Regeringens proposition

1999/2000:26

Effektivisering av förfarandet i allmän domstol

Prop.

1999/2000:26

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 november 1999

Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen en rad åtgärder för att effektivisera

och förenkla domstolsförfarandet för parterna och för de allmänna

domstolarna. Förslagen rör framförallt handläggningen i tingsrätterna.

Överrätternas handläggning påverkas också. Förslagen syftar till att

renodla domstolarnas och domarnas verksamhet och att ge domstolarna

ökat utrymme att själva bestämma bl.a. hur olika uppgifter skall

dokumenteras. Vidare avser förslagen att för parter och domstolar få till

stånd förenklade och förbättrade handläggningsregler samt en snabbare

och effektivare handläggning.

När det gäller renodling innebär förslagen följande.

 Ansvaret för obligatorisk avräkning av tid för frihetsberövande flyttas

från domstol till kriminalvården i fråga om fängelsepåföljden och till

Statens institutionsstyrelse i fråga om påföljden sluten ungdomsvård.

Domstolen skall på domen anteckna och till den lokala kriminalvårds-

myndigheten respektive Statens institutionsstyrelse rapportera under vilka

tider den dömde har varit anhållen, häktad eller frihetsberövad på något

annat sätt som kan föranleda avräkning. Domstolens ansvar ankommer i

tingsrätten på ordföranden, i hovrätten på målets referent och i Högsta

domstolen på rotelinnehavaren. En åklagare som utfärdar ett

strafföreläggande skall anteckna de frihetsberövanden som har före-

kommit och som kan komma att föranleda avräkning.

 Åklagare ges rätt att häva beslut om reseförbud innan åtal har väckts

på samma sätt som gäller för beslut om hävande av häktning.

 I propositionen behandlas också frågan om att beslut om ersättning av

allmänna medel till förhörspersoner och tolkar skall kunna fattas utanför

rättssalen av en domstolssekreterare eller tingsnotarie.

För att åstadkomma en ökad flexibilitet föreslås följande.

 Reglerna om avbrott och uppskov i huvudförhandling sammanförs

till ett institut samtidigt som bestämmelserna utformas så att det ges

bättre möjligheter att anpassa rättegången till förhållandena i det enskilda

målet. Möjligheterna att låta en huvudförhandling fortsätta efter uppehåll

ökas. Förbudet mot att i tvistemål låta en huvudförhandling fortsätta efter

uppehåll när denna hålls i förenklad form upphävs.

 Bestämmelsen i 1 kap. 9 § rättegångsbalken om att fler mål inte utan

synnerliga skäl får sättas ut till huvudförhandling samma dag än som kan

beräknas bli slutförda under sex timmar upphävs.

 Reglerna om protokollföring i mål och ärenden i domstol förenklas

genom att domstolarna får möjlighet att låta bli att föra protokoll när

något protokoll inte behövs. Vissa bestämmelser flyttas från rättegångs-

balken till ärendeförordningen.

 Tingsrätten ges möjlighet att avgöra mål som bara rör förverkande av

egendom utan att hålla huvudförhandling.

En rad förslag innebär en snabbare och effektivare handläggning:

 Tingsrätten skall i dispositiva tvistemål kunna meddela parterna att

förberedelsen skall anses vara avslutad vid en viss senare tidpunkt. Efter

denna tidpunkt skall en part få åberopa en ny omständighet eller ett nytt

bevis endast om parten gör sannolikt att han eller hon har haft en giltig

ursäkt att inte göra det tidigare eller om ett tillåtande av åberopandet inte

innebär att målets prövning fördröjs i någon väsentlig mån.

 I tvistemål och i mål om enskilt åtal bör tingsrätten vidare i ett tidigt

skede av målet upprätta en tidsplan för målets handläggning, om det inte

av särskilda skäl är obehövligt. Tidpunkten för huvudförhandling skall

bestämmas så snart som möjligt.

 De s.k. jourdomstolarnas behörighet enligt 19 kap. 12 § rättegångs-

balken utvidgas till att omfatta all befattning med förundersökning och

användande av tvångsmedel och alltså inte bara frågan om häktning.

För att i övrigt förenkla och förbättra handläggningsreglerna föreslås

följande åtgärder.

 Tingsrätten ges möjlighet att i dispositiva tvistemål förelägga

käranden att senast viss dag uppge om han vidhåller sin talan, om det

under målets handläggning har visat sig att käranden inte medverkar i

processen. Om käranden inte svarar, får tingsrätten meddela tredskodom

mot käranden.

 Tiden för att ansöka om återvinning av en tredskodom skall räknas

från datum för domen och inte som nu från dagen då parten delgavs

domen. I föreläggandet skall anges när en tredskodom kan komma att

meddelas.

 En part i ett småmål som har förorsakat motparten kostnader genom

försumlig processföring skall ersätta dessa kostnader utan begränsning.

 Ersättningen i småmål för en rättegångsskrift eller en inställelse höjs

från 300 kr till kostnaden för en halvtimmes rådgivning enligt rätts-

hjälpslagen (f.n. ca 500 kr).

 Kravet på att ett rättegångsombud ger in sin fullmakt vid en s.k.

missnöjesanmälan tas bort. Vidare slopas kravet på att originalfullmakt

skall visas upp i högre rätt.

 Reglerna i äktenskapsbalken och föräldrabalken om förfarandet i mål

om äktenskapsskillnad och vårdnad m.m. förenklas. Förändringarna får

bl.a. till följd att möjligheterna till enbart skriftlig handläggning utvidgas.

 Domstolens möjligheter att meddela provisoriska beslut enligt 15

kap. 3 § rättegångsbalken för att säkerställa sökandens rätt skall kunna

tillämpas även i de fall sökanden har ett fordringsanspråk eller ett

anspråk på bättre rätt till viss egendom.

I propositionen föreslås dessutom några tekniska lagändringar till följd

av att de allmänna advokatbyråerna har avvecklats.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. De ändringar som

rör avräkning av tid för frihetsberövande föreslås dock träda i kraft den 1

oktober 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 8

2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken 25

2.3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken 27

2.4 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 29

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m. 33

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:371) om

rättegången i arbetstvister 35

2.7 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 36

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. 38

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1559) med

föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

yttrandefrihetsgrundlagens områden 40

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård 41

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:116) om

skiljeförfarande 42

3 Ärendet och dess beredning 43

4 Reformarbetet för domstolsväsendet 44

5 Uppehåll i huvudförhandling 45

5.1 Nuvarande regler 45

5.2 Reformbehovet 46

5.3 Tidigare reformer och reformförslag 46

5.4 En enklare reglering avpassad efter nutida förhållanden 48

6 Avräkning av tid för frihetsberövande 54

6.1 Gällande regler om avräkning av tid för frihetsberövande 54

6.2 Bestämmelser om beräkning av strafftid 55

6.3 Ansvaret för obligatorisk avräkning av tid för

frihetsberövande 56

6.4 Underlag för avräkningsbesluten 59

6.5 Domstolens uppgiftslämnande och rapportering 63

7 Tidsplanering av mål i tingsrätt 65

8 Preklusion i tvistemål i tingsrätt 68

9 Protokollföring 72

9.1 Nuvarande regler 72

9.2 Reglerna om protokoll förenklas 74

10 Beslut om vittnesersättning m.m. 81

11 Oseriösa rättegångar m.m. 84

11.1 Mål där käranden inte medverkar 86

11.2 Utvidgad möjlighet att avgöra mål på handlingarna 88

11.3 Bristfälliga stämningsansökningar/ käromål 91

11.4 Innehållet i en ansökan om återvinning 92

12 Småmål 93

12.1 Förfarandereglerna i småmål 94

12.2 Ansvaret för rättegångskostnader i småmål 95

12.2.1 Räckvidden av kostnadsansvaret i småmål 97

12.2.2 Ersättningsgilla kostnader vid försumlig

processföring 98

12.2.3 Ersättning för en rättegångsskrift eller

inställelse 100

12.2.4 Vittnesersättning i småmål 101

13 Utvidgad behörighet för s.k. jourdomstol 102

14 Rättegångsregler i äktenskapsbalken och föräldrabalken 104

14.1 Avgörande av mål utan huvudförhandling 104

14.2 Rätt till prövning av återkallat yrkande 106

14.3 Prövningen av yrkande om äktenskapsskillnad när

motparten uteblir 107

14.4 Parts utevaro när en begäran om ett interimistiskt beslut

skall prövas 109

14.5 Delgivning av återkallelse 112

15 Rättegångsfullmakt 113

16 Fristen för ansökan om återvinning av tredskodom 117

17 Handläggningen av mål om förverkande av egendom 120

18 Hävande av reseförbud 122

19 Provisoriska beslut för att säkerställa kärandens rätt 123

20 Möjligheterna att överklaga beslut särskilt 124

21 Domstolarnas skyldighet att självmant pröva sin behörighet 127

22 Målsägandens rätt att ta över åtal 129

23 Specificering av ombudsarvoden 131

24 Ikraftträdande m.m. 131

25 Ekonomiska konsekvenser 132

26 Författningskommentar 133

26.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 133

26.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken 143

26.3 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken 144

26.4 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken 144

26.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m. 146

26.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:371) om

rättegången i arbetstvister 146

26.7 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 146

26.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:1009) om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. 147

26.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1559) med

föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

yttrandefrihetsgrundlagens områden 147

26.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård 148

26.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:116) om

skiljeförfarande 148

Bilaga 1 Författningsförslagen i departementspromemorian

Domstolsförfarandet Förslag till förbättringar (Ds 1997:7) 149

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

departementspromemorian Domstolsförfarandet Förslag till

förbättringar (Ds 1997:7) 190

Bilaga 3 Lagförslagen om tidsplaner och preklusion i betänkandet

Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65) 191

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

Skiljedomsutredningens slutbetänkande Näringslivets

tvistlösning (SOU 1995:65) 193

Bilaga 5 Lagförslagen i Riksåklagarens promemoria 194

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

Riksåklagarens promemoria 196

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag 197

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 235

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 18 november 1999 240

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i äktenskapsbalken,

3. lag om ändring i föräldrabalken,

4. lag om ändring i brottsbalken,

5. lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.,

6. lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister,

7. lag om ändring i sekretesslagen (1980.100),

8. lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid

förverkande m.m.,

9. lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfri-

hetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens område,

10. lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten

ungdomsvård,

11. lag om ändring i lagen (1999:116) om skiljeförfarande.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 1 kap. 9 §, nuvarande 6 kap. samt 33 kap. 5 § skall upphöra att

gälla,

dels att 8 kap. 2, 4 och 7 §§, 12 kap. 9 §, 14 kap. 7 §, 15 kap. 3 §, 18 kap.

8 a §, 19 kap. 12 §, 25 kap. 7 §, 35 kap. 13 §, 42 kap. 6, 11, 18 och 20 §§,

43 kap. 3, 11 och 13 §§, 44 kap. 9 §, 46 kap. 3, 11 och 13 §§, 47 kap. 6, 22

och 24 §§, 50 kap. 17 §, samt 51 kap. 17 § skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas ett nytt kapitel, 6 kap., av följande

lydelse,

dels att det i balken skall införas två nya bestämmelser, 42 kap. 15 a §

och 44 kap. 7 c § av följande lydelse.

6 kap. Om registrering av uppgifter och handlingar

1 § Vid domstolen skall det föras register över alla mål. Registret skall

utvisa tiden då varje mål kommit in, de åtgärder som vidtagits med målet,

tiden för målets avgörande och, om missnöje anmälts eller överklagande

kommit in, dagen då det skett och de åtgärder som vidtagits.

Handlingarna i målet skall föras samman till en akt.

2 § Av målregistret eller av akten skall det framgå

1. domstolens avgöranden i målet, när de har beslutats och vem eller

vilka som svarar för beslutet, samt

2. vem eller vilka som svarar för gjorda anteckningar.

När omröstning har förekommit skall skiljaktiga meningar framgå av

målregistret eller av akten.

3 § Vid ett sammanträde skall följande antecknas:

1. tid och ställe för sammanträdet,

2. vilka som deltar i sammanträdet,

3. rättegångsfullmakter som ges muntligen inför domstolen,

4. när sammanträdet hålls inom stängda dörrar, anledningen till det,

5. parternas yrkanden och invändningar samt medgivanden eller be-

stridanden av motpartens yrkanden,

6. yrkanden av andra än parter samt parternas medgivanden eller be-

stridanden av sådana yrkanden,

7. den utredning som läggs fram,

8. vad som iakttas vid en syn på stället, samt

9. det som i övrigt förekommer vid ett sammanträde, i den mån det kan

ha betydelse för parterna eller för högre rätt att det antecknas.

Anteckningarna skall göras i anslutning till sammanträdet.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 § om jäv gäller för den som gör anteck-

ningarna.

4 § Vid ett sammanträde som hålls under förberedelsen av ett mål och

som inte endast avser bevisupptagning skall utöver vad som anges i 3 §

följande antecknas:

1. i korthet de omständigheter som parterna åberopar samt motpartens

yttrande över dessa omständigheter,

2. de bevis som parterna vill åberopa och vad de vill styrka med varje

särskilt bevis, samt

3. det som i övrigt behövs till ledning för en huvudförhandling.

5 § När ett bevis tas upp av en domstol som inte har att fatta något

slutligt avgörande i målet eller ärendet, skall det upprättas ett protokoll

över vad som förekommer.

6 § Berättelser som avges i bevissyfte skall tas upp genom ljudinspelning

eller, i den omfattning berättelserna kan antas vara av betydelse i målet,

skrivas ned. Detta gäller dock inte vid huvudförhandling i Högsta

domstolen.

Om berättelsen skrivs ned, skall parterna och den som hörts genast få

tillfälle att kontrollera det som skrivits. Den som lämnat berättelsen skall

tillfrågas om han eller hon har något att invända mot innehållet. En

invändning som inte leder till någon ändring skall antecknas. Därefter får

det som skrivits inte ändras.

7 § Det som i detta kapitel sägs om mål gäller även ärenden som

handläggs enligt denna balk.

8 kap.

2 §

Till ledamot av advokatsamfundet får endast den antas som

1. är svensk medborgare eller medborgare i en annan stat inom

Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

2. har hemvist i Sverige eller i en annan stat inom Europeiska unionen

eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

3. har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till

domarämbete,

4. har genomgått för advokatverksamhet erforderlig praktisk och

teoretisk utbildning,

5. har gjort sig känd för redbarhet, och

6. även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet.

Advokatsamfundets styrelse får i enskilda fall medge undantag från

antagningskraven såvitt gäller första stycket 1 och 2. Detsamma gäller

antagningskraven enligt första stycket 3 och 4 beträffande den som är

auktoriserad som advokat i en annan stat i enlighet med där gällande

bestämmelser.

Den som har genomgått en utbildning som krävs för att bli advokat i en

stat inom Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbets-

området och som i Sverige genomgått ett prov som visar att han har

tillräckliga kunskaper om den svenska rättsordningen, skall anses

uppfylla kraven enligt första stycket 3 och 4. Detsamma gäller den som

registrerats enligt 2 a § och som därefter under minst tre år bedrivit

faktisk och regelbunden advokatverksamhet i Sverige, under förutsätt-

ning antingen att verksamheten huvudsakligen omfattat svensk rätt eller

att, om verksamheten inte huvudsakligen omfattat svensk rätt, den

registrerade på annat sätt har förvärvat tillräckliga kunskaper och erfaren-

heter för att antas till ledamot i samfundet.

Den som har blivit auktoriserad som advokat i Danmark, Finland,

Island eller Norge i enlighet med där gällande bestämmelser och som

därefter under minst tre år på ett tillfredsställande sätt har tjänstgjort som

biträdande jurist på advokatbyrå i Sverige skall anses uppfylla kraven

enligt första stycket 3 6.

Den som är försatt i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken får inte antas till ledamot. Inte heller får den antas till

ledamot som enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m. är förbjuden att utöva rådgivnings-

verksamhet.

Lagfaren domare i eller befatt-

ningshavare vid domstol eller

allmän åklagare eller kronofogde

får inte antas till ledamot; inte

heller den som annars är anställd i

en stats eller kommuns tjänst eller

hos någon annan enskild än

advokat, om inte advokatsam-

fundets styrelse medger undantag.

Vad som nu sagts gäller dock inte

den som är anställd vid allmän

advokatbyrå.

Lagfaren domare i eller befatt-

ningshavare vid domstol eller

allmän åklagare eller kronofogde

får inte antas till ledamot; inte

heller den som annars är anställd i

en stats eller kommuns tjänst eller

hos någon annan enskild än

advokat, om inte advokatsam-

fundets styrelse medger undantag.

4 §

En advokat skall i sin

verksamhet redbart och nitiskt

utföra de uppdrag som anförtrotts

honom och iaktta god advokatsed.

I fråga om tystnadsplikt för

advokat vid allmän advokatbyrå

finns bestämmelser i 9 kap. 9 §

sekretesslagen (1980:100). Annan

advokat är skyldig att förtiga vad

han får kännedom om i sin yrkes-

utövning när god advokatsed

kräver detta.

En advokat skall i sin

verksamhet redbart och nitiskt

utföra de uppdrag som anförtrotts

honom och iaktta god advokatsed.

En advokat är skyldig att förtiga

vad han får kännedom om i sin

yrkesutövning när god advokatsed

kräver detta.

I advokatverksamhet som bedrivs i bolagsform får endast advokat vara

delägare eller bolagsman, om inte advokatsamfundets styrelse medger

undantag.

En advokat är skyldig att hålla sina huvudmäns pengar och andra

tillgångar avskilda från det som tillhör honom själv.

7 §

En advokat, som i sin verksamhet uppsåtligen gör orätt eller som

annars förfar oredligt, skall uteslutas ur advokatsamfundet. När det gäller

en sådan advokat som avses i 2 a § skall registreringen upphävas. Är om-

ständigheterna mildrande, får i stället varning tilldelas honom.

Åsidosätter en advokat annars sina plikter som advokat, får varning

eller erinran meddelas honom. Är omständigheterna synnerligen försvår-

ande, får han uteslutas ur samfundet eller, i fråga om en sådan advokat

som avses i 2 a §, hans registrering upphävas.

Tilldelas en advokat varning, får han, om det finns särskilda skäl, även

åläggas att utge en straffavgift till samfundet med lägst ettusen och högst

femtiotusen kronor.

Om det bedöms tillräckligt får disciplinnämnden, i stället för att tilldela

en advokat erinran, göra ett uttalande om att advokatens åtgärd är felaktig

eller olämplig.

Inträder beträffande en advokat sådan omständighet att han enligt 2 §

femte eller sjätte stycket inte får antas till ledamot av samfundet, är han

skyldig att genast träda ur samfundet. Om han inte gör det, skall styrelsen

förordna om hans uteslutning. Detsamma gäller, om en advokat inte

längre uppfyller medborgarskapskravet enligt 2 § första stycket 1 eller

hemvistkravet enligt 2 § första stycket 2 och styrelsen inte medger att han

får stå kvar som ledamot av samfundet. Om en sådan advokat som avses i

2 a § fråntas rätten att uppträda som advokat i den stat där han är

auktoriserad, skall styrelsen upphäva hans registrering.

I beslut varigenom någon uteslutits ur samfundet får förordnas att

beslutet genast skall verkställas. Detsamma gäller ett beslut att upphäva

en registrering.

Brott mot tystnadsplikt enligt

4 § första stycket tredje meningen

får inte åtalas av annan än

Justitiekanslern. Åtal får väckas

endast om det är påkallat från

allmän synpunkt.

Brott mot tystnadsplikt enligt

4 § första stycket andra meningen

får inte åtalas av någon annan än

Justitiekanslern. Åtal får väckas

endast om det är påkallat från

allmän synpunkt.

12 kap.

9 §

Skriftlig fullmakt skall företes i

huvudskrift, när ombudet första

gången vid rätten för talan i målet.

Skriftlig fullmakt skall visas upp

i original när ombudet första

gången för talan i målet. Fullmakt

behöver emellertid inte visas upp

för anmälan av missnöje med ett

beslut.

Är, då fullmakt skall företes,

sådan icke tillgänglig, skall rätten

giva ombudet tid att förete den;

vad nu sagts gälle ej i fråga om

missnöjesanmälan. Finnes upp-

skov olägligt, må rätten fortsätta

med handläggningen av målet,

dock utan att däri meddela dom

eller slutligt beslut. Utfärdas

fullmakt, skall behörigheten anses

innefatta vad ombudet tidigare

åtgjort i rättegången.

Om en fullmakt inte finns

tillgänglig när den skall visas upp,

skall rätten ge ombudet tid att visa

upp den. Är ett uppskov olägligt,

får rätten fortsätta med hand-

läggningen av målet, dock utan att

meddela dom eller slutligt beslut.

Utfärdas fullmakt, skall behörig-

heten anses innefatta ombudets

tidigare åtgärder i rättegången.

Finner rätten ovisst, huruvida

parts underskrift å fullmakt är

riktig, må rätten medgiva anstånd

för ovisshetens undanröjande.

Anser rätten att det är ovisst om

en parts underskrift på fullmakten

är riktig, får rätten ge anstånd för

att undanröja ovissheten.

Skriftlig fullmakt skall i

huvudskrift eller styrkt avskrift

bifogas akten.

Skriftlig fullmakt skall tas in i

akten i original eller bestyrkt

kopia.

14 kap.

7 §

I fall som avses i 1 6 §§ får mål förenas endast om målen väckts vid

samma domstol och denna är behörig samt samma rättegångsform är

tillämplig för målen.

Väcks talan som avses i 3 5 §§

sedan huvudförhandling påbörjats

eller huvudkäromålet på annat sätt

företagits till avgörande, får rätten

handlägga målen särskilt, om de

inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Detsamma

gäller, om part väcker talan som

avses i 3 eller 5 § efter det att tiden

för yttrande enligt 42 kap. 15 § har

gått ut.

Väcks talan som avses i 3 5 §§

sedan huvudförhandling påbörjats

eller huvudkäromålet på annat sätt

företagits till avgörande, får rätten

handlägga målen särskilt, om de

inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Detsamma

gäller, om part väcker talan som

avses i 3 eller 5 § efter det att tiden

för yttrande enligt 42 kap. 15 § har

gått ut eller efter den tidpunkt som

angetts i ett sådant meddelande

som avses i 42 kap. 15 a §.

15 kap.

3 §

Om någon, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, visar sannolika

skäl för att han mot någon annan

har ett anspråk, som är eller kan

antas bli föremål för rättegång eller

prövning i annan liknande ordning,

och det skäligen kan befaras att

motparten genom att utöva viss

verksamhet eller företa eller under-

låta viss handling eller på annat sätt

hindrar eller försvårar utövningen

av sökandens rätt eller väsentligt

förringar dess värde, får domstol

förordna om lämplig åtgärd för att

säkerställa sökandens rätt.

Om någon visar sannolika skäl

för att han mot någon annan har ett

anspråk, som är eller kan antas bli

föremål för rättegång eller prövning

i annan liknande ordning, och det

skäligen kan befaras att motparten

genom att utöva viss verksamhet

eller företa eller underlåta viss

handling eller på annat sätt hindrar

eller försvårar utövningen av

sökandens rätt eller väsentligt

förringar dess värde, får domstol

förordna om lämplig åtgärd för att

säkerställa sökandens rätt.

En åtgärd enligt första stycket får innebära förbud vid vite att utöva viss

verksamhet eller företa viss handling eller annat föreläggande vid vite att

beakta sökandens anspråk eller förordnande av syssloman eller meddelan-

de av en föreskrift som är ägnad att på annat sätt förebygga intrång i sökan-

dens rätt.

18 kap.

8 a §

I mål där 1 kap. 3 d § första stycket tillämpas gäller följande i stället för

bestämmelserna i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad för

1. rättslig rådgivning under en timme vid ett tillfälle för varje instans och

med belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning

enligt rättshjälpslagen (1996:1619) under en timme,

2. ansökningsavgift,

3. resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med

sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och

uppehälle för ombud,

4. vittnesbevisning,

5. översättning av handling.

Om en part har handlat så att 3

eller 6 § är tillämplig, får dock er-

sättning till motparten avse dennes

samtliga kostnader enligt 8 §.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för

tillvaratagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för mål

som avses i denna paragraf, utgår ersättning för kostnad som avser den

tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för denna.

Har ett mål om betalningsföre-

läggande eller handräckning över-

lämnats till tingsrätt får, om målet

därefter avgörs genom tredskodom

mot svaranden, ersättning även

avse skälig kostnad för en rätte-

gångsskrift eller för inställelse vid

ett sammanträde inför rätten. Sådan

ytterligare ersättning utgår, om inte

särskilda skäl föranleder annan

bedömning, enligt bestämmelser

som regeringen meddelar.

Har ett mål om betalningsföre-

läggande eller handräckning över-

lämnats till tingsrätt får, om målet

därefter avgörs genom tredskodom

mot svaranden, ersättning även

avse skälig kostnad för högst en

rättegångsskrift eller inställelse vid

högst ett sammanträde inför rätten.

Sådan ytterligare ersättning lämnas,

om inte särskilda skäl föranleder

annan bedömning, med belopp som

motsvarar högst hälften av den

ersättning som betalas för

rådgivning enligt rättshjälpslagen

(1996:1619) under en timme.

19 kap.

12 §

Vad som sägs i detta kapitel skall

tillämpas även i fråga om

domstolarnas befattning med för-

undersökning och användande av

tvångsmedel.

Om särskilda skäl föreligger, får

en fråga om häktning tas upp även

av rätten i en annan ort än som

följer av reglerna i detta kapitel

Vad som sägs i detta kapitel skall

tillämpas även i fråga om

domstolarnas befattning med

förundersökning och användande

av tvångsmedel. En sådan fråga får

tas upp även av rätten i en annan ort

än som följer av reglerna i detta

kapitel, om beslut i frågan bör

fattas utan dröjsmål.

25 kap.

7 §

Har ej inom tid, som avses i 6 §,

åtal väckts eller till rätten in-

kommit framställning om för-

längning av tiden eller förekomma

eljest ej längre skäl för reseförbud,

skall det omedelbart hävas.

Reseförbud skall omedelbart

hävas om

1. det inom den tid som avses i

6 § varken har väckts åtal eller till

rätten inkommit framställning om

förlängning av tiden, eller

2. reseförbudet av något annat

skäl inte längre bör gälla.

Om hävande av reseförbud

förordnar åklagaren. Har förbudet

meddelats eller fastställts av

rätten, förordnar denna om hävan-

de av förbudet. Rätten får överlåta

till åklagaren att besluta om

tillfälliga undantag från reseförbu-

det eller från föreskrifter som har

meddelats i samband med detta.

Reseförbud hävs av rätten. Även

åklagaren får häva ett reseförbud,

om inte förbudet har meddelats

eller fastställts av rätten och åtal

har väckts. Rätten får överlåta till

åklagaren att besluta om tillfälliga

undantag från reseförbudet eller

från föreskrifter som har med-

delats i samband med detta.

Vad i 24 kap. 21 § är stadgat

om häktning äge motsvarande

tillämpning beträffande reseför-

bud.

Vad som anges i 24 kap. 21 §

om häktning skall tillämpas i

fråga om reseförbud.

35 kap.

13 §

Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom huvud-

förhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner detta vara av betydelse i

målet och det inte föreligger hinder mot att ta upp beviset.

Har tingsrätten i ett mål som fullföljts till hovrätten tagit upp muntlig

bevisning eller hållit syn på stället, behöver beviset tas upp på nytt endast

om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. I högsta

domstolen får de bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast

om det föreligger synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på nytt,

skall det förebringas genom

protokoll eller på annat lämpligt

sätt.

Om ett bevis inte tas upp på nytt,

skall det läggas fram på lämpligt

sätt.

42 kap.

6 §

Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum.

Förberedelsen har till syfte att klarlägga

1. parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som

parterna åberopar till grund för sin talan,

2. i vad mån parterna är oense om åberopade sakförhållanden,

3. vilka bevis som skall förebringas och vad som skall styrkas med

varje bevis,

4. om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets

avgörande och

5. om det finns förutsättningar för förlikning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning och, om det inte på grund

av målets beskaffenhet eller av

något annat särskilt skäl är

obehövligt, upprätta en tidsplan

för denna.

11 §

I mål där förlikning om saken är

tillåten får svaranden föreläggas att

skriftligen avge svaromål enligt 7 §

vid påföljd att tredskodom annars

kan komma att meddelas mot

honom. I föreläggandet skall anges

vad svaranden enligt 44 kap. 7 a

eller 7 b § skall iaktta för att

tredskodom inte skall kunna med-

delas mot honom.

I mål där förlikning om saken är

tillåten får svaranden föreläggas att

skriftligen avge svaromål enligt 7 §

vid påföljd att tredskodom annars

kan komma att meddelas mot

honom. I föreläggandet skall anges

vad svaranden enligt 44 kap. 7 a

eller 7 b § skall iaktta för att

tredskodom inte skall kunna med-

delas mot honom. I föreläggandet

skall anges när tredskodom kan

komma att meddelas.

I mål där förlikning om saken är

tillåten får käranden, om han

underlåter att medverka i målet,

föreläggas att senast en viss dag

ange om han vidhåller sin talan vid

påföljd att tredskodom annars kan

komma att meddelas mot honom. I

föreläggandet skall anges när

tredskodom kan komma att

meddelas.

15 a §

I mål där förlikning om saken är

tillåten får tingsrätten meddela

parterna att förberedelsen vid en

viss senare tidpunkt skall anses

vara avslutad. I sådant fall får

efter den tidpunkten en part

åberopa en ny omständighet eller

ett nytt bevis endast om

1. parten gör sannolikt att han

har haft en giltig ursäkt att inte

åberopa omständigheten eller

beviset tidigare eller

2. målets prövning inte fördröjs

i någon väsentlig mån, om

åberopandet tillåts.

I meddelandet skall parterna

upplysas om den verkan som

meddelandet har.

18 §

Ett mål avgörs efter huvudförhandling. Utan sådan förhandling får rätten

dock

1. avgöra ett mål på annat sätt än genom dom,

2. meddela tredskodom,

3. meddela dom i anledning av talan som medgivits eller eftergivits,

4. stadfästa förlikning och

5. även i annat fall meddela dom, om huvudförhandling inte behövs med

hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna.

Innan ett mål avgörs med stöd av första stycket 5, skall parterna, om de

inte kan anses redan ha slutfört sin talan, beredas tillfälle till detta.

Innan ett mål avgörs genom tredskodom enligt 44 kap. 7 a eller 7 b §,

gäller vad som sägs i andra stycket i fråga om käranden.

Innan ett mål avgörs genom

tredskodom enligt 44 kap. 7 c §,

gäller vad som sägs i andra stycket

i fråga om svaranden.

20 §

Så snart förberedelsen avslutats

skall rätten, om målet inte avgjorts

enligt 18 §, bestämma tid för

huvudförhandling, om möjligt efter

samråd med parterna.

Huvudförhandling för handlägg-

ning av rättegångsfråga eller del av

saken, som kan avgöras särskilt,

får hållas även om förberedelsen

av målet i övrigt inte har avslutats.

Huvudförhandling för handlägg-

ning av rättegångsfråga eller del av

saken, som kan avgöras särskilt, får

hållas även om förberedelsen av

målet i övrigt inte har avslutats.

Huvudförhandlingen får med parternas samtycke hållas i förenklad form,

om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 43 kap. 2 §. Sådan

huvudförhandling kan äga rum i omedelbart samband med förberedelsen

eller, under förutsättning att samma domare sitter i rätten, inom femton

dagar från den dag då den muntliga förberedelsen avslutades. Oavsett

parternas samtycke får huvudförhandling i förenklad form hållas i

omedelbart samband med förberedelsen, om saken är uppenbar.

Om muntlig förberedelse hålls per telefon, får även huvudförhandling i

förenklad form hållas per telefon i omedelbart samband med förberedelsen.

Vid huvudförhandling i förenklad form skall vad som ägt rum under det

sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha ägt rum

även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid denna.

43 kap.

3 §

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §,

får förhandlingen ändå påbörjas,

om det kan antas att den enligt 11 §

andra stycket kan fortsätta senare

utan att ny huvudförhandling

behöver hållas och en uppdelning

av förhandlingen inte är olämplig

med hänsyn till målets beskaffen-

het.

Om det finns sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §,

får förhandlingen ändå påbörjas,

om det kan antas att hindret

kommer att undanröjas utan att ny

huvudförhandling behöver hållas

enligt 11 § tredje stycket och en

uppdelning av förhandlingen inte är

olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning,

om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling och den

som skall höras finns tillgänglig.

Om det är av synnerlig vikt för utredningen, får även annan handlägg-

ning äga rum i anslutning till bevisupptagning enligt andra stycket.

Om bevisning upptas med stöd av andra eller tredje stycket, gäller i

tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som upptas utom huvudför-

handlingen.

11 §

Huvudförhandlingen skall, utan

annat avbrott än som kan

föranledas av bestämmelserna i 1

kap. 9 §, om möjligt fortgå i ett

sammanhang till dess målet är

färdigt för avgörande. En påbörjad

huvudförhandling får uppskjutas

endast om förhandlingen ägt rum

enligt 3 § första stycket, om det

efter handläggningens början har

kommit fram något nytt viktigt skäl

eller bevis eller om rätten annars

finner att det är nödvändigt. En

uppskjuten huvudförhandling skall

återupptas så snart som möjligt.

Har en huvudförhandling upp-

skjutits en eller flera gånger, får

fortsatt huvudförhandling hållas,

om den sammanlagda uppskovs-

tiden uppgår till högst femton

dagar. I annat fall skall ny huvud-

förhandling hållas, om det inte med

hänsyn till målets beskaffenhet

föreligger synnerliga skäl att hålla

fortsatt huvudförhandling och syftet

med en sammanhållen huvudför-

handling inte eftersätts i väsentlig

mån. Uppskjuts en huvudförhand-

ling som hålls i förenklad form,

skall alltid ny huvudförhandling

hållas utan tillämpning av 42 kap.

20 § andra stycket.

Huvudförhandlingen skall

genomföras utan onödiga uppehåll

och så långt möjligt i ett

sammanhang.

Om huvudförhandlingen inte

kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en

vecka. I andra fall skall förhand-

lingen pågå minst tre dagar per

vecka.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till målets omfattning,

huvudförhandlingens längd eller

andra särskilda omständigheter,

får uppehåll göras i större omfatt-

ning än vad som följer av andra

stycket. Ny huvudförhandling skall

hållas, om uppehåll i förhandlingen

gjorts i sådan omfattning att syftet

med en sammanhållen huvudför-

handling väsentligen gått förlorat.

Till en uppskjuten huvudför-

handling skall parterna kallas

omedelbart eller genom särskild

kallelse. I fråga om föreläggande

för parterna gäller vad som sägs i

42 kap. 12 §. Utsätts ett mål till

fortsatt huvudförhandling, får i

stället för föreläggande enligt 12 §

första stycket en part föreläggas att

inställa sig vid påföljd att annars

tredskodom kan komma att

meddelas mot honom eller målet

avgöras utan hinder av hans

utevaro.

I fråga om föreläggande i kallelse

till en senare förhandling gäller vad

som sägs i 42 kap. 12 §. Om ett mål

sätts ut till fortsatt huvudför-

handling, får i stället för före-

läggande enligt 12 § första stycket

en part föreläggas att inställa sig

vid påföljd att annars tredskodom

kan komma att meddelas mot

honom eller målet avgöras utan

hinder av hans utevaro.

13 §

Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den

slutade vid den tidigare förhandlingen.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte föreligger hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det förebringas

genom protokoll eller på annat

lämpligt sätt.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte finns hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det läggas fram på

lämpligt sätt.

44 kap.

7 c §

Om käranden inte följer ett

föreläggande enligt 42 kap. 11 §

andra stycket att ange om han

vidhåller sin talan, får tredskodom

meddelas mot honom.

9 §

Part, mot vilken tredskodom

givits, äge hos den rätt, där talan

väckts, söka återvinning inom en

månad från den dag, då domen

delgavs honom. Sökes ej åter-

vinning, skall domen stå fast i vad

den gått honom emot.

Part, mot vilken tredskodom

meddelats, får hos den rätt där talan

väckts söka återvinning inom en

månad från den dag då domen

meddelades. Om återvinning inte

söks står domen fast i den del den

gått parten emot.

Ansökan om återvinning skall

göras skriftligen. Har tredskodom

givits under förberedelsen, bör

skriften innehålla allt vad från

sökandens sida erfordras för för-

beredelsens fullföljande.

Ansökan om återvinning skall

göras skriftligen. Har tredskodom

meddelats utan huvudförhandling,

bör ansökan innehålla allt som

behövs från sökandens sida för för-

beredelsens fullföljande.

46 kap.

3 §

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §

första stycket 4 6, får för-

handlingen ändå påbörjas, om det

kan antas att den enligt 11 § andra

stycket kan fortsätta senare utan att

ny huvudförhandling behöver

hållas och en uppdelning av

förhandlingen inte är olämplig med

hänsyn till målets beskaffenhet.

Om det finns sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §

första stycket 4 6, får förhand-

lingen ändå påbörjas, om det kan

antas att hindret kommer att

undanröjas utan att ny huvud-

förhandling behöver hållas enligt

11 § tredje stycket och en upp-

delning av förhandlingen inte är

olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning,

om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling och den

som skall höras finns tillgänglig.

Om det är av synnerlig vikt för utredningen, får även annan handlägg-

ning äga rum i anslutning till bevisupptagning enligt andra stycket.

Om bevisning upptas med stöd av andra eller tredje stycket, gäller i

tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som upptas utom

huvudförhandlingen.

11 §

Huvudförhandlingen skall, utan

annat avbrott än som kan

föranledas av bestämmelserna i 1

kap. 9 §, om möjligt fortgå i ett

sammanhang till dess målet är

färdigt för avgörande. En påbörjad

huvudförhandling får uppskjutas

endast om förhandlingen ägt rum

enligt 3 § första stycket, om det

efter handläggningens början har

kommit fram något nytt viktigt skäl

eller bevis eller om rätten annars

finner att det är nödvändigt. En

uppskjuten huvudförhandling skall

återupptas så snart som möjligt. Är

den tilltalade häktad, skall

förhandlingen återupptas inom en

vecka från dagen för föregående

förhandlings avslutande eller, då

han häktats därefter, från dagen för

hans häktande, om inte på grund av

särskilda omständigheter ett längre

uppskov är nödvändigt.

Har en huvudförhandling upp-

skjutits en eller flera gånger, får

fortsatt huvudförhandling hållas,

om den sammanlagda uppskovs-

tiden uppgår till högst femton

dagar. I annat fall skall ny

huvudförhandling hållas, om det

inte med hänsyn till målets

beskaffenhet föreligger synnerliga

skäl att hålla fortsatt huvud-

förhandling och syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

inte eftersätts i väsentlig mån.

Utan hinder av bestämmelserna i

andra stycket får fortsatt

huvudförhandling hållas i den mån

uppskov har föranletts av en

rättspsykiatrisk undersökning, om

det inte är olämpligt med hänsyn

till uppskovets längd och

omständigheterna i målet.

Till en uppskjuten huvudför-

handling skall parterna kallas

omedelbart eller genom särskild

kallelse. I fråga om föreläggande

gäller vad som sägs i 45 kap. 15 §.

Huvudförhandlingen skall

genomföras utan onödiga uppehåll

och så långt möjligt i ett

sammanhang.

Om huvudförhandlingen inte

kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en

vecka. I andra fall skall förhand-

lingen pågå minst tre dagar per

vecka.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till målets omfattning,

huvudförhandlingens längd eller

andra särskilda omständigheter,

får uppehåll göras i större omfatt-

ning än vad som följer av andra

stycket. Ny huvudförhandling skall

hållas, om uppehåll i förhandlingen

gjorts i sådan omfattning att syftet

med en sammanhållen huvudför-

handling väsentligen gått förlorat.

Är den tilltalade häktad, får ett

uppehåll inte göras i mer än en

vecka, om inte på grund av

särskilda omständigheter ett längre

uppehåll är nödvändigt.

I fråga om föreläggande i kallelse

till en senare förhandling gäller vad

som sägs i 45 kap. 15 §

.

13 §

Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den

slutade vid den tidigare förhandlingen.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte föreligger hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det förebringas

genom protokoll eller på annat

lämpligt sätt.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte finns hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det läggas fram på

lämpligt sätt.

47 kap.

6 §

Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum.

Förberedelsen har till syfte att klarlägga

1. den tilltalades inställning till åtalet och grunden för den,

2. vilka bevis som skall förebringas och vad som skall styrkas med

varje bevis samt

3. om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets

avgörande.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning och, om det inte på grund

av målets beskaffenhet eller av

något annat särskilt skäl är

obehövligt, upprätta en tidsplan

för denna.

22 §

Så snart förberedelsen avslutats

skall rätten bestämma tid för

huvudförhandling, om möjligt efter

samråd med parterna. Huvud-

förhandling för handläggning av

rättegångsfråga eller del av saken,

som kan avgöras särskilt, får hållas

även om förberedelsen av målet i

övrigt inte har avslutats.

Huvudförhandling för handlägg-

ning av rättegångsfråga eller del av

saken, som kan avgöras särskilt, får

hållas även om förberedelsen av

målet i övrigt inte har avslutats.

Är den tilltalade häktad, skall huvudförhandlingen hållas inom en vecka

från dagen för förberedelsens avslutande eller, då han häktats därefter, från

dagen för hans häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom

en månad från dagen för förberedelsens avslutande. Har reseförbudet

meddelats därefter, skall tiden räknas från dagen för delgivning av beslutet.

24 §

Om enskilt åtal skall i övrigt vad

i 45 kap. 1 § tredje stycket samt 2,

3, 5, 6, 8, 12 och 17 §§ är stadgat

äga motsvarande tillämpning.

Vid enskilt åtal tillämpas i övrigt

45 kap. 1 § tredje stycket samt 2, 3,

5, 6, 8, 12 och 17 §§.

Beträffande huvudförhandling i

mål, vari enskilt åtal föres, äge

bestämmelserna i 46 kap. mot-

svarande tillämpning; i dylikt mål

gälle dock följande avvikelser:

Beträffande huvudförhandling i

mål om enskilt åtal tillämpas

bestämmelserna i 46 kap. med

följande avvikelser:

1. Om kallelse till uppskjuten

huvudförhandling och föreläggande

för part gälle vad i 23 § i detta

kapitel är stadgat.

1. I fråga om kallelse till

huvudförhandling som återupptas

efter uppehåll och föreläggande för

part gäller det som sägs i 23 § i

detta kapitel.

2. Utebliva båda parterna från

rättegångstillfälle för huvudför-

handling, skall målet avskrivas.

Om påföljd för målsägande, som

uteblir eller underlåter att infinna

sig personligen, så ock om måls

återupptagande skola bestämmel-

serna i 14 16 och 18 §§ i detta

kapitel äga motsvarande tillämp-

ning. Utebliva båda parterna eller

endera från särskilt sammanträde

för behandling av rättegångsfråga,

må frågan avgöras utan hinder

därav.

2. Om båda parterna uteblir från

huvudförhandling, skall målet

avskrivas. I fråga om påföljd för

målsägande som uteblir eller

underlåter att infinna sig person-

ligen samt om måls återupptagande

tillämpas bestämmelserna i 14 16

och 18 §§ i detta kapitel. Uteblir

båda parterna eller en av dem från

ett särskilt sammanträde för

behandling av rättegångsfråga, får

frågan avgöras utan hinder av

detta.

3. Då mål utsättes till fortsatt

eller ny huvudförhandling, äge

rätten i stället för åtgärd, som avses

i 46 kap. 12 §, förordna, att

förberedelse skall ånyo äga rum,

samt meddela erforderliga

föreskrifter därom.

