsatt att det görs erforderliga undantag i lagen. Ett skriftlighetskrav

får sålunda inte bli till en tyngande formalitet i avtalsrelationer som är så

okomplicerade att en skriftlig handling skulle vara meningslös.

 Skriftlig form bör krävas för alla kreditavtal där ett sådant formkrav är

meningsfullt utifrån de nu angivna synpunkterna. På grund av anpassningen

till EG skall skriftform krävas för åtminstone alla avtal som måste vara

skriftliga enligt EG-direktivet.

 Kravet på skriftlig form bör naturligtvis inte gälla för helt

obetydliga krediter, exempelvis vid kortare betalningsanstånd i handeln. Det

är uppenbarligen inte heller lämpligt vid vanliga "fakturakrediter". Detta

gäller även om kreditgivaren förbehåller sig rätten att ta ut en

faktureringsavgift. Däremot bör skriftlighetskravet gälla för alla löpande

krediter, dvs. även sådana där kredittiden är mycket kort. Ett undantag för

fakturakrediter kan då formuleras så att det gäller för engångskrediter när

kredittiden är högst 45 dagar eller hela kreditbeloppet skall betalas på en

gång (jfr promemorian s. 49 f. och s. 142 f.).

 Vidare bör generellt undantas alla krediter med ett förhållandevis

obetydligt kreditbelopp. Här framstår det som lämpligt att direkt anknyta

till den beloppsgräns som gäller i EG-direktivet. Gränsen bör då sättas vid

1 500 kr. I övrigt synes det inte finnas anledning till undantag.

 I promemorian föreslås att både konsumenten och kreditgivaren skall

underteckna avtalet. En rad remissinstanser invänder mot detta förslag och

menar att det inte bör vara nödvändigt med kreditgivarens underskrift. I dag

förekommer det, enligt de kritiska remissinstanserna, knappast över huvud

taget att kreditgivaren skriver under och det skulle innebära en avsevärd

omgång och stora kostnader om ett sådant krav blir infört. Det ifrågasätts om

 82

det spelar någon roll från konsumentskyddssynpunkt om kreditgivaren skriver

under avtalet.

 Promemorians förslag om att kreditgivaren skall skriva under avtalet

har samband med ett förslag om att konsumenten skall ha rätt att ångra sig

fram till dess att kreditgivaren har skrivit under. Det sägs i promemorian

att en sådan ångerrätt visserligen inte har stor betydelse vid sidan av den

rätt, som också föreslås, att när som helst betala skulden i förtid utan

kostnader. Denna rätt innebär ju bl.a. att konsumenten kan säga upp avtalet

innan han ens fått ut kreditbeloppet. Inte minst psykologiskt torde det dock,

enligt promemorian, vara en fördel för konsumenten om han har rätt att ångra

sig innan kreditgivaren blivit bunden av avtalet; för de flesta konsumenter

bär det emot mera att säga upp ett avtal som de vet att de blivit bundna av.

 Jag instämmer i att det från konsumentskyddssynpunkt skulle ligga

ett visst värde i om konsumenten hade möjlighet att ångra sig innan

kreditgivaren för sin del tagit ställning till avtalet. Enligt allmänna

avtalsrättsliga grundsatser är han annars bunden av det "anbud" som han anses

ha avgett genom en skriftlig ansökan. Med hänsyn till att jag tidigare

förordat att reglerna om konsumentens rätt att betala skulden i förtid och

reglerna om avgifter vid konsumentkrediter skall få en delvis annan

utformning än i promemorians förslag kan det sägas att behovet av en

ångerrättsregel i viss mån ökat. Det kan emellertid ändå antas att en sådan

ångerrätt skulle komma att utnyttjas mycket sällan. I praktiken förutsätter

ångerrätten att det samtidigt krävs att kreditgivaren skriver under avtalet

för att det skall bli bindande. Med hänsyn till de påtagliga praktiska

nackdelar som skulle följa med ett sådant krav bör promemorieförslaget i

denna del trots allt inte genomföras.

 Ingen remissinstans har riktat invändningar mot förslaget om att

konsumenten skall underteckna avtalet. Att konsumenten bör underteckna är

enligt min mening uppenbart och en naturlig konsekvens av att avtalet skall

vara skriftligt.

 Sammanfattningsvis skall alltså enligt mitt förslag kreditavtal vara

skriftliga i den mån de inte avser krediter på högst 1 500 kr eller sådana

engångskrediter där kredittiden är högst 45 dagar och hela kreditbeloppet

skall betalas på en gång (fakturakrediter). Konsumenten men inte

kreditgivaren skall skriva under avtalet.

 I enlighet med vad som föreskrivs i EG-direktivet bör även i den

svenska lagen tas in en regel om att konsumenten skall erhålla en kopia av

det skriftliga avtalet.

Rättsföljden av att kravet på skriftform åsidosätts

Det är inte självklart vad som bör gälla om ett kreditavtal helt eller delvis

har ingåtts utan iakttagande av skriftlighetskravet. Om detta sägs inget i

EG-direktivet. Huvudfrågan är om avtalet bör anses ogiltigt eller inte.

 Många gånger har kredittagaren ordnat sin ekonomi med hänsyn tagen

till krediten på ett sådant sätt att han inte har något intresse av att

avtalet ogiltigförklaras. Att avtalet har ingåtts muntligen behöver vidare

inte betyda att det är oförmånligt för kredittagaren. En ogiltighetspåföljd

skulle också många gånger - särskilt vid kreditköp - medföra besvärande

komplikationer i samband med att prestationerna skall återgå.

 Det sagda talar med styrka för att kreditavtal som har ingåtts helt

eller delvis muntligen inte för den skull skall anses ogiltiga. Detta är

också promemorians inställning och endast en remissinstans har en avvikande

uppfattning.

 Den från konsumentskyddssynpunkt mest adekvata rättsföljden är, som

framhålls i promemorian, att avtalsvillkor som är till nackdel för

konsumenten blir ogiltiga. På så sätt får kreditgivaren ansvaret för att

skriftform iakttas, vilket är naturligt bl.a. med hänsyn till styrkeför-

hållandet mellan parterna. Kreditgivaren tvingas se till att alla

konsumentens åtaganden preciseras i det skriftliga avtalet, vilket står i

överensstämmelse med tankarna bakom skriftlighetskravet.

 83

 Det sagda betyder att bl.a. eventuella avgifter som följer eller kan

följa med krediten måste anges i avtalet (jfr avsnitt 2.7 och 2.9). Detsamma

gäller andra åtaganden som konsumenten gör liksom villkor som ger

kreditgivaren en rätt att säga upp avtalet före avtalstidens utgång. Också

villkor som ger kreditgivaren rätt att ändra förutsättningarna för krediten

till kredittagarens nackdel på något sätt måste tas in i det skriftliga

avtalet.

 När skall i övrigt ett villkor anses vara till "nackdel" för kon-

sumenten? Vid denna bedömning bör man i princip jämföra med vad som skulle ha

gällt utan villkoret. Om det exempelvis framgår av det skriftliga avtalet att

ränta skall utgå men räntesatsen bestämts muntligen, bör man jämföra med en

situation där inget sagts om räntesatsen över huvud taget. I enlighet med vad

som numera får anses vara allmänna principer för bestämmande av pris i konsu-

mentsammanhang (se t.ex. 36 § konsumenttjänstlagen och 35 § konsument-

köplagen) betyder detta att räntan i dessa fall torde få fastställas efter

vad som är skäligt med hänsyn till kreditens art, gängse ränta vid tiden för

avtalet och övriga relevanta omständigheter. I praktiken innebär detta att en

muntligt avtalad ränta ofta får godtas. Med en regel som den nu sagda kommer

alltså även avtal som har träffats helt och hållet muntligen att vara i

princip giltiga. Undantag gäller dock för sådana delar av avtalet som är till

nackdel för konsumenten vid en jämförelse med vad som skulle ha gällt utan

villkoret i fråga.

 Lagrådet anmärker att en regel som den angivna får anses innebära

att såväl skriftliga som muntliga avtal i princip är giltiga och bindande

mellan parterna. Bestämmelsen om skriftlig form kan därför, enligt lagrådet,

till en del ses som en ordningsföreskrift som kan få betydelse vid

bedömningen av om näringsidkaren iakttar god kreditgivningssed.

 Jag instämmer i denna beskrivning av bestämmelsernas innebörd.

 Lagrådet menar vidare att det trots vissa exempel i special-

motiveringen kvarstår en viss osäkerhet om regelns innebörd. Detta gäller,

enligt lagrådet, framför allt det fallet att avtalet om kredit i sin helhet

är muntligt. Det kan då enligt lagrådet vara svårt att avgöra hur avtalet

skall tillämpas om vissa villkor är bättre för konsumenten än vad som är

normalt på kreditmarknaden medan andra villkor är oförmånligare. En

tillämpning av avtalet med uteslutning enbart av de oförmånligare villkoren

kan, enligt lagrådet, leda till ett resultat som knappast framstår som

rimligt. Mot detta kan dock invändas, framhåller lagrådet, att en ordning som

innebär att muntliga avtal eller avtalsdelar är giltiga bara när de är till

konsumentens fördel, är ägnad att inskärpa för kreditgivaren att samtliga

villkor för en kredit skall ges skriftlig form. Vidare finns det enligt

lagrådet anledning anta att förekomsten av muntliga villkor är kopplad till

krediter avseende smärre belopp och att den föreslagna ogiltighetsregeln

därför kommer att få förhållandevis begränsad betydelse. Mot bakgrund härav

godtar lagrådet förslaget. För att bestämmelsens innebörd skall framgå

tydligare föreslår dock lagrådet att andra stycket formuleras om.

 Jag har samma uppfattning som lagrådet. För tydlighets skull vill

jag dock framhålla att muntliga avtal och avtalsvillkor kan vara giltiga även

om de inte direkt kan sägas vara till konsumentens fördel, nämligen så länge

de inte är till hans nackdel.

2.11.2 Avräkningsförbehåll och kopplingsförbehåll

 84

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 146-148).

 Remissinstanserna: En remissinstans föreslår ett uttryckligt förbud

mot kopplingsförbehåll. I övrigt tillstyrks förslaget eller lämnas det utan

erinran.

 Skälen för mitt förslag: Av 14 § konsumentkreditlagen framgår att

ett belopp som köparen erlägger för avräkning på en viss kreditfordran i

anledning av ett kreditköp skall avräknas på denna fordran och att

kreditgivaren således inte får räkna av beloppet på någon annan fordran som

han har mot konsumenten. Genom en hänvisning i 23 a § gäller regeln även vid

tjänster enligt konsumenttjänstlagen.

 Bakgrunden till denna regel är följande. Den som har flera förfallna

skulder till samma kreditgivare har i princip rätt att själv bestämma på

vilken av skulderna en betalning som han erlägger skall avräknas.

Det förekommer emellertid att det i kreditavtalet tas in förbehåll som

flyttar över denna bestämmanderätt på kreditgivaren, s.k. avräknings-

förbehåll. Anledningen till att kreditgivaren vill ha en sådan bestäm-

manderätt är främst att den kan ge honom fördelar när det gäller möjligheten

att utnyttja en säkerhet som kredittagaren har ställt.

 Vid konsumentkreditlagens tillkomst ansåg man att avräknings-

förbehåll borde förbjudas vid kreditköp, bl.a. eftersom de kan medföra att

konsumenten hamnar i ett slags beroendeförhållande till kreditgivaren och

eftersom stötande konsekvenser kan uppkomma för konsumenten, t.ex. när han

har betalat större delen av sin skuld på grund av själva köpet (se prop.

1976/77:123 s. 124 f.). Avräkningsförbehållen är även till nackdel för

konsumenten därför att de ger kreditgivaren möjlighet att låta avbetalningar

först avräknas på det kreditavtal som har de för konsumenten bästa villkoren,

vilket medför att det blir avtal med sämre - men för kreditgivaren för-

månligare - villkor som blir kvar.

 Avräkningsförbehållen är nära besläktade med de s.k. kopplingsför-

behållen. Dessa är förbehåll enligt vilka två eller flera kreditavtal mellan

samma parter kopplas till varandra på ett sådant sätt att kreditgivaren kan

utnyttja en säkerhet som har ställts för enbart en av krediterna som säkerhet

också för den eller de andra. Kopplingsförbehåll vid avbetalningsköp var

förbjudna enligt den tidigare gällande lagen om avbetalningsköp. I

konsumentkreditlagen är de inte uttryckligen förbjudna, men reglerna om

återtagande av den köpta varan är så utformade att kopplingsförbehåll blir

utan verkan vid kreditköp.

 Reglerna i den nya konsumentkreditlagen skall gälla för alla

konsumentkrediter i den mån det inte finns särskilda skäl för att göra

skillnad mellan olika typer av krediter. Finns det då anledning att göra

skillnad mellan olika krediter när det gäller förbudet mot

avräkningsförbehåll?

 Det är svårt att finna något godtagbart skäl för att avräkningsför-

behåll skall få förekomma i konsumentkreditavtal över huvud taget. Förutom de

tidigare nämnda nackdelarna för konsumenten med sådana förbehåll är det ett

starkt skäl för ett förbud att konsumenten sällan förmår inse den verkliga

innebörden av ett avräkningsförbehåll och därför i realiteten har dåliga

möjligheter att skydda sig mot det.

 Förbudet mot avräkningsförbehåll bör sålunda utvidgas till att gälla

även för fristående krediter.

 När det gäller kopplingsförbehållen förhåller det sig något annor-

lunda. Dessa förbehåll har betydelse för en eventuell säkerhet enbart och kan

alltså inte, som ett avräkningsförbehåll, få någon inverkan på frågan om

vilket skuldförhållande som avslutas först och vilket som blir kvar.

Kopplingsförbehåll är vidare tydligare till sin innebörd och lättare att

förstå för konsumenten. Att kopplingsförbehållen gjordes overksamma i samband

med kreditköp är naturligt, eftersom konsumenten inte skall behöva vänta på

att få full förfoganderätt över den köpta varan till dess att han har betalat

även andra skulder till kreditgivaren. När det gäller andra former av

säkerheter är detta argument inte på samma sätt relevant. Ett generellt

förbud mot kopplingsförbehåll vid konsumentkrediter skulle dessutom sällan

fylla någon funktion. Det torde endast medföra att kreditgivaren, när han

 85

anser sig behöva säkerhet för ett nytt lån, i stället begär en särskild

utfästelse härom från kredittagaren. För det nya lånet kan då ställas samma

säkerhet som för ett tidigare. Att en viss tillgång kan användas som säkerhet

för flera skulder är i sig ofta önskvärt även för konsumenten.

 Det man vänder sig mot när det gäller kopplingsförbehållen är främst

att kreditgivaren i efterhand skaffar sig säkerhet för ett lån som tidigare

har lämnats utan säkerhet. Kreditgivaren kan ju dock som villkor för den nya

krediten kräva, i stället för ett kopplingsförbehåll, att säkerheten i fråga

skrivs in i det gamla kreditavtalet.

 På grund av det sagda och då regeln i 36 § avtalslagen gör det

möjligt att jämka oskäliga verkningar av kopplingsförbehåll bör det enligt

min mening inte införas något generellt förbud mot sådana förbehåll.

2.11.3 Återtagande av vara

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på en punkt. Enligt

promemorian måste konsumenten agera före uppsägningstidens utgång för att

kunna hindra återtagande (se promemorian s. 148-152).

 Remissinstanserna: Förslaget godtas allmänt. Riksskatteverket

påpekar dock att förslaget innebär den försämringen för konsumenten att denne

får mindre tid på sig än enligt gällande rätt för att förhindra ett

återtagande.

 Skälen för mitt förslag: I 15-19 §§ i den nuvarande konsument-

kreditlagen finns bestämmelser om kreditgivarens rätt att vid kreditköp

återta den köpta varan. Reglerna i 15 och 16 §§ handlar om återtaganderätten

som sådan, medan 17-19 §§ handlar om den uppgörelse som skall göras i samband

med att varan återtas samt om konsumentens rätt att återlösa varan efter

återtagandet. Reglerna är tillämpliga enbart på kreditköp och kan helt

naturligt inte bli aktuella i fråga om andra konsumentkreditavtal.

 I 15 § finns bl.a. den regel som jag nämnt i avsnitt 2.11.2 och som

medför att kopplingsförbehåll inte får verkan vid kreditköp. I regeln sägs

att återtagandeförbehåll får göras gällande "endast under förutsättning att

förbehållet har gjorts av säljaren i samband med köpet för att trygga

säljarens rätt till betalning". En eventuell misskötsel av andra skulder som

konsumenten har till kreditgivaren kan således inte medföra att kredit-

givaren får utöva återtaganderätten. Att förbehållet skall ha gjorts för att

trygga säljarens rätt till betalning innebär vidare att

återtagandeförbehållet inte kan användas vid låneköp eller vid kontoköp med

fristående kreditgivare (se prop. 1976/77:123 s. 178).

 I 15 § anges även förutsättningarna i övrigt för återtaganderätt.

Reglerna anknyter nära till bestämmelserna i 12 § andra stycket om

kreditgivarens rätt att kräva betalning i förtid. Det är naturligt att

förutsättningarna för uppsägningsrätten och för återtaganderätten är

väsentligen desamma.

 I avsnitt 2.8 har jag föreslagit att reglerna om uppsägningsrätt vid

betalningsdröjsmål behålls som i dag med ett visst tillägg som föranleds av

att reglerna föreslås gälla även för fristående krediter, att kreditgivaren

ges en rätt att säga upp krediten till omedelbar betalning när värdet av ett

återtagandeförbehåll har försämrats avsevärt genom uppsåtligt eller grovt

vårdslöst handlande från konsumentens sida samt att kreditgivaren skall ha en

uppsägningsrätt i vissa fall när det kan befaras att konsumenten kommer att

undandra sig sin betalningsskyldighet. Som jag nyss har sagt bör förutsätt-

ningarna för uppsägningsrätten vid kreditköp med återtagandeförbehåll

väsentligen överensstämma med förutsättningarna för att återtaganderätten

skall få utnyttjas.

 86

 Vidare har jag i avsnitt 2.8 föreslagit regler om uppsägningstid när

krediten sägs upp på grund av betalningsdröjsmål och om rätt för konsumenten

att omintetgöra uppsägningen genom att före uppsägningstidens utgång ställa

godtagbar säkerhet för fordringen. Som framgår av promemorian bör dessa

regler motsvaras av bestämmelser som förhindrar återtagande före

uppsägningstidens utgång.

 Riksskatteverket påpekar emellertid att promemorieförslaget innebär

en försämring för konsumenten genom att denne skulle förlora den rätt han har

- enligt 16 § i den nuvarande lagen - att förhindra återtagande ända fram

till dess att återtagandet kommer till stånd. Enligt riksskatteverket är det

vanligt att konsumenter utnyttjar hela tiden fram till återtagandet innan de

betalar det som behövs för att få behålla varan.

 Det finns knappast anledning att genomföra en sådan försämring för

konsumenterna som nu sagts. Den nuvarande regeln om rätt för köparen att ända

fram till återtagandet förhindra att återtagande sker bör sålunda behållas.

Återtagandet bör som i dag alltid kunna förhindras genom att konsumenten

betalar vad han är skyldig jämte ränta och kostnader. I de fall då

uppsägningen beror på att säkerheten har försämrats eller det står klart att

köparen undandrar sig att betala sin skuld, bör köparen få möjlighet att

förhindra återtagandet genom att ställa godtagbar säkerhet för fordringen.

Säkerheten skall då ställas innan återtagande sker.

 Det särskilda problem som jag har diskuterat i avsnitt 2.8 rörande

bankernas skyldighet i vissa fall att ställa upp strängare förbehåll om

betalning i förtid blir inte aktuellt när det gäller krediter med

återtagandeförbehåll, eftersom det i dessa fall alltid är säljaren som är

förste kreditgivare. Återtagandeförbehåll måste ju ha uppställts för att

säkra säljarens rätt till betalning. Skulle en bank inträda som kreditgivare,

dvs. överta säljarens rätt, gäller enligt allmänna rättsgrundsatser (27 §

skuldebrevslagen analogt) att den nye kreditgivaren inte mot köparen

förvärvar någon bättre rätt än säljaren själv hade. I dessa fall kan banken

alltså inte åberopa de speciella bankreglerna till stöd för en särskilt

långtgående uppsägningsrätt (se prop. 1976/77:123 s. 178).

 Så långt har jag diskuterat återtaganderätten som sådan, dvs. det

som i dag regleras i 15 och 16 §§. De delar av 15 § som jag inte särskilt har

berört - en definition av återtagandeförbehåll, första stycket, och en regel

med möjlighet att förbjuda näringsidkare att använda återtagandeförbehåll i

fråga om varor som inte är lämpade som kreditsäkerhet, tredje stycket - bör

överföras till den nya konsumentkreditlagen utan några ändringar i sak.

 När det gäller övriga regler som hör till detta avsnitt, alltså

reglerna om uppgörelsen vid återtagande och om köparens rätt att återlösa

vara som har återtagits (17 - 19 §§ i den gällande lagen), har det inte

kommit fram något som gör att reglerna behöver ändras. De bör därför

behållas.

 Ett nära samband med de nu nämnda civilrättsliga bestämmelserna har

de exekutionsrättsliga regler som finns i 20 - 23 §§ i den nuvarande lagen.

Dem behandlar jag senare i avsnitt 2.12.

2.11.4 Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 152 och

153).

 Remissinstanserna: Bedömningen har lämnats utan erinran.

 Skälen för min bedömning: Regeln i 24 § nuvarande konsumentkreditlag

skiljer sig en del från de övriga bestämmelserna i lagen. Den är inte

inriktad på kreditgivningen som sådan utan i stället på det hjälpmedel -

kontokortet - som används för förmedling av betalningar från ett konto.

Huruvida kontot är ett kreditkonto eller ett tillgångskonto borde egentligen

 87

sakna betydelse för frågan om vilka regler som skall gälla när kontokortet

används obehörigen. Regeln i 24 § är emellertid avsedd att gälla enbart för

sådana kontokort som är knutna till en kredit (se Westerlind m.fl., Kommentar

till konsumentkreditlagen s. 221 f.).

 Det huvudsakliga innehållet i bestämmelsen är att konsumenten/konto-

havaren blir ansvarig för obehöriga uttag på kontot endast när han har

hanterat kortet på vissa särskilt klandervärda sätt. Sålunda blir han

ansvarig om han har lämnat ifrån sig kortet till någon annan, om han har

förlorat det "genom grov oaktsamhet" samt om han har förlorat det på något

annat sätt och inte "snarast efter upptäckten anmält förlusten hos

kreditgivaren". Om något belopp påförs kontot efter det att kreditgivaren har

mottagit anmälan om att kortet har förlorats, blir kontohavaren ansvarig för

beloppet i fråga endast om han har förfarit svikligt.

 Inom EG finns på detta område en s.k. rekommendation, utfärdad av

EG-kommissionen. Rekommendationen avser "betalningssystem, särskilt

relationen mellan kortinnehavare och kortutställare". Rekommendationen

innehåller regler (punkterna 8.1 - 8.4) om förlust av kontokort. Reglerna är

för de flesta fall något mindre fördelaktiga för konsumenten än de svenska

reglerna. De stora bankorganisationerna inom EG har i sina förhållningsregler

för bankerna i huvudsak anammat rekommendationen. Enligt uppgift betyder

detta att det för närvarande inte är aktuellt med något EG-direktiv på

området.

 Obehöriga förfaranden med kontokort kan sägas i princip förekomma i

två olika typer av fall. Den ena typen av fall är sådana då någon annan än

kontohavaren har obehörigen använt kortet. Det är denna situation som

behandlas i den nämnda 24 §. Den andra situationen är den att kontohavaren

själv använder kortet på ett obehörigt sätt. Det vanligaste missbruket av

detta slag är att kontohavaren övertrasserar sitt konto.

 För kontohavarens eget missbruk av kontokortet finns inga särskilda

lagbestämmelser. På handelns och kreditkortsföretagens eget initiativ

har emellertid införts s.k. spärrlistor där "spärrade" kort - dvs. sådana som

inte får användas - förtecknas. I spärrlistorna antecknas även borttappade

kort, varför listorna även motverkar att kontokorten kan användas obehörigen

av någon annan än kontohavaren.

 En annan åtgärd som har tillkommit till förebyggande av missbruk är

legitimationskontroll vid betalningar som överstiger ett visst belopp.

 Trots de åtgärder som har företagits förekommer ett visst missbruk

av kontokorten, både från kredittagarna själva och från personer som har

kommit över kort obehörigen. I riksdagen har flera gånger motionerats rörande

dessa frågor, se senast 1989/90:LU4, s. 5 f. och s. 16. I sitt av riksdagen

godkända betänkande hänvisade lagutskottet till en inom regeringskansliet

pågående kartläggning av de juridiska och tekniska spörsmål som kan tänkas

uppkomma från konsumentskyddssynpunkt i samband med användande av olika

elektroniska former för betalning, en kartläggning som då beräknades pågå

till årsskiftet 1989-90. Vidare uttalade lagutskottet, i fråga om legitima-

tionskontroll av kontokortsinnehavare, att utskottet utgick från att

spörsmålet uppmärksammades i samband med den pågående översynen av

konsumentkreditlagen.

 Den nämnda kartläggningen av spörsmål rörande olika frågor

hänförliga till elektroniska betalningsformer sker i samarbete med det finska

justitieministeriet. Analysen av olika problem som har kommit fram under

kartläggningen pågår alltjämt. Resultatet av arbetet, som innefattar även

frågor rörande legitimationskontroll vid användande av kontokort, kan väntas

få betydelse för bl.a. frågan om hur betalningsansvaret vid förlust av

kontokort bör regleras.

 I avvaktan på resultatet av det arbete som sålunda pågår saknas det

anledning att nu gå närmare in på dessa frågor. Jag anser därför att reglerna

i 24 § konsumentkreditlagen tills vidare bör behållas oförändrade i sak.

2.12 Handräckning och utmätning

 88

Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 156 och

157).

 Remissinstanserna: Lämnar bedömningen utan erinran.

 Skälen för min bedömning: Vissa exekutionsrättsliga regler finns i

den nuvarande konsumentkreditlagen i 20-23 §§. Dessa regler avser alla den

situationen att konsumenten gjort sig skyldig till betalningsdröjsmål efter

att ha köpt en vara på kredit med återtagandeförbehåll. I 20 - 22 §§ finns

regler om förutsättningarna för handräckning för återtagande av varan och om

förfarandet vid sådan handräckning. I 23 § finns en bestämmelse med den inne-

börden att en vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt inte får

utmätas för en fordran på grund av kreditköpet. Den sistnämnda bestämmelsen

är till för att de konsumentskyddande reglerna om återtagandeförbehåll inte

skall kunna omintetgöras genom att kreditgivaren i stället går vägen över

utmätning för att tillgodogöra sig värdet av varan.

 Det har inte kommit fram något som ger anledning att ändra reglerna

om handräckning och utmätning. Dessa bör därför - med ett tillägg som innebär

en anpassning till de nya reglerna om återtaganderätt - överföras till den

nya lagen.

2.13 Tillsyn

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 157).

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot

förslaget om obegränsat vitesbelopp. Sveriges domareförbund menar att

konsumentverkets beslut bör överklagas till länsrätten i stället för

kammarrätten. Någon remissinstans anser att all tillsyn enligt lagen bör

anförtros åt konsumentverket.

 Skälen för mitt förslag: Tillsyn över efterlevnaden av konsument-

kreditlagen utövas av konsumentverket. Verkets befogenheter omfattar dock

inte sådan verksamhet som står under finansinspektionens tillsyn. Verksamhet

hos Sveriges riksbank och exekutiva myndigheter är undantagen från tillsyn.

Med utformningen av den nya konsumentkreditlagen - som i betydligt större

utsträckning än den gamla kommer att gälla för fristående krediter - blir

finansinspektionens andel av tillsynsområdet betydande.

 Den nuvarande organisationen av tillsynen innebär visserligen dels

en splittring av tillsynen, dels att konsumentverkets resp. finans-

inspektionens tillsyn överlappar varandra i vissa delar. De båda

myndigheterna har emellertid hittills kunnat lösa detta på ett praktiskt sätt

genom olika former av samverkan. Jag utgår från att det kan ske även i

fortsättningen. Enligt min mening finns det därför inte anledning att nu

överväga någon ändring i fråga om organisationen av tillsynen.

 Här bör anmärkas att pantlåneverksamhet står under länsstyrelsens

tillsyn. Jag kommer i det följande avsnittet att föreslå att denna verksamhet

helt undantas från konsumentkreditlagens tillämpningsområde. Detta innebär

bl.a. att verksamheten blir kvar under länsstyrelsernas tillsyn.

 Reglerna om konsumentverkets tillsyn, bl.a. verkets befogenheter för

att utöva denna tillsyn, finns i 25, 26 och 29 §§ i den gällande

konsumentkreditlagen (27 och 28 §§ är upphävda). Det saknas anledning att nu

överväga några ingripande ändringar i dessa bestämmelser. En ändring bör dock

göras.

 Det vitesbelopp som konsumentverket kan tillgripa enligt 26 § andra

stycket, 10 000 kr, framstår numera som alltför lågt för att vara effektivt.

 89

Det synes över huvud taget inte nödvändigt att regeln innehåller någon

beloppsbegränsning, särskilt som numera lagen (1985:206) om viten är

tillämplig på myndigheters lagstadgade viten i den mån det inte finns

särskilda föreskrifter.

 Sveriges domareförbund har anfört att det, bl.a. efter tillkomsten

av lagen (1985:206) om viten, framstår som egendomligt att konsumentverkets

vitesförelägganden överklagas till kammarrätt, medan länsrätt skall pröva

frågan om utdömande av samma vite. Med hänsyn till att det kan röra sig om

affärshemligheter finns det, enligt domareförbundet, skäl att låta även

länsrätten pröva krav från konsumentverket att få ut handlingar m.m.

 Frågan om besvärsordningen vid sådana myndighetsbeslut som i dag

överklagas till kammarrätt övervägs för närvarande av domstolsutredningen. I

avvaktan på ett brett ställningstagande till denna fråga, bör de nuvarande

reglerna i konsumentkreditlagen behållas.

2.14 Tillämpningsområde

Promemorians förslag: Överensstämmmer med mitt såvitt gäller

författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel (se promemorian s. 158-

160).

 Remissinstanserna: Endast en remissinstans har ifrågasatt förslaget

i promemorian.

 Skälen för mitt förslag: I avsnitt 2.1.4 har jag lagt fast några

huvudlinjer för den nya konsumentkreditlagens tillämpningsområde och de

lagtekniska lösningarna. Beträffande några frågor rörande lagens

tillämpningsområde har jag där hänvisat till senare ställningstaganden. Jag

återkommer nu till dessa ställningstaganden. Ytterligare någon fråga som rör

tillämpningsområdet behöver dessutom beröras.

 Jag återkommer först till frågan huruvida vissa konsumentkrediter

bör undantas helt eller delvis från lagens tillämpningsområde. I denna fråga

har jag i avsnitt 2.1.4 uttalat att utgångspunkten bör vara att reglerna

skall gälla för alla konsumentkrediter, att undantag skall

göras endast i den mån det finns speciella och tungt vägande skäl samt att

eventuella undantag i princip bör avse enskilda bestämmelser, inte hela

lagen. Jag har sedan berört frågan om undantag i samband med att jag har

diskuterat de olika bestämmelserna.

 Enligt min mening bör man alltså vara restriktiv när det gäller

generella undantag från lagens tillämpningsområde. Sådana undantag är

förenade med avgränsningssvårigheter och medför tröskeleffekter som framstår

som oacceptabla. Även rättslikhetsprinciper och intresset av en effektiv

konkurrens talar mot generella undantag. Vidare har genomgången av de olika

bestämmelserna i lagen inte gett mig anledning att överväga generella

undantag, utom på någon punkt som jag strax skall återkomma till.

 Det sagda betyder att det enligt min mening inte bör göras några

vidsträckta undantag från tillämpningsområdet av det slag som görs i EG-

direktivet (Art. 2, jfr avsnitt 2.1.3). Sådana undantag skulle för övrigt på

vissa punkter innebära inskränkningar i det nuvarande svenska

konsumentskyddet.

 I promemorieförslaget görs ett enda generellt undantag från

tillämpningsområdet, nämligen för "författningsreglerade lån som lämnas av

statsmedel". Skälen för att uttryckligen undanta dessa krediter är, enligt

promemorian, att det utan ett sådant uttryckligt undantag skulle kunna uppstå

tvekan om lagens tillämplighet, att det uppkommer vissa komplikationer om

även konsumentkreditlagen är tillämplig på lånen samt att

konsumentskyddsbehovet får anses tillräckligt tillgodosett genom lånens

 90

ändamål och innehållet i de särskilda författningarna. Endast en

remissinstans har ifrågasatt detta undantag. Jag instämmer för min del i

promemorians ståndpunkt.

 När jag har gått igenom de olika bestämmelserna har jag kommit till

slutsatsen att flera av reglerna inte bör tillämpas på pantlånerörelse. Detta

hänger samman dels med de speciella förhållandena vid den typen av

kreditgivning, dels också med den omständigheten att verksamheten är reglerad

genom en särskild lag, lagen (1949:722) om pantlånerörelse. I den lagen är

bl.a. tillsynen ordnad på ett sätt som inte har någon motsvarighet i fråga om

annan kreditgivning till konsumenter. På grund av det sagda, och då det

såvitt framkommit inte uppdagats några anmärkningsvärda konsu-

mentskyddsproblem vid denna typ av verksamhet, är det enligt min mening

lämpligast att pantlånerörelse undantas helt från konsumentkreditlagens

tillämpningsområde.

 I övrigt bör det alltså inte göras några generella undantag från

lagens tillämpningsområde.

 Ett par remissinstanser menar att den nya konsumentkreditlagen bör

göras generellt tillämplig på tjänster. På denna punkt instämmer jag i

slutsatsen i promemorian (s. 159 f.), nämligen att förnyade överväganden

kring konsumentskyddet i samband med tjänster inte bör göras nu utan under en

kommande översyn av konsumenttjänstlagen. Jag vill understryka att den stora

utvidgningen av tillämpningsområdet som görs i den nya konsumentkreditlagen,

dvs. att lagen i princip görs tillämplig på alla typer av konsumentkrediter,

får stor betydelse för konsumentskyddet även när det gäller tjänster. Jag

vill också framhålla, liksom har gjorts i promemorian, att lagens regler om

kreditköp i stor utsträckning torde kunna tillämpas analogt. Jag har för

övrigt nämnt detta även i samband med genomgången av de regler där en sådan

tillämpning kan komma att aktualiseras.

 Lagrådet har - mot bakgrund av att den nya lagen avses få ett

betydligt vidare tillämpningsområde än den nu gällande - pekat på vissa

tillämpningsproblem. Fråga uppkommer, påpekar lagrådet, om uttrycket "för

enskilt bruk" kan anses innefatta den begränsningen att krediten skall avse

något som kan brukas av konsumenten. Tvekan kan enligt lagrådet uppstå

exempelvis om en enskild person avser att använda ett lån för inköp av aktier

eller andra värdepapper. Vad särskilt gäller aktier kan det vidare

diskuteras, anför lagrådet, om ett köp, som görs i syfte att den nye ägaren

skall bli företagsledare i bolaget, är enskilt eller hänförligt till

förvärvarens näringsverksamhet. Med hänsyn inte minst till att krediter för

förvärv av detta och liknande slag kan avse mycket stora belopp är det enligt

lagrådets mening önskvärt att tillämpningsområdet för den nya lagen

preciseras ytterligare.