3. Då mål sätts ut till fortsatt

eller ny huvudförhandling, får

rätten i stället för åtgärd som avses

i 46 kap. 12 § besluta att

förberedelse skall äga rum på nytt

samt meddela föreskrifter om detta.

50 kap.

17 §

I övrigt skall det som sägs i 1

kap. 9 § samt 43 kap. 1 6 §§, 8 §

andra fjärde styckena och 10

14 §§ tillämpas i fråga om huvud-

förhandling i hovrätten. Reglerna i

16 § i detta kapitel skall dock

tillämpas i fråga om kallelser till

uppskjuten huvudförhandling och

föreläggande för parterna.

I övrigt skall det som sägs i 43

kap. 1 6 §§, 8 § andra fjärde

styckena och 10 14 §§ tillämpas i

fråga om huvudförhandling i hov-

rätten. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till huvudförhandling

som återupptas efter uppehåll och

förelägganden för parterna.

51 kap.

17 §

I övrigt skall det som sägs i 1

kap. 9 § samt 46 kap. 1 5 §§, 6 §

andra stycket, 7 9, 11, 13, 16 och

17 §§ tillämpas i fråga om huvud-

förhandling i hovrätten. Reglerna i

16 § i detta kapitel skall dock

tillämpas i fråga om kallelser till

uppskjuten huvudförhandling och

föreläggande för parterna.

I övrigt skall det som sägs i 46

kap. 1 5 §§, 6 § andra stycket, 7 9,

11, 13, 16 och 17 §§ tillämpas i

fråga om huvudförhandling i hov-

rätten. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till huvudförhandling

som återupptas efter uppehåll och

förelägganden för parterna.

När ett mål sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, får hovrätten

besluta om lämpliga åtgärder för att målet skall kunna slutföras vid den

förhandlingen.

I fråga om sådana åtgärder gäller 10 12 §§ i detta kapitel.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Bestämmelserna i 18 kap. 8 a § i dess äldre lydelse skall tillämpas i

mål som handläggs enligt 1 kap. 3 d §, om ansökan om stämning har

kommit in till rätten före ikraftträdandet eller, när talan har väckts som

enskilt anspråk i brottmål, rätten före ikraftträdandet beslutat att tvisten

skall handläggas som tvistemål. Detsamma gäller om talan har väckts

genom ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning och

kronofogdemyndigheten före ikraftträdandet har beslutat att, enligt 36 eller

54 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning,

överlämna målet till tingsrätt.

3. Har en huvudförhandling påbörjats före ikraftträdandet tillämpas i

fråga om den förhandlingen 43 kap. 3 och 11 §§ eller 46 kap. 3 och 11 §§ i

deras äldre lydelse.

2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 9, 11, 12 och 16 §§ äktenskapsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

9 §

Beslut enligt 7 § får meddelas

utan huvudförhandling. Innan

beslutet meddelas skall den andra

maken få tillfälle att yttra sig över

yrkandet. Har domstolen kallat

makarna till förhandling och

uteblir den make som har framställt

yrkandet, skall detta anses

återkallat till den del det inte har

medgetts av den andra maken. Att

den andra maken uteblir från

förhandlingen hindrar inte att

yrkandet prövas.

Innan rätten meddelar ett beslut

enligt 7 §, skall den andra maken få

tillfälle att yttra sig över yrkandet.

11 §

Om en make återkallar talan om

äktenskapsskillnad sedan gemen-

sam ansökan om äktenskaps-

skillnad har getts in till domstolen

eller sedan den makens yrkande om

äktenskapsskillnad har delgetts den

andra maken, skall målet trots detta

prövas om denne yrkar det. Den

sistnämnda maken skall underrättas

om detta när återkallelsen delges

den maken.

Om en make återkallar ett

yrkande om äktenskapsskillnad

sedan gemensam ansökan om

äktenskapsskillnad har getts in till

domstolen eller sedan den makens

yrkande om äktenskapsskillnad har

delgetts den andra maken, skall

yrkandet ändå prövas om den

andra maken yrkar det. Den andra

maken skall underrättas om detta

när återkallelsen skickas till honom

eller henne.

Om en make som har yrkat

äktenskapsskillnad uteblir från en

förhandling i denna fråga, skall

målet trots detta prövas om den

andra maken yrkar det vid

förhandlingen. En make som har

yrkat äktenskapsskillnad skall

underrättas om detta när den

maken kallas till förhandlingen.

Om käranden uteblir från en

förhandling i ett mål om äkten-

skapsskillnad, skall yrkandet om

äktenskapsskillnad ändå prövas om

svaranden begär det. Rätten skall

underrätta käranden om detta i

kallelsen till förhandlingen.

12 §

När makarna eller en av dem yrkar

äktenskapsskillnad får målet

prövas utan huvudförhandling.

Detta gäller också andra frågor i

målet, om makarna är överens om

dem.

När makarna eller en av dem yrkar

äktenskapsskillnad får yrkandet

prövas utan huvudförhandling.

Andra frågor i målet kan avgöras

utan huvudförhandling enligt

bestämmelserna i rättegångs-

balken.

16 §

I fall som avses i 6 kap. 6 § andra

stycket får domstolen på yrkande

av en av makarna besluta i frågan

om nyttjanderätt för tiden till dess

att frågan har avgjorts genom dom

som har vunnit laga kraft. Beslut

meddelas på det sätt som anges i

9 §. Beslutet får verkställas på

samma sätt som en dom som har

vunnit laga kraft men får när som

helst ändras av domstolen.

I fall som avses i 6 kap. 6 § andra

stycket får domstolen på yrkande

av en av makarna besluta i frågan

om nyttjanderätt för tiden till dess

att frågan har avgjorts genom dom

som har vunnit laga kraft. Innan

rätten meddelar beslut, skall den

andra maken få tillfälle att yttra sig

över yrkandet. Beslutet får

verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft men

får när som helst ändras av

domstolen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 17 och 20 §§ samt 7 kap. 15 §

föräldrabalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

17 §

Frågor om vårdnad, boende eller umgänge tas upp av rätten i den ort där

barnet har sitt hemvist. Sådana frågor kan tas upp även i samband med

äktenskapsmål. Om det inte finns någon behörig domstol, tas frågorna upp

av Stockholms tingsrätt.

Frågor om vårdnad som avses i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt 10 b § andra

stycket samt frågor om boende och umgänge handläggs i den ordning som

är föreskriven för tvistemål. Frågan om fördelning av resekostnader enligt

15 b § skall anses som en del av frågan om umgänge. Står barnet under

vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och är föräldrarna överens i

saken, får de väcka talan genom gemensam ansökan.

Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för dom-

stolsärenden.

I mål om vårdnad och boende kan underhållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

Dom i mål om vårdnad, boende

eller umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna är

överens i saken.

20 §

I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får rätten besluta

om vårdnad, boende eller umgänge för tiden till dess att frågan har avgjorts

genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller föräldrarna

har träffat ett avtal om frågan och avtalet har godkänts av socialnämnden.

Rätten skall besluta efter vad som är bäst för barnet.

Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta upplys-

ningar från socialnämnden i frågan.

Har rätten meddelat ett beslut som

ännu gäller när målet eller ärendet

skall avgöras, skall rätten ompröva

beslutet.

Innan beslut enligt första stycket

meddelas skall motparten få tillfälle

att yttra sig i frågan. Rätten kan

inhämta upplysningar från social-

nämnden i frågan. Har rätten

meddelat ett beslut som ännu gäller

när målet eller ärendet skall

avgöras, skall rätten ompröva

beslutet.

Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

7 kap.

15 §

I mål om underhåll till barn får rätten, för tiden till dess att frågan har

avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft, besluta

om underhållet efter vad som är skäligt. Skyldighet att utge bidrag får dock

åläggas någon endast om det finns sannolika skäl för att bidragsskyldighet

föreligger. Har fråga om underhåll väckts i samband med mål om

fastställande av faderskap till barn, får beslut om skyldighet att utge bidrag

inte meddelas, om flera män är instämda i målet.

Beslut enligt första stycket kan

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas, skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Har rätten meddelat ett

beslut, skall den ompröva det när

målet avgörs.

Innan beslut enligt första stycket

meddelas, skall motparten få

tillfälle att yttra sig i frågan. Har

rätten meddelat ett beslut, skall den

ompröva det när målet avgörs.

Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.4 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 26 kap. 8 § och 33 kap. 5 8 §§ brottsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 kap.

8 §

Om flera fängelsestraff verkställs samtidigt, skall vid tillämpning av

6 § hänsyn tas till den sammanlagda fängelsetiden. Vad nu sagts gäller

dock inte tid för fängelse som dömts ut enligt 28 kap. 3 § eller för-

vandlingsstraff för böter.

Såsom avtjänad tid räknas även

tid varunder straffet skall anses

verkställt på grund av domstols

förordnande som i 33 kap. 5 och

6 §§ sägs.

Såsom avtjänad tid räknas även

tid varunder straffet skall anses

verkställt enligt bestämmelserna i

33 kap. 6 och 7 §§ och lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

33 kap.

5 §

Döms någon till fängelse på viss

tid eller till sluten ungdomsvård

eller förordnar rätten, med till-

lämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytter-

ligare brott, och har den dömde

med anledning av misstanke om

brott som prövats genom dom i

målet, under en sammanhängande

tid av minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet

för rättspsykiatrisk undersökning

med stöd av 10 § lagen

(1991:1137) om rättspsykiatrisk

undersökning, skall tiden för

frihetsberövandet, till den del

under vilken inte samtidigt en dom

i ett annat mål verkställts, anses

som tid under vilken den utdömda

påföljden verkställts i anstalt eller

vid särskilt ungdomshem. Dom-

stolen skall i domen ange det antal

dagar påföljden skall anses verk-

ställd. Är den tid med vilken

påföljden överstiger frihetsberö-

vandet ringa, får förordnas att

påföljden skall anses helt verk-

ställd genom frihetsberövandet.

Bestämmelser om att frihetsbe-

rövande i vissa fall skall till-

godoräknas som tid för verk-

ställighet av påföljd finns i lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. och i lagen

(1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård.

Undanröjs villkorlig dom eller

skyddstillsyn och döms i stället till

fängelse på viss tid eller till sluten

ungdomsvård, skall, om tillgodo-

räknande inte skett enligt första

eller tredje stycket, första stycket

tillämpas även i fråga om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket.

Döms någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott som prövats genom dom i

målet varit berövad friheten på

sätt som anges i första stycket, får

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

6 §

Bestämmelserna i 5 § om till-

godoräknande av tid för frihets-

berövande som verkställighet av

påföljd må, i den mån det med

hänsyn till omständigheterna

prövas skäligt, tillämpas även i

fråga om frihetsberövande som ägt

rum utom riket.

Om någon döms till fängelse på

viss tid eller till sluten ungdoms-

vård eller om rätten med tillämp-

ning av 34 kap. 1 § 1 förordnar att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och den dömde med

anledning av misstanke om brott

som prövats genom dom i målet har

varit berövad friheten på sätt som

enligt 19 a § första stycket lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. får tillgodoräknas

som tid under vilken påföljden

verkställts i anstalt eller vid ett

särskilt ungdomshem, får rätten

förordna att påföljden skall anses

helt verkställd genom frihets-

berövandet. En förutsättning för ett

sådant förordnande är att den tid

som den utdömda påföljden

överstiger frihetsberövandet med

är ringa.

Om rätten undanröjer en

villkorlig dom eller en skyddstillsyn

och i stället dömer till fängelse på

viss tid eller till sluten ungdoms-

vård, gäller första stycket även i

fråga om sådana frihetsberövanden

som anges i 19 a § andra stycket

lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

Om någon döms till böter och

med anledning av misstanke om

brott, som prövats genom dom i

målet, har varit berövad friheten på

sätt som enligt första stycket får

tillgodoräknas som verkställighet

av påföljd, får rätten förordna att

påföljden skall anses helt eller

delvis verkställd genom frihets-

berövandet.

7 §

Bestämmelserna om tillgodo-

räknande av tid för frihets-

berövande som verkställighet av

påföljd i 6 §, i 19 a § lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. och i 10 a § lagen

(1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård får tillämpas

av rätten i fråga om frihets-

berövande som ägt rum utom

riket, i den utsträckning det med

hänsyn till omständigheterna är

skäligt.

8 §

Vid prövning i högre rätt av

klagan angående ådömd påföljd må

beslut i fråga som avses i 5 och

6 §§ ändras även om talan ej

fullföljts mot beslutet.

Vid prövning i högre rätt av ett

överklagande angående utdömd

påföljd får beslut i fråga som avses

i 6 och 7 §§ ändras även om

beslutet inte överklagats.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

dels att 22 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 19 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 a §

Om någon har dömts till

fängelse på viss tid eller om

domstol, med tillämpning av

34 kap. 1 § 1 brottsbalken, har

förordnat att sådan påföljd skall

avse ytterligare brott, och den

dömde med anledning av misstanke

om brott, som prövats genom dom i

målet, under en sammanhängande

tid av minst 24 timmar har varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet

för rättspsykiatrisk undersökning

med stöd av 10 § lagen

(1991:1137) om rättspsykiatrisk

undersökning, skall tiden för

frihetsberövandet, till den del

därunder inte samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål,

anses som tid under vilken den

utdömda påföljden verkställts i

anstalt.

Om rätten har undanröjt en

villkorlig dom eller en skyddstillsyn

och i stället dömt till fängelse på

viss tid, skall första stycket

tillämpas, i den mån tillgodo-

räknande inte skett enligt första

stycket eller 33 kap. 6 § tredje

stycket brottsbalken, även i fråga

om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket brottsbalken.

22 §

Har domstol enligt 33 kap. 5 och

6 §§ brottsbalken förordnat att

fängelse skall anses verkställt till

visst antal dagar, skall först

beräknas slutdag utan avseende

därpå och avdraget beräknas från

den dagen. Detsamma gäller i fråga

om tid som enligt 19 § andra

stycket skall räknas som tid

varunder straffet verkställts.

Skall enligt 19 a § eller domstols

förordnande enligt 33 kap. 7 §

brottsbalken fängelse anses

verkställt till visst antal dagar, skall

först beräknas slutdag utan av-

seende därpå och avdraget beräknas

från den dagen. Detsamma gäller i

fråga om tid som enligt 19 § andra

stycket skall räknas som tid var-

under straffet verkställts.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000. Om domstol före

ikraftträdandet har förordnat att fängelse skall anses verkställt till visst

antal dagar, tillämpas 22 § i dess äldre lydelse.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:371) om

rättegången i arbetstvister

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 4 § lagen (1974:371) om rättegången i

arbetstvister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §

I protokoll över huvudförhand-

ling behöver inte antecknas

berättelser som lämnas under

förhör i bevissyfte.

Berättelser som lämnas vid

huvudförhandling under förhör i

bevissyfte behöver inte antecknas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.7 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 9 § och 16 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

9 §

Sekretess gäller hos allmän

advokatbyrå i ärende om rättsligt

biträde eller rörande förvaltning i

konkurs

Sekretess gäller hos notarius

publicus i verksamhet som enligt

lag eller annan författning

ankommer på honom och som inte

avser uppgift om protest av växel

eller check

1. för uppgift som det kan antas att den rättssökande har förutsatt skall

bli behandlad förtroligt,

2. för uppgift i övrigt om någons personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att han lider skada eller men om uppgiften

röjs.

Motsvarande sekretess gäller

hos Notarius publicus i verksam-

het som enligt lag eller annan

författning ankommer på honom.

Sekretessen gäller inte uppgift om

protest av växel eller check.

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 §

tryckfrihetsförordningen och 1 kap.

2 § yttrandefrihetsgrundlagen att

meddela och offentliggöra uppgif-

ter i vissa fall är begränsad framgår

av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2,

4 § 1 8 samt 5 § 1 och 3

tryckfrihetsförordningen och av

5 kap. 1 § första stycket samt 3 §

första stycket 1 och 2 yttrande-

frihetsgrundlagen. De fall av upp-

såtligt åsidosättande av tystnads-

plikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2

tryckfrihetsförordningen samt

5 kap. 1 § första stycket och 3 §

första stycket 3 yttrandefrihets-

grundlagen i övrigt är begränsad, är

de där tystnadsplikten följer av

Att friheten enligt 1 kap. 1 §

tryckfrihetsförordningen och 1 kap.

2 § yttrandefrihetsgrundlagen att

meddela och offentliggöra uppgif-

ter i vissa fall är begränsad framgår

av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2,

4 § 1 8 samt 5 § 1 och 3

tryckfrihetsförordningen och av

5 kap. 1 § första stycket samt 3 §

första stycket 1 och 2 yttrande-

frihetsgrundlagen. De fall av upp-

såtligt åsidosättande av tystnads-

plikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2

tryckfrihetsförordningen samt

5 kap. 1 § första stycket och 3 §

första stycket 3 yttrandefrihets-

grundlagen i övrigt är begränsad, är

de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

6. 8 kap. 4 § första stycket tredje

meningen rättegångsbalken

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

6. 8 kap. 4 § första stycket andra

meningen rättegångsbalken

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Bestämmelsen i 9 kap. 9 §

gäller i sin äldre lydelse för uppgifter som hänför sig till tiden före

avvecklingen av den allmänna advokatbyrån.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet i

vissa fall vid förverkande m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

En fråga som avses i 1 § prövas,

om inte annat följer av 3 §, av

tingsrätten efter särskild talan. Om

inte annat framgår av denna lag,

gäller för sådan talan i tillämpliga

delar reglerna i rättegångsbalken

om åtal för brott på vilket inte kan

följa svårare straff än böter.

En fråga som avses i 1 § prövas,

om inte annat följer av 3 §, av

tingsrätten efter särskild talan. Om

inte annat framgår av denna lag,

gäller för sådan talan i tillämpliga

delar reglerna i rättegångsbalken

om åtal för brott på vilket inte kan

följa svårare straff än böter. Målet

får dock avgöras utan huvudför-

handling, om en sådan förhandling

inte behövs med hänsyn till

utredningen i målet och inte heller

begärs av någon av parterna.

Utfärdas stämning, skall den mot

vilken talan riktas föreläggas att

inställa sig till huvudförhandling

vid påföljd att egendomen annars

kan förklaras förverkad. Uteblir

han, skall egendomen förklaras

förverkad, om det inte framgår att

talan är ogrundad.

Utfärdas stämning, skall den mot

vilken talan riktas föreläggas att

inställa sig till huvudförhandling

eller yttra sig skriftligen vid påföljd

att egendomen annars kan förklaras

förverkad. Uteblir han från

förhandlingen eller yttrar han sig

inte, skall egendomen förklaras

förverkad, om det inte framgår att

talan är ogrundad.

Innan ett mål avgörs utan

huvudförhandling, skall parterna

ges tillfälle att slutföra sin talan,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

4 §

Avser saken förverkande av beslagtagen egendom, får kungörelse-

delgivning av beslutet eller stämningen ske enligt de förutsättningar som

anges i 15 § delgivningslagen (1970:428). Dessa regler får också tillämpas,

om den från vilken förverkande sker är okänd.

Om värdet av den beslagtagna

egendomen uppskattas till mindre

än en tiondel av det basbelopp

enligt lagen (1962: 381) om allmän

försäkring som gällde då beslaget

verkställdes eller om egendomen

saknar saluvärde, får delgivning ske

genom att beslutet eller stämningen

anslås på rättens kansli.

Om värdet av den beslagtagna

egendomen uppskattas till mindre

än en tiondel av det prisbasbelopp

enligt lagen (1962: 381) om allmän

försäkring som gällde då beslaget

verkställdes eller om egendomen

saknar saluvärde, får delgivning ske

genom att beslutet eller stämningen

anslås hos den myndighet som har

meddelat beslutet eller utfärdat

stämningen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1559) med

föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

yttrandefrihetsgrundlagens områden

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 2 § lagen (1991:1559) med föreskrifter

på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

2 §

Juryn skall under sin över-

läggning ha tillgång till rättens

protokoll och de handlingar som

har åberopats under

huvudförhandlingen.

Juryn skall under sin över-

läggning ha tillgång till de anteck-

ningar och ljudinspelningar som

har tillkommit enligt 6 kap.

rättegångsbalken och de hand-

lingar som har åberopats under

huvudförhandlingen.

Juryns prövning skall grundas på vad som har kommit fram vid huvud-

förhandlingen inför juryn.

Juryns svar skall skriftligen överlämnas till rätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård skall införas en ny paragraf, 10 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 a §

Om någon har dömts till sluten

ungdomsvård eller om rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1 brotts-

balken, har förordnat att sådan

påföljd skall avse ytterligare brott,

skall, i fråga om tillgodoräknande

av tid för frihetsberövande som

verkställighet av påföljden, 19 a §

lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. tillämpas på mot-

svarande sätt.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:116) om

skiljeförfarande

Härigenom föreskrivs att 34 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §

En domstol får under viss tid skjuta upp ett mål om en skiljedoms

ogiltighet eller om upphävande av en skiljedom för att ge skiljemännen

tillfälle att återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som

enligt skiljemännens mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller

upphävandet,

1. om domstolen har funnit att talan i målet skall bifallas och ena

parten har begärt uppskov, eller

2. om båda parter har begärt uppskov.

Meddelar skiljemännen en ny skiljedom, får en part inom den tid som

domstolen bestämmer utan stämningsansökan klandra skiljedomen i den

mån det föranleds av det återupptagna förfarandet eller av en ändring av

den första skiljedomen.

Fortsatt huvudförhandling får

oberoende av 43 kap. 11 § andra

stycket rättegångsbalken hållas

även om uppskovstiden uppgår till

mer än femton dagar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

3 Ärendet och dess beredning

I promemorian Domstolsförfarandet * Förslag till förbättringar (Ds

1997:7) lämnas en rad förslag som avser att förbättra handläggningen av

mål i de allmänna domstolarna. Regeringen behandlade i propositionen

Videokonferens i rättegång (prop. 1998/99:65) de förslag som rör

möjligheten att använda videokonferens vid handläggningen av mål och

ärenden i allmän domstol. I detta ärende behandlas promemorians övriga

förslag. Mot bakgrund av den försöksverksamhet med videoteknik i

domstol som föreslås i den nämnda propositionen lägger emellertid

regeringen inte nu fram några förslag om användning av telefon i

konkursärenden. Promemorians författningsförslag finns i bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissvaren finns

tillgänglig i ärendet (dnr Ju97 480).

Promemorian innehåller inte några förslag som motsvarar de förslag i

detta ärende som behandlar avräkning av tid för frihetsberövande från

påföljden sluten ungdomsvård (se avsnitt 6). Mot den bakgrunden har vid

beredningen av förslagen underhandskontakter tagits med Kriminalvårds-

styrelsen och Statens institutionsstyrelse.

I detta ärende tar regeringen även upp vissa förslag om ändringar av

reglerna om förfarandet i tvistemål i tingsrätt som lagts fram i

Skiljedomsutredningens slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU

1995:65). Utredningens lagförslag i dessa delar finns i bilaga 3.

Förslagen har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna

finns i bilaga 4. Remissvaren finns tillgängliga i Justitiedepartementet

(dnr Ju95 3110).

Regeringen behandlar vidare förslag i en promemoria från Riks-

åklagaren om ändring i rättegångsbalkens regler om reseförbud. Pro-

memorians lagförslag är intaget i bilaga 5. Promemorian har remiss-

behandlats. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 6.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju95

2996). Promemorians övriga förslag behandlas tillsammans med andra

förslag om effektiviseringar av handläggningen av strafförelägganden

(dnr Ju97 2631).

Regeringen tar i detta lagstiftningsärende också upp ändringar i

rättegångsbalken respektive sekretesslagen (1980:100) som är föranledda

av beslutet att avveckla de allmänna advokatbyråerna (se prop. 1998/99:1

utgiftsområde 4, bet. 1998/99:JuU1, rskr. 1998/99:80). Förslagen är

enbart redaktionella och har inte remissbehandlats.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 21 oktober 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns

i bilaga 8. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också

föreslagit vissa justeringar. Regeringen har på de flesta punkter följt

Lagrådets förslag. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i

lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 10,

11.1, 11.2 och 16 samt i författningskommentaren.

4 Reformarbetet för domstolsväsendet

Det pågår för närvarande ett omfattande reformarbete för att modernisera

domstolsväsendet. Några av hörnstenarna i det arbetet är att renodla

domarnas och domstolarnas arbetsuppgifter och att förenkla förfarande-

reglerna. Reformer på dessa områden och när det gäller kompetens-

utveckling, samverkan mellan domstolar och tillvaratagande av modern

teknik är nödvändiga för att domstolsväsendet också framöver skall

kunna leva upp till medborgarnas krav på rättssäkerhet och effektivitet.

Bland aktuella reformprojekt kan nämnas förslagen att koncentrera

inskrivningsverksamheten till sju tingsrätter och att överföra bouppteck-

ningshanteringen till skatteförvaltningen (se prop. 1999/2000:1,

utgiftsområde 4, s. 105 f.). Inom ramen för Domstolsverkets verksamhet

pågår vidare ett förändringsarbete som bl.a. syftar till att säkerställa och

höja kompetensen inom domstolsväsendet, att göra verksamheten mer

flexibel och mindre sårbar och att anpassa domstolarna till den tekniska

utvecklingen.

I förändringsarbetet finns också ett behov av lagändringar. I detta

lagstiftningsärende behandlar regeringen förslag till ändringar inom ett

flertal områden. I många fall rör det sig om förslag som har kommit från

domstolar och enskilda domare. Många av förslagen syftar till att renodla

domarnas arbetsuppgifter. Dit hör förslagen om att ge kriminalvården

ansvaret för beslut om avräkning av tid för frihetsberövande och att ge

möjlighet att fatta beslut om ersättning av allmänna medel utanför

rättssalen, av annan än rätten. Flera förslag syftar vidare till att inom

givna ramar ge domstolarna ett större utrymme att själva besluta hur

arbetet skall organiseras. Det gäller exempelvis en reform i fråga om

protokollföring och i fråga om uppehåll i förhandling. Flertalet av de

övriga förslagen tar sikte på att förenkla förfarandereglerna för att utan

att ge avkall på rättssäkerhetskraven ge möjlighet till en snabbare och

effektivare handläggning. Detta gynnar både parter och domstolar. Här

kan särskilt nämnas förslagen om tidsplaner för handläggningen och om

preklusion av nya omständigheter och bevis. Ett annat viktigt förslag rör

jourdomstols behörighet, som föreslås utvidgad till alla beslut under

förundersökning, såsom även andra beslut om tvångsmedel än häktning

samt förordnande av målsägandebiträde och offentlig försvarare.

I lagstiftningsärendet tar regeringen också upp några lagändringar som

rör de allmänna advokatbyråerna. Verksamheten är helt avvecklad sedan

den 1 oktober 1999. I rättegångsbalken i 8 kap. 2, 4 och 7 §§ och i

sekretesslagen (1980:100) 9 kap. 9 § och 16 kap. 1 § finns särskilda

regler för verksamheten vid de allmänna byråerna. Bestämmelserna

behöver justeras med hänsyn till avvecklingen.

5 Uppehåll i huvudförhandling

5.1 Nuvarande regler

En grundtanke bakom reglerna om huvudförhandling i brottmål och

tvistemål är att målen skall avgöras efter en koncentrerad huvudförhand-

ling och att domstolen skall ha det som hänt under förhandlingen i färskt

minne när den överlägger till dom. Det bästa är alltså att huvud-

förhandlingen pågår i ett sammanhang och omedelbart följs av

överläggning. För de fall detta inte går att genomföra finns det regler i

rättegångsbalken om avbrott och uppskov i påbörjade huvudförhand-

lingar.

Rättegångsbalken delar upp regleringen av uppehåll i huvudförhand-

ling i två skilda institut avbrott och uppskov. Huvudregeln finns i 1

kap. 9 § RB och innebär att en huvudförhandling skall pågå under

erforderligt antal dagar i följd. Enligt samma bestämmelse får emellertid

avbrott i förhandlingen göras under två eller, om det finns särskilda skäl,

tre dagar per vecka. En förutsättning är att avbrott kan ske utan

olägenhet. Så länge uppehållet inskränker sig till dessa antal dagar skall

det anses som om samma sammanträde fortsätter. När det är fråga om att

överskrida de tillåtna antalet dagar gäller reglerna om uppskov. Efter ett

uppskov kan antingen ny eller fortsatt huvudförhandling komma till

stånd. I inget av fallen är det samma sammanträde som fortsätter.

Avbrottsregeln syftar till att rätten och parterna skall hinna sköta andra

åligganden under en långvarig huvudförhandling och till att även i övrigt

en alltför pressande handläggningstakt skall undvikas (prop. 1986/87:89

s. 222). Uppskovsreglernas syfte är däremot närmast att lämna utrymme

för uppehåll i förhandlingen när något oförutsett inträffar som före-

trädesvis har med målets utredning att göra utan att förhandlingen

behöver tas om från början (se Första lagutskottets utlåtande nr 36 år

1956 s. 33, prop. 1956:142 s. 32 samt prop. 1986/87:89 s. 222).

Reglerna om uppskov i huvudförhandling finns i 43 kap. 11 § och

46 kap. 11 § RB. En påbörjad huvudförhandling får enligt dessa regler i

huvudsak uppskjutas endast om det efter handläggningens början har

kommit fram något nytt viktigt skäl eller bevis eller om rätten annars

finner att det är nödvändigt. En uppskjuten huvudförhandling skall

återupptas så snart som möjligt och i brottmål där den tilltalade är häktad

i princip inom en vecka från dagen för föregående förhandlings

avslutande. Om en huvudförhandling har skjutits upp en eller flera

gånger får fortsatt huvudförhandling hållas, om den sammanlagda

uppskovstiden uppgår till högst femton dagar. I annat fall skall ny

huvudförhandling hållas, om det inte med hänsyn till målets beskaffenhet

finns synnerliga skäl att hålla fortsatt huvudförhandling och syftet med

en sammanhållen huvudförhandling inte eftersätts i väsentlig mån.

Om en huvudförhandling som hålls i förenklad form enligt 42 kap.

20 § RB skjuts upp skall alltid en ny huvudförhandling hållas.

För brottmål där uppskovet har föranletts av en rättspsykiatrisk

undersökning gäller vidare det undantaget från huvudregeln att fortsatt

huvudförhandling får hållas, om det inte är olämpligt med hänsyn till

uppskovets längd och omständigheterna i målet. Ett uppskov på åtta tio

veckor kan enligt motivuttalanden accepteras om det enda som återstår är

att bestämma påföljden på grundval av ett klart och entydigt rätts-

psykiatriskt utlåtande (prop. 1992/93:25 s. 38). Om uppskovet blir avse-

värt längre samtidigt som omständigheterna i målet, t.ex. ny bevisning,

komplicerar bedömningen kan det finnas skäl att hålla en ny huvud-

förhandling. Jävsreglerna kan emellertid medföra att de domare som har

deltagit i ett beslut om att rättspsykiatrisk undersökning skall företas inte

kan delta i målets fortsatta handläggning när ny bevisning har åberopats

(NJA 1998 s. 82, jfr RH 1997:74). I ett sådant fall måste givetvis en helt

ny huvudförhandling hållas.

De nu redovisade reglerna gäller också i högre rätt (se 50 kap. 17 §,

51 kap. 17 § och 55 kap. 15 § RB).

5.2 Reformbehovet

I de allra flesta mål är huvudförhandlingstiden så begränsad att en

tillämpning av reglerna om avbrott och uppskov inte aktualiseras eller i

varje fall inte vållar några problem. Regelsystemet är dock komplicerat

och svåröverskådligt.

I de största processerna leder svårigheterna att lagenligt tillämpa

reglerna om avbrott och uppskov till stora problem. Reglerna om när

fortsatt huvudförhandling får hållas är i många fall mycket svåra att följa.

Både hänsynen till parterna och processekonomiska skäl innebär att det

inte framstår som rimligt att i dessa fall hålla ny huvudförhandling. I

promemorian görs bedömningen att domstolarna mot denna bakgrund

ofta tvingas tumma på reglerna för att kunna genomföra en huvud-

förhandling med beaktande av de engagemang i övrigt som parter,

ombud och domstolsledamöter kan ha och med beaktande av behovet av

sommarsemester. Andra svårigheter har att göra med faktorer av praktisk

art, t.ex. beträffande lokaler.

Inte minst gäller problemen rättegången i hovrätt. Om en dom i ett

stort mål överklagas till hovrätten har ofta advokater och åklagare

engagemang som innebär att det är svårt att planera för en huvudför-

handling i hovrätten inom ramen för gällande regler. Särskilt stora

problem kan uppstå när ett mål har delats upp på det sätt som skett i flera

stora ekobrottmål och förtur eller frister gäller för rättegången genom att

en part är häktad eller har fått reseförbud. Det är då så gott som omöjligt

att genomföra parallella rättegångar i hovrätt och tingsrätt, om

huvudförhandling skall hållas tre, eller i vart fall två, dagar i veckan.

5.3 Tidigare reformer och reformförslag

När den nya rättegångsbalken infördes år 1948 var syftet att radikalt

bryta med den gamla rättegångsordningens s.k. muntligt-protokollariska

system och det omfattande uppskovsväsende som systemet lett till. För

att förverkliga den nya rättegångsbalkens tankegångar om rättegångens

muntlighet, omedelbarhet och koncentration var det nödvändigt att

reformen genomfördes med stor stränghet. Utrymmet för att anpassa

handläggningen till förhållandena i det enskilda målet blev därigenom

snävt.

Principen om en koncentrerad huvudförhandling ställs i de konkreta

fallen mot kraven på hänsynstagande också till andra faktorer. Behovet

av en flexibel reglering som passar alla slags mål, även de mest

omfattande, har därför återkommande varit föremål för lagstiftarens

intresse och lett till att reglerna om avbrott och uppskov i

huvudförhandling mjukats upp ett flertal gånger.

Möjligheterna att efter uppskov fortsätta huvudförhandlingen

utvidgades år 1953 (prop. 1953:231) och år 1956 (prop. 1956:142). År

1956 justerades också kravet i fråga om vad som fick utgöra skäl för

uppskov i paragrafernas första stycke (43 kap. 11 § och 46 kap. 11 §

RB). I det lagstiftningsärendet behandlades också frågan om det kunde

läggas i domstolens hand att avgöra om ny eller fortsatt

huvudförhandling skulle hållas efter uppskov i huvudförhandling (se

SOU 1955:10 s. 42). En sådan ordning ansågs dock medföra en risk för

att den äldre rättegångsordningens uppskovssystem så småningom vann

insteg (prop. 1956:142 s. 29). Första lagutskottet påpekade för sin del att

den förhållandevis korta tid som förflutit sedan rättegångsbalken trädde i

kraft talade emot en ändring, men framhöll att det i en inte alltför

avlägsen framtid borde kunna finnas möjligheter att genomföra en mera

fri ordning i dessa hänseenden (Första lagutskottets utlåtande nr 36 år

1956 s. 33).

År 1956 ändrades även 1 kap. 9 § RB dåvarande 15 § så att det

blev möjligt att göra avbrott i en huvudförhandling under två eller tre

dagar i veckan (prop. 1956:142). Dessförinnan var bestämmelsen

undantagslös och huvudförhandling skulle pågå erforderligt antal

arbetsdagar i följd. År 1963 mjukades avbrottsregeln upp ytterligare

något (prop. 1963:156) och år 1969 gjordes bl.a. ett tillägg om att en ny

huvudförhandling alltid skall hållas om en huvudförhandling i förenklad

form skjuts upp (prop. 1969:44).

I delbetänkandet Översyn av Rättegångsbalken 1, Processen i tingsrätt

(SOU 1982:25 26) föreslog Rättegångsutredningen att bestämmelserna

om avbrott och uppskov skulle ersättas av ett gemensamt institut, kallat

 uppehåll . Rättegångsutredningen menade att regleringen var onödigt

stel och bestämmelserna svårtydda. Gränsen mellan avbrott och uppskov

i huvudförhandling var ingalunda knivskarp. Utredningen föreslog

bestämmelser i rättegångsbalken som skulle slå fast att förhandlingen

skulle genomföras utan onödiga uppehåll och så långt som möjligt i ett

sammanhang. Därefter lämnades närmare föreskrifter om huvudförhand-

lingar som inte kunde slutföras på en dag. En huvudförhandling som inte

krävde mer än tre dagar skulle genomföras inom loppet av en vecka. I

andra fall skulle förhandlingen pågå minst tre dagar per vecka. Om det

fanns särskilda skäl skulle dock uppehåll få göras i större omfattning. I

frågan om ny eller fortsatt huvudförhandling skulle avgörande vara om

uppehåll i förhandlingen gjorts i sådan omfattning att syftet med en i ett

sammanhang genomförd huvudförhandling väsentligen gått förlorat

(SOU 1982:26 s. 531).

I det lagstiftningsärende som följde på Rättegångsutredningens förslag

(prop. 1986/87:89, bet. 1986/87:JuU31, rskr. 1986/87:278, SFS

1987:747) anfördes att det fanns skäl att i viss mån vidga möjligheterna

att låta huvudförhandlingar fortsätta efter uppehåll. Samtidigt fick en

reform i denna riktning inte ge utrymme för sådana uppehåll i en

förhandling att det uppstod risk för väsentligt försämrade förutsättningar

för målets prövning. Erfarenheterna av uppskovsväsendet under den

äldre rättegångsbalkens tid ansågs avskräckande och en ordning där tids-

gränserna för uppehåll helt slopades ansågs medföra risker för ett mer

ohämmat beviljande av uppskov. Tidsgränserna behölls därför som

normala riktvärden, men möjligheterna att i enskilda fall bevilja längre

uppskov, om ett sådant visade sig nödvändigt, vidgades något. För att en

huvudförhandling skall få fortsätta efter ett längre uppskov än femton

dagar ställdes upp en förutsättning att syftet med en sammanhållen

huvudförhandling inte eftersätts i väsentlig mån. Att koncentrationen inte

eftersätts i väsentlig mån ansågs så viktigt att det borde framgå av

lagtexten (prop. 1986/87:89 s. 224).

Den senaste ändringen av avbrotts- och uppskovsreglerna gjordes år

1993 genom att ett nuvarande tredje stycke i 46 kap. 11 § RB, som avser

fall där uppskovet har föranletts av en rättspsykiatrisk undersökning,

infördes (prop. 1992/93:25, bet. 1992/93:JuU29, rskr. 1992/93:326, SFS

1993:348).

5.4 En enklare reglering avpassad efter nutida

förhållanden

Regeringens förslag: Reglerna om avbrott och uppskov i huvud-

förhandling sammanförs till ett enda institut samtidigt som

bestämmelserna utformas så att det ges bättre möjligheter att anpassa

rättegången till förhållandena i det enskilda målet. Möjligheterna att låta

en huvudförhandling fortsätta efter uppehåll ökas. Förbudet mot att i

tvistemål låta en huvudförhandling fortsätta efter uppehåll när denna

hålls i förenklad form upphävs.

Bestämmelsen i 1 kap. 9 § RB om att fler mål inte utan synnerliga skäl

får sättas ut till huvudförhandling samma dag än som kan beräknas bli

slutförda under sex timmar upphävs.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslagen utan

erinran. Stockholms tingsrätt anser att förslaget är angeläget och ser

risken för onödig tidsutdräkt som minimal. Göteborgs tingsrätt ser

vinster i att sammanföra reglerna om avbrott och uppskov till ett enda

institut och bedömer att det inte finns risk för längre uppehåll än som är

sakligt motiverade. Åklagarmyndigheten i Stockholm är positiv till en

anpassning av bestämmelserna till de behov som finns i dag.

Nämndemännens riksförbund tillstyrker med tillägget att domstolarna bör

åläggas att samverka med nämndemännen vid planering av vissa längre

mål. Hovrätten över Skåne och Blekinge tillstyrker i huvudsak förslaget

men anser att villkoren för att hålla fortsatt huvudförhandling bör vara

något mera preciserade.

Hovrätten för Övre Norrland delar uppfattningen att det finns ett

behov av att öka möjligheterna att anpassa rättegången till förhållandena

i det enskilda målet och att beakta oförutsedda uppehåll. Hovrätten anser

dock att förslagen går för långt, särskilt med hänsyn till att de problem

som finns gäller ett så begränsat antal mål. Hovrätten pekar på den

praktiska funktion som en begränsning av den sammanlagda uppskovs-

tiden fyller och framhåller värdet av att rätten har en uttrycklig regel att

stödja sig på vid påtryckningar. Hovrätten anser vidare, liksom Kammar-

rätten i Göteborg att det finns ett värde med en regel om att det inte skall

sättas ut flera mål till huvudförhandling samma dag än som kan beräknas

bli slutförda under sex timmar. Kammarrätten framhåller att det från

rättssäkerhetssynpunkt är viktigt att sextimmarsregeln iakttas.

Skälen för regeringens förslag: Dagens regler innebär en ingripande

och detaljerad styrning av hur huvudförhandlingar som tar flera dagar i

anspråk skall disponeras. Bakgrunden till denna reglering är tanken att ett

mål blir bäst behandlat om det avgörs efter en koncentrerad huvudför-

handling där rätten när den överlägger till dom fortfarande har

bevisningen i färskt minne. Denna utgångspunkt gäller givetvis fortfaran-

de. Vid rättegångsbalkens tillkomst var det angeläget att åstadkomma en

reglering som förhindrade de omfattande uppskov i förhandlingarna som

kännetecknade den tidigare ordningen. Mot bakgrund av att de som

skulle tillämpa de nya reglerna i rättegångsbalken var vana vid det

tidigare uppskovssystemet behövde de nya reglerna vara särskilt stränga

för att kunna utgöra en garanti för att tankarna bakom lagstiftningen

skulle slå igenom.

Ett mycket detaljerat regelsystem har emellertid ofta en hel del

nackdelar och det gäller i hög grad reglerna om uppehåll i huvud-

förhandlingar. En nackdel är att systemet efter hand har blivit lagtekniskt

komplicerat och svåröverskådligt. Av den ursprungliga bestämmelsen i 1

kap. RB som reglerar huvudförhandlingar som inte kan slutföras på en

dag följde att en sådan huvudförhandling skulle pågå under erforderligt

antal helgfria dagar i följd, utan några möjligheter till uppehåll. Sådana

möjligheter gavs enbart i 43 kap. 11 § och 46 kap. 11 § RB där uppskov

kunde medges om det var oundgängligen erforderligt för utredningen.

Det var en logisk reglering som var förhållandevis enkel att förstå och

sätta sig in i. Regleringen blev emellertid mer invecklad när det fördes in

regler om uppehåll i huvudförhandlingen även i 1 kap. RB. Nu har man

en reglering där man i två olika kapitel har bestämmelser om hur

domstolen skall förfara när ett uppehåll behövs i handläggningen av ett

mål som kräver flera dagars huvudförhandling.

Redan syftet att förenkla regelsystemet är därmed ett skäl att se över

dagens regler. Ett viktigare skäl är dock att dagens regler försvårar

handläggningen av de mycket omfattande målen. Dessa mål är

visserligen inte så vanliga men sätter domstolarna och parterna på svåra

prov när de förekommer. Det handlar främst om de mål där

huvudförhandlingen tar mycket lång tid flera månader i anspråk. I

dessa mål ger 1 kap. 9 § RB inga möjligheter att i förväg planera in tid

för semester och andra uppehåll som kan bli nödvändiga i omfattande

mål. Avbrott i förhandlingen för att parterna, försvararna och domstolens

ledamöter skall kunna ha semester under fyra sommarveckor strider mot

rättegångsbalkens regler. Risken finns att målet blir återförvisat av högre

instans på grund av detta (se dock RH 1987:69 och 1989:11). I flertalet

fall bör visserligen problem av det nu berörda slaget lösas genom att en

domare skjuter på sin semester eller att en annan domare handlägger

målet. Det förekommer emellertid rättegångar som är så omfattande att

inga av dessa lösningar låter sig göras.

I särskilt omfattande mål med många advokater inblandade kan det

vidare vara svårt eller t.o.m. omöjligt att hålla huvudförhandling de

lagstadgade tre eller två dagarna varje vecka. Detta gäller särskilt i mål

som har delats upp i flera delar och där huvudförhandling pågår i

tingsrätten medan en del av målet som har avgjorts i tingsrätten har

överklagats och handläggs i hovrätten.

I promemorian görs bedömningen att den uppmjukning av reglerna

som gjordes år 1987 inte är tillräcklig för att ge domstolarna möjlighet att

klara av de största målen utan problem. Mot den bakgrunden föreslås att

bestämmelserna i rättegångsbalken om avbrott och uppskov ändras på ett

sätt som ger möjlighet att fortfarande med principen om en

koncentrerad huvudförhandling som utgångspunkt anpassa rättegången

till förhållandena i varje särskilt mål. Den domstol som har fått sig

anförtrott att avgöra ett stort mål bör enligt promemorian också kunna få

förtroendet att planera huvudförhandlingen i målet utan att detaljstyras av

komplicerade och svårtillämpade bestämmelser.

Det bör framhållas att de mål där det blir aktuellt med längre uppehåll i

handläggningen är mycket få. I cirka 95 procent av alla mål som avgörs

efter förhandling är förhandlingstiden mindre än sex timmar. Mål som tar

mer än en dag i anspråk är alltså få. De mål där förhandlingstiden

överstiger 18 timmar dvs. normalt mer än tre dagar är ännu färre. I

promemorian görs bedömningen att cirka 260 mål per år i praktiken

skulle beröras av en uppmjukning av reglerna om uppehåll i en

förhandling.

När ställning tas till om reglerna kan mjukas upp bör det dessutom

enligt regeringens mening ske mot bakgrund av att det bland domare,

åklagare och advokater numera torde råda allmän enighet om den

vägledande principen att ett mål i domstol bör avgöras efter en

koncentrerad huvudförhandling där rätten grundar sitt avgörande på vad

som kommit fram vid förhandlingen. Det finns alltså knappast någon risk

för att domstolarna gör uppehåll i de utsatta huvudförhandlingarna annat

än om det är absolut nödvändigt. Att ett mål utan tvingande skäl sätts ut

till förhandling på ett sådant sätt att rätten därigenom får svårigheter att

avgöra det förefaller osannolikt. Farhågorna att en ordning där tids-

gränserna för uppskov luckras upp kan medföra risk för ett mer ohämmat

beviljande av uppskov ter sig mot den bakgrunden något överdrivna (se

prop. 1986/87:89 s. 223). Detta synsätt delas av Göteborgs tingsrätt som

anser att den enskilde domaren får antas kunna stå emot krav på längre

anstånd än som är sakligt motiverade. Bedömningen av om ett uppehåll

är lämpligt måste dessutom göras med beaktande av om det är möjligt att

hålla fortsatt huvudförhandling eller om en ny huvudförhandling är

nödvändig.

I likhet med flertalet remissinstanser delar regeringen det grund-

läggande synsätt som kommer till uttryck i promemorian, nämligen att

domstolarna inom de ramar som ställs upp av rättssäkerhetsskäl bör

ges viss frihet att själva besluta om handläggningen av mål efter deras

särskilda beskaffenhet. Regeringen gör dessutom den bedömningen att

den sammanlagda tiden för att få domstolens slutliga avgörande i många

fall kan förkortas om reglerna för uppehåll i förhandling ändras.

Regeringen föreslår att det som huvudregel bör gälla att en

huvudförhandling skall genomföras utan onödiga uppehåll och så långt

som möjligt i ett sammanhang. De huvudförhandlingar som inte tar mer

än tre dagar i anspråk skall genomföras inom loppet av en vecka. För de

huvudförhandlingar som kräver längre tid föreslås att förhandlingen skall

pågå minst tre dagar per vecka. För att möta svårigheter framförallt i de

allra största målen bör det undantagsvis finnas en möjlighet till uppehåll i

större omfattning. För att sådana uppehåll skall kunna göras måste det

finnas särskilda skäl för det med hänsyn till målets omfattning,

huvudförhandlingens längd eller andra särskilda omständigheter.

Vid en jämförelse med dagens ordning innebär regeringens förslag att

rätten i fråga om mål som tar två eller tre dagar i anspråk får någon dags

mindre spelrum vid tillämpning av huvudregeln. Om det kan ske utan

olägenhet medger nämligen gällande ordning avbrott under två dagar per

vecka, vilket innebär att ett uppehåll på sammanlagt fyra dagar kan göras

om dagarna fördelar sig på två olika veckor. Den föreslagna ordningen

innebär dock att längre uppehåll kan göras om det finns särskilda skäl

och innebär sammantaget sådana fördelar att denna konsekvens bör

accepteras.

När det gäller frågan om ny eller fortsatt huvudförhandling skall hållas

föreslås i promemorian en bestämmelse som innebär att en ny

huvudförhandling skall hållas om uppehåll har gjorts i sådan omfattning

att syftet med en sammanhållen huvudförhandling väsentligen gått

förlorat. Förslaget är i huvudsak detsamma som Rättegångsutredningens

förslag (SOU 1982:26 s. 531) och innebär att 1 kap. 9 § RB upphävs och

att 43 kap. 3 och 11 §§ RB samt 46 kap. 3 och 11 §§ RB ändras. Några

remissinstanser har påtalat det praktiska värdet av en i lag angiven

begränsning av den sammanlagda uppskovstiden och efterlyst mer

preciserade villkor för att hålla fortsatt huvudförhandling. Regeringen

anser för sin del att bestämmelser med uttryckliga tidsramar onödigtvis

låser domstolen. Om längre uppehåll i huvudförhandlingen har varit

nödvändiga bör rätten själv få avgöra om en fortsatt huvudförhandling

kan hållas eller om det är nödvändigt att en ny huvudförhandling hålls.

Givetvis bör rätten inhämta parternas synpunkter på frågan.

I brottmål där den tilltalade är frihetsberövad gör sig dock andra

hänsyn gällande. Den frågan behandlas särskilt i det följande.

Med tanke på att förslaget innebär ett viktigt ingrepp i en i rättegångs-

balken bärande princip koncentrationsprincipen bör tillämpningen av

de nya bestämmelserna under en övergångstid följas noga. Den särskilda

utredare som har fått till uppgift att undersöka hur den allmänna

domstolsprocessen i tvistemål och brottmål kan göras effektivare har fått

i uppdrag att utvärdera de nya bestämmelser i detta avseende som

riksdagen kan komma att besluta om (dir. 1999:62).

Särskilt om uppehåll när huvudförhandling i tvistemål hålls i förenklad

form

För tvistemål finns en bestämmelse i 43 kap. 11 § andra stycket sista

meningen RB som innebär att fortsatt huvudförhandling inte får hållas

när uppskov skett i en förhandling som hålls i förenklad form (NJA II

1969 s. 458). Ny huvudförhandling skall därmed alltid hållas och den får

inte hållas i förenklad form.

I promemorian görs bedömningen att det inte finns något skäl att låta

regleringen kvarstå. Det kan finnas fall där det är lämpligt att påbörja en

huvudförhandling som hålls i förenklad form och efter uppehåll fortsätta

den vid ett senare tillfälle. Bedömningen av om ny eller fortsatt

huvudförhandling skall hållas bör då göras i enlighet med den föreslagna

bestämmelsen om när fortsatt huvudförhandling kan hållas. Avgörande

blir alltså om syftet med en sammanhållen huvudförhandling väsentligen

gått förlorat eller ej. Vid den bedömningen måste hela förfarandet

beaktas. Att den förenklade huvudförhandlingen hålls flera dagar senare

än den muntliga förberedelsen kan tala mot ett uppehåll.

Ingen av remissinstanserna har haft några invändningar mot förslaget.

Regeringen föreslår att det genomförs.

Särskilt om uppehåll i huvudförhandling i brottmål med häktade

Hänsynen till tilltalade i allmänhet och frihetsberövade i synnerhet

medför att det måste ställas särskilt höga krav på koncentrationen av

huvudförhandlingen. Detta måste givetvis beaktas vid tillämpningen av

bestämmelserna om uppehåll i huvudförhandlingen.

I dag finns vissa tidsfrister som måste iakttas i mål med en tilltalad

som är häktad. Enligt 45 kap. 14 § RB skall huvudförhandling hållas

inom en vecka från den dag då åtalet väcktes. Om det är nödvändigt är

det dock tillåtet med längre uppskov.

När huvudförhandlingen har påbörjats är det enligt 46 kap. 11 § första

stycket RB tillåtet att göra uppehåll i förhandlingen om det kommit fram

något nytt viktigt skäl eller bevis eller om det annars är nödvändigt.

Förhandlingen skall i princip återupptas inom en vecka från det att

förhandlingen avslutades. Det finns dock en ventil om ett längre uppskov

är nödvändigt. Det finns för sådana fall inte någon tidsram inom vilken

förhandlingen skall återupptas. En sådan tidsram skulle givetvis inte

heller kunna fungera i praktiken. Någon tidsfrist gäller inte heller för de

fall en huvudförhandling har påbörjats när det finns ett hinder för

huvudförhandlingen som kan antas undanröjas inom en sådan tid att en

ny huvudförhandling inte behöver hållas.

I promemorian föreslås ett upphävande av bestämmelsen i 46 kap. 11 §

första stycket RB om att en huvudförhandling med en tilltalad som är

häktad som huvudregel skall återupptas inom en vecka. Förslaget grundar

sig på att kravet på att huvudförhandlingen skall fortsätta inom en vecka

inte är absolut och att det inte är så vanligt att en komplettering hinner bli

färdig inom en vecka. För de fall den fristen överskrids finns det ju heller

inte i dag några i lag angivna tidsramar.

Enligt regeringens mening bör det dock ges särskilda garantier för att

säkerställa att en huvudförhandling återupptas så snart som möjligt när

den tilltalade är häktad. Även om fristen på en vecka kanske inte kan

hållas i en del fall därför att en nödvändig komplettering av process-

materialet inte hinner bli klar är fristen värdefull för övriga mål. Den kan

också vara värdefull som ett riktmärke i samtliga mål med häktade. Den

markerar vidare att en huvudförhandling med en häktad tilltalad inte

annat än under mycket speciella förhållanden kan avstanna p.g.a.

semester eller av andra liknande skäl.

Den i dag gällande huvudregeln när det gäller tilltalade som är häktade

 att huvudförhandlingen skall återupptas inom en vecka bör alltså

gälla även i fortsättningen.

Uppehåll i huvudförhandling efter en rättspsykiatrisk undersökning

Promemorians förslag innebär att den särskilda bestämmelsen i 46 kap.

11 § tredje stycket RB om uppskov som är föranlett av en rättspsykiatrisk

undersökning (se avsnitt 5.1) upphävs såsom obehövlig. Regeringen

anser att behovet av längre uppehåll i dessa fall tillgodoses inom ramen

för den nu förordade bestämmelsen. Ingen av remissinstanserna har gett

uttryck för någon avvikande uppfattning.

Sextimmarsregeln

Enligt 1 kap. 9 § RB gäller även att det till huvudförhandling en och

samma dag inte får sättas ut fler mål än som kan beräknas bli slutförda

under en tid av sex timmar. I promemorian föreslås att regeln upphävs.

Regeringen delar bedömningen i promemorian. Det måste oavsett

arbetsbörda och tidspress förutsättas att domstolen inte sätter ut fler

mål än samtliga ledamöter och parter kan antas klara av utan att bli

uttröttade. Regeringen delar den uppfattning som framförs av

Kammarrätten i Göteborg att det från rättssäkerhetssynpunkt är viktigt att

sessionstidens längd är begränsad. Regeringen anser att sextimmars-

gränsen därvid är ett bra riktmärke. Det bör också framhållas att det inte

bara är förhandlingstidens sammantagna längd som är viktig från

rättssäkerhetssynpunkt. Lika viktigt är att pauser hålls med rimliga

mellanrum och att tid planeras in för överläggning så att dom i görligaste

mån kan meddelas omedelbart efter överläggning. Regeringen anser att

bedömningen av denna typ av frågor kan anförtros domstolarna och att

några lagregler om detta alltså inte behövs. Bestämmelsen i 1 kap. 9 §

kan därför upphävas också i denna del.

6 Avräkning av tid för frihetsberövande

6.1 Gällande regler om avräkning av tid för

frihetsberövande

Regler om avräkning av tid för straffprocessuella frihetsberövanden finns

i 33 kap. 5 och 6 §§ brottsbalken (BrB). Avräkning av tid en person har

varit frihetsberövad som anhållen, häktad eller intagen för rätts-

psykiatrisk undersökning kan ske när en person döms till fängelse eller

till sluten ungdomsvård. Det kan dessutom ske när rätten förordnar att en

tidigare utdömd påföljd skall avse ytterligare brott (33 kap. 5 § första

stycket första och andra meningen samt andra stycket). Domstolen skall

när den dömer i målet göra avräkning för eventuella sådana straff-

processuella frihetsberövanden och i domen ange det antal dagar som

påföljden på grund av avräkningen skall anses verkställt i anstalt eller vid

ett särskilt ungdomshem. Denna avräkning är obligatorisk, dvs. den som

varit berövad sin frihet har en obetingad rätt att få tiden för

frihetsberövandet avräknad oavsett omständigheterna i målet. Någon

avräkning skall dock inte göras om frihetsberövandet skett samtidigt som

den dömde har avtjänat en frihetsberövande påföljd som han har dömts

till i ett annat mål.

Det finns vidare ett antal regler om s.k. fakultativ avräkning som

innebär att domstolen gör en bedömning av omständigheterna i det

enskilda fallet för att få underlag för om avräkning skall ske. För det

första kan domstolen när den dömer till en frihetsberövande påföljd i

vissa fall avräkna fler dagar än den dömde varit berövad sin frihet. Om

tiden varmed den ådömda påföljden överstiger frihetsberövandet är ringa,

kan domstolen sålunda förordna att påföljden skall anses helt verkställd

genom frihetsberövandet (33 kap. 5 § första stycket sista meningen BrB).

För det andra kan det inträffa att den som varit berövad sin frihet döms

till ett bötesstraff. I ett sådant fall kan domstolen förordna att

bötesstraffet skall anses helt eller delvis verkställt genom

frihetsberövandet (33 kap. 5 § tredje stycket BrB). För det tredje kan

domstolen förordna om tillgodoräknande av frihetsberövande som ägt

rum utomlands, om det är skäligt (33 kap. 6 § BrB).

En förutsättning för tillgodoräknande är att frihetsberövandet omfattar

minst 24 timmar. Del av dag räknas i övrigt som hel dag (Berg m.fl.,

Kommentar till Brottsbalken Del III, 4.e uppl., s. 362). Tiden skall enligt

rättsfallet NJA 1973 s. 247 räknas från inte från och med dagen för

frihetsberövandet till och med dagen för frigivningen. Om den misstänkte

anhålls dag 1 och frisläpps dag 3, skall alltså två dagar avräknas.

Det är den fullsuttna rätten inklusive nämndemän som har ansvaret

för att domen blir riktig även när det gäller avräkningen.

Avräkningsbeslutet utgör en del av domen i målet i den meningen att

beslutet tas upp i samma handling. Beslutet om avräkning får överklagas

till hovrätt även om inte själva domen överklagas, se 49 kap. 5 § 10 RB.

Om domen överklagas, får högre rätt ändra beslutet om avräkning även

om beslutet inte överklagats (33 kap. 8 § BrB).

6.2 Bestämmelser om beräkning av strafftid

För den som har börjat avtjäna fängelse på viss tid skall Kriminal-

vårdsstyrelsen, så snart det kan ske, fastställa dagen för strafftidens slut,

tiden för villkorlig frigivning och tiden för prövotidens utgång (20 §

lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m.). Ett sådant beslut skall

ändras om omständigheterna ger anledning till det.

Enligt 28 § lagen om beräkning av strafftid m.m. får regeringen

föreskriva att någon annan kriminalvårdsmyndighet än Kriminal-

vårdsstyrelsen eller en tjänsteman inom kriminalvården får meddela

beslut enligt lagen. Regeringen har i 19 § förordningen (1974:286) om

beräkning av strafftid m.m. föreskrivit att Kriminalvårdsstyrelsen får

överlämna sin befogenhet att fatta beslut i särskilda fall enligt lagen om

beräkning av strafftid åt någon annan kriminalvårdsmyndighet eller åt

någon tjänsteman inom kriminalvården.

I kriminalvårdens verkställighetsföreskrifter finns närmare bestäm-

melser om strafftidsbeslut. De mer komplicerade fallen, t.ex. när det är

fråga om sammanläggning av flera domar, handläggs av Kriminalvårds-

styrelsen enligt lagens huvudregel. I andra fall meddelas beslut av en av

de 37 lokala kriminalvårdsmyndigheterna. Chefen för kriminalvårds-

myndigheten kan delegera beslutanderätten till en tjänsteman vid

myndigheten som vunnit tillräcklig kunskap om och erfarenhet av denna

typ av ärenden.

Om den som döms till fängelse inte är häktad eller intagen i

kriminalvårdsanstalt, får kriminalvårdsmyndigheten kännedom om

domen genom att domstolen skickar en kopia av den till den lokala

kriminalvårdsmyndighet som har sitt verksamhetsområde där den dömde

är bosatt eller, om den dömde inte har stadigvarande bostad i Sverige, där

domstolen finns (6 § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i

vissa brottmål, m.m.). Om den som har dömts till fängelse är häktad eller

intagen i kriminalvårdsanstalt skickas en kopia av domen till häktet eller

den lokala kriminalvårdsmyndigheten (2 § förordningen [1990:893] om

underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). Därifrån skickas i

förekommande fall en begäran om strafftid till Kriminalvårdsstyrelsen

som på så sätt underrättas om domen på fängelse.

Den 1 januari 1999 infördes sluten ungdomsvård, en tidsbestämd

frihetsberövande påföljd för personer som begått brott innan de fyllt 18

år. För verkställigheten svarar Statens institutionsstyrelse (3 § lagen

[1998:603] om verkställighet av sluten ungdomsvård). Den som döms till

sluten ungdomsvård har rätt att tillgodoräkna sig den tid han har varit

frihetsberövad på samma sätt den som döms till fängelse (se avsnitt 6.1).

Beträffande sluten ungdomsvård är det Statens institutionsstyrelse som

har till uppgift att fastställa dagen för verkställighetens slut. Om den som

döms till sluten ungdomsvård inte är häktad eller intagen i kriminal-

vårdsanstalt, får Statens institutionsstyrelse kännedom om domen genom

att domstolen skickar en kopia av domen till styrelsen. Om den dömde är

häktad eller intagen i ett särskilt ungdomshem skall en kopia av domen

även skickas till häktet eller hemmet. Detta framgår av 19 a § för-

ordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.

Av 2 § följer att en kopia av domen också skall sändas till det särskilda

ungdomshemmet om den tilltalade undergår sluten ungdomsvård.

6.3 Ansvaret för obligatorisk avräkning av tid för

frihetsberövande

Regeringens förslag: Ansvaret för obligatorisk avräkning av tid för

frihetsberövande flyttas från domstol till kriminalvården och när det

gäller påföljden sluten ungdomsvård, Statens institutionsstyrelse.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Förslaget utgick dock från den ordning som gällde tidigare, när

Kriminalvårdsstyrelsen och inte de lokala kriminalvårdsmyndigheterna i

större utsträckning ansvarade för strafftidsbesluten. Promemorian

behandlade inte påföljden sluten ungdomsvård.

Remissinstanserna har i huvudsak ställt sig positiva till att avräkning

beslutas av Kriminalvårdsstyrelsen. Hovrätten över Skåne och Blekinge

menar att en bättre lösning vore att åklagaren åläggs att i stämnings-

ansökan redovisa de frihetsberövanden han eller hon har beslutat om med

anledning av brotten och att rätten fortsätter att svara för avräkningen.

Kriminalvårdsstyrelsen anser att flera skäl talar för att besluten bör ligga

kvar hos domstol och föreslår att de i stället frikopplas från domslutet

och fattas separat enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden.

Skälen för regeringens förslag: En huvudlinje i de senaste årens

reformarbete avseende domstolsväsendet har varit en strävan att renodla

domstolarnas verksamhet och avlasta dem uppgifter som lika väl eller

bättre kan handhas av förvaltningsmyndigheter. Domstolsväsendets

resurser skall koncentreras till straffrättskipning och tvistlösning.

Att ta reda på vilka dagar en person varit berövad sin frihet och

summera frihetsberövanden är inte en uppgift som i sig kräver domstols-

prövning. Den nuvarande ordningen där besluten fattas vid huvud-

förhandlingen samtidigt med beslut i skuld- och påföljdsfrågan har

dessutom i många fall visat sig medföra att misstag begås. Under senare

år har ett antal fall uppmärksammats där domare tillämpat avräk-

ningsreglerna på ett felaktigt sätt, vilket i några av fallen har lett till åtal

för tjänstefel (se bl.a. rättsfallen NJA 1996 s. 307 och 1996 s. 806 och

JO:s ämbetsberättelse 1997/98:JO1 s. 29). Det finns alltså flera skäl för

att ändra den nuvarande ordningen.

Mot denna bakgrund har i promemorian förslagits att så mycket som

möjligt av ansvaret för avräkningen flyttas från domstolarna. När det

gäller obligatorisk avräkning har detta ansetts kunna ske helt och hållet.

Fakultativ avräkning bör dock enligt promemorian även i fortsättningen

ankomma på den domstol som dömer i målet. Förslaget har godtagits av

flertalet remissinstanser. Hovrätten över Skåne och Blekinge har fram-

hållit att det är angeläget att de nuvarande reglerna ändras men ställt sig

kritisk till promemorians förslag (se vidare i avsnitt 6.4). Hovrätten har

föreslagit några alternativa lösningar, bl.a. att avräkningsbesluten ligger

kvar hos domstolarna och att åklagarna åläggs att redovisa aktuella

frihetsberövanden i stämningsansökan. Regeringen anser att en sådan

lösning i och för sig skulle vara tilltalande. Den är emellertid inte

heltäckande eftersom åklagaren inte alltid har kännedom om alla

relevanta frihetsberövanden (se avsnitt 6.4).

Regeringen behandlar inledningsvis avräkning i förhållande till

fängelsepåföljden och tar därefter upp påföljden sluten ungdomsvård.

En ändrad ordning för beslut om avräkning förutsätter garantier för att

besluten fattas på ett tillförlitligt underlag och under former som innebär

att de blir riktiga. Detta är särskilt viktigt eftersom det rör sig om beslut

om hur länge en person skall vara berövad sin frihet. Ett förhållande som

i det hänseendet talar för den ordning som föreslås i promemorian är att

alla andra frågor rörande beräkning av strafftid handläggs inom

kriminalvårdens ram. Kriminalvårdens personal har därmed vana och

erfarenhet av liknande beslut. Under förutsättning att kriminalvården kan

ges den information som behövs för att göra korrekta avräkningsbeslut

framstår det därför som en lämplig och säker ordning att kriminalvården

också ges ansvaret för beslut om obligatorisk avräkning. Det kan här

nämnas att en liknande ordning tillämpas i Danmark där det har

överlämnats åt kriminalvården att besluta om avräkning. Domstolens

uppgift har där inskränkts till att i domen lämna upplysningar om vilka

frihetsberövanden som har förekommit i målet.

Kriminalvårdsstyrelsen har emellertid riktat flera invändningar mot

förslaget. En ordning där domstolen har kvar beslutanderätten när det

gäller de fakultativa avräkningarna men inte de obligatoriska kan för det

första enligt styrelsen ge upphov till förvirring och missförstånd.

Regeringen delar inte den bedömningen. Tvärtom framstår det som en

lämplig ordning att den avräkning som anknyter till prövningen av

påföljdsfrågan ankommer på domstolen medan den avräkning som är en

administrativ åtgärd sköts av kriminalvården. Den föreslagna ordningen

skulle vidare enligt styrelsen leda till ökad byråkrati i och med att

kriminalvårdens tjänstemän på nytt skall sätta sig in i ärendet och besluta

om avräkning. Regeringen menar dock att fördelarna med den föreslagna

ändringen överväger. Kriminalvårdens myndigheter skall ju dessutom i

dessa fall fatta beslut om dag för strafftidens slut, tiden för villkorlig

frigivning och prövotidens utgång. Avräkningsbeslutet blir alltså

ytterligare ett moment i en typ av ärenden kriminalvården redan har att

pröva. Vidare har kriminalvårdens myndigheter ofta kunskap som

domstolen inte har om vissa förhållanden som krävs för att besluta om

avräkning. Nuvarande ordning har bl.a. just den nackdelen att det kan

krävas kontakter mellan den beslutande domstolen och en kriminalvårds-

myndighet för att utröna om den misstänkte har verkställt ett fängelse-

straff samtidigt som han varit anhållen eller häktad. Ytterligare en fördel

med förslaget är att en lokal kriminalvårdsmyndighet eller Kriminal-

vårdsstyrelsen som förvaltningsmyndighet kan ompröva ett avräknings-

beslut som blivit felaktigt enligt förvaltningslagens bestämmelser.

Kriminalvårdsstyrelsen har vidare anfört att promemorians förslag

skulle innebära en försämring för enskilda. Den dömde kan ha ett

berättigat intresse av att så snart som möjligt få besked om hur lång den

faktiska anstaltsvistelsen blir, bl.a. om han eller hon skall avge

nöjdförklaring beträffande påföljden. Någon påtaglig försämring för den

dömde torde det enligt regeringens mening inte bli fråga om. Redan av

domen kommer det att framgå vilka frihetsberövanden som har

förekommit (se avsnitt 6.5). Om den dömde samtidigt med det straff-

processuella frihetsberövandet har avtjänat ett fängelsestraff och tiden för

det frihetsberövandet har avräknats i förhållande till det straffet kommer

det emellertid inte att framgå av uppgifterna på domen. Den dömde själv

torde dock vara medveten om att avräkning har skett och om att samma

tid inte kan tillgodoräknas fler än en gång.

Även med den förordade ordningen finns möjligheten att få besluten

överprövade av domstol. Den som är missnöjd kan påkalla Kriminal-

vårdsstyrelsens prövning av den lokala kriminalvårdsmyndighetens

beslut (28 § lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m.). Kriminal-

vårdsstyrelsens beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol

(29 § lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m.).

Promemorians förslag bör alltså genomföras. En sådan ordning har

bäst förutsättningar att sörja för en effektiv och säker ordning för beslut

om avräkning. Förslagen kräver ett par lagändringar. För det första bör

33 kap. 5 § BrB ändras på det sättet att föreskrifterna om obligatorisk

avräkning tas bort och ersätts med en hänvisning av innebörd att sådana

regler finns i lagen om beräkning av strafftid. För det andra bör regler om

obligatorisk avräkning införas i lagen om beräkning av strafftid.

Påföljden sluten ungdomsvård verkställs i särskilda ungdomshem för

vilka Statens institutionsstyrelse svarar (3 § lagen [1998:603] om

verkställighet av sluten ungdomsvård). Verkställigheten skall planläggas

och genomföras i samarbete med socialtjänsten. Det är Statens

institutionsstyrelse som ansvarar för verkställighetens genomförande. Det

är också Statens institutionsstyrelse som beslutar om dagen för

strafftidens slut. I detta hänseende fullgör styrelsen alltså samma

uppgifter som kriminalvården har beträffande verkställighet av

fängelsepåföljden. Beslut av styrelsen enligt verkställighetslagen i

särskilda fall får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (23 §). I

övrigt gäller bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) om ompröv-

ning m.m.. Det är mot nu beskrivna bakgrund lämpligt att styrelsen

svarar för den obligatoriska avräkningen när den ådömda påföljden är

sluten ungdomsvård. Bestämmelsen i 11 § första stycket lagen om

verkställighet av sluten ungdomsvård bör förses med en hänvisning till

den föreslagna bestämmelsen om obligatorisk avräkning i lagen om

beräkning av strafftid, och i 33 kap. 5 § BrB bör det göras en hänvisning

till den bestämmelsen.

Med hänsyn till att kriminalvården och Statens institutionsstyrelse ges

ansvar för en ny typ av uppgift och till att det rör sig om för den enskilda

mycket viktiga beslut bör den nya ordningen följas noga sedan den har

trätt i kraft.

I följande avsnitt behandlas frågor om hur myndigheterna på enklaste

sätt skall få ett säkert underlag för sina beslut.

6.4 Underlag för avräkningsbesluten

Regeringens bedömning:

1. En domstol som dömer till fängelse skall på domen anteckna och till

den lokala kriminalvårdsmyndigheten rapportera under vilka tider den

dömde har varit anhållen, häktad eller frihetsberövad på något annat sätt

som kan föranleda avräkning.

2. En domstol som dömer till skyddstillsyn eller villkorlig dom skall på

domen anteckna de frihetsberövanden som har förekommit och som kan

komma att föranleda avräkning.

3. En åklagare som utfärdar ett strafföreläggande skall anteckna de

frihetsberövanden som har förekommit och som kan komma att föranleda

avräkning.

4. En domstol som förordnar att ett tidigare utdömt fängelsestraff skall

avse ytterligare brott skall till den lokala kriminalvårdsmyndigheten

rapportera de frihetsberövanden som har förekommit och som kan

föranleda avräkning.

5. En domstol som dömer till sluten ungdomsvård skall på domen

anteckna och till Statens institutionsstyrelse rapportera under vilka tider

den dömde har varit anhållen, häktad eller frihetsberövad på något annat

sätt som kan föranleda avräkning.

6. En domstol som förordnar att tidigare utdömd sluten ungdomsvård

skall avse ytterligare brott skall till Statens institutionsstyrelse rapportera

de frihetsberövanden som har förekommit och som kan föranleda

avräkning.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens

bedömning. Promemorian behandlar inte påföljden sluten ungdomsvård.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till

promemorians förslag. Riksåklagaren tillstyrker förslaget men pekar på

risken att förslaget ses som ett sätt att flytta över ansvaret för tjänstefel på

en annan grupp tjänstemän. De remissinstanser som är kritiska till

reformen har inte haft några invändningar mot att den dömande

domstolen svarar för rapporteringen till kriminalvården. Hovrätten över

Skåne och Blekinge, Göteborgs tingsrätt och Sveriges Domareförbund

anser dock att promemorians förslag inte utgör någon nämnvärd

förbättring jämfört med vad som gäller i dag. Hovrätten över Skåne och

Blekinge har vidare fört fram den alternativa lösningen att alla uppgifter

om frihetsberövanden som skall avräknas förs till ett register som skall

tjäna som underlag för en allmän avräkningsmöjlighet.

Skälen för regeringens bedömning: För att besluten om obligatorisk

avräkning skall kunna flyttas krävs, som har angetts tidigare, att

kriminalvårdsmyndigheterna respektive Statens institutionsstyrelse får ett

säkert underlag för sina beslut. Det är vidare viktigt att upplysningar kan

ges utan onödig byråkrati. I promemorian föreslås att rapporteringen av

frihetsberövanden skall fullgöras av en tjänsteman vid den domstol som

har dömt i målet. Rapporteringen skall enligt promemorians förslag göras

genom att de tider som den dömde varit berövad sin frihet antecknas på

den dom som rätten ger och som expedieras till den myndighet som

svarar för avräkningen, som därmed har ett underlag för de

avräkningsbeslut som skall fattas.

Regeringen delar bedömningen att uppgiftsskyldigheten bör fullgöras

av den dömande domstolen. Detta bör ske genom att uppgifter om

frihetsberövanden antecknas på domen. Ingen annan än domstolen har

samtliga de uppgifter som behöver lämnas till kriminalvårdsmyndigheten

respektive Statens institutionsstyrelse för att de skall kunna besluta om

avräkning. Åklagaren har exempelvis inte alltid kännedom om vissa fall

av häktning i den tilltalades utevaro eller om tid för intagning för rätts-

psykiatrisk undersökning. För denna lösning talar också att

rapporteringen måste ske i anslutning till att domstolen meddelar sin dom

och då domstolen till skillnad från åklagaren har handlingarna

tillgängliga. Frågan om vem som skall svara för uppgifterna behandlas i

avsnitt 6.5.

Ett alternativ som har förts fram av Hovrätten över Skåne och

Blekinge, och som också diskuteras i promemorian, är att ett register med

uppgifter om frihetsberövanden tillskapas. Möjligheten att samla

uppgifter om frihetsberövanden i ett centralt register är i och för sig en

tilltalande tanke. Det finns dock inte något underlag för att nu ta ställning

till om det är lämpligt att skapa ett sådant register. En sådan lösning

skulle bl.a. behöva säkerställa att den myndighet eller domstol som har

att besluta om avräkning såväl obligatorisk som fakultativ får del av

de uppgifter som krävs för att kunna fullgöra uppgiften på ett korrekt

sätt.

För de fall där domstolen dömer till fängelse och samtidigt undanröjer

en tidigare dom på skyddstillsyn eller villkorlig dom föreslås i pro-

memorian att domstolens uppgiftsskyldighet skall innefatta den tidigare

domen. Enligt gällande ordning antecknas de frihetsberövanden som har

förekommit och som kan komma att bli föremål för avräkning i den dom

där domstolen dömer till skyddstillsyn eller villkorlig dom.

Upplysningen tas in under avsnittet för yrkanden m.m. I huvudsak

samma ordning bör gälla även fortsättningsvis. Hur uppgiften skall

antecknas och vem som bör svara för den behandlas i avsnitt 6.5. Den

domstol som dömer till fängelse eller sluten ungdomsvård och samtidigt

undanröjer en sådan dom bör i enlighet med promemorians förslag

åläggas en skyldighet att utöver den aktuella domen som innebär

fängelse eller sluten ungdomsvård också expediera den tidigare domen

till den lokala kriminalvårdsmyndigheten eller Statens institutions-

styrelse.

Om en domstol undanröjer en dom på sluten ungdomsvård och dömer

till fängelse eller undanröjer en dom på fängelse och dömer till sluten

ungdomsvård bör domstolen sända över båda domarna till

kriminalvården respektive Statens institutionsstyrelse. Om domstolen

förordnar att en dom på fängelse eller sluten ungdomsvård skall avse

också andra brott skall domstolen liksom hittills sända den senare domen

till kriminalvården respektive Statens institutionsstyrelse. För alla dessa

fall bör gälla att domstolen enbart anger det frihetsberövande som har

kommit i det aktuella målet. Kriminalvården respektive Statens

institutionsstyrelse får således lägga samman frihetsberövandena enligt

anteckningar på de båda domarna.

Regeringen anser att en ändring av domstols befogenhet att besluta om

avräkning till en skyldighet att rapportera om relevanta frihetsberövanden

kan bidra till att förbättra hanteringen av avräkningsbesluten. För den

rapporterande domstolen innebär det att färre omständigheter än i dag

skall beaktas. Antalet dagar behöver inte summeras. Detta ankommer i

stället på kriminalvårdsmyndigheterna respektive Statens institutions-

styrelse, som handlägger andra frågor om beräkning av strafftid och som

kan koncentrera sig på den uppgiften. Inte heller behöver domstolen

beakta om den dömde har undergått verkställighet av något fängelsestraff

samtidigt som han varit straffprocessuellt frihetsberövad. Detta känner ju

kriminalvårdsmyndigheterna till och beaktar när det gäller verkställighet

av fängelsestraff. I de fall en villkorlig dom eller en dom på skyddstillsyn

undanröjs och det i stället döms till fängelse eller sluten ungdomsvård

behöver domstolen inte heller beakta vilka frihetsberövanden som den

dömde har undergått före den tidigare domen i vidare mån än som

behövs för att besluta om att häva en häktning för det fall straffet redan är

avtjänat eller tid för villkorlig frigivning har passerat. Den tidigare

domen skall i stället expedieras till den lokala kriminalvårdsmyndigheten

eller Statens institutionsstyrelse som skall avräkna de tidigare frihets-

berövandena.

Det torde endast i undantagsfall kunna bli aktuellt att en person som

döms till sluten ungdomsvård tidigare har dömts till ett fängelsestraff

eller sluten ungdomsvård som verkställts samtidigt som ett

straffprocessuellt frihetsberövande. Om en sådan situation skulle bli

aktuell måste Statens institutionsstyrelse få kännedom om detta

förhållande genom någon form av underrättelse. På motsvarande sätt

måste kriminalvården få reda på om sluten ungdomsvård har verkställts

under en häktningsperiod. Det kan lämpligen ske i samband med

rapporteringen om det frihetsberövande som har förekommit.

Den ordning regeringen nu föreslår förutsätter att domstolen på ett

tillförlitligt sätt får kännedom om relevanta frihetsberövanden för tiden

fram till stämningsansökan. I dag får domstolen sådan information

genom uppgifter som antecknas på stämningsansökan och de personblad

som bifogas förundersökningsprotokollet. I samband med att det s.k.

misstankeregistret (prop. 1997/98:97, bet. 1997/98:JuU20, rskr.

1997/98:276, SFS 1998:621) införs kommer inte längre personbladen att

behövas. De uppgifter som antecknas på personbladen kommer nämligen

att registreras i misstankeregistret som både polis och åklagare har

tillgång till. Domstolarnas behov av fullständiga uppgifter om

frihetsberövanden får då tillgodoses på annat sätt än genom personblad.

Det bör i vart fall inledningsvis ske genom åklagarens försorg.

Frågan om hur domstolen skall fullgöra rapporteringsskyldigheten och

vem som skall ansvara för den behandlas i det följande (avsnitt 6.5).

När det gäller strafförelägganden som utfärdas av åklagare bör det

åvila åklagaren att på föreläggandet anteckna eventuella straffprocessuel-

la frihetsberövanden. Om den villkorliga domen undanröjs av domstol,

bör det åligga domstolen att se till att den lokala kriminalvårdsmyndig-

heten eller Statens institutionsstyrelse får en kopia av föreläggandet med

dessa uppgifter.

Den föreslagna ordningen i denna del kräver inga lagändringar.

Däremot innebär förslagen att vissa förordningsändringar bör göras.

Reglerna om vad som skall antecknas på eller i anslutning till domar när

det gäller tider för frihetsberövanden bör införas i Domstolsverkets

föreskrift om avfattning av dom och slutligt beslut i brottmål (DVFS

1998:4). Detta förutsätter ett utökat bemyndigande för Domstolsverket i

21 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i domstol. Regler om

vad åklagaren skall anteckna i strafförelägganden vad gäller

frihetsberövanden bör stå i strafföreläggandekungörelsen (1970:60).

Domstols skyldighet att expediera domar till de lokala kriminalvårds-

myndigheterna respektive till Statens institutionsstyrelse bör framgå av

förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.

Det bör dessutom införas en ömsesidig uppgiftsskyldighet mellan

kriminalvården och Statens institutionsstyrelse beträffande de uppgifter

som behövs för att kunna beräkna strafftiden. Även andra ändringar kan

bli aktuella.

Ett system som är utformat på det sätt regeringen förordar innebär att

den domstol eller åklagare som lämnar uppgifter om frihetsberövan-

den svarar för att de är korrekta. Den tjänsteman vid kriminalvården eller

Statens institutionsstyrelse som beslutar om avräkning ansvarar för att

uppgifterna om frihetsberövanden sammanställs, summeras och tillgodo-

räknas vid verkställigheten i enlighet med lag. I normalfallen skall alltså

de lokala kriminalvårdsmyndigheterna utgå från de rapporter om

frihetsberövande som domstolen översänder. Myndigheterna är dock inte

förhindrad att beakta andra omständigheter och fatta beslut som avviker

från domstolens rapport. Finns det indikationer på att uppgifterna om

frihetsberövande är felaktiga eller att någon frihetsberövandetid saknas

bör detta givetvis undersökas och beslut fattas med utgångspunkt i de

korrekta uppgifterna. Risken för felaktigheter bör dock med denna

ordning bli mindre än i nuvarande system och samtidigt lättare att rätta

till. Det är alltså inte som Riksåklagaren har befarat fråga om att

flytta över risken för tjänstefel på en annan tjänstemannagrupp utan att se

till att besluten fattas i en ordning som innebär minsta möjliga risk för att

fel begås.

Ett avräkningsbeslut kan enligt dagens regler överklagas till hovrätt

även om inte resten av domen överklagas (49 kap. 5 § 10 RB). Om

domen överklagas, får högre rätt ändra beslutet om avräkning även om

avräkningsbeslutet inte har överklagats (33 kap. 8 § BrB). De uppgifter

om frihetsberövanden som enligt den nu föreslagna ordningen lämnas på

en dom kan naturligtvis inte överklagas. Detta innebär att högre rätts

ändringsmöjlighet enligt 33 kap. 8 § BrB endast behöver gälla beslut om

fakultativ avräkning. För det fall domstolen lämnar felaktiga uppgifter

och den lokala kriminalvårdsmyndigheten på grundval av dessa fattar ett

felaktigt beslut kan myndighetens beslut prövas av Kriminalvårds-

styrelsen, vars beslut i sin tur kan överklagas till länsrätten. Den lokala

kriminalvårdsmyndigheten kan dessutom ompröva sitt beslut enligt 27 §

förvaltningslagen (1986:223). När det gäller beslut av Statens in-

stitutionsstyrelse kan de överklagas till allmän förvaltningsdomstol (23 §

lagen [1998:603] om verkställighet av sluten ungdomsvård). Besluten

kan dessutom omprövas enligt förvaltningslagen (1986:223).

6.5 Domstolens uppgiftslämnande och rapportering

Regeringens bedömning: Domstolens ansvar att lämna uppgift om

frihetsberövanden och att rapportera dessa till den lokala kriminalvårds-

myndigheten respektive Statens institutionsstyrelse bör i tingsrätten

ankomma på ordföranden och i hovrätten på målets referent. I Högsta

domstolen bör rapporteringen ankomma på den föredragande

revisionssekreteraren.

Promemorians bedömning innebär att rapporteringen sköts av den

domare som har svarat för målets beredning.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget

utan erinran. Åklagarmyndigheten i Västerås vill undvika lösningen att

rätten som kollektiv inte ansvarar för uppgifterna i domen och hänvisar

till att denna lösning inte behövs när räkneoperationen inte skall utföras

och till att det finns en risk för att rätten förbiser möjligheterna till

fakultativ avräkning om frågan inte behöver tas upp under

överläggningen. Svea hovrätt har anmärkt att en lösning bör väljas som

också passar för de fall där referenten vid huvudförhandlingen inte är den

som ansvarade för beredningen av målet. Stockholms tingsrätt har

betonat vikten av att rapporteringen eventuellt efter ett särskilt

förordnande kan utföras av en domstolssekreterare eller en notarie.

Skälen för regeringens bedömning: I föregående avsnitt har

regeringen föreslagit att beslut om obligatorisk avräkning skall flyttas

från domstolarna till kriminalvården respektive Statens institutions-

styrelse och att den dömande domstolen skall svara för att de får underlag

när det gäller de frihetsberövanden som skall avräknas. Att det skall vara

domstolen som rapporterar innebär emellertid inte nödvändigtvis att

rapporteringen skall göras av rätten i den sammansättning som avgör

målet. I promemorian föreslås i stället att rättens ordförande eller i

högre rätt den domare som svarat för målets beredning, referenten

svarar för rapporteringen.

De skäl för detta som förs fram i promemorian är de följande. Den som

rapporterar vilka frihetsberövanden som förekommit måste hämta

uppgifterna ur tingsrättens akt. Den enda person som har full kontroll

över vad det finns för handlingar i akten är i tingsrätt den som varit

ordförande vid huvudförhandlingen och i högre rätt den som i egenskap

av referent svarat för målets beredning. För honom eller henne är det

enkelt att ta fram de uppgifter som behövs för rapporteringen. Det

smidigaste sättet att göra denna rapportering är att de dagar som den

dömde varit berövad sin frihet på grund av misstanke om brott som

prövats genom dom i målet antecknas på den utskrivna domen. Ansvaret

för denna anteckning skall dock inte åvila hela rätten. Av författningstext

skall det enligt promemorian uttryckligen framgå att ansvaret i tingsrätt

åvilar den som varit ordförande vid förhandlingen och i högre rätt den av

domarna som svarat för målets beredning (referenten).