 De tillämpningsproblem som lagrådet pekar på har inte tillräckligt

uppmärksammats i promemorian eller lagrådsremissen. Jag återkommer till dem i

specialmotiveringen (1 §).

2.15 Ikraftträdande m.m.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på en punkt. I promemorian

föreslås att konsumenten skall ha rätt att lösa lån i förtid enligt

bestämmelserna i den nya lagen även om kreditavtalet ingåtts före

ikraftträdandet (se promemorian s. 160-162).

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller att ikraft-

trädandetidpunkten inte bör ligga för nära inpå att lagen antagits. I övrigt

görs inga erinringar.

 91

 Skälen för mitt förslag: Den nya konsumentkreditlagen bör träda i

kraft så snart som möjligt och måste vara i kraft senast den 1 januari 1993

för att Sverige skall uppfylla sina förpliktelser enligt det blivande

EES-avtalet. En del av de föreslagna lagändringarna förutsätter dock

betydande omläggningar av avtalstexter och rutiner hos kreditgivarna. De

medför också en del förberedelsearbete för de berörda myndigheterna. Det bör

vidare gå viss tid, inte understigande tre månader, mellan riksdagsbeslutet

om den nya lagen och lagens ikraftträdande. Mot denna bakgrund förordar jag

att den nya lagen får träda i kraft den 1 oktober 1992.

 Den nya lagen skall tillämpas på alla kreditavtal som ingås efter

ikraftträdandet och på marknadsföring och information efter denna tidpunkt.

 På avtal som har träffats före ikraftträdandedagen bör, i enlighet

med vad som är normalt inom avtalsrätten (även i konsumentförhållanden, se

bl.a. prop. 1989/90:89, Ny konsumentköplag, s. 58), den gamla konsu-

mentkreditlagen tillämpas. Det innebär att kreditgivarna i fråga om sådana

avtal får fortsätta att tillämpa gamla avtalsvillkor om bl.a. ränta, avgifter

och rätt till återtagande av varor.

 Ett undantag från det sist sagda bör dock gälla beträffande regler-

na om trepartsförhållanden för de fall då dessa handlar om övergång av

fordringsrätten. I dessa fall handlar reglerna om en intressekollision mellan

konsumenten å ena sidan och en kreditgivare som övertagit fordringsrätten å

den andra. Då är det naturligt och rimligt att tidpunkten för övergången av

fordringsrätten blir avgörande för vilket regelsystem som skall tillämpas.

Detta får betydelse när konsumenten har köpt en vara före ikraftträdandet men

kreditgivaren förvärvar fordringsrätten efter denna tidpunkt. Då blir de nya

reglerna om bl.a. rätt för konsumenten att tillgodoräkna sig en betalning

till säljaren gällande.

 I sådana trepartsförhållanden som uppkommer på grund av låneköp

eller kontoköp bör dock de gamla bestämmelserna tillämpas om kreditavtalet

ligger i tiden före ikraftträdandet. Tidpunkten för köpet bör alltså inte bli

avgörande. Man bör nämligen utgå från att kreditgivaren vid avtalstidpunkten

handlar med utgångspunkt från de då gällande reglerna och således inte har

anledning att vidta de åtgärder för sitt eget rättsliga skydd som de nya

reglerna aktualiserar. Då bör inte heller de nya reglerna tillämpas.

 I lagrådsremissen föreslås också ett annat undantag från huvud-

regeln att den gamla lagens bestämmelser skall tillämpas på avtal som ingåtts

före ikraftträdandet. Det gäller konsumentens rätt att säga upp lånet i

förtid. Enligt förslaget i lagrådsremissen skall konsumenten ha rätt att säga

upp även gamla lån i förtid, dvs. sådana lån som tagits innan den nya lagen

trätt i kraft.

 Lagrådet ställer sig tveksamt till detta förslag. Lagrådet fram-

håller att konsumentens uppsägningsrätt enligt de föreslagna nya reglerna kan

medföra beaktansvärda ränteförluster för kreditgivaren. Enligt lagrådets

mening ger grundsatsen, att ny civillagstiftning inte skall rubba innehållet

i avtal som träffats innan lagen trätt i kraft, uttryck för en viktig

rättssäkerhetsprincip. Avsteg från denna bör enligt lagrådet komma i fråga

endast om starka skäl talar därför. Den allmänna hänvisningen i remissen till

konsumentskyddsintresset kan enligt lagrådet knappast utgöra ett skäl av

sådan natur. Med tanke på frågans principiella vikt anser lagrådet att ett

slopande av punkten 4 i övergångsbestämmelserna bör övervägas.

 Jag instämmer i lagrådets kritik även på denna punkt. Det ifråga-

varande undantaget från huvudprincipen att nya regler skall gälla endast för

avtal som har träffats efter ikraftträdandet bör slopas.

 Den nya konsumentkreditlagen medför också behov av följdändringar i

vissa lagar. Tidigare har nämnts (avsnitt 2.8) lagen (1968:576) om

Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar samt

reglementet (1968:654) för Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för

stadshypoteksföreningar. Ifrågavarande bestämmelser i reglementet är sådana

att de skall ändras genom beslut av riksdagen. Till dessa kommer lagen

(1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl., utsökningsbalken

och lagen (1968:430) om mervärdeskatt. Jag återkommer till dessa lagändringar

i specialmotiveringen (avsnitt 4.2).

 92

2.16 Förslagens kostnadseffekter

Det är att räkna med att den föreslagna nya konsumentkreditlagen kommer att

medföra en del initialkostnader för företagen inom konsumentkreditbranschen,

t.ex. i samband med att standardavtal behöver ändras. Dessa initialkostnader

är dock av engångskaraktär och torde inte bli betungande.

 Genom de regler som föreslås i den nya lagen försämras kredit-

givarnas ställning i vissa hänseenden. Detta verkar i höjande riktning på det

pris konsumenterna får betala för krediterna. Å andra sidan syftar reglerna

till att främja konkurrensen på marknaden för konsumentkrediter, varigenom

priserna hålls nere. Det går inte att säga vilken av dessa varandra

motverkande effekter som kommer att ge kraftigast utslag. Genom de

förändringar av reformen som mitt förslag innebär jämfört med promemorians

och lagrådsremissens förslag torde risken för kostnadsökningar ha minskat

väsentligt. Allmänt sett finns det inte anledning att befara någon nämnvärd

prisökning.

 Som tillsynsmyndigheter kommer konsumentverket och finansinspek-

tionen att få spela betydelsefulla roller när den nya lagen införs. Deras

medverkan kommer att krävas bl.a. när det gäller information om de nya

reglerna och vid förhandlingar om avtalsvillkor m.m. Härvidlag är det dock

inte fråga om uppgifter som är nya för dessa myndigheter.

 När den nya lagen har trätt i kraft kommer tillsynsmyndigheterna -

liksom hittills - att ha viktiga uppgifter i samband med lagens tillämpning.

Exempelvis ankommer det på dem att övervaka de nya reglerna om ränteänd-

ringar och avgiftsändringar. Inte heller detta är uppgifter som innebär

principiella nyheter för myndigheterna. Uppgifterna ryms inom befintliga

organisatoriska och ekonomiska ramar.

 I övrigt torde de framlagda förslagen inte komma att medföra några

beaktansvärda kostnadsef2fekter för det allmänna.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört har inom justitiedepartementet upprättats

förslag till

 1. konsumentkreditlag,

 2. lag om ändring i utsökningsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt,

 4. lag om ändring i lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar,

 5. lag om ändring i reglementet (1968:654) för Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar,

 6. lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m.fl.

 Lagrådet har granskat förslagen under punkterna 1-3 och 6.

 Samråd har skett med chefen för civildepartementet och statsrådet
[REDACTED_EFTERNAMN].

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till ny konsumentkreditlag

En ny konsumentkreditlag föreslås ersätta den nu gällande. Den nya lagen är i

stora delar uppbyggd som den tidigare men har ett betydligt vidare

tillämpningsområde. Medan den nuvarande lagen nästan enbart avser kreditköp,

gäller de allra flesta bestämmelserna i den nya lagen för i princip alla

konsumentkrediter. Dessutom finns vissa nya regler om det materiella

avtalsinnehållet i kreditavtal, bl.a. regler som begränsar kreditgivarens

rätt att höja ränta och avgifter under löpande avtalstid.

 102

 Först i den nya lagen finns inledande bestämmelser som nästan helt

motsvarar de gamla reglerna samt en regel om näringsidkarens allmänna

skyldigheter. Därefter följer paragraferna i huvudsak den ordning som ett

händelseförlopp följer i verkligheten. Först kommer regler om marknadsföring

och information, därefter regler om vad kreditavtalet skall resp. får

innehålla, vissa regler om parternas befogenheter under avtalstidens gång

samt civilrättsliga och exekutionsrättsliga regler avseende upplösning av

avtalsförhållandet. Avslutningsvis finns en regel om förlust av kontokort

m.m. samt regler om tillsyn.

 Många av bestämmelserna i den nya lagen är identiska med de gamla reglerna

eller ändrade enbart språkligt. När det gäller dessa bestämmelser lämnas i

specialmotiveringen i regel enbart hänvisningar till de uttalanden som

gjordes när de gamla bestämmelserna tillkom.

 Som bilaga 8 till protokollet i detta ärende bör fogas en samman-

ställning där det kan utläsas vilka bestämmelser i den gällande resp. den

föreslagna lagen som närmast motsvarar varandra och hur dessa förhåller sig

till artiklarna i EG-direktivet om konsumentkrediter.

Inledande bestämmelser

Under rubriken inledande bestämmelser finns fyra paragrafer. Den första

behandlar lagens tillämpningsområde. Därefter följer en paragraf med vissa

definitioner (2 §) och en som klargör innebörden av begreppet kreditköp

(3 §). I 4 § anges att lagen är tvingande till konsumentens förmån.

1 § Denna lag gäller kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och

som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes

yrkesmässiga verksamhet.Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i

fråga om

kredit som lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas

av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren.

 Lagen gäller inte författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel

och inte heller lån som lämnas i pantlånerörelse enligt lagen (1949:722)

ompantlånerörelse.

(Jfr 1 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen, som anger lagens tillämpningsområde, är jämfört med den gamla

lagen (1 §) i sak oförändrad bortsett från att ett nytt tredje stycke med

generella undantag från tillämpningsområdet har lagts till.

 Den tidigare i första stycket inom parentes angivna definitionen på

kredit ("betalningsanstånd eller lån") har slopats. Att så skett beror på att

uttrycket kredit i dagligt tal används även för s.k. löpande kredit, dvs. en

rätt för kredittagaren att fortlöpande utnyttja ett kreditutrymme som

kreditgivaren ställer till förfogande. Lagen gäller även för löpande krediter

och det finns ett behov av att kunna använda uttrycket kredit i denna vidare

mening i lagtexten. Det har därför ansetts olämpligt att behålla den tidigare

definitionen. I lagtexten har alltså ordet kredit i princip en mer vidsträckt

betydelse och omfattar även löpande krediter.

 I tredje stycket anges två undantag från tillämpningsområdet. Det

sägs först att lagen inte gäller författningsreglerade lån som lämnas av

statsmedel. Bland lån som undantaget syftar på kan nämnas lån enligt

studiestödslagen (1973:349). När det gäller dessa lån har det ansetts att den

särskilda författningsregleringen tillgodoser konsumentskyddsbehovet. Härtill

kommer att en reglering av dessa lån i konsumentkreditlagen skulle medföra

komplikationer på de punkter där de särskilda författningarna har regler som

delvis motsvarar konsumentkreditlagens bestämmelser.

 Det görs också undantag för pantlåneverksamhet enligt lagen härom.

Undantaget beror främst på att pantlåneverksamheten på flera sätt skiljer sig

från annan verksamhet på konsumentkreditområdet. Flera av bestämmelserna i

konsumentkreditlagen passar illa för pantlåneverksamheten, som dessutom är

reglerad i en särskild lag. Frågan har behandlats i avsnitt 2.14 i den

allmänna motiveringen.

 103

 I 1 § har i övrigt gjorts endast smärre språkliga justeringar. Här

kan därför hänvisas till förarbetena till konsumentkreditlagen, prop.

1976/77:123 s. 152 f. (specialmotiveringen).

 I fortsättningen aktualiseras dock vissa delvis nya avgränsnings-

problem som en följd av att större delen av den nya lagen gäller även för

fristående krediter, medan i den gamla lagen flertalet bestämmelser gällde

enbart för kreditköp. Särskilt vid tolkningen av rekvisitet "huvudsakligen

för enskilt bruk" ställs man inför delvis nya och ganska besvärliga problem.

 Uttrycket "för enskilt bruk" får dock anses ha samma innebörd

oavsett vilken typ av kredit det handlar om. Däri ligger att krediten skall

vara avsedd för kredittagarens privata ändamål och inte för användning i

exempelvis ett företag eller en förening. Men däri ligger också att krediten

inte får användas yrkesmässigt eller i ett sådant sammanhang att en rörelse

får anses föreligga. Avser krediten förvärv av en vara, en fastighet eller en

tjänst, är det avgörande om varan, fastigheten resp. tjänsten skall användas

för enskilt bruk. Finns det inte någon sådan anknytning till ett specifikt

förvärv skall frågan bedömas i princip efter hur kredittagaren tänker sig att

använda pengarna eller - i fråga om löpande krediter - kreditutrymmet.

Avgörande är det huvudsakliga ändamålet.

 Beträffande vissa användningsområden kan det vara tveksamt om de

skall ses som "enskilda" eller inte. Den omständigheten att kredittagaren

tänker använda krediten för exempelvis spekulation hindrar inte i och för sig

att krediten anses vara för enskilt bruk. Men så snart sådan verksamhet

bedrivs yrkesmässigt eller får karaktär av näringsverksamhet faller

krediterna utanför konsumentkreditlagen.

 Som exempel kan sägas att en kredit får anses vara för enskilt bruk

om den används för inköp av ett konstverk även om köparen ser köpet som en

investering. Används krediten däremot för omfattande konstköp för

magasinering och spekulation i en värdestegring, kan det knappast anses vara

fråga om en konsumentkredit. En kredit som en privatperson tar för ett

aktieköp för egen räkning är normalt "för enskilt bruk", men är det fråga om

omfattande affärer eller uppköp av en majoritetspost kan det i allmänhet inte

längre anses röra sig om "enskilt bruk" i lagens bemärkelse.

 EG-direktivets motsvarande uttryck är "outside his trade or

profession". Det finns visserligen en viss nyansskillnad mellan detta uttryck

och det svenska "huvudsakligen för enskilt bruk". Man torde dock ha anledning

att räkna med att de båda uttrycken kommer att ges i allt väsentligt samma

innebörd i rättspraxis.

 Det får överlämnas åt rättstillämpningen att lägga fast innebörden

närmare.

2 § I lagen avses medkreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den

ursprunglige

kreditgivarens fordran,

 kontantpris: det pris till vilket en vara, tjänst eller annan

nyttighet vanligen erbjuds konsumenter mot kontant betalning,

 kreditbelopp: vid betalningsanstånd den del av kontantpriset

varmedanstånd lämnas samt vid lån det lånade beloppet,

 kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och

andra kostnader som konsumenten skall betala för krediten,

 effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad

på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till

attdelbetalningar skall göras under den löpande kredittiden,

 kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden.

(Jfr 2 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § i den gamla konsumentkreditlagen. Utöver

ett par språkliga justeringar har en ändring gjorts i en av definitionerna.

 Den definition som ändrats avser "kreditkostnad". Det gamla

uttrycket "med anledning av krediten" har där ersatts av uttrycket "för

krediten". Denna ändring är föranledd av att det numera förekommer vissa

avgifter som inte bör anses som kreditkostnader men som med den gamla

lydelsen möjligen kunde anses falla under detta begrepp. Det gäller bl.a.

 104

sådana särskilda avgifter som tas ut för transaktioner avseende små belopp.

Den nya definitionen utgör alltså en precisering som medför att begreppet

kreditkostnad omfattar direkta kostnader för krediten, men däremot inte

kostnader som har ett mindre omedelbart samband med krediten. Något avsteg

från de uttalanden som gjordes i förarbetena till den gamla konsumentkredit-

lagen (se prop. 1976/77:123 s. 156) är dock inte avsett. I

specialmotiveringen till 12 § första stycket - som handlar om "särskild

ersättning för krediten", dvs. avgifter som ingår i kreditkostnaden - ges

några exempel som belyser innebörden av begreppet.

 Effektiv ränta har behandlats i avsnitt 2.4.2 i den allmänna

motiveringen. Där sägs bl.a. att en matematisk formel för effektiva räntan

bör fastställas - i enlighet med EG-direktivet - av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

 Det är att märka att definitionerna formellt avser alla typer av

krediter, dvs. även löpande sådana. Några av definitionerna saknar dock

bestämd mening när det gäller löpande krediter. Så förhåller det sig med

uttrycket "kreditbelopp" och därmed också - eftersom definitionerna bygger på

uttrycket kreditbelopp - med uttrycken "effektiv ränta" och "kreditfordran".

Detta saknar betydelse i praktiken utom när det gäller effektiv ränta. I 6 §

finns en särskild regel (andra stycket) om hur effektiv ränta skall beräknas

för löpande krediter.

 I övrigt kan beträffande innehållet i 2 § hänvisas till prop.

1976/77:123 s. 155 f.

3 § Med kreditköp avses köp av en vara, då säljaren lämnar köparen anståndmed

någon del av betalningen eller då någon del av betaln

ett belopp som köparen får låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare

på grund av en överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen betecknats som

ersättning för rätten att nyttja varan föreligger ändå ett kreditköp, om detär

avsett att konsumenten skall bli ägare till varan.

(Jfr 3 § i promemorians lagförslag)

I 3 § första stycket bestäms innebörden av uttrycket kreditköp. Bortsett från

en mindre språklig ändring är bestämningen densamma som i den gamla lagen

(3 §), varför här kan hänvisas till specialmotiveringen i prop. 1976/77:123

s. 157 f. Det är bl.a. att märka att de s.k. låneköpen och kontoköpen - även

köp med kort kredittid, s.k. månadskrediter - faller under definitionen.

 Det får i fortsättningen mindre betydelse än tidigare om en kredit är

hänförlig till ett kreditköp eller inte. Till skillnad från förr gäller ju,

som tidigare har sagts, de allra flesta bestämmelser i lagen för i princip

alla konsumentkrediter.

 Regeln i andra stycket behandlar sådana avtal som kläs i uthyrningsav-

talets form fastän de i själva verket är att anse som kreditköpsavtal.

Bestämmelsen har formulerats något annorlunda än den gamla regeln men

överensstämmer i sak med den. Se prop. 1976/77:123 s. 158 f.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i

lagen.

(Jfr 4 § i promemorians lagförslag)

Denna regel anger att lagens civilrättsliga regler är tvingande till förmån

för konsumenten. Regeln är något omformulerad i jämförelse med motsvarande

regel (4 §) i den gamla konsumentkreditlagen (specialmotivering, se prop.

1976/77:123 s. 159). Någon ändring i sak är inte avsedd därmed.

Näringsidkarens allmänna skyldigheter

Under denna rubrik finns en bestämmelse om näringsidkarens allmänna

skyldigheter vid kreditgivning till konsumenter.

 105

5 § Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta

godkreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intre

tillbörlig omsorg.

(Jfr 5 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen är ny. Den har tillkommit för att betona kreditgivarnas ansvar

gentemot konsumenterna. Den skall dessutom utgöra en grundval för lagens mer

konkreta regler om näringsidkarens skyldigheter i olika hänseenden samt

inträda som en utfyllande norm när det gäller kraven på näringsidkarens

handlande m.m. i situationer som inte närmare har reglerats i lagen eller i

avtalet. Dessa frågor har behandlats i avsnitt 2.2 i den allmänna

motiveringen.

 Näringsidkaren är skyldig att iaktta "god kreditgivningssed" i sitt

förhållande till konsumenten. Häri ligger att kreditgivaren både inför ett

kreditavtal och medan avtalet gäller skall handla omdömesgillt och

ansvarsfullt mot konsumenten. Kreditgivaren måste agera med utgångspunkt från

att kreditavtal ofta har stor betydelse för kundens ekonomiska förhållanden

och därför är känsligare från konsumentsynpunkt än de flesta andra avtal. Det

är särskilt detta som är avsett att hållas fram när det i paragrafen sägs att

kreditgivaren är skyldig att ta till vara konsumentens intressen med

tillbörlig omsorg.

 I kreditgivarens ansvar ligger bl.a. att försöka medverka till att

privatpersoner inte skuldsätter sig på ett sätt som är alltför långt-

gående i betraktande av deras inkomster och övriga ekonomiska förhållanden.

Det innebär att kreditgivaren, om krediten inte är ringa, normalt måste göra

en seriös kreditprövning innan kredit lämnas. Rör det sig om en kredit som

kan antas ha betydelse för kundens ekonomi, får det anses strida mot god

kreditgivningssed att avstå från kreditprövning, om inte kreditgivaren har

särskild anledning att utgå från att konsumenten har utrymme i sin ekonomi

för det nya åtagandet.

 Vad gäller kreditgivarens handlande i samband med prövningen av om

kunden skall beviljas kredit bör också framhållas kundens berättigade anspråk

på information. Kreditgivaren bör upplysa konsumenten om vad prövningen

innebär och hur den sker. Om prövningen utfaller negativt - dvs. kredit inte

beviljas - får det anses följa av kravet på god kreditgivningssed att

kreditgivaren underrättar kunden om orsaken så långt han har möjlighet att

utläsa denna och i den mån kunden är intresserad av upplysningen.

 Genom kravet på god kreditgivningssed ställs också vissa anspråk på

kreditgivarens marknadsföring. Redan regeln i 2 § marknadsföringslagen

innebär visserligen att näringsidkare är skyldiga att hålla sig inom ramen

för vad som i detta sammanhang anses vara god sed. Genom förevarande paragraf

i den nya konsumentkreditlagen markeras dock särskilt kravet på god sed vid

marknadsföring av krediter. Kravet på god sed får här anses innefatta att

näringsidkaren är skyldig att iaktta viss återhållsamhet och måttfullhet i

sin marknadsföring. Häri ligger bl.a. att en kredit inte får framställas på

ett sätt som är ägnat att missleda kunden i fråga om de ekonomiska

konsekvenserna av krediten. Marknadsföring som framställer krediten som en

helt bekymmersfri lösning på kundens eventuella ekonomiska problem får anses

strida mot god sed. Detsamma gäller sådan marknadsföring som lockar kunden

att fatta ett oöverlagt beslut om att binda sig för krediten. Marknadsföring

av kredit bör i princip vara neutral i den meningen att den bör överlåta åt

kunden själv att avgöra i vad mån krediten är förmånlig för honom. Däremot

finns det naturligtvis inte något som hindrar att fördelarna med en kredit

jämfört med andra krediter framhålls på ett sakligt sätt.

 Eftersom marknadsföring som står i strid med god kreditgivningssed

samtidigt ofta torde innefatta otillbörlig marknadsföring enligt 2 §

marknadsföringslagen, blir regelsystemet i den lagen tillämpligt. Det innebär

att marknadsdomstolen kan på talan av konsumentombuds-mannen förbjuda

näringsidkaren vid vite att fortsätta med marknadsföringen i fråga (2 och

 106

5 §§ marknadsföringslagen). Ibland kan konsumentombudsmannen själv utfärda

ett förbudsföreläggande (14 § marknadsföringslagen).

 God kreditgivningssed innefattar vidare ett krav på god och

rättvisande information om krediten. Informationen skall vara saklig och

korrekt samt fullständig såvitt avser sådant som kunden bör känna till. Att

på en kunds fråga lämna upplysningar som är ofullständiga och som döljer

någon nackdel med krediten får anses strida mot god kreditgivningssed. I

övrigt gäller naturligtvis också de särskilda bestämmelserna om information i

6 och 7 §§. Kravet på god kreditgivningssed gäller utöver dessa särskilda

regler. Kreditgivarens sätt att informera kan alltså komma i konflikt med god

kreditgivningssed även om det inte strider mot reglerna i 6 och 7 §§.

 Regeln om att god sed skall iakttas vid kreditgivning får också

anses innebära att vissa krav ställs på avtalet. Avtalsformulär skall vara

tillräckligt lättbegripliga och inte innehålla missvisande eller undangömda

villkor. Avtalsvillkoren skall vara skäliga och inte brista i balans till

kreditgivarens favör.

 I övrigt ger de etiska villkor som branschföreträdare och myndig-

heter har förhandlat fram god ledning för tolkningen av begreppet god

kreditgivningssed. På banksidan är sedan länge begreppet "god banksed"

etablerat, och den vedertagna tolkningen av detta begrepp torde ofta kunna ge

vägledning även i fråga om uttrycket god kreditgivningssed. Vidare kan

framdeles rekommendationer och uttalanden från tillsynsmyndigheterna komma

att tjäna till ytterligare ledning.

 I viss mån kan innebörden i uttrycket god kreditgivningssed ändras

med tiden och påverkas av kringliggande omständigheter, såsom tillgången på

krediter, kredittagarens person och avtalsvillkoren. Det bör naturligtvis

finnas utrymme för sådana ändringar i begreppets innehåll som nödvändiggörs

av utvecklingen. Huruvida kreditgivaren iakttagit god sed får i övrigt ofta

bedömas med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet.

 Bestämmelsen är osanktionerad. Som har sagts i den allmänna

motiveringen syftar den också främst till att markera kreditgivarens ansvar,

varjämte den skall utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler och en

utfyllande norm för tolkning. Att en kreditgivare har brutit mot god

kreditgivningssed kan också få betydelse vid tillämpningen av t.ex. 36 §

avtalslagen. Givetvis kan också brott mot god kreditgivningssed föranleda

påpekanden från tillsynsmyndigheterna och i förlängningen till och med

indragning av förekommande tillstånd.

Marknadsföring och information

Under denna rubrik finns tre paragrafer. I 6 och 7 §§ finns regler om vilken

information som kreditgivaren skall lämna i samband med konsumentkrediter. I

8 § finns regler om sanktioner vid brott mot 6 och 7 §§.

6 § Näringsidkare skall vid annonsering, skyltning och liknande marknads-

föring beträffande kredit lämna information om den effektiva räntan för

krediten. Om det är fråga om kredit för förvärv av en särskild vara, tjänsteller

 annan nyttighet, skall även kreditkostnaden och kon

 När kreditavtalet innebär en rätt för kredittagaren att fortlöpande

utnyttja ett kreditutrymme (löpande kredit) skall dels den effektiva räntan

anges som en årlig ränta beräknad på det belopp som motsvarar kreditutrymmet,

dels den effektiva räntan anges för minst ett fall där beloppet utgör endasten

andel av kreditutrymmet. Är kreditutrymmet inte bestä

det därvid anses vara 15 000 kronor.

 Information enligt första eller andra stycket behöver inte lämnas,

om krediten avser ett belopp som uppgår till högst 1 500 kronor eller om

krediten skall återbetalas inom tre månader.

(Jfr 6 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen innehåller regler om marknadsföring av kredit och om

näringsidkarens informationsskyldighet i samband därmed. Den har behandlats i

avsnitten 2.4.2 och 2.4.3 i den allmänna motiveringen. Paragrafen motsvarar

5 § i den gamla konsumentkreditlagen men har ändrats en del i förhållande

till denna. Andra stycket har lagts till för att det skall framgå hur

 107

effektiv ränta skall beräknas när det gäller löpande krediter. Tredje stycket

- som motsvarar andra stycket i den gamla bestämmelsen - har getts ett delvis

nytt innehåll för att reglerna skall anpassas till EG-direktivet.

 I första stycket anges vilken information som skall lämnas om

krediten och när informationen skall lämnas. Beträffande tillämpningen kan

hänvisas till de uttalanden som gjordes i specialmotiveringen i prop.

1976/77:123, s. 159 f. Som sagts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.2)

bör det ankomma på regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

att utfärda verkställighetsföreskrifter angående beräkningen av effektiva

räntan. Avsikten är att sådana föreskrifter skall anpassas till EG-

direktivet, som innehåller detaljerade regler för beräkningen. EG-direktivets

formel för effektiv ränta är densamma som den som är etablerad i Sverige.

Formeln finns som bilaga till tilläggsdirektivet till EG-direktivet, se

bilaga 2.

 I andra stycket, som är nytt, finns föreskrifter om hur effektiva

räntan skall beräknas i fråga om löpande krediter. Regeln behövs av den

anledningen att definitionen av effektiv ränta i 2 § inte omfattar löpande

krediter. Begreppet "kreditbelopp", som är det belopp som den effektiva

räntan beräknas på, har sålunda ingen definierad betydelse för dessa

krediter.

 Vid angivande av effektiva räntan för en löpande kredit skall enligt

regeln minst två olika räntesatser presenteras. Den ena skall räknas fram med

utgångspunkt från ett antagande att kundens skuld motsvarar hela

kreditutrymmet. För den andra räntesatsen skall antas att skulden motsvarar

en viss andel av kreditutrymmet, t.ex. 50 % eller 25 %. Genom de nyssnämnda

verkställighetsföreskrifterna kan det komma att preciseras ytterligare hur

effektiva räntan skall anges i dessa fall.

 Om kreditutrymmet inte har bestämts i avtalet, skall det vid

beräkning av effektiva räntan anses vara 15 000 kr. Detta är i

överensstämmelse med en särskild tolkningsregel i EG-direktivet.

 Tredje stycket innehåller en uttömmande uppräkning av de krediter

som är undantagna från informationskravet. Gränserna 1 500 kr resp. tre

månader är valda med hänsyn till EG-direktivet (Art. 2 f). Beloppet har

emellertid avrundats något. Beträffande vissa tillämpningsfrågor rörande

beloppsgränsen, se specialmotiveringen till 9 § tredje stycket.

7 § Innan ett kreditavtal sluts skall näringsidkare som lämnar ellerförmedlar

krediten lämna konsumenten information i de hänseende

omfattning som anges i 6 §. Informationen skall lämnas skriftligen.

(Jfr 7 § i promemorians lagförslag)

Näringsidkaren är skyldig att innan ett kreditavtal sluts lämna samma

information som han enligt 6 § skall lämna vid marknadsföring av krediten. En

motsvarande regel gällde tidigare (6 § i den gamla lagen). Här kan hänvisas

till de uttalanden som gjordes vid den gamla lagens tillkomst (se prop.

1976/77:123 s. 162 f.).

 Undantagsregeln i 6 § andra stycket är tillämplig även i de fall som

omfattas av 7 §.

 Man kan fråga sig vilken funktion regeln i 7 § har när de allra flesta

kreditavtal ändå skall ingås skriftligen (se 9 §). Härvid är att märka att

skriftlighetskravet och informationskyldigheten fyller delvis olika

funktioner. Skyldigheten att informera finns för att säkerställa att

konsumenten, innan han binder sig för avtalet, verkligen får kännedom om de

moment i kreditavtalet som är särskilt viktiga för honom att känna till.

Detta uppfylls inte alltid genom ett skriftlighetskrav enbart.

Informationsplikten innebär alltså att kreditgivaren är skyldig att aktivt se

till att de ifrågavarande avtalsmomenten kommer till konsumentens kännedom.

Näringsidkaren kan inte alltid anses ha uppfyllt denna plikt enbart genom att

konsumenten har skrivit på ett avtal som innehåller de aktuella uppgifterna.

Vidare är skriftlighetskravet så utformat att vissa villkor i praktiken inte

 108

behöver tas in i ett skriftligt avtal utan blir gällande även om de har

avtalats endast muntligen. Se härom specialmotiveringen till 9 §.

8 § I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i 6 och 7 §§eller

som annars är av särskild betydelse från konsumentsyn

marknadsföringslagen (1975:1418).

(Jfr 8 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen har samma innehåll som motsvarande bestämmelse i den gamla

konsumentkreditlagen (7 §). Innebörden av regeln är att marknadsdomstolen kan

ålägga näringsidkaren - normalt vid vite - att lämna informationen (3 §

marknadsföringslagen). I enklare fall kan konsumentombudsmannen uppnå

detsamma genom ett s.k. informationsföreläggande (15 § marknadsföringslagen).

Se vidare i specialmotiveringen till den gällande bestämmelsen, prop

1976/77:123 s. 164 f.

Kreditavtalet

Under denna rubrik finns en paragraf, 9 §, som handlar om kravet på

skriftligt avtal vid konsumentkrediter.

9 § Ett avtal om kredit skall ingås skriftligen och undertecknas avkonsumenten.

 Denne skall få en kopia av avtalet.

 Ett kreditavtal som inte har ingåtts skriftligen är ändå giltigt

utom i fråga om villkor som är till nackdel för konsumenten. Vid bedömning av

om ett villkor är till nackdel för konsumenten skall en jämförelse göras med

vad som gäller om villkoret inte tillämpas.Vad som sägs i denna paragraf gäller

inte för engångskrediter när

kredittiden är högst 45 dagar och hela kreditbeloppet skall betalas på en

gång. Det gäller inte heller för krediter som avser ett belopp som uppgår

till högst 1 500 kronor.

(Jfr 11 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen innehåller en ny bestämmelse om att kreditavtal skall ingås

skriftligen och undertecknas av konsumenten. Vissa avtal undantas från kravet

på skriftlig form. De frågor som regleras i paragrafen har behandlats i den

allmänna motiveringen i avsnitt 2.11.1.

 I första stycket sägs att avtalet skall vara skriftligt och

undertecknas av konsumenten. Skriftlighetskravet innebär på vanligt sätt att

avtalsvillkoren skall tas in i en skriftlig handling.

 Avsikten är att även överenskommelser om ändringar av avtals-

villkoren - exempelvis om höjd s.k. kreditlimit - skall omfattas av

skriftlighetskravet och kravet på konsumentens underskrift. Sådana ändringar

som i enlighet med avtalsvillkoren görs ensidigt - exempelvis en räntehöjning

- är däremot inte "avtal om kredit". Följaktligen gäller då inte något

skriftlighetskrav.

 Kravet på att konsumenten skall underteckna avtalet får anses

tillgodosett om konsumenten skriver under en kreditansökan som innehåller

avtalsvillkoren.

 I första stycket sägs också att konsumenten skall erhålla en kopia

av avtalet. Om konsumenten får behålla en kopia av sin kreditansökan, får

kravet anses uppfyllt om ansökningshandlingen innehåller avtalsvillkoren.

 I andra stycket anges rättsföljden av att kravet på skriftform inte

iakttas. Detta gör inte avtalet ogiltigt, utan i princip gäller vad som

avtalats även om det skett muntligen. Ett villkor som inte har avtalats

skriftligen är dock ogiltigt, om det är till nackdel för konsumenten. Om ett

villkor är ogiltigt enligt denna regel, gäller avtalet i övrigt utan det

ogiltiga villkoret.

 I bestämmelsen preciseras också vad som i detta sammanhang skall

avses med "nackdel". En jämförelse skall göras med vad som gäller om

villkoret inte tillämpas. Det handlar alltså om villkor som på ett eller

 109

annat sätt förskjuter balansen i avtalet till kreditgivarens förmån. I de

flesta fall bereder en sådan bedömning inte några problem. En muntligt

avtalad avgift torde alltid få anses vara till nackdel för konsumenten.

Detsamma gäller andra förpliktelser som inte är en självklar del av avtalet,

exempelvis ett åtagande att utnyttja ett kreditkort i viss omfattning eller

att betala dröjsmålsränta utöver vad räntelagen föreskriver. Andra exempel på

muntliga villkor som blir ogiltiga är villkor som begränsar kreditgivarens

ansvar vid kontraktsbrott eller som innebär att en säkerhet som har lämnats

för krediten skall gälla som säkerhet även för en annan kredit som

kreditgivaren har lämnat samma kredittagare. Sådana "kopplingsförbehåll" är

för övrigt i vissa fall overksamma även om de tas in i det skriftliga

avtalet, se 25 § andra stycket 1.