Åklagarmyndigheten i Västerås har ställt sig kritisk till att hela rätten

inte skulle ansvara för samtliga uppgifter i domen och har ifrågasatt

behovet av en sådan ändring om man flyttar skyldigheten att göra själva

avräkningen summeringen av dagar från domstolen. Att ta in en

uppgift i domen som inte hela rätten ansvarar för är förvisso en nyhet.

Regeringen anser emellertid att en konstruktion bör väljas som innebär

att uppgifterna antecknas på eller i anslutning till domen (och alltså inte i

domen) bl.a. för att tydliggöra att inte hela rätten svarar för uppgiften.

Detta bör gälla även vid villkorlig dom och vid dom på skyddstillsyn.

Hur anteckningen närmare skall utformas får avgöras av domstolarna och

Domstolsverket. Regeringen vill emellertid understryka vikten av att det

av anteckningens utformning och vid rapporteringen tydligt framgår

att det är fråga om en anteckning och en rapportering för kriminalvårdens

eller Statens institutionsstyrelses avräkningsbeslut.

Regeringen anser vidare att både en överflyttning av ansvaret för själva

avräkningen från domstolen och för lämnandet av uppgifter om frihets-

berövanden från den fullsuttna rätten i sig är värdefulla åtgärder som

utgör led i renodlingen av den dömande verksamheten. Det förhållandet

att rätten inte under överläggningen behöver ta ställning till det exakta

antal dagar en tilltalad har varit frihetsberövad är en förbättring jämfört

med dagens situation. Promemorians förslag i den delen bör redan av det

skälet genomföras.

En ytterligare fråga är vem som skall svara för rapporteringen.

Stockholms tingsrätt har pekat på vikten av att inte låsa regleringen till

ordföranden i tingsrätt respektive den som har svarat för beredningen av

målet i hovrätt. Frågan har beaktats i promemorian. Där framhålls att det

skulle innebära en ökad risk för fel att lämna över akten till någon annan

som skall sköta rapporteringen liksom att extra arbete måste utföras.

Regeringen anser att det finns fog både för remissynpunkterna och

ställningstagandet i promemorian. I linje med vad Åklagarmyndigheten i

Västerås har påpekat måste emellertid rätten i praktiken ordföranden

respektive referenten i målet känna till vilka frihetsberövanden som har

förekommit för att kunna ta ställning till frågan om en fakultativ

avräkning kan komma i fråga. Det framstår därför som lämpligast att

dessa också åläggs att svara för rapporteringen av frihetsberövanden. Det

kan bortses från de fåtaliga fall då två lagfarna domare deltar och den

som inte är ordförande är referent. I enlighet med Svea hovrätts

påpekande bör ansvaret för uppgiftslämnande och rapportering i

hovrätten åvila den som ansvarat för målet som referent vid dess

avgörande. För Högsta domstolen bör rapporteringsskyldigheten

fullgöras av rotelinnehavaren, dvs. den revisionssekreterare som ansvarar

för målets beredning.

Så som har föreslagits i promemorian bör det i författning anges att

ansvaret för uppgifter om frihetsberövanden och för rapporteringen till

kriminalvården respektive Statens institutionsstyrelse åvilar ordföranden,

och i högre rätt, referent respektive rotelinnehavare och alltså inte den

fullsuttna rätten. Detta kan lämpligen regleras i Domstolsverkets

föreskrift om avfattning av dom och slutligt beslut i brottmål (DVFS

1993:21, B 86).

7 Tidsplanering av mål i tingsrätt

Regeringens förslag: Så snart det lämpligen kan ske bör i tvistemål och i

mål om enskilt åtal en tingsrätt upprätta en tidsplan för målets

handläggning, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något

annat särskilt skäl är obehövligt. Regler om att tidpunkten för

huvudförhandling skall bestämmas så snart förberedelsen har avslutats

och om möjligt efter hörande av parterna upphävs.

Skiljedomsutredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens såvitt gäller tidsplaner i tvistemål.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att tidpunkten för

huvudförhandling skall bestämmas så snart som möjligt.

Remissinstanserna: Skiljedomsutredningens förslag har fått ett

mycket gott mottagande. Två remissinstanser, nämligen Svenska

Bankföreningen och Sveriges redovisningskonsulters förbund, vill till

och med gå något längre genom en sådan skärpning av lagtexten att

tidsplaner blir vanligare än enligt utredningsförslaget. Den enda

remissinstans som är kritisk är Hovrätten för Västra Sverige, som menar

att förslaget leder till en alltför detaljerad lagstiftning och att det låser

domstolens handlingsfrihet. Stockholms tingsrätt har åtskilliga

synpunkter på frågor om hur och när tidsplaner bör upprättas.

Även promemorians förslag har fått ett gott mottagande. Till de

mycket positiva hör Stockholms tingsrätt och Sveriges advokatsamfund.

Svea hovrätt avstyrker dock med hänvisning till att förslaget kan

innebära effektivitetsförluster genom att domstolarna reserverar

huvudförhandlingstider som inte blir utnyttjade. Göteborgs tingsrätt är

inne på samma linje och menar att en tingsrätt inte skall bestämma tid för

huvudhandling annat än när en sådan förhandling antagligen blir

nödvändig. Halmstads tingsrätt hävdar att det kan vara svårt att tolka

uttrycket så snart som möjligt och avstyrker förslaget. Hovrätten över

Skåne och Blekinge vill behålla bestämmelsen om att huvudför-

handlingstiden om möjligt skall bestämmas efter hörande av parterna.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 kap. 6 § tredje stycket RB

skall tingsrätten i tvistemål driva förberedelsen med inriktning på ett

snabbt avgörande av målet. Vidare bör rätten så snart det lämpligen kan

ske höra parterna angående målets handläggning. Dessa bestämmelser

tillkom på initiativ av Rättegångsutredningen som också föreslog en

uttrycklig bestämmelse om att rätten efter samråd med parterna snarast

möjligt skulle upprätta en plan för målets handläggning, om det inte var

obehövligt med hänsyn till målets beskaffenhet (se SOU 1982:26 s.

495 f.). Som skäl för tidsplaner framhöll utredningen särskilt de

effektivitetsvinster som skulle kunna uppstå genom att en plan tvingar

både rätten och parterna att redan i början av handläggningen tänka

igenom vad som skall klaras ut och genom att en plan bestämmer

förhandlingstiderna redan från början. Departementschefen delade

utredningens uppfattning om vikten av att det upprättas en tidsplan för

målets handläggning, men han lät inte detta komma till något direkt

uttryck i sitt förslag till lagtext (se prop. 1986/87:89 s. 85 f.).

Såvitt Skiljedomsutredningen kunnat utröna är det inte särskilt vanligt

att det upprättas en tidsplan för handläggningen av ett mål. Utredningen

anser att de skäl som Rättegångsutredningen hade för att föreslå en

särskild lagregel alltjämt har bärkraft. I betänkandet föreslås därför att

det till 42 kap. 6 § RB läggs en regel om att rätten så snart det lämpligen

kan ske bör upprätta en plan för målets handläggning, om det inte är

obehövligt. Remissutfallet är nästan genomgående positivt.

Tidsplaner för förberedelsen av tvistemål kan enligt regeringen i

allmänhet bidra till att förfarandet blir snabbt och effektivt. Det är värt att

särskilt framhålla att en komprimerad handläggning av ett mål medför att

såväl partsrepresentanter som domarna slipper att läsa in målet flera

gånger vilket kraftigt kan reducera kostnaderna för handläggningen.

Förslagen om uppehåll i huvudförhandling (avsnitt 5) bör dessutom

kunna bidra till förbättrade möjligheter att planera för huvudförhandling

på ett sätt som gynnar en snabb och effektiv handläggning.

Regeringen anser att tidsplaner bör upprättas betydligt oftare än idag

och att den bästa vägen att säkerställa det resultatet är lagstiftning. Det

finns emellertid en del mål i vilka upprättande av en tidsplan skulle sakna

mening på grund av att en dom med säkerhet kan antas komma inom en

näraliggande framtid eller där man av annat skäl kan förutse förfarandets

gång även utan en plan. Utredningen exemplifierar inga sådana fall men

en del enkla familjerättsliga mål och småmål kan höra dit. Att ett mål är

av enkel beskaffenhet innebär emellertid i första hand endast att en

tidsplan är lätt att upprätta och kan göras mera precis än annars och alltså

inte i sig att någon tidsplan inte behövs. Ett annat exempel på fall där

rätten kanske inte i inledningsskedet behöver upprätta någon tidsplan är

sådana där man med visst fog kan ifrågasätta om avvisning bör ske.

Ytterligare exempel är att rätten omedelbart efter svaromålet kan ge

slutförelägganden till parterna. En bestämmelse om tidsplaner bör därför,

som utredningen föreslagit, göra undantag för de fall i vilka någon

tidsplan inte behövs. Till grund för behovsbedömningen bör endast

läggas förhållandena i det enskilda fallet och därför bör i lagtexten anges

att tidsplanen skall vara obehövlig på grund av målets beskaffenhet eller

av annat särskilt skäl. En parts önskemål om att det skall upprättas en

tidsplan bör tillmätas stor betydelse. Att ett mål är invecklat är givetvis

inget som gör en tidsplan obehövlig utan är snarare ett gott tecken på att

en tidsplan behövs för att rätten skall kunna hålla ett fast grepp över

handläggningen.

Innan det har kommit in något svaromål är underlaget för att upprätta

en tidsplan i de allra flesta fall alltför magert. Dessutom kan sannolik-

heten för att det rör sig om ett tredskodomsfall vara beaktansvärd. Det

naturliga är därför att tidsplanen upprättas omedelbart efter det att ett

muntligt eller skriftligt svaromål har avgetts. Upprättande bör ske i

samband med att rätten hör parterna över målets handläggning. För de

fall där svaromålet varit skriftligt kan i allmänhet reglerna i 42 kap. 10 §

RB om telefonsammanträde passa för detta ändamål.

Enligt utredningen bör tidsplanen innefatta en fullständig planering

enligt vilken målet drivs framåt mot ett avgörande och som förhindrar att

handläggningen avstannar. Utredningen anser att en tidsplan givetvis

skall innehålla dag för huvudförhandling i målet och att planen vidare

kan ange när parterna senast skall komma in med slutliga bevisuppgifter

eller andra kompletterande uppgifter.

Fullständiga tidsplaner kan emellertid ha sina problem, eftersom det

finns mål som är så komplexa att det inte är möjligt att redan när

svaromålet kommer in med någon grad av säkerhet skåda längre fram än

till de närmaste handläggningsåtgärderna. I sådant fall måste en första

tidsplan kunna begränsas till de närmaste handläggningsåtgärderna,

vilket leder till att en förnyad plan måste upprättas under målets senare

handläggning. Regeringen vill dock betona vikten av att en tidsplan såvitt

möjligt blir fullständig redan från början och får omfatta även tidpunkt

för en huvudförhandling. Enligt nuvarande regler i 42 kap. 20 § skall

visserligen tiden för huvudförhandlingen bestämmas först efter det att

förberedelsen avslutats. I departementspromemorian föreslås att den

regeln ersätts av en regel om att tidpunkten bestäms så snart som möjligt.

Regeringen anser att en bestämmelse i ämnet helt kan undvaras. Det är

generellt sett bättre att några bokade huvudförhandlingar ställs in när

parterna träffat förlikning än att vissa färdigberedda mål får vänta långa

tider på att det skall finnas utrymme för en huvudförhandling.

Förhållandena kan emellertid växla något från tingsrätt till tingsrätt

beroende på hur den är organiserad. En faktor som kan behöva beaktas är

de möjligheter som finns att när en bokad tid för huvudförhandling blir

oanvänd kalla i ett annat mål med förkortat varsel till ombud och andra

och här spelar in hur advokatförhållandena på orten är. Även antalet

domare vid domstolen kan vara en faktor som påverkar lämpligheten av

att binda upp tider för s.k. tremannasitsar. Den bestämmelse som finns i

42 kap. 20 § RB om att tiden för huvudförhandlingen skall bestämmas så

snart förberedelsen avslutats bör sålunda utgå med hänsyn till att

tidpunkten för huvudförhandlingen skall kunna bestämmas i tidsplanen.

Det samråd med parterna som enligt samma paragraf skall förekomma

och som otvivelaktigt behövs bör komma till stånd inom ramen för den

planering av handläggningen som skall ske enligt 6 §.

Vid förberedelsen av mål som avser enskilt åtal gäller enligt 47 kap.

rättegångsbalken i stor utsträckning regler som överensstämmer med

reglerna i 42 kap. samma balk om förberedelse i tvistemål. Det saknas

anledning att inte behandla frågor om tidsplanering och bestämmande av

tid för huvudförhandling m.m. i mål om enskilt åtal på samma sätt som

man behandlar motsvarande frågor för tvistemål och därför bör vissa

justeringar göras även i det förstnämnda kapitlet.

8 Preklusion i tvistemål i tingsrätt

Regeringens förslag: I ett dispositivt tvistemål skall tingsrätten kunna

meddela parterna att förberedelsen skall anses vara avslutad vid en viss

senare tidpunkt. Efter denna tidpunkt skall en part få åberopa en ny

omständighet eller ett nytt bevis endast om parten gör sannolikt att han

eller hon har haft en giltig ursäkt att inte göra det tidigare eller om ett

tillåtande av åberopandet inte innebär att målets prövning fördröjs i

någon väsentlig mån. Om parten i stället väcker ett genkäromål enligt 14

kap. 3 RB eller ett återgångskrav eller liknande enligt 14 kap. 5 § RB,

skall tingsrätten ha möjlighet att handlägga målen särskilt. I meddelandet

skall parterna erinras om verkan av att förberedelsen avslutas.

Regeringens bedömning: Nuvarande regler om förbud att i vissa fall

åberopa ny bevisning eller nya omständigheter behålls oförändrade.

Skiljedomsutredningens förslag överensstämmer såvitt gäller preklu-

sionsmeddelanden till parterna i huvudsak med regeringens förslag.

Preklusion förutsätter emellertid enligt utredningens förslag att motparten

gör en invändning inom en viss tid och preklusion kan ske även om ett

nytt åberopande inte orsakar någon fördröjning. Vidare innebär

utredningsförslaget att samma ordning skall gälla för sådana fall där

preklusion enligt en redan gällande lydelse av 42 kap. 15 § kan ske efter

det att en part visat prov på en försumlig processföring. Dessutom

förutsätts enligt utredningsförslaget att motparten gör en invändning för

att regeln om särskild handläggning av mål skall bli tillämplig.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker utrednings-

förslagen eller lämnar dessa utan erinran. Svea hovrätt, Stockholms,

Kristianstads, Malmö, Göteborgs och Sundsvalls tingsrätter samt

Sveriges Domareförbund hör till de positiva remissinstanserna, men de är

alla kritiska eller tveksamma till att preklusionsmöjligheten skall vara

beroende av en invändning från part. Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet menar att man i det hänseendet måste göra en

skillnad mellan den preklusionsmöjlighet som finns enligt 42 kap. 15 §

och den som föreslagits så att endast den senare kommer att bygga på att

en invändning görs. Stockholms tingsrätt efterlyser ett klarläggande av

vad som menas med ett åberopande .

Några remissinstanser avstyrker förslaget om preklusion. Till dem hör

Norrköpings tingsrätt som hänvisar till rättssäkerheten och till problem

med att i förekommande fall avgöra om en part haft giltig ursäkt.

Domstolsverket har haft synpunkter på förslagets förhållande till förslag

om generellt krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt.

Konsumentverket avstyrker med hänvisning till att förslaget kan få till

följd att ekonomiskt svaga parter som inte har råd att anlita ombud kan

komma att lida rättsförluster. Sveriges advokatsamfund avstyrker med

hänvisning till att oväntade frågeställningar och uttalanden kan dyka upp

vid huvudförhandlingen och vid förberedandet av denna. Samfundet

menar att åberopanden kan komma att göras för säkerhets skull och att

man får problem med sluttidpunkten i de fall där ena parten gör nya

åberopanden strax före denna tidpunkt. Även TCO menar att nuvarande

regler är tillräckliga.

Skälen för regeringens förslag: Rätten skall enligt 42 kap. 6 § tredje

stycket RB driva en förberedelse i tvistemål med inriktning på ett snabbt

avgörande av målet. Parterna i ett tvistemål skall under förberedelsen av

målet ange vilka omständigheter och bevis som de åberopar. För att

kunna göra detta måste de vara väl insatta i målet. Av 42 kap. 14 § andra

stycket framgår att parterna före ett sammanträde som hålls under

förberedelsen skall sätta sig in i saken på ett sådant sätt att det om möjligt

inte behövs något ytterligare förberedelsesammanträde. Tingsrätten fattar

emellertid aldrig något beslut i fråga om förberedelsens avslutande och

parterna har i allmänhet kvar sin möjlighet att komma med nya

åberopanden ända till dess målet företas till avgörande av tingsrätten (jfr

42 kap. 22 § RB). Det är inte ovanligt att en part kommer med nya

åberopanden först efter det att såväl tingsrätten som motparten uppfattat

förberedelsen som faktiskt avslutad. Detta kan givetvis orsaka problem,

särskilt i de fall där en redan planerad huvudförhandling måste ställas in

till följd av nya åberopanden. Med nu gällande ordning är möjligheterna

att motverka en sådan processföring relativt begränsade.

Enligt 42 kap. 15 § RB finns det visserligen under förberedelsen av ett

dispositivt tvistemål en möjlighet att förelägga en part att slutligt

bestämma sin talan och uppge de bevis som han eller hon åberopar. Efter

utgången av fristen i ett sådant föreläggande krävs det en giltig ursäkt för

att parten skall kunna komma med ett nytt åberopande. För att ett

föreläggande skall få utfärdas krävs emellertid att det är påkallat med

hänsyn till hur parten har utfört sin talan tidigare under målets

handlägning. Med detta avses sådana fall där det finns skäl att förmoda

att en part utan godtagbar anledning söker fördröja ett avgörande i målet

eller att en part inte driver processen på ett tillbörligt sätt (prop.

1983/84:78 s. 77). Vidare gäller enligt 43 kap. 10 § RB att ett nytt

material kan lämnas utan avseende, om en part under

huvudförhandlingen i ett tvistemål ändrar eller gör tillägg till tidigare

lämnade uppgifter eller åberopar omständigheter eller bevis som han

eller hon inte uppgett före förhandlingens början. En preklusion

förutsätter dock i det fallet att det kan antas att parten genom sitt

förfarande försöker förhala rättegången eller överrumpla motparten eller

att parten annars handlar i otillbörligt syfte eller av grov vårdslöshet.

I syfte att förhindra att handläggningen av mål drar ut på tiden så att

uppgjorda tidsplaner (se avsnitt 7) inte håller har utredningen föreslagit

att tingsrätten i ett dispositivt tvistemål, utan hänsyn till hur processen

har förts, skall kunna meddela parterna att förberedelsen kommer att

avslutas vid en viss tidpunkt. Efter denna tidpunkt skall i sådant fall en

part inte få åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis om motparten

inom en viss tid gör en invändning mot detta. Undantag gäller dock för

det fallet att parten gör sannolikt att han eller hon har haft en giltig ursäkt

att inte göra åberopandet tidigare. Förslaget godtas av det stora flertalet

remissinstanser även om det finns en del kritik.

Enligt regeringens mening ger den nuvarande ordningen inte parterna i

tvistemål ett tillräckligt starkt incitament till att göra alla sina

åberopanden i sådan tid att handläggningen kan garanteras bli effektiv.

Särskilt allvarligt är att huvudförhandlingar alltför ofta behöver ställas in

till följd av att en part kort före förhandlingen gör ett nytt åberopande. I

någon utsträckning bör det kunna godtas att ett ombud, som vid

inläsningen av målet inför en huvudförhandling upptäckt att det behövs,

gör en mindre justering på en eller annan punkt när det gäller de

åberopanden han eller hon redan gjort. Det kan dock inte för de

dispositiva tvistemålen mer allmänt godtas att parter och ombud gör sina

närmare studier av sitt mål först i samband med att huvudförhandlingen

närmar sig. Redan nu gällande regler får anses innebära att parterna och

deras ombud måste uppträda så att en utsatt huvudförhandling inte skall

behöva ställas in till följd av att det tillkommer processmaterial.

Skyldigheten sanktioneras dock inte på annat sätt än genom ansvaret för

rättegångskostnaderna och detta sätt har i praktiken visat sig inte vara

effektivt.

Enligt regeringen behövs andra lösningar när det gäller att få parter och

ombud att iaktta en ordnad processföring. Mot denna bakgrund delar

regeringen utredningens uppfattning att en tingsrätt bör ges möjlighet att

i ett dispositivt tvistemål åstadkomma förutsättningar för preklusion utan

hänsyn till om parterna tidigare har visat sig vara försumliga i sin

processföring. Den kritik som några remissinstanser har riktat mot

utredningens förslag bör emellertid föranleda några justeringar i för-

hållande till utredningsförslaget. Som utredningen har föreslagit bör

konstruktionen av den nya preklusionsregeln bygga på att rätten ger

parterna ett meddelande om att de efter en viss dag i princip inte får

åberopa några nya omständigheter eller bevis eftersom förberedelsen

avslutats. Uttryck som åberopar , omständighet och bevis måste

läsas på samma sätt som när man läser samma uttryck i t.ex. 42 kap. 15 §

RB om s.k. stupstocksförelägganden.

Undantag måste givetvis göras för sådana fall där parten kan göra

sannolikt att han eller hon har en giltig ursäkt för att inte ha gjort

åberopandet tidigare. I fråga om hur kravet på giltig ursäkt skall tolkas

bör gälla detsamma som vid en tillämpning av 42 kap. 15 § RB. Detta

innebär bl.a. att kravet bör ställas lägre än vid tillämpningen av t.ex.

50 kap. 25 § RB, som reglerar möjligheten att åberopa nya omstän-

digheter och bevis i hovrätten. Bedömningen bör ske utifrån partens egna

förutsättningar att föra processen på ett tillbörligt sätt. Det finns vidare på

samma sätt som vid tillämpningen av 42 kap. 15 § RB anledning att ställa

högre krav på en part som företräds av en advokat än på en part som

processar ensam.

När det i övrigt gäller behovet av undantag finns det anledning att utgå

från den nya regelns syfte och hur den praktiskt skall kunna sörja för

processeffektivitet. Åtskilliga nya åberopanden som en part anser sig

behöva göra är sådana att de närmast kan sägas utgöra justeringar av

tidigare åberopanden. Särskilt i fråga om dem är det inte sällan svårt att

rättsligt bestämma om det verkligen rör sig om ett nytt åberopande i den

mening som avses i gällande preklusionsregler och om parten kan sägas

ha haft en giltig ursäkt. Samtidigt är det så att åberopanden av detta slag

långtifrån alltid förorsakar en sådan förlängning av handläggningstiden

som en ny preklusionsregel är avsedd att motverka. Därför bör man

eftersträva en lösning som inte medför preklusion i andra fall än sådana

där ett nytt åberopande faktiskt orsakar väsentliga olägenheter. Det

rekvisit som därmed behöver komma till i lagtexten måste ha en viss

vaghet i konturerna. Att detta i enstaka fall kan medföra något

extraarbete för rätten uppvägs många gånger om av att rätten i andra fall

inte behöver bedöma frågor om det har skett något nytt åberopande eller

om den som åberopar kan göra en giltig ursäkt sannolik. Samtidigt

undviker man en preklusion i sådana fall där det inte finns några sakliga

skäl för en sådan annat än möjligen om man ser till det rent disciplinära.

Regeringen anser därmed att det från den nya preklusionsregeln bör

göras undantag för det fallet att ett tillåtande av det nya åberopandet inte

innebär att målets prövning fördröjs i någon väsentlig mån. Att en huvud-

förhandling förlängs något kan inte ses som någon väsentlig försening i

det nu berörda sammanhanget. Inte heller att ett avgörande på

handlingarna blir fördröjt några veckor till följd av att motparten behöver

höras över det nya åberopandet. Om emellertid en huvudförhandling

behöver ställas in är det regelmässigt klart att ett undantag från preklu-

sionsregeln kan ske endast enligt den förut angivna undantagsregeln för

fall där en giltig ursäkt föreligger.

I utredningsförslaget görs undantag från preklusion också i de fall där

motparten till den som kommer med det nya åberopandet inte gör någon

invändning mot att åberopandet tillåts. En process i ett dispositivt tviste-

mål bör liksom ett skiljeförfarande i hög präglas av den s.k. dispositions-

principen, dvs. att det är parterna som bestämmer rättegångens ramar.

Samtidigt finns det även vid sådan process ett starkt intresse av att

tingsrätten alltid ex officio skall kunna reagera mot en försumlig eller

kanske till och med otillbörlig processföring från en parts sida. En sådan

tar ju generellt sett domstolens resurser i anspråk och detta kan bli till

förfång för parter i andra mål. I de fall där preklusion kan ske enligt den

nuvarande regeln i 42 kap. 15 § skall allvarliga anmärkningar kunna

riktas mot partens processföring och med de förut angivna undantagen

från en ny preklusionsregel kommer de nya preklusionsreglerna att gälla

fall där parten utan giltig ursäkt genom sitt agerande orsakar en väsentlig

fördröjning av tingsrättsförfarandet, i de flesta fall antagligen att en redan

utsatt huvudförhandling behöver ställas in. Att dessutom kräva att

motparten gör en invändning är enligt regeringens mening inte

ändamålsenligt. Utredningens förslag i den här berörda delen bör därför

inte genomföras.

Enligt utredningsförslaget skall det meddelande som rätten skall

tillställa parterna gå ut på att förberedelsen kommer att avslutas viss dag,

men utredningen synes ha menat att det inte skall behövas något beslut

om avslutandet för att en preklusionsverkan skall inträda. I och för sig

finns det annars en fördel med konstruktionen att tingsrätten fattar ett

beslut om förberedelsens avslutande. Därmed kan ju tingsrätten utan

vidare fortsätta förberedelsen, om en part före beslutstillfället har kommit

med nya åberopanden och motparten måste ges tillfälle till försvar.

Motpartens intressen blir emellertid fullt tillgodosedda redan genom att

varje försvarsåtgärd, t.ex. i form av åberopanden av motfakta och

ytterligare bevis, måste anses vara tillåten enligt undantagsregeln för fall

där det förekommer en giltig ursäkt. Eftersom det i de fall där ett

meddelande getts finns anledning att undvika en fortsatt omgång med

nya meddelanden bör enligt regeringens mening de meddelanden som

tingsrätten utfärdar gå ut på att förberedelsen skall anses vara avslutad

vid en viss senare tidpunkt. Därmed behövs det alltså inget särskilt beslut

om själva avslutandet.

Med tanke på de skillnader som bör råda mellan den nya

preklusionsregeln och den som redan finns i 42 kap. 15 § RB bör den nya

regeln tas in i en särskild paragraf, 42 kap. 15 a §. Det finns anledning att

påpeka att den nya regeln kommer att sakna all betydelse när det gäller

förhållandena efter det att tingsrätten gjort sin prövning, eftersom det i de

dispositiva tvistemål där överklagande sker finns en restriktiv pre-

klusionsregel i 50 kap. 25 § tredje stycket RB.

Utredningens förslag omfattar även frågor om genkäromål enligt

14 kap. 3 § RB och talan angående återgång, regress, m.m. enligt 14 kap.

5 § RB. Mål enligt de paragraferna skall enligt nuvarande regler

handläggas gemensamt med huvudkäromålet. Tingsrätten kan dock enligt

14 kap. 7 § RB handlägga målen särskilt, om talan väcks sedan

huvudförhandling påbörjats eller huvudkäromålet på annat sätt har

företagits till avgörande eller om den väcks efter det att tiden för yttrande

över ett föreläggande enligt 42 kap. 15 § RB har gått ut. En förutsättning

för särskild handläggning är att målen inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Utredningens förslag innebär att den fakultativa

regeln om särskild handläggning blir tillämplig även efter den tidpunkt

som angetts i ett preklusionsgrundande meddelande, om motparten inom

viss tid gör en invändning mot gemensam handläggning. Förslaget har

inte föranlett någon direkt kritik under remissbehandlingen och bör

föranleda lagstiftning. Inte heller när det gäller de nu berörda frågorna

bör emellertid regleringen bygga på att en motpart gör en invändning.

Inte heller behövs det något undantag för fall av giltig ursäkt eller fall där

en gemensam handläggning inte orsakar några problem. Regeln om

särskild handläggning är ju fakultativ och vid behov kan tingsrätten avstå

från att tillämpa den.

9 Protokollföring

9.1 Nuvarande regler

Reglerna om allmän domstols protokoll finns i 6 kap. RB. Enligt dessa

regler skall domstolen i princip alltid föra protokoll över handläggningen

av målen.

De för tingsrättsprocessen viktigaste protokollen är de som förs vid

förberedelsesammanträden och andra sammanträden under målets bered-

ning. I dessa protokoll antecknas upplysningar som är av betydelse för

målets fortsatta handläggning i tingsrätten.

De protokoll som förs vid huvudförhandlingar i brottmål och tvistemål

har delvis andra syften. För det första har de en kontrollfunktion. Med

protokollets hjälp kan man i efterhand kontrollera om förfarandet har gått

rätt till. För det andra har protokollen ett värde som ett praktiskt sätt att

dokumentera olika beslut som rätten fattar under en förhandling,

exempelvis om vittnesersättning, häktning och liknande. Huvudförhand-

lingsprotokollen är också ett hjälpmedel för överrätterna vid deras

planering av målens hantering där.

Som nämnts skall som huvudregel protokoll föras över

handläggningen av mål. Från denna huvudregel föreskrivs tre undantag i

6 kap. 1 § andra stycket RB, nämligen 1. om handläggningen utförs av en

ensam domare eller tjänsteman vid domstolen, 2. om de avgöranden som

träffas sätts upp i särskilda beslut och ingen skiljaktig mening

förekommer, samt 3. om målet skrivs av vid handläggningen. I tredje

stycket finns en särskild bestämmelse om de fall där en dom utfärdas i

förenklad form enligt 30 kap. 6 § RB. I sådana fall får i stället de

uppgifter som enligt 3 § skall tas in i ett protokoll antecknas i domen.

I 6 kap. 2 § RB anges vem som får föra protokoll. I paragrafens andra

stycke finns en föreskrift om att den som anlitas som protokollförare

skall avlägga ed.

Bestämmelserna om vad som skall antecknas i protokollen är relativt

detaljerade. Enligt 6 kap. 3 § RB skall vid sammanträde alla protokoll

innehålla anteckningar om

1. domstolen samt tid och ställe för sammanträdet,

2. rättens ledamöter, tolk och protokollförare,

3. parterna och deras närvaro, parternas ombud eller biträden och i

brottmål den tilltalades försvarare,

4. muntlig rättegångsfullmakt, om en sådan har lämnats

5. en kort beteckning av saken,

6. skälet till att en förhandling har hållits inom stängda dörrar,

7. rättens beslut, som inte har satts upp särskilt,

8. skiljaktiga meningar.

Vid ett sammanträde för förberedelse skall protokollet innehålla

ytterligare upplysningar. Enligt 6 kap. 4 § RB skall där antecknas

1. parternas yrkanden och invändningar, ändringar i dessa samt

medgivanden av motpartens yrkanden,

2. en kort redogörelse för de omständigheter parterna åberopar och

motpartens yttrande över dessa,

3. uppgift om de bevis parterna åberopar och vad de avser att styrka

med varje bevis, samt de skriftliga handlingar och föremål som företes

som bevis,

4. andra uppgifter som anses nödvändiga till ledning vid huvudför-

handlingen.

I 6 kap. 5 § RB anges vad protokoll från en huvudförhandling skall

innehålla.

Utöver en kort redogörelse för förhandlingens gång skall antecknas

1. parternas yrkanden och invändningar, ändringar i dessa samt

medgivanden av motpartens yrkanden,

2. yrkanden av andra än parter samt huruvida parterna medger eller

bestrider dessa yrkanden, samt

3. vilka vittnen eller sakkunniga som har hörts och vilka bevis i övrigt

som har förebringats.

I 6 kap. 5 § andra stycket RB anges att, om en uppgift som skall

antecknas i protokollet har tagits upp i en inlaga eller förut antecknats i

protokoll, skall endast en hänvisning ske.

Härutöver skall förhör som hålls i bevissyfte antecknas (6 kap. 6 §

RB). Detta görs i regel genom bandupptagning. Så sker numera också

beträffande den tilltalades berättelse (prop. 1998/99:37, bet.

1998/99:JuU13, rskr. 1998/99:143, SFS 1999:84). Av andra stycket

framgår att förhör i hovrätten endast behöver protokolleras om detta kan

antas få betydelse vid överklagande till Högsta domstolen. I Högsta

domstolen behöver inte förhören protokolleras. En motsvarande bestäm-

melse finns i 4 kap. 4 § lagen (1971:371) om rättegången i arbetstvister

vad gäller förhören Arbetsdomstolen.

Enligt en särskild bestämmelse (6 kap. 7 § andra meningen RB) är det

förbjudet att i protokollet anteckna en parts utveckling av talan i rättsligt

hänseende. Vidare krävs särskilda skäl för att anteckna sådant som enligt

bestämmelserna i 6 kap. RB inte skall antecknas. I de avslutande

paragraferna finns bestämmelser om när protokollet skall få sin slutliga

avfattning, om förhör som inte tas upp på band samt om målregister och

aktbildning.

I ärenden som handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden

(ärendelagen) gäller att det vid ett sammanträde skall föras anteckningar

om vad som förekommer vid detta när det gäller yrkanden, medgivanden,

bestridanden, åberopanden, invändningar och erkännanden samt om den

utredning som läggs fram vid sammanträdet (21 §). Vid ärendelagens

tillkomst (prop. 1995/96:115 s. 163) angavs att ordet protokoll inte

används, eftersom paragrafen bör lämna öppet i vilken form anteck-

ningarna skall ske. En möjlighet är givetvis att de förs på en särskilt

upprättad handling, dvs. att de protokollförs i hävdvunnen mening. Andra

möjligheter är att de behövliga uppgifterna antecknas på dagboksblad

eller i ett ADB-behandlat målregister.

Enligt 15 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän

domstol (ärendeförordningen) gäller som huvudregel att 6 kap. RB

tillämpas beträffande protokoll i ärenden. Som ett undantag från denna

regel kan enligt andra stycket rätten underlåta att upprätta ett protokoll

från ett sammanträde, om de uppgifter som enligt ärendelagen skall

antecknas framgår av ett särskilt uppsatt beslut som tillkommer i

anslutning till sammanträdet. Detsamma gäller om det vid sammanträdet

inte förekommer något som skall antecknas enligt ärendelagen

9.2 Reglerna om protokoll förenklas

Regeringens förslag: Reglerna om protokollföring i mål och ärenden i

domstol ändras i förenklande syfte genom att domstolarna får möjlighet

att låta bli att föra protokoll när något protokoll inte behövs. Vissa

bestämmelser flyttas från rättegångsbalken till ärendeförordningen.

Vidare tas bestämmelsen om protokollförared bort.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslagen utan

erinran. Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt och Riksåklagaren

tillstyrker förslagen. Sundsvalls tingsrätt tillstyrker en förenkling men

anser att kravet på att föra protokoll bör bestå. Svea hovrätt och

Hovrätten för Övre Norrland är positiva till att protokollföringen

förenklas, men avstyrker förslagen i promemorian. Svea hovrätt

framhåller protokollens betydelse för hovrättens planering och för

bedömningen i hovrätt av vissa processuella frågor. Hovrätten för Övre

Norrland menar att förslaget är oöverblickbart och att domen riskerar att

tyngas med uppgifter. Linköpings tingsrätt anser att förslagen innebär att

det kommer att bli svårt att hitta olika uppgifter. Lunds tingsrätt

avstyrker förslaget och ifrågasätter liksom Statstjänstemannaförbundet

(ST-domstol) om några rationaliseringsvinster uppnås med förslagen.

Kammarrätten i Göteborg anser att de skäl som har redovisats för att ta

bort protokollförarareden inte är övertygande. Åklagarmyndigheten i

Stockholm pekar på vikten av att åklagare har möjlighet att ta del av de

anteckningar som förs i samma utsträckning som gäller beträffande

dagens protokoll.

Skälen för regeringens förslag: Dagens regler om skyldigheten för

domstolarna att föra protokoll är ingående och framstår numera som

föråldrade. En allmän modernisering av regelsystemet bör därför göras

med utgångspunkt i att reglerna inte bör vara mer detaljerade än vad som

behövs och att domstolarna själva i stor utsträckning skall få avgöra i

vilken form nödvändiga anteckningar skall göras. En sådan ordning

gäller ju också redan enligt ärendelagen.

I promemorian har föreslagits att rättegångsbalkens kapitel om

protokoll ges en i det närmaste helt ny lydelse och att det skall innehålla

bestämmelser om domstolarnas registrering av uppgifter och handlingar.

Enligt förslaget skall reglerna om protokoll vid sammanträde ersättas

med en regel om skyldighet att föra anteckningar. De föreslagna bestäm-

melserna lämnar öppet i vilken form sådana anteckningar skall ske.

Reglerna om vad som skall antecknas är vidare avsevärt mindre

detaljerade än de gällande reglerna om protokoll. Några av de nuvarande

bestämmelserna i 6 kap. föreslås helt utmönstrade ur rättegångsbalken.

Bestämmelserna i rättegångsbalken föreslås kompletterade med

bestämmelser i ärendeförordningen. För att inte binda domstolarnas

anteckningsskyldighet till protokollsformen används inte annat än för

ett speciellt fall ordet protokoll i lagtexten. I stället ges föreskrifter

om domstolens skyldighet att anteckna vissa uppgifter utan att det

uttryckligen anges var uppgifterna skall redovisas. Onödig dubbel

dokumentering kan därmed undvikas genom att en och samma uppgift

inte behöver antecknas både i ett protokoll och i en dom. En sådan

ordning har också fördelen att domstolarna slipper upprätta en särskild

protokollshandling trots att de uppgifter som motiverar protokollet lika

gärna kan antecknas i domstolens mål- och ärenderegister eller på en

handling i akten.

I likhet med flertalet remissinstanser ser regeringen vinster med en

sådan förenklad ordning för dokumentering av beslut och andra uppgifter

under målets handläggning. Såsom några kritiker har påpekat är det

emellertid viktigt att en förenkling och en mindre detaljerad reglering

inte leder till att uppgifter om förfarandet tas in i domen och onödigt

tynger denna. Det är vidare viktigt att uppgifter som är till nytta för

parterna och för exempelvis överrätterna att ha tillgängliga antecknas i en

form som innebär att de är lätta att hitta och att de lätt kan

vidarebefordras till parter och andra.

Regeringen delar alltså det grundläggande synsättet bakom pro-

memorians förslag. I det följande behandlas de närmare detaljerna i

förslaget.

Målregistrering och aktbildning

I dag finns bestämmelser i 6 kap. 11 § RB om register över alla mål. En

bestämmelse med samma innehåll bör finnas kvar med vissa ytterligare

föreskrifter om aktbildning m..m., som ersätter 10 §. Det bör vidare

finnas en bestämmelse som anger att det av målregistret eller akten skall

framgå vilka avgöranden domstolen har beslutat i målet, när besluten har

fattats, vem som fattat besluten samt eventuella skiljaktiga meningar. Det

bör dessutom framgå vem som svarar för anteckningar som görs i akten.

Anteckningar vid sammanträden i allmänhet

När det gäller bestämmelserna om vad som skall antecknas vid sam-

manträden i allmänhet anser regeringen att de flesta av dagens

bestämmelser är nödvändiga också i framtiden. Det finns dock ingen

anledning att föreskriva att anteckningarna skall innehålla en kort

beteckning av saken. Huruvida det behövs får avgöras av den som gör

anteckningarna.

Som har föreslagits i promemorian bör uppgifter vid ett sammanträde

antecknas i huvudsak i enlighet med vad som gäller i dag. Anteck-

ningarna bör i många fall göras i ett protokoll. Uppgifter om tid och ställe

för sammanträdet samt närvaro kräver dock inte i sig ett protokoll. Om

något protokoll inte behövs för andra uppgifter behöver sådana uppgifter

enbart antecknas i målregistret eller på en handling i akten. Anteck-

ningarna bör vidare inte göras i ett protokoll, om uppgifterna framgår av

en dom eller ett särskilt uppsatt beslut. De närmare bestämmelserna om

detta kan tas in i ärendeförordningen.

Anteckningar vid sammanträde för huvudförhandling fyller främst

funktionen att ge besked om den formella gången av handläggningen.

Dessa anteckningar är inte av något stort intresse för parterna i målet

eller för den dömande domstolen. Bestämmelsen om att protokollet skall

innehålla en kort redogörelse för förhandlingens gång kan enligt den

bedömning som görs i promemorian tas bort. Regeringen delar den

uppfattningen. Det är dock viktigt att man i efterhand kan få besked om

vilka domare som deltagit i förhandlingen, vilka parter och andra som

varit närvarande och vilka beslut som rätten har fattat under

förhandlingen. Som vi nyss anfört skall detta framgå av målregistret eller

av en handling i akten eller, om ett protokoll behövs, av detta. Ofta är det

lämpligt att ange sådana uppgifter i domen.

Hovrätterna behöver emellertid ofta viss ytterligare information från en

huvudförhandling vid tingsrätten för planeringen av huvudförhandlingen

där. Svea hovrätt pekar dessutom på protokollens betydelse för de fall där

en granskning av vad som har skett i målet är påkallad. Den föreslagna

ordningen innebär inte någon större förändring när det gäller information

för hovrätternas planering. De uppgifter som behövs torde i huvudsak

vara sådana som rör huvudförhandlingens längd och förhörens om-

fattning. Dessa uppgifter kommer också i fortsättningen att finnas

tillgängliga för hovrätterna. Tiden för huvudförhandlingen skall ju enligt

regeringens förslag antecknas. Förhörens omfattning framgår ju av

anteckningar på banden där förhören har spelats in. I mer omfattande och

komplicerade mål upprättas vidare vanligen en plan för förhandlingen

som biläggs tingsrättens akt och som kan användas vid hovrättens

planering.

Det kan dock vara värdefullt med en bestämmelse som uttryckligen

anger att det som i övrigt förekommer vid ett sammanträde bör

antecknas, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre

instans att anteckning sker. Det gäller framförallt sådant som avviker från

den vanliga gången vid ett sammanträde. Detta bör tillgodose de behov

som finns för hovrätternas planering och för de fall en granskning i

efterhand av vad som har skett i målet blir aktuell. En liknande

bestämmelse föreslås i promemorian när det gäller anteckningar från

sammanträden för förberedelse.

En sådan regel kan också vara värdefull när det gäller anteckningar

från en häktningsförhandling. Åklagarmyndigheten i Stockholm har

pekat på att protokollen från häktningsförhandlingar särskilt när det är

fråga om en förhandling vid en domstol som har helgjour ofta

innehåller värdefull information som vid den tidpunkt den behövs inte

finns att tillgå någon annanstans.

När det gäller anteckningar om de yrkanden och grunder som framförs

vid ett sammanträde har det i promemorian föreslagits att de yrkanden

som framställs och den inställning som redovisas till framställda

yrkanden skall antecknas. Enligt regeringens mening bör bestämmelsen

närmare anknyta till dagens lydelse, där det bl.a. anges att uppgift om

parternas yrkanden och invändningar skall tas in i protokollet. Detta

uttryckssätt täcker både invändningar om processhinder och de grunder

för bestridande av en parts yrkande som görs. Även eventuella

medgivanden av yrkanden måste givetvis antecknas. Yrkanden som

framställs av andra än parterna bör i likhet med vad som gäller i dag

också antecknas.