 Ibland kan det dock vara tveksamt om ett muntligt avtalat villkor är

till nackdel för konsumenten. Vad gäller exempelvis när räntesatsen bestämts

muntligen? Skulle den muntligt avtalade räntan vara högre än en ränta som

angetts i det skriftliga avtalet är det muntliga villkoret naturligtvis till

konsumentens nackdel. Svårigheter uppkommer dock om räntesatsen nämnts endast

muntligen. I ett sådant fall skall det alltså prövas vad som skulle ha gällt

om inget sagts om räntesatsen. Frågan blir då om den muntligt avtalade räntan

avviker från vad som skulle ha gällt om räntan skulle ha bestämts efter

allmänna principer för bestämmande av pris i konsumentförhållanden när

uttryckligt avtal om priset saknas. Därvid får hänsyn tas till kreditens art,

gängse ränta vid tiden för avtalet och andra relevanta omständigheter (jfr

36 § konsumenttjänstlagen, 1985:716, och 35 § konsumentköplagen, 1990:932).

Om den muntligt avtalade räntesatsen framstår som rimlig, finns det därvid

inte anledning att avvika från den.

 Också beträffande vissa andra typer av avtalsvillkor kan tveksamhet

uppkomma om huruvida villkoret är till konsumentens nackdel. Ofta får

bedömningen ske utifrån förhållandena i det enskilda fallet. Att konsumenten

själv anser villkoret vara till hans nackdel kan naturligtvis i sig ofta vara

en indikation på att så också verkligen är fallet.

 Den angivna rättsföljden gäller både när något enstaka villkor

avtalats muntligen i ett i övrigt skriftligt avtal och när hela kredit-

avtalet träffats muntligen. Ett muntligt avtal om kredit blir alltså inte

ogiltigt men däri ingående villkor som är till nackdel för konsumenten i

enlighet med vad som nyss sagts är ogiltiga. Det är givet att detta kan komma

att framstå som påfallande oförmånligt för kreditgivaren. Särskilt gäller

detta om avtalet är så utformat att vissa för konsumenten ogynnsamma villkor

kompenseras av att andra villkor är påtagligt förmånliga. Detta får dock ses

som en konsekvens av att regeln avser att inskärpa för kreditgivarna vikten

av att kreditavtal ingås skriftligen. Den angivna situationen torde för

övrigt beskriva ett problem som är nästan enbart teoretiskt. Åtminstone

gäller detta i fråga om kreditavtal som är av någon betydelse för parterna.

 Det framgår av det sagda att vissa kreditavtal kommer att vara

giltiga även i fortsättningen även om de ingås helt och hållet muntligen. Så

är fallet med sådana avtal som inte kan sägas innehålla några villkor som är

till nackdel för konsumenten. Detta gäller ofta för exempelvis kreditköp som

är helt och hållet ränte- och avgiftsfria.

 Skulle tvist uppkomma om innehållet i något villkor som har avtalats

endast muntligen, bör kreditgivaren anses ha bevisbördan för sin ståndpunkt.

 Vid sidan av den allmänna bestämmelsen i 9 § finns i lagen flera

särskilda regler om att avtalsvillkor måste finnas med i det skriftliga

avtalet för att kreditgivaren skall kunna åberopa dem mot konsumenten; se

bl.a. 11, 12 och 21 §§. Vidare finns - på grund av att lagen är tvingande -

bestämmelser som innebär att vissa villkor är ogiltiga oavsett om de har

tagits in i det skriftliga avtalet eller inte. Regeln i 9 § andra stycket har

alltså betydelse endast för sådana muntliga avtalsvillkor till konsumentens

nackdel som hade varit giltiga, om de hade tagits in i det skriftliga

avtalet, och som inte nämns särskilt i lagen.

 Ett nära samband med reglerna i andra stycket har kreditgivarens

skyldighet enligt 7 § att före avtalsslutet informera konsumenten om vissa

 110

villkor. Se i övrigt specialmotiveringen till 7 § om förhållandet mellan

informationsskyldigheten och kravet på skriftlig form.

 I tredje stycket undantas vissa kreditavtal från kravet på

skriftform. Det gäller för det första de s.k. fakturakrediterna. Undantaget

är utformat så att skriftligt avtal inte behövs när kredittiden är högst 45

dagar och hela kreditbeloppet skall betalas på en gång. Med uttrycket

"engångskrediter" avses krediter med ett fast lånebelopp till skillnad från

löpande krediter. Undantaget omfattar alltså inte sådana löpande krediter

vars betalningsvillkor i och för sig är snarlika dem som gäller vid vanliga

fakturakrediter.

 Normalt uppkommer inga problem att avgöra från vilken tidpunkt de 45

dagarna skall räknas. När det gäller vissa tjänster eller produkter som

tillhandahålls löpande mot betalning i efterskott - såsom telefon,

elektricitet och vatten - får vid tillämpning av den nu diskuterade regeln

kredittiden normalt anses löpa från den tidpunkt då fordringens storlek

konstateras genom avläsning e.d., med andra ord den tidpunkt då det finns

tillräckligt underlag för ett preciserat betalningsanspråk.

 Vidare undantas från skriftlighetskravet krediter som uppgår till

högst 1 500 kr. När det gäller löpande krediter avser beloppsgränsen kredit-

utrymmet. Om kreditutrymmet inte har begränsats i avtalet, gäller

skriftlighetskravet även om kreditgivaren i praktiken skulle se till att

skulden aldrig får överstiga 1 500 kr. Givetvis kan ett avtal om att krediten

inte får överstiga 1 500 kr träffas muntligen.

 För tydlighets skull bör sägas att skriftligt avtal inte krävs när

kredittagaren gör "lyft" från en löpande kredit. Detta får anses framgå

direkt av första stycket där det sägs att skriftkravet gäller "avtal om

kredit". Att ett redan beviljat kreditutrymme utnyttjas kan inte sägas

innebära att det träffas ett nytt sådant avtal.

 Skulle tveksamhet uppkomma om vad som har avtalats och innebär

tveksamheten därvid att det är osäkert om skriftlighetskravet gäller, får

kreditgivaren anses ha bevisbördan för sin uppfattning om vad som har

förekommit mellan parterna.

Ränta och avgifter

Under denna rubrik finns fyra paragrafer. Den första (10 §) behandlar hur

ränta skall anges i avtalet. Därefter kommer en paragraf, 11 §, som reglerar

ändringar i räntesatsen. I 12 § finns regler om avgifter för

konsumentkrediter. Den fjärde paragrafen, 13 §, anger kreditgivarens

skyldighet att underrätta konsumenten om ränte- och avgiftsändringar.

10 § Ränta som tas ut för krediten skall i avtalet anges som en räntesats

motsvarande räntekostnaden per år för den vid varje tid obetalda delen av

skulden.

(Jfr 12 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen innehåller en ny bestämmelse om hur räntan skall anges i avtalet.

Denna fråga har behandlats i avsnitt 2.6.2 i den allmänna motiveringen.

Regeln innebär för det första att det blir förbjudet att använda den metod

för ränteberäkning - s.k. rak ränta - som innebär att räntan beräknas på den

ursprungliga kapitalskulden oberoende av om avbetalningar har gjorts på

denna. Räntan skall i fortsättningen alltid anges som en s.k. fallande ränta,

dvs. den skall beräknas på den vid varje tid kvarstående kapitalskulden. För

det andra innebär regeln att räntan skall anges per år, vilket betyder att de

i dag vanligt förekommande avtalsvillkoren innehållande ränta per månad måste

ersättas med en uppgift om årsräntan.

 Reglerna motiveras av konsumenternas intresse av att det skall vara

lätt att förstå innebörden av avtalsvillkoren. Ett villkor om rak ränta eller

ränta per månad behöver inte i och för sig vara oskäligt och bestämmelsen har

därför inte försetts med någon civilrättslig sanktion. Det betyder att ett

sådant villkor, om det förekommer trots förbudet, i princip är giltigt. När

 111

det gäller klausuler om rak ränta är det dock möjligt att de i vissa fall kan

bedömas vara oskäliga enligt 36 § avtalslagen.

 Skulle ränta anges som rak ränta eller på annat sätt än som årsränta måste

det i regel anses att kreditgivaren har "underlåtit att lämna information som

är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt". Därmed blir

marknadsföringslagens regler tillämpliga i enlighet med vad som sägs i 8 §.

11 § Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i

avtalet.Räntesatsen får ändras till konsumentens nackdel endast i

utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade

upplåningskostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som

kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om

ränte-ändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till

(Jfr 13 och 14 §§ i promemorians lagförslag)

Paragrafen, som är ny, innehåller regler som begränsar kreditgivarens rätt

att höja räntan under löpande avtalsperiod. Kreditgivaren blir också skyldig

att tillämpa samma principer vid räntesänkning som vid höjning av räntan. Den

allmänna motiveringen för dessa nya regler finns i avsnitt 2.6.1.

 I första stycket sägs att förutsättningarna för ändringar i

räntesatsen skall anges i avtalet. Finns det ingen klausul om ändring av

räntan, löper avtalet med fast ränta. Det innebär att den ursprungligen

fastställda räntesatsen gäller under hela avtalstiden. Angående vilken ränta

som skall gälla om ingen räntesats alls finns angiven i det skriftliga

avtalet, se specialmotiveringen till 9 §.

 Innehåller avtalet en föreskrift om ränteändringar, skall andra och

tredje styckena tillämpas.

 Att förutsättningarna för ränteändringar skall anges innebär att

avtalet måste innehålla en uppräkning av de omständigheter som berättigar

resp. förpliktar kreditgivaren att ändra räntan. Av andra stycket framgår

vilka omständigheter som därvid kommer i fråga när det gäller räntehöjningar.

Att förutsättningarna för ändringar skall anges innebär inte att det måste

preciseras hur den nya räntan närmare bestämt skall räknas fram. En sådan

precisering går ofta inte att göra.

 Ett avtalsvillkor om ränteändring måste formuleras så att det

framgår om kreditgivaren alltid är skyldig att ändra räntan när en händelse

som berättigar honom till det har inträffat, eller om han har frihet att

avstå. I det sammanhanget får dock bestämmelsen i tredje stycket betydelse.

 Enligt andra stycket får räntehöjningar ske endast i den

utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade upplånings-

kostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som kreditgivaren

inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks.

 Med "kreditpolitiska beslut" avses här alla offentligrättsliga

beslut som direkt avser kreditmarknaden och därigenom påverkar kreditgivarnas

kostnader, t.ex beslut om ändringar i kassakrav eller kapitalkrav.

 Vad som avses med ökade upplåningskostnader för kreditgivaren torde

stå klart. Främst avses uppgångar i det allmänna ränteläget, vilka normalt

medför fördyringar för kreditgivaren. Men även andra räntehöjningar som

påverkar kreditgivarens upplåning ger en rätt att höja räntan. Även en

räntehöjning i utlandet kan därigenom i vissa fall ge kreditgivaren en sådan

rätt.

 Slutligen får alltså räntan höjas även vid andra kostnadsökningar

som kreditgivaren "inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks". Av denna

lydelse framgår att kreditgivaren inte får kompensera sig genom

räntehöjningar för vad som kan anses vara normal inflation. Däremot kan

exempelvis vissa växelkursförändringar eller vissa beslut av statsmakterna,

som inte är "kreditpolitiska" men som ändå påtagligt påverkar kreditgivarens

kostnader, ge kreditgivaren rätt att höja räntan.

 Räntehöjningar får bara ske "i den utsträckning som det motiveras

av" den inträffade förändringen. Det är givet att det är utomordentligt svårt

att avgöra säkert vilken räntehöjning som är motiverad i ett enskilt fall.

 112

Dels är det ofta svårt att bedöma i vilken utsträckning kreditgivaren drabbas

av en viss kostnadsökning, dels är det ofta långt ifrån självklart i vilken

mån kostnadsökningen skall drabba just den ifrågavarande krediten genom en

räntehöjning.

 Det sagda innebär att regeln i andra stycket måste uppfattas som en

allmän handlingsregel snarare än som en preciserad föreskrift. Den innebär

dock att kreditgivarna måste vara beredda att inför tillsynsmyndigheterna

ange grunderna för en räntehöjning. Vidare klargör regeln att inga andra skäl

än de nämnda får åberopas. Det betyder exempelvis att kreditgivaren inte kan

höja räntan för att låntagarens förbindelser med kreditgivaren allmänt sett

har försämrats eller för att kreditgivaren bedömer säkerheten mindre värd än

när avtalet ingicks. En annan sak är om säkerheten försämrats i en sådan

omfattning att kreditgivaren har rätt att säga upp krediten till omedelbar

betalning (se 21 § första stycket 4). Då kan han givetvis i stället erbjuda

kredittagaren ett nytt avtal med högre räntesats än tidigare.

 Av regeln följer självfallet också att kreditgivaren inte - som har

förekommit - kan hänvisa till enbart exempelvis "de grunder som

kreditgivaren vid var tid tillämpar för krediter av detta slag".

 För tydlighets skull bör tilläggas att den förändring som åberopas

för en räntehöjning måste ha inträffat efter den föregående räntejuste-

ringen.

 Till följd av lagens tvingande karaktär får ett avtalsvillkor som

avviker från bestämmelsen i andra stycket inte tillämpas till nackdel för

konsumenten. Konsekvensen av en sådan ogiltighet blir att räntan inte får

ändras i enlighet med villkoret till konsumentens nackdel.

 Höjningar av räntan som kreditgivaren har gjort utan att ha rätt

till det skall justeras. Har kredittagaren betalat ett för högt belopp till

kreditgivaren är denne skyldig att återbetala mellanskillnaden.

 I tredje stycket slås fast att kreditgivaren är skyldig att tillämpa

ett avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt till konsumentens förmån

som till hans nackdel. Kreditgivaren är alltså skyldig att se till att det

inte råder obalans i detta avseende till konsumentens nackdel. Kravet på

balans gäller i fråga om storleken på ränteändringarna men innebär också att

kreditgivaren i jämförbara fall är skyldig att agera lika snabbt för att

sänka räntan som för att höja den.

 Konsumenten får alltså inte missgynnas vid tillämpning av en

ränteändringsklausul.

 Givetvis är det i praktiken svårt att avgöra i vad mån en ränte-

ändring är motiverad av en viss förändring (se ovan angående andra stycket).

Tillämpningsproblem uppstår särskilt i det fallet att ränteändringsvillkoret

i avtalet innebär att kreditgivaren har rätt men inte skyldighet att ändra

räntan, om vissa förutsättningar uppstår. Rimligast förefaller då vara att ge

regeln den innebörden att kreditgivare som har utnyttjat möjligheten att höja

räntan är skyldiga att sänka den, om förutsättningarna för det uppstår. En

kreditgivare som haft rätt att höja räntan men inte utnyttjat den rätten bör

däremot anses ha motsvarande utrymme att inte sänka räntan. Sedan detta

utrymme förbrukats, bör han dock vara skyldig att sänka räntan. Med hänsyn

till svårigheterna att mera exakt beräkna utrymmet (jfr vad som sagts ovan

beträffande andra stycket) får det förda resonemanget emellertid ses mera som

en princip än som en beräkningsteknik.

 Att kreditgivaren är skyldig att lämna information om ränteändringar

till konsumenten framgår av 13 §.

12 § Kredittagaren är skyldig att, utöver eller i stället för ränta,

betalasärskild ersättning för krediten (avgift) endast om sådan

kostnader som kreditgivaren har för krediten och om avgiften har angetts

särskilt i avtalet. Om kostnader kan särskiljas, får avgift tas ut särskilt

för varje sådan kostnad.

 I avtalet skall också anges under vilka förutsättningarkreditgivaren

får ändra de avgifter som tas ut för krediten.

 Avgifter för krediten får ändras till konsumentens nackdel endast i

den utsträckning som det motiveras av ökningar av de kostnader som skall

täckas av avgifterna.

 113

(Jfr 15 § i promemorians lagförslag)

Också denna paragraf är ny. Den innehåller bestämmelser om vad som krävs för

att kredittagaren skall ha rätt att - vid sidan av eller i stället för

ränta - ta ut avgifter för krediten (första stycket). Den innehåller också

regler som begränsar kreditgivarens rätt att ändra avgifterna för krediten.

Den allmänna motiveringen för dessa nya bestämmelser finns i avsnitt 2.7.

 Bestämmelserna i första stycket klargör att kredittagaren är skyldig

att - utöver eller i stället för ränta - betala ersättning till kreditgivaren

för krediten bara om två förutsättningar är uppfyllda. Den ena

förutsättningen är att skyldigheten är intagen i avtalet. En kreditgivare

som - utöver eller i stället för ränta - vill ha ersättning (i vilken form

det vara må) av kredittagaren för krediten måste alltså se till att detta

anges i avtalet. Den andra förutsättningen är att den ersättning som

kreditgivaren betingar sig motsvarar kostnader som kreditgivaren har för

krediten. Detta innebär att det - vid sidan av ränta - inte får tas ut

ersättning av konsumenten för annat än kostnader som kreditgivaren har för

krediten. Som exempel på sådana kostnader kan anges uppläggningskostnader,

kostnader för värdering av säkerheter och aviseringskostnader.

 Däremot är inte kreditgivarens kostnader för exempelvis allmän

administration hänförliga till krediten i den mening som här avses. Detsamma

gäller kostnader för exempelvis anställda som arbetar i inlåningsverksamhet

eller med andra kredittyper än den aktuella. En kostnad för en resurs i

kreditgivarens organisation bör anses hänförlig till krediten endast i den

mån resursen används för hanteringen av krediten.

 Bestämmelserna i första stycket innebär att kreditgivarna har

möjlighet att låta varje kredit eller grupp av krediter belastas av de

kostnader som just den krediten eller gruppen av krediter medför för

kreditgivaren. Detta har från kreditgivarhåll ansetts vara betydelsefullt.

 Det kan emellertid antas att kreditgivarna kommer att tillämpa vissa

schabloniserade avgifter för t.ex. låneuppläggning och avisering. Det

får - vid sidan av den möjlighet som varje enskild konsument har att få

avgiftens avtals- och lagenlighet prövad - ankomma på tillsynsmyndigheterna

att övervaka bl.a. att dessa avgifter håller sig inom de i förevarande stycke

angivna ramarna.

 Bestämmelserna gäller endast för sådan särskild ersättning som tas

ut "för krediten". Med detta uttryck avses samma avgränsning som i uttrycket

"avgifter som tas ut för krediten" i andra stycket. Avgränsningen behandlas

mera ingående i specialmotiveringen till det stycket. Se även de uttalanden

om uttrycket "för krediten" som görs i specialmotiveringen till 2 §.

 Bestämmelserna är följaktligen inte tillämpliga på sådana avgifter

som inte kan sägas utgöra ersättning för krediten som sådan, exempelvis

påminnelseavgifter och övertrasseringsavgifter. Sådana avgifter behöver

alltså inte motsvara kostnader för kreditgivaren. Däremot måste de anges i

ett skriftligt avtal till följd av bestämmelserna i 9 §.

 Det bör observeras att bestämmelserna i första stycket har utformats

så att de blir tillämpliga på den del av ett avbetalningstillägg som inte

utgör ränta. Denna del av ett avbetalningstillägg måste således avse

kostnader som kreditgivaren har för krediten.

 Av andra meningen i första stycket framgår, att kreditgivaren - om

olika kostnader för krediten kan särskiljas - har rätt men inte skyldighet

att ta betalt särskilt för varje sådan kostnad. Kreditgivaren kan alltså

välja om han i avtalet skall betinga sig en avgift som täcker alla kostnader

eller om han där skall ange olika avgifter för de olika kostnaderna. Han kan

också baka ihop vissa av kostnaderna till en avgift men ta ut särskilda

avgifter för de övriga.

 Bestämmelserna i första stycket innebär att avgifter i avtalet måste

anges med belopp. Det räcker således inte med att ange i avtalet att en viss

typ av avgift tas ut.

 114

 Regeln i andra stycket bygger på en bestämmelse i EG-direktivet. Det

föreskrivs att avtalet skall innehålla en uppgift om de förutsättningar som

gäller för ändringar i de avgifter som tas ut för krediten.

 Uttrycket "avgifter som tas ut för krediten" innefattar en viss

begränsning såtillvida att regeln inte omfattar sådana avgifter som inte kan

anses vara avgifter "för krediten" i egentlig mening. Detta är samma

begränsning som gäller i definitionen av "kreditkostnad" och därmed i

definitionen av "effektiv ränta". (Jfr även uttrycket "ersättning för

krediten" i första stycket.) Det är inte alltid lätt att avgöra vad som är

"avgifter för krediten" och vad som inte är det. Gränsen är i någon mån

flytande och får preciseras i rättspraxis. För kreditgivarna kan uttalanden

från tillsynsmyndigheterna ge vägledning. Som ett riktmärke kan tjäna att

ersättning för vad som kan betecknas som "bastjänster" är avgifter för

krediten, medan ersättning för "tilläggstjänster" normalt inte tillhör denna

kategori. Det betyder att vissa avgifter ibland är hänförliga till

kreditkostnader, ibland inte. Det kan gälla exempelvis kostnader för

kontoutdrag. Det får anses tillhöra "bastjänsterna" att kreditgivaren

tillhandahåller ett mindre antal sådana utdrag. I den mån någon kredittagare

vill ha kontoutdrag tätare kan det däremot ses som en tilläggstjänst, varvid

avgiften för sådana kontoutdrag kan ändras utan den begränsning som stadgas i

paragrafen.

 Den nu angivna begränsningen innebär att regeln främst synes få

betydelse för aviseringsavgifter och för de årsavgifter som tas ut för de

flesta kontokrediter. Exempelvis övertrasseringsavgifter, påminnelseavgifter,

småtransaktionsavgifter och uttagsavgifter omfattas inte av regeln. Regeln i

9 § om krav på skriftform innebär dock att dessa avgifter måste nämnas i det

skriftliga kreditavtalet för att kreditgivaren skall ha rätt att debitera

kredittagaren. Vill kreditgivaren ha möjlighet att ändra en sådan avgift till

konsumentens nackdel, måste även detta klargöras i det skriftliga avtalet.

 I fråga om "avgifter för krediten" måste alltså avtalet ange de

omständigheter som berättigar resp. förpliktar kreditgivaren att ändra

avgifterna. Finns det ingen föreskrift om förutsättningarna för ändring av

avgifterna, får de ursprungliga beloppen inte höjas under avtalstiden.

 I tredje stycket sägs att avgifter för krediten får ändras till

konsumentens nackdel endast i den utsträckning som det motiveras av ökningar

av de kostnader som skall täckas av avgiften. Kreditgivarna kan alltså inte

ändra dessa avgifter endast i syfte att försöka påverka kredittagarnas

beteende. Genom att även tredje stycket är begränsat till "avgifter för

krediten" har kreditgivaren däremot frihet att ändra andra avgifter i sådant

syfte, exempelvis påminnelseavgifter, övertrasseringsavgifter och avgifter

för små och många transaktioner. Friheten begränsas dock givetvis av kravet

på iakttagande av god kreditgivningssed (5 §).

 Regeln innebär att exempelvis en höjning av aviseringsavgiften för

en kredit skall vara motiverad av att kostnaderna för de ifrågavarande

aviseringarna har stigit sedan föregående höjning. Det är sällan möjligt att

exakt ange hur stor avgiftshöjning som är motiverad, varför bestämmelsen

delvis får ses som en allmän handlingsregel för kreditgivarna och en

utgångspunkt för tillsynsmyndigheternas kontroll. Regeln klargör dock

dessutom att inga andra skäl än kostnadsökningar kan åberopas för att höja

avgifterna.

 En avgift eller avgiftshöjning som strider mot reglerna i denna

paragraf gäller inte mot kredittagaren. Skulle denne ha betalat avgiften

resp. den högre avgiften är kreditgivaren återbetalningsskyldig.

 I 13 § stadgas att kreditgivaren skall underrätta kredittagaren om

avgiftshöjningar.

13 § Kreditgivaren skall underrätta konsumenten om beslutade ränteändringaroch

avgiftsändringar. Underrättelse skall lämnas senast

gälla, antingen genom ett särskilt meddelande till konsumenten eller genom

annonsering i dagspressen. Sker underrättelsen genom annonsering, skall

meddelande om ändringen också lämnas när nästa avisering eller kontoutdrag

sänds till konsumenten.

 115

(Jfr 14 § andra meningen i promemorians lagförslag; i övrigt saknas

motsvarighet i promemorians lagförslag)

Paragrafen är ny och saknar motsvarighet i promemorian. Den innehåller ett

krav på information om ränte- och avgiftsändringar. Den allmänna motiveringen

återfinns beträffande ränteändringar i avsnitt 2.6.1 och beträffande

avgiftsändringar i avsnitt 2.7.

 Kreditgivaren är skyldig att underrätta konsumenten om ränte- och

avgiftsändringar senast när ändringen börjar gälla. Underrättelsen kan

lämnas, förutom genom ett särskilt meddelande till konsumenten, genom

annonsering i dagspressen. Lämnas informationen på detta sätt, skall dock

konsumenten ges ett meddelande om ändringen med nästa avisering eller

kontoutdrag.

 Ett meddelande i samband med en avisering måste uttryckligen tala om

att räntan resp. någon avgift ändrats. Det räcker således inte att den

aktuella räntesatsen resp. aktuellt avgiftsbelopp anges.

 I fråga om avgiftsändringar gäller kravet naturligtvis bara beträf-

fande sådana avgifter som hör samman med krediten i fråga.

 Bestämmelsen anger minimiföreskrifter för informationen. God

kreditgivningssed kan ibland fordra mer av kreditgivaren, exempelvis att

informationen lämnas tidigare än som anges i paragrafen. Särskilt när det

gäller ränte- eller avgiftshöjningar som beror huvudsakligen på den enskilde

kreditgivarens speciella förhållanden har konsumenten ofta ett berättigat

intresse av att få beskedet i så god tid att han har möjlighet att säga upp

krediten innan höjningen träder i kraft.

 Det föreskrivs inte någon sanktion för förseelser mot bestämmelsen.

Det ankommer på tillsynsmyndigheterna att övervaka att informationskravet

iakttas. Tillsynsmyndigheterna kan också genom rekommendationer och

överenskommelser med kreditgivarna precisera vad som bör krävas i fråga om

information om ränte- och avgiftsändringar.

Kontantinsats vid kreditköp

Under denna rubrik finns två paragrafer. Den ena, 14 §, anger vad som gäller

beträffande kontantinsats vid kreditköp. Den andra, 15 §, innehåller en

bestämmelse om sanktioner vid brott mot 14 §. De båda paragraferna behandlas

i det följande tillsammans.

14 § Vid kreditköp skall säljaren ta ut en kontantinsats av köparen i

enlighet med god kreditgivningssed. Kontantinsatsen skall motsvara minst 20

procent av varans kontantpris, om inte särskilda förhållanden föranleder

annat.

 Som kontantinsats anses inte betalning med medel som köparen fårlåna av

 säljaren eller av någon annan kreditgivare på grund

överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte kreditköp för vilka

föreskrifter om kontantinsats har meddelats med stöd av lagen (1986:1202) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp.

(Jfr 16 § i promemorians lagförslag)

15 § Om en näringsidkare för sin egen eller någon annans räkning säljer en

vara utan att iaktta vad som sägs i 14 §, skall det anses utgöra en

sådanhandling som avses i 2 § marknadsföringslagen (1975:1418).

(Jfr 17 § i promemorians lagförslag)

Reglerna om kontantinsats är oförändrade (jfr 8, 9 och 30 §§ i den gamla

konsumentkreditlagen) sånär som på att uttrycket "god kreditgivningssed"

ersatt det tidigare "god sed på marknaden". Dessutom har vissa språkliga

justeringar gjorts. Den allmänna motiveringen i denna del finns i avsnitt

2.5. Avsikten är att bestämmelserna skall tillämpas som tidigare, varför här

kan hänvisas till specialmotiveringen till de gamla bestämmelserna, se prop.

1976/77:123 s. 166 f. Beträffande vissa företeelser som kan uppfattas som

 116

försök till kringgåenden av kravet på kontantinsats hänvisas till den

allmänna motiveringen.

 Att märka är att det för närvarande inte gäller några särskilda

sådana föreskrifter om kontantinsats som nämns i 14 § tredje stycket.

Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordringen, m.m.

Under denna rubrik finns tre paragrafer. Den första, 16 §, handlar om

konsumentens rätt i s.k. trepartsförhållanden. Den andra, 17 §, förbjuder

användningen av vissa typer av fordringshandlingar i samband med kreditköp. I

18 § klargörs att bestämmelserna i 16 och 17 §§ om kreditköp gäller också vid

kredit i samband med konsumenttjänster.

16 § Om kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal,

får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han vid

överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detsamma gäller när kreditgivarenhar

pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet.

 Vid kreditköp får köparen mot kreditgivares krav på betalning

framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot

säljaren. Köparen får även invända att han har erlagt betalning till säljaren

eller att han har träffat en överenskommelse med denne. Detta gäller dockinte om

 köparen visste att säljaren saknade rätt att ta emo

eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlät att skaffa sig kunskap om detta.

 Om köparen på grund av ett kreditköp har anspråk mot säljaren på

återbetalning av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation,svarar

kreditgivaren lika med säljaren för att anspråket ful

Kreditgivaren är dock inte skyldig att betala mer än vad han har mottagit av

köparen med anledning av krediten.

(Jfr 18 § i promemorians lagförslag)

Denna paragraf motsvarar i stora delar 10 § i den tidigare lagen, men ett par

viktiga tillägg har gjorts. Paragrafen, som handlar om konsumentens rätt i

s.k. trepartsförhållanden, har behandlats i den allmänna motiveringen under

avsnitt 2.10.

 Inledningsvis bör anmärkas att förhållandet mellan första stycket -

som är nytt - och andra stycket är relativt komplicerat. I huvudsak kan detta

förhållande beskrivas på följande sätt. Medan första stycket avser alla

konsumentkrediter gäller andra stycket bara vid kreditköp (och genom

hänvisningen i 18 § även vissa tjänster på kredit). Medan första stycket

gäller bara vid fordringsöverlåtelse och bara beträffande invändningar som

har sitt ursprung i tiden före överlåtelsen, gäller andra stycket även vid

låneköp och kontoköp samt även beträffande vissa invändningar om sådant som

inträffat efter en överlåtelse av fordringen. Härav framgår att det finns en

viss överlappning styckena emellan.

 Första stycket i paragrafen är alltså en nyhet. Bestämmelsen avser den

situationen att kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett

kreditavtal. Konsumenten har då rätt att mot förvärvaren göra gällande samma

invändningar som han vid överlåtelsen kunde göra mot den ursprunglige

kreditgivaren. Som sagts gäller bestämmelsen - till skillnad från 10 § i den

gamla lagen och till skillnad från andra och tredje styckena i den nya lagen

- för alla konsumentkrediter. Den gäller således även för vanliga lån och

fristående löpande krediter. Bestämmelsen gäller även vid kreditköp i den

situationen att kreditgivaren har överlåtit sin fordran och förvärvaren

kräver köparen på betalning. Däremot gäller den inte vid kreditköp i köparens

förhållande till den ursprunglige kreditgivaren. Då får i stället andra

stycket tillämpas.

 En motsvarighet till regeln i första stycket finns i 27 § skulde-

brevslagen, vilken gäller för enkla skuldebrev men därutöver anses analogt

tillämplig på andra icke löpande fordringar. Bestämmelsen i

konsumentkreditlagen får betydelse därigenom att den är tvingande till

konsumentens förmån och således inte - som skuldebrevslagens regel - kan

avtalas bort genom en s.k. cut-off-klausul.

 117

 Alla typer av invändningar omfattas av första stycket, bl.a.

invändningar om avtalsrättslig ogiltighet och invändningar om att konsumenten

har träffat en överenskommelse med den ursprunglige kreditgivaren som inte

framgår av det skriftliga avtalet. Skulle konsumenten exempelvis av den

ursprunglige kreditgivaren ha fått ett betalningsanstånd som går längre än

det skriftliga avtalet, kan han åberopa detta även gentemot förvärvarens

krav. Detta gäller - liksom i övrigt enligt bestämmelsen - oberoende av

förvärvarens eventuella goda tro om invändningens existens.

 En skillnad jämfört med 27 § skuldebrevslagen är att den bestäm-

melsen - men inte den nu berörda - särskilt nämner skuldebrev som upprättats

för skens skull. Det sägs i 27 § skuldebrevslagen att avtalslagen skall gälla

beträffande sådana skenavtal. Avtalslagens regel finns i 34 § och innebär att

den som förvärvar en handling som upprättats för skens skull får åberopa den,

om han vid förvärvet är i god tro om skeninvändningen. Denna regel i

avtalslagen gäller alltså framför 27 § skuldebrevslagen. Den gäldenär som

medverkar i en skenhandling anses få skylla sig själv.

 Att konsumentkreditlagens regel tiger om skenhandlingar innebär inte

att konsumenten skulle ha rätt att åberopa en invändning om sken gentemot en

förvärvare i vidare mån än som sägs i 34 § avtalslagen. Skenavtal kan inte

anses över huvud taget rymmas under definitionen på konsumentkrediter i 1 §.

Lagen blir alltså över huvud taget inte tillämplig. I stället gäller 34 §

avtalslagen även när det är en konsument som är gäldenär enligt ett

skenavtal.

 Också en invändning om kvittning som konsumenten hade kunnat göra

mot överlåtaren omfattas av bestämmelsen. Här gäller dock även regeln i 28 §

skuldebrevslagen, som innebär att gäldenären får använda en motfordran som

han har mot överlåtaren för kvittning gentemot förvärvaren, under

förutsättning dels att motfordringen uppkom innan gäldenären blev i ond tro

om överlåtelsen, dels att motfordringen förföll senast samtidigt med

huvudfordringen. Eftersom skuldebrevslagens regel är dispositiv kan dock

bestämmelsen i konsumentkreditlagen få betydelse om parterna avtalat bort

kvittningsrätten i skuldebrevslagen. Då är emellertid att märka att regeln i

16 § första stycket nya konsumentkreditlagen är begränsad till invändningar

som kunde göras vid överlåtelsen. Konsumenten kan därför inte enligt denna

regel för kvittning mot förvärvarens krav åberopa en fordran som han har

skaffat sig gentemot överlåtaren efter överlåtelsen.

 Som sagts ovan gäller första stycket även vid kreditköp, nämligen i

den situationen att en kreditgivare (som kan vara t.ex. säljaren) har

överlåtit kreditfordringen. Om exempelvis en avbetalningssäljare har

överlåtit sin fordran till ett finansbolag, kan köparen gentemot

finansbolagets krav göra invändningar om bl.a. fel i den köpta varan. Detta

kan han emellertid göra även enligt andra stycket, som i denna del motsvarar

10 § första stycket i den gamla konsumentkreditlagen. Konsumentens rätt

enligt första stycket har därför inte någon nämnvärd självständig betydelse

vid kreditköp vid sidan av rätten enligt andra stycket. I speciella fall kan

dock första stycket få betydelse även vid kreditköp, nämligen när det gäller

vissa invändningar som inte omfattas av regeln i andra stycket. Det gäller

exempelvis invändning om kvittning med en motfordran som köparen hade mot

överlåtaren redan före överlåtelsen.

 Regeln i första stycket gäller inte när kreditgivarens rättigheter

har manifesterats i ett löpande skuldebrev eller en växel. Då gäller i

stället skuldebrevslagens resp. växellagens regler om gäldenärens rätt att

göra invändningar. Det har inte ansetts nödvändigt att uttryckligen påpeka

detta i lagen. Att de nämnda reglerna tar över konsumentkreditlagens

bestämmelse framgår indirekt av 17 § första stycket, som motsvarar 11 §

första stycket i den tidigare lagen.

 I andra meningen i stycket sägs att detsamma som vid överlåtelse

gäller vid pantsättning av kreditgivarens rättigheter. Denna regel har en

direkt motsvarighet i 10 § skuldebrevslagen.

 Regeln i första meningen i andra stycket motsvarar helt och hållet

det tidigare första stycket i 10 §. Beträffande tillämpningen kan hänvisas

till prop. 1976/77:123 s. 169 f. Det kan även hänvisas till genomgången av

 118

gällande rätt i promemorian (s. 122 f.). Att märka är dock att de där

refererade rättsfallen kommer att förlora i betydelse genom den utvidgning av

konsumentskyddet som nu sker genom bestämmelsen i förevarande andra styckes

andra mening.

 Den viktigaste nyheten i 16 § är bestämmelsen i andra meningen i

andra stycket. Enligt denna regel har konsumenten en mycket vidsträckt rätt

att tillgodoräkna sig betalningar som han felaktigt har gjort till säljaren i

stället för till kreditgivaren, liksom överenskommelser om krediten som han

har träffat med säljaren trots att denne inte var behörig. Endast om

konsumenten har handlat - på närmare angivet sätt - uppsåtligt eller grovt

oaktsamt, förlorar han rätten att åberopa en sådan betalning eller

överenskommelse.

 Konsumenten får inte tillgodoräkna sig betalningar till säljaren

eller överenskommelser med denne, om han visste att säljaren saknade

behörighet. Det skall vara fråga om en faktisk vetskap härom, alltså en

subjektivt ond tro. Härav framgår att det inte alltid räcker med att

konsumenten har fått ett besked om att överlåtelse eller pantsättning har

skett och därför kanske är i "normal ond tro" (jämför rättsfallen NJA 1986

s. 44, NJA 1986 s. 696 och NJA 1989 s. 671). Om han inte rent faktiskt har

insett innebörden av ett sådant besked, alltså att säljaren inte längre har

rätt att ta emot betalning eller att ingå överenskommelser som avser

kreditfordringen, kan han gentemot kreditgivaren åberopa en felaktig

betalning till säljaren eller en överenskommelse med denne.

 Med faktisk vetskap jämställs att köparen uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet underlåtit att skaffa sig kunskap. Härmed avses i första hand rena

missbruksfall, dvs. att köparen avsiktligt håller sig ovetande. Praktiskt

sett viktigare torde dock vara fall där köparen av nonchalans eller uppenbart

ointresse ignorerar meddelanden om vem som är rätt betalningsmottagare.

 För att kreditgivaren skall kunna hävda att köparen varit grovt

oaktsam bör det krävas att han på ett så tydligt sätt som möjligt sökt göra

denne uppmärksam på att säljaren inte är behörig. En överlåtelse- eller

pantsättningsmening på ett avbetalningskontrakt bör sålunda formuleras så att

det därav klart framgår att köparen kan få betala på nytt om han betalar till

säljaren eller på något annat sätt gör upp med denne. Men även om

kreditavtalet är alldeles tydligt i detta avseende är konsumenten alltså

skyddad av regeln så länge han inte kan anses ha förfarit grovt oaktsamt. Kan

det förmodas att köparen gjort sitt bästa för att göra rätt för sig, bör han

bli skyldig att betala på nytt endast om hans misstag är alldeles

oförsvarligt.

 Vid kontoköp kommer bedömningen av vad köparen visste i praktiken

helt och hållet att avse frågan om denne insett innebörden och förstått

konsekvenserna av att kreditgivaren är en annan än säljaren. Därvid är det

naturligtvis ofrånkomligt att vars och ens personliga kunskap och

förutsättningar i övrigt kan få betydelse för prövningen. Dessa förhållanden

blir ändå mindre betydelsefulla när som här prövningen avser vetskap än när

den avser "vanlig ond tro".

 I praktiken torde man i de flesta fall vid kontoköp kunna utgå från

att köparen vet att han skall betala sin skuld till kreditgivaren och inte

till säljaren. Misstag torde uppkomma i mycket få fall. Regeln torde främst

få betydelse om säljaren bedrägligt försöker få köparen att betala till

honom. Regeln innebär för dessa fall i praktiken att det är kreditgivaren och

inte köparen som bär risken för att sådana bedrägeriförsök lyckas.

 Vid kontoköp torde det ytterst sällan kunna hävdas att köparen

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att skaffa sig kunskap om

säljarens bristande behörighet.

 Bevisbördan för konsumentens vetskap bör i princip ligga på

kreditgivaren. Därvid måste det dock naturligen ankomma på konsumenten att

visa på omständigheter som gör att det åtminstone framstår som sannolikt att

han inte hade den relevanta vetskapen. Om den underrättelse som lämnas till

konsumenten om en överlåtelse/pantsättning mycket tydligt anger att köparen

inte får betala till säljaren eller med denne träffa överenskommelser som

berör krediten, bör kreditgivaren så gott som alltid vara skyddad om det

 119

framgår att köparen har haft tillfälle att läsa underrättelsen.

Kontokreditgivare torde ha anledning att klargöra att en skuld på kontot

minskar bara genom betalningar till kreditgivaren och inte påverkas av

överenskommelser med säljaren i efterhand.

 Om det hävdas att konsumenten handlat uppsåtligt eller grovt

oaktsamt, bör kreditgivaren i princip ha bevisbördan för sitt påstående om

vad som förekommit.

 Under remissbehandlingen har diskuterats hur bestämmelserna i andra

stycket skall tillämpas i exempelvis det fallet att någon anställd hos

säljaren ger felaktiga upplysningar om betalningsanstånd eller andra

kreditvillkor och köparen åberopar dessa upplysningar mot kreditgivaren. I

den mån ett uttalande från säljaren får formen av en utfästelse rörande

kreditavtalet, får det anses vara fråga om en överenskommelse i den mening

som avses i regeln. Ett sådant uttalande som görs av en anställd hos säljaren

kan därför åberopas mot kreditgivaren under förutsättning att den anställde

var behörig att företräda säljaren enligt allmänna regler om representation.

 Lämnas de felaktiga upplysningarna redan när kreditavtalet ingås,

kan de få betydelse för avtalets innehåll. Då saknar bestämmelserna i

förevarande stycke i princip betydelse.

 Liksom beträffande invändningar enligt första stycket gäller att de

nu diskuterade invändningarna faller, om en löpande handling har utfärdats

och överlåtits. Att upprätta en löpande handling är visserligen förbjudet och

straffbart i dessa fall (se 17 §), men handlingen blir trots förbudet inte

ogiltig utan får alla de rättsliga verkningar som framgår av skuldebrevslagen

och växellagen.

 Tredje stycket överensstämmer helt med andra stycket i 10 § i den

tidigare konsumentkreditlagen bortsett från någon språklig justering.

Bestämmelserna ger konsumenten rätt att rikta anspråk i anledning av ett

kreditköp mot kreditgivaren. Konsumenten behöver inte först kräva betalt av

säljaren utan kan vända sig direkt mot kreditgivaren. En inskränkning i

kreditgivarens ansvar ligger däri att han aldrig blir skyldig att betala mera

än han har mottagit av köparen med anledning av krediten. Se i övrigt prop.

1976/77:123 s. 170 f.

17 § Vid kreditköp får kreditgivaren inte ta emot en av köparen

ingångenväxelförbindelse som avser en fordran på grund av kreditköp

heller till bevis för sin fordran ta emot ett av köparen utfärdat löpande

skuldebrev eller någon annan av denne ingången skuldförbindelse som är av ett

sådant slag att köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet

inskränks om skuldförbindelsen överlåts eller pantsätts till en borgenär somär i

 god tro.

 Första stycket första meningen gäller inte egna växlar som är

utställda av banker.

 Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms

till böter.

(Jfr 19 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen föreskriver förbud mot utfärdande av löpande fordringshandlingar

vid kreditköp. På grund av regeln i 18 § gäller den även för vissa tjänster

på kredit. Den motsvarar 11 § i den gamla lagen.

 I paragrafen har endast språkliga och redaktionella ändringar

gjorts. Här kan därför hänvisas till de uttalanden som gjordes vid

tillkomsten av den gamla lagen (prop. 1976/77:123 s. 172 f.).

 Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.10 i den allmänna motive-

ringen.

18 § Bestämmelserna i 16 § andra och tredje styckena samt 17 § gäller ävennär en

 konsument vid avtal om en tjänst som avses i konsum

(1985:716) fått kredit enligt vad som sägs i 3 § angående köp.

(Jfr 20 § i promemorians lagförslag)

 120

Paragrafen innehåller, i fråga om sådana tjänster som avses i

konsumenttjänstlagen, en hänvisning till reglerna i 16 och 17 §§ om kreditköp

(jfr 23 a § i den gamla lagen). Vad som har sagts i dessa paragrafer om

kreditköp gäller därför även i det fallet att en tjänst enligt

konsumenttjänstlagen har utförts på kredit. Däremot gäller det inte

beträffande andra tjänster eller nyttigheter, exempelvis hyra av lös egendom

eller reseavtal. Reglerna i 16 § andra stycket torde dock i stor utsträckning

kunna tillämpas analogt på sådana avtal. Vidare har i fråga om dessa avtal

konsumentens skydd utvidgats genom regeln i 16 § första stycket.

Förbud mot viss avräkning

Under denna rubrik finns en paragraf, 19 §, som innebär ett förbud mot s.k.

avräkningsförbehåll.

19 § Belopp som kredittagaren erlägger för avräkning på viss kreditfordran

får kreditgivaren inte först avräkna på annan fordran.

(Jfr 21 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.11.2 i den allmänna motiveringen. Den

motsvarar 14 § i den gamla lagen med den utvidgningen att den i

fortsättningen gäller för alla konsumentkrediter. Den innebär ett förbud mot

s.k. avräkningsförbehåll, dvs. att kreditgivaren förbehåller sig rätten att

bestämma i vilken ordning betalningar som kredittagaren erlägger skall

avräknas på olika skulder som kredittagaren har till kreditgivaren. Om

kredittagaren har gjort en avbetalning på en bestämd skuld, är alltså

kreditgivaren skyldig att avräkna betalningen på denna skuld. Skulle

kredittagaren däremot ha gjort en betalning som inte kan härledas till någon

särskild skuld, har kreditgivaren i enlighet med allmänna regler rätt att

avräkna betalningen på vilken fordran han vill.

 De uttalanden om regeln som gjordes i specialmotiveringen när den gamla

lagen kom till har fortfarande giltighet (se prop. 1976/77:123 s. 177 f.).

Några nämnvärda komplikationer synes inte uppkomma för att bestämmelsen görs

tillämplig på även andra konsumentkrediter än sådana som har samband med

kreditköp.

Betalning av skulden i förtid

Under denna rubrik finns fem paragrafer. Den första, 20 §, anger konsumentens

rätt att betala sin skuld i förtid. Därefter följer tre paragrafer, 21 - 23

§§, som behandlar kreditgivarens rätt att under vissa förutsättningar få

betalt i förtid. I 24 § behandlas sedan hur kreditgivarens fordran skall

beräknas vid betalning i förtid.

20 § Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den

avtalade förfallotiden.

(Jfr 22 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen behandlar konsumentens rätt att lösa krediten i förtid. I den

gamla konsumentkreditlagen motsvaras den närmast av 12 § första stycket, som

dock bara gäller för kreditköp och vissa tjänster. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen.

 Enligt paragrafen har konsumenten alltid rätt att betala sin skuld

till kreditgivaren i förtid. Denna princip skall tillämpas i fråga om alla

konsumentkrediter. Bestämmelsen är tänkt att tolkas så att konsumenten

normalt även kan betala en del av skulden i förtid.

 Att konsumenten har rätt att göra förtidsbetalning innebär att

kreditgivaren inte får förbehålla sig någon ersättning för att avtalet upphör

i förtid. Detta sägs uttryckligen i 24 § första stycket andra punkten, som

också innehåller ett undantag för krediter med bunden ränta.

 130

 Ibland kan det vara komplicerat att avgöra hur mycket konsumenten

skall betala när avtalet upphör i förtid. I 24 § anges vilka principer som

skall tillämpas vid den beräkningen.

21 § Kreditgivaren har rätt att få betalning i förtid endast om han hargjort

förbehåll om detta i avtalet samt någon av följande om

föreligger:

 1. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger tio procent av kreditfordringen.

 2. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning avett

belopp som överstiger fem procent av kreditfordringe

avser två eller flera poster som förfallit vid olika tidpunkter.

 3. Konsumenten är på annat sätt i väsentligt dröjsmål med betalning.

 4. Säkerhet som ställts för krediten har avsevärt försämrats.

 5. Det står klart att konsumenten genom att avvika, skaffa undanegendom

 eller förfara på annat sätt undandrar sig att betal

 Om säkerhet som ställts för krediten utgörs av förbehåll om

återtaganderätt, har kreditgivaren rätt till betalning i förtid på grund av

försämrad säkerhet endast om konsumenten uppsåtligen eller genom grov

vårdslöshet har orsakat att säkerheten avsevärt försämrats.

(Jfr 23 § första stycket i promemorians förslag)

Paragrafen behandlar kreditgivarens rätt att få betalning i förtid. Den har

diskuterats i den allmänna motiveringen i avsnitt 2.8.

 Paragrafen innehåller i stora delar en helt ny reglering. För

kreditköpens del finns det i den gamla lagen delvis en motsvarighet i 12 §

andra stycket konsumentkreditlagen. Denna regel gäller, enligt 23 a §, även

för vissa tjänster. Den viktigaste förändringen är att den nya bestämmelsen

omfattar alla konsumentkrediter, således inte bara kreditköpsfallen. Den nya

regleringen medför att kreditgivarens rätt att säga upp krediter till

betalning i förtid begränsas avsevärt.

 Det skall anmärkas att regeln enbart handlar om kreditgivarens rätt

att få betalning i förtid. Den berör alltså inte rätten att säga upp ett

avtal om löpande kredit på annat sätt än att den begränsar konsumentens

skyldighet att betala den skuld som kan utestå på krediten. Frågan om

kreditgivarens rätt att säga upp ett avtal om löpande kredit behandlas inte i

övrigt i konsumentkreditlagen. Vid bedömningen av den frågan kan i stället

bl.a. den allmänna regeln i 36 § avtalslagen få betydelse.

 I första stycket anges de omständigheter under vilka kreditgivaren

har rätt att få betalning i förtid. Det sägs uttryckligen att rätten gäller

endast i dessa fall. Uttrycket "få betalning i förtid" innefattar både det

fallet att hela eller en del av krediten sägs upp till betalning och det

fallet att betalningsvillkoren ändras så att betalningar skall erläggas vid

tidigare tidpunkter än som ursprungligen överenskommits. Det utan jämförelse

viktigaste fallet är att hela krediten sägs upp till betalning. I det

följande diskuteras främst denna situation.

 En första förutsättning för uppsägningsrätt är att kreditgivaren har

gjort förbehåll i kreditavtalet om en sådan rätt. Detta överensstämmer med

vad som hittills gällt enligt 12 § andra stycket i den gamla

konsumentkreditlagen. Har inget förbehåll gjorts, föreligger alltså ingen

uppsägningsrätt över huvud taget, utan avtalet skall gälla enligt villkoren.

Klausulen om uppsägningsrätt skall uttryckligen ange för vilka fall

kreditgivaren förbehåller sig en sådan rätt. Det räcker således inte med att

det i avtalet sägs att uppsägningsrätt föreligger "enligt lag". Detta följer

för övrigt redan därav att det inte finns någon lagstadgad uppsägningsrätt.

 Härefter anges i fem punkter de fall då uppsägning får ske under

förutsättning att förbehåll har gjorts. De första tre punkterna handlar om

betalningsdröjsmål, punkt 4 om försämring av säkerhet som ställts för

krediten och punkt 5 om befarat betalningsundandragande.

 Punkterna 1 och 2 motsvarar den regel om uppsägningsrätt vid

betalningsdröjsmål som finns i den gamla konsumentkreditlagen (12 § andra

stycket) och som hittills har gällt för kreditköp och vissa tjänster. Regeln,

som innebär att dröjsmålet måste vara på visst sätt kvalificerat, är avfattad

främst med tanke på sådana avtal där kredittagaren skall göra ett flertal

 131

avbetalningar under en förhållandevis lång tid. I andra fall torde främst

regeln i tredje punkten komma till användning. Vad gäller tillämpningen i

övrigt kan hänvisas till de uttalanden som gjordes i prop. 1976/77:123 s. 174

f.

 Punkt 3, som är ny, avser också betalningsdröjsmål. Den har

tillkommit med tanke främst på sådana avtal där kredittagaren skall göra

glesa avbetalningar eller amortera i endast liten utsträckning. I sådana fall

passar inte bestämmelserna i punkterna 1 och 2. Det föreskrivs att uppsägning

får ske när konsumenten är "på annat sätt i väsentligt dröjsmål med

betalning".

 Uttrycket "väsentligt dröjsmål" bör tolkas efter samma principer som

i andra sammanhang där väsentlighetsrekvisit förekommer. Vid bedömningen bör

sålunda främst beloppets storlek och dröjsmålets varaktighet tillmätas

betydelse, både omfattningen i kronor resp. dagar och omfattningen i relation

till kreditbeloppet resp. den totala kredittiden. I övrigt kan innehållet i

punkterna 1 och 2 tjäna som ett riktmärke för väsentlighetsbedömningen. Nivån

bör vara ungefär densamma enligt punkt 3.

 Punkt 4 är ny. Den ger kreditgivaren en rätt att säga upp krediten -

under förutsättning att han har gjort förbehåll om detta i avtalet - när en

säkerhet som har ställts för krediten har försämrats avsevärt. Vad som har

orsakat försämringen saknar betydelse (jfr andra stycket som har en annan

regel angående återtagandeförbehåll).

 För att uppsägningsrätt skall föreligga enligt denna punkt måste

alltså säkerheten ha försämrats "avsevärt". Normal förslitning av en villa

eller en bostadsrättslägenhet kan aldrig innebära en sådan avsevärd

försämring, inte heller rimligt förutsebara nedgångar i aktiekurser o.d. Det

skall alltså röra sig om en onormal försämring. Uttrycket "säkerhet" bör

relateras till den aktuella krediten. Det avgörande vid bedömningen bör

sålunda vara om säkerheten i det enskilda fallet har försämrats avsevärt

eller inte.

 Den omständigheten att egendom som ställts som säkerhet för krediten

minskat i värde i sådan omfattning att den inte utgör betryggande säkerhet är

inte i sig tillräcklig för att det också skall kunna sägas att säkerheten

försämrats avsevärt. Detta framgår redan därav att säkerheten inte alltid är

betryggande ens när den ställs. Om säkerheten var tillräcklig från början men

sedan försämrats så att den inte längre är betryggande, kan det dock många

gånger vara en indikation på att rekvisitet "avsevärt försämrats" är

uppfyllt.

 Kreditgivarens uppsägningsrätt enligt denna regel gäller vid alla

konsumentkrediter, alltså även vid kreditköp och de tjänster som i dag

regleras på samma sätt som köp. När det gäller köp för vilka säkerhet ställts

i form av återtagandeförbehåll gäller dock en särskild regel som är

förmånligare för konsumenten, se andra stycket.

 I punkt 5 behandlas uppsägningsrätten i det fallet att det av någon

anledning finns skäl att befara att konsumenten kommer att undandra sig

betalning. För att uppsägningsrätt skall föreligga i detta fall krävs att det

"står klart" att konsumenten kommer att undandra sig att betala skulden.

Beviskravet är alltså högt.

 Den omständigheten att konsumenten undandrar sig att betala en viss

kredit innebär inte att kreditgivaren får säga upp även andra skulder, som

konsumenten kan ha till honom, till omedelbar betalning.

 I andra stycket finns ett undantag från regeln i första stycket 4

angående uppsägningsrätt på grund av att en säkerhet för krediten har

försämrats. Undantaget gäller återtagandeförbehåll. Att återtagande-

förbehållet minskat avsevärt i värde - vilket normalt beror på att den

egendom som förbehållet avser har varit utsatt för värdeminskning - ger inte

automatiskt kreditgivaren rätt att kräva betalt i förtid. I detta fall får

kreditgivaren en sådan rätt bara om konsumenten uppsåtligen eller genom grov

vårdslöshet har orsakat att säkerheten har avsevärt försämrats. Detta hänger

samman främst med säkerhetens speciella karaktär och den omständigheten att

säkerheten ofta kan vara utsatt för påtaglig värdeminskning utan att något

anmärkningsvärt inträffat.

 132

 Med "grov vårdslöshet" bör här förstås detsamma som i allmänhet

avses med detta uttryck. Det skall sålunda vara fråga om ett handlande eller

en underlåtenhet som innebär eller gränsar till total likgiltighet för vad

som händer med säkerheten i fråga. Om konsumenten har visat nonchalans för

det värde som säkerheten representerar för kreditgivaren, är detta en

omständighet som talar för att hans vårdslöshet skall anses grov. Däremot kan

slarv, glömska och allmänt dåligt handlag inte konstituera grov vårdslöshet.

Ett exempel på grov vårdslöshet i detta sammanhang kan vara att konsumenten

använder en bil, som han har köpt med återtagandeförbehåll, för mycket

oaktsam körning i höga hastigheter på små vägar.

22 § Vill kreditgivaren få betalt i förtid enligt 21 § första stycket 1-3gäller

 en uppsägningstid av minst fyra veckor räknat från

kreditgivaren sänder ett meddelande om uppsägningen i rekommenderat brev till

konsumenten under dennes vanliga adress eller uppsägningen utan en sådan

åtgärd kommer konsumenten till handa.

 Har kreditgivaren krävt betalning i förtid enligt 21 § förstastycket

1-3, är konsumenten ändå inte skyldig att betala i för

före utgången av uppsägningstiden betalar vad som förfallit jämte

dröjsmålsränta. Detsamma gäller om konsumenten vid uppsägning enligt 21 §

första stycket 4 eller 5 eller andra stycket genast efter uppsägningen eller

inom medgiven uppsägningstid ställer godtagbar säkerhet för fordringen. Har

konsumenten tidigare med stöd av bestämmelserna i andra

befriats från skyldigheten att betala skulden i förtid, gäller inte

bestämmelserna i det stycket.

(Jfr 23 § andra - fjärde styckena i promemorians förslag)

I denna paragraf finns regler om uppsägningstid när kreditgivaren vill ha

betalt i förtid och om vissa möjligheter för kredittagaren att undanröja

verkningarna av en uppsägning. Bestämmelserna saknar motsvarighet i den gamla

konsumentkreditlagen.

 I första stycket finns en bestämmelse om uppsägningstid i de fall

då uppsägning till förtida betalning sker på grund av betalningsdröjsmål.

Konsumenten måste ges minst fyra veckor att betala. Tiden skall räknas från

den dag då ett meddelande om uppsägningen skickas i rekommenderat brev till

kredittagaren under dennes vanliga adress eller, om kredittagaren får

meddelandet på något annat sätt, från den dag då uppsägningen kommer denne

till handa.

 Uppsägningen innebär att hela eller en del av skulden förfaller till

betalning vid uppsägningstidens utgång. Givetvis innebär inte detta att

konsumenten får ett betalningsanstånd för de delar av skulden som förfaller

före eller under uppsägningstiden. För dessa belopp är han betalningsskyldig

enligt avtalet.

 Rätten till uppsägningstid gäller även när kreditgivaren, utan att

säga upp hela eller en del av skulden till omedelbar betalning, kräver att

amorteringstakten skall öka.

 När kreditgivaren har rätt till betalning i förtid på grund av

omständigheter som sägs i punkt 4 eller punkt 5 i 21 § första stycket är han

inte skyldig att medge konsumenten någon uppsägningstid. Skulden förfaller

till betalning vid anfordran, om inte kreditgivaren särskilt medger annat.

Att skulden inte förfaller till betalning redan genom att någon förutsättning

enligt punkt 4 eller punkt 5 inträder - och alltså utan uppsägning - framgår

av bestämmelserna i andra stycket. Där sägs att konsumenten kan slippa betala

omedelbart genom att vidta åtgärder "genast efter uppsägningen".

 Uppsägningstiden tas till utgångspunkt för bestämmelserna i andra

stycket. Enligt dessa bestämmelser kan konsumenten uppnå att skyldigheten att

betala i förtid bortfaller, om han före uppsägningstidens utgång betalar vad

som har förfallit jämte dröjsmålsränta eller - när uppsägningen gjorts enligt

21 § första stycket 4 eller 5 - om han genast eller inom medgiven

uppsägningstid ställer godtagbar säkerhet för fordringen.

 Om grunden för uppsägningen är att säkerheten har försämrats eller

att betalningsundandragande befaras, måste alltså konsumenten i normalfallet

ställa säkerhet "genast". Han måste därmed i princip ha säkerheten omedelbart

 133

tillgänglig och har bara den tid på sig som kan krävas för att vidta de

nödvändiga praktiska åtgärderna. Kreditgivaren behöver inte vänta på att

konsumenten gör efterforskningar för att undersöka om han kan skaffa fram en

säkerhet.

 Uttrycket "godtagbar säkerhet" bör här ges samma innebörd som i

allmänhet anses gälla (jfr t.ex. 11 kap. 9 och 10 §§ äktenskapsbalken och

prop. 1986/87:1 s. 182 samt 2 kap. 25 § utsökningsbalken och prop. 1980/81:8

s. 269 f.).

 Regeln i tredje stycket innehåller en inskränkning i rätten för

konsumenten att undanröja verkningarna av en uppsägning. Om konsumenten

tidigare vid något tillfälle har undgått skyldighet att betala skulden i

förtid enligt andra stycket, kan han inte på nytt omintetgöra uppsägningen.

För att konsumenten enligt denna regel skall ha förlorat sin rätt enligt

andra stycket måste dock det tidigare tillfället ha avsett samma skuld.

23 § Utan hinder av vad som sägs i 21 § första stycket 4 får

kreditgivarenåberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning i fö

en säkerhet som ställts för krediten har försämrats. Bestämmelserna i 21 §

hindrar vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör gällande

strängare förbehåll om betalning i förtid, om de har en skyldighet att göra

sådana förbehåll enligt någon annan författning.

(Jfr 24 § i promemorians lagförslag)

I denna paragraf föreskrivs två undantag från bestämmelserna i 21 § om

begränsningar i rätten att få betalt i förtid. Enligt första meningen skall

kreditgivaren, i de fall då en säkerhet som har ställts för krediten

försämras, ha den rätt till betalning i förtid som kan följa av andra

lagbestämmelser. Som exempel på bestämmelser som tillerkänner borgenären en

sådan rätt kan nämnas 6 kap. 6 § jordabalken om försämring av pantsatt

fastighet, 10 kap. 10 § andra meningen handelsbalken om borgensmans död och

2 kap. 7 § första stycket andra punkten lagen (1984:649) om företagshypotek

angående försämring av företagsintecknad egendom. Dessa regler gäller före

bestämmelsen i 21 § konsumentkreditlagen (första stycket punkt 4), även om

inte kreditgivaren har gjort förbehåll om det. Att märka är dock att de

ifrågavarande bestämmelserna i de andra lagarna är dispositiva och att

parterna således kan komma överens om att något annat skall gälla. Därvid

skall dock konsumentkreditlagens reglering förstås så att den innebär ett

hinder mot överenskommelser som i jämförelse med den dispositiva regeln i den

tillämpliga andra lagen försämrar konsumentens rätt.

 De lagbestämmelser som enligt första meningen har företräde framför

konsumentkreditlagens regel är sådana som handlar "om rätt till betalning i

förtid på grund av att en säkerhet som ställts för krediten har försämrats".

Regler som ger kreditgivaren en mera allmän rätt att ta betalt i förtid när

han bedömer det erforderligt omfattas inte av bestämmelsen. Som ett exempel

på en sådan allmän regel kan nämnas bestämmelsen i 10 § första stycket lagen

(1968:576) om Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och om stads-

hypoteksföreningar jämförd med 29 § i samma lag.

 En regel om rätt till betalning på grund av försämrad säkerhet finns

i 40 § andra stycket reglementet (1968:654) för Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar. Genom att ett nytt stycke

fogas till 40 § med innebörd att bestämmelserna i andra stycket inte gäller

för konsumentkrediter (se lagförslag 5), åstadkoms att undantagsregeln i 23 §

första meningen i förevarande lag inte kommer att omfatta regeln i det nämnda

andra stycket i reglementet.

 Regeln i andra meningen i förevarande paragraf motsvarar

bestämmelsen i 12 § tredje stycket i den gamla konsumentkreditlagen. Liksom

tidigare har en kreditgivare rätt att göra gällande strängare förbehåll om

betalning i förtid, om han har en skyldighet att göra sådana förbehåll enligt

någon annan författning. En sådan skyldighet finns föreskriven för bankernas

del i 2 kap. 19 § andra stycket bankrörelselagen (1987:617).

 Undantaget i andra meningen kommer även att omfatta vissa regler i

lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och om

 134

stadshypoteksföreningar (9 § tredje stycket jämfört med 29 §) samt i

motsvarande nyssnämnda reglemente (40 § första, tredje och fjärde styckena).

24 § Vid förtidsbetalning enligt 20 - 23 §§ skall följande iakttas

närkreditgivarens fordran beräknas:

 1. Konsumenten skall betala ränta och andra kostnader för krediten

för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Vid

beräkningen skall tillämpas grunder som står i överensstämmelse med god

kreditgivningssed.2. Kreditgivaren får inte tillgodoräkna sig någon ersättning

för att

skulden betalas i förtid. Är räntan för en kredit bunden för hela eller en

del av avtalstiden har dock kreditgivaren, om han gjort förbehåll om det,

rätt att för återstående del av den tiden av konsumenten ta ut ersättning för

skillnaden mellan räntan på krediten och räntan på nya krediter avmotsvarande

slag.

 3. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker på annan tid än en

förfallodag som har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första

förfallodagen efter betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal

om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen (1985:716) har fått kreditenligt

vad som sägs i 3 § angående köp.

 Om kreditgivaren utnyttjar en rätt att återta en vara enligt 25 §,

tillämpas 27 och 28 §§ vid den uppgörelse som då skall ske mellan parterna.

(Jfr 25 § i promemorians förslag)

Paragrafen behandlar frågan om hur kreditgivarens fordran skall beräknas när

betalning sker i förtid, antingen på grund av konsumentens uppsägning enligt

20 § eller på grund av kreditgivarens uppsägning enligt 21 - 23 §§.

Bestämmelsen motsvarar 13 § i den gamla lagen men gäller inte bara för

köpkrediter utan för konsumentkrediter i allmänhet. Uttrycket "god sed på

marknaden" i den gamla lagen har ersatts med "god kreditgivningssed".

Paragrafen är dessutom omredigerad och något mer detaljerad till sitt

innehåll. Den allmänna motiveringen finns i avsnitten 2.8 och 2.9.

 I den mån paragrafen motsvarar den gamla bestämmelsen är någon

ändring i rättsläget inte avsedd. De beräkningar som behöver göras bör även i

fortsättningen ske i enlighet med den praxis som växt fram och som enligt

konsumentverket fungerar väl. Den omständigheten att uttrycket "god

kreditgivningssed" nu används i stället för som tidigare "god sed på

marknaden" är inte avsedd att innebära någon saklig ändring.

 Paragrafen gäller både när hela kreditbeloppet betalas i förtid och

när enbart en del av beloppet erläggs för tidigt.

 Det centrala för avräkningen är det som sägs i första stycket

punkt 1. Innebörden härav är främst att kreditgivaren inte får tillgodoräkna

sig någon ränta för den outnyttjade delen av kredittiden. Om

betalningsvillkoren är sådana att det ingår någon sådan ränta i den obetalda

delen av kreditgivarens fordran, vilket är fallet vid s.k. annuitetslån och

normalt vid avbetalningsköp, skall alltså fordringen reduceras. Detsamma

gäller om fordringen innehåller andra kostnader som avser den outnyttjade

kredittiden eller om kredittagaren redan betalat några sådana kostnader. I

fråga om de flesta vanliga fristående krediter, där räntan betalas helt i

efterskott, blir det inte aktuellt med någon reducering av kreditgivarens

fordran. Regeln innebär då bara att kredittagaren inte skall betala något mer

än kapitalbeloppet.

 Den reduktion av fordringen som alltså ibland skall göras är

matematiskt relativt komplicerad. Beräkningen skedde tidigare allmänt med

tillämpning av den s.k. 78-regeln (se LU 1977/78:5 s. 62 f.). I denna metod

tillämpas en reduktionsfaktor som är approximerad och som således inte ger en

matematiskt exakt reduktion av kreditkostnaderna. Metoden missgynnar

kredittagarna, särskilt i höga räntelägen och med avbetalningar i många

poster. Numera används ofta en beräkningsmetod där reduktionsfaktorn

visserligen är komplicerad men där resultatet blir matematiskt exakt. Denna

metod är att föredra och beräkningar kan numera göras utan svårigheter med

hjälp av elektroniska räknehjälpmedel. Konsumentverket har stor vana att

beräkna restskulder enligt denna metod.

 135

 Tveksamhet kan ibland uppstå när det gäller att avgöra om en viss

kostnad är hänförlig till tiden före betalningen eller inte. Till skillnad

från den nuvarande regeln nämns inte uppläggningskostnad särskilt i den

föreslagna bestämmelsen. En sådan kostnad får anses helt hänförlig till tiden

före betalningen. Om uppläggningskostnaden inte preciserats i avtalet utan

förts ihop med andra kostnader till ett gemensamt belopp, får vid tvist

kreditgivaren anses ha skyldighet att utreda vilken del av den samlade

kostnaden som hänför sig till uppläggningen av krediten. Har hela

uppläggningskostnaden erlagts i början av kredittiden - vilket är vanligt -

är kredittagaren självfallet inte skyldig att betala mer för uppläggningen av

krediten.

 Andra kostnader som slagits ut på de löpande avbetalningarna får -

på samma sätt som räntan - anses proportionellt hänförliga till den

utnyttjade kredittiden, om det inte visas att fördelningen bör ske på annat

sätt. Det kan gälla exempelvis administrationsavgifter och

avbetalningstillägg. Om förtidsbetalningen sker efter en tredjedel av tiden,

skall alltså kredittagaren normalt betala en tredjedel av kostnaden i fråga.

Kan kreditgivaren emellertid visa att han drabbas av hela kostnaden trots

förtidsbetalningen, får kostnaden - om inte annat följer av kreditavtalet -

anses helt hänförlig till den utnyttjade kredittiden.

 Om full betalning för en kostnad har skett, betyder detta normalt

att konsumenten skall stå för hela kostnaden. Någon återbetalning skall då

inte ske. Detta gäller dock inte utan undantag. Står det klart att

betalningen avser exempelvis framtida aviseringar eller annan framtida

administration av krediten, och slipper kreditgivaren kostnaden på grund av

förtidsbetalningen, bör regeln tolkas så att den ersättning som inte har

utnyttjats skall tillgodoräknas kredittagaren. Denne får i sådana fall alltså

en fordran som skall avräknas mot skulden.