I de fall protokoll skrivs vid ett sammanträde bör protokollet liksom

hittills om möjligt sättas upp efter hand som sammanträdet pågår (se 16 §

första stycket ärendeförordningen).

De nu föreslagna bestämmelserna i rättegångsbalken ger stommen till

en ny reglering av skyldigheten att föra protokoll vid domstolsförhand-

lingar. Det nya är framförallt att rätten i större utsträckning än hittills kan

låta bli att föra protokoll vid förhandlingar som mynnar ut i en dom eller

ett annat avgörande som sätts upp särskilt. I många fall räcker det som

står i domen i förening med kortfattade anteckningar i dagboken

(målregistret).

Ett exempel kan åskådliggöra den föreslagna ordningen. I ett brottmål

där ett vittne hörs blir det möjligt för en domstol att föra protokoll över

sådana förhandlingar på sedvanligt sätt. Om domstolen väljer att inte föra

protokoll över huvudförhandlingen, skall dokumentationen ske genom att

det av domen framgår vilka yrkanden m.m. som har framställts, vilken

utredning som lagts fram samt eventuella iakttagelser vid syn på stället.

Om en part lämnat en muntlig rättegångsfullmakt och om förhandlingen

har hållits inom stängda dörrar kan det anges t.ex. i målregistret eller i

akten. Det bör påpekas att rättens beslut skall innehålla skälen för

beslutet. Vittnesutsagan spelas in på band och eventuella beslut under

förhandlingen antecknas i målregistret eller i akten. Av målregistret,

domen eller akten i övrigt framgår tidpunkten för sammanträdet, vilka

domare som deltagit och vilka parter som varit närvarande.

En sådan ordning bör kunna avsevärt underlätta domstolens arbete och

göra det möjligt för domstolarna att koncentrera sina resurser på själva

beslutsfattandet och utformningen av domar och beslut. Regeringen kan

inte se att den föreslagna ordningen skulle innebära svårigheter att hitta

uppgifter eller att domen skulle tyngas av tillkommande uppgifter.

Skyldigheten att föra protokoll vid sammanträden i hovrätten torde

med den föreslagna ordningen i stor utsträckning kunna undvaras, både i

brottmål och tvistemål. Bortsett från de mer komplicerade målen kan

uppgifter som inte framgår av domen göras i målregistret eller i akten.

Regeringens förslag innebär att 10 kap. 2 § lagen (1991:1559) med

föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens

område, som talar om protokoll, behöver ändras (se författnings-

kommentaren, avsnitt 26.10). Förslaget har ingen motsvarighet i

promemorian.

Anteckningar vid sammanträden som inte utgör huvudförhandlingar

Bestämmelserna om anteckningar och protokoll vid sammanträden i

allmänhet kommer att gälla också vid t.ex. sammanträden för för-

beredelse av ett mål, häktningsförhandlingar eller särskilda samman-

träden för bevisupptagning. Det som förekommer vid ett sådant sam-

manträde är av sådan art att ett protokoll i de allra flesta fall bör

upprättas.

Enligt dagens regler skall ett protokoll från ett förberedelse-

sammanträde innehålla en kort redogörelse av de omständigheter

parterna åberopar samt motpartens yttrande över dessa. I tillämpliga delar

gäller detsamma vid t.ex. en häktningsförhandling. I promemorian

föreslås med sikte på de förberedande sammanträdena att endast sådana

omständigheter som är av omedelbar betydelse för utgången av ett mål

skulle behöva tas med. Enligt regeringens mening kan det emellertid inte

riktas någon egentlig kritik mot hur de nuvarande reglerna har tillämpats.

Särskilt beaktande förtjänar det förhållandet att reglerna bör kunna

tillämpas också i brottmål och att rättens anteckningar i nu berörda fall

ofta får en mycket stor betydelse vid överklagande av ett inte slutligt

beslut. Regeringen är därför inte beredd att på den nu berörda punkten

göra någon ändring i sak. Självklart är dock att en redogörelse för

bevisfakta som inte har samband med något överklagat beslut ofta kan

göras mycket kort och att eventuella hjälpfakta till sådana bevisfakta inte

behöver tas med.

I enlighet med vad som gäller i dag skall de bevis (bevismedel) som

parterna åberopar och vad som skall styrkas med varje särskilt bevis

antecknas.

Utöver det som är obligatoriskt att anteckna bör sådant antecknas som

kan vara till ledning vid målets avgörande. Hit hör, vid ett förberedelse-

sammanträde, uppgifter om adresser till vittnen m.fl., parternas

inställning till frågan om rätten skall bestå av en eller flera domare vid

avgörandet, anteckningar om planering för målets fortsatta handläggning

samt uppgifter om hur en kommande huvudförhandling bör planeras.

Det kan också finnas anledning att anteckna parternas ståndpunkter i

vissa rättsliga frågor. I enlighet med förslaget i promemorian föreslår

regeringen att förbudet mot sådana anteckningar i 6 kap. 7 § RB upphävs.

I många förberedelsefall är det av processekonomiska skäl viktigt att

domstolen antecknar den rättsliga argumenteringen.

Bestämmelsen om att det krävs särskilda skäl för att anteckna uppgifter

som enligt balkens bestämmelser inte skall antecknas bör också tas bort.

Reglerna i nuvarande 6 kap. 4 § andra stycket och 5 § andra stycket om

att protokollföraren skall hänvisa till akten är också onödig. Det kan

anförtros den som svarar för anteckningarna att själv avgöra om sådana

hänvisningar skall göras.

Det finns vissa bestämmelser om att protokoll skall upprättas i fall där

domstolen inte skall fatta något slutligt avgörande i målet eller ärendet

utan enbart har en utredande uppgift (se 35 kap. 11 § RB, 10 § lagen

[1946:816] om bevisupptagning åt utländsk domstol samt 7 § lagen

[1946:818] om bevisupptagning åt vissa internationella organ). För dessa

fall bör finnas en särskild bestämmelse om att ett protokoll skall

upprättas över vad som förekommer i målet eller ärendet. En sådan

bestämmelse bör också gälla för fallen när bevisning tas upp till framtida

säkerhet enligt 41 kap. RB. Regeringens förslag har inte någon

motsvarighet i promemorian.

Handläggning som inte sker vid ett sammanträde

Som har angetts i promemorian finns det som regel inte något behov av

ett protokoll vid handläggning som inte sker vid sammanträde. Den

nuvarande regleringen i det avseendet bör därför ersättas med en regel

om skyldighet att anteckna skiljaktig mening utan att det anges i vilken

form en sådan anteckning skall ske.

Protokollförareden m.m.

I 6 kap. 2 § andra stycket RB finns en bestämmelse om att den som

anlitas som protokollförare och som inte har avlagt domared skall

avlägga en ed inför rättens ordförande där protokollföraren intygar att

han eller hon skall fullgöra sin uppgift efter bästa förstånd och inte

berätta om vad som sagts under överläggningen. Protokollförared

avläggs av den icke rättsbildade domstolspersonal som anlitas som

protokollförare. Efter sekretesslagens tillkomst har bestämmelsen

emellertid inte någon praktisk betydelse. Av 12 kap. 5 § sekretesslagen

(1980:100) framgår nämligen att sekretess gäller hos domstol för uppgift

om vad som har förekommit vid överläggning inom stängda dörrar

angående dom eller annat beslut. Att protokollföraren efter bästa förstånd

skall fullgöra uppgiften som protokollförare är ett allmänt tjänste-

åliggande och behöver inte bekräftas genom någon ed. Kammarrätten i

Göteborg har invänt mot förslaget i promemorian att avskaffa eden och

menar att den tjänar som en värdefull erinran om tystnadsplikten och har

framhållit att bestämmelsen i rättegångsbalken gäller på det förvaltnings-

processuella området.

Regeringen delar emellertid promemorians synsätt och menar att

protokollförareden är ett ålderdomligt institut som kan undvaras i ett

modernt domstolsväsende. Den erinran om vad som gäller för en

protokollförare i fråga om tystnadsplikt, men också om jäv, kan göras på

andra sätt än genom att en ed avläggs.

Bestämmelserna i 6 kap. 2 § första stycket RB om vem som kan vara

protokollförare kan också utgå. Det bör vara en intern domstolsfråga vem

som gör behövliga anteckningar. Det finns vidare inte skäl att i

författning reglera frågan om ordföranden på något sätt skall justera

protokollet. Som Kammarrätten i Göteborg har anfört har ingen av de

funktioner som en sådan justering kan fylla någon sådan vikt att det bör

regleras i författning. Bestämmelsen i 6 kap. 8 § RB kan därför

upphävas.

Anteckningar vid förhör

I promemorian föreslås att förhör i bevissyfte skall tas upp elektroniskt

eller skrivas ned för hand. Förslaget innebär att det för framtiden skulle

ges möjligheter att ta upp förhör på videoband. Förslaget skall ses i ljuset

av de ändringar i rättegångsbalken som föreslogs i promemorian för att

ge domstolarna möjlighet att använda videokonferens vid handlägg-

ningen av mål och ärenden i vissa fall. Bland annat föreslogs att

fotografiförbudet som anses gälla också för rätten i 5 kap. 9 § RB

skulle upphävas. Regeringen har emellertid i stället för ändringar i

rättegångsbalken föreslagit en lag om försöksverksamhet med

videokonferens i rättegång. Riksdagen har den 20 maj 1999 beslutat i

enlighet med propositionen. (prop. 1998/99:65, bet. 1998/99:JuU23, rskr.

1998/99:212). Fotografiförbudet i 5 kap. 9 § RB kvarstår därmed

oförändrat. Mot den bakgrunden bör en bestämmelse om hur förhör i

bevissyfte skall antecknas inte innefatta någon möjlighet att ta upp

förhöret på videoband. Bestämmelsen bör enbart ta sikte på

ljudinspelningar. Vidare bör möjligheten att i stället skriva ned förhöret

kvarstå.

Bestämmelsen i 6 kap. 9 § RB som behandlar upptagning av berättelser

genom stenografi kan dock upphävas. Det är en metod som numera

aldrig torde förekomma. Vidare kan bestämmelsen i 6 kap. 6 § andra

stycket som ger möjlighet att underlåta att anteckna berättelser av vittnen

och iakttagelser vid syn på stället i hovrätten utgå. Den särskilda

möjligheten för Högsta domstolen att inte anteckna förhör som hålls vid

en huvudförhandling bör dock kvarstå. Nuvarande 13 §, som anger att

regeringen får meddela vissa närmare föreskrifter, är onödig och kan

upphävas.

Beträffande rättegången i Arbetsdomstolen föreskrivs i 4 kap. 4 §

lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister att förhör som lämnas i

bevissyfte inte behöver antecknas i protokollet över huvudförhandlingen.

Bestämmelsen bör justeras med anledning av att protokoll inte alltid

behöver upprätttas.

10 Beslut om vittnesersättning m.m.

Regeringens bedömning: Beslut om ersättning av allmänna medel till

förhörspersoner och tolkar skall kunna fattas utanför rättssalen av annan

än rätten.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens

bedömning. I promemorian har föreslagits att en ändring i

rättegångsbalken (36 kap. 24 §) görs.

Remissinstanserna är i huvudsak positiva. Till dessa hör Hovrätten

över Skåne och Blekinge, Hovrätten för Övre Norrland, tingsrätterna i

Stockholm, Södertälje,[REDACTED_EFTERNAMN] och Göteborg, Nämndemännens riksförbund

samt Statstjänstemannaförbundet (ST-domstol). Flera remissinstanser

pekar på att den föreslagna ordningen förutsätter att det finns tillgänglig

och kompetent personal som kan fatta besluten och på vikten av att

systemet inte görs alltför formellt utan tillåter de enskilda domstolarna att

finna praktiska lösningar. Stockholms tingsrätt framhåller att förslagen

fordrar att berörd personal ges utbildning. Justitieombudsmannen har

tidigare avstyrkt ett förslag med liknande innehåll men motsätter sig inte

att förslaget genomförs. Hovrätten för Övre Norrland har invänt mot den

föreslagna formuleringen av bestämmelsen i 36 kap. 24 § RB med

hänvisning till att den ger felaktiga associationer.

Svea hovrätt, Halmstads tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt och Åklagar-

myndigheten i Stockholm är kritiska och ifrågasätter bl.a. om förslaget

innebär några effektivitetsvinster. Svea hovrätt föreslår att en mer allmän

reform föregås av en försöksverksamhet. Några remissinstanser menar att

det föreslagna systemet skulle underlättas om en schabloniserad

ersättning infördes.

Skälen för regeringens bedömning: Regler om ersättning till vittnen

finns i 36 kap. 24 § RB. Bestämmelsen gäller både i brottmål och

tvistemål. Den fick sin nuvarande lydelse i samband med införandet av den

nya rättshjälpslagen (prop. 1996/97:9, bet. 1996/97:JuU3, rskr.

1996/97:55). Ersättning till vittnen som har åberopats av åklagaren eller

som har kallats in självmant av rätten betalas av allmänna medel. När det

gäller ersättning till ett vittne som åberopas av en enskild part är

huvudregeln att ersättningen betalas av den parten. Ersättningen kan

emellertid också i sådana fall betalas av allmänna medel, om det är skäligt

med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden. Beträffande en part som

har rättshjälp gäller att kostnader för bevisning betalas genom rättshjälpen,

se 16 § rättshjälpslagen (1996:1619). Ersättning som skall betalas av

allmänna medel fastställs av rätten enligt bestämmelserna i förordningen

(1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Ersättning

betalas för kostnader för resa, uppehälle och annan ekonomisk förlust,

vanligen förlorad arbetsförtjänst (tidsspillan). Beloppen bestäms i hög grad

efter schablon. Taket för ersättning för tidsspillan höjdes nyligen från 300

kr till 700 kr (SFS 1999:706).

Om ersättningen till ett vittne har betalats av allmänna medel svarar det

allmänna slutligt för kostnaden. Reglerna i 31 kap. 1 § RB om tilltalades

återbetalningskyldighet omfattar inte kostnader för ersättning till förhörs-

personer. En motparts skyldighet att betala ersättning för rättshjälps-

kostnader avser inte heller sådana kostnader, se 30 § rättshjälpslagen.

Skälet till denna ordning, som infördes med den nya rättshjälpslagen, är att

detta möjliggör att beslut om sådan ersättning fattas utanför rättssalen (a.

prop. s. 165 och 170).

De nu redovisade reglerna gäller även för ersättning till målsägande som

hörs med anledning av åklagarens talan (37 kap. 3 § tredje stycket RB) och

till den som skall höras i brottmål enligt reglerna om förhör med

medtilltalade m.fl. (36 kap. 1 § fjärde stycket RB).

En tolk får alltid betalt av allmänna medel. Reglerna om ersättning finns

i 5 kap. 8 § RB. Där anges att en tolk har rätt till skälig ersättning för

arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Domstolsverket har

fastställt en taxa som närmare anger vilken ersättning som skall betalas

(DVFS 1998:11). Det är alltid staten som slutligt står för ersättningen. Det

finns alltså inga regler om återbetalningsskyldighet för någon av parterna.

Tingsrättens beslut om ersättning enligt de nu beskrivna reglerna kan

överklagas till hovrätten. Beslutet kan överklagas särskilt (49 kap. 5 §

5 RB).

Formerna för beslut om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. är

en fråga som har varit aktuell i de senaste årens diskussioner om

renodlingen av den dömande verksamheten. Enligt dagens ordning fattas

sådana beslut av den fullsuttna rätten under huvudförhandlingen. Både av

renodlingsskäl och av andra skäl kan detta ifrågasättas. Ersättningsfrågorna

kan uppfattas som irriterande avbrott, särskilt i besvärliga och krävande

huvudförhandlingar. Det är dessutom i många fall obehagligt för

målsägande och vittnen att inför publik behöva redogöra för sina ersätt-

ningsanspråk och eventuellt få dem ifrågasatta. Vidare är det ett slöseri

med arbetskraft att en fullsutten rätt i brottmål som regel en juristdomare

och tre nämndemän i tingsrätt och tre juristdomare och två nämndemän i

hovrätt skall syssla med dessa frågor i stället för att arbeta med att avgöra

målet. Det finns också en risk att ersättningsfrågorna blir styvmoderligt

behandlade på grund av de pressade förhållanden under vilka de

handläggs. Det finns alltså flera goda skäl att ändra nuvarande ordning.

Före den 1 december 1997 då den nya rättshjälpslagen trädde i kraft,

gällde en skyldighet för en part i tvistemål som ålagts att svara för

motpartens rättegångskostnader att till staten återbetala kostnader för den

ersättning till förhörspersoner som betalats genom rättshjälpen. Detsamma

gällde med vissa begränsningar för tilltalade i brottmål. Rätten hade

därmed behov av att känna till storleken på den ersättning som betalats till

förhörspersoner. I och med rättshjälpsreformen finns inte detta behov. Det

finns därför i dag goda möjligheter att åstadkomma en ordning där beslut

om ersättning av allmänna medel fattas utanför rättssalen.

I promemorian föreslås att det genom ändringar i rättegångsbalken och i

förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion skall bli möjligt att

förordna en domstolssekreterare eller tingsnotarie att besluta om ersättning

av allmänna medel till tolkar, vittnen, målsägande och s.k. medtilltalade.

Förslaget innebär inte att några tvingande regler ges för att flytta besluten

utanför rättssalen. Det lämnas till varje domstol att avgöra om det finns

tillräckligt kompetent personal på plats för att fatta besluten. Är så inte

fallet kan besluten som i dag fattas av rätten under huvudförhandlingen. I

praktiskt hänseende förordas i promemorian en ordning där vittnen och

andra som inte har några räkningar med sig får anteckna sina

ersättningsanspråk på en blankett som skrivs under av vederbörande, och

där det finns utrymme för domstolens beslut. För tolkar, som normalt

lämnar in en räkning, förordas att besluten antecknas på räkningen,

lämpligen med hjälp av en stämpel.

Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget. Några domstolar är

emellertid tveksamma till de effektivitetsvinster som kan uppnås. Rege-

ringen ser flera fördelar med förslaget. Det ger domstolarna stora

möjligheter att organisera beslutsfattandet på det sätt som passar den

enskilda domstolen bäst. I de domstolar det finns möjligheter att fatta

besluten utanför rättssalen uppnås vidare de fördelar för vittnen och

målsägande som har angetts tidigare.

Några remissinstanser har pekat på de svårigheter som kan uppstå när en

ersättningsfråga är svårbedömd eller när den person som skall fatta beslutet

inte har kännedom om alla omständigheter som bör ligga till grund för

beslutet. Det förhållandet att det är brottsligt att lämna oriktiga uppgifter

för att få mer pengar torde som regel innebära att de uppgifter som lämnas

är riktiga. Eventuella problem i fråga om svårbedömda frågor bör enligt

regeringens mening kunna bemästras med den flexibla ordning som

föreslås. Om det på förhand är känt att ersättningsfrågan är svårbedömd

finns ju möjligheter för rätten att fatta beslutet under förhandlingen. I andra

fall kan beslutet anstå tills förhandlingen är avslutad eller t.ex. ett

lunchuppehåll görs i förhandlingen och ordföranden kan fatta beslutet. På

sikt bör detta med dagens teknik kunna åstadkommas utan att den

ersättningsberättigade behöver vänta eller återkomma till domstolen.

Situationer av den här typen bör vidare i stor utsträckning kunna undvikas

genom att den som skall fatta besluten förses med vissa fakta rörande

förhandlingen och förhörspersonen. Om detta inte är möjligt och kontant

utbetalning är nödvändig bör dock rätten fatta beslutet. Bärande skäl att

såsom en remissinstans föreslagit införa en ordning med förskott på den

otvistiga delen av ersättningen saknas därmed. Det finns inte heller skäl att

i dag införa någon form av schabloniserad ersättning till vittnen m.fl.

Något tungt vägande skäl att låta en reform föregås av en försöks-

verksamhet ser regeringen inte, särskilt med hänsyn till att den ordning

som föreslås är så flexibel. Såsom några remissinstanser påpekar bör dock

berörd personal ges nödvändig utbildning. Detta bör som regel kunna

skötas av de enskilda domstolarna.

Bestämmelsen i 36 kap. 24 § tredje stycket RB kan tolkas på det sättet

att det är rätten i den sammansättning som sköter vittnesförhöret som skall

bestämma ersättningen till vittnen och andra som hörs inför domstolen.

Mot den bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen, liksom i promemorian,

att bestämmelsen ändras så att det där föreskrivs att ersättning som skall

utgå av allmänna medel fastställs genom rättens försorg i stället för av

rätten. Lagrådet anser att denna ändring är överflödig och anför att beslutet

meddelas i rättens namn oavsett vem som inom domstolen fastställer

ersättningen (fullsutten rätt, domstolssekreterare eller tingsnotarie).

Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning. Någon ändring i

bestämmelsen i 36 kap. 24 § RB behöver därmed inte göras.

När det gäller ersättning till tolk finns det inga uttryckliga

bestämmelser om vem som på rättens vägnar beslutar om ersättning.

Någon lagändring för att beslut om sådan ersättning skall kunna

delegeras behövs därför inte.

Såsom föreslås i promemorian bör en ändring i förordningen

(1996:381) med tingsrättsinstruktion göras, av innebörd att lagmannen

får förordna tingsnotarier och andra anställda att besluta om ersättning av

allmänna medel till tolk, målsägande, vittnen eller någon annan. En

liknande ändring bör göras i förordningen (1996:379) med hovrätts-

instruktion och i förordningen (1996:377) med instruktion för Högsta

domstolen.

I promemorian behandlas inte frågan om förvaltningsdomstolarna bör

ges motsvarande möjligheter att besluta om ersättning av allmänna medel

utanför rättssalen. Kammarrätten i Göteborg anser också att något behov

inte finns för dessa domstolar. Länsrätten i Gävleborgs län menar

emellertid att förvaltningsdomstolarna bör ges motsvarande möjligheter,

även om inga betydande svårigheter i dessa avseenden finns i dag. Det kan

enligt regeringens mening finnas skäl att införa motsvarande ordning för

förvaltningsdomstolarnas del. Den frågan får dock övervägas i särskild

ordning i samband med andra reformer på förvaltningsprocessrättens

område.

11 Oseriösa rättegångar m.m.

Reglerna om förfarandet i en tvistemålsrättegång skall tillhandahålla ett

rationellt och rättssäkert system för parterna att lösa sina tvister. Men det

bör också ge domstolarna medel att på ett effektivt sätt komma till rätta

med parter som missbrukar domstolsprocessen genom att inleda rätte-

gångar som måste anses onödiga och som inte bör få belasta domstols-

väsendets resurser mer än vad som är absolut nödvändigt. Det finns fall

som måste ses som missbruk av domstolsprocessen. Det kan t.ex. vara

fråga om grundlösa skadeståndskrav, inte sällan om astronomiska

belopp, eller obefogade enskilda åtal. Den typen av mål har varit ett stort

problem för domstolarna. Genom lagändringar år 1984 förbättrades dock

möjligheterna att effektivt kunna avgöra sådana mål (se avsnitt 11.2).

Dagens regler i rättegångsbalken anses från domstolshåll dock fort-

farande vara otillräckliga i detta avseende. Domstolarna tvingas lägga

ned ibland mycket tidsödande arbete på mål som måste prövas i sak trots

att processen är onödig. Det innebär bl.a. att motparten besväras av en

onödig rättegång. Förutom de allmänna olägenheterna av att dras in i en

process kan motparten drabbas ekonomiskt om han inte kan få ut

ersättning för de rättegångskostnader som i domen sedermera tillerkänns

honom. Frågan är om det genom ändringar i rättegångsbalken går att

ytterligare effektivisera handläggningen av den här typen av mål och få

bättre balans mellan å ena sidan målets vikt och å andra sidan domstolens

arbetsinsats och hänsynen till motparten. I avsnitt 11.2 11.4 behandlas

sådana förslag.

Promemorian har kort behandlat ett antal andra förslag som inte

bedömts böra leda till lagstiftning. Det rör sig bl.a. om förslag att en part

i vissa fall skulle åläggas att ställa säkerhet för motpartens rättegångs-

kostnader, vissa begränsningar i rätten till återvinning efter tredskodom

och särskilda regler om processobehörighet (processinhabilitet).

Regeringen anser, i likhet med den bedömning som görs i pro-

memorian, att det är ett viktigt samhällsintresse att vi hushållar med

domstolarnas resurser. När det gäller tvistemålen bör de tillgängliga

resurserna i största möjliga utsträckning avsättas för mål som är tvistiga i

egentlig mening. De processuella reglerna skall se till att prövningen kan

ske på ett så snabbt, enkelt och effektivt sätt som möjligt. Det är därför

en viktig uppgift för lagstiftaren att tillhandahålla lagregler som ger

domstolarna och parterna möjligheter att använda sina resurser så

effektivt som möjligt utan att befogade rättssäkerhetskrav sätts åt sidan.

Reglerna bör ge domstolarna möjlighet att sålla bort det som inte hör

hemma i domstol för att koncentrera resurserna på det som verkligen

kräver domstolsprövning.

Ett stort mått av försiktighet måste dock vara utgångspunkten vid varje

försök att åstadkomma ett system som skall sålla bort tvister som inte

kan anses vara seriösa. Det är ofta inte möjligt att bedöma om en sak är

seriös innan det har gjorts en ordentlig genomgång av den. De flesta

sållningssystem förutsätter att man bygger in någon form av förprövning

i systemet. En sådan förprövning kan göras i viss utsträckning, men kan

inte drivas för långt utan att komma i konflikt med grundläggande regler

om medborgarnas tillgång till domstol. Ett system med en mer långt-

gående förprövning skulle dessutom bli alltför komplicerat att handha för

domstolarna.

I rättegångsbalken finns dessutom ett antal regler som kan användas

mot dem som missbrukar rättegången. Bestämmelsen i 9 kap. 1 § RB ger

vissa möjligheter att bestraffa den som väcker talan om något han vet är

oriktigt eller som bestrider ett krav som han vet är riktigt. Vidare gäller

att den som bestrider ett krav som är riktigt i regel drabbas av att han blir

skyldig att ersätta motpartens rättegångskostnader. Det torde verka

avhållande för den som överväger att bestrida befogade krav. När det

gäller s.k. småmål behandlas i avsnitt 12.2.2 ett förslag som innebär

utökat ansvar för den förlorande parten att ersätta motpartens rätte-

gångskostnader. Rättegångsbalken tillhandahåller dessutom numera

instrument som innebär att tvistemål där bestridandet är obefogat kan

handläggas relativt enkelt, exempelvis genom att tredskodom meddelas

på handlingarna.

11.1 Mål där käranden inte medverkar

Regeringens förslag: Tingsrätterna ges möjlighet att i dispositiva

tvistemål förelägga käranden att senast viss dag ange om han vidhåller

sin talan, om det under målets handläggning har visat sig att käranden

inte medverkar i processen. Om käranden inte svarar, får tingsrätten

meddela tredskodom mot käranden.

Promemorians förslag stämmer i stor utsträckning överens med

regeringens. Promemorians förslag innebär dock att domstolen ges

möjlighet att skriva av målet från vidare handläggning, om svaranden

inte motsätter sig det.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge, Hovrätten för Övre

Norrland, Göteborgs tingsrätt samt Konsumenverket tillstyrker förslaget.

Hovrätten för Övre Norrland anser dock att ett sådant föreläggande som

föreslås delges käranden. Även Stockholms tingsrätt är positiv till

förslaget. Sveriges advokatsamfund instämmer i att det kan finnas ett

behov av att kunna skriva av ett mål om det visar sig att käranden inte

medverkar i processen, men menar att bestämmelsen i 18 kap. 5 § RB om

kostnadsansvar i så fall bör kompletteras.

Skälen för regeringens förslag: Om en kärande inte medverkar i

processen genom att inte följa förelägganden eller på annat sätt, finns det

skäl att anta att han eller hon egentligen inte vill fullfölja rättegången. I

de flesta sådana fall torde käranden återkalla sin talan när domstolen

begär besked, men det kan givetvis inträffa att käranden inte alls hörs av.

För att målet skall kunna avslutas kan det bli nödvändigt för domstolen

att sätta ut målet till förhandling, utan att någon muntlig förhandling

egentligen behövs. Om käranden då uteblir, leder detta i regel till att han

eller hon förlorar målet genom att domstolen meddelar tredskodom.

I många fall är det fråga om mål där talan väcktes i samband med ett

åtal för brott men där det enskilda anspråket avskilts för att handläggas

som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål. Inte sällan anser

käranden det i sådana fall inte lönt att engagera sig i en som det kan

visa sig kostsam och svårhanterlig tvistemålsrättegång. I många fall

finns ju inte någon möjlighet att få ut eventuell ersättning av svaranden.

Från effektivitetssynpunkt är det inte lämpligt att domstolen skall

behöva sätta ut ett mål till förhandling enbart för att kunna avsluta målet.

Både svaranden och domstolspersonalen belastas utan att det finns skäl

för det. Dessa mål kan i vissa fall föranleda ett omfattande arbete innan

de kan avslutas.

För att komma tillrätta med dessa situationer har det i promemorian

föreslagits att domstolen skall ges en möjlighet att förelägga käranden att

svara på frågan om han eller hon vidhåller sin talan. Om käranden inte

svarar kan domstolen enligt förslaget skriva av målet utan att käranden

återkallat sin talan. En grundläggande förutsättning för att domstolen

skall få utfärda ett sådant föreläggande är enligt promemorians förslag att

käranden har förhållit sig helt passiv till domstolens försök att få honom

eller henne att medverka i rättegången. Det skulle krävas att domstolen

har förelagt käranden att komplettera sin talan med förtydligande av

grunden för sitt anspråk eller med bevisuppgift och att käranden inte hör

av sig eller att han eller hon i ett tidigare skede av rättegången sagt sig

inte vilja fortsätta processen och därefter inte hört av sig. Målet skulle

vidare inte få skrivas av om svaranden motsätter sig det. Om en

tredskodom skulle ha meddelats skulle ju svaranden om domen vunnit

laga kraft vara skyddad mot framtida processer om samma sak.

Svaranden kan därmed ha ett intresse av att förberedelsen fortsätter.

Regeringen delar de utgångspunkter som kommer till uttryck i

promemorian. Det bör finnas en möjlighet att avsluta ett mål när

käranden inte medverkar, utan att domstolen behöver sätta ut målet till

förhandling. Vi förordar dock en något annorlunda lösning än

promemorians. En lämpligare ordning är att förelägga den passiva

käranden att uppge om han eller hon vidhåller sin talan vid påföljd av att

tredskodom kan komma att meddelas. För tredskodomsinstitutet finns ett

färdigt system av nödvändiga regler som är lämpliga även i nu aktuella

fall. Det innebär bl.a. att käranden kan begära återvinning av

tredskodomen om han eller hon anser att processen skall fortsätta. En

sådan lösning är avsevärt lämpligare än att hänvisa en missnöjd kärande

att överklaga till hovrätten, vilket sannolikt skulle innebära att käranden

behövde påvisa att föreläggandet eller avskrivningsbeslutet var felaktigt.

Alternativet att väcka en ny talan är också förenat med nackdelar för

käranden, med hänsyn exempelvis till att en ny ansökningsavgift måste

betalas. Ett system där återvinning av en tredskodom kan begäras av

käranden innebär att processen kan fortsätta i tingsrätten utan att någon

prövning av beslutet om föreläggande eller av tredskodomen behöver

göras.

Det finns med denna lösning inte något skäl att ge svaranden något

inflytande på frågan om tredskodom skall meddelas. Det finns ju normalt

ingen för svaranden förmånligare möjlighet att avgöra målet. Alternativet

att få målet prövat i sak är ju inte realistiskt om käranden inte medverkar.

Svaranden bör dock på sätt som gäller i övrigt när tredskodom skall

meddelas, föreläggas att slutföra sin talan, bl.a. för att ges tillfälle att

framställa sina konstnadsanspråk.

Hovrätten för Övre Norrland har anfört att föreläggandet bör delges

käranden. Enligt 33 kap. 2 § RB skall delgivning användas om det är

särskilt föreskrivet, om det med hänsyn till syftet med en bestämmelse

om underrättelse framgår att delgivning bör ske eller om det är påkallat

med hänsyn till omständigheterna. Av förarbetena till bestämmelsen

framgår att ett föreläggande enligt 42 kap. 11 § RB för svaranden att

komma in med ett svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan

komma att meddelas är ett sådant fall som kräver delgivning (prop.

1990/91:11 s. 53). Som Lagrådet framhåller finns det inte anledning att

göra någon skillnad mellan olika tredskodomsfall. Även utan särskild

föreskrift bör alltså ett tredskodomsföreläggande delges med käranden.

Den konstruktion vi föreslår innebär att föreläggandet skall anses ha

följts såväl i de fall käranden hörs av och uppger att talan inte vidhålls

som när käranden uppger att talan vidhålls. Bestämmelsen bör vidare

vara fakultativ och lägga i domstolens hand att avgöra om en tredskodom

skall meddelas i de fall föreläggandet inte har följts. Ett behov av hand-

lingsutrymme kan exempelvis finnas i fall där käranden muntligen

kontaktar tingsrätten och anger att han eller hon avser att driva processen.

Förslaget föranleder ändringar i 42 kap. 11 § och 18 § RB samt en ny

bestämmelse, 44 kap. 7 c § RB.

11.2 Utvidgad möjlighet att avgöra mål på handlingarna

Regeringens bedömning: Det bör inte nu införas någon möjlighet döma

över ett uppenbart ogrundat käromål utan huvudförhandling oberoende

av vad parterna anser om detta i de fall där stämning har utfärdats.

Promemorians förslag innebär att rätten skall kunna döma över ett

uppenbart ogrundat käromål utan huvudförhandling oberoende av vad

parterna anser om detta även i de fall där stämning har utfärdats på

svaranden.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte uttalat sig

särskilt om förslaget. Göteborgs tingsrätt och Konsumentverket

tillstyrker förslaget, liksom Stockholms tingsrätt, som anser att det fyller

ett viktigt om än inte särskilt ofta förekommande behov. Konsu-

mentverket förutsätter att en sådan bestämmelse tillämpas restriktivt.

Hovrätten för Övre Norrland och Kammarrätten i Göteborg avstyrker

förslaget med hänvisning till de principiella invändningar som kan göras

mot förslaget. Kammarrätten gör en annan bedömning än promemorians

när det gäller de krav som Europakonventionen ställer.

Skälen för regeringens bedömning: Om en stämningsansökan

uppfyller de krav som rättegångsbalken ställer skall rätten utfärda

stämning på svaranden att svara på käromålet. Om kärandens

framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller om det är

uppenbart att det är ogrundat, får rätten meddela dom i målet utan att

stämning utfärdas (42 kap. 5 § första stycket andra meningen RB). Denna

möjlighet att omedelbart ogilla ett käromål genom dom utan att först

utfärda stämning på svaranden infördes år 1984 (prop. 1983/84:78).

När bestämmelsen i 42 kap. 5 § första stycket andra meningen RB

infördes var den avsedd att förse tingsrätterna med ett effektivare vapen

mot parter som missbrukar domstolsprocessen. Det kan emellertid uppstå

situationer där de nuvarande lagbestämmelserna inte är tillräckligt

effektiva. Ett tänkbart fall är att tingsrätten vid granskningen av en

stämningsansökan har förbisett att anspråket är uppenbart ogrundat.

Stämning har kommit att utfärdas av misstag. Med gällande regler är det

inte möjligt att reparera misstaget. Förberedelsen i målet måste i stället

fullföljas. Ett annat exempel på en situation där bestämmelsen i 42 kap.

5 § RB inte är tillräcklig är de fall där bristen i kärandens anspråk inte

kan upptäckas förrän svaranden har påtalat den.

De fall som nu avses är inte särskilt vanligt förekommande. En regel

som gör det möjligt att döma över ett uppenbart ogrundat käromål utan

huvudförhandling oberoende av parternas uppfattning skulle dock kunna

innebära att vissa mål kan handläggas på ett effektivare sätt än vad som

är möjligt med dagens regler. I promemorian har därför föreslagits en

sådan regel.

Redan enligt nuvarande regler i rättegångsbalken kan sådana mål som

avses här avgöras på handlingarna. Förutsättningen för detta är emellertid

att ingen av parterna begär muntlig förhandling (42 kap. 18 § första

stycket 5 RB). I den här typen av mål påkallar käranden inte sällan

muntlig förhandling. Domstolen har då inget annat val än att kalla

parterna till en muntlig förberedelse, men kan enligt 42 kap. 20 § andra

stycket RB avgöra målet omedelbart efter huvudförhandling i förenklad

form. Om saken är uppenbar krävs inte parternas samtycke för en sådan

handläggning.

Även om det sistnämnda förfarandet kan tyckas vara relativt enkelt är

det fråga om en situation där muntligheten inte tjänar något egentligt

syfte utan endast blir en kostnadskrävande formalitet för både svaranden

och domstolen.

En reglering av den typ som föreslås i promemorian var aktuell i ovan

nämnda lagstiftningsärende från år 1984. I en remiss till Lagrådet

föreslogs att en sådan dom som avses i (nuvarande) 42 kap. 5 § första

stycket RB får meddelas under förberedelsen. Lagrådet framförde viss

kritik mot förslaget och menade för det första att det praktiska värdet av

den föreslagna regleringen syntes vara ringa eftersom den skulle komma

att få betydelse endast i ett mycket begränsat antal fall av undantags-

karaktär. Lagrådet menade dessutom att bestämmelserna skulle bli

tillämpliga på mål som handläggningsmässigt befann sig i ett slags

mellanskede, vilket ingav vissa betänkligheter av främst principiell natur

(prop. 1983/84:78 s. 94).

I lagrådsremissen gjordes bedömningen att det fanns skäl att ge

domstolarna detta verktyg att handlägga mål effektivt och rationellt även

om det praktiska värdet av en lagändring var begränsat till mycket få fall.

Med den utformning bestämmelsen getts i promemorians förslag skulle

man också komma till rätta med invändningen att målet befinner sig i ett

mellanskede. Förslagets utformning innebär ju att målet avgörs sedan

förberedelsen avslutats.

Frågan är om principiella invändningar av annat slag är sådana att

möjligheten inte bör ges. Utgångspunkten måste därvid enligt regering-

ens mening vara att en bestämmelse som den föreslagna liksom den i

42 kap. 5 § RB måste ges ett mycket restriktivt tillämpningsområde när

det gäller bedömningen av uppenbarhetsrekvisitet och av om laga skäl

för käromålet saknas. Den utökning av tillämpningsområdet som kan

vara aktuell är begränsad till att ge domstolen möjlighet att rätta till ett

misstag vid beslutet att utfärda stämning och en möjlighet att enkelt

avgöra ett mål när det först sedan stämning har utfärdats visar sig att

talan är uppenbart ogrundad. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att

det är rimligt att ge domstolen dessa möjligheter.

Lagrådet har emellertid av principiella skäl allvarligt ifrågasatt om

tiden är mogen att införa några nya bestämmelser om måls avgörande

utan huvudförhandling efter den långsamma anpassning som svensk rätt

har undergått till Europakonventionens krav på rättvis rättegång.

Lagrådet har i den här delen anfört följande:

I 42 kap. 5 § och 47 kap. 5 § ges möjligheter att av samma skäl som

anges i de föreslagna bestämmelserna meddela dom i målet utan att

stämning utfärdas. Det synes direkt olämpligt att rätten i ett senare

skede omprövar förutsättningarna för sitt eget beslut att utfärda

stämning och så att säga ångrar sig. Svarandens invändningar lär

knappast kunna föranleda att kärandens framställning finnes inte

innefatta laga skäl för käromålet. Återstår möjligheten att svarandens

invändningar kommer käromålet att framstå som uppenbart ogrundat.

Det är emellertid svårt att tänka sig några praktiska exempel på detta;

däremot kanske svaranden påvisar att kärandens talan skall avvisas på

grund av res judicata eller liknande.

Under alla förhållanden måste domstolen beakta kravet på rättvis

rättegång i artikel 6.1 i Europakonventionen. Detta krav får i det

enskilda fallet anses ha företräde framför bestämmelser i rättegångs-

balken som skulle leda till motsatt resultat. För övrigt hindrar 2 kap.

23 § regeringsformen lagstiftning som strider mot Europakonven-

tionen.

Lagrådet vill inte förneka att enstaka fall kan tänkas förekomma där

de föreslagna bestämmelserna kan bli tillämpliga utan att det strider

mot Europakonventionen. Lagrådet vill emellertid av principiella skäl

allvarligt ifrågasätta om tiden är mogen att införa några nya

bestämmelser om måls avgörande utan muntlig förhandling efter den

långsamma anpassning som svensk rätt undergått till Europakonven-

tionens krav på rättvis rättegång. Vinsten för rättsväsendets effektivitet

synes ringa och risken för att en sådan lagstiftning skapar felaktiga

föreställningar hos domstolarna kan inte uteslutas.

Regeringen delar givetvis uppfattningen att reglerna i Europa-

konventionen måste beaktas vid en tillämpning av den i lagrådsremissen

föreslagna bestämmelsen. Artikel 6.1 i Europakonventionen behandlar

rätten till en rättvis rättegång, vilken innefattar en rätt till tillgång till

domstol (access to court) och i allmänhet en rätt till muntlig förhandling

om någon av parterna begär det. Bestämmelsen i 42 kap. 5 § RB och dess

förhållande till artikel 6.1 har nyligen behandlats av Högsta domstolen i

rättsfallet NJA 1998 s. 278. Enligt Europadomstolens praxis är artikel 6.1

underkastad en begränsning såtillvida att den enbart gäller om det är

fråga om en tvist som är reell och seriös. I litteraturen har ett uppenbart

ogrundat rättsligt anspråk ansetts inte utgöra en verklig tvist. Artikel 6.1

skulle därmed inte vara tillämplig (Danelius, Mänskliga rättigheter i

europeisk praxis, s. 125 f., 140 f. och 164 f.). Högsta domstolen anger

dock i det nyssnämnda rättsfallet att begränsningen måste tolkas

restriktivt och att det finns en klar presumtion för att tvister om civila

rättigheter är reella och seriösa.

I lagrådsremissen gjordes bedömningen att det också med beaktande

av Europakonventionens regler och Europadomstolens praxis fanns ett

utrymme för att döma ett mål som anses uppenbart ogrundat på

handlingarna och att promemorians förslag därför borde genomföras. I

likhet med Lagrådet anser emellertid regeringen att vinsterna för

rättsväsendets effektivitet inte är stora och att risken för att en sådan

lagstiftning skapar felaktiga föreställningar hos domstolarna inte kan

uteslutas. Förslaget bör därför inte genomföras nu.

11.3 Bristfälliga stämningsansökningar/ käromål

Regeringens bedömning: Det är inte lämpligt att mjuka upp de

nuvarande rekvisiten för avvisning av ofullständiga stämnings-

ansökningar i tvistemål och i mål om enskilt åtal. Inte heller finns det

skäl att lagreglera frågan om avvisning av ofullständiga käromål.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat pro-

memorians bedömning utan erinran. Stockholms tingsrätt har anfört att

en uppmjukning av rekvisiten för avvisning av ofullständiga stämnings-

ansökningar skulle fylla ett behov för tingsrätten, men att promemorians

argumentation mot en skärpning är övertygande.

Göteborgs tingsrätt delar inte promemorians bedömning. Den nu-

varande ordningen fungerar enligt tingsrättens mening inte tillfreds-

ställande. Domstolarna bör ges möjlighet att koncentrera sig på den

centrala uppgiften att lösa tvister. I vart fall för de mål som inte är

småmål bör kravet för att kunna avvisa en stämningsansökan sänkas.

Göteborgs tingsrätt anser vidare att kärandens talan i många mål som har

inletts med en ansökan om betalningsföreläggande uppvisar stora brister

och att en ökad avvisningsmöjlighet skulle vara till gagn för en effektiv

process.