 Ett avtal om kontokredit berörs i princip inte av att en skuld på

kontot betalas i förtid; därmed upphör ju inte avtalet. Reglerna om

förtidsbetalning är över huvud taget inte tillämpliga på en rättshandling som

innebär att ett avtal om löpande kredit sägs upp. Kostnader som avser själva

kontokreditavtalet, och som är oberoende av skulden på kontot, berörs därför

inte av den nu diskuterade avräkningsregeln. För uppsägning av ett

kontokreditavtal gäller i stället vanliga avtalsrättsliga regler. Konsumenten

är således normalt bunden av avtalets bestämmelser härom. Detta betyder bl.a.

att han - om inte detta kan anses oskäligt enligt 36 § avtalslagen - får

finna sig i att kreditgivaren behåller en årsavgift som har erlagts i

förskott.

 Regeln att konsumenten inte skall betala någon ränta för tiden efter

en förtidsbetalning innehåller inte någon minimigräns i fråga om tid eller

belopp. Här skall dock observeras att regeln i punkt 3 medför att

förtidsbetalningar vid kreditköp och vissa tjänster skall anses gjorda på den

första förfallodagen efter betalningen.

 Punkt 2 innehåller en uttrycklig föreskrift om att kreditgivaren

inte får tillgodoräkna sig någon ersättning för att kreditavtalet upphör i

förtid. Detta innebär bl.a. att kreditgivaren inte kan utforma avtalet på ett

sådant sätt att han förbehåller sig rätt till ersättning för vissa kostnader

endast för det fallet att konsumenten betalar skulden i förtid.

 I andra meningen görs undantag för sådana kreditavtal enligt vilka

räntan är bunden för hela avtalstiden eller en del av denna tid. I sådana

fall har kreditgivaren rätt till ersättning för sin ränteförlust under

förutsättning att han har gjort förbehåll därom i avtalet. Om krediten är

försedd med räntejusteringsdagar, skall kreditgivaren få ersättning bara för

tiden fram till nästa räntejusteringsdag. Bestämmelsen är utformad på i

huvudsak samma sätt som en motsvarande bestämmelse rörande statliga

bostadslån (se avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen). Avsikten är att

väsentligen samma principer skall tillämpas som i fråga om sådana lån. Som

framgår av bestämmelsens lydelse kommer ersättning för ränteförlust i fråga

bara då räntenivån för motsvarande krediter vid förtidsbetalningen är lägre

än den avtalade bundna räntan. Ersättningens storlek blir beroende av dels

ränteskillnaden, dels det förtidsbetalade beloppets storlek och dels tiden

 136

fram till nästa räntejusteringstillfälle eller - om ingen justering av räntan

skall göras - tiden fram till slutbetalning enligt avtalet. Hänsyn bör tas

till att betalningen görs i förtid, dvs. ett nuvärde bör räknas fram.

 Vid beräkningen skall en jämförelse göras med "nya lån av

motsvarande slag". Normalt innebär detta att jämförelsen kan göras med den

aktuella kreditgivarens lån av samma typ. Skulle lånekonstruktionerna ha

förändrats, så att lånet i fråga inte längre ges, får jämförelsen avse något

annat lån hos kreditgivaren som tillräckligt mycket liknar det gamla eller

något motsvarande lån hos en annan kreditgivare.

 Denna rätt till ersättning finns alltså bara om räntan är "bunden".

I detta uttryck ligger att räntan inte kan ändras under en viss i avtalet

angiven tid. Denna tid kan i princip vara hur kort som helst. Även vissa lån

som normalt betecknas som "ränterörliga" - där räntan kan ändras exempelvis

var tredje eller var fjärde månad - har därför "bunden" ränta. En annan sak

är att ersättningen för ränteförlust sällan blir särskilt stor i dessa fall,

eftersom ersättningen omfattar bara tiden fram till nästa räntejusteringsdag.

 I punkt 3 finns en bestämmelse om vad som skall anses vara utnyttjad

resp. outnyttjad kredittid när förtidsbetalning sker vid någon annan tidpunkt

än en i avtalet bestämd förfallodag. Den outnyttjade kredittiden skall då,

vid kreditköp och kredit i samband med tjänster enligt konsumenttjänstlagen,

räknas från första förfallodagen efter betalningen. Denna regel motsvarar vad

som gällt hittills enligt 13 § första stycket andra meningen i den gamla

konsumentkreditlagen. I fråga om andra krediter än de nyss nämnda skall en

förtidsbetalning anses ha skett den dag då den faktiskt gjordes.

 I andra stycket hänvisas till 27 och 28 §§ i fråga om den avräkning

som skall ske när en vara återtas.

Återtaganderätt vid kreditköp

Under denna rubrik finns två paragrafer, 25 och 26 §§. I 25 § finns regler om

återtaganderätten medan 26 § handlar om möjligheten att i vissa fall

förhindra användningen av återtaganderättsförbehåll. De båda paragraferna

behandlas tillsammans.

25 § Med förbehåll om återtaganderätt avses ett avtalsvillkor som ger

kreditgivaren möjlighet att återta varan, om köparen inte fullgör sin del av

kreditköpsavtalet.Ett förbehåll om återtaganderätt får göras gällande endast

under

förutsättning

 1. att säljaren har gjort förbehållet i samband med köpet för att

trygga sin rätt till betalning, samt

 2. att den tidpunkt har inträtt då konsumenten enligt 21 och 22 §§skall

 fullgöra sin skyldighet att betala i förtid.

 Om vid betalningsdröjsmål köparen, innan varan återtas, betalar vad

som förfallit till betalning jämte dröjsmålsränta och kostnader enligt de

grunder som anges i 27 § tredje - femte styckena, får kreditgivaren inte

återta varan på grund av dröjsmålet. Grundas återtaganderätten på attsäkerhet

för krediten har försämrats eller att köparen undandra

betala sin skuld, får kreditgivaren inte återta varan om köparen innan varan

återtas ställer godtagbar säkerhet för fordringen.

(Jfr 26 § i promemorians lagförslag)

26 § Använder näringsidkare förbehåll om återtaganderätt vid försäljning av

en vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värde eller på grund

av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan

näringsidkaren förbjudas att framdeles i liknande fall använda sådanaförbehåll.

I fråga om förbud gäller i övrigt bestämmelserna i l

(1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

(Jfr 27 § i promemorians lagförslag)

Dessa paragrafer, som avser kreditgivarens rätt att återta en vara som har

sålts genom ett kreditköp, motsvarar i stora delar 15 och 16 §§ i den gamla

lagen. Vissa ändringar har dock gjorts. Reglerna har behandlats i avsnitt

2.11.3 i den allmänna motiveringen.

 137

 Reglerna i 25 § första stycket och andra stycket 1 överensstämmer i

sak med motsvarande regler i den gamla lagen (se 15 § första stycket och del

av andra stycket i den gamla lagen). I andra stycket 2 finns en hänvisning

till 21 och 22 §§, som reglerar förutsättningarna för att kreditgivaren skall

få betalt i förtid. Dessa förutsättningar blir därmed också de grundläggande

förutsättningarna för att kreditgivaren skall få återta en vara som har sålts

med återtaganderättsförbehåll. Det är att märka att återtagande inte kan ske

förrän en uppsägningstid om fyra veckor gått ut. Se i övrigt

specialmotiveringen till 21 och 22 §§.

 Tredje stycket i förevarande 25 § motsvarar delvis 16 § i den gamla

lagen. Köparen ges möjlighet att förhindra återtagande ända fram till den

tidpunkt då återtagandet sker. Vid betalningsdröjsmål är förutsättningarna

för att förhindra återtagande desamma som tidigare. Konsumenten skall betala

fordringen jämte ränta och vissa kostnader. I övriga fall skall köparen för

att förhindra återtagande ställa godtagbar säkerhet för fordringen. Angående

innebörden av "godtagbar säkerhet" kan hänvisas till vad som sagts i

specialmotiveringen till 22 §.

 Bestämmelserna i 15 § tredje stycket i den gamla lagen har brutits

ut och bildar i den nya lagen en egen paragraf, 26 §. I övrigt har endast

gjorts smärre språkliga ändringar i dessa bestämmelser. I fråga om uttalanden

rörande tillämpningen hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 179 f.

Uppgörelse när en vara återtas

Under denna rubrik finns två paragrafer. Den ena, 27 §, reglerar uppgörelsen

när en vara återtas. Den andra, 28 §, ställer upp vissa villkor för att varan

skall få återtas i fall då köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större

belopp än kreditgivaren. Paragrafen reglerar också vad som gäller beträffande

s.k. restskuld. Paragraferna behandlas tillsammans.

27 § Om kreditgivaren vill utnyttja en rätt att återta varan, skall

avräkning göras mellan honom och köparen.

 Vid avräkningen skall köparen tillgodoräknas varans värde

vidåtertagandet. Värdet beräknas efter vad kreditgivaren kan anta

att på lämpligt sätt sälja varan.

 Kreditgivaren får tillgodoräkna sig den obetalda delen av kredit-

fordringen efter avräkning enligt 24 § samt i förekommande fall

dröjsmålsränta, dock inte enligt högre räntesats än som anges i 6 §räntelagen

(1975:635).

 Kreditgivaren får dessutom tillgodoräkna sig ersättning för följande

kostnader för återtagande av varan, nämligen utsökningsavgift, skälig kostnad

för transport av varan samt utgift för inställelse vid förrättning för

återtagande, om kreditgivaren har behövt inställa sig för att tillvarata

sinrätt. När ersättning bestäms för utgift för inställelse

bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne.

 I mål om handräckning för återtagande får kreditgivaren, enligt vad

regeringen närmare föreskriver, tillgodoräkna sig även skälig ersättning för

eget arbete med anledning av målet samt arvode till ombud eller biträde.

(Jfr 28 § i promemorians lagförslag)

28 § Om köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större belopp än

kreditgivaren, får varan återtas endast om kreditgivaren betalarmellanskillnaden

 till köparen eller, när varan värderats av kronofog

myndigheten, nedsätter mellanskillnaden hos myndigheten.

 Har kreditgivaren för att kunna återta varan varit tvungen att betala en

skuld som köparen har, får kreditgivaren när första stycket tillämpas avräkna

sådan betalning mot mellanskillnad till köparens förmån. Detsamma gäller

omkreditgivaren för att varan efter återtagande skall kunna

sätt har varit tvungen att betala en sådan skuld.

 Tillgodoräknas kreditgivaren ett större belopp än köparen, får

kreditgivaren inte kräva ut mellanskillnaden (restskulden) i annat fall än då

varan har minskat väsentligt i värde genom att köparen vanvårdat varan.

(Jfr 29 § i promemorians lagförslag)

Dessa paragrafer reglerar uppgörelsen när en vara återtas. Bestämmelserna är

i sak oförändrade jämfört med gamla konsumentkreditlagen, där de återfanns i

17 och 18 §§. Vissa språkliga och redaktionella justeringar har dock gjorts.

 138

Vidare kan anmärkas att uppgörelsen enligt 27 § får ett annat innehåll än

enligt dagens regler, eftersom regeln om avräkning i 24 § - vartill 27 §

hänvisar - ändrats något.

 Här kan i övrigt hänvisas till de uttalanden som gjordes i special-

motiveringen till den tidigare lagen, se prop. 1976/77:123 s. 181 f.

Bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne

återfinns numera i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel

till vittnen, m.m. De föreskrifter som åsyftas i 27 § femte stycket har

hittills funnits intagna i förordningen (1979:330) om ersättning för

kostnader i mål om handräckning enligt konsumentkreditlagen (1977:981) m.m.

Att en ny konsumentkreditlag nu införs medför ett behov av ändring i den

förordningen. Det torde få ankomma på regeringen att se till att en sådan

ändring görs.

 Paragraferna har berörts i korthet i den allmänna motiveringen, avsnitt

2.11.3.

Återlösande av en vara som återtagits

Under denna rubrik finns en paragraf, 29 §, som handlar om köparens möjlighet

att återlösa en vara som har återtagits.

29 § Köparen får inom fjorton dagar återlösa en vara som har återtagits.Vill

köparen återlösa varan, skall han betala kreditgivaren

återtagandet samt den restskuld som kan finnas enligt avräkningen.

(Jfr 30 § i promemorians lagförslag)

Paragrafen överensstämmer i sak med 19 § i den gamla konsumentkreditlagen. Se

i övrigt de uttalanden om paragrafen som gjorts i prop. 1976/77:123 s. 184.

Handräckning för återtagande av vara, m.m.

Under denna rubrik finns tre paragrafer. Den första, 30 §, handlar om

möjligheten att söka handräckning hos kronofogdemyndighet för att återta en

vara som sålts med återtaganderättsförbehåll. Därefter följer en paragraf,

31 §, som anger under vilka förutsättningar som handräckning får beviljas. I

32 § hänvisas i vissa frågor rörande handräckning och verkställighet av dom

till bestämmelser i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare

m.fl. Paragraferna behandlas tillsammans.

30 § Kreditgivaren får hos kronofogdemyndigheten söka handräckning för

attåterta varan under förutsättning att parterna har upprätt

en handling om kreditköpet. Handlingen skall innehålla ett förbehåll om

återtaganderätt samt uppgifter om kontantpriset, kreditbeloppet,

kreditkostnaden, kredittiden, kreditfordringen och de tidpunkter när

betalning skall erläggas.En ansökan om handräckning skall göras skriftligen. I

ansökningen

skall anges hur stor del av kreditfordringen som är obetald. Om kreditgivaren

gör anspråk på dröjsmålsränta, skall i ansökningen också uppges vad

kreditgivaren fordrar i den delen. Vid ansökningen skall fogas en styrkt

kopia av den handling som anges i första stycket.

(Jfr 31 § i promemorians lagförslag)

31 § Handräckning får beviljas endast om det är uppenbart att deförutsättningar

 för återtagande som anges i 25 § andra och tredje s

föreligger.

 Om ett förbehåll om återtaganderätt har använts i strid mot förbud

enligt 26 §, får handräckning inte beviljas.

 Handräckning eller verkställighet av dom, varigenom köparen

harförpliktats att lämna tillbaka en vara som har sålts med för

återtaganderätt, får inte beviljas beträffande sådana varor som enligt 5 kap.

1-3 §§ utsökningsbalken skall undantas från utmätning.

(Jfr 32 § i promemorians lagförslag)

 139

32 § I fråga om handräckning och verkställighet av dom, som anges i 31 §tredje

stycket, tillämpas i övrigt 12 § andra och tredje st

18 §§ lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl., varvid

hänvisningen i 16 § tredje stycket till 10 § första stycket skall avse 28 §

första stycket i denna lag.

(Jfr 33 § i promemorians lagförslag)

Dessa tre paragrafer reglerar förutsättningarna för handräckning för

återtagande av en vara samt förfarandet vid sådan handräckning. De

överensstämmer i sak nästan helt med reglerna i 20-22 §§ i den gamla

konsumentkreditlagen. Här kan därför hänvisas till specialmotiveringen i

prop. 1976/77:123 s. 185 f. Reglerna har berörts i korthet i den allmänna

motiveringen, avsnitt 2.12.

 Prövningen i 31 § första stycket av huruvida det är uppenbart att

förutsättningarna för återtaganderätt föreligger kommer i fortsättningen att

omfatta några nya moment, vilka tillkommit i 21, 22 och 25 §§ (jämfört med

12, 15 och 16 §§). Det gäller bl.a. frågan om vad som är "väsentligt

dröjsmål" i 21 § första stycket 3 och frågan om det står klart att

konsumenten undandrar sig att betala i 21 § första stycket 5. Vidare gäller

det frågan om konsumenten kan anses ha ställt godtagbar säkerhet för

fordringen i 22 § andra stycket. Angående dessa frågor, se

specialmotiveringen till 21 och 22 §§.

Förbud mot utmätning

Under denna rubrik finns en paragraf (33 §) om utmätningsförbud.

33 § En vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt får inte utmätas

för en fordran som grundar sig på kreditköpet.

(Jfr 34 § i promemorians lagförslag)

I denna paragraf, som - med vissa smärre språkliga justeringar -

överensstämmer med 23 § i den gamla lagen, stadgas ett förbud mot utmätning

av den vara som har sålts med återtaganderättsförhåll för en fordran som

grundar sig på köpet i fråga.

 Angående tillämpningen kan hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 190.

Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m.

Under denna rubrik finns en paragraf om kontokort (34 §).

34 § Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara

betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett

kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om

kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda

kontokortet har 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan,

 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet, eller

 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte

snarast efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren.

 Om ett belopp har påförts kontot på det sätt som sägs i första stycketefter

det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att k

någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet inte

längre har detta i sin besittning, är kontohavaren betalningsskyldig för

beloppet endast om han har förfarit svikligt.

(Jfr 35 § i promemorians lagförslag)

Denna paragraf skiljer sig från lagens övriga bestämmelser därigenom att den

inte är inriktad på kreditgivningen som sådan utan i stället på hjälpmedlet,

kontokortet. Paragrafen behandlar frågan om vem som skall ansvara för

obehöriga uttag på ett kreditkonto på grund av obehörigt användande av

kontokortet. Paragrafen är direkt tillämplig endast på kontokort som är

knutna till krediter. En annan sak är att den torde kunna tillämpas analogt

 140

även på andra kontokort. Den överensstämmer i sak med 24 § i den gamla lagen.

Här kan därför hänvisas till de uttalanden som gjordes i prop. 1976/77:123,

s. 190 f.

Tillsyn

Under denna rubrik finns tre avslutande paragrafer. I den första, 35 §, anges

bl.a. vem som svarar för tillsyn över att konsumentkreditlagen efterlevs. I

36 § regleras vissa tillsynsbefogenheter m.m. 37 § reglerar i anslutning till

tillsynen möjligheten att överklaga vissa beslut. Paragraferna behandlas

tillsammans.

35 § Konsumentverket utövar tillsyn över att denna lag följs. Verkets

tillsyn omfattar dock inte Sveriges riksbank, verksamhet som står under

tillsyn av finansinspektionen eller verksamhet hos exekutiv myndighet.

Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad

olägenhet än som är nödvändigt.

(Jfr 36 § i promemorians lagförslag)

36 § För tillsynen har konsumentverket eller den som verket förordnar rätt

att företa inspektion hos näringsidkare som bedriver varuförsäljning eller

som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnar, förmedlar eller övertar kredit som

avses i denna lag och att ta del av samtliga handlingar som behövs förtillsynen.

 Näringsidkaren skall lämna de upplysningar om verks

begärs för tillsynen.

 Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar

upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får konsu-

mentverket förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

(Jfr 37 § i promemorians lagförslag)

37 § Om konsumentverket enligt 36 § andra stycket har förelagt en näringsidkare

 att tillhandahålla en handling, får beslutet överkl

kammarrätten. Andra beslut av konsumentverket enligt 36 § får inte

överklagas.

(Jfr 38 § i promemorians lagförslag)

Reglerna om tillsyn har berörts i korthet i den allmänna motiveringen,

avsnitt 2.13. De är i sak oförändrade jämfört med den gamla lagen (25, 26

och 29 §§) sånär som på två punkter. I syfte att öka konsumentverkets

möjligheter att agera på ett effektivt sätt har maximeringen av vitesbeloppet

i 26 § andra stycket i den gamla lagen (10 000 kr) tagits bort (jfr 36 §

andra stycket i förevarande nya lag). Konsumentverket får avgöra den lämpliga

storleken på vitesbeloppet med tillämpning av reglerna i 3 § lagen (1985:206)

om viten.

 Det är att märka att konsumentverkets tillsynsområde är mindre nu än

när den gamla konsumentkreditlagen tillkom. Detta hänger samman med den

nuvarande lagstiftningen om finansbolag (se lag 1988:606 om finansbolag) som

bl.a. innebär att alla finansbolag måste ha tillstånd för sin verksamhet och

står under finansinspektionens tillsyn. I fråga om finansbolagens efterlevnad

av konsumentkreditlagen är det alltså finansinspektionen som utövar tillsyn.

Detsamma gäller för bl.a. bankerna. Det är angeläget att konsumentverkets och

finansinspektionens praxis i huvudsak överensstämmer. Detta förutsätter att

myndigheterna - såsom är fallet i dag - samråder med varandra i

tillsynsfrågor.

 Även om det sålunda är finansinspektionen som utövar tillsyn över

bl.a. banker och finansbolag, kan även konsumentverket i vissa sammanhang få

med dessa institut att göra. Detta hänger samman med den särskilda behörighet

som konsumentombudsmannen tilldelas i vissa fall. I förevarande lag finns

regler om det i 8 och 15 §§ genom de hänvisningar som görs till

marknadsföringslagen. Sådan behörighet kan emellertid också finnas till följd

av andra bestämmelser, se t.ex. förordningen (1991:194) om försöksverksamhet

med grupptalan i allmänna reklamationsnämnden.

 I övrigt hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 192 f.

 141

Övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992, då konsumentkredit-

lagen (1977:981) skall upphöra att gälla.

 2. Äldre föreskrifter gäller dock, med de undantag som anges i

detföljande, i fråga om kreditavtal som har ingåtts före den

ikraftträdande.

 3. Har kreditgivaren förvärvat sin fordran mot konsumenten genom

överlåtelse eller pantsättning efter ikraftträdandet, gäller 16 § i den nya

lagen även om kreditavtalet ingicks före ikraftträdandet.4. När handräckning

begärs för återtagande av en vara som har

förvärvats innan den nya lagen trätt i kraft, gäller den äldre lagens

föreskrifter om förutsättningarna för handräckning.

(Jfr övergångsbestämmelserna i promemorians lagförslag)

Den nya konsumentkreditlagen avses träda i kraft den 1 oktober 1992. Enligt

övergångsreglerna skall, i enlighet med allmänna principer inom

förmögenhetsrätten, äldre bestämmelser tillämpas på avtal som har ingåtts

före ikraftträdandet.

 Punkt 3 behandlar det enda fall där den nya lagen kan bli tillämplig

på ett kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Om fordringsrätten

har övergått genom pantsättning eller överlåtelse efter ikraft-

trädandetidpunkten, gäller 16 § i den nya lagen (om rätt för konsumenten att

rikta invändningar mot kreditgivarens krav) även om kreditavtalet ingicks

före denna tidpunkt.

 Däremot skall de gamla reglerna tillämpas på förhållandet mellan den

ursprunglige kreditgivaren och konsumenten när ett avtal om kredit -

exempelvis kontokredit - har ingåtts före ikraftträdandet men konsumenten

efter ikraftträdandet har utnyttjat krediten för ett köp.

 Vid handräckning som äger rum efter ikraftträdandet gäller de nya

reglerna, vilka i och för sig är så gott som helt identiska med de gamla.

Punkt 4 behandlar dock ett fall där gamla regler blir tillämpliga vid

handräckning efter ikraftträdandet. Det gäller bestämmelsen om

förutsättningarna för handräckning (31 § i nya lagen, 21 § i den gamla). När

handräckning aktualiseras för återtagande av en vara som köpts på kredit med

tillämpning av de gamla reglerna skall, i enlighet med punkt 2, de gamla

reglerna gälla i fråga om förutsättningarna för återtagande och därmed även -

 som alltså sägs i punkt 4 - i fråga om förutsättningarna för handräckning.

4.2 Följdlagstiftning

Den nya konsumentkreditlagen föranleder följdändringar i utsökningsbalken,

lagen (1968:430) om mervärdeskatt, lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar, reglementet (1968:654) för

Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar samt

lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl.

 Ändringarna i utsökningsbalken, mervärdeskattelagen och lagen om

avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. innebär enbart att hänvisningar

till den gamla konsumentkreditlagen och vissa av dess bestämmelser i

fortsättningen kommer att avse den nya lagen. En sådan ändrad hänvisning i

utsökningsbalken (9 kap. 10 §) får betydelse för beräkningen av

kreditgivarens fordran. I övrigt torde de ändrade hänvisningarna inte få

någon saklig betydelse.

 Ändringarna i de båda författningarna om stadshypotekskassan och

stadshypoteksföreningarna innebär att konsumentkreditlagen genom särskilda

stadganden ges företräde framför sådana bestämmelser i de båda

författningarna som kan komma i konflikt med stadganden i

konsumentkreditlagen. De aktuella reglerna i de båda författningarna avser

även andra krediter än konsumentkrediter. Av de nyinförda stadgandena framgår

det självklara att konsumentkreditlagens företräde gäller inom bara den

lagens tillämpningsområde, dvs. för konsumentkrediter. De stadganden i

 142

konsumentkreditlagen som kan komma att gälla framför regler i de båda nämnda

författningarna återfinns i 21, 22 och 24 §§.

 Lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. innehåller flera

bestämmelser med samma innehåll som motsvarande regler i den gamla

konsumentkreditlagen. Genom tillkomsten av en ny konsumentkreditlag uppkommer

ett antal olikheter mellan lagarna. Enbart detta förhållande motiverar dock

inte att det görs ändringar i lagen om avbetalningsköp. Det har inte

framkommit några skäl i övrigt för sådana ändringar.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen

föreslår riksdagen att anta förslagen till

 1. konsumentkreditlag,

 2. lag om ändring i utsökningsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt,

 4. lag om ändring i lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar,

 5. lag om ändring i reglementet (1968:654) för Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar,

 6. lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m.fl.

6 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

 149

 Bilaga 1

 COUNCIL DIRECTIVE

 of 22 December 1986

for the approximation of the laws, regulations and administrative

provisions of the Member states concerning consumer credit

 (87/102/EEC)

THE COUNCIL OF THE EUROPEAN COMMUNITIES,

Having regard to the Treaty establishing the European Economic Community, and

in particular Article 100 thereof,

Having regard to the proposal from the Commission (1),

Having regard to the opinion of the European Parliament (2),

Having regard to the opinion of the Economic and Social Committee (3),

Whereas wide differences exist in the laws of the Member States in the field

of consumer credit;

Whereas these differences of law can lead to distortions of competition

between grantors of credit in the common market;

Whereas these differences limit the opportunities the consumer has to obtain

credit in other Member States; whereas they affect the volume and the nature

of the credit sought, and also the purchase of goods and services;

Whereas, as a result, these differences have an influence on the free

movement of goods and services obtainable by consumers on credit and thus

directly affect the functioning of the common market;

Whereas, given the increasing volume of credit granted in the Community to

consumers, the establishment of a common market in consumer credit would

benefit alike consumers, grantors of credit, manufacturers, wholesalers and

retailers of goods and providers of services;

Whereas the programmes of the European Economic Community for a consumer

protection and information policy (4) provide, inter alia, that the consumer

should be protected against unfair credit terms and that a harmonization of

the general conditions governing consumer credit should be undertaken as a

priority;

Whereas differences of law and practice result in unequal consumer protection

in the field of consumer credit from one Member State to another;

Whereas there has been much change in recent years in the types of credit

available to and used by consumers; whereas new forms of consumer credit have

emerged and continue to develop;

Whereas the consumer should receive adequate information on the conditions

and cost of credit and on his obligations; whereas this information should

include, inter alia, the annual percentage rate of charge for credit, or,

failing that, the total amount that the consumer must pay for credit;

whereas, pending a decision on a Community method or methods of calculating

the annual percentage rate of charge, Member States should be able to retain

existing methods or practices for calculating this rate, or failing that,

 150

should establish provisions for indicating the total cost of the credit to

the consumer;

Whereas the terms of credit may be disadvantageous to the consumer; whereas

better protection of consumers can be achieved by adopting certain

requirements which are to apply to all forms of credit;

Whereas, having regard to the character of certain credit agreements or types

of transaction, these agreements or transactions should be partially or

entirely excluded from the field of application of this Directive;

Whereas it should be possible for Member States, in consulation with the

Commission, to exempt from the Directive certain forms of credit of a non-

commercial character granted under particular conditions;

Whereas the practices existing in some Member States in respect of authentic

acts drawn up before a notary or judge are such as to render the application

of certain provisions of this directive unnecessary in the case of such acts;

whereas it should therefore be possible for Member States to exempt such acts

from those provisions;

Whereas credit agreements for very large financial amounts tend to differ

from the usual consumer credit agreements; whereas the application of the

provisions of this Directive to agreements for very small amounts could

create unnecessary administrative burdens both for consumers and grantors of

credit; whereas therefore, agreements above or below specified financial

limits should be excluded from the Directive;

Whereas the provisions of information on the cost of credit in advertising

and at the business premises of the creditor or credit broker can make it

easier for the consumer to compare different offers;

Whereas consumer protection is further improved if credit agreements are made

in writing and contain certain minimum particulars concerning the contractual

terms;

Whereas, in the case of credit granted for the acquisition of goods, Member

States should lay down the conditions on which goods may be repossessed,

particularly if the consumer has not given his consent; whereas the account

between the parties should upon repossession be made up in such manner as to

ensure that the repossession does not entail any unjustified enrichment;

Whereas the consumer should be allowed to discharge his obligations before

the due date; whereas the consumer should then be entitled to an equitable

reduction in the total cost of the credit;

Whereas the assignment of the creditor''''s rights arising under a credit

agreement should not be allowed to weaken the position of the consumer;

Whereas those Member States which permit consumers to use bills of exchange,

promissory notes or cheques in connection with credit agreements should

ensure that the consumer is suitably protected when so using such

instruments;

Whereas, as regards goods or services which the consumer has contracted to

acquire on credit, the consumer should, at least in the circumstances defined

below, have rights vis- -vis the grantor of credit which are in addition to

his normal contractual rights against him and aginst the supplier of the

goods or services; whereas the circumstances referred to above are those

where the grantor of credit and the supplier of goods or services have a pre-

existing agreement whereunder credit is made available exclusively by that

 151

grantor of credit to customers of that supplier for the purpose of enabling

the consumer to acquire goods or services from the latter;

Whereas the ECU is as defined in Council Regulation (EEC) No 3180/78 (5), as

last amended by Regulation (EEC) No 2626/84 (6); whereas Member States should

to a limited extent be at liberty to round off the amounts in national

currency resulting from the conversion of amounts of this Directive expressed

in ECU; whereas the amounts in this directive should be periodically re-

examined in the light of economic and monetary trends in the Community, and,

if need be, revised;

Whereas suitable measures should be adopted by Member States for authorizing

persons offering credit or offering to arrange credit agreements or for

inspecting or monitoring the activities of persons granting credit or

arranging for credit to be granted or for enabling consumers to complain

about credit agreements or credit conditions;

Whereas credit agreements should not derogate, to the detriment of the

consumer, from the provisions adopted in implementation of this Directive or

corresponding to its provisions; whereas those provisions should not be

circumvented as a result of the way in which agreements are formulated;

Whereas, since this Directive provides for a certain degree of approximation

of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States

concerning consumer credit and for a certain level of consumer protection,

Member States should not be prevented from retaining or adopting more

stringent measures to protect the consumer, with due regard for their

obligations under the Treaty;

Whereas, not later than 1 Januari 1995, the Commission should present to the

council a report concerning the operation of this Directive,

HAS ADOPTED THIS DIRECTIVE:

Article 1

1. This Directive applies to credit agreements.

2. For the purpose of this Directive:

(a) "consumer" means a natural person who, in transactions covered by this

Directive, is acting for purposes which can be regarded as outside his trade

or profession;

(b) "creditor" means a natural or legal person who grants credit in the

course of his trade, business or profession, or a group of such persons;

(c) "credit agreement" means an agreement whereby a creditor grants or

promises to grant to a consumer a credit in the form of a deferred payment, a

loan or other similar financial accommodation.

Agreements for the provision on a continuing basis of a service or a utility,

where the consumer has the right to pay for them, for the duration of their

provision, by means of instalments, are not deemed to be credit agreements

for the purpose of this Directive;

(d) "total cost of the credit to the consumer" means all the costs of the

credit including interest and other charges directly connected with the

credit agreement, determined in accordance with the provisions or practices

existing in, or to be established by, the Member States.

 152

(e) "annual percentage rate of charge" means the total cost of the credit to

the consumer expressed as an annual percentage of the amount of the credit

granted and calculated according to existing methods of the Member States.

Article 2

1. This Directive shall not apply to:

(a) credit agreements or agreements promising to grant credit:

-- intended primarily for the purpose of acquiring or retaining property

rights in land or in an existing or projected building,

-- intended for the purpose of renovating or improving a building as such;

(b) hiring agreements except where these provide that the title will pass

ultimately to the hirer;

(c) credit granted or made available without payment of interest or any other

charge;

(d) credit agreements under which no interest is charged provided the

consumer agrees to repay the credit in a single payment;

(e) credit in the form of advances on a current account granted by a credit

institution or financial institution other than on credit card accounts.

Nevertheless, the provisions of Article 6 shall apply to such credits;

(f) credit agreements involving amounts less than 200 ECU or more than 20 000

ECU;

(g) credit agreements under which the consumer is required to repay the

credit:

-- either, within a period not exceeding three months,

-- or, by a maximum number of four payments within a period not exceeding 12

months.

2. A Member State may, in consultation with the Commission, exempt from the

application of this Directive certain types of credit which fulfil the

following conditions:

-- they are granted at rates of charge below those prevailing in the market,

and

-- they are not offered to the public generally.

3. The provisions of Article 4 and of Articles 6 to 12 shall not apply to

credit agreements or agreements promising to grant credit, secured by

mortgage on immovable property, in so far as these are not already excluded

from the directive under paragraph 1 (a) of this Article.

4. Member states may exempt from the provisions of Articles 6 to 12 credit

agreements in the form of an authentic act signed before a notary or judge.

Article 3

Without prejudice to Council Directive 84/450/EEC of 10 September 1984

relating to the approximation of the laws, regulations and administrative

provisions of the Member States concerning misleading advertising (7), and to

the rules and principles applicable to unfair advertising, any advertisement,

or any offer which is displayed at business premises, in which a person

offers credit or offers to arrange a credit agreement and in which a rate of

interest or any figures relating to the cost of the credit are indicated,

shall also include a statement of the annual percentage rate of charge, by

means of a representative example if no other means is practicable.

 153

Article 4

1. Credit agreements shall be made in writing. The consumer shall receive a

copy of the written agreement.

2. The written agreement shall include:

(a) a statement of the annual percentage rate of charge;

(b) a statement of the conditions under which the annual percentage rate of

charge may be amended.

In cases where it is not possible to state the annual percentage rate of

charge, the consumer shall be provided with adequate information in the

written agreement. This information shall at least include the information

provided for in the second indent of Article 6 (1).

3. The written agreement shall further include the other essential terms of

the contract.

By way of illustration, the Annex to this Directive contains a list of terms

which Member States may require to be included in the written agreement as

being essential.

Article 5

By way of derogation from Articles 3 and 4 (2), and pending a decision on the

introduction of a Community method or methods of calculating the annual

percentage rate of charge, those Member States which, at the time of

notification of this Directive, do not require the annual percentage rate of

charge to be shown or which do not have an established method for its

calculation, shall at least require the total cost of the credit to the

consumer to be indicated.

Article 6

1. Notwithstanding the exclusion provided for in Article 2 (1) (e), where

there is an agreement between a credit institution or financial institution

and a consumer for the granting of credit in the form of an advance on a

current account, other than on credit card accounts, the consumer shall be

informed at the time or before the agreement is concluded:

-- of the credit limit, if any,

-- of the annual rate of interest and the charges applicable from the time

the agreement is concluded and the conditions under which these may be

amended,

-- of the procedure for terminating the agreement.

This information shall be confirmed in writing.

2. Furthermore, during the period of the agreement, the consumer shall be

informed of any change in the annual rate of interest or in the relevant

charges at the time it occurs. Such information may be given in a statement

of account or in any other manner acceptable to Member States.

3. In Member States where tacitly accepted overdrafts are permissible, the

Member States concerned shall ensure that the consumer is informed of the

 154

annual rate of interest and the charges applicable, and of any amendment

thereof, where the overdraft extends beyond a period of three months.

Article 7

In the case of credit granted for the acqusition of goods, Member States

shall lay down the conditions under which goods may be repossessed, in

particular if the consumer has not given his consent. They shall further

ensure that where the creditor recovers possession of the goods the account

between the parties shall be made up so as to ensure that the repossession

does not entail any unjustified enrichment.

Article 8

The consumer shall be entitled to discharge his obligations under a credit

aggreement before the time fixed by the agreement. In this event, in

accordance with the rules laid down by the Member States, the consumer shall

be entitled to an equitable reduction in the total cost of the credit.

Article 9

Where the creditor''''s rights under a credit agreement are assigned to a third

person, the consumer shall be entitled to plead against that third person any

defence which was available to him against the original creditor, including

set-off where the latter is permitted in the Member State concerned.

Article 10

The Member States which, in connection with credit agreements, permit the

consumer:

(a) to make payment by means of bills of exchange including promissory notes;

(b) to give security by means of bills of exchange including promissory notes

and cheques,

shall ensure that the consumer is suitably protected when using these

instruments in those ways.

Article 11

1. Member States shall ensure that the existence of a credit agreement shall

not in any way affect the rights of the consumer against the supplier of

goods or services purchased by means of such an agreement in cases where the

goods or services are not supplied or are otherwise not in conformity with

the contract for their supply.

2. Where:

(a) in order to buy goods or obtain services the consumer enters into a

credit agreement with a person other than the supplier of them;

and

(b) the grantor of the credit and the supplier of the goods or services have

a pre-existing agreement whereunder credit is made available exclusively by

that grantor of credit to customers of that supplier for the acquisition of

goods or services from that supplier; and

(c) the consumer referred to in subparagraph (a) obtains his credit pursuant

to that pre-existing agreement; and

 155

(d) the goods or services covered by the credit agreement are not supplied,

or are supplied only in part, or are not in conformity with the contract for

supply of them; and

(e) the consumer has pursued his remedies against the supplier but has failed

to obtain the satisfaction to which he is entitled,

the consumer shall have the right to pursue remedies against the grantor of

credit. Member States shall determine to what extent and under what

conditions these remedies shall be exercisable.

3. Paragraph 2 shall not apply where the individual transaction in question

is for an amount less than the equivalent of 200 ECU.

Article 12

1. Member States shall:

(a) ensure that persons offering credit or offering to arrange credit

agreements shall obtain official authorization to do so, either specifically

or as suppliers of goods and services; or

(b) ensure that persons granting credit or arranging for credit to be granted

shall be subject to inspection or monitoring of their activities by an

institution or official body; or

(c) promote the establishment of appropriate bodies to receive complaints

concerning credit agreements or credit conditions and to provide relevant

information or advice to consumers regarding them.

2. Member States may provide that the authorization referred to in paragraph

1 (a) shall not be required where persons offering to conclude or arrange

credit agreements satisfy the definition in Article 1 of the first council

Directive of 12 December 1977 on the coordination of laws, regulations and

administrative provisions relating to the taking up and pursuit of the

business of credit institutions (8) and are authorized in accordance with the

provisions of that Directive.

Where persons granting credit or arranging for credit to be granted have been

authorized both specifically, under the provisions of paragraph 1 (a) and

also under the provisions of the aforementioned Directive, but the latter

authorization is subsequently withdrawn, the competent authority responsible

for issuing the specific authorization to grant credit under paragraph 1 (a)

shall be informed and shall decide whether the persons concerned may continue

to grant credit, or arrange for credit to be granted, or whether the specific

authorization granted under paragraph 1 (a) should be withdrawn.

Article 13

1. For the purposes of this Directive, the ECU shall be that defined by

Regulation (EEC) No 3180/78, as amended by Regulation (EEC) No 2626/84. The

equivalent in national currency shall initially be calculated at the rate

obtaining on the date of adoption of this Directive.

Member States may round off the amounts in national currency resulting from

the conversion of the amounts in ECU provided such rounding off does not

exceed 10 ECU.

 156

2. Every five years, and for the first time in 1995, the Council, acting on a

proposal from the commission, shall examine and, if need be, revise the

amounts in this Directive, in the light of economic and monetary trends in

the Community.

Article 14

1. Member States shall ensure that credit agreements shall not derogate, to

the detriment of the consumer, from the provisions of national law

implementing or corresponding to this Directive.

2. Member States shall further ensure that the provisions which they adopt in

implementation of this directive are not circumvented as a result of the way

in which agreements are formulated, in particular by the device of

distributing the amount of credit over several agreements.

Article 15

This Directive shall not preclude member States from retaining or adopting

more stringent provisions to protect consumers consistent with their

obligations under the Treaty.

Article 16

1. Member States shall bring into force the measures necessary to comply with

this Directive not later than 1 Januari 1990 and shall forthwith inform the

Commission thereof.

2. Member States shall communicate to the Commission the texts of the main

provisions of national law which they adopt in the field covered by this

Directive.

Article 17

Not later than 1 Januari 1995 the Commission shall present a report to the

Council concerning the operation of this Directive.

Article 18

This Directive is adressed to the Member States.

Done at Brussels, 22 December 1986.

For the council

The President

G. Shaw

Notes

(1) OJ No C 80, 27.3.1979, p. 4 and OJ No C 183, 10.7.1984, p. 4.

(2) OJ NO C 242, 12.9.1983, p. 10.

(3) OJ No C 113, 7.5.1980, p. 22.

(4) OJ No C 92, 25.4.1975, p. 1 and OJ No C 133, 3.6.1981, p 1.

(5) OJ No L 379, 30.12.1978, p.1.

(6) OJ No L 247, 16.9.1984, p.1.

(7) OJ No L 250, 19.9.1984, p. 17.

(8) OJ No L 322, 17.12.1977, p. 30.

 157

 ANNEX

 LIST OF TERMS REFERRED TO IN ARTICLE 4 (3)

1. Credit agreements for financing the supply of particular goods or

services:

(i) a description of the goods or services covered by the agreement;

(ii) the cash price and the price payable under the credit agreement;

(iii) the amount of the deposit, if any, the number and amount of instalments

and the dates on which they fall due, or the method of ascertaining any of

the same if unknown at the time the agreement is concluded;

(iv) an indication that the consumer will be entitled, as provided in Article

8, to a reduction if he repays early;

(v) who owns the goods (if ownership does not pass immediately to the

consumer) and the terms on which the consumer becomes the owner of them;

(vi) a description of the security required, if any;

(vii) the cooling-off period, if any;

(viii) an indication of the insurance (s) required, if any, and, when the

choice of insurer is not left to the consumer, an indication of the cost

thereof.

2. Credit agreements operated by credit cards:

(i) the amount of the credit limit, if any;

(ii) the terms of repayment or the means of determining them;

(iii) the cooling-off period, if any.

3. Credit agreements operated by running account which are not otherwise

covered by the Directive:

(i) the amount of the credit limit, if any, or the method of determining it;

(ii) the terms of use and repayment;

(iii) the cooling-off period, if any.

4. Other credit agreements covered by the Directive:

(i) the amount of the credit limit, if any;

(ii) an indication of the security required, if any;

(iii) the terms of repayment;

(iv) the cooling-off period, if any;

(v) an indication that the consumer will be entitled, as provided in Article

8, to a reduction if he repays early.

________________

 158

 Bilaga 2

 COUNCIL DIRECTIVE

 of 22 February 1990

amending Directive 87/102/EEC for the approximation of the laws, regulations

and administrative provisions of the Member States concerning consumer credit

 (90/88/EEC)

THE COUNCIL OF THE EUROPEAN COMMUNITIES.

Having regard to the Treaty establishing the European Economic Community, and

in particular Article 100a thereof,

Having regard to the proposal from the Commission (1),

In cooperation with the European Parliament (2),

Having regard to the opinion of the Economic and Social Committe (3),

Whereas Article 5 of Council Directive 87/102/EEC (4) provides for the

introduction of a Community method or methods of calculating the annual

percentage rate of charge for consumer credit;

Whereas it is desirable, in order to promote the establishment and

functioning of the internal market and to ensure that consumers benefit from

a high level of protection, that one method of calculating the said annual

percentage rate of charge should be used throughout the Community;

Whereas it is desirable, with a view to introducing such a method and in

accordance with the definition of the total cost of credit to the consumer,

to draw up a single mathematical formula for calculating the annual

percentage rate of charge and for determining credit cost items to be used in

the calculation by indicating those costs which must not be taken into

account;

Whereas, during a transitional period, Member States which prior to the date

of notification of this Directive, apply laws which permit the use of another

mathematical formula for calculating the annual percentage rate of charge may

continue to apply such laws;

Whereas, before expiry of the transitional period and in the light of

experience, the council will, on the basis of a proposal from the Commission,

take a decision which will make it possible to apply a single community

mathematical formula;

Whereas it is desirable, whenever necessary, to adopt certain hypotheses for

calculating the annual percentage rate of charge;

Whereas by virtue of the special nature of loans guaranteed by a mortgage

secured on immoveable property it is desirable that such credit should

continue to be partially excluded from this Directive;

Whereas the information which must be communicated to the consumer in the

written contract should be amplified,

HAS ADOPTED THIS DIRECTIVE:

Article 1

 159

Directive 87/102/EEC is hereby amended as follows:

1. In Article 1 (2), points (d) and (e) shall be replaced by the following:

(d) "total cost of the credit to the consumer" means all the costs, including

interest and other charges, which the consumer has to pay for the credit,

(e) "annual percentage rate of charge" means the total cost of the credit to

the consumer, expressed as an annual percentage of the amount of the credit

granted and calculated in accordance with Article 1a.

2. The following Article shall be inserted:

Article 1a

1. (a) The annual percentage rate of charge, which shall be that equivalent,

on an annual bases, to the present value of all commitments (loans,

repayments and charges), future or existing, agreed by the creditor and the

borrower, shall be calculated in accordance with the mathematical formula set

out in Annex II.

(b) Four examples of the method of calculation are given in Annex III, by way

of illustration.

2. For the purpose of calculating the annual percentage rate of charge, the

"total cost of the credit to the consumer" as defined in Article 1 (2) (d)

shall be determined, with the exception of the following charges:

(i) charges payable by the borrower for non-compliance with any of his

commitments laid down in the credit agreement;

(ii) charges other than the purchase price which, in purchases of goods or

services, the consumer is obliged to pay whether the transaction is paid in

cash or by credit;

(iii) charges for the transer of funds and charges for keeping an account

intended to receive payments towards the reimbursement of the credit the

payment of interest and other charges except where the consumer does not have

reasonable freedom of choice in the matter and where such charges are

abnormally high; this provision shall not, however, apply to charges for

collection of such reimbursements or payments, whether made in cash or

otherwise;

(iv) membership subscriptions to associations or groups and arising from

agreements separate from the credit agreement, even though such subscriptions

have an effect on the credit terms;

(v) charges for insurance or guarantees; included are, however, those

designed to ensure payment to the creditor, in the event of the death,

invalidity, illness or unemployment of the consumer, of a sum equal to or

less than the total amount of the credit together with relevant interest and

other charges which have to be imposed by the creditor as a condition for

credit being granted.

3. (a) Where credit transactions referred to in this Directive are subject to

the provisions of national laws in force on 1 March 1990 which impose maximum

limits on the annual percentage rate of charge for such transactions and,

where such provisions permit standard costs other than those described in

paragraph 2 (i) to (v) not to be included in those maximum limits, Member

states may, solely in respect of such transactions, not include the

aforementioned costs when calculating the annual percentage rate of charge,

 160

as stipulated in this Directive, provided that there is a requirement, in the

cases mentioned in Article 3 and in the credit agreement, that the consumer

be informed of the amount and inclusion thereof in the payments to be made.

(b) Member States may no longer apply point (a) from the date of entry into

force of the single mathematical formula for calculating the annual

percentage rate of charge in the community, pursuant to the provisions of

paragraph 5 (c).

4. (a) The annual percentage rate of charge shall be calculated at the time

the credit contract is concluded, without prejudice to the provisions of

Article 3 concerning advertisements and special offers.

(b) The calculation shall be made on the assumption that the credit contract

is valid for the period agreed and that the creditor and the consumer fulfil

their obligations under the terms and by the dates agreed.

5. (a) As a transitional measure, notwithstanding the provisions of paragraph

1 (a), Member States which, prior to 1 March 1990, applied legal provisions

whereby a mathematical formula different from that given in Annex II could be

used for calculating the annual percentage rate of charge, may continue

applying that formula within their territory for a period of three years

starting from 1 January 1993.

Member States shall take the appropriate measures to ensure that only one

mathematical formula for calculating the annual percentage rate of charge is

used within their territory.

(b) Six months before the expiry of the time limit laid down in point (a) the

Commission shall submit to the Council a report, accompanied by a proposal,

which will make it possible in the light of experience, to apply a single

Community mathematical formula for calculating the annual percentage rate of

charge.

(c) The Council shall, acting by a qualified majority on the basis of the

proposal from the commission, take a decision before 1 January 1996.

6. In the case of credit contracts containing clauses allowing variations in

the rate of interest and the amount or level of other charges contained in

the annual percentage rate of charge but unquantifiable at the time when it

is calculated, the annual percentage rate of charge shall be calculated on

the assumption that interest and other charges remain fixed and will apply

until the end of the credit contract.

7. Where necessary, the following assumptions may be made in calculating the

annual percentage rate of charge:

-- if the contract does not specify a credit limit, the amount of credit

granted shall be equal to the amount fixed by the relevant Member state,

without exceeding a figure equivalent to ECU 2 000;

-- if there is no fixed timetable for repayment, and one cannot be deduced

from the terms of the agreement and the means for repaying the credit

granted, the duration of the credit shall be deemed to be one year;

-- unless otherwise specified, where the contract provides for more than one

repayment date, the credit will be made available and the repayments made at

the earliest time provided for in the agreement.

3. Article 2 (3) shall be replaced by the following:

 161

3. The provisions of Article 1a and of Articles 4 to 12 shall not apply to

credit agreements or agreements promising to grant credit, secured by

mortgage on immovable property, insofar as these are not already excluded

from the Directive under paragraph 1 (a).

4. The following subparagraph shall be added to Article 4 (2):

(c) a statement of the amount, number and frequency or dates of the payments

which the consumer must make to repay the credit, as well as of the payments

for interest and other charges; the total amount of these payments should

also be indicated where possible;

(d) a statement of the cost items referred to in Article 1a (2) with the

exception of expenditure related to the breach of contractual obligations

which were not included in the calculation of the annual percentage rate of

charge but which have to be paid by the consumer in given circumstances,

together with a statement identifying such circumstances. Where the exact

amount of those items is known, that sum is to be indicated; if that is not

the case, either a method of calculation or as accurate an estimate as

possible is to be provided where possible.

5. Article 5 shall be deleted.

6. The Annex shall become Annex 1 and the following point shall be added to

paragraph 1:

 (ix) the obligation on the consumer to save a certain

amount of money which must be placed in a special account.

7. Annexes II and III attached hereto shall be added.

Article 2

1. Member States shall take the measures necessary to comply with this

Directive not later than 31 December 1992 and shall forthwith inform the

commission thereof.

2. Member States shall communicate to the commission the texts of the main

provisions of national law which they adopt in the field governed by this

Directive.

Article 3

This Directive is addressed to the Member States.

Done at Brussels, 22 February 1990.

For the Council

The President

D.J. O''''MALLEY

NOTES

(1) OJ No C 155, 14.6.1988, p. 10.

(2) OJ No C 96, 17.4.1989, p. 87 and OJ No C 291, 20.11.1989, p. 50.

(3) OJ No C 337, 31.12.1988, p. 1.

(4) OJ No L 42, 12.2.1987, p. 48.

 172

 Bilaga 3

Sammanfattning av promemorian (Ds 1990:84)

I promemorian föreslås att en ny lag om konsumentkrediter skall ersätta den

sedan år 1979 gällande konsumentkreditlagen. Förslaget innebär att lagen får

ett vidare tillämpningsområde, att den tillförs vissa nya bestämmelser och

att konsumentskyddet utvidgas i flera hänseenden. Den nya lagen, som liksom

den gamla skall vara tvingande till konsumentens förmån, föreslås gälla för

alla konsumentkrediter.

 Promemorian är resultatet av en översyn av konsumentkreditlagen som

genomförts inom justitiedepartementet. En viktig anledning till denna översyn

är att hushållens skuldsättning har ökat kraftigt under 1980-talet och att

skuldbördan för vissa personer har blivit så omfattande att de inte har haft

någon möjlighet att klara de utgifter som följt med skulderna. Det har bl. a.

blivit vanligt att socialbidrag går direkt till betalning av

konsumtionsskulder. Det har ansetts nödvändigt att införa regler som

förbättrar konsumenternas skydd mot sådan överskuldsättning.

 Två helt nya bestämmelser föreslås i promemorian i syfte att motverka

överskuldsättningen. För det första föreslås att det införs ett krav på att

kreditgivarna innan kredit beviljas gör en s. k. kreditprövning, dvs. en

prövning av om kunden har ekonomiska förutsättningar att klara åtagandet.

Enligt motiven för bestämmelsen innebär kravet på kreditprövning att det

många gånger blir nödvändigt för kreditgivaren att upprätta en förenklad

budget för kunden. Vid bristfällig kreditprövning skall fordringen kunna

jämkas efter vad som är skäligt.

 Från kravet på kreditprövning undantas enligt förslaget vanliga s. k.

fakturakrediter liksom alla krediter som inte överstiger 2 000 kr. Vidare

undantas lån som lämnas i pantlånerörelse.

 Det andra förslaget som syftar till att motverka överskuldsättningen tar

sikte på påträngande marknadsföring. Det föreslås att handlingar för ansökan

eller avtal om kredit skall få tillhandahållas endast om konsumenten har

efterfrågat krediten. Förslaget har sin grund i att marknadsföringen av

krediter under senare år har blivit intensiv, i vissa fall påträngande, och

att konsumenterna har lockats till förhastade åtaganden. Detta har skett

särskilt genom direktreklam till vilken kreditgivarna har bifogat ansöknings-

 eller reversformulär och därigenom möjliggjort att konsumenterna kunnat

sända in en bindande ansökan i direkt anslutning till att de har läst igenom

krediterbjudanden som ofta tett sig mycket lockande.

 Förbudet mot att tillhandahålla vissa handlingar tillsammans med reklam för

krediter skall inte gälla när marknadsföringen sker i lokaler tillhörande

kreditgivaren eller den som förmedlar krediten.

 En näringsidkare som överträder förbudet skall kunna åläggas att betala en

avgift, lägst 5 000 kr och högst 500 000 kr.

 Vidare föreslås i promemorian ett flertal regler som på olika sätt syftar

till att förstärka konsumentskyddet. Bland dessa förslag finns en regel om

näringsidkarens allmänna skyldigheter som bl. a. föreskriver att denne skall

iaktta "god kreditgivningssed" i sina kontakter med konsumenter.

 Enligt huvudregeln skall avtal om konsumentkrediter i fortsättningen ingås

skriftligen. Konsumenten skall inte vara bunden av avtalet förrän även

kreditgivaren har skrivit under det samt överlämnat en kopia av avtalet till

konsumenten.

 I fråga om kreditgivarens rätt att ändra räntan föreslås vissa

begränsningar. Kreditgivaren skall få ändra räntesatsen endast i anslutning

till variationer i en referensränta - exempelvis diskontot - som kredit-

givaren har hänvisat till i avtalet och som han saknar inflytande på.

Kreditgivarna ges dock enligt förslaget en möjlighet att vid särskilda skäl

göra även andra ränteändringar. I sådana fall skall kredittagaren och

tillsynsmyndigheten underrättas om ränteändringen och om skälen för den.

 I syfte att förbättra konsumenternas möjligheter att bedöma räntevillkor

föreslås också dels ett uttryckligt förbud mot s. k. rak ränta, dels en

 173

skyldighet för kreditgivaren att ange räntan som en årsränta. Det sistnämnda

innebär att det inte blir tillåtet att ange räntesatsen enbart som "ränta per

månad".

 Vidare begränsas kreditgivarnas rätt att ta ut avgifter för krediten. Det

skall vara tillåtet att ta ut en avgift för rätten att disponera ett

kreditutrymme, men i övrigt får endast förekomma avgifter som inte är

kostnader för krediten i egentlig mening. Alla andra kreditkostnader får

kreditgivaren alltså ta ut i form av ränta. De avgifter som förekommer skall

vara skäliga och anges i avtalet.

 Den gällande konsumentkreditlagen begränsar kreditgivarnas rätt att säga

upp kreditavtalet i förtid med tillämpning av s. k. förfalloklausuler, men

regeln gäller bara för kreditköp och krediter vid vissa tjänster. Enligt

förslaget skall en motsvarande begränsning införas i fråga om andra

konsumentkrediter.

 Enligt gällande lag har konsumenten rätt att lösa krediten i förtid utan

att drabbas av några avgifter eller extra räntekostnader. Även denna regel

gäller emellertid endast för kreditköp och krediter i samband med vissa

tjänster. Det föreslås att konsumentens rätt utsträcks till alla kon-

sumentkrediter. Detta innebär alltså ett slags ångerrätt för konsumenten. När

det gäller krediter med s. k. bunden ränta skall dock kreditgivaren ha rätt

till ersättning för eventuell ränteförlust som han gör på grund av att

konsumenten betalar i förtid.

 Vidare förstärks konsumentskyddet i s. k. trepartsförhållanden. I

fortsättningen skall en kreditköpare gentemot kreditgivarens krav få åberopa

betalningar som han felaktigt har gjort till säljaren liksom överenskommelser

som berör krediten och som han har träffat med säljaren trots att denne

saknade behörighet. Endast om köparen visste att säljaren saknade behörighet

får han själv svara för sitt fel.

 När kreditgivaren överlåter sina rättigheter enligt ett kreditavtal gäller

i dag regeln i 27 § skuldebrevslagen, som innebär att förvärvaren inte kan få

bättre rätt mot gäldenären än överlåtaren hade. Denna regel är emellertid

dispositiv och kan således avtalas bort till en gäldenärs/konsuments nackdel.

Genom en särskild bestämmelse i den nya konsumentkreditlagen föreslås den

regel som uttrycks i 27 § skuldebrevslagen bli tvingande i

konsumentförhållanden.

 Enligt förslaget skall s. k. avräkningsförbehåll i fortsättningen vara

förbjudna i alla konsumentkreditavtal.

 De i dag gällande reglerna om kontantinsats behålls i den nya lagen.

 Slutligen föreslås, i fråga om konsumentverkets tillsyn, att det i

fortsättningen inte skall gälla någon beloppsbegränsning för det vite som

konsumentverket kan förelägga för att få näringsidkare att tillhandahålla

handlingar och lämna upplysningar.

 I den översyn av konsumentkreditlagen som redovisas i denna promemoria har

beaktats det EG-direktiv om konsumentkrediter som antogs av EG:s ministerråd

år 1986 samt det tillägg till detta direktiv som antagits i februari 1990.

 Den nya konsumentkreditlagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1992.

 174

 Bilaga 4

Promemorians lagförslag

1 Förslag till

Konsumentkreditlag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och

som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes

yrkesmässiga verksamhet.

 Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om kredit som

lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en

näringsidkare som ombud för kreditgivaren.

 Lagen gäller inte författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel.

2 § I lagen avses med

 kreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den ursprung-

lige kreditgivarens fordran,

 kontantpris: det pris till vilket en vara, tjänst eller annan

nyttighet vanligen erbjuds konsumenter mot kontant betalning,

 kreditbelopp: vid betalningsanstånd den del av kontantpriset varmed

anstånd lämnas samt vid lån det lånade beloppet,

 kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av de räntor och avgifter

som konsumenten skall erlägga för krediten,

 effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad

på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till att

delbetalningar skall göras under den löpande kredittiden,

 kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden.

3 § Med kreditköp avses köp av en vara, då säljaren lämnar köparen anstånd

med någon del av betalningen eller då någon del av betalningen erläggs med

ett belopp som köparen får låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare

på grund av en överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen betecknats som

ersättning för rätten att nyttja varan föreligger ändå ett kreditköp, om det

är avsett att konsumenten skall bli ägare till varan.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i

lagen.

Näringsidkarens allmänna skyldigheter

5 § Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta god

kreditgivningssed. Han skall ta till vara konsumentens intressen med

tillbörlig omsorg och lämna denne information i den utsträckning som det

behövs och är möjligt.

Marknadsföring av kredit

6 § Näringsidkare skall vid annonsering, skyltning och liknande marknads-

föring beträffande kredit lämna information om den effektiva räntan för

krediten. Är det fråga om kredit för förvärv av en särskild vara, en tjänst

eller någon annan nyttighet, skall även kreditkostnaden och kontantpriset

anges.

 Information enligt första stycket behöver inte lämnas, om krediten är av

ringa omfattning eller det annars finns särskilda skäl.

 175

7 § Innan ett kreditavtal sluts skall näringsidkare som lämnar eller

förmedlar krediten lämna konsumenten information i de hänseenden och i den

omfattning som anges i 6 §. Informationen skall lämnas skriftligen.

8 § I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i 6 och 7 §§

eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt gäller

marknadsföringslagen (1975:1418).

9 § Handling för ansökan eller avtal om kredit får tillhandahållas endast om

konsumenten efterfrågar krediten. En sådan handling får dock alltid

tillhandahållas i lokaler tillhörande kreditgivaren eller den som förmedlar

krediten.

 En näringsidkare som handlar i strid mot första stycket får åläggas att

betala en avgift, lägst 5 000 och högst 500 000 kr. Talan om åläggande av en

sådan avgift förs vid allmän domstol av konsumentombudsmannen.

 En näringsidkare är skyldig att på anmaning av konsumentombudsmannen komma

in med yttrande eller upplysning när fråga om åläggande av avgift har

uppkommit hos konsumentombudsmannen. Efterkommer inte näringsidkaren en sådan

anmaning, får konsumentombudsmannen förelägga näringsidkaren vid vite att

fullgöra sin skyldighet.

 Mål om åläggande av avgift enligt andra stycket skall handläggas enligt

reglerna i rättegångsbalken som mål om åtal för brott för vilket svårare

straff än böter inte är föreskrivet.

Kreditprövning

10 § Näringsidkaren skall, innan kredit beviljas, pröva om konsumenten har

ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han åtar sig enligt kreditavtalet

(kreditprövning).

 Kravet på kreditprövning gäller inte

 1. för engångskrediter när kredittiden är högst 45 dagar och hela

kreditbeloppet skall betalas på en gång,

 2. för krediter som uppgår till högst 2 000 kr,

 3. för lån som lämnas i pantlånerörelse enligt lagen (1949:722) om

pantlånerörelse.

 Underlåter näringsidkaren att göra kreditprövning när det skall ske, eller

gör han en bristfällig sådan prövning, kan fordringen jämkas efter vad som är

skäligt, om en tillfredsställande kreditprövning borde ha föranlett

kreditgivaren att inte bevilja krediten. Därvid får även andra avtalsvillkor

jämkas, om det är lämpligt.

Kreditavtalet

11 § Ett avtal om kredit skall ingås skriftligen och undertecknas av båda

parterna. Det är bindande för konsumenten först när kreditgivaren har skrivit

under avtalet och lämnat konsumenten en kopia av det.

 Ett villkor som inte har avtalats skriftligen är ogiltigt om det är till

nackdel för konsumenten. Vid bedömning av om ett villkor är till nackdel för

konsumenten skall en jämförelse göras med vad som gäller om villkoret inte

tillämpas.

 Vad som sägs i denna paragraf gäller inte för engångskrediter när

kredittiden är högst 45 dagar och hela kreditbeloppet skall betalas på en

gång, inte heller för krediter som uppgår till högst 2 000 kr.

Ränta och andra kostnader

12 § Räntan skall anges som en räntesats motsvarande räntekostnaden per år

för den vid varje tid obetalda delen av skulden.

 176

13 § Om avtalet inte löper med fast ränta, skall förutsättningarna för

ändringar i räntesatsen anges.

 Räntesatsen får ändras till nackdel för konsumenten endast i anslutning

till variationer i en referensränta som kreditgivaren saknar inflytande på.

En sådan ändring får göras när referensräntan har ändrats med minst en halv

procentenhet sedan föregående ändring av räntesatsen. Dessutom får en sådan

ändring göras på bestämda tider, högst en gång i månaden.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar i

samma utsträckning till konsumentens förmån som till hans nackdel.

14 § Löper inte avtalet med fast ränta får kreditgivaren göra även andra

ändringar i räntesatsen än sådana som är tillåtna enligt 13 § andra stycket,

om det finns särskilda skäl. I sådana fall skall kreditgivaren, så snart det

kan ske, underrätta kredittagaren och tillsynsmyndigheten om ränteändringen

och om skälen för den.

15 § Kreditgivaren får inte ta ut någon kreditkostnad utöver ränta och, när

ett kreditutrymme hålls tillgängligt, en skälig avgift för detta. För

engångskrediter får dock faktureringsavgift debiteras, om avgiften angivits

till sitt belopp i avtalet och ingen annan kreditkostnad tas ut.

 Kreditgivaren får ta ut följande avgifter i den mån de är skäliga:

 1. avgifter som är hänförliga till kontraktsbrott av kredittagaren,

 2. avgifter för kredituttag från ett av kreditgivaren

tillhandahållet kreditutrymme i den mån uttagen understiger ett i avtalet

angivet belopp eller överstiger ett i avtalet angivet antal och

 3. andra avgifter som har samband med krediten utan att vara

kreditkostnader.

Kontantinsats vid kreditköp

16 § Vid kreditköp skall säljaren ta ut en kontantinsats av köparen i

enlighet med god sed på marknaden. Kontantinsatsen skall motsvara minst 20

procent av varans kontantpris, om inte särskilda förhållanden föranleder

annat.

 Som kontantinsats anses inte betalning med medel som köparen får låna av

säljaren eller av någon annan kreditgivare på grund av en överenskommelse

mellan denne och säljaren.

 Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte kreditköp för vilka

föreskrifter om kontantinsats har meddelats med stöd av lagen (1986:1202) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp.

17 § Säljer en näringsidkare för sin egen eller någon annans räkning en vara

utan att iaktta vad som sägs i 16 §, skall det anses utgöra en sådan handling

som avses i 2 § marknadsföringslagen (1975:1418).

Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordringen, m. m.

18 § Har kreditgivaren överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal,

får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han vid

överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detsamma gäller när kreditgivaren

har pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet.

 Vid kreditköp får köparen mot kreditgivares krav på betalning framställa

samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren. Köparen

får även invända att han har erlagt betalning till säljaren eller att han har

träffat en överenskommelse med denne, under förutsättning att han inte visste

att säljaren saknade rätt att ta emot betalning eller ingå överenskommelsen.

 Har köparen på grund av ett kreditköp anspråk mot säljaren på återbetalning

av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation, svarar

kreditgivaren lika med säljaren för anspråkets fullgörande. Kreditgivaren är

dock inte skyldig att betala mer än vad han har mottagit av köparen med

anledning av krediten.

 177

19 § Vid kreditköp får kreditgivaren inte ta emot en av köparen ingången

växelförbindelse som avser en fordran på grund av kreditköpet. Han får inte

heller till bevis för sin fordran ta emot ett av köparen utfärdat löpande

skuldebrev eller någon annan av denne ingången skuldförbindelse som är av ett

sådant slag att köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet

inskränks om skuldförbindelsen överlåts eller pantsätts till en borgenär som

är i god tro.

 Första stycket första meningen gäller inte beträffande egna växlar som är

utställda av banker.

 Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms till

böter.

20 § Bestämmelserna i 18 § andra och tredje styckena samt 19 § gäller även

när en konsument vid avtal om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen

(1985:716) fått kredit enligt vad som sägs i 3 § angående köp.

Förbud mot viss avräkning

21 § Belopp som kredittagaren erlägger för avräkning på viss kreditfordran

får kreditgivaren inte först avräkna på annan fordran.

Betalning av skulden i förtid

22 § Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den

avtalade förfallotiden.

23 § Kreditgivaren har rätt att få betalning i förtid endast om han har

gjort förbehåll om detta i avtalet samt någon av följande omständigheter

föreligger.

 1. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger tio procent av kreditfordringen.

 2. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger fem procent av kreditfordringen och dröjsmålet

avser två eller flera poster som förfallit vid olika tidpunkter.

 3. Konsumenten har genom uppsåt eller grov vårdslöshet orsakat att

säkerhet som ställts för krediten har avsevärt försämrats.

 4. Det kan skäligen befaras att konsumenten genom att avvika, skaffa

undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala sin skuld.

 När kreditgivaren säger upp skulden till betalning enligt första stycket 1

eller 2 skall gälla en uppsägningstid av minst fyra veckor från den dag då

uppsägningen kom konsumenten till handa.

 Om kreditgivaren har sagt upp skulden till betalning enligt första stycket

1 eller 2, är konsumenten ändå inte skyldig att erlägga betalning i förtid,

om han före utgången av uppsägningstiden betalar vad som förfallit jämte

dröjsmålsränta. Detsamma gäller om kreditgivaren vid uppsägning enligt första

stycket 3 eller 4 har medgett en uppsägningstid och konsumenten före utgången

av den tiden undanröjer grunden för uppsägningen.

 Har konsumenten tidigare med stöd av bestämmelsen i tredje stycket befriats

från skyldigheten att betala skulden i förtid, gäller inte bestämmelsen i det

stycket.

24 § Utan hinder av vad som sägs i 23 § första stycket 3 får kreditgivaren

åberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning i förtid på grund av att

en säkerhet som ställts för krediten har försämrats. Bestämmelserna i 23 §

första stycket hindrar vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör

gällande strängare förbehåll om betalning i förtid, om de har en skyldighet

att göra detta enligt någon annan författning.

25 § Vid förtidsbetalning enligt 22, 23 eller 24 § skall följande iakttas

när kreditgivarens fordran beräknas.

 178

 1. Konsumenten skall betala avtalad ränta för tiden fram till

förtidsbetalningen men inte för tiden därefter.

 2. Kreditgivaren får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för

kostnader som han har haft för krediten, inte heller i övrigt någon

ersättning för att skulden betalas i förtid. Är räntan bunden för hela eller

en del av avtalstiden har dock kreditgivaren, om han gjort förbehåll om det,

rätt till skälig ersättning för ränteförlust.

 3. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker på annan tid än en

förfallo-dag som har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första

för- fallodagen efter betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal

om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen (1985:716) fått kredit enligt

vad som sägs i 3 § angående köp.

Återtaganderätt vid kreditköp

26 § Med förbehåll om återtaganderätt avses ett avtalsvillkor som ger

kreditgivaren möjlighet att återta varan, om köparen inte fullgör sin del av

kreditköpsavtalet.

 Ett förbehåll om återtaganderätt får göras gällande endast under

förutsättning

 1. att säljaren har gjort förbehållet i samband med köpet för att

trygga sin rätt till betalning samt

 2. att rätt att säga upp skulden till betalning i förtid föreligger

enligt 23 § första stycket.

 Varan får inte återtas före utgången av uppsägningstid enligt 23 § andra

stycket. Varan får inte heller återtas, om köparen erlägger betalning eller

undanröjer grunden för uppsägningen enligt 23 § tredje stycket.

27 § Använder näringsidkare förbehåll om återtaganderätt vid försäljning av

en vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värde eller på grund

av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan

näringsidkaren förbjudas att framdeles i liknande fall använda sådana

förbehåll. I fråga om förbud gäller i övrigt bestämmelserna i lagen (1971:12)

om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

Uppgörelse när en vara återtas

28 § Om kreditgivaren vill utnyttja en rätt att återta varan, skall

avräkning göras mellan honom och köparen.