Skälen för regeringens bedömning: I 42 kap. 2 § RB anges vad en

stämningsansökan skall innehålla. Om ansökningen inte uppfyller dessa

krav eller om den i övrigt är ofullständig, skall domstolen förelägga

käranden att avhjälpa bristen (42 kap. 3 § RB). Om käranden inte följer

föreläggandet, skall stämningsansökan avvisas, om den inte utan

väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en rättegång (42 kap. 4 §

första stycket RB). Ansökningen skall också avvisas om det är uppenbart

att målet på grund av rättegångshinder inte kan tas upp till prövning (4 §

andra stycket). Det har i praxis ansetts möjligt att avvisa ett käromål

enligt grunderna för lagrummet efter det att stämning har utfärdats (NJA

1977 s. 827). För mål om enskilt åtal finns motsvarande regler i 47 kap.

2 4 §§ RB.

Vad en stämningsansökan skall innehålla i vissa formella hänseenden

framför allt uppgifter som behövs för delgivningar i målet framgår av

33 kap. 1 § RB. Om sådana uppgifter saknas, och bristen inte är av ringa

betydelse för frågan om delgivning, kan föreläggande om komplettering

ske med stöd av 10 och 12 §§ i samma kapitel. Enligt dessa regler kan i

ett dispositivt tvistemål en underlåtenhet att följa ett föreläggande leda

till att stämningsansökan avvisas, om det inte är oskäligt. När det gäller

indispositiva tvistemål och brottmål kan avvisning inte ske, men under-

låtenheten att fullgöra uppgiftsskyldigheten kan i stället föranleda ett

vitesföreläggande.

Bestämmelsen i 42 kap. 4 § första stycket RB fick ett nytt innehåll år

1984 (prop. 1983/84:78). Syftet med lagändringen var att åstadkomma en

skärpning av domstolarnas praxis när det gäller kraven på stämnings-

ansökningarnas fullständighet (prop. s. 74). I samband med 1987 års

ändringar i RB (prop. 1986/87:89) skärptes också kraven på innehållet i

en stämningsansökan beträffande redogörelsen för åberopade

omständigheter (se 42 kap. 2 § första stycket 2 RB).

Tankar på att öka möjligheterna till avvisning av misskötta käromål

har aktualiserats från domstolshåll. Med ett misskött käromål förstås här

att käranden inte har kunnat förmås att presentera ett material som ger ett

tillfredsställande underlag för domstolens prövning, i vissa fall trots

omfattande arbetsinsatser från domstolens sida.

En första fråga man ställer sig är om det skulle kunna ställas högre

krav på innehållet i en stämningsansökan. Som nyss har nämnts skärptes

kraven när det gäller redogörelsen för åberopade omständigheter år 1987.

I promemorian görs bedömningen att det inte är en framkomlig väg för

att skapa bättre förutsättningar för en effektiv rättegång att gå längre än

vad som nu anges i 42 kap. 2 § RB. De krav på innehållet i en

stämningsansökan som anges i paragrafen är tillräckliga för att ge det

underlag för rättegången domstolen behöver.

En annan fråga är om det går att skärpa bestämmelsen i 42 kap. 4 §

första stycket RB. I dag är möjligheten att avvisa ofullständiga

ansökningar inskränkt till sådana fall då bristerna är av mer väsentlig art.

Den skärpning som ligger närmast till hands är att ta bort väsentlig-

hetskravet. För avvisning skall det i så fall räcka med att stämnings-

ansökningen är så ofullständig att den inte utan olägenhet kan läggas till

grund för en rättegång. Det är en sådan ordning Göteborgs tingsrätt

efterlyser, i vart fall för de mål som inte är småmål.

Här måste emellertid kärandenas intressen anses väga tungt. Det är en

svår konst att skriva en stämningsansökan och på ett klart och redigt sätt

få med de omständigheter som åberopas. Erfarenheten visar att nästan

alla stämningsansökningar i dispositiva tvistemål innehåller någon

felaktighet. Detta föranleder givetvis olägenheter för domstolen och för

motparten. Men det är självklart att alla dessa stämningsansökningar inte

kan avvisas. Här ställs i stället höga och berättigade krav på domstol-

ens processledning. Samma argument gör sig gällande beträffande

kärandens talan i mål som har inletts genom en ansökan om betalnings-

föreläggande.

I likhet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen

att det inte finns tillräckliga skäl att öka domstolens möjligheter enligt

42 kap. 4 § RB att avvisa ofullständiga stämningsansökningar. Men det

bör framhållas att de möjligheter som lagen ger bör utnyttjas fullt ut

inte minst av hänsyn till svaranden.

11.4 Innehållet i en ansökan om återvinning

Regeringens bedömning: Det finns inget behov av att ändra reglerna om

vad en ansökan om återvinning skall ha för innehåll eller om möjlig-

heterna att sanktionera brister i ansökningen.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemori-

ans bedömning utan erinran. Göteborgs tingsrätt delar dock inte

promemorians bedömning. Tingsrätten anser att det bör krävas att en

ansökan om återvinning når upp till kraven på ett svaromål enligt 44 kap.

7 a § RB för att tas upp till behandling och att parterna vid hand-

läggningen hos kronofogdemyndigheten bör ges utförliga anvisningar om

vilka krav som ställs.

Skälen för regeringens bedömning: En ansökan om återvinning av

en tredskodom skall göras skriftligen. För det fall tredskodom har getts

under förberedelsen, bör skriften innehålla allt från sökandens sida som

erfordras för förberedelsens fullföljande (44 kap. 9 § andra stycket RB).

När det gäller återvinning av ett utslag i mål om betalningsföreläggande

eller vanlig handräckning gäller att inga andra krav på ansökan om

återvinning än att den skall vara skriftlig (53 § lagen [1990:746] om

betalningsföreläggande och handräckning).

Det har från domstolshåll framförts önskemål om att sökanden skall

åläggas att i en ansökan om återvinning alltid skall ange sin inställning i

målet och skälen härför.

I de återvinningshänvisningar som domstolarna använder uppmanas

svaranden att ange sin ståndpunkt i enlighet med vad lagen föreskriver.

Även i kronofogdemyndigheternas utslag finns en uppmaning för den

som söker återvinning att ange varför han gör det, vad han vill ha för

ändring och vilka bevis han åberopar. Varken när det gäller

tredskodomar eller utslag finns emellertid någon direkt sanktion mot dem

som inte följer dessa anvisningar.

Rättegångsutredningen lämnade i sitt första delbetänkande (SOU

1982:26 s. 550) ett förslag som innebar att svaranden skulle tvingas att

prestera relevanta skäl för ett bestridande av käromålet för att få en

återvinningsansökan upptagen. Om käranden inte gjorde detta skulle

ansökan avvisas. I lagstiftningsarbetet (prop. 1986/87:89 s. 230) uttalade

departementschefen att en sådan ordning skulle medföra en del praktiska

komplikationer. Genom möjligheten att efter återvinningen på nytt

förelägga svaranden att avge skriftligt svaromål vid påföljd av

tredskodom som i så fall inte blir återvinningsbar ansåg han att

domstolen har ett påtryckningsmedel mot svaranden som i praktiken är

lika effektivt som möjligheten att avvisa återvinningsansökningen vid

brist på relevanta skäl. Regeringen ansluter sig till den bedömningen.

Det kan i klarhetens intresse tilläggas att strängare krav naturligtvis

ställs på återvinningssökanden när det gäller att få till stånd ett beslut om

inhibition än när det gäller själva återvinningen.

12 Småmål

I början av 1970-talet tillskapades ett särskilt domstolsförfarande för

lösande av tvister om mindre värden då den numera upphävda lagen

(1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen)

infördes. Bestämmelserna om småmål finns numera i rättegångsbalken.

Ett mål är, med vissa undantag, ett s.k. småmål om värdet av vad som

yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring. Hälften av prisbasbeloppet för år 1999

är 18 200 kr. En av grundtankarna bakom särreglerna för småmål är att

underlätta för enskilda att föra fram sina anspråk vid domstol. Det mest

framträdande medlet för att uppnå det syftet är att se till att kostnaderna

för förfarandet hölls nere. Ett annat viktigt moment är att se till att den

enskilde har möjlighet att förutse hur höga rättegångskostnaderna kan

komma att bli. Kostnaderna hålls framförallt nere genom att behovet av

ombudsmedverkan är litet. Domstolen har normalt en mera aktiv

processledning i småmålen.

Vid processreformen år 1987 upphävdes den särskilda småmålslagen.

Småmålen ansågs kunna handläggas enligt det reformerade och mer

flexibla förfarande som infördes för tvistemålsprocessen i allmänhet.

Vissa särregler behölls dock. Rätten består i småmål alltid av en domare,

prövningstillstånd krävs vid överklagande till hovrätten och särskilda

bestämmelser för rätten till ersättning för rättegångskostnader gäller.

Vidare finns en särskild forumbestämmelse för konsumentmål som rör

mindre värden.

Med rättegångskostnader avses bl.a. parternas kostnader för ombud,

sakkunniga och vittnen. Huvudregeln i rättegångsbalken är att den

vinnande parten får dessa kostnader ersatta av den förlorande. För

småmålen gäller dock att endast vissa i lagen uppräknade kostnadsslag

utgör ersättningsgilla rättegångskostnader. Det viktigaste undantaget från

huvudregeln är att kostnaden för advokat eller annat biträde den

regelmässigt största kostnaden i en rättegång i princip inte är ersätt-

ningsgill i småmål.

Den särskilda kostnadsregeln knyter an till den bestämmelse i

rättshjälpslagen (1996:1619), som innebär att rättshjälp i form av advokat

eller annat biträde inte annat än undantagsvis får beviljas i småmål.

12.1 Förfarandereglerna i småmål

Regeringens bedömning: Förfarandereglerna för småmål bör inte

ändras.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har lämnat promemorians bedömning utan

erinran.

Skälen för regeringens bedömning: I 1974 års småmålslag fanns en

särskild rättegångsordning för målen om mindre värden som bl.a. innebar

att förfarandet saknade uppdelningen i förberedelse och huvudför-

handling, som ju är skiljelinjen mellan domstolens uppgift i rättegången

att utreda vad parterna tvistar om och dess uppgift att presentera målet

för domstolens avgörande. När småmålslagen infördes fanns ett behov av

att skapa en mindre formell och mer flexibel ordning än den som då

gällde för ordinära tvistemål. När småmålslagen arbetades in i

rättegångsbalken var ambitionen att skapa gemensamma förfaranderegler

för alla dispositiva tvistemål. Departementschefen slog fast (prop.

1986/87:89 s. 75) att det inte fanns anledning att i fortsättningen ha två

skilda regelsystem beroende på tvisteföremålets värde, utan att hela

tvistemålsprocessen i tingsrätt borde bli föremål för en gemensam

reglering inom ramen för rättegångsbalken. Reglerna för förfarandet i

tvistemål gjordes genom reformen mer flexibla med erfarenheterna från

just småmålsregleringen som utgångspunkt.

I promemorian diskuteras möjligheterna att återigen ändra och

ytterligare förenkla förfarandereglerna för småmål. Tre frågor har

behandlats.

För det första har man i promemorian övervägt en utökning av

möjligheterna att avgöra småmål genom en enbart skriftlig handläggning.

Regler om avgörande av mål utan huvudförhandling finns i 42 kap. 18 §

första stycket 5 RB. De innebär bland annat att ett mål där det inte finns

någon muntlig bevisning kan avgöras efter enbart skriftlig handläggning

under förutsättning att ingen av parterna begär förhandling. Att utvidga

rättens möjligheter att avgöra ett seriöst mål utan förhandling utöver

vad som följer av denna bestämmelse anses i promemorian vara i

praktiken otänkbart med hänsyn särskilt till förpliktelserna enligt Europa-

konventionen. Regeringen har samma uppfattning.

För det andra har övervägts om den s.k. omedelbarhetsprincipen bör

kunna frångås i de fall en huvudförhandling hålls och rätten ges

möjlighet att grunda sitt avgörande inte bara på vad som kommer fram

vid förhandlingen utan även på vad som finns i handlingarna. Något

sådant förslag lämnas dock inte i promemorian. Regeringen anser att

möjligheterna att göra ändringar på denna punkt är värda att undersökas

för samtliga mål. En nyligen tillsatt utredning om processen i allmän

domstol (dir. 1999:62) har fått i uppdrag bl.a. att undersöka om

muntligheten vid avgörande av mål kan begränsas på ett eller annat sätt

och avgörandet alltså kunna grundas även på annat än vad som har

förekommit vid en huvudförhandling.

För det tredje har i promemorian övervägts om rätten vid ett

sammanträde för muntlig förberedelse skall utöver de möjligheter som

finns i dag när saken är uppenbar kunna gå över till huvudförhandling

och avgöra målet trots att någon av parterna motsätter sig det. Enligt

regeringens mening finns det emellertid goda skäl för att en part som är

kallad till ett förberedande sammanträde skall kunna få till stånd

betänketid innan han eller hon överlämnar målet till slutlig prövning. Det

är dessutom ofta möjligt att undvika risken för två förhandlingar i ett

bagatellartat mål genom att förbereda målet genom skriftväxling och

sedan kalla till huvudförhandling utan att gå omvägen över en muntlig

förberedelse.

12.2 Ansvaret för rättegångskostnader i småmål

Huvudregeln om hur rättegångskostnaderna skall fördelas mellan

parterna i tvistemål finns i 18 kap. 1 § RB. Enligt denna bestämmelse

skall den förlorande parten ersätta den vinnande hans rättegångs-

kostnader. När det gäller de dispositiva tvistemålen kan i huvudsak

undantag endast göras i fall av onödigt processande eller försumlig

processföring (18 kap. 3 § och 6 § RB).

Ersättning för rättegångskostnad skall enligt 18 kap. 8 § RB fullt

motsvara kostnader för rättegångens förberedande och talans utförande

vilket inkluderar arvode till ombud eller biträde. En förutsättning för rätt

till ersättning är dock att kostnaden har varit skäligen påkallad för att ta

tillvara partens rätt. Ersättning skall också utgå för partens arbete och

tidsspillan i anledning av rättegången.

Bestämmelsen i 18 kap 8 § regel gäller inte småmålen. För småmålen

gäller i stället en särskild bestämmelse; 18 kap. 8 a § RB, som innebär att

ersättningen är begränsad till vissa kostnadsslag och i vissa fall till

schablonbestämda belopp. Även här gäller att förutsättningen att

kostnaden har varit skäligen påkallad.

Ersättningsgilla poster är

 kostnader för rättslig rådgivning under en timme vid ett tillfälle för

varje instans och med ett belopp som högst motsvarar den ersättning som

betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Ersättningen

för en timmes rådgivning är för år 1999 1053 kr,

 ansökningsavgift (för närvarande 450 kr enligt förordningen

[1987:452] om avgifter vid de allmänna domstolarna),

 resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med

sammanträde eller, om personlig inställelse inte har föreskrivits, resa och

uppehälle för ombud. Ersättning betalas enligt vissa schabloner som

finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till

vittnen m.m. (se 1 § förordningen [1987:965] om ersättning för

rättegångskostnader m.m. i mål där 1 kap. 3 d § rättegångsbalken

tillämpas),

 vittnesbevisning, samt

 översättning av handling.

Om målet har inletts genom en ansökan om betalningsföreläggande

eller vanlig handräckning och handläggs som tvistemål efter

överlämnande till tingsrätten eller efter att målet tagits upp efter ansökan

om återvinning, betalas ersättning för kostnader i det tidigare förfarandet

enligt de regler som gäller för det förfarandet (18 kap. 8 a § femte stycket

RB). Vad som kan ersättas inom ramen för det summariska förfarandet är

normalt ansökningsavgiften, (för närvarande 300 kr enligt förordningen

[1992:1094] om avgifter vid kronofogdemyndigheterna), kostnader för

eget arbete samt ombudsarvode (högst 315 kr i mål om betalnings-

föreläggande och högst 345 kr i mål om handräckning, såvitt avser

sökanden, och med 345 kr, såvitt avser svaranden, i mål om särskild

handräckning enligt förordningen [1991:1340] om ersättning för

kostnader i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning hos

kronofogdemyndighet). Ersättning betalas också för kostnader för

registreringsbevis, för delgivning, för översättning av inlagor eller andra

handlingar samt för viss kopiering.

Bestämmelsen i femte stycket får betydelse även i det fallet att ett

tvistemål angående ett mindre värde med stöd av reglerna i 22 kap. RB

inledningsvis handlagts inom ramen för en brottmålsrättegång men

därefter avskilts för att handläggas som tvistemål.

I vissa fall kan ersättning också betalas för en rättegångsskrift eller för

inställelse till en förhandling med skäligt belopp. Ersättning betalas med

300 kr (förordningen [1987:965] om ersättning för rättegångskostnader

m.m. i mål där 1 kap. 3 d § RB tillämpas), om inte särskilda skäl

föranleder en annan bedömning. Denna regel gäller emellertid endast i de

fall ett mål inletts genom ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning och därefter överlämnats till tingsrätt, som avgör målet

genom tredskodom.

Ränta på utdömd ersättning för rättegångskostnader kan inte dömas ut,

vilket är en avvikelse från regeln för ordinära tvistemål i 18 kap. 8 § RB

(se NJA 1981 s. 1006).

Den särskilda kostnadsregeln i 18 kap. 8 a § RB sammanhänger som

tidigare sagts med regleringen i rättshjälpslagen (1996:1619). Enligt 11 §

4 får rättshjälp i småmål endast beviljas om det finns särskilda skäl. Om

den rättssökande har behov av bistånd för bevisning eller för resa i

samband med en förhandling kan sådant bistånd lämnas enligt

bestämmelserna i 11 kap. 6 § och 36 kap. 24 § RB.

12.2.1 Räckvidden av kostnadsansvaret i småmål

Regeringens bedömning: Den grundläggande regleringen av kostnads-

ansvaret i småmål bör inte ändras.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat

promemorians bedömning utan erinran. Södertälje tingsrätt och Sveriges

advokatsamfund anser dock att kostnadsreglerna för småmål inte bör

gälla i mål mellan näringsidkare.

Skälen för regeringens bedömning: Regeln om det begränsade

kostnadsansvaret i småmål har återkommande utsatts för kritik. Det görs

gällande att kostnadsregeln erbjuder möjligheter till missbruk genom att

en betalningsovillig gäldenär kan utnyttja rättegångsförfarandet för att få

betalningsanstånd utan att löpa någon risk att få betala mer än begränsade

kostnader. Detta anses förekomma framförallt i mål om mindre värden

näringsidkare emellan.

Rättegångsutredningen redovisade i sitt första betänkande en utvärde-

ring av den då gällande småmålslagen och den särskilda kostnadsregeln

för småmålen (SOU 1982:26). I betänkandet föreslogs att kostnader för

ombudsarvoden skulle vara ersättningsgilla även i småmål men att en

särskild regel om kvittning av kostnaderna i konsumentmål skulle

införas. Förslaget kritiserades av många remissinstanser. I det påföljande

lagstiftningsärendet framhölls bl.a. att en regel som den föreslagna skulle

få en alltför processavhållande effekt och att den skulle innebära en

bristande förutsebarhet för parterna och tillämpningssvårigheter för

domstolarna (prop. 1986/87:89 s. 71 f.).

Småmålslagens kostnadsregel med principen att ersättning till den

vinnande parten för ombudsarvode och egen tidsspillan inte skall utgå

kom därmed i allt väsentligt att behållas och införas som en ny paragraf,

18 kap. 8 a §, i RB (SFS 1987:747). En viss uppmjukning av principen

skedde dock genom att det sista stycket i paragrafen lades till i syfte att

stävja det missbruk av regeln som ändå konstaterats (prop. 1986/87:89 s.

120 f. och 162). Den nya bestämmelsen innebar att viss ytterligare

ersättning betalas i de fall ett mål har inletts genom ansökan om

betalningsföreläggande eller handräckning och därefter överlämnats till

tingsrätt, som avgör målet genom tredskodom.

Avvägningar mellan intresset av att domstolsförfarandet skall vara

lättillgängligt för vanliga människor och kravet att systemet inte får ge

alltför stora möjligheter till missbruk är oftast svåra att göra. Det är

självklart att förfarandet kan missbrukas när en part inte kan få ens helt

nödvändiga kostnader ersatta av motparten. Ett generellt avskaffande av

kostnadsbegränsningarna skulle dock leda till klara försämringar för den

enskilde och i negativ bemärkelse ha en alltför processavhållande

effekt. Av de skäl som fördes fram i 1987 års lagstiftningsärende bör det

förslag Rättegångsutredningen lämnade inte heller nu genomföras. När

det gäller tankarna på att låta småmål mellan näringsidkare omfattas av

de kostnadsregler som gäller för övriga tvistemål delar regeringen pro-

memorians bedömning att en sådan åtgärd skulle vara ett alltför trubbigt

instrument för att kunna skilja ut de tvister där den särskilda kost-

nadsregeln kan göra skada. Bland tvisterna mellan näringsidkare finns

tvister där svaranden inte processar enbart för att förhala indrivning av

klara fordringar. I ett inte ringa antal av målen är det fråga om en verklig

tvist mellan parterna. För dessa mål väger visserligen skälen för en

begränsning av kostnadsriskerna inte lika tungt som för de mål som rör

privatpersoner. Även de som bedriver en mindre omfattande närings-

verksamhet kan antas ha större möjligheter än privatpersoner att bära

rättegångskostnader och att försäkra sig mot sådana. Riskerna med en

process kan dock innebära att särskilt sådana näringsidkare i stor

utsträckning avstår från att hävda sin rätt i tvister om mindre värden, om

kostnadsansvaret är obegränsat. Regeringen är därför inte beredd att utan

ytterligare analyser gå fram med ett förslag som ändrar reglerna om

kostnadsansvar i småmål för näringsidkare.

12.2.2 Ersättningsgilla kostnader vid försumlig processföring

Regeringens förslag: En part i ett småmål som har förorsakat motparten

kostnader genom försumlig processföring skall ersätta dessa kostnader

utan begränsning.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens med den

skillnaden att det obegränsade kostnadsansvaret enligt promemorians

förslag endast avser kostnader för arvode till ombud eller biträde.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemo-

rians förslag utan erinran. Stockholms tingsrätt anser att det inte är

lämpligt att begränsa det fulla kostnadsansvaret till kostnader för ombud

och biträde. En sådan ordning skulle ge fördelar till den som anlitar ett

ombud och motverkar ambitionen att parterna inte skall ha ombud i

småmål.

Lunds tingsrätt avstyrker förslaget med hänvisning till att parterna

normalt inte har ombud och att vissa övertramp i processföringen måste

accepteras. Tingsrätten pekar också på att förslaget innebär bristande

förutsebarhet. Konsumentverket avstyrker förslaget då det måste finnas

utrymme för brister i processföringen i konsumentmål.

Skälen för regeringens förslag: Det finns ett behov av vissa

förbättringar av kostnadsreglerna i småmål för att försvåra för parter som

ägnar sig åt illojal processföring.

I rättegångsbalken finns ett par bestämmelser som innebär att en part

kan drabbas av ett ansvar för rättegångskostnader p.g.a. försumlig

processföring. I 18 kap. 3 § RB anges att en vinnande part kan åläggas att

stå för sina och/eller motpartens kostnader om han eller hon har inlett en

rättegång utan att motparten gett anledning till det eller om han eller hon

genom försummelse har föranlett en onödig rättegång. Enligt 18 kap. 6 §

RB gäller att en part som genom vårdslöshet eller försummelse har

föranlett uppskov i målet eller på annat sätt har vållat kostnader för

motparten är skyldig att ersätta den kostnaden.

Stötande resultat kan uppstå när en part gör sig skyldig till illojal eller

försumlig processföring i småmål. I praxis har nämligen den särskilda

kostnadsregeln i 18 kap. 8 a § RB ansetts tillämplig när en part genom

försumlighet orsakat motpartens höga ombudskostnader. En försumlig

part kan alltså i småmål inte åläggas att ersätta motpartens ombuds-

kostnader till den del de överstiger arvode motsvarande rådgivningsavgift

enligt rättshjälpslagen (se rättsfallet RH 1995:44).

För att kunna stävja illojala och försumliga förfaranden av parter bör

enligt den bedömning som görs i promemorian, reglerna om kostnads-

ansvaret för försumlig processföring få tillämpning även i småmåls-

förfarandet. Det bör inte vara möjligt för en part att medvetet kunna

orsaka motparten dryga kostnader som denne inte har någon möjlighet att

få ersatta. Det föreslås därför att det i 18 kap. 8 a § RB läggs till ett nytt

stycke av innebörd att ersättning för rättegångskostnad, utöver vad som

gäller enligt andra stycket 1, får avse kostnad för arvode till ombud eller

biträde om en part har handlat så att 18 kap. 3 § eller 6 § är tillämplig.

Några remissinstanser är negativa till förslaget och har framhållit

småmålens särskilda funktion att tillhandahålla en snabb och enkel

mekanism för tvistlösning där parterna skall kunna föra processen utan

ombud. Detta förutsätter att det finns ett visst utrymme för brister i

processföringen. Regeringen delar detta synsätt men anser att detta är väl

förenligt med en ordning där en part riskerar att få stå för kostnader som

han eller hon orsakar genom att vara försumlig i sin processföring. Man

bör ha i åtanke att bestämmelser om försumlig processföring sällan

kommer till användning. Varje vårdslöshet leder ju inte till att bestäm-

melserna tillämpas. Det är också naturligt att inte ställa samma krav på

processföringen när parten har anlitat ett juridiskt ombud som när parten

för sin talan utan ombud eller biträde.

Invändningen att en ändring i enlighet med promemorians förslag

innebär en lägre grad av förutsebarhet för parterna än nuvarande ordning

är i och för sig riktig. Enligt regeringens mening finns det dock inte

något skäl att ge en part som bedriver en vårdslös processföring skyddet

av att kunna förutse exakt vilket kostnadsansvar han eller hon kan

drabbas av.

Såsom Stockholms tingsrätt har påtalat bör det fulla kostnadsansvaret i

dessa fall gälla samtliga ersättningsgilla poster enligt 18 kap. 8 § RB och

inte enbart kostnader för arvode till ombud och biträden.

12.2.3 Ersättning för en rättegångsskrift eller inställelse

Regeringens förslag: Ersättningen för en rättegångsskrift eller en

inställelse höjs från 300 kr till kostnaden för en halvtimmes rådgivning

enligt rättshjälpslagen (f.n. ca 500 kr).

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens såvitt avser

höjningen av ersättningen för en rättegångsskrift eller en inställelse.

Därutöver har i promemorian föreslagits att kärandens möjlighet att få

ersättning för en rättegångsskrift eller en inställelse när målet avgörs

genom tredskodom mot svaranden skall utvidgas och avse även mål som

har inletts genom en stämningsansökan.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemo-

rians förslag utan erinran. Svea hovrätt menar dock att en utökning av

tillämpningsområdet för bestämmelsen om ersättning för inställelse eller

för en rättegångsskrift skulle innebära ökade skillnader mellan mål som

inleds genom stämningsansökan och mål som inleds genom en ansökan

om betalningsföreläggande eller handräckning. Linköpings tingsrätt

föreslår att regeln utökas till att omfatta även mål som avgörs efter en

prövning av målet i sak. Tingsrätten pekar vidare på en inkonsekvens

som bör rättas till i samband med nu föreslagna ändringar. I ett mål som

inleds genom en ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning

betalas nämligen ersättning för registreringsbevis vilket dock inte görs i

mål som inleds genom en stämningsansökan.

Lunds tingsrätt avstyrker förslaget med hänvisning till att incitamentet

för käranden att väcka talan genom ansökan om betalningsföreläggande

försvinner. Föreningen jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer

anser att ersättningen för en rättegångsskrift eller en inställelse till

förhandling skall höjas och motsvara kostnaden för en timmes rådgivning

enligt rättshjälpslagen (1996:1619).

Skälen för regeringens förslag: I småmål kan som har angetts

tidigare endast vissa poster ersättas som rättegångskostnader. I de fall ett

småmål har inletts genom ett summariskt förfarande kan dock en

vinnande part få ersättning med ytterligare 300 kr, om målet avgörs

genom tredskodom mot svaranden (18 kap. 8 a § sista stycket RB). Sådan

ytterligare ersättning utgår alltså endast i de fall målet har inletts genom

ett summariskt förfarande och inte i de fall talan väckts genom ansökan

om stämning. Bestämmelsen var avsedd att stävja det missbruk av det

begränsade kostnadsansvaret som konstaterats och som bestod i

grundlösa bestridanden (prop. 1986/87:89 s. 120 f. och 162).

I promemorian föreslås för att göra systemet enhetligt och

konsekvent att även mål som inleds genom ansökan om stämning bör

omfattas av regeln om ytterligare ersättning. Regeringen anser emellertid

att bestämmelsen i sin nuvarande utformning är både logisk och

konsekvent. Den tar sikte på de fall där saken kan och bör avgöras genom

det summariska förfarandet som käranden har anlitat, men där svaranden

förhalar det slutliga avgörandet genom att bestrida ansökan eller genom

att begära återvinning av kronofogdemyndighetens utslag och därefter

inte går i svaromål vid handläggningen i tingsrätten. Såsom Lunds

tingsrätt framhåller försvinner dessutom en del av incitamentet att anlita

den summariska processen om man jämställer mål som inleds genom

ansökan om stämning med dem som inleds genom det summariska

förfarandet. Förslaget bör därför inte genomföras.

Linköpings tingsrätt har pekat på att en sökande i ett mål om

betalningsföreläggande eller handräckning har rätt till ersättning för

registreringsbevis och att käranden i ett småmål inte har det. Tingsrätten

menar att detta är en inkonsekvens som bör rättas till. Det finns

emellertid inte tillräckligt beredningsunderlag för att ta ställning till den

ändring tingsrätten efterlyser. Det finns dessutom ytterligare skillnader

mellan småmål och den summariska processen när det gäller

ersättningsgilla poster (se 3 § förordningen [1991:1340] om ersättning

för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräckning hos

kronofogdemyndighet). Det gäller bl.a. kostnader för delgivning som kan

uppgå till avsevärda belopp.

I promemorian förslås vidare att ersättningsbeloppet bör knytas till

rådgivningskostnaden i stället för en särskild förordning samt att dagens

ersättningsnivå (300 kr) höjs till motsvarande högst en halvtimmes

rådgivning (i dag ca 525 kr). En sådan ändring skulle innebära att 2 §

förordningen (1987:965) om ersättning för rättegångskostnader m.m. i

mål där 1 kap. 3 d § RB tillämpas kan upphävas. Förslaget i denna del

bör genomföras och bestämmelsen i 18 kap. 8 a § sista stycket RB

ändras. Det finns inte skäl att nu höja beloppet till en högre nivå.

12.2.4 Vittnesersättning i småmål

Regeringens bedömning: Regeln om vittnesersättning i småmål bör inte

ändras.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt om promemorians

bedömning i den här delen.

Skälen för regeringens bedömning: De kostnader som uppstår för en

part med anledning av ett förhör med ett vittne som parten har åberopat

är en ersättningsgill rättegångskostnad också i småmål (18 kap. 8 a §

första stycket 4 RB). Den enda begränsning som gäller är det krav som

gäller i alla mål, nämligen att kostnaden skall ha varit skäligen påkallad

för att ta tillvara partens rätt (18 kap. 8 a § andra stycket RB).

Småmålslagen innehöll vid sin tillkomst år 1974 en regel om att

ersättningen till vittnen alltid skulle bestämmas efter de grunder som

gäller om ersättning av allmänna medel till vittne. Det ansågs angeläget

att det skapades garantier för att vittneskostnaden i småmål alltid hölls på

en rimlig nivå (prop. 1973:87 s. 159).

Denna begränsning i vittnesersättningen avskaffades i samband med

att småmålslagen arbetades in i rättegångsbalken vid 1987 års reform.

Numera är därför vittneskostnader i småmål ersättningsgilla på samma

sätt som i andra tvistemål. Skälet till att begränsningen avskaffades

angavs inte i lagstiftningsärendet.

I promemorian diskuteras frågan om inte vittnesersättningen åter bör

begränsas på sätt som före år 1988. Ett argument för en ändring är att

kostnaden för vittnesbevisningen ibland kan uppgå till mycket höga

belopp och t.o.m. i vissa fall överstiga tvisteföremålets värde, vilket inte

anses rimligt. Det kan också anföras att regleringen leder till brister i

förutsebarheten i fråga om rättegångskostnaderna och att mindre

nogräknade gäldenärer kan använda regeln i utpressningssyfte , dvs.

med hot om att i processen åberopa flera vittnen bosatta på avlägsna

orter.

Det finns dock avgörande argument mot en ändring. Ett vittne som

kallas till huvudförhandling i ett mål vid domstol bör inte komma i ett

sämre ekonomiskt läge om det är fråga om ett småmål än om det är ett

ordinärt tvistemål. Som ett generellt skydd för den förlorande parten

verkar också regeln om att kostnaden skall ha varit skäligen påkallad.

Om domstolen finner att så inte varit fallet, kan den part som åberopat

vittnet själv få stå för den kostnaden, även om han vinner målet.

Regeringen gör mot denna bakgrund samma bedömning som har gjorts i

promemorian och som delas av remissinstanserna, nämligen att regeln

inte bör ändras.

13 Utvidgad behörighet för s.k. jourdomstol

Regeringens förslag: De s.k. jourdomstolarnas behörighet enligt 19 kap.

12 § RB utvidgas till att omfatta all befattning med förundersökning och

användande av tvångsmedel och alltså inte bara frågan om häktning.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget

utan erinran. Göteborgs tingsrätt har tillstyrkt förslaget, liksom

Stockholms tingsrätt som har anfört att en ändring är mycket angelägen.

Åklagarmyndigheten i Stockholm anför att det ofta uppstår behov av

beslut av jourdomstol i fråga om andra tvångsmedel än häktning, t.ex.

hemlig teleavlyssning och i fråga om beslut om offentlig försvarare.

Sveriges Domareförbund är å andra sidan tveksam till om jourdomstolen

bör kunna besluta om hemliga tvångsmedel med hänsyn till de förslag

som har lämnats av Buggningsutredningen om interimistiska beslut om

tvångsmedel. Sådana beslut bör enligt förbundet enbart kunna beslutas av

ordinarie domare. Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige betonar

att det är viktigt att förordnande av målsägandebiträde kan beslutas av en

jourdomstol.

Stockholms tingsrätt anser att det i ett lämpligt sammanhang bör

övervägas att ge jourdomstolen en möjlighet att i vissa fall kunna döma i

mål vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling.

Skälen för regeringens förslag: I 19 kap. RB finns forumregler för

brottmål. Behörig att handlägga ett brottmål och ta befattning med

förundersökning och tvångsmedel är i allmänhet domstolen på gärnings-

orten (1 § och 12 § första stycket). Om det finns särskilda skäl kan

emellertid en fråga om häktning tas upp även av domstolen i en annan ort

än som följer av bestämmelserna i 19 kap (19 kap. 12 § andra stycket).

Det är med stöd av denna bestämmelse som en s.k. jourdomstol kan

pröva frågor om häktning under helger. Bestämmelsen tillkom år 1987

(prop. 1986/87:112, bet. 1987/88JuU7, rskr. 1987/88:30, SFS 1987:1211)

som en följd av de förkortade tidsfristerna för handläggning av

häktningsfrågor. Bestämmelsen är tillämplig i de fall en misstänkt grips

på annan ort än utredningsorten och transport dit inte hinner ske med

beaktande av tidsfristerna i 24 kap. RB och i de fall där tingsrätterna har

beredskapstjänstgöring växelvis under veckoslut och helger (prop.

1986/87:112 s. 41 och 69). I behörigheten för jourdomstolarna att pröva

frågor om häktning ingår enligt propositionen (s. 69) behörighet att fatta

beslut om mindre ingripande tvångsmedel, t.ex. reseförbud, och beslut

som är nödvändiga för prövning av häktningsfrågan, t.ex. förordnande av

offentlig försvarare. Vidare har domstolen rätt att bl.a. bestämma tid för

åtals väckande och att meddela beslut om personutredning.

Det är oklart om och i vilken utsträckning 19 kap. 12 § andra stycket

RB kan tillämpas analogt och en jourdomstol kan pröva andra frågor än

de nu nämnda.

Att en jourdomstol bara får ta befattning med frågor som rör själva

häktningsförfarandet kan leda till otillfredsställande resultat. Ett praktiskt

exempel är en misstänkt som skall förhöras under ett veckoslut och är i

behov av en offentlig försvarare. Sådan förordnas av rätten efter anmälan

av åklagaren (23 kap. 5 § och 21 kap. 4 § RB). Men om förordnandet inte

har samband med en häktningsförhandling, är det oklart om jour-

domstolen kan pröva frågan. Andra frågor som kan aktualiseras under

förundersökningsstadiet och kräver domstols medverkan är vissa frågor

om bevisning (23 kap. 14 och 15 §§ RB) samt beslut om t.ex. hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning (27 kap. 21 § RB). Som

ytterligare exempel på frågor där det nu är tveksamt om jourdomstolen är

behörig kan nämnas prövning av tvångsmedel enligt 23 § lagen

(1957:668) om utlämning för brott. Se också prop. 1998/99:133 s. 37

angående särskild företrädare för barn.

För att det inte skall råda någon ovisshet om jourdomstolens

behörighet föreslås i promemorian att 19 kap. 12 § andra stycket RB

ändras så att jourdomstolen uttryckligen ges behörighet i fråga om dom-

stolarnas befattning med förundersökning och användande av tvångs-

medel. Förslaget har mottagits positivt av remissinstanserna och svarar

enligt regeringens mening mot ett stort behov. Detta gäller inte minst

beslut om förordnande av offentlig försvarare och målsägandebiträde,

vilka ofta behöver fattas under veckosluten för att polisförhör snabbt

skall kunna genomföras.

En av remissinstanserna framhåller att det ofta uppkommer behov av

beslut om andra tvångsmedel än häktning. Sveriges Domareförbund

uttrycker dock tveksamhet när det gäller att ge jourdomstol behörighet att

besluta om hemliga tvångsmedel. Förbundet hänvisar till Buggnings-

utredningens förslag i betänkandet Om buggning och andra hemliga

tvångsmedel (SOU 1998:46) att införa en möjlighet att fatta

interimistiska beslut om hemliga tvångsmedel. Sådana beslut bör enligt

förbundets mening enbart kunna fattas av ordinarie domare. Regeringen

har förståelse för dessa synpunkter, men anser att dessa frågor får beaktas

vid de överväganden som måste göras om förslagen i den delen

genomförs. Det bör inte nu tas in någon begränsning när det gäller

jourdomstols behörighet att besluta om hemliga tvångsmedel.

Promemorians förslag bör alltså genomföras. När tillämpningsområdet

för undantaget från forumreglerna utvidgas på detta sätt bör dock enligt

regeringens uppfattning kravet för att få vända sig till en annan domstol

kvalificeras något. Bestämmelsen bör innehålla ett krav på att domstolens

beslut är brådskande. Med tanke på att dagens bestämmelse enbart tar

sikte på s.k. jourhäktningar innebär en sådan kvalificering ingen

inskränkning i praktiken för de fallen.

14 Rättegångsregler i äktenskapsbalken och

föräldrabalken

14.1 Avgörande av mål utan huvudförhandling

Regeringens förslag: Reglerna i äktenskapsbalken (14 kap. 12 §) om när

ett mål får avgöras utan huvudförhandling ändras så att de allmänna

reglerna i rättegångsbalken gäller beträffande alla frågor som är uppe till

bedömning i samband med ett mål om äktenskapsskillnad. Motsvarande

regler i föräldrabalken (6 kap. 17 § femte stycket) upphävs. Föränd-

ringarna får till följd att möjligheterna till enbart skriftlig handläggning

utvidgas.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

I promemorian föreslås dock att 14 kap. 12 § äktenskapsbalken (ÄktB)

helt och hållet upphävs.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Hovrätten för Övre Norrland avstyrker förslagen. Stockholms

tingsrätt, Göteborgs tingsrätt och Kvinnohuset i Örebro tillstyrker för-

slagen. Stockholms tingsrätt anför att förslaget om upphävande av

14 kap. 12 § ÄktB bör justeras i ett närmare bestämt hänseende.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 kap. 18 § RB är balkens

huvudregel att ett tvistemål skall avgöras efter huvudförhandling. Denna

huvudregel är emellertid försedd med flera undantag. Bland annat är det

möjligt att handlägga ett tvistemål utan huvudförhandling, om det inte

behövs någon huvudförhandling med hänsyn till utredningen i målet och

ingen av parterna begär huvudförhandling. Före den 1 januari 1988

gällde ett absolut krav på huvudförhandling när ett tvistemål var tvistigt i

egentlig mening.

I 14 kap. 12 § ÄktB finns det regler om när ett äktenskapsmål får

avgöras utan huvudförhandling. Enligt bestämmelsens första mening får

ett mål avgöras utan huvudförhandling när makarna eller en av dem yrkar

äktenskapsskillnad. Det gäller oavsett om frågan om äktenskapsskillnad

är tvistig eller inte och stämmer alltså i praktiken överens med

regleringen i rättegångsbalken. Men många äktenskapsmål rör även

andra frågor än äktenskapsskillnad, t.ex. vårdnad om barn och underhåll

till barn eller make. För mål som även rör sådana frågor finns det en

regel i den andra meningen i 14 kap. 12 § ÄktB. Där föreskrivs att ett

äktenskapsskillnadsmål som även rör annat än äktenskapsskillnad får

prövas utan huvudförhandling om makarna är ense i alla frågor i målet

(utom eventuellt äktenskapsskillnaden).

Denna bestämmelse infördes den 1 januari 1974, alltså före 1988 års

ändring av rättegångsbalkens huvudförhandlingsregler. Den var när den

infördes avsedd att ge ett större utrymme att avgöra mål utan

huvudförhandling än vad rättegångsbalken erbjöd (se prop. 1973:32 s.

154, 317 f. och 330). Efter den 1 januari 1988 innebär den i stället att mål

där det yrkas äktenskapsskillnad inte kan prövas utan huvudförhandling i

lika stor utsträckning som andra tvistemål. Exempelvis kan ett mål om

äktenskapsskillnad där parterna är oense om underhållsbidrag inte prövas

utan huvudförhandling medan ett tvistigt mål som bara gäller under-

hållsbidrag, och där rättegångsbalkens regler alltså gäller, kan prövas

utan huvudförhandling. För att komma runt äktenskapsbalkens hinder

mot att avgöra t.ex. underhållsfrågor utan huvudförhandling förekommer

det att domstolarna meddelar deldom på äktenskapsskillnad och därefter

tar upp underhållsfrågan till särskild handläggning. Då anses nämligen

inte längre äktenskapsbalkens utan rättegångsbalkens regler om hur målet

skall avgöras gälla (se prop. 1986/87:1, s. 212).

Enligt regeringens mening är rättegångsbalkens nuvarande regler om

huvudförhandling en lämplig reglering även i mål där rätten har att ta

ställning till ett yrkande om äktenskapsskillnad och andra därmed

sammanhängande frågor. Som Hovrätten för Övre Norrland och

Stockholms tingsrätt påpekar innebär dock promemorians förslag att det

inte längre skulle vara möjligt att avgöra ett yrkande om äkten-

skapsskillnad utan huvudförhandling, om ena parten motsätter sig en

sådan handläggning och begär huvudförhandling. En sådan konsekvens

av förslaget är inte önskvärd. Därför bör bestämmelsen i 14 kap. 12 §

ÄktB om att ett yrkande om äktenskapsskillnad alltid kan prövas utan

huvudförhandling bestå. I övrigt bör det i 14 kap. 12 § ÄktB tas in en

hänvisning till bestämmelsen i 42 kap. 18 § RB, som alltså kommer att

gälla beträffande alla övriga frågor som kan vara uppe till bedömning i

äktenskapsskillnadsmålet.