 Vid avräkningen skall köparen tillgodoräknas varans värde vid återtagandet.

Värdet beräknas efter vad kreditgivaren kan antas få ut genom att på lämpligt

sätt sälja varan.

 Kreditgivaren får tillgodoräkna sig den obetalda delen av kreditford-

ringen efter avräkning enligt 25 § samt i förekommande fall dröjsmålsränta,

dock inte enligt högre räntesats än som anges i 6 § räntelagen (1975:635).

 Kreditgivaren får dessutom tillgodoräkna sig ersättning för följande

kostnader för återtagande av varan, nämligen utsökningsavgift, skälig kostnad

för transport av varan samt utgift för inställelse vid förrättning för

återtagande, om kreditgivaren har behövt inställa sig för att tillvarata sin

rätt. När ersättning bestäms för utgift för inställelse tillämpas

bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne.

 I mål om handräckning för återtagande får kreditgivaren, enligt vad

regeringen närmare föreskriver, tillgodoräkna sig även skälig ersättning för

eget arbete med anledning av målet samt arvode till ombud eller biträde.

29 § Om köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större belopp än

kreditgivaren, får varan återtas endast om kreditgivaren betalar mel-

lanskillnaden till köparen eller, när varan värderats av kronofogdemyn-

digheten, nedsätter mellanskillnaden hos myndigheten.

 Har kreditgivaren för att kunna återta varan varit tvungen att betala en

skuld som köparen har, får kreditgivaren när bestämmelserna i första stycket

tillämpas avräkna sådan betalning mot mellanskillnad till köparens förmån.

 179

Detsamma gäller om kreditgivaren för att varan efter återtagande skall kunna

användas på avsett sätt har varit tvungen att betala en sådan skuld.

 Tillgodoräknas kreditgivaren ett större belopp än köparen, får kredit-

givaren inte kräva ut mellanskillnaden (restskulden) i annat fall än då varan

har minskat väsentligt i värde genom att köparen vanvårdat varan.

Återlösande av en vara som återtagits

30 § Köparen får inom fjorton dagar återlösa en vara som har återtagits.

Vill köparen återlösa varan, skall han betala kreditgivaren varans värde vid

återtagandet samt den restskuld som kan finnas enligt avräkningen.

Handräckning för återtagande av vara, m. m.

31 § Kreditgivaren får hos kronofogdemyndigheten söka handräckning för att

återta varan under förutsättning att parterna har upprättat och skrivit under

en handling om kreditköpet. Handlingen skall innehålla ett förbehåll om

återtaganderätt samt uppgifter om

kontantpriset, kreditbeloppet, kreditkostnaden, kredittiden, kreditfordringen

och de tidpunkter när betalning skall erläggas.

 En ansökan om handräckning skall göras skriftligen. I ansökningen skall

anges hur stor del av kreditfordringen som är obetald. Om kreditgivaren gör

anspråk på dröjsmålsränta skall i ansökningen också uppges vad kreditgivaren

fordrar i den delen. Vid ansökningen skall fogas en styrkt kopia av den

handling som anges i första stycket.

32 § Handräckning får beviljas endast om det är uppenbart att de

förutsättningar för återtagande som anges i 26 § andra och tredje styckena

föreligger.

 Har ett förbehåll om återtaganderätt använts i strid mot förbud enligt

27 §, får handräckning inte beviljas.

 Handräckning eller verkställighet av dom, varigenom köparen har förpliktats

att lämna tillbaka en vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt,

får inte beviljas beträffande sådana varor som enligt 5 kap. 1-3 §§

utsökningsbalken skall undantas från utmätning.

33 § I fråga om handräckning och verkställighet av dom, som anges i 32 §

tredje stycket, tillämpas i övrigt 12 § andra och tredje styckena samt 14-

18 §§ lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl.

Hänvisningen i 16 § tredje stycket till 10 § första stycket skall då avse

29 § första stycket i denna lag.

Förbud mot utmätning

34 § En vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt får inte utmätas

för en fordran som grundar sig på kreditköpet.

Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m. m.

35 § Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara

betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett

kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om

kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda

kontokortet har

 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan,

 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet eller

 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte

snarast efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren.

 Om ett belopp har påförts kontot på det sätt som sägs i första stycket

efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att kontohavaren eller

någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet inte

 180

längre har detta i sin besittning, är kontohavaren betalningsskyldig för

beloppet endast om han har förfarit svikligt.

Tillsyn

36 § Konsumentverket ser till att denna lag efterlevs. Verkets tillsyn

omfattar dock inte Sveriges riksbank, Sveriges investeringsbank aktiebolag,

verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkrings-

inspektionen eller verksamhet hos exekutiv myndighet.

 Tillsynen skall utövas så, att den inte vållar större kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

37 § För tillsynen har konsumentverket eller den som verket förordnar rätt

att företa inspektion hos näringsidkare som bedriver varuförsäljning eller

som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnar, förmedlar eller övertar kredit som

avses i denna lag och att ta del av samtliga handlingar som behövs för

tillsynen. Näringsidkaren skall lämna de upplysningar om verksamheten som

begärs för tillsynen.

 Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar

upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får konsument-

verket förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

38 § Har konsumentverket enligt 37 § andra stycket förelagt en

näringsidkare att tillhandahålla en handling, får beslutet överklagas hos

kammarrätten. Andra beslut av konsumentverket enligt 37 § får inte

överklagas.

----------

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992, då konsumentkreditlagen

(1977:981) skall upphöra att gälla.

 2. Äldre bestämmelser gäller dock i fråga om kreditavtal som har ingåtts

före den nya lagens ikraftträdande.

 3. När kreditgivaren har förvärvat sin fordran mot konsumenten genom

överlåtelse eller pantsättning efter ikraftträdandet, skall 18 § i den nya

lagen tillämpas även om kreditavtalet ingicks före ikraftträdandet.

 4. Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den

avtalade förfallotiden i enlighet med bestämmelserna i den nya lagen även om

kreditavtalet har ingåtts före den nya lagens ikraftträdande.

 5. När handräckning begärs för återtagande av en vara som förvärvats innan

den nya lagen trätt i kraft, skall den äldre lagens bestämmelser om

förutsättningarna för handräckning tillämpas.

 181

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m. fl.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1978:599) om avbetalningsköp

mellan näringsidkare m. fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 182

Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag gäller avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i deras

yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsumentkreditlagen

(1977:981).

 183

Denna lag gäller avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i deras

yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsumentkreditlagen

(1991:000).Med avbetalningsköp avses avtal om köp av vara, om

1. betalningen skall erläggas i särskilda poster, varav minst en sedan varan

har lämnats ut till köparen, och

2. avtalet innehåller villkor som ger säljaren möjlighet att återtaga varan

om köparen ej fullgör sin del av avtalet (förbehåll om återtaganderätt).

Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen som vederlag för

varans nyttjande föreligger ändå avbetalningsköp, om det är avsett att den

till vilken varan utlämnas skall bli ägare av denna.

----------

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 184

3 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 10 § utsökningsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 185

Föreslagen lydelse 9 kap.

 10 §

Har utmätning skett av egendom som gäldenären har förvärvat på kredit under

förbehåll om återtaganderätt för kreditgivaren, får egendomen säljas endast

om köpeskillingen förslår till betalning av kreditgivarens fordran eller

försäljningen med kreditgivarens samtycke i målet sker med förbehåll för hans

rätt enligt avtalet.

Kreditgivarens fordran bestäms enligt 13 § konsumentkreditlagen (1977:981)

eller enligt 5 § lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Är ej

någon av dessa lagar tillämplig på avtalet, bestäms fordringen likväl enligt

sistnämnda paragraf, varvid jämkning får ske efter vad som är skäligt.

 186

Kreditgivarens fordran bestäms enligt 25 § konsumentkreditlagen (1991:000)

eller enligt 5 § lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Är ej

någon av dessa lagar tillämplig på avtalet, bestäms fordringen likväl enligt

sistnämnda paragraf, varvid jämkning får ske efter vad som är skäligt.

Sker försäljningen med förbehåll för kreditgivarens rätt, svarar därefter den

som förvärvar egendomen i stället för gäldenären för dennes skyldigheter

enligt avtalet.

----------

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992. I fall då gäldenären har

förvärvat varan före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 187

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt

 Härigenom föreskrivs att 15 § lagen (1968:430) om mervärdeskatt

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 188

Föreslagen lydelse 15 §1

Redovisning av skatt för viss redovisningsperiod skall omfatta affärs-

händelser genom vilka redovisningsskyldighet har inträtt enligt 5 a §.

Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har redovisats, får

ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen för den period

då förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan fordran skall

beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd av förbehåll

om återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1977:981) eller lagen

(1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. får avdrag göras

för vad säljaren vid avräkning gottskriver köparen för värdet av den åter-

tagna varan, endast om det kan visas att köparen helt saknat rätt till avdrag

för ingående skatt som hänför sig till dennes förvärv av varan.

 189

Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har redovisats, får

ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen för den period

då förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan fordran skall

beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd av förbehåll

om återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1991:000) eller lagen

(1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. får avdrag göras

för vad säljaren vid avräkning gottskriver köparen för

den återtagna varan, endast om det kan visas att köparen helt saknat rätt

till avdrag för ingående skatt som hänför sig till dennes förvärv av varan.

1 Senaste lydelse 1990:576

 190

Lämnas återbäring, bonus eller annan rabatt, som icke utgör s. k. villkorlig

rabatt, i efterhand och avser förmånen skattepliktig omsättning, för vilken

utgående skatt redovisats, får belopp motsvarande den del av den tidigare

redovisade skatten som belöpt på den utgivna förmånen avdragas i den ordning

som gäller för den skattskyldiges redovisning av utgående skatt. Utges

förmånen till skattskyldig skall avdraget grundas på kreditnota eller

motsvarande handling. Av handlingen skall framgå minskningen av både vederlag

och skatt.

Handling som avses i tredje stycket skall ligga till grund även för avdrag

för annan kundkreditering som avser skattepliktig omsättning.

Uthyr eller upplåter den som är skattskyldig enligt 2 § tredje stycket, inom

tre år från utgången av det kalenderår under vilket skattskyldighet inträtt

enligt meddelat beslut, fastigheten eller del därav till annan än som anges i

2 § tredje stycket, skall beloppet av åtnjutna avdrag för ingående skatt för

ifrågavarande fastighet eller del därav återföras. Sker sådan uthyrning

eller upplåtelse sedan tre men inte sex år har förflutit från utgången av det

kalenderår under vilket skattskyldighet har inträtt enligt meddelat beslut

skall återföring göras med hälften av det belopp som nu sagts.

Vad som sägs i femte stycket tillämpas även när fastighetsägaren tar uthyrd

eller upplåten fastighet eller del därav i anspråk för användning i

verksamhet som ej medför skattskyldighet samt när uthyrd eller upplåten

fastighet säljs.

Återföring skall ske i deklarationen för den redovisningsperiod under vilken

den skattepliktiga uthyrningen eller upplåtelsen har upphört eller

fastigheten har sålts.

Exporteras en vara av det slag som anges nedan, skall den ingående

mervärdeskatt som hänför sig till förvärvet av varan återföras, om den

skattskyldige inte visar att varan har innehafts endast av skattskyldiga. De

varor som avses är

1) andra varor än sådana som avses i 18 § fjärde stycket och som helt eller

till väsentlig del består av guld, silver eller platina,

2) naturpärlor, naturliga och syntetiska ädelstenar,

3) varor, som helt eller till väsentlig del består av koppar, mässing, tenn,

brons eller nysilver,

4) vapen med undantag av sådana skjutvapen som omfattas av vapenlagen

(1973:1176),

5) alster av bildkonst,

6) konstalster av glas, porslin eller annan keramik,

7) möbler,

8) fartyg eller luftfartyg.

Återföring enligt åttonde stycket skall ske i deklarationen för den

redovisningsperiod under vilken varan har exporterats.

Redovisningen av skatt, som hänför sig till omsättning enligt punkt 2 första

stycket g) av anvisningarna till 2 § och som avser nyttjande av

 191

personbil, får anstå till den sista redovisningsperioden under det

kalenderår nyttjandet har skett. Lag (1990:576).

----------

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992. I fall då förbehåll om

återtaganderätt har gjorts före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 192

 Bilaga 5

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över

departementspromemorian (Ds 1990:84) Ny konsumentkreditlag

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av Hovrätten för Västra

Sverige, Stockholms tingsrätt, Linköpings tingsrätt, Bankinspektionen,

Konsumentverket, Riksskatteverket, Konjunkturinstitutet, Marknadsdomstolen,

Näringsfrihetsombudsmannen, Statens Pris- och konkurrensverk, Allmänna

reklamationsnämnden, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Riksbanken, Datainspektionen,

Kommerskollegium, Leasingutredningen (Ju 1988:01), Insolvensutredningen (Ju

1988:02), Svenska kommunförbundet, Göteborgs kommun, Landsorganisationen i

Sverige (LO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen Sveriges kronofogdar,

Sveriges industriförbund, Sveriges köpmannaförbund, Grossistförbundet Svensk

Handel, Småföretagens riksorganisation, Kooperativa förbundet (KF), Svenska

bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen, Sveriges föreningsbankers

förbund, Finansbolagens förening, Konungariket Sveriges Stadshypotekskassa,

Föreningen för köpmannakonton, Direkthandelsföretagens förening, Svenska

postorderföreningen, Petroleumhandelns riksförbund, Elektriska

hushållsapparatleverantörer - EHL, Svenska Pantbanksföreningen,

Motorbranschens riksförbund, Sveriges Villaägareförbund, Vi i Småhus VIS

Riksförbund, Upplysningscentralen AB, Esselte Soliditet AB, Svenska

Inkassoföreningen och Konsumentvägledarnas förening.

 Riksskatteverket har till sitt remissvar fogat yttranden från krono-

fogdemyndigheten i Stockholms län och kronofogdemyndigheten i Kristianstads

län. Kommerskollegium har till sitt remissvar fogat yttranden från Stockholms

Handelskammare och Sydsvenska Handelskammaren. Svenska sparbanksföreningen

har till sitt remissvar fogat ett yttrande från Sparbankernas

inteckningsaktiebolag (SPINTAB).

 Yttranden har också kommit in från Svenska Fondhandlareföreningen,

Bokförläggare Robert[REDACTED_EFTERNAMN], Volvofinans Konto AB, Swedish Direct

Marketing Association (Swedma), Sveriges Marknadsförbund,

Kreditmannaföreningen i Stockholm och SEB Kort.

 Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO) har beretts

tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig.

 191

 Bilaga 6

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Konsumentkreditlag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och

som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes

yrkesmässiga verksamhet.

 Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om

kredit som lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas

av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren.

 Lagen gäller inte författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel

och inte heller lån som lämnas i pantlånerörelse enligt lagen (1949:722) om

pantlånerörelse.

2 § I lagen avses med

 kreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den ursprunglige

kreditgivarens fordran,

 kontantpris: det pris till vilket en vara, tjänst eller annan

nyttighet vanligen erbjuds konsumenter mot kontant betalning,

 kreditbelopp: vid betalningsanstånd den del av kontantpriset varmed

anstånd lämnas samt vid lån det lånade beloppet,

 kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och

andra kostnader som konsumenten skall betala för krediten,

 effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad

på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till att

delbetalningar skall göras under den löpande kredittiden,

 kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden.

3 § Med kreditköp avses köp av en vara, då säljaren lämnar köparen anstånd

med någon del av betalningen eller då någon del av betalningen erläggs med

ett belopp som köparen får låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare

på grund av en överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen betecknats

som ersättning för rätten att nyttja varan föreligger ändå ett kreditköp, om

det är avsett att konsumenten skall bli ägare till varan.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i

lagen.

Näringsidkarens allmänna skyldigheter

5 § Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta god

kreditgivningssed. Han skall ta till vara konsumentens intressen med

tillbörlig omsorg och lämna denne information i den utsträckning som det

behövs och är möjligt.

Marknadsföring och information

6 § Näringsidkare skall vid annonsering, skyltning och liknande marknads-

föring beträffande kredit lämna information om den effektiva räntan för

krediten. Om det är fråga om kredit för förvärv av en särskild vara, en

tjänst eller någon annan nyttighet, skall även kreditkostnaden och

kontantpriset anges.

 192

 Information enligt första stycket behöver inte lämnas, om krediten

avser ett belopp som uppgår till högst 1 500 kr eller om krediten skall

återbetalas inom tre månader.

7 § Innan ett kreditavtal sluts skall näringsidkare som lämnar eller

förmedlar krediten lämna konsumenten information i de hänseenden och i den

omfattning som anges i 6 §. Informationen skall lämnas skriftligen.

8 § Handling för ansökan eller avtal om kredit får tillhandahållas endast om

konsumenten efterfrågar krediten. En sådan handling får dock alltid

tillhandahållas i lokaler som disponeras av kreditgivaren eller den som

förmedlar krediten.

9 § I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i 6 och 7 §§

eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt gäller

marknadsföringslagen (1975:1418). Denna lag gäller också när en näringsidkare

handlar i strid med 8 §.

Kreditprövning

10 § Näringsidkaren skall, innan kredit beviljas, pröva om konsumenten har

ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han åtar sig enligt kreditavtalet

(kreditprövning).

 Kreditprövning behöver inte göras om kreditgivaren på grund av sin

kännedom om konsumenten eller andra omständigheter har grundad anledning att

utgå från att konsumenten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han

åtar sig.

 Kravet på kreditprövning gäller inte heller

 1. för engångskrediter när kredittiden är högst 45 dagar

 och hela kreditbeloppet skall betalas på en gång,

 2. för krediter som avser ett belopp som uppgår till

 högst 10 000 kr.

 Underlåter näringsidkaren att göra kreditprövning när det skall ske

eller gör han en bristfällig sådan prövning, kan fordringen jämkas efter vad

som är skäligt, om det står klart att en tillfredsställande kreditprövning

borde ha föranlett kreditgivaren att inte bevilja krediten. Därvid får även

andra avtalsvillkor jämkas, om det är lämpligt.

Kreditavtalet

11 § Ett avtal om kredit skall ingås skriftligen och undertecknas av

konsumenten. Denne skall få en kopia av avtalet.

 Ett villkor som inte har avtalats skriftligen är ogiltigt om det är

till nackdel för konsumenten. Vid bedömning av om ett villkor är till nackdel

för konsumenten skall en jämförelse göras med vad som gäller om villkoret

inte tillämpas.

 Vad som sägs i denna paragraf gäller inte för engångskrediter när

kredittiden är högst 45 dagar och hela kreditbeloppet skall betalas på en

gång. Det gäller inte heller för krediter som avser ett belopp som uppgår

till högst 1 500 kr.

Ränta och avgifter

12 § Ränta som tas ut för krediten skall anges som en räntesats motsvarande

räntekostnaden per år för den vid varje tid obetalda delen av skulden.

13 § Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i avtalet.

 193

 Räntesatsen får ändras till konsumentens nackdel endast i den

utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade

upplåningskostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som

kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränte-

ändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till hans nackdel.

14 § Kredittagaren är skyldig att, utöver eller i stället för ränta, betala

särskild ersättning för krediten (avgift) endast om sådan ersättning avser

kostnader som kreditgivaren har för krediten och om avgiften anges särskilt i

avtalet. Om kostnader kan särskiljas, får avgift tas ut särskilt för varje

sådan kostnad.

 I avtalet skall också anges under vilka förutsättningar

kreditgivaren får ändra de avgifter som tas ut för krediten.

 Avgifter för krediten får ändras till konsumentens nackdel endast i

den utsträckning som det motiveras av ökningar av de kostnader som skall

täckas av avgifterna.

15 § Kreditgivaren skall underrätta konsumenten om beslutade ränteändringar

och avgiftsändringar. Underrättelse skall lämnas senast när ändringen börjar

gälla, antingen genom ett särskilt meddelande till konsumenten eller genom

annonsering i dagspressen. Sker underrättelsen genom annonsering, skall

meddelande om ändringen också lämnas när nästa avisering eller kontoutdrag

sänds till konsumenten.

 Vid varje avisering skall kreditgivaren lämna information om den

aktuella effektiva räntan för den effektiva räntan för den del av krediten

som kvarstår sedan de betalningar gjorts som aviseringen avser.

Kontantinsats vid kreditköp

16 § Vid kreditköp skall säljaren ta ut en kontantinsats av köparen i

enlighet med god sed på marknaden. Kontantinsatsen skall motsvara minst 20

procent av varans kontantpris, om inte särskilda förhållanden föranleder

annat.

 Som kontantinsats anses inte betalning med medel som köparen får

låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare på grund av en

överenskommelse mellan denne och säljaren.

 Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte kreditköp för vilka

föreskrifter om kontantinsats har meddelats med stöd av lagen (1986:1202) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp.

17 § Om en näringsidkare för sin egen eller någon annans räkning säljer en

vara utan att iaktta vad som sägs i 16 §, skall det anses utgöra en sådan

handling som avses i 2 § marknadsföringslagen (1975:1418).

Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordringen, m. m.

18 § Om kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal,

får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han vid

överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detsamma gäller när kreditgivaren

har pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet.

 Vid kreditköp får köparen mot kreditgivares krav på betalning

framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot

säljaren. Köparen får även invända att han har erlagt betalning till säljaren

eller att han har träffat en överenskommelse med denne. Detta gäller dock

inte om köparen visste att säljaren saknade rätt att ta emot betalningen

eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlät att skaffa sig kunskap om detta.

 Om köparen på grund av ett kreditköp har anspråk mot säljaren på

återbetalning av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation,

svarar kreditgivaren lika med säljaren för att anspråket fullgörs.

 194

Kreditgivaren är dock inte skyldig att betala mer än vad han har mottagit av

köparen med anledning av krediten.

19 § Vid kreditköp får kreditgivaren inte ta emot en av köparen ingången

växelförbindelse som avser en fordran på grund av kreditköpet. Han får inte

heller till bevis för sin fordran ta emot ett av köparen utfärdat löpande

skuldebrev eller någon annan av denne ingången skuldförbindelse som är av ett

sådant slag att köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet

inskränks om skuldförbindelsen överlåts eller pantsätts till en borgenär som

är i god tro.

 Första stycket första meningen gäller inte egna växlar som är

utställda av banker.

 Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms

till böter.

20 § Bestämmelserna i 18 § andra och tredje styckena samt 19 § gäller även

när en konsument vid avtal om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen

(1985:716) fått kredit enligt vad som sägs i 3 § angående köp.

Förbud mot viss avräkning

21 § Belopp som kredittagaren erlägger för avräkning på viss kreditfordran

får kreditgivaren inte först avräkna på annan fordran.

Betalning av skulden i förtid

22 § Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den

avtalade förfallotiden.

23 § Kreditgivaren har rätt att få betalning i förtid endast om han har

gjort förbehåll om detta i avtalet samt någon av följande omständigheter

föreligger.

 1. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger tio procent av kreditfordringen.

 2. Konsumenten är sedan mer än en månad i dröjsmål med betalning av

ett belopp som överstiger fem procent av kreditfordringen och dröjsmålet

avser två eller flera poster som förfallit vid olika tidpunkter.

 3. Konsumenten är på annat sätt i väsentligt dröjsmål med betalning.

 4. Konsumenten har uppsåtligen eller av vårdslöshet orsakat att

säkerhet som ställts för krediten har avsevärt försämrats.

 5. Det står klart att konsumenten genom att avvika, skaffa undan

egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala sin skuld.

 Vill kreditgivaren få betalt i förtid enligt första stycket 1-3

gäller en uppsägningstid av minst fyra veckor räknat från den tidpunkt då

kreditgivaren sänder ett meddelande om uppsägningen i rekommenderat brev till

konsumenten under dennes vanliga adress eller uppsägningen utan en sådan

åtgärd kommer konsumenten till handa.

 Om kreditgivaren har krävt betalning i förtid enligt första stycket

1-3, är konsumenten ändå inte skyldig att betala i förtid, om han före

utgången av uppsägningstiden betalar vad som förfallit jämte dröjsmålsränta.

Detsamma gäller om konsumenten vid uppsägning enligt första stycket 4 eller 5

genast efter uppsägningen eller inom medgiven uppsägningstid ställer

godtagbar säkerhet för fordringen.

 Har konsumenten tidigare med stöd av bestämmelsen i tredje stycket

befriats från skyldigheten att betala skulden i förtid, gäller inte

bestämmelsen i det stycket.

24 § Utan hinder av vad som sägs i 23 § första stycket 4 får kreditgivaren

åberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning i förtid på grund av att

en säkerhet som ställts för krediten har försämrats. Bestämmelserna i 23 §

första stycket hindrar vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör

 195

gällande strängare förbehåll om betalning i förtid, om de har en skyldighet

att göra sådana förbehåll enligt någon annan författning.

25 § Vid förtidsbetalning enligt 22, 23 eller 24 § skall följande iakttas

när kreditgivarens fordran beräknas.

 1. Konsumenten skall betala ränta och andra kostnader för krediten

för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Vid

beräkningen skall tillämpas grunder som står i överensstämmelse med god sed

på marknaden.

 2. Kreditgivaren får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att

skulden betalas i förtid. Är räntan för en kredit bunden för hela eller en

del av avtalstiden har dock kreditgivaren, om han gjort förbehåll om det,

rätt att för återstående del av den tiden av konsumenten ta ut ersättning för

skillnaden mellan räntan på krediten och räntan på nya krediter av

motsvarande slag.

 3. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker på annan tid än en

förfallodag som har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första

förfallodagen efter betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal

om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen (1985:716) har fått kredit

enligt vad som sägs i 3 § angående köp.

 Om kreditgivaren utnyttjar en rätt att återta en vara enligt 26 §,

tillämpas 28 och 29 §§ vid den uppgörelse som då skall ske mellan parterna.

Återtaganderätt vid kreditköp

26 § Med förbehåll om återtaganderätt avses ett avtalsvillkor som ger

kreditgivaren möjlighet att återta varan, om köparen inte fullgör sin del av

kreditköpsavtalet.

 Ett förbehåll om återtaganderätt får göras gällande endast under

förutsättning

 1. att säljaren har gjort förbehållet i samband med köpet för att

trygga sin rätt till betalning samt

 2. att kreditgivaren har rätt att säga upp skulden till betalning i

förtid enligt 23 § första stycket.

 Om vid betalningsdröjsmål köparen, innan varan återtas, betalar vad

som förfallit till betalning jämte dröjsmålsränta och kostnader enligt de

grunder som anges i 28 § tredje - femte styckena, får kreditgivaren inte

återta varan på grund av dröjsmålet. Grundas återtaganderätten på 23 § första

stycket 4 eller 5, får kreditgivaren inte återta varan om köparen innan varan

återtas undanröjer grunden för återtaganderätten.

27 § Använder näringsidkare förbehåll om återtaganderätt vid försäljning av

en vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värde eller på grund

av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan

näringsidkaren förbjudas att framdeles i liknande fall använda sådana

förbehåll. I fråga om förbud gäller i övrigt bestämmelserna i lagen

(1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

Uppgörelse när en vara återtas

28 § Om kreditgivaren vill utnyttja en rätt att återta varan, skall

avräkning göras mellan honom och köparen.

 Vid avräkningen skall köparen tillgodoräknas varans värde vid åter-

tagandet. Värdet beräknas efter vad kreditgivaren kan antas få ut genom att

på lämpligt sätt sälja varan.

 Kreditgivaren får tillgodoräkna sig den obetalda delen av kredit-

fordringen efter avräkning enligt 25 § samt i förekommande fall dröjsmåls-

ränta, dock inte enligt högre räntesats än som anges i 6 § räntelagen

(1975:635).

 Kreditgivaren får dessutom tillgodoräkna sig ersättning för följande

kostnader för återtagande av varan, nämligen utsökningsavgift, skälig kostnad

för transport av varan samt utgift för inställelse vid förrättning för

 196

återtagande, om kreditgivaren har behövt inställa sig för att tillvarata sin

rätt. När ersättning bestäms för utgift för inställelse tillämpas

bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne.

 I mål om handräckning för återtagande får kreditgivaren, enligt vad

regeringen närmare föreskriver, tillgodoräkna sig även skälig ersättning för

eget arbete med anledning av målet samt arvode till ombud eller biträde.

29 § Om köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större belopp än

kreditgivaren, får varan återtas endast om kreditgivaren betalar mel-

lanskillnaden till köparen eller, när varan värderats av kronofogde-

myndigheten, nedsätter mellanskillnaden hos myndigheten.

 Har kreditgivaren för att kunna återta varan varit tvungen att

betala en skuld som köparen har, får kreditgivaren när första stycket

tillämpas avräkna sådan betalning mot mellanskillnad till köparens förmån.

Detsamma gäller om kreditgivaren för att varan efter återtagande skall kunna

användas på avsett sätt har varit tvungen att betala en sådan skuld.

 Tillgodoräknas kreditgivaren ett större belopp än köparen, får

kreditgivaren inte kräva ut mellanskillnaden (restskulden) i annat fall än då

varan har minskat väsentligt i värde genom att köparen vanvårdat varan.

Återlösande av en vara som återtagits

30 § Köparen får inom fjorton dagar återlösa en vara som har återtagits.

Vill köparen återlösa varan, skall han betala kreditgivaren varans värde vid

återtagandet samt den restskuld som kan finnas enligt avräkningen.

Handräckning för återtagande av vara, m.m.

31 § Kreditgivaren får hos kronofogdemyndigheten söka handräckning för att

återta varan under förutsättning att parterna har upprättat och skrivit under

en handling om kreditköpet. Handlingen skall innehålla ett förbehåll om

återtaganderätt samt uppgifter om kontantpriset, kreditbeloppet,

kreditkostnaden, kredittiden, kreditfordringen och de tidpunkter när

betalning skall erläggas.

 En ansökan om handräckning skall göras skriftligen. I ansökningen

skall anges hur stor del av kreditfordringen som är obetald. Om kreditgivaren

gör anspråk på dröjsmålsränta, skall i ansökningen också uppges vad

kreditgivaren fordrar i den delen. Vid ansökningen skall fogas en styrkt

kopia av den handling som anges i första stycket.

32 § Handräckning får beviljas endast om det är uppenbart att de

förutsättningar för återtagande som anges i 26 § andra och tredje styckena

föreligger.

 Om ett förbehåll om återtaganderätt har använts i strid mot förbud

enligt 27 §, får handräckning inte beviljas.

 Handräckning eller verkställighet av dom, varigenom köparen har

förpliktats att lämna tillbaka en vara som har sålts med förbehåll om

återtaganderätt, får inte beviljas beträffande sådana varor som enligt 5 kap.

1-3 §§ utsökningsbalken skall undantas från utmätning.

33 § I fråga om handräckning och verkställighet av dom, som anges i 32 §

tredje stycket, tillämpas i övrigt 12 § andra och tredje styckena samt 14-

18 §§ lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl.

Hänvisningen i 16 § tredje stycket till 10 § första stycket skall då avse

29 § första stycket i denna lag.

Förbud mot utmätning

34 § En vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt får inte utmätas

för en fordran som grundar sig på kreditköpet.

Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m.

 197

35 § Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara

betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett

kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om

kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda

kontokortet har

 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan,

 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet, eller

 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte

snarast efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren.

 Om ett belopp har påförts kontot på det sätt som sägs i första

stycket efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att

kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda

kontokortet inte längre har detta i sin besittning, är kontohavaren

betalningsskyldig för beloppet endast om han har förfarit svikligt.

Tillsyn

36 § Konsumentverket ser till att denna lag följs. Verkets tillsyn omfattar

dock inte Sveriges riksbank, verksamhet som står under tillsyn av

finansinspektionen eller verksamhet hos exekutiv myndighet.

 Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

37 § För tillsynen har konsumentverket eller den som verket förordnar rätt

att företa inspektion hos näringsidkare som bedriver varuförsäljning eller

som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnar, förmedlar eller övertar kredit som

avses i denna lag och att ta del av samtliga handlingar som behövs för

tillsynen. Näringsidkaren skall lämna de upplysningar om verksamheten som

begärs för tillsynen.

 Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar

upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får konsument-

verket förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

38 § Om konsumentverket enligt 37 § andra stycket har förelagt en

näringsidkare att tillhandahålla en handling, får beslutet överklagas hos

kammarrätten. Andra beslut av konsumentverket enligt 37 § får inte

överklagas.

----------

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992, då konsumentkreditlagen

(1977:981) skall upphöra att gälla.

 2. Äldre föreskrifter gäller dock, med de undantag som anges i det

följande, i fråga om kreditavtal som har ingåtts före den nya lagens

ikraftträdande.

 3. När kreditgivaren har förvärvat sin fordran mot konsumenten genom

överlåtelse eller pantsättning efter ikraftträdandet, gäller 18 § i den nya

lagen även om kreditavtalet ingicks före ikraftträdandet.

 4. Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före

den avtalade förfallotiden i enlighet med föreskrifterna i den nya lagen även

om kreditavtalet har ingåtts före den nya lagens ikraftträdande. Föreskriften

i 25 § första stycket 2 om kreditgivarens rätt i vissa fall till ersättning

för att krediten sägs upp i förtid skall dock tillämpas även om kreditgivaren

inte har gjort något förbehåll om rätt till ersättning.

 5. När handräckning begärs för återtagande av en vara som har

förvärvats innan den nya lagen trätt i kraft, gäller den äldre lagens

föreskrifter om förutsättningarna för handräckning.

 198

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

näringsidkare m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1978:599) om avbetalningsköp

mellan näringsidkare m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 199

Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag gäller avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i deras

yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsumentkreditlagen

(1977:981).

 200

Denna lag gäller avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i deras

yrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsumentkreditlagen

(1992:000).Med avbetalningsköp avses avtal om köp av vara, om

1. betalningen skall erläggas i särskilda poster, varav minst en sedan varan

har lämnats ut till köparen, och

2. avtalet innehåller villkor som ger säljaren möjlighet att återtaga varan

om köparen ej fullgör sin del av avtalet (förbehåll om återtaganderätt).

Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen som vederlag för

varans nyttjande föreligger ändå avbetalningsköp, om det är avsett att den

till vilken varan utlämnas skall bli ägare av denna.

----------

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992.

 201

3 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 10 § utsökningsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 202

Föreslagen lydelse 9 kap.

 10 §

Har utmätning skett av egendom som gäldenären har förvärvat på kredit under

förbehåll om återtaganderätt för kreditgivaren, får egendomen säljas endast

om köpeskillingen förslår till betalning av kreditgivarens fordran eller

försäljningen med kreditgivarens samtycke i målet sker med förbehåll för hans

rätt enligt avtalet.

Kreditgivarens fordran bestäms enligt 13 § konsumentkreditlagen (1977:981)

eller enligt 5 § lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Är ej

någon av dessa lagar tillämplig på avtalet, bestäms fordringen likväl enligt

sistnämnda paragraf, varvid jämkning får ske efter vad som är skäligt.

 203

Kreditgivarens fordran bestäms enligt 25 § konsumentkreditlagen (1992:000)

eller enligt 5 § lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Är ej

någon av dessa lagar tillämplig på avtalet, bestäms fordringen likväl enligt

sistnämnda paragraf, varvid jämkning får ske efter vad som är skäligt.

Sker försäljningen med förbehåll för kreditgivarens rätt, svarar därefter den

som förvärvar egendomen i stället för gäldenären för dennes skyldigheter

enligt avtalet.

----------

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992. I fall då gäldenären har

förvärvat varan före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 204

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt

 Härigenom föreskrivs att 15 § lagen (1968:430) om mervärdeskatt

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 205

Föreslagen lydelse 15 §1

Redovisning av skatt för viss redovisningsperiod skall omfatta affärs-

händelser genom vilka redovisningsskyldighet har inträtt enligt 5 a §.

Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har redovisats, får

ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen för den period

då förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan fordran skall

beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd av förbehåll

om återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1977:981) eller lagen

(1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. får avdrag göras

för vad säljaren vid avräkning gottskriver köparen för värdet av den

återtagna varan, endast om det kan visas att köparen helt saknat rätt till

avdrag för ingående skatt som hänför sig till dennes förvärv av varan.

 206

Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har redovisats, får

ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen för den period

då förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan fordran skall

beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd av förbehåll

om återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1992:000) eller lagen

(1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. får avdrag göras

för vad säljaren vid avräkning gottskriver köparen för värdet av den

återtagna varan, endast om det kan visas att köparen helt saknat rätt till

avdrag för ingående skatt som hänför sig till dennes förvärv av varan.

1 Senaste lydelse 1990:576

Lämnas återbäring, bonus eller annan rabatt, som icke utgör s. k. villkorlig

rabatt, i efterhand och avser förmånen skattepliktig omsättning, för vilken

utgående skatt redovisats, får belopp motsvarande den del av den tidigare

redovisade skatten som belöpt på den utgivna förmånen avdragas i den ordning

som gäller för den skattskyldiges redovisning av utgående skatt. Utges

förmånen till skattskyldig skall avdraget grundas på kreditnota eller

motsvarande handling. Av handlingen skall framgå minskningen av både vederlag

och skatt.

Handling som avses i tredje stycket skall ligga till grund även för avdrag

för annan kundkreditering som avser skattepliktig omsättning.

Uthyr eller upplåter den som är skattskyldig enligt 2 § tredje stycket, inom

tre år från utgången av det kalenderår under vilket skattskyldighet inträtt

enligt meddelat beslut, fastigheten eller del därav till annan än som anges i

2 § tredje stycket, skall beloppet av åtnjutna avdrag för ingående skatt för

ifrågavarande fastighet eller del därav återföras. Sker sådan uthyrning

eller upplåtelse sedan tre men inte sex år har förflutit från utgången av det

kalenderår under vilket skattskyldighet har inträtt enligt meddelat beslut

skall återföring göras med hälften av det belopp som nu sagts.

Vad som sägs i femte stycket tillämpas även när fastighetsägaren tar uthyrd

eller upplåten fastighet eller del därav i anspråk för användning i

verksamhet som ej medför skattskyldighet samt när uthyrd eller upplåten

fastighet säljs.

Återföring skall ske i deklarationen för den redovisningsperiod under vilken

den skattepliktiga uthyrningen eller upplåtelsen har upphört eller

fastigheten har sålts.

Exporteras en vara av det slag som anges nedan, skall den ingående

mervärdeskatt som hänför sig till förvärvet av varan återföras, om den

skattskyldige inte visar att varan har innehafts endast av skattskyldiga. De

varor som avses är

1) andra varor än sådana som avses i 18 § fjärde stycket och som helt eller

till väsentlig del består av guld, silver eller platina,

2) naturpärlor, naturliga och syntetiska ädelstenar,

3) varor, som helt eller till väsentlig del består av koppar, mässing, tenn,

brons eller nysilver,

4) vapen med undantag av sådana skjutvapen som omfattas av vapenlagen

(1973:1176),

 207

5) alster av bildkonst,

6) konstalster av glas, porslin eller annan keramik,

7) möbler,

8) fartyg eller luftfartyg.

Återföring enligt åttonde stycket skall ske i deklarationen för den

redovisningsperiod under vilken varan har exporterats.

Redovisningen av skatt, som hänför sig till omsättning enligt punkt 2 första

stycket g) av anvisningarna till 2 § och som avser nyttjande av

personbil, får anstå till den sista redovisningsperioden under det

kalenderår nyttjandet har skett. Lag (1990:576).

----------

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1992. I fall då förbehåll om

återtaganderätt har gjorts före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 207

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-10-21

Närvarande: justitierådet Bengt Rydin, regeringsrådet Stig von Bahr,

justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 29 augusti 1991 har regeringen

på hemställan av statsrådet Freivalds beslutat inhämta lagrådets yttrande

över förslag till

 1. konsumentkreditlag,

 2. lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan

 näringsidkare m.fl.,

 3. lag om ändring i utsökningsbalken,

 4. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Göran

Lambertz.

 Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget till konsumentkreditlag

Den nuvarande konsumentkreditlagen, som har gällt sedan år 1979, innehåller

bestämmelser till skydd för konsumenter vid kreditköp och avtal om tjänster.

Sådana konsumentkrediter som inte har samband med köp eller tjänster faller i

huvudsak utanför lagens tillämpningsområde. Den betydelsefulla kategori av

krediter som utgörs av banklån och motsvarande (fristående krediter) är

alltså i stort sett oreglerad från konsumentskyddssynpunkt.

 Det remitterade förslaget till en ny konsumentkreditlag är uppbyggd på

grundval av och i nära anslutning till den nuvarande lagen. I sak finns det

emellertid betydande olikheter. En grundläggande sådan skillnad är att lagen

i princip skall gälla alla slag av konsumentkrediter, sålunda även de

fristående krediterna. Utvidgningen av tillämpningsområdet till att omfatta

dessa krediter är föranledd bland annat av EG-direktivet om

konsumentkrediter. En annan framträdande nyhet är kravet att kreditgivaren

skall pröva, om kredittagaren har ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad

han åtar sig enligt kreditavtalet. Om kreditgivaren brister i denna

kreditprövning, skall hans fordran kunna jämkas. Bland andra nya inslag märks

regler om hur ränta får beräknas, om vilka avgifter som får tas ut för

krediten och om kredittagarens rätt att betala sin skuld i förtid.

 Vad först angår den formella sidan av lagförslaget är att märka att, i

likhet med den gällande lagen, en del av reglerna är av marknadsrättslig art

medan andra har civilrättslig karaktär. Vid den nuvarande lagens tillkomst

anmärkte lagrådet att det hade varit en fördel, om det i lagen hade gjorts en

klarare markering av reglernas olika natur, men påyrkade inte någon ändring i

detta hänseende (prop. 1976/77:123 s. 345 f). Dessa invändningar kan sägas få

ökad betydelse när nu även de fristående konsumentkrediterna kommer in i

bilden.

 Inarbetandet av de fristående krediterna, vilka faller inom finans-

inspektionens tillsynsområde, i regelverket erbjuder också ett annat problem.

Dessa krediter skiljer sig till typen avsevärt från krediter i samband med

köp. I princip är det något annat att ta ett banklån än att köpa en vara på

kredit. Målsättningen vid utformningen av den nya lagen har emellertid varit

att alla slags konsumentkrediter i möjligaste mån skall behandlas lika över

hela fältet. Bestämmelser om betalning av skuld i förtid (22-25 §§ i

förslaget) skall t.ex. gälla inte bara, som nu, kreditköp utan också

fristående krediter. Utvidgningen av lagens tillämpningsområde synes kunna ge

upphov till vissa gränsdragningsproblem som vid tillämpningen av den

nuvarande lagen saknar praktisk betydelse.

 Den föreslagna regleringen har vidare på sina håll blivit ganska

komplicerad. Som exempel kan pekas på 18 §. I anslutning till den paragrafen

har emellertid till stöd för tolkningen gjorts ingående motivuttalanden. Även

de motiveringar som i övrigt har lämnats till föreslagna bestämmelser är i

 208

allmänhet utförliga och vägledande. Med hänsyn härtill och då någon mera

ingripande formell omarbetning inte kan komma i fråga i detta skede av

lagstiftningsarbetet får det framlagda lagförslaget enligt lagrådets mening

godtas i nu berörda hänseenden.

 När det sedan gäller lagförslagets materiella innehåll ger detta i huvudsak

inte anledning till erinringar från lagrådets sida. I två hänseenden som bör

nämnas särskilt ställer sig lagrådet emellertid kritiskt till förslaget. Här

avses dels den som en jämkningsregel utformade sanktionen vid bristande

kreditprövning, dels förbudet mot uppsägning av en kredit när säkerheten

försämras. Lagrådet återkommer härtill i det följande. Där framförs även de

övriga anmärkningar och påpekanden som lagrådet vid sin granskning har funnit

anledning till.

1 §

Enligt första stycket i paragrafen gäller den nya lagen krediter som är

avsedda huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjuds en

konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. I

specialmotiveringen sägs att lagen - bortsett från undantagen i tredje

stycket - är avsedd att ha i sak oförändrat tillämpningsområde jämfört med

den gamla lagen.

 Både den gamla och den nya lagen är sålunda begränsade till krediter som

huvudsakligen är avsedda för en konsuments enskilda bruk. Enligt förarbetena

till den gamla lagen (prop. 1976/77:123 s. 152 ff) markeras härigenom att

reglerna tar sikte endast på krediter till fysiska personer. Lån till andra

rättssubjekt, exempelvis dödsbon och stiftelser, omfattas alltså inte av

lagstiftningen (se härom även förarbetena till lagen /1978:697/ om

avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl., prop. 1977/78:142 s. 158 och

166). Mot denna tolkning har lagrådet inget att invända. Fråga uppkommer

emellertid om uttrycket "för enskilt bruk" kan anses innefatta den

ytterligare begränsningen att krediten skall avse något som kan brukas av

konsumenten. Tvekan kan uppstå exempelvis om en enskild person avser att

använda ett lån för inköp av aktier eller andra värdepapper. Vad särskilt

gäller aktier kan det vidare diskuteras om ett köp, som görs i syfte att den

nye ägaren skall bli företagsledare i bolaget, är enskilt eller hänförligt

till förvärvarens näringsverksamhet. Med hänsyn inte minst till att krediter

för förvärv av detta och liknande slag kan avse mycket stora belopp är det

enligt lagrådets mening önskvärt att tillämpningsområdet för den nya lagen

preciseras ytterligare.

2 §

Paragrafen överensstämmer, frånsett viss ändring av definitionen på

"kreditkostnad", med motsvarande bestämmelse i den gamla lagen. En svaghet

som alltjämt består ligger i att samtliga termer i bestämmelsen utom

"kontantpris" omfattar även löpande krediter. Så skall t.ex. vid

marknadsföring näringsidkaren lämna information om den effektiva räntan för

krediten. Frågan är då hur denna skall beräknas för en löpande kredit. Något

utnyttjat belopp finns vid denna tidpunkt inte och en beräkning baserad på

kreditgränsbeloppet blir oftast missvisande. Av intresse för den blivande

konsumenten är rimligen den effektiva räntan för det på årsbasis

genomsnittligt utnyttjade beloppet. Liknande svårigheter uppkommer vid

angivande av "kreditkostnad" och "kreditfordran" liksom vid fullgörandet av

aviseringsskyldigheten enligt 15 § andra stycket.

 Den nu berörda problematiken synes böra övervägas ytterligare.

5 §

De allmänt hållna bestämmelserna i denna paragraf har enligt vad som sägs i

motiven tillkommit för att betona kreditgivarnas ansvar mot konsumenterna.

Den är dessutom avsedd att utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler

om näringsidkarens skyldigheter i olika hänseenden och skall inträda som en

 209

utfyllande norm när det gäller kraven på näringsidkarens handlande m.m. i

situationer som inte närmare har reglerats i lagen eller avtalet. Lagrådet

har inte något att erinra mot att en grundläggande allmän bestämmelse med

angivna inriktning tas in i lagen.

 Till sådan god kreditgivningssed som näringsidkaren skall iaktta enligt

paragrafen måste anses höra att lämna konsumenten vederbörlig information om

krediten. I den föreslagna paragrafen föreskrivs emellertid särskilt att

näringsidkaren - utöver att han skall iaktta god kreditgivningssed - skall

lämna konsumenten information i den utsträckning som behövs och är möjlig.

Under rubriken "Marknadsföring och information" följer därefter i 6, 7 och 9

§§ särskilda bestämmelser om information i vissa fall. Även i 15 § andra

stycket återfinns en föreskrift om information. Lagförslaget inger i nu

berörda hänseende viss osäkerhet i fråga om räckvidden av förevarande 5 §.

Den allmänna inriktning som paragrafen avser att ange synes med fördel kunna

begränsas enligt följande:

 "Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta god

kreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intressen med

tillbörlig omsorg."

10 §

Syftet med den kreditprövning som föreskrivs i denna paragraf är enligt

motiveringen framför allt att motverka att privatpersoner raserar sin ekonomi

genom att sätta sig i skuld i en omfattning som inte står i proportion till

deras långsiktiga betalningsförmåga. Regleringen är sålunda avsedd som ett

skydd för kredittagaren/konsumenten mot överskuldsättning.

 Någon bestämmelse med denna inriktning finns inte i nuvarande lagstiftning.

Den föreskrift om kreditprövning som enligt 2 kap. 13 § första stycket

bankrörelselagen (1987:617) gäller för banker syftar inte i första hand till

att skydda låntagare mot överskuldsättning utan tar sikte på att

kreditförluster skall undvikas med hänsyn till bankens och insättarnas

intressen. Även de kreditgivare som inte faller in under bankrörelselagen

torde av affärsmässiga skäl normalt göra en sådan kreditprövning innan lån

beviljas.

 Enligt vad som anges i remissprotokollet är erfarenheterna sådana att ett

lagstadgat generellt krav på kreditprövning nu bör införas som ett

konsumentskydd. Utformningen av regleringen härom i första-tredje styckena i

denna paragraf föranleder inte någon erinran från lagrådets sida.

 När det så gäller jämkningsbestämmelsen i fjärde stycket vill lagrådet

anföra följande.

 Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) framgår att jämkningsmöjligheten

är avsedd som en sanktion mot kreditgivaren för att reglerna om

kreditprövning skall bli effektiva. Som berörs i remissprotokollet skulle en

straffrättslig eller marknadsrättslig påföljd i och för sig kunna tänkas. Den

nu föreslagna påföljden, som är av civilrättslig natur, har emellertid

ansetts vara att föredra. Lagrådet vill framhålla att en sådan reglering har

en vidare innebörd än en sanktion i vanlig mening. Sett från konsumentens

synpunkt innebär jämkningsregeln sålunda en möjlighet för honom att få sin

skuld nedsatt eller helt avskriven. I remissprotokollet har uppmärksammats

att detta kan få negativa effekter i olika hänseenden, t.ex. i form av

illojala utnyttjanden. Denna sida av den föreslagna regleringen har

emellertid inte blivit närmare belyst.

 En jämkningsregel av föreslaget innehåll kan också befaras vålla avsevärda

problem i den praktiska tillämpningen. Såvitt gäller det rättsliga

förfarandet avses härvid inte bara handräckning eller summarisk process hos

kronofogdemyndigheterna utan också rättegång vid domstol. Vid prövning av

jämkningsfrågan är det kredittagarens ekonomiska och andra förhållanden vid

tidpunkten för kreditavtalets ingående som skall vara avgörande för

bedömningen. Svårigheterna att kanske lång tid efteråt förebringa bevisning

och annan utredning i dessa hänseenden är påtagliga. Särskilt vanskligt kan

det vara att utreda vad som vid muntliga samtal eller i övrigt har förekommit

mellan parterna i samband med kreditens beviljande. Det nu sagda har avseende

 210

i första hand på frågan, om jämkning över huvud taget är motiverad, men också

när det gäller att komma fram till det skäliga jämkningsresultat som

stadgandet syftar till.

 Lagrådet vill mot bakgrund av de olägenheter som här har berörts sätta i

fråga, om jämkningsregeln verkligen är påkallad som sanktion för att

kreditprövning skall göras. Enligt vad som framgår av remissprotokollet finns

det inte någon motsvarande regel i EG-direktivet och inte heller i

lagstiftningen i andra länder. I det föregående har konstaterats att

kreditprövning - på andra bevekelsegrunder än konsumentskyddsintresset -

utgör ett naturligt led i en kreditgivares verksamhet. När nu ett

lagstadgande om skyldighet att göra kreditprövning införs i

konsumentkreditlagen, blir det klart att den kreditprövning som skall göras

omfattar även konsumentskyddssynpunkten. Att den nya handlingsregeln om

kreditprövning efterlevs torde det ankomma på tillsynsmyndigheterna att

bevaka.

 Med hänsyn till det sagda anser lagrådet att övervägande skäl talar mot att

en sanktionsbestämmelse av föreslaget innehåll upptas i lagen.

11 §

I första stycket anges att avtal om kredit skall ingås skriftligen och

undertecknas av konsumenten. Därefter sägs i andra stycket att ett villkor

som inte har avtalats skriftligen är ogiltigt om det är till nackdel för

konsumenten. Sammantagna får nu nämnda bestämmelser anses innebära att såväl

skriftliga som muntliga avtal i princip är giltiga och bindande mellan

parterna. Bestämmelsen i första stycket om skriftlig form kan därför till en

del ses som en ordningsföreskrift som kan få betydelse vid bedömningen av om

näringsidkaren iakttar god kreditgivningssed.

 Enligt andra stycket är, som nyss påpekats, ett muntligt avtalsvillkor

ogiltigt om det är till nackdel för konsumenten. I specialmotiveringen lämnas

vissa exempel på hur denna bestämmelse skall tillämpas. Enligt lagrådets

mening kvarstår trots detta viss osäkerhet om regelns innebörd. Detta gäller

framför allt det fallet att avtalet om kredit i sin helhet är muntligt. Det

kan då vara svårt att avgöra hur avtalet skall tillämpas om vissa villkor är

bättre för konsumenten än vad som är normalt på kreditmarknaden medan andra

villkor är oförmånligare. En tillämpning av avtalet med uteslutning enbart av

de oförmånligare villkoren kan leda till ett resultat som knappast framstår

som rimligt.

 Mot det anförda kan invändas att en ordning, som innebär att muntliga avtal

eller avtalsdelar är giltiga bara när de är till konsumentens fördel, är

ägnad att inskärpa för kreditgivaren att samtliga villkor för en kredit skall

ges skriftlig form. Det finns också anledning anta att förekomsten av

muntliga avtalsvillkor är kopplade till krediter avseende smärre belopp. Den

föreslagna ogiltighetsregeln torde därför komma att få förhållandevis

begränsad ekonomisk betydelse. Lagrådet kan mot denna bakgrund godta vad som

i remissen föreslagits beträffande muntliga kreditvillkor. För att

bestämmelsens innebörd skall framgå tydligare bör dock andra stycket

omformuleras på förslagsvis följande sätt:

 "Ett kreditavtal som inte har ingåtts skriftligen är ändå giltigt utom i

fråga om villkor som är till nackdel för konsumenten. Vid bedömning av om ett

villkor är till nackdel för konsumenten skall en jämförelse göras med vad som

gäller om villkoret inte tillämpas".

16 §

I denna paragraf föreskrivs som huvudregel att säljaren vid kreditköp skall

ta ut en kontantinsats av köparen i enlighet med god sed på marknaden.

Föreskriften är hämtad från 8 § i gällande konsumentkreditlag. I motiveringen

till den bestämmelsen gjordes vissa uttalanden i anslutning till uttrycket

god sed på marknaden (se prop. 1976/77:123 s. 104 f och 166 f).

 I det nu föreliggande lagförslaget har som en nyhet i 5 § upptagits en

generell bestämmelse om att näringsidkaren i sitt förhållande till

 211

konsumenten skall "iaktta god kreditgivningssed". Detta aktualiserar frågan

om orden "i enlighet med god sed på marknaden" behövs i lagtexten till

förevarande 16 §. Om så anses vara fallet, torde för förståelsens skull de

båda citerade uttryckssättens förhållande till varandra böra klargöras.

23 och 24 §§

Till skillnad mot vad som gäller för närvarande skall de föreslagna reglerna

om begränsning av kreditgivarens rätt till förtidsbetalning tillämpas inte

bara på kreditköp utan också på fristående krediter. Som lagrådet har berört

vid 1 § är det i fråga om fristående krediter inte helt klart hur långt den

nya lagens tillämpningsområde sträcker sig. Tydligt är dock att lagen

omfattar exempelvis lån som en bank eller ett finansbolag lämnar till en

enskild person för att denne skall kunna finansiera ett förvärv av en

fastighet eller en bostadsrätt. Som säkerhet för lån av dessa slag kan

panträtt upplåtas i fastighet, bostadsrätt eller andra kapitaltillgångar,

t.ex. aktier. Enligt lagrådet kan det diskuteras om den föreslagna

bestämmelsen om förbud för kreditgivaren att förbehålla sig rätt till förtida

betalning om säkerheten för lånet försämras (23 § första stycket) är

ändamålsenlig för denna typ av krediter.

 Som utgångspunkt för diskussionen kan tas det fallet att säkerheten för ett

lån utgörs av börsnoterade aktier vilkas värde vid lånetillfället klart

överstiger kreditbeloppet. Efter en tid faller emellertid aktiekursen så

mycket att värdet på säkerheten och kreditbeloppet ungefärligen sammanfaller.

Eftersom försämringen av säkerheten inte orsakats av låntagaren är långivaren

enligt förslaget förhindrad att kräva betalning i förtid. Sådan rätt

föreligger inte heller om kursfallet fortsätter med konsekvens att

säkerhetens värde kommer att påtagligt understiga kreditbeloppet.

 Som framhållits i remissprotokollet kan vissa argument anföras för att

fristående krediter och kreditköp bör behandlas på samma sätt även vad gäller

kreditgivarens rätt att få betalning i förtid. Sociala skäl kan också tala

mot att ålägga en låntagare att betala tidigare än vad som angetts i

amorteringsplanen. Det går dock inte att bortse från att den föreslagna

ordningen synes ha flera nackdelar. Ett upphävande av rätten att avtala om

förtida betalning vid försämrad säkerhet kommer allmänt sett att minska

betydelsen av realsäkerhet när kreditgivaren skall bedöma om en fristående

kredit kan beviljas. Detta torde försvåra såväl kreditprövningen (se 10 §)

som konsumentens möjlighet att få kredit. För det fall att kredit lämnas är

ett uppsägningsförbud av detta slag vidare ägnat att medföra oförmånligare

lånevillkor än vad som annars skulle ha gällt. Räntesatsen kan bli högre och

kreditperioden kortare. Systemet lämnar nämligen inte utrymme för att ge en

låntagare, som accepterar att lånet kan komma att sägas upp om säkerheten

försämras, bättre lånevillkor än en låntagare som motsätter sig en sådan

uppsägningsrätt.

 I 24 § föreskrivs vissa undantag från bestämmelserna i 23 § första stycket.

Av 24 § första meningen framgår att en långivare får - utan att förbehåll

därom gjorts - åberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning i förtid.

Enligt paragrafens andra mening hindrar uppsägningsbestämmelserna i 23 §

vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör strängare förbehåll om

betalning i förtid, om de har en skyldighet därtill enligt någon annan

författning. I specialmotiveringen hänvisas här till 2 kap. 19 §

bankrörelselagen (1987:617). Av sistnämnda lagrum framgår att en bank

beträffande merparten av sina lån måste - oavsett avtalad förfallodag -

förbehålla sig rätt att säga upp lånet till återbetalning inom ett år.

 I bankrörelselagen finns inte någon uttrycklig bestämmelse enligt vilken en

bank skall eller kan förbehålla sig rätten att säga upp ett lån i förtid om

säkerheten för lånet försämras. Avsaknaden av en sådan regel behöver

emellertid inte med nödvändighet innebära att banker generellt kan underlåta

att förbehålla sig en sådan uppsägningsrätt. Det kan nämligen hävdas att en

bank som inte förbehåller sig rätten att säga upp lån i förtid inte uppfyller

kravet på en sund utveckling av bankverksamheten (jfr 7 kap. 1 och 8 §§

bankrörelselagen). Med detta synsätt blir således - såvitt gäller banker -

 212

omfattningen av de föreslagna bestämmelserna i 24 § till en del beroende av

vilken räckvidd som skall tillerkännas bankrörelselagens sundhetskrav. Vid

tillämpningen av 24 § andra meningen synes också hänsyn böra tas till andra

författningar på bankområdet, t.ex. föreskrifter som utfärdats av

finansinspektionen. I vad mån sådana föreskrifter uppställer krav på

bevakning av bankernas krediter och säkerheter är inte känt för lagrådet.

 De tillämpningsproblem som i enlighet med det sagda kan uppkomma

beträffande bankkrediter synes även kunna gälla krediter som lämnas av

finansbolag och kreditaktiebolag enligt lagen (1988:606) om finansbolag resp.

lagen (1963:76) om kreditaktiebolag.

 I detta sammanhang kan det även finnas anledning framhålla att 40 §

reglementet (1968:654) för Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och för

stadshypoteksföreningarna innehåller bestämmelser som rör försämrad säkerhet

för lån. Av paragrafens andra stycke framgår att en stadshypoteksförening kan

kräva att låntagaren omedelbart ställer nöjaktig tilläggssäkerhet om pantens

värde nedgått i sådan utsträckning att den inte kan anses utgöra betryggande

säkerhet. Gör låntagaren inte detta kan föreningen säga upp lånet till

betalning.

 Den uppsägningsrätt som en stadshypoteksförening har enligt 40 §

reglementet är inte utan vidare förenlig med de föreslagna bestämmelserna i

23 och 24 §§. Den springande punkten synes vara om bestämmelsen i 40 §

reglementet medför en skyldighet för en förening att i låneavtal göra

förbehåll om förtida betalning för det fall att säkerheten försämras. Anses

så vara fallet gäller inte uppsägningsförbudet i 23 § första stycket.

Huruvida 40 § reglementet kan ges en sådan långtgående innebörd synes dock

ovisst. Motsvarande svårigheter torde kunna uppkomma vid tillämpning av 21 §

fondkommissionslagen (1979:748). För krediter som ett fondkommissionsbolag

lämnar skall enligt paragrafens första stycke betryggande säkerhet finnas i

fondpapper som har inregistrerats vid fondbörs eller vissa andra värdepapper.

Enligt tredje stycket får likväl, om säkerhet som har ställts vid kreditens

beviljande nedgår i värde under kredittiden, även annan egendom eller borgen

godtas som tilläggssäkerhet.

 Av det anförda följer sammanfattningsvis att den föreslagna inskränkningen

i kreditgivarens rätt att kräva betalning i förtid inger vissa

betänkligheter. Förbudet torde sålunda inte sällan kunna ge konsumenten

oförmånligare lånevillkor än vad som annars skulle ha varit fallet. Till

detta kan läggas att det enligt lagrådets mening på flera punkter föreligger

osäkerhet om hur förbudsregeln skall tillämpas i fråga om krediter från

banker och andra finansiella institut. Med tanke på den mycket stora

kreditvolym som hanteras av sådana institut måste det osäkra rättsläget

betecknas som olyckligt.

 Lagrådets slutsats är att det kan finnas skäl att överväga om inte den

föreslagna begränsningen av kreditgivares rätt att få betalning i förtid vid

försämrad säkerhet kan undvaras i fråga om fristående krediter. Om de

föreslagna reglerna likväl anses böra behållas synes enligt lagrådets mening

uppsägningsförbudets räckvidd böra preciseras ytterligare.

25 §

Beträffande uttrycket "i överensstämmelse med god sed på marknaden" i första

stycket 1 får lagrådet hänvisa till vad som har sagts vid 16 §.

 I gällande konsumentkreditlag (13 § andra stycket) anges att kreditgivarens

rätt till full ersättning för uppläggningskostnad förutsätter bl.a. att den

avtalade kostnaden inte är oskälig. I den allmänna motiveringen till

förevarande paragraf (avsnitt 2.9) sägs att det i den nya bestämmelsen inte

behöver föreskrivas att kostnaden ej får vara oskälig, då detta följer redan

av allmänna avtalsrättsliga regler. Vad som härvid åsyftas torde vara

bestämmelserna i 36 § avtalslagen. Dessa får också enligt lagrådets mening

anses utgöra en tillräcklig reglering av frågan. I sammanhanget kan

beträffande vissa kreditgivare även hänvisas till föreskrifterna till

motverkande av oskäliga villkor i lagen (1971:112) om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden.

 213

Övergångsbestämmelserna

Den nya lagen avses träda i kraft den 1 oktober 1992. En allmän princip i

övergångsbestämmelserna är att äldre bestämmelser skall gälla i fråga om

kreditavtal som ingåtts före ikraftträdandet. Lagrådet delar denna

uppfattning och kan också godta det i punkt 3 angivna undantaget från

principen. Enligt lagrådets mening möter således inte något hinder mot att

generellt tillämpa 18 § i den nya lagen i de fall då kreditgivaren förvärvat

sin fordran mot konsumenten genom överlåtelse eller pantsättning som skett

efter ikraftträdandet.

 Lagrådet ställer sig emellertid något tveksamt till förslaget i punkt 4 att

de nya reglerna i 22 och 25 §§ om rätt för konsumenten att betala sin skuld i

förtid skall tillämpas även på gamla kreditavtal. Förslaget synes möjligen

kunna accepteras i fråga om lån med bunden ränta eftersom kreditgivaren i

dessa fall har rätt till ersättning för eventuell ränteförlust. Sådan

ersättning utgår dock inte om lånet löper med rörlig ränta.

 Såvitt lagrådet förstår bygger den föreslagna punkten 4 på antagandet att

en kreditgivare inte kan göra någon beaktansvärd ränteförlust om ett lån med

rörlig ränta betalas i förtid. Frågan är emellertid om detta gäller utan

undantag. Ett lån med rörlig ränta - exempelvis en räntesats som med ett

bestämt antal procentenheter överstiger statslåneräntan - kan mycket väl vara

långfristigt. En kreditgivare kan ha finansierat en kredit av detta slag med

egen upplåning på liknande villkor. En absolut rätt för låntagaren att lösa

krediten i förtid torde kunna försätta kreditgivaren i en besvärlig position

och för denne framstå som en retroaktiv försämring av avtalsvillkoren.

 Enligt lagrådets mening ger grundsatsen, att ny civillagstiftning inte

skall rubba innehållet i avtal som träffats innan lagen trätt i kraft,

uttryck för en viktig rättssäkerhetsprincip. Avsteg från denna bör komma i

fråga endast om starka skäl talar därför. Den allmänna hänvisningen i

remissen till konsumentskyddsintresset kan knappast utgöra ett skäl av sådan

natur. Med tanke på frågans principiella vikt anser lagrådet att ett slopande

av punkten 4 i övergångsbestämmelserna bör övervägas.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 217

 Bilaga 8

JÄMFÖRELSETABELL

med en sammanställning av bestämmelserna i den föreslagna nya

konsumentkreditlagen samt närmast motsvarande bestämmelser i

konsumentkreditlagen (1977:981) och berörda EG-direktiv. I spalt 3 avses, om

inte annat sägs, direktivet den 22 december 1986. I de fall direktivet den 22

februari 1990 avses anges (1990) efter hänvisningen.

Nya lagenGamla lagen EG-direktivet

 1 § 1 § Art. 1 (1)

 Art. 1 (2) (c)

 Art. 1 (2) (1,3,6,7) (1990)

 Art. 2 (1,2,4)

 Art. 6

 Art. 1 (3) (1990)

 2 § 2 § Art. 1 (2) (a,b)

 Art. 1 (1) (1990)

 3 § 3 § -

 4 § 4 § -

 5 § - -

 6 § 5 § Art. 3; jfr Art. 2 (1) (f)

 7 § 6 § Art. 4 (2,3)

 Art. 1 (2) (4) (1990)

 Art. 6

 8 § 7 § -

 9 § - Art. 4

 Art. 1 (4) (1990)

10 § - -

11 § - Art. 4 (2) (b)

12 § - Art. 4 (2) (b)

 Art. 1 (4) (1990)

13 § - Art. 6 (2)

14 § 8 § och 30 § -

15 § 9 § -

16 § 10 § Art. 9 - 11

17 § 11 § Art. 10

18 § 23 a § -

19 § 14 § -

20 § 12 § 1 st. Art. 8

21 § 12 § 2 st. -

22 § 16 § -

23 § 12 § 3 st. -

24 § 13 § och 23 a § Art. 8

25 § 15 § och 16 § Art. 7

26 § 15 § 3 st. Art. 7

27 § 17 § Art. 7

28 § 18 § Art. 7

29 § 19 § -

30 § 20 § -

31 § 21 § -

32 § 22 § -

33 § 23 § -

34 § 24 § -

35 § 25 § Art. 12 (1) (b) (c)

36 § 26 § Art. 12 (1) (b)

37 § 29 § -

 218

 219

Innehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 12 december 1991 21

1 Inledning 21

2 Allmän motivering 23

 2.1 Allmänna utgångspunkter 23

 2.1.1 Reformbehovet 23

 2.1.2 Nuvarande lagstiftning 26

 2.1.3 EG-direktivet 28

 2.1.4 Några huvudlinjer i en ny konsumentkreditlag 29

 2.2 Näringsidkarens allmänna skyldigheter 32

 2.3 Kreditprövning 34

 2.4 Marknadsföring och information 36

 2.4.1 Tillhandahållande av ansökningsformulär 36

 2.4.2 Effektiva räntan 37

 2.4.3 Annan information som skall lämnas 41

 2.5 Kontantinsats 44

 2.6 Ränta 47

 2.6.1 Kreditgivarens rätt att ändra räntan 47

 2.6.2 Hur räntan skall anges i avtalet 52

 2.7 Avgifter 53

 2.8 Kreditgivarens rätt att säga upp krediten i förtid 57

 2.9 Kredittagarens rätt att lösa krediten i förtid 67

 2.10 Trepartsförhållanden 74

 2.11 Andra civilrättsliga frågor 84

 2.11.1 Krav på skriftlig form 84

 2.11.2 Avräkningsförbehåll och kopplingsförbehåll 88

 2.11.3 Återtagande av vara 90

 2.11.4 Betalningsansvar vid förlust av konto-

 kort, m.m. 92

 2.12 Handräckning och utmätning 94

 2.13 Tillsyn 95

 2.14 Tillämpningsområde 96

 2.15 Ikraftträdande m.m. 98

 2.16 Förslagens kostnadseffekter 100

3 Upprättade lagförslag 101

4 Specialmotivering 101

 4.1 Förslaget till ny konsumentkreditlag 101

 Inledande bestämmelser 102

 Näringsidkarens allmänna skyldigheter 106

 Marknadsföring och information 108

 Kreditavtalet 111

 Ränta och avgifter 114

 Kontantinsats vid kreditköp 122

 Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av

 fordringen m.m. 122

 Förbud mot viss avräkning 128

 Betalning av skulden i förtid 129

 Återtaganderätt vid kreditköp 139

 Uppgörelse när en vara återtas 140

 Återlösande av en vara som återtagits 142

 Handräckning för återtagande av vara, m.m. 142

 Förbud mot utmätning 143

 Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m. 144

 Tillsyn 144

 Övergångsbestämmelser 146

 4.2 Följdlagstiftning 147

5 Hemställan 147

6 Beslut 148

 220

Bilaga 1 EG-direktiv om konsumentkrediter (87/102/EEC) 149

Bilaga 2 Supplerande EG-direktiv om konsumentkrediter

 (90/88/EEC) 163

Bilaga 3 Sammanfattning av promemorian (1990:84) 172

Bilaga 4 Promemorians lagförslag 175

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanserna 190

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 191

Bilaga 7 Utdrag ur protokoll vid lagrådets sammanträde

 den 21 oktober 1991 207

Bilaga 8 Jämförelsetabell (lagrum i förslaget, gällande

 konsumentkreditlag och EG-direktiv om

 konsumentkrediter) 217