Det skall tilläggas att Underhållsbidrags- och bidragsförskottsutred-

ningen 93 i betänkandet Underhållsbidrag och bidragsförskott (SOU

1995:26) har föreslagit en ändring av 14 kap. 12 § ÄktB som gör det

möjligt att avgöra tvistiga underhållsfrågor på handlingarna i äktenskaps-

skillnadsmål (se betänkandet, del B s. 560 och del A s. 352 f. och 531).

Betänkandet har remissbehandlats. De remissinstanser som har yttrat sig

över förslaget till ändring av 14 kap. 12 § ÄktB är positiva (en

remissammanställning finns i ärendet, dnr Ju1997/3834).

Även i föräldrabalken finns en särskild regel om avgörande utan

huvudförhandling. Det är 6 kap. 17 § femte stycket föräldrabalken (FB)

som föreskriver att dom i mål om vårdnad eller umgänge får meddelas

utan huvudförhandling om parterna är överens i saken. Bestämmelsen in-

fördes den 1 januari 1980 och var då en utvidgning av möjligheterna att

avgöra mål utan huvudförhandling jämfört med rättegångsbalkens regler.

Nu innebär den, till skillnad från reglerna i rättegångsbalken, att det

aldrig går att avgöra tvistiga mål utan huvudförhandling även om

parterna vill det. Parterna i tvistiga vårdnads- och umgängesmål vill

säkerligen i de allra flesta fall att en huvudförhandling skall hållas. Och

det kan vidare ofta finnas skäl att hålla huvudförhandling i tvistiga

vårdnads- och umgängesmål, oavsett parternas inställning till detta. Det

finns emellertid inga skäl att särreglera frågan i föräldrabalken. De

speciella förhållanden som finns i vårdnads- och umgängesmål kan väl

tillgodoses inom ramen för den bedömning som skall göras enligt 42 kap.

18 § RB. Att utgångspunkten för bedömningen även med en sådan

lösning skall vara barnets bästa är självklart. Regeringen föreslår därför

att det femte stycket i 6 kap. l7 § FB upphävs. Det innebär att 42 kap.

18 § RB kommer att gälla i stället.

14.2 Rätt till prövning av återkallat yrkande

Regeringens förslag: Reglerna om vad som händer när en make som har

yrkat äktenskapsskillnad återkallar sin talan förtydligas.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Systemet med betänketid gör att det

ofta kan ta närmare ett år innan en ansökan om äktenskapsskillnad kan

resultera i att makarna är skilda. Om den make som har väckt talan skulle

ångra sig och återkalla sin talan när förfarandet närmar sig sitt slut, skulle

målet om inga särskilda regler fanns komma att avskrivas. Om den

andre maken själv skulle vilja skiljas, skulle han eller hon tvingas att

börja om från början och riskera att det skulle ta ett år till innan han

lyckades utverka en dom på äktenskapsskillnad. För att undvika denna

konsekvens av betänketidssystemet finns det särskilda regler i 14 kap.

11 § ÄktB som innebär att ett framställt yrkande om äktenskapsskillnad

enligt 14 kap. 10 § ÄktB om motparten så önskar skall prövas trots

att den make som har framställt yrkandet har återkallat det.

Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB uttrycker dock inte saken exakt på

detta sätt. Där sägs i stället att talan om äktenskapsskillnad återkallas

och att målet skall prövas trots återkallelsen om motparten yrkar det.

Det kan leda till tveksamhet om paragrafen även omfattar det fall att det

är ett särskilt yrkande enligt 14 kap. 10 § ÄktB som återkallas. Det kan

också sägas vara tveksamt om det bara är yrkandet om äktenskaps-

skillnad som skall prövas trots återkallelsen eller om bestämmelsen också

avser sådana yrkanden som enligt 14 kap. 5 § ÄktB får prövas i samband

med att en fråga om äktenskapsskillnad prövas. Det finns inga skäl till att

andra återkallade yrkanden än yrkandet om äktenskapsskillnad skall

prövas. Tvärtom måste det i allmänhet sägas vara olämpligt att en

domstol prövar yrkanden som ingen part vidhåller. Lagstiftaren hade

också, när den äldre motsvarigheten till 14 kap. 11 § första stycket ÄktB

infördes, bara yrkanden om äktenskapsskillnad i tankarna (se prop.

1973:32 s. 154) och man kan utgå från att avsikten med 14 kap. 11 §

första stycket ÄktB har varit att det bara är äktenskapsskillnadsyrkandet

som skall prövas.

Regeringen föreslår därför att lagtexten i enlighet med promemorians

förslag förtydligas för att detta skall framgå klart.

14.3 Prövningen av yrkande om äktenskapsskillnad när

motparten uteblir

Regeringens förslag: Reglerna i äktenskapsbalken om vad som händer

när en make som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från en förhandling

förenklas. De allmänna reglerna i rättegångsbalken blir tillämpliga i alla

fall där en särskild reglering för äktenskapsmål inte behövs.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Hovrätten för Övre Norrland avstyrker dock förslaget med

hänvisning till att det innebär att olika regler skall tillämpas beroende på

vem av makarna som uteblir.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen i 14 kap. 11 § andra

stycket ÄktB handlar om vad som händer när den make som har yrkat

äktenskapsskillnad uteblir från en förhandling. Bakgrunden till bestäm-

melsen är att rättegångsbalkens reglering leder till att målet skall

avskrivas om käranden uteblir från en huvudförhandling eller ett

sammanträde för muntlig förberedelse (44 kap. 3 och 4 §§ RB).

Lagstiftaren har velat skydda den andre maken från risken att få börja om

från början med formaliteterna för äktenskapsskillnad bara för att den

make som från början velat ha äktenskapsskillnad har ångrat sig och i

stället för att återkalla sitt yrkande uteblir från en förhandling.

Denna bestämmelse med sitt krav på speciell utformning av kallelserna

till parterna är svår att förstå och tillämpa. Särskilt svårt är det att förstå

hur parternas kallelser skall utformas i de fall då både 14 kap. 9 och

11 §§ ÄktB skall tillämpas vid sidan av rättegångsbalkens regler. Enligt

regeringens mening vore det bra om bestämmelsen kunde förenklas.

Nedan under a e redovisas de situationer som kan tänkas förekomma.

a. Käranden uteblir, inget särskilt yrkande har framställts

Det antagligen minst ovanliga fallet är att det är käranden som uteblir

från en förhandling i ett fall där det inte behövs betänketid eller där det

inte har framställts något särskilt yrkande om dom på äktenskapsskillnad

enligt 14 kap. 10 ÄktB. I detta fall skulle en tillämpning av 44 kap. 3 och

4 §§ RB leda till att kärandens yrkande om äktenskapsskillnad och hans

övriga yrkanden förföll. En tillämpning av 14 kap. 11 § andra stycket

ÄktB leder om svaranden vill det till att kärandens yrkande om

äktenskapsskillnad skall prövas.

b. Käranden har framställt ett särskilt yrkande och uteblir

En annan tänkbar situation är att käranden uteblir i ett fall då

betänketiden har löpt och han har framställt ett särskilt yrkande. Även i

detta fall skulle rättegångsbalkens regler innebära att kärandens talan

och med den det särskilda yrkandet förföll. En tillämpning av 14 kap.

11 § ÄktB leder om svaranden vill det till att kärandens ursprungliga,

i stämningsansökan framställda yrkande om äktenskapsskillnad och

kärandens efter betänketidens utgång framställda särskilda yrkande skall

prövas.

c. Svaranden har framställt ett särskilt yrkande och uteblir

En tredje situation är att en svarande som efter betänketidens utgång har

framställt ett särskilt yrkande uteblir. Rättegångsbalkens regler om parts

utevaro innebär härvid inte att svarandens särskilda yrkande förfaller.

Yrkandet finns alltså kvar och käranden har möjlighet att utverka dom på

äktenskapsskillnad. Det finns därmed inte något behov av regler i

äktenskapsbalken för denna situation.

d. En av två sökande uteblir, inget särskilt yrkande har framställts

Ett mål om äktenskapsskillnad kan startas inte bara genom ansökan om

stämning av den ena maken utan också av makarna gemensamt genom en

ansökan (14 kap. 4 § ÄktB). Det händer att ett sådant mål blir tvistigt och

att det krävs en förhandling inför rätten. Om en av makarna uteblir från

en förhandling i ett sådant mål där det inte behövs betänketid eller där det

ännu inte har framställts något särskilt yrkande om äktenskapsskillnad,

kan en tillämpning av rättegångsbalkens regler inte föranleda att yrkandet

om äktenskapsskillnad förfaller. Den andre maken har ju kommit och

hans eller hennes yrkande kvarstår. Några särregler för denna situation i

äktenskapsbalken behövs alltså inte.

e. En av två sökande har framställt ett särskilt yrkande och uteblir

Det kan också inträffa att det bara är en av makarna i ett mål som

anhängiggjorts genom gemensam ansökan som efter betänketidens

utgång framställer ett särskilt yrkande om äktenskapsskillnad. Om denne

make uteblir från en förhandling innebär rättegångsbalkens regler, som

sagts tidigare, inte att det ursprungligen framställda yrkandet om

äktenskapsskillnad förfaller. Rättegångsbalkens regler innebär inte heller

att den uteblivnes särskilda yrkande förfaller. Vad som kan förfalla är ju

käromålet och om något käromål är det inte fråga här. Inte heller för

denna situation krävs det några särskilda regler i äktenskapsbalken.

Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB innehåller en reglering av vad som

händer när en make (oberoende av om makens partsställning är kärande,

svarande eller sökande) som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från en

förhandling. Av genomgången framgår emellertid att det bara är när

käranden uteblir (fallen a och b ovan) som det finns behov av någon

reglering vid sidan av rättegångsbalkens. Regleringen i 14 kap. 11 §

ÄktB av vad som händer när en make som har en annan partsställning än

kärande uteblir är alltså onödig. 14 kap. 11 § andra stycket ÄktB bör

ändras så att den bara avser de fall där käranden uteblir. Det gör att

bestämmelsen blir lättare att begripa både för parterna och för domstolen.

Dessutom bör andra stycket i analogi med vad som föreslås beträffande

första stycket (se avsnitt 14.2) ändras så att det framgår att det bara är

yrkanden om äktenskapsskillnad, och inga andra yrkanden, som avses.

14.4 Parts utevaro när en begäran om ett interimistiskt

beslut skall prövas

Regeringens förslag: De särskilda reglerna i äktenskapsbalken om vad

som händer när någon uteblir från ett sammanträde i ett äktenskaps-

skillnadsmål där en begäran om ett interimistiskt beslut skall prövas

upphävs. I stället skall de allmänna reglerna i rättegångsbalken gälla,

vilket innebär en förenkling av regelsystemet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte över

förslaget. Svea hovrätt ställer sig tveksam till förslaget och Hovrätten för

Övre Norrland avstyrker det. Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt

och Kvinnohuset i Örebro tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 14 kap. 7 § ÄktB får tingsrätt-

en i mål om äktenskapsskillnad meddela s.k. interimistiska eller

provisoriska beslut om vem av makarna som skall få bo kvar i hemmet,

om skyldighet för en av makarna att betala underhåll till den andre och

om förbud för makarna att besöka varandra. Dessutom får rätten meddela

interimistiska beslut om vårdnad, boende, umgänge och underhållsbidrag

till barn (se prop. 1997/98:7). Bestämmelsen i 14 kap. 9 § ÄktB anger

hur tingsrätten skall handlägga dessa frågor. Där föreskrivs att tingsrätten

får fatta beslut utan att hålla huvudförhandling. Det föreskrivs dessutom

att tingsrätten skall låta motparten till den som har begärt ett

interimistiskt beslut yttra sig över yrkandet. De båda sista meningarna

innehåller regler om hur frågor om provisoriska beslut skall hanteras vid

förhandlingar. De har följande lydelse: Har domstolen kallat makarna

till förhandling och uteblir den make som har framställt yrkandet, skall

detta anses återkallat till den del det inte har medgetts av den andra

maken. Att den andra maken uteblir från förhandlingen hindrar inte att

yrkandet prövas. Enligt ett motivuttalande innebär denna reglering att

 kallelsen till förhandlingen bör få en annan utformning , (prop.

1986/87:1 s. 210). Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB reglerar den ena

makens rätt att få äktenskapsskillnad i situationer när den andra maken

har återkallat sin talan. Paragrafens andra stycke anger hur domstolen

skall förfara när den make som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från

en förhandling i denna fråga . Enligt andra styckets sista mening skall

den make som har yrkat äktenskapsskillnad underrättas om vad som står i

paragrafen när han kallas till en förhandling.

Som skäl till att de särskilda bestämmelserna om vad som händer när

någon inte kommer till en förhandling infördes i 14 kap. 9 § ÄktB

åberopades när reglerna tillkom följande: De förelägganden som ges vid

kallelse till förhandling i indispositiva tvistemål passar inte så väl i fråga

om de följdfrågor som kan behöva regleras genom interimistiska beslut i

mål om äktenskapsskillnad. Till den möjlighet som gäller redan i dag att

meddela sådana beslut utan huvudförhandling ... har därför lagts

särskilda bestämmelser om verkan i visst avseende av att en make uteblir

från en förhandling till vilken maken har kallats (prop. 1986/87:1

s. 210).

Det är enligt regeringens mening angeläget att förfarandereglerna inte

är utformade så att handläggningen blir onödigt invecklad. De

bestämmelser som här har redogjorts för är svåra att förstå och föranleder

åtskilliga tillämpningsproblem för domstolarna, särskilt i samband med

att kallelser skall utformas. Det vore värdefullt om bestämmelserna i

14 kap. 9 och 11 §§ ÄktB kan förenklas på något sätt. Det finns därför

anledning att undersöka vad de allmänna reglerna i rättegångsbalken

innebär vid utevaro från sammanträde för muntlig förberedelse. I det

följande redovisas under a h de olika situationer där den aktuella

bestämmelsen kan bli tillämplig.

a. Käranden har begärt interimistiska beslut och uteblir svaranden

begär inte att skillnadsyrkandet skall prövas

I allmänhet är det käranden som i sin stämningsansökan vid sidan av sina

yrkanden om ett visst domslut även framställer yrkanden om

interimistiska beslut för tiden till dess att rätten har dömt i målet eller

tills

domen har vunnit laga kraft. Enligt 42 kap. 12 § andra stycket RB, som

gäller också i äktenskapsmål, skall käranden kallas till ett sammanträde

för muntlig förberedelse vid påföljd att hans talan i målet annars

förfaller. Om käranden uteblir från sammanträdet, gäller enligt 44 kap.

3 § första stycket RB att målet skall avskrivas. För detta fall finns det

inget utrymme för att tillämpa några ytterligare bestämmelser om vad

som händer med kärandens yrkanden om interimistiska beslut. Det finns

ju inget mål kvar att handlägga.

b. Käranden har begärt interimistiska beslut och uteblir svaranden

begär att skillnadsyrkandet skall prövas

En annan tänkbar situation är den att käranden uteblir och att svaranden

utnyttjar sin rätt enligt 14 kap. 11 § andra stycket ÄktB att begära att

målet (alltså yrkandet om äktenskapsskillnad, se förslaget i avsnitt 14.3)

prövas trots kärandens utevaro. Även i en sådan situation innebär 44 kap.

3 § RB att kärandens eventuella andra yrkanden (om t.ex. underhålls-

bidrag, vårdnad och rätt att bo kvar i hemmet) förfaller i enlighet med

vad vi har redogjort för i föregående avsnitt. Härmed förfaller också

eventuella interimistiska yrkanden som är knutna till de huvudyrkanden

som förfaller. För detta fall finns det alltså inte heller något utrymme för

några ytterligare bestämmelser om vad som händer med kärandens

yrkanden om interimistiska beslut. De har förfallit.

c. Käranden har begärt interimistiska beslut svaranden uteblir

Om det är svaranden som uteblir när käranden har påkallat interimistiska

beslut, gäller enligt 44 kap. 3 och 6 §§ RB att förhandlingen kan hållas

utan hinder av svarandens utevaro. Det följer av allmänna

processrättsliga principer att kärandens yrkanden om interimistiska beslut

kan prövas i en sådan situation. Någon särskild regel om detta i

äktenskapsbalken behövs alltså inte.

d. Svaranden har begärt interimistiska beslut och uteblir

Det kan emellertid också vara svaranden som under skriftväxlingen har

begärt att rätten skall meddela interimistiska förordnanden före domen i

målet. Enligt 42 kap. 12 § andra stycket RB skall svaranden kallas till ett

sammanträde för muntlig förberedelse vid påföljd av vite. Om svaranden

själv uteblir i en sådan situation, kan förhandlingen i vissa fall hållas trots

detta (44 kap. 3 och 6 §§ RB). Då innebär regleringen i 14 kap. 9 § ÄktB

att svarandens yrkanden om interimistiska beslut skall anses återkallade

om käranden inte medger dem. Om bestämmelserna inte fanns, skulle

rätten få pröva svarandens yrkanden om interimistiska beslut i denna

situation.

e. Svaranden har begärt interimistiska beslut käranden uteblir

svaranden begär inte att skillnadsyrkandet prövas

Om det är käranden som uteblir i en situation där svaranden har begärt

interimistiska förordnanden, förfaller käromålet om svaranden inte gör

bruk av sin rätt att begära att skillnadsyrkandet prövas (14 kap. 11 §

ÄktB). Svaranden kan ha framställt egna yrkanden i målet med stöd av l4

kap. 5 § ÄktB och begärt interimistiska beslut. Dessa yrkanden från

svaranden förfaller i och med att kärandens ursprungliga yrkande om

äktenskapsskillnad förfaller. Det behövs ingen särskild bestämmelse i

äktenskapsbalken som reglerar denna situation.

f. Svaranden har begärt interimistiska beslut käranden uteblir

svaranden begär att skillnadsyrkandet prövas

Eventuella yrkanden från käranden vid sidan av skillnadsyrkandet

förfaller enligt rättegångsbalkens regler. Det gör också interimistiska

yrkanden som är knutna till sådana yrkanden. Men det kan tänkas att

svaranden har framställt egna yrkanden enligt 14 kap. 5 § ÄktB. Dessa

yrkanden förfaller inte om skillnadsyrkandet hålls vid liv. Och även om

inte bestämmelsen i 14 kap. 9 § sista meningen ÄktB fanns, skulle det

följa av allmänna processrättsliga principer att rätten fick pröva

svarandens interimistiska yrkanden i kärandens utevaro. Någon särskild

regel om detta behövs alltså inte.

g. En av två sökande har begärt interimistiska beslut och uteblir

I denna situation finns målet kvar. Bestämmelsen i 14 kap. 9 § ÄktB

innebär att rätten inte behöver pröva den uteblivne makens interimistiska

yrkanden. Om bestämmelsen inte fanns, skulle rätten få pröva dem.

h. En av två sökande har begärt interimistiska beslut den andre

uteblir.

Även i denna situation finns målet kvar. Även de interimistiska

yrkandena finns kvar. Av allmänna processrättsliga principer följer att

sådana yrkanden får prövas även om det inte finns någon särskild regel

om detta. Bestämmelsen i 14 kap. 9 § sista meningen ÄktB är därmed

onödig.

Av genomgången i det föregående framgår att den särskilda regleringen i

14 kap. 9 § ÄktB bara har betydelse för fallen d och g. Om regleringen

skulle tas bort, skulle resultatet bli att domstolarna i några udda fall

tvingades att pröva interimistiska yrkanden framställda av personer som

inte har dykt upp till det sammanträde där yrkandena skall prövas. Det

säger sig självt att resultatet av en sådan prövning mera sällan utfaller till

fördel för den part som har uteblivit. Det blir alltså i praktiken så gott

som samma resultat som det blir om den nuvarande regleringen behålls.

Till detta kommer att det är fråga om situationer där den som har

begärt ett interimistiskt beslut uteblir från den förhandling dit han eller

hon kallats med anledning av sitt yrkande. Sådana situationer är ovanliga

i det praktiska rättslivet. De personer som framställer interimistiska

yrkanden av detta slag är nästan undantagslöst företrädda av ombud och

de uteblir så gott som aldrig från rättens förhandlingar.

Detta gör att värdet av en komplicerad särreglering av utevarofallen

kan ifrågasättas. Det förtjänar att påpekas att det inte finns några

motsvarande regler när det gäller mål om vårdnad och underhåll enligt

föräldrabalken och att detta såvitt känt inte har föranlett några svårigheter

för parter eller domstolar. Mot denna bakgrund kan de eventuella

fördelar som de nuvarande reglerna i 14 kap. 9 § ÄktB kan ha inte sägas

uppväga de nackdelar bestämmelserna innebär för domstolspersonalen,

särskilt när det gäller utformningen av kallelser till parterna. Regeringen

föreslår därför att 14 kap. 9 § tredje och fjärde meningarna ÄktB

upphävs.

I samband därmed bör också regeln i paragrafens första mening, att

interimistiska beslut får meddelas utan huvudförhandling, upphävas.

Frågor om interimistiska beslut är rättegångsfrågor (se SOU 1982:26

s. 244 och prop. 1986/87:1 Bilagedel s. 281). Det följer av rättegångs-

balkens regler att rätten får avgöra rättegångsfrågor utan huvudför-

handling. Någon särskild bestämmelse i äktenskapsbalken behövs inte.

Motsvarande ändring bör göras i 6 kap. 20 § och 7 kap. 15 § FB.

14.5 Delgivning av återkallelse

Regeringens förslag: Kravet på delgivning av en återkallelse av en talan

i ett mål om äktenskapsskillnad slopas.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att kravet på

delgivning av en återkallelse av en talan i ett mål om äktenskapsskillnad

bör kvarstå. Detsamma anser Hovrätten för Övre Norrland och

Föreningen jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer som avstyrker

förslaget. Stockholms tingsrätt och Göteborgs tingsrätt tillstyrker

förslagen.

Skälen för regeringens förslag: I 33 kap. 2 § RB föreskrivs att

handlingar och andra underrättelser som domstolen skall överlämna till

parter och andra skall delges om det är särskilt föreskrivet eller om det

med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att

delgivning bör ske men att i övrigt delgivning bör tillgripas bara om det

är påkallat med hänsyn till omständigheterna. När det gäller en makes

återkallelse av talan i ett äktenskapsskillnadsmål framgår av bestämmel-

sen i 14 kap. 11 § första stycket ÄktB att återkallelsen skall delges den

andra maken tillsammans med en underrättelse om rätten att få frågan om

äktenskapsskillnad prövad trots återkallelsen. Frågan är om det verkligen

är nödvändigt att en återkallelse av talan i ett äktenskapsmål alltid delges

den andra maken eller om det inte räcker med att den maken underrättas

om återkallelsen och möjligheten att få målet prövat genom en

försändelse som skickas med posten i vanligt brev.

Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB härrör från 1987 medan den i

33 kap. 2 § RB fick ett nytt innehåll 1991. I förarbetena till lagändringen

i rättegångsbalken (prop. 1990/91:11 s. 52 f.) uttalade departements-

chefen att det avgörande för om delgivning bör ske bör vara hur viktigt

domstolen bedömer att det är att ha ett bevis för att meddelandet

verkligen kommit fram till adressaten. Som exempel på ett fall där

delgivning normalt inte behöver ske nämndes en handling som innehåller

en återkallelse av talan.

Det finns enligt regeringens mening inga vägande skäl för att delgiv-

ning skall vara obligatorisk när det gäller underrättelse om återkallelse av

talan i äktenskapsskillnadsmål. Om rätten att få målet prövat inte utövas,

händer inget värre än att målet skrivs av. Detta kan dock i vissa fall få

den följden, för det fall en make vill få till stånd en äktenskapsskillnad.

att han eller hon måste genomgå ytterligare en betänketid. De farhågor

vissa remissinstanser har om att underrättelsen om återkallelse inte når

mottagaren skall dock inte överdrivas. Den som själv är intresserad av att

en äktenskapsskillnad kan fullföljas bör kunna bevaka målet själv och ta

egna initiativ om så behövs. Regeringen föreslår därför att 14 kap. 11 §

första stycket ÄktB ändras så att lagrummet lämnar öppet på vilket sätt

en underrättelse om återkallelse skall ske. I de allra flesta fall torde

domstolen kunna avstå från delgivning.

15 Rättegångsfullmakt

Regeringens förslag: Kravet på att ett rättegångsombud ger in fullmakt

vid en s.k. missnöjesanmälan tas bort. Originalfullmakt behöver inte

visas upp i högre rätt.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att kravet på att ett

rättegångsombud ger in sin fullmakt till rätten avskaffas för advokater

och biträdande jurister på advokatbyråer samt för personer som varit

ombud i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning som

överlämnats till tingsrätt.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Svea hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland, Stockholms

tingsrätt, Lunds tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Åklagarmyndigheten i

Stockholm, Nämndemännens riksförbund (NRF) samt Sveriges

advokatsamfund tillstyrker förslaget. Svea hovrätt och Göteborgs

tingsrätt anser dock att förslaget enbart bör omfatta advokater och

biträdande jurister på advokatbyråer. Även Hovrätten för Övre Norrland

uttrycker tveksamhet när det gäller andra kategorier än dessa. Hovrätten

över Skåne och Blekinge, som tillstyrker förslaget, anser dock att

bestämmelsen om att en fullmakt i original eller kopia skall bifogas

akten (12 kap. 9 § sista stycket RB) bör behållas eftersom det av denna

anses följa att ett ombud inte är skyldig att lämna ifrån sig

originalfullmakten. Hovrätten för Övre Norrland anser att fullmakts-

kravet för staten bör ses över i samband med den föreslagna ändringen.

Advokatsamfundet anser att den allmänna bestämmelsen i 12 kap. 8 § RB

om rättegångsfullmakt bör ändras. Länsrätten i Gävleborgs län är också

positiv till förslaget och ser gärna att det genomförs så att även

förvaltningsdomstolarna kan tillämpa reglerna. Sundsvalls tingsrätt och

Södertälje tingsrätt förordar att den lösning som finns i lagen (1996:242)

om domstolsärenden väljs, nämligen att en skriftlig fullmakt inte behöver

företes annat än om domstolen anser att det behövs.

Sammanslutningen för Sveriges Juridiska Byråer anser att pro-

memorians förslag diskriminerar sammanslutningens medlemmar och

har förordat en lösning som innebär att en fullmakt bara behöver ges in

om domstolen anser att det behövs. Halmstads tingsrätt avstyrker

förslaget med hänvisning till att felaktigheter i fullmakten ofta

förekommer. I vart fall bör förslaget enligt tingsrätten inte omfatta andra

än advokater och biträdande jurister på advokatbyråer. Kammarrätten i

Göteborg kan inte heller ställa sig bakom förslaget och pekar på att en

rättegångsfullmakt tjänar som bevis inte bara om ombudets behörighet

som sådan utan också om behörighetens omfattning. Lunds tingsrätt har

också pekat på sistnämnda förhållande.

Skälen för regeringens förslag: Om en part vill föra sin talan genom

ombud skall parten ge ombudet fullmakt, som skall vara skriftlig eller

om den ges inför rätten muntlig (12 kap. 8 § RB). Enligt 12 kap. 9 §

RB skall en skriftlig fullmakt för rättegångsombud företes i original när

ombudet första gången vid rätten för talan i målet. Bakgrunden till regeln

är att det är viktigt att rätten har klart för sig att den som säger sig vara

ombud för någon verkligen är det. En återkallelse av en rättegångs-

fullmakt blir inte gällande mot rätten och motparten förrän de har fått

kännedom om den (12 kap. 18 § RB). Av fullmakten framgår också

omfattningen av ombudets behörighet.

Regler om ombud och fullmakter finns också på andra ställen i

lagstiftningen. I utsökningsmål gäller enligt 2 kap. 6 § UB att ombud inte

behöver styrka sin behörighet genom fullmakt annat än om kronofogde-

myndigheten finner det behövligt. Dessa regler gäller även i mål om

betalningsföreläggande och handräckning (se 66 § lagen [1990:746] om

betalningsföreläggande och handräckning). I domstolsärenden som hand-

läggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) gäller

att fullmakt för ombud inte behöver företes, om inte domstolen anser att

det behövs (47 § andra stycket). Enligt förvaltningsprocesslagen

(1971:291), som reglerar förfarandet i de allmänna förvaltnings-

domstolarna, skall ett ombud styrka sin behörighet genom fullmakt,

vilket torde innebära ett krav på att fullmakten skall ges in i original (49

§ första stycket).

Den som vållar någon en rättegångskostnad genom att processa utan

rättegångsfullmakt, är enligt 12 kap. 20 § RB skyldig att ersätta denna

kostnad. Om andra kostnader än rättegångskostnader uppstår, regleras

ersättningsskyldigheten av avtalslagens allmänna regler om fullmakt.

Rättegångsbalkens reglering när det gäller fullmakt för rättegångs-

ombud föranleder ett visst arbete för domstolarna vars nytta kan sättas i

fråga. Det händer inte sällan att den som är rättegångsombud försummar

att ge in fullmakten eller ger in den endast i kopia. Tingsrätten måste då

per telefon eller per brev förelägga ombudet att ge in fullmakten i

original. Många rättegångsombud kräver tillbaka originalfullmakten efter

att ha visat upp den för tingsrätten eftersom de behöver den i andra

rättssaker. Om tingsrättens avgörande överklagas till hovrätten, måste

även hovrätten fordra in fullmakten i original.

Domstolsarbetet skulle underlättas om kraven på rättegångsfullmakter

mjukades upp. I promemorian har mot denna bakgrund övervägts om

balkens regler bör ändras. Där framhålls också att det är mycket ovanligt

att den som uppgett att han är rättegångsombud visar sig sakna fullmakt,

vilket flera remissinstanser har instämt i.

Frågan är då vilka risker en uppmjukning av reglerna skulle kunna

innebära.

Det kan för det första tänkas att en person utan fullmakt väcker talan

för en uppgiven huvudmans räkning. Motparten kan därigenom vållas

skada t.ex. genom att han tvingas till att lägga ut pengar på rättegångs-

ombud för egen del. Den uppgivne huvudmannen kan komma att vållas

både skada och obehag. En motsvarande situation skulle kunna inträffa

om en person som saknar fullmakt uppträder som rättegångsombud på

svarandesidan.

Vid en bedömning av riskerna med en uppmjukning av kraven på

rättegångsfullmakt måste också beaktas att fullmakten kan innehålla en

inskränkning i rättegångsombudets behörighet. Ombudet kan t.ex. vara

förbjuden att ingå förlikning på huvudmannens vägnar eller att ta emot

delgivning av en genstämning. Detta är också något som ett par

remissinstanser har påtalat.

Det finns alltså vissa risker förknippade med en ordning där rätten inte

självmant kontrollerar att den som uppträder som rättegångsombud har

den fullmakt han uppger att han har. Riskerna består främst av att

personer som drabbas av det falska ombudets processande kan åsamkas

ekonomisk skada. Att människor kan förorsakas obehag av annat slag bör

dock också beaktas. Mot dessa risker skall ställas att det är tungrott både

för parter och för domstolarna med en ordning där originalfullmakten

skall ges in till rätten.

Varje uppmjukning av reglerna skulle visserligen innebära en lättnad

för de inblandade, men en sådan uppmjukning får enligt regeringens

uppfattning inte ske till priset av att osäkerhet råder om vem som

företräder vem och vilken omfattning behörigheten har.

I promemorian görs bedömningen att en lämplig avvägning är att

särbehandla dem som är advokater eller biträdande jurister på advokat-

byråer. Dessa personer anses ha en sådan kunskap om rättegångs-

ordningen att risken för att de gör några misstag är liten. Dessutom finns

det en tillsyn över advokatväsendet som ytterligare minskar risken för

både oavsiktliga och avsiktliga fel. En särbehandling av advokaterna och

deras biträdande jurister förekommer på andra håll i lagstiftningen (se

bl.a. 21 kap. 5 § RB om offentliga försvarare, 26 § rättshjälpslagen

[1996:1619] och 4 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde).

I promemorian föreslås också en lättnad av fullmaktskontrollen i mål

som ursprungligen har handlagts enligt lagen (1990:746) om betalnings-

föreläggande och handräckning och som har överlämnats till rätten sedan

svaranden bestritt kärandens anspråk eller sökt återvinning. En upp-

mjukning beträffande denna kategori skulle spara mycket arbete för

tingsrätterna. De som för talan som ombud i dessa mål är dessutom i

regel tjänstemän hos inkassobyråer och som enligt promemorians

bedömning inte kan antas processa utan fullmakt. Flera remissinstanser

har dock uttryckt oro för konsekvenserna av en lättnad av

fullmaktskontrollen för dessa fall.

Promemorians förslag innebär sammanfattningsvis att en skriftlig

fullmakt inte behöver ges in till rätten av ombud som är advokat eller

biträdande jurister på advokatbyråer eller av personer som tidigare har

varit ombud hos kronofogdemyndigheten i mål om betalningsförelägg-

ande och vanlig handräckning som överlämnats till rätten. Rätten skall

dock ha möjlighet att fordra in en skriftlig fullmakt om det finns skäl för

det.

Regeringen är tveksam till en reglering som bygger på att vissa

kategorier av ombud särbehandlas när det gäller kravet på ingivande av

fullmakt. Det finns skäl att ha enhetliga regler för rättegångsfullmakter

oavsett vem ombudet är. Promemorians förslag i den del det rör mål som

startat som en summarisk process för dessutom enligt regeringens

mening alldeles för långt.

Det bör enligt regeringens mening inte komma i fråga att ta bort kravet

på att en rättegångsfullmakt skall vara skriftlig om den inte ges inför

rätten (12 kap. 8 § RB). Och det har ju inte heller föreslagits. En reform

av innebörd att fullmakt inte behöver ges in eller visas upp kan emellertid

få oroande konsekvenser, särskilt med hänsyn till frågor som har att göra

med omfattningen av ombudets behörighet. Det finns en risk för att

omfattningen av uppdraget eller i vissa fall vem som är huvudman

inte klargörs. Det är visserligen ovanligt att den som uppger sig vara

rättegångsombud saknar fullmakt. Det förhållandet grundar sig emellertid

på ett system med krav på ingivande av fullmakten till rätten och säger

inte något om hur en ordning där en fullmakt som regel inte behöver

visas upp skulle komma att fungera. Regeringen är av dessa skäl inte

beredd att genomföra promemorians förslag såsom det är utformat.

Frågan är då om mindre ingripande ändringar kan göras. Ett av de

problem som framhålls i promemorian gäller kravet på att original-

fullmakten skall ges in i varje instans (se 12 kap. 9 § RB). Detta krav

hindrar användningen av telefax och elektronisk post vid överklagande

och kan enligt regeringens mening undvaras. Det bör vara tillräckligt att

hovrätten får del av tingsrättens kopia av fullmakten eller originalet

genom tingsrättens akt. En part som vill begränsa ombudets behörighet

till underrättsprocessen kan ju skriva det i fullmakten eller återkalla

fullmakten enligt 12 kap. 18 § RB.

I ett avseende bör dock regleringen kunna förenklas och fullmakts-

kravet helt tas bort. Det gäller de fall där en part som vill överklaga ett

avgörande måste göra en s.k. missnöjesanmälan (se 49 kap. 6 § RB). I

dag gäller att rätten i sådana fall inte ens kan ge ett uppgivet ombud tid

att ge in en fullmakt. Bakgrunden till den ordningen är att rätten är

skyldig att skyndsamt pröva missnöjesanmälan. Regeringen menar att

riskerna med att helt undvara en kontroll av behörigheten i dessa fall är i

det närmaste obefintliga. En utan befogenhet gjord missnöjesanmälan

kan inte leda till skada för någon part. För att en prövning i högre instans

skall ske måste ju anmälan följas upp av ett överklagande och i den

situationen gäller ju de vanliga reglerna om fullmakt.

Det finns inte något beredningsunderlag att här behandla kravet på

fullmakter för förvaltningsdomstolarnas del. Frågan får tas upp i

samband med den fortlöpande översynen av förfarandereglerna för dessa

domstolar. Inte heller frågan om fullmaktskravet för staten kan behandlas

i detta sammanhang.

16 Fristen för ansökan om återvinning av

tredskodom

Regeringens förslag: Tiden för att ansöka om återvinning av en

tredskodom skall räknas från datum för domen och inte som nu från

dagen då parten delgavs domen. I rättens föreläggande skall anges när en

tredskodom kan komma att meddelas.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Promemorians förslag innehåller dock inte något krav på att rättens

föreläggande skall ange när tredskodom kan komma att meddelas.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt och

Göteborgs tingsrätt tillstyrker förslaget. Stockholms tingsrätt framhåller

att det är angeläget och skulle innebära stora fördelar för såväl parter som

för tingsrätten. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att det också bör

införas en bestämmelse om att förelägganden och kallelser skall

innehålla en upplysning om reglerna för tredskodom och återvinning och

att den lämpligen bör tas in i rättegångsbalken. Konsumentverket

avstyrker förslaget och menar att det från rättssäkerhetssynpunkt är

tveksamt att räkna tiden för återvinning från den dag då domen

meddelades utan något krav på formlig delgivning eftersom någon

prövning i sak inte sker i fråga om tredskodomar.

Skälen för regeringens förslag: Den som inte inställer sig till en

förhandling inför rätten eller underlåter att svara på vissa förelägganden

från rätten kan i dispositiva tvistemål råka ut för påföljden tredskodom.

En tredskodom innebär i regel att den som uteblir eller låter bli att svara

förlorar målet utan att rätten går in i någon närmare prövning av det

berättigade i motpartens talan. En tredskodom kan inte överklagas till

högre instans av den part mot vilken den har getts. Däremot kan den part

mot vilken domen har getts normalt svaranden söka återvinning hos

den tingsrätt som har meddelat domen. Det måste enligt 44 kap. 9 § RB

göras inom en månad från den dag, då domen delgavs parten. Om

återvinning söks tar tingsrätten upp målet till handläggning igen.

Återvinningsfristen räknas alltså från delgivningen av domen. Regler

om när tingsrätten skall delge parten domen finns i 33 kap. 5 § RB.

Huvudregeln är att den vinnande parten svarar för att motparten delges

tredskodomen. I tre fall är det dock rätten som delger domen. Det gäller

för det första om tredskodomen avser fastställelse av betalning ur fast

eller lös egendom, för det andra om den part som har yrkat tredskodomen

begär det och för det tredje om en part har beviljats rättshjälp.

Systemet med återvinning finns också i den summariska processen.

Den som är missnöjd med ett utslag som kronofogdemyndigheten har

meddelat i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning

får ansöka om återvinning av utslaget (52 § lagen [1990:746] om

betalningsföreläggande och handräckning). Tiden för ansökan om

återvinning räknas dock i dessa situationer från dagen för utslaget och

alltså inte från delgivningsdagen. En ansökan om återvinning skall enligt

53 § ha kommit in till kronofogdemyndigheten inom en månad från

dagen för utslaget. I lagstiftningsärendet behandlades ingående vilka krav

som hänsynen till rättssäkerheten ställer när det gäller utgångspunkten

för återvinningsfristen (prop. 1989/90:85 s. 85 f.).

Behovet av en ändring av de nuvarande reglerna om fristen för

återvinning av tredskodomar diskuteras i promemorian. För det första

anges att det är viktigt att en tredskodom vinner laga kraft inom rimlig tid

och att parterna har möjlighet att förutse när detta sker. En ordning där

domen vinner laga kraft viss tid efter det att den har delgetts ena parten

gör att det när domen meddelas inte går att säga när fristen för att söka

återvinning går ut. Det beror i allmänhet på när den vinnande parten

ordnar med delgivning och på hur framgångsrika delgivningsförsöken är.

För det andra sägs att den nu gällande ordningen medför en risk för att en

återvinningstalan väcks lång tid efter tredskodomen. Återvinningsmålet

kan då komma att avgöras på ett bristfälligt underlag, t.ex. om bevis som

kunnat vara av betydelse har gått förlorade under tiden efter

tredskodomen. För det tredje innebär enligt promemorian det gällande

systemet en komplikation i domstolsarbetet. Det beror på att domstolen i

vissa fall men inte i alla självmant skall delge tredskodomen. I de fall

domstolen inte självmant skall delge tredskodomen, utan exepidierar den

på sedvanligt sätt i lösbrev, kommer i regel den vinnande parten så

småningom med en begäran om lagakraftbevis. Då måste domstolen

kanske lång tid efter det att tredskodomen meddelades delge domen,

vilket kan vara både tids- och arbetskrävande.

Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att parten på ett tillförlitligt

sätt underrättas om vilken dag han senast måste söka återvinning. En

ordning med delgivning av tredskodomen ger naturligtvis de bästa

garantierna härvidlag. I samband med 1990 års lagstiftning om ny

summarisk process gjordes dock bedömningen att en ordning där

återvinningsfristen räknas från dagen för utslaget innebär tillräckliga

garantier från rättssäkerhetssynpunkt under förutsättning att gäldenären

samtidigt som han delges borgenärens ansökan får besked om vad han

skall iaktta, om han vill söka återvinning av ett eventuellt utslag i målet

(se prop. 1989/90:85 s. 88).

En skillnad mellan den summariska processen och rättegången är att

det i en rättegång går att delge parten genom kungörelse under själva

förfarandet vilket inte alltid är möjligt i summarisk process (jfr prop.

1995/96:211 s. 17). Det innebär i sin tur att det finns fall där en part mot

vilken domstolen har meddelat en tredskodom inte faktiskt har fått

handlingarna i målet, vilket kan tala för att i varje fall tredskodomen bör

delges honom innan den vinner laga kraft. Emellertid delges i dessa fall

regelmässigt även tredskodomen genom kungörelse eller genom anslag

på rättens kansli. Det innebär alltså i praktiken knappast någon bättre

rättssäkerhet med en ordning som kräver att tredskodomen delges.

Mot bakgrund av det nu anförda menar regeringen i likhet med så

gott som samtliga remissinstanser att promemorians förslag bör

genomföras. Det innebär stora fördelar för parterna och domstolen om

kravet att en tredskodom skall delges för att vinna laga kraft avskaffas.

Bestämmelsen i 44 kap. 9 § första stycket RB bör alltså ändras så att en

tredskodom vinner laga kraft en månad från den dag, då den meddelats.

Bestämmelsen i 33 kap. 5 § RB, som innehåller regler om när en

tredskodom skall delges genom rättens försorg, kan upphävas.

Eventuella risker från rättssäkerhetssynpunkt kan minimeras genom att

domstolens förelägganden och kallelser förses med en upplysning om

reglerna om återvinning. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att

innehållet i föreläggandena inte skulle regleras i rättegångsbalken. Det

ansågs ankomma på Domstolsverket att utarbeta förelägganden och

kallelser där det finns upplysningar om återvinning och tredskodom.

Lagrådet har framhållit att den föreslagna reformen innebär att

föreläggandet i viss mån kommer att fylla tredskodomsdelgivningens

nuvarande informationsuppgift. Lagrådet anför följande i denna del:

Den föreslagna reformen innebär att föreläggandet i viss mån kommer

att fylla tredskodomsdelgivningens nuvarande informationsuppgift.

Lagrådet vill i detta sammanhang erinra om att tredskodomen är en

påföljd för försummelser i en rättegång och att förutsättningarna för

tredskodomens meddelande, i vilka tidpunkten utgör en del, därför

måste vara klart preciserade. Beträffande ett föreläggande, där en part

sägs riskera att en tredskodom meddelas mot honom utan att parten

samtidigt är kallad till en förhandling, är det ett grundläggande krav att

tidpunkten, när detta hot kan komma att verkställas, anges. En

uttrycklig regel om att en sådan tidsuppgift skall finnas i ett

föreläggande bör införas i 42 kap. 11 §, såväl i första stycket som i det

föreslagna andra stycket. Vad gäller förelägganden enligt 42 kap. 12 §

får förutsättas att eventuell tredskodom meddelas i anslutning till

sammanträdet.

En sådan regel som nyss nämnts kan meddelas genom att i vartdera

stycket läggs till en ytterligare mening av följande lydelse: "I före-

läggandet skall också anges den tidpunkt när tredskodom kan komma

att meddelas". Normalt bör kunna anges att tredskodom kan komma

att meddelas omedelbart efter tidsfristens utgång.

Regeringen delar Lagrådets uppfattning att föreläggandet bör innehålla

uppgifter om när tredskodom kan komma att meddelas. Regeringen anser

dock att bestämmelsen bör ges en något annorlunda utformning än den

som Lagrådet har förordat. Uttrycket tidpunkt kan ge intryck av att

föreläggandet skall ange vilken dag en tredskodom kan komma att

meddelas. Något sådant är naturligtvis inte möjligt, bl.a. därför att

motparten normalt skall ges tillfälle att slutföra sin talan innan en

tredskodom kan meddelas. I stället bör bestämmelsen utformas så att

föreläggandet skall innehålla en uppgift om när en tredskodom kan

komma att meddelas. Den närmare utformningen av bestämmelsen

behandlas i författningskommentaren till 42 kap. 11 § (avsnitt 26.1).

17 Handläggningen av mål om förverkande av

egendom

Regeringens förslag: Det skall bli möjligt för tingsrätterna att avgöra

mål som bara rör förverkande av egendom utan att hålla huvud-

förhandling. Parterna skall i sådana fall ges tillfälle att slutföra sin talan,

om det inte är uppenbart obehövligt.

Åklagares och polismäns beslut om förverkande skall inte längre

delges genom att anslås på rättens kansli. Det skall i stället ske genom

anslag på respektive myndighets kansli.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget

utan erinran. Hovrätten för Övre Norrland, Stockholms tingsrätt och

Göteborgs tingsrätt tillstyrker förslagen. Stockholms tingsrätt anser att

förslagen är angelägna. Hovrätten för Övre Norrland anmärker att det

kan vara värdefullt med en genomgång av de situationer där det kan vara

uppenbart obehövligt att slutföra talan.

Skälen för regeringens förslag: Regler om förverkande finns i

36 kap. brottsbalken (BrB) men också i specialstraffrätten, t.ex. i

varusmugglingslagen (1960:418) och narkotikastrafflagen (1968:64).

Frågor om förverkande prövas i allmänhet i samband med att en

domstol prövar ett åtal. Då handläggs förverkandefrågan i enlighet med

de bestämmelser som reglerar prövningen av åtalet. Men det kan

förekomma att en fråga om förverkande skall avgöras utan att det finns

något åtal att pröva. Det kan vara så att åklagaren av något skäl låtit bli

att åtala för brottet men att det finns beslagtagen egendom som åklagaren

vill ha förverkad. Det kan också vara så att gärningsmannen är okänd och

att det enda som finns i behåll är beslagtagna brottsverktyg. Förverkande

kan i vissa fall också ske utan något samband med ett brott, av föremål

som är sådana att de kan komma till brottslig användning eller som har

påträffats under sådan förhållanden att de kan befaras komma till

brottslig användning.

Regler om hur en förverkandefråga skall prövas när det inte finns

något åtal att pröva finns i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande m.m. Om saken skall prövas av tingsrätt, är det allmän

åklagare som väcker talan mot sin motpart och yrkar att egendomen skall

förverkas. Rätten handlägger frågan enligt reglerna för bötesbrottmål

vilket innebär att det är obligatoriskt med huvudförhandling.

Åklagaren har rätt att själv besluta om förverkande av beslagtagen

egendom under förutsättning att egendomens värde inte uppgår till

betydande belopp och att det inte finns några andra särskilda skäl till att

rätten bör besluta. Den som drabbas av beslaget kan anmäla missnöje hos

åklagaren. Det skall han göra inom en månad från det att han fick del av

åklagarens beslut. Om han anmäler missnöje, skall åklagarens beslut inte

vidare gälla. Om åklagaren vidhåller att egendomen skall förverkas, får

han väcka talan om det vid tingsrätten. Om han inte har väckt talan inom

en månad, skall beslaget gå åter.

Om den aktuella egendomen är värd mindre än en tiondel av

prisbasbeloppet, får en polisman besluta om förverkande. Reglerna om

hur det skall gå till överensstämmer med de regler som gäller när

åklagare beslutar om förverkande.

I promemorian föreslås att förfarandereglerna förenklas på ett par

punkter.

För det första bör frågor om förverkande kunna prövas av tingsrätten

utan huvudförhandling.

Det inträffar inte så sällan att åklagaren väcker åtal mot någon för ett

brott och samtidigt yrkar att beslagtagen egendom (t.ex. pass, narkotika,

sprutor eller kanyler) förverkas, men att åtalet sedermera läggs ned. I

regel är det fråga om fall där åtalet läggs ned på grund av preskription

men det kan också vara så att åklagaren efter åtalet beslutar om

åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 a § RB. I dessa fall skulle åklagaren,

om han inte hade väckt åtal, själv ha kunnat besluta om förverkande utan

att vända sig till rätten. Det är inte rimligt att hålla huvudförhandling för

att avgöra förverkandefrågan enbart därför att det tidigare har funnits ett

åtal med i bilden. En sådan ordning innebär att resurserna inte används

på bästa sätt, särskilt mot bakgrund av att det i dessa fall sällan finns

någon som motsätter sig att egendomen förverkas.

Regeringen delar promemorians bedömning. Ingen remissinstans har

heller haft några invändningar mot förslaget. Det bör alltså i 1986 års lag

om förfarandet vid förverkande införas regler som gör det möjligt för

rätten att under vissa förutsättningar avgöra frågor om förverkande av

beslagtagen egendom utan huvudförhandling. Regeln bör utformas i

huvudsak i enlighet med promemorians förslag. Huvudförhandling skall

alltså hållas enbart om det behövs med hänsyn till utredningen i målet

eller begärs av någon av parterna. Parterna skall beredas tillfälle att

slutföra sin talan, om det inte är uppenbart obehövligt. Exempel på när

det kan anses uppenbart obehövligt att slutförelägga en part ges i

författningskommentaren (avsnitt 26.8).

Beslut om förverkande som fattas av åklagare eller polisman och som

avser egendom som är värd mindre än en tiondel av basbeloppet eller

saknar saluvärde, kan delges genom att beslutet anslås på rättens kansli.

Detta framgår av 4 § i 1986 års lag. I promemorian föreslås att

bestämmelsen ändras så att beslut av åklagare och polismän får delges

genom att besluten anslås i dessa myndigheters lokaler. Förslaget bör

genomföras.

18 Hävande av reseförbud

Regeringens förslag: Åklagaren skall få rätt att häva beslut om

reseförbud innan åtal har väckts på samma sätt som gäller för beslut om

hävande av häktning.

Riksåklagarens förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En remissinstans har förklarat sig avstå från att

yttra sig. I övrigt har samtliga remissinstanser tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Reseförbud meddelas enligt 25 kap.

3 § RB av åklagaren eller rätten. Bestämmelserna om hävande av

reseförbud finns i 25 kap. 7 § RB. Enligt denna bestämmelse är det

åklagaren som beslutar om hävande av reseförbudet. Om reseförbudet

har meddelats eller fastställts av rätten är det dock rätten som skall

förordna om hävande av förbudet. Riksåklagaren har föreslagit att samma

ordning bör gälla som för hävande av beslut om häktning.

I samband med 1988 års reform av de straffprocessuella tvångsmedlen

anhållande och häktning (prop. 1986/87:112) gavs åklagaren rätt att häva

ett beslut om häktning, under förutsättning att åtal inte väckts. Bakgrund-

en till detta var att det ansågs otillfredsställande att ett frihetsberövande

kunde kvarstå, trots att det inte längre fanns skäl för häktning, i avvaktan

på att domstol efter anmälan från åklagaren kunde häva beslutet. Dessa

argument utgör skäl för att åklagaren skall kunna häva också ett beslut

om reseförbud, om åtal inte väcks. För den enskilde är det av stor

betydelse att en frihetsinskränkning inte varar längre än vad som är

oundgängligen nödvändigt. Även om reseförbud är en betydligt mindre

ingripande tvångsmedel än häktning innebär det en påfrestning för den

som utsätts för det.

Den nuvarande ordningen kan dessutom ge mindre lyckade resultat.

Om åklagaren t.ex. i en viss utredning, där två personer är misstänkta och

den ene är häktad och den andre har reseförbud, finner att brott inte kan

styrkas och att åtal inte skall väckas, kan åklagaren häva ett häkt-

ningsbeslut, men inte ett beslut om reseförbud som har meddelats eller

fastställts av rätten. Detta medför att tvångsmedlet kan upphöra betydligt

tidigare för den som är häktad.

Bestämmelsen i 25 kap. 7 § RB bör mot bakgrund av vad som nu har

anförts ändras så att åklagaren kan häva beslut om reseförbud som har

meddelats eller fastställts av rätten, om åtal ännu inte har väckts.

Bestämmelsen bör dessutom ges en utformning som innebär att det klart

framgår att rätten har en allmän möjlighet att häva ett beslut om

reseförbud.

19 Provisoriska beslut för att säkerställa

kärandens rätt

Regeringens förslag: Domstolens möjligheter enligt 15 kap. 3 § RB att

meddela provisoriska beslut för att säkerställa sökandens rätt skall kunna

tillämpas även i de fall sökanden har ett fordringsanspråk eller ett

anspråk på bättre rätt till viss egendom.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran eller tillstyrkt

det.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 15 kap. RB

infördes 1982 och innehåller regler om säkerhetsåtgärder. En domstol

kan enligt dessa bestämmelser meddela provisoriska beslut om säkerhets-

åtgärder innan dom har meddelats. Sådana beslut kan meddelas inom

ramen för ett pågående tvistemål men också innan en rättegång har

påbörjats.

Den viktigaste säkerhetsåtgärden är kvarstad för att säkerställa att en

skuld betalas. Regler om detta står i 1 §. Kvarstad kan också meddelas i

mål som inte rör skuldförhållanden utan bättre rätt till viss egendom. Den

som anser att han har bättre rätt än någon annan till viss egendom som

denne har möjlighet att förfoga över, kan enligt 15 kap. 2 § RB begära att

domstolen förordnar om kvarstad på egendomen.

Det finns även andra säkerhetsåtgärder än kvarstad. Bestämmelsen i

3 § ger domstolen möjlighet att förordna om en lämplig åtgärd för att

säkerställa sökandens rätt. Sådana åtgärder kan t.ex. vara förbud att göra

något, förordnande av syssloman eller meddelande av en föreskrift. I 4 §

ges domstolen dessutom möjlighet att förordna om återställande av

besittningen till viss egendom eller andra åtgärder.

Utformningen av 3 § innebär att paragrafen är tillämplig endast i andra

fall än som avses i 1 eller 2 §. Den är alltså inte tillämplig i de fall någon

vill säkerställa en fordran eller en påstådd bättre rätt till viss egendom.

Före reformen år 1982 var tillämpningsområdet för 3 § inte begränsat på

detta sätt. I förarbetena till 1982 års reform (prop. 1980/81:84 s. 230)

konstaterades också att den nya formuleringen innebar en viss inskränk-

ning av paragrafens tillämpningsområde. Att kvarstad beviljats ansågs ge

kronofogdemyndigheten en generell befogenhet att vidta de åtgärder

beträffande egendomen som behövs för att sökandens rätt skall tas till

vara (16 kap. 14 § andra stycket och 16 § andra stycket samt 4 kap. 31 §

utsökningsbalken, UB). Utsökningsbalken ansågs överhuvudtaget ge

möjlighet att vid verkställigheten vidta de åtgärder som behövs för att det

aktuella anspråket skall skyddas (jfr 16 kap. 13 § första stycket och 16 §

första stycket samt 6 kap. 10 § UB).

Även om kronofogdemyndigheten vid verkställighet av ett beslut om

kvarstad enligt 16 kap. 14 § och 4 kap. 31 § UB har relativt fria händer

att vidta de åtgärder som behövs för att sökandens rätt skall tas till vara

motsvarar de inte det som rätten har möjlighet att besluta om med stöd av

15 kap. 3 § RB. Det har i tillämpningen visat sig finnas ett behov av att i

mål som rör bättre rätt till viss egendom kunna meddela förordnanden

enligt 3 §. I rättsfallet NJA 1987 s. 829 förde en person talan mot ett

bolag angående rätten till vissa aktier. Han begärde att tingsrätten med

stöd av 3 § skulle förordna att han skulle ha rätt att utöva aktieägarens

rösträtt till aktierna. Tingsrätten och hovrätten biföll hans framställning.

Högsta domstolen upphävde emellertid underinstansernas beslut då det

såväl av ordalydelsen i 15 kap. 3 § RB som förarbetena till lagrummet

framgår att det inte är tillämpligt vid talan om bättre rätt. Ett behov av att

kunna meddela förordnanden enligt 3 § måste anses finnas också

beträffande fordringsanspråk.

Bestämmelsen i 15 kap. 3 § första stycket RB bör därför ändras så att

paragrafens tillämplighet inte begränsas till i annat fall än som avses i 1

eller 2 § . En sådan ändring innebär att förordnanden enligt 3 § kan

meddelas också när saken rör ett fordringsanspråk eller bättre rätt till viss

egendom.

20 Möjligheterna att överklaga beslut särskilt

Regeringens bedömning: Rättegångsbalkens huvudregel att beslut i

preliminärfrågor inte får överklagas förrän hela målet avgjorts bör inte

ändras nu.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar promemorians

bedömning utan erinran. Flera domstolar, liksom Sveriges advokat-

samfund anser dock att frågan är värd en närmare utredning.

Skälen för regeringens bedömning: Ett beslut som inte är slutligt får

nästan alltid överklagas, men som huvudregel endast i samband med ett

överklagande av det slutliga avgörandet i målet (49 kap. 3 § andra stycket

RB). Till denna kategori beslut hör en tingsrätts beslut att tillåta eller

avvisa bevisning. Huvudregeln har åtskilliga undantag vilka i de flesta

fall går ut på att vissa beslut som inte är slutliga får överklagas särskilt,

dvs. utan att invänta domstolens slutliga avgörande (se 49 kap. 5 § RB). I

en del fall skall missnöje först anmälas mot beslutet (49 kap. 6 § RB).

Om en part har anmält missnöje får rätten, om det finns särskilda skäl,

förklara målet vilande till dess att överklagandet har prövats (49 kap.

11 § andra stycket RB). I de fall beslutet kan överklagas särskilt utan en

föregående missnöjesanmälan får ett överklagande av en tingsrätts beslut

inte leda till att målets behandling skjuts upp (49 kap. 11 § tredje stycket

RB).

När det gäller beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot domare

eller invändning om rättegångshinder eller beslutat om ett mål skall

handläggas som ett småmål (se 1 kap. 3 d § RB) skall den som är

missnöjd med beslutet först anmäla missnöje (49 kap. 4 § RB). Rätten

skall därefter med hänsyn till omständigheterna bestämma om beslutet

skall få överklagas särskilt eller endast i samband med ett överklagande

av det slutliga avgörandet i målet. Valet mellan dessa former för

överklagande är beroende bl.a. av om frågan bedöms vara tveksam och

när under handläggningen invändningen görs (SOU 1938:44 s. 503). Om

parten hänvisas till att överklaga särskilt, skall målet vila till dess

överklagandet prövats. Rätten får dock bestämma att förberedelsen i

målet skall fortsätta (49 kap. 11 § första stycket RB).

En delvis likartad ordning gäller när tingsrätten har meddelat en

mellandom enligt 17 kap. 5 § andra stycket RB. Rätten skall då med

hänsyn till omständigheterna bestämma om domen skall få överklagas

särskilt eller endast i samband med att tingsrättens slutliga avgörande

överklagas (49 kap. 1 § andra stycket RB).

Ett hovrättsbeslut som inte är slutligt får som huvudregel överklagas

endast i samband med att det slutliga avgörandet i målet överklagas

(54 kap. 5 § jämförd med 49 kap. 3 § andra stycket RB). Undantagen från

huvudregeln är till stor del desamma som beträffande tingsrätts beslut

som inte är slutliga.

De nu beskrivna reglerna har ansetts kunna leda till en ineffektiv

användning av domstolarnas resurser, särskilt när det gäller frågor om

tillåtande av bevisning. Beslut om tillåtande av bevisning får inte

överklagas särskilt. I de fall komplicerade bevisfrågor aktualiseras i ett

vidlyftigt mål finns det en risk för att sedan domen överklagats till

hovrätt och Högsta domstolen hela målet återförvisas till tingsrätten

därför att överinstansen bedömer en fråga om tillåtande av bevisning

annorlunda än vad den lägre instansen har gjort. Ett exempel på när detta

kan ske är om överinstansen med hänvisning till Europakonventionen

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna återförvisar målet för ny bevisprövning efter att ha underkänt

viss bevisning (jfr NJA 1991 s. 512 I och II). Det finns med denna

ordning en risk för att domstolarna tillåter bevisning i en utsträckning

som annars inte skulle ha skett. Ett redan stort mål kan därmed bli ännu

större.

Ett sätt att komma till rätta med återförvisningsrisken skulle kunna

vara att en part ges möjlighet att överklaga beslut om tillåtande av

bevisning särskilt, efter mönster av 49 kap. 4 § RB. Domstolen skulle då,

när det bedöms lämpligt, kunna släppa upp prövningen till högre rätt,

innan den vidlyftiga rättegången tar sin början.

Det nu behandlade problemet med risk för återförvisning är dock inte

isolerat till beslut i bevisfrågor utan kan uppkomma i samtliga fall där

domstolen felbedömer en fråga som inte går att överklaga särskilt, och

hela processen står och faller med bedömningen av denna fråga. Det kan

röra tillämpning av preklusionsregeln i 42 kap. 15 § RB med s.k.

stupstocksföreläggande. Det kan vidare, för tvistemålens del, röra åbe-

ropande av nya omständigheter där fråga uppkommer om sakens identitet

ändrats, dvs. om det enligt 13 kap. 3 § tredje stycket RB är en otillåten

taleändring.

Det finns alltså vinster att göra med en utvidgning av möjligheterna att

överklaga en tingsrätts beslut i s.k. preliminärfrågor. Såväl tid som

resurser skulle i vissa fall kunna sparas om det finns en möjlighet att

överklaga ett beslut särskilt, i varje fall om den fortsatta handläggningen

bygger på bedömningen av den frågan. Den senare aspekten är ju också

ett av motiven för den reglering som gäller beslut genom vilket

invändning om rättegångshinder ogillats m.m., som finns i 49 kap. 4 §

RB. Om ett sådant beslut inte skulle få överklagas särskilt och hovrätten

senare, dvs. först i samband med att det slutliga avgörandet överklagats,

bedömer saken annorlunda än tingsrätten gjort, är det alldeles klart att

handläggningen vid tingsrätten varit onödig eller måste göras om. Det

har för dessa fall lagts i rättens hand att avgöra om beslutet skall få

överklagas särskilt eller endast i samband med det slutliga avgörandet i

målet.

Vinsterna skall emellertid inte överskattas. För det första förutsätter en

sådan vinst naturligtvis att någon av parterna agerar, t.ex. genom att i

tingsrätten begära att viss bevisning avvisas och genom att överklaga

tingsrättsbeslut till hovrätten. Detta är inte alltid fallet. För att ett

särskilt

överklagande av ett beslut i en preliminärfråga skall ha något värde ur

effektivitetssynpunkt krävs för det andra att det är fråga om ett mål av

viss omfattning. I mindre omfattande mål finns det ingenting att vinna

men kanske en hel del att förlora på att dela upp handläggningen i en

del för en preliminärfråga och en del för själva saken.

Ett system med utökade möjligheter att överklaga beslut i preliminär-

frågor kan dessutom innebära att rätten att överklaga används av illojala

parter i förhalningssyfte. Den nackdelen kan dock i stor utsträckning

undanröjas genom att det läggs i tingsrättens hand att avgöra om ett

beslut skall få överklagas särskilt.

En mer allvarlig nackdel är risken för att en utvidgning av möjligheter-

na att överklaga leder till att överrätterna får mer att göra utan att det

innebär några fördelar vare sig för parterna eller för domstolsväsendet

som helhet. Nya möjligheter att överklaga kan nämligen leda till

processer i överrätterna om frågor som annars inte skulle ha föranlett

något processande där. Ett exempel är att en tingsrätt tillåter åklagaren att

lägga fram viss kontroversiell bevisning. Om den tilltalade överklagar

detta beslut, får hovrätten och kanske också Högsta domstolen arbeta

med att ta ställning till bevisets tillåtlighet. Det är inte givet att detta

arbete är till nytta. Den tilltalade vet nämligen inte, när han skall ta

ställning till om han skall överklaga beslutet att tillåta bevisningen, hur

det skulle gå i en rättegång där den kontroversiella bevisningen lades

fram. Om en sådan rättegång skulle leda till att åtalet ogillades, är det

långtifrån säkert att hovrätten över huvud taget skulle behöva befatta sig

med målet. I ett sådant fall riskerar alltså den tänkta utökningen av

möjligheten till särskilt överklagande att kosta rättsväsendet och parterna

tid och pengar utan motsvarande nytta. Även i detta fall kan riskerna i

viss mån minskas om det läggs i rättens hand att avgöra om beslutet skall

få överklagas särskilt.

I promemorian görs bedömningen att vinsterna med en utvidgning av

möjligheten att överklaga är relativt begränsade samtidigt som riskerna

när det gäller överrätternas arbetsbörda bedöms som avsevärd. Slutsatsen

i promemorian är att de vinster som kan åstadkommas inte uppväger

riskerna för fördyring och ökad tidsutdräkt. Något förslag till ändring av

reglerna för överklagande av beslut i preliminärfrågor lämnas därför inte.

Flertalet remissinstanser lämnar promemorians bedömning utan

erinran. Göteborgs tingsrätt, liksom Stockholms tingsrätt, instämmer

uttryckligen i promemorians bedömning. Stockholms tingsrätt pekar på

en ytterligare svårighet med en ökad möjlighet att överklaga särskilt,

nämligen målet kan tillföras nya omständigheter och ny argumentation i

hovrätten. Andra remissinstanser Svea hovrätt, Halmstads tingsrätt och

Sveriges advokatsamfund anser att frågan bör utredas ytterligare.

Lunds tingsrätt är positiv till ökade möjligheter att överklaga särskilt och

menar att de kan vara både processekonomiskt och effektivt att ge

domstolen möjlighet att bestämma att ett beslut i en preliminärfråga skall

få överklagas särskilt.

Regeringen delar i och för sig promemorians tvekan när det gäller

risken för att man med en reform ökar hovrätternas arbetsbörda utan

någon motsvarande vinst görs. Som flera remissinstanser har anfört kan

dock frågan förtjäna en ytterligare genomlysning. Regeringen tillsatte

tidigare i år en utredning med uppdrag att undersöka hur den allmänna

domstolsprocessen i tvistemål och brottmål kan göras effektivare för

parter och domstolar (dir. 1999:62). Utredaren skall särskilt uppmärk-

samma frågor om omedelbarhet, muntlighet och koncentration i

förfarandet. Om utredaren i sitt utredningsarbete bedömer det lämpligt att

undersöka möjligheterna att genomföra en förändring när det gäller

överklagande av preliminärfrågor ryms frågan inom de direktiv han har.

21 Domstolarnas skyldighet att självmant pröva

sin behörighet

Regeringens bedömning: Domstolarnas officialprövning av forum-

frågan bör inte avskaffas.

Promemorians förslag: Den i 10 kap. 18 § RB föreskrivna

officialprövningen av forumfrågan vid svarandens passivitet avskaffas.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget

utan erinran. Göteborgs tingsrätt har tillstyrkt förslaget, liksom

Stockholms tingsrätt som dock har anfört att, för att svaranden skall

skyddas, en stämningsansökan bör kunna avvisas om käranden inte

lämnar uppgift om behörighetsgivande omständigheter. Södertälje

tingsrätt har avstyrkt förslaget bl.a. därför att det inte ger ett tillräckligt

skydd för svaranden och då det kan leda till att käranden inte bemödar

sig om att stämma vid rätt domstol.

Skälen för regeringens bedömning: I 10 kap. RB finns forumregler

för tvistemål. Huvudregeln är att domstolen inte skall pröva sin

behörighet annat än om svaranden begär det. Om svaranden anser att

rätten inte är behörig att ta upp målet skall han eller hon framställa sin

invändning senast när han eller hon första gången skall föra talan i målet

(34 kap. 2 § RB). En särskild regel gäller dock om svaranden uteblir från

första inställelsen eller underlåter att inge svaromål, dvs. när det kan bli

aktuellt att meddela tredskodom (se 10 kap. 18 § RB). I dessa situationer

är domstolen skyldig att pröva sin behörighet trots att svaranden inte

gjort någon invändning om den.

Även om domstolen inte gör någon officialprövning av sin behörighet

innebär detta inte att forumprövningen ligger helt i parternas hand. Enligt

42 kap. 2 § första stycket 4 RB åligger det käranden att i stämnings-

ansökan ange de omständigheter som gör domstolen behörig, om inte

behörigheten framgår av ansökningen i övrigt. Domstolen skall självmant

iaktta att bestämmelsen följs. För att underlätta kärandens möjligheter att

vid svarandens passivitet styrka domstolens behörighet innehåller 10 kap.

18 § andra meningen RB en bevispresumtion till kärandens förmån av

innebörd att dennes uppgift om de omständigheter som gör att rätten är

behörig skall godtas, om svaranden fått del av uppgiften och det inte

finns anledning tro att den är oriktig.

Ett motiv bakom forumreglerna är att svaranden inte utan skäl skall

behöva inställa sig vid en domstol på främmande ort. Talan skall därför

normalt väckas vid domstolen där svaranden har hemvist. Särregleringen

i 10 kap. 18 § RB vid svarandens passivitet har också till syfte att skydda

svaranden. Han eller hon skall inte behöva drabbas av en tredskodom vid

 fel domstol. Samtidigt leder bestämmelsen om den tid inom vilken en

foruminvändning skall framställas för att få beaktas (se 34 kap. 2 § RB)

till att en svarande som drabbats av en tredskodom inte kan framställa en

foruminvändning i återvinningsmålet i annat fall än när han haft laga

förfall för sin utevaro (se Gärde m.fl., Nya Rättegångsbalken s. 97 f.).

Enligt den äldre rättegångsbalken medförde svarandens utevaro från ett

sammanträde inte att domstolen skulle göra en officialprövning av

behörighetsfrågan. Processlagberedningen ansåg (SOU 1938:44 s. 153)

att en sådan ordning i vissa fall, då utevaron är förenad med

tredskodomspåföljd, måste anses olämplig. Beredningen framhöll särskilt

olägenheterna då svaranden är utlänning.

Rättegångsutredningen föreslog (SOU 1982:26 s. 180 f. och 363 f.) att

den särskilda forumprövningen skulle avskaffas. Utredningen analysera-

de utförligt vilka nackdelar det skulle kunna innebära för svaranden att

svara vid fel domstol. Utredningen kom fram till att det varken när det

gällde utevaro från ett första sammanträde eller uteblivet skriftligt

svaromål fanns anledning att bibehålla särregleringen för forumpröv-

ningen. Rättegångsutredningens förslag ledde dock inte till lagstiftning.

I promemorian anförs att det inte finns någon anledning att skydda

passiva svarande från att behöva svara vid fel domstol när de på ett

enkelt sätt, på telefon eller telefax eller genom brev, kan påtala

forumfelet. Detta ligger också mer i linje med att svaranden inte i

återvinningsansökningen kan ha framgång med en foruminvändning, om

han inte haft laga förfall för sin underlåtenhet att höra av sig. Vidare

anses regeln i 42 kap. 2 § första stycket 4 RB om att käranden i

stämningsansökningen skall lämna uppgift om de omständigheter som

gör domstolen behörig att ta upp målet ge ett tillräckligt skydd för en

passiv svarande. Av dessa skäl bör enligt promemorians förslag den

särskilda forumprövningen i 10 kap. 18 § RB avskaffas..

Regeringen delar liksom majoriteten av remissinstanserna den uppfatt-

ning som kommer till uttryck i promemorian. Det finns skäl att behandla

en passiv svarande på samma sätt som den som agerar i rättegången.

Riskerna för, som Södertälje tingsrätt befarar, att en ändrad ordning

skulle leda till att kärandena i större utsträckning vänder sig till

domstolar som inte är behöriga bör inte överdrivas. I flertalet fall är det

säkerligen så att svaranden agerar i rättegången och invänder i

forumfrågan. En kärande som inte bemödar sig om att vända sig till en

behörig domstol orsakas i sådana fall både vissa kostnader och en onödig

omgång.

Av helt andra skäl vill vi dock inte nu genomföra den föreslagna

ändringen. Forumreglerna har varit i huvudsak oförändrade sedan rätte-

gångsbalkens tillkomst och är i flera avseenden föråldrade. De bör redan

av dessa skäl bli föremål för en mera genomgripande översyn.

Förändringar av forumreglernas utformning aktualiseras dessutom i

några av de reformprojekt som ingår i det utvecklingsarbete som bedrivs

i Domstolsverkets regi. Den reformering av forumreglerna som alltså av

flera skäl bör göras bör inte föregripas. Det förslag som lämnas i

promemorian bör i stället behandlas i samband med det arbetet.

22 Målsägandens rätt att ta över åtal

Regeringens bedömning: Målsägandens rätt att ta över ett åtal bör

kvarstå.

Promemorians förslag: Målsägandens rätt enligt 20 kap. 9 § andra

stycket RB att ta över åtal som lagts ned av åklagaren avskaffas.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Stockholms tingsrätt och Göteborgs tingsrätt tillstyrker

förslaget. Brottsoffermyndigheten anser att målsägandens rätt att ta över

åtal inte bör avskaffas enbart för att underlätta arbetet i domstolarna.

Myndigheten motsätter sig inte förslaget om det tillskapas rutiner som

innebär att målsäganden upplyses om sin rätt att väcka ett nytt åtal om ett

åtal läggs ned och frikännande dom inte begärs. Riksorganisationen för

kvinnojourer i Sverige och Hovrätten för Övre Norrland avstyrker

förslaget med hänvisning till att det strider mot reformarbetet med att

stärka brottsoffrens ställning. Hovrätten pekar dessutom på att förslaget

får praktiska konsekvenser. Det finns nämligen en risk för att en

frikännande dom som överklagas av målsäganden återförvisas till

tingsrätten. Hovrätten över Skåne och Blekinge utrycker en viss skepsis

över förslaget och menar att det i viss mån innebär att brottsoffrens

ställning försvagas. Åklagarmyndigheten i Västerås är också tveksam och

menar att det bör begränsas till fall där frikännande dom inte begärs.

Kvinnohuset i Örebro pekar på att målsägandens rätt att ta över åtalet är

skenbar eftersom den innebär en stor kostnadsrisk.

Skälen för regeringens bedömning: Om åklagaren lägger ned ett

allmänt åtal därför att det inte finns tillräckliga skäl för att den misstänkte

är skyldig till brottet, kan målsäganden ta över åtalet (20 kap. 9 § andra

stycket RB). Om målsäganden inte utnyttjar denna rätt skall frikännande

dom meddelas, om den tilltalade begär det. I annat fall skall målet skrivas

av.

Bestämmelsen är ett led i målsägandens subsidiära åtalsrätt. Den rätten

innebär dels att målsäganden kan väcka åtal för brott som hör under

allmänt åtal om målsäganden har angett brottet och åklagaren har beslutat

att inte väcka åtal för det, dels att målsäganden kan biträda ett av

åklagaren väckt åtal (20 kap. 8 § RB). I det senare fallet inträder

målsäganden i processen som åklagarens medpart och har vissa möjlig-

heter att agera självständigt i rättegången när det gäller ansvarsfrågan.

Den subsidiära åtalsrätten innefattar också en befogenhet för

målsäganden att överklaga till högre rätt. Detta gäller även om målsägan-

den inte har biträtt åtalet vid den lägre rätten.

Frågan om målsägandens rätt att ta över åtal har tagits upp i

promemorian mot bakgrund av att denna rätt mycket sällan utnyttjas i

praktiken. Den orsakar dock en hel del arbete för domstolarna i de fall

målsäganden inte är närvarande då åtalet läggs ned. Målsäganden måste

då få vetskap om att åtalet har lagts ned och ges tillfälle att inom en viss

tid anmäla om han eller hon vill ta över åtalet. De praktiska

olägenheterna är påtagliga, särskilt om det finns flera målsägande som

skall underrättas och om vederbörande är svåra att delge.

Handläggningen kan alltså dra ut på tiden.

Målsägandens rätt att ta över åtal behandlades också av Rättegångs-

utredningen i delbetänkandet Översyn av rättegångsbalken 1 Processen i

tingsrätt (SOU 1982:26 s. 405 f.) Utredningen menade att en målsägande

som verkligen anser sig ha intresse av utgången i ansvarsfrågan sannolikt

biträder åtalet och då inte behöver ta över åklagarens talan, om denne

beslutat att lägga ned åtalet. Enligt utredningen anser sig nog i regel en

målsägande inte ha någon chans till framgång med ett åtal, om åklagaren

har beslutat att lägga ned åtalet därför att han inte finner tillräckliga skäl

föreligga att den misstänkte är skyldig. Utredningen påpekade också att

målsäganden tar på sig ett stort kostnadsansvar om han går vidare med

målet.

Rättegångsutredningen framhöll slutligen att en målsägande som inte

biträder åtalet inte blir berövad sina möjligheter att föra talan om saken

därför att rätten skriver av målet sedan åklagarens lagt ned åtalet eller

meddelar en frikännande dom; ett avskrivningsbeslut hindrar nämligen

inte ett nytt åtal och en frikännande dom kan överklagas. Mot den nu

angivna bakgrunden ansåg Rättegångsutredningen att man kunde

avskaffa målsägandens rätt att ta över åtalet utan att i praktiken rubba

dennes rättsställning. Förslaget ledde dock inte till lagstiftning. I det

lagstiftningsärende som följde på utredningens betänkande uttalades att

frågan kunde komma att belysas ytterligare i samband med det arbete för

att stärka brottsoffrens ställning som då pågick inom Justitie-

departementet (prop. 1986/87:89 s. 99). Frågan har inte uppmärksammats

särskilt i senare lagstiftningsärenden eller utredningar.

Praktiska hänsyn talar för att rätten för en målsägande att ta över ett

åtal tas bort. Regeringen delar dock Brottsoffermyndighetens uppfattning

att målsägandens rätt att ta över åtal inte bör tas bort enbart för att

underlätta arbetet i domstolarna. Utgångspunkten bör i stället vara frågan

om målsägandens rättsställning rubbas. Regeringen anser i likhet med

några av remissinstanserna att målsägandens ställning försämras om pro-

memorians förslag genomförs. Den subsidiära åtalsrätten enligt 20 kap.

8 § RB och möjligheten att väcka ett nytt åtal efter ett avskrivningsbeslut

eller överklaga en frikännande dom är inte likvärdiga med möjligheten

att ta över målet i tingsrätten. Att målsägandens rätt att ta över åtal är ett

led i målsägandens subsidiära åtalsrätt är vidare av principiell betydelse

och talar mot en lagändring. Förslaget bör av nu redovisade skäl inte

genomföras.

23 Specificering av ombudsarvoden

Regeringens bedömning: Ombudsarvodet bör även i fortsättningen

specificeras i beslut om ersättning för rättegångskostnader.

Promemorians förslag: Domstolen skall inte vara skyldig att

specificera ombudsarvodet i besluten om ersättning för rättegångs-

kostnader.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget

utan erinran. Stockholms tingsrätt och Göteborgs tingsrätt tillstyrker

förslaget. Kammarrätten i Göteborg är kritisk mot förslaget och saknar

ett underlag för bedömningen att bestämmelsen är onödig. Föreningen

jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer avstyrker förslaget och

menar att det knappast kan utgöra en rationaliseringsvinst att genomföra

förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: När en domstol avgör ett

tvistemål skall den också fatta beslut om de anspråk om ersättning för

rättegångskostnader som parterna har framställt. I regel innebär detta att

domstolen förpliktar den som förlorat målet att ersätta motpartens

rättegångskostnader. Om det i denna ersättning ingår arvode till den

vinnande partens ombud eller biträde, skall domstolen särskilt ange

arvodesbeloppet (18 kap. 14 § andra stycket RB). Skälet till denna ord-

ning är enligt förarbetena att denna post har betydelse för ombudet eller

biträdet (SOU 1938:44 s. 243).

I promemorian föreslås att domstolens skyldighet att i domslutet

särskilt ange de arvodesbelopp som skall betalas tas bort med hänvisning

till att denna service till parter och ombud är onödig. Det är visserligen

riktigt att den som begär ersättning för rättegångskostnad vet vad han

eller hon har yrkat och att om domstolen dömer ut ett lägre belopp än

vad som har yrkats detta framgår av domskälen. Regeringen är trots

detta inte beredd att föra förslaget vidare. Det är ju fråga om en service

till parter och ombud som innebär att de snabbt kan se vad domstolen har

beslutat i arvodesfrågan, som i de flesta fall är den mest betydelsefulla

posten. Särskilt mot bakgrund av att denna service inte kan anses belasta

domstolen särskilt mycket eller annars utgöra något hinder för domstolen

att handlägga mål rationellt och effektivt bör den alltså kvarstå.

24 Ikraftträdande m.m.

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 2000. De ändringar som rör

avräkning av tid för frihetsberövande innebär att ett nytt moment tillförs

kriminalvården respektive Statens institutionsstyrelse. Detta kräver vissa

förberedelse och det är av stor vikt att besluten blir riktiga . Ändringarna

i brottsbalken, lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. och i

lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård bör därför

träda i kraft först den 1 oktober 2000.

Övergångsbestämmelser behövs för de ändrade reglerna om kostnads-

ansvar i småmål i de fall talan har väckts före ikraftträdandet. I sådana

fall bör äldre bestämmelser gälla. Frågan behandlas i författningskom-

mentaren (avsnitt 26.1). Övergångsbestämmelser behövs också för den

ändrade bestämmelsen i 9 kap. 9 § sekretesslagen (1980:100), se avsnitt

26.7.

25 Ekonomiska konsekvenser

Förslagen som i många fall härrör från verksamma domare syftar till

en effektivare och rationellare handläggning framförallt i tingsrätterna.

De bör kunna medföra arbetsbesparingar för domstolsväsendet och för

parter. De kostnadsbesparingar som förslagen kan leda till är relativt små

och bör utnyttjas för att förstärka och förbättra verksamheten vid

domstolarna. De resurser som frigörs bör kunna användas till de svårare

och mer komplicerade målen och ärendena.

Avräkning av tid för frihetsberövande

När det gäller överföringen av ansvaret för den obligatoriska avräkningen

av tid för frihetsberövande kan det antalet ärenden kriminalvården skall

handlägga beräknas uppgå till omkring 6 000. Det är dock inte fråga om

helt nya ärenden utan om ett tillkommande moment i ärenden som

kriminalvården redan handlägger. I dag skall nämligen de lokala

kriminalvårdsmyndigheterna fatta beslut om strafftiden beträffande alla

som har dömts till fängelse. Domen på fängelse med sitt avräknings-

beslut i de fall ett frihetsberövande som skall avräknas har förekommit

 utgör ett underlag för strafftidsbeslutet. Med regeringens förslag

kommer underlaget att utgöras av en uppgift om det avräkningsbara

frihetsberövandet i stället för den tid i dagar som fängelsestraffet skall

anses verkställt. Det tillkommande momentet kan inte anses särskilt

betungande och därmed inte kostnadskrävande.

De föreslagna ändringarna torde inte medföra annat än marginella

kostnadsökningar för Kriminalvårdsverket. Det kan dock finnas behov av

vissa utbildningsinsatser för den personal som skall handlägga avräk-

ningen. Dessa kostnader ryms inom befintliga ramar.

De förslagna ändringarna innebär inte heller mer än marginella

kostnadsökningar för Statens institutionsstyrelse, vilka ryms inom

befintliga ramar.

26 Författningskommentar

26.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

Bestämmelsen i 1 kap. 9 § upphävs och ersätts av nya bestämmelser om

uppehåll i huvudförhandling i 43 kap 11 § och 46 kap. 11 §.

Bestämmelsen i 33 kap. 5 §, som innehåller bestämmelser om i vilka

fall domstolen skall ombesörja delgivning av tredskodomar, upphävs

som en konsekvens av att fristen för ansökan om återvinning av

tredskodom skall räknas från den dag då domen meddelades i stället för

den dag då domen delgavs parten (se 44 kap. 9 §).

6 kap.

Kapitlet är nytt och ersätter det tidigare kapitlet om protokoll. Även

rubriken är ny. Ändringarna har behandlats i avsnitt 9.

Den inledande paragrafen behandlar frågor om registrering och

aktbildning. Därefter följer en regel om att det av målregistret eller av

akten bl.a. skall framgå vilka avgöranden som domstolen har träffat. I 3

och 4 §§ finns grundläggande regler om vilka uppgifter som skall

antecknas vid ett sammanträde. I 5 § finns en bestämmelse om krav på

protokollföring i vissa fall vid särskild bevisupptagning och i 6 § vissa

bestämmelser om förhörsutsagor. Kapitlet avslutas med en regel om att

bestämmelserna även gäller ärenden som handläggs enligt rättegångs-

balken.

Rättegångsbalkens bestämmelser innehåller alltså nästan inga bestäm-

melser om protokoll , men protokollformen torde i åtskilliga situationer

vara den mest ändamålsenliga och praktiska formen för anteckningar.

Vid huvudförhandling i brottmål torde dock protokoll i flertalet fall

kunna undvaras. Kompletterande bestämmelserna om protokoll och

anteckningar från handläggning ges i förordningen (1996:271) om mål

och ärenden i allmän domstol (ärendeförordningen).

6 kap. 1 §

Första stycket innehåller regler om att det vid domstolen skall föras

register över alla mål och vilka uppgifter registret skall innehålla.

Regleringen motsvarar nuvarande 11 §.

Andra stycket har viss motsvarighet i nuvarande 10 § och innehåller

föreskrifter om att handlingarna i målet skall föras samman till en akt.

Närmare bestämmelser om registrering och aktbildning finns i

ärendeförordningen.

6 kap. 2 §

I första stycket föreskrivs att det av målregistret eller av akten skall

framgå vilka avgöranden domar och beslut som domstolen har träffat

i målet, när de har träffats och vem eller vilka som bär ansvaret för dem

samt vem eller vilka som bär ansvaret för gjorda anteckningar. Detta

stycke ersätter delvis regleringen i nuvarande 1 § och 3 § 7.

Kompletterande reglering ges i 25 § ärendeförordningen.

Enligt andra stycket skall skiljaktiga meningar framgå av målregistret

eller av akten. Bestämmelsen ersätter delvis de nuvarande reglerna i 1 §

om protokoll vid handläggning som inte sker vid ett sammanträde samt

3 § 8.

6 kap. 3 §

Första stycket anger i nio punkter vilka uppgifter som skall antecknas vid

ett sammanträde. Detta gäller samtliga sammanträden. I 4 § anges vilka

ytterligare uppgifter som skall antecknas vid vissa sammanträden som

hålls under förberedelsen av ett mål. Om anteckningarna vid ett

sammanträde skall göras i protokoll eller i någon annan form har

överlämnats till domstolen att avgöra. Paragrafen kompletteras av

bestämmelser i ärendeförordningen. Det finns inte någon föreskrift om

att hänvisning till uppgifter som finns i handlingar i akten skall göras,

men det är givetvis möjligt, och i många fall lämpligt, att så sker.

I 1 anges att tid och ställe för sammanträdet skall antecknas. Detta

motsvarar nuvarande 3 § 1.

Enligt 2 skall antecknas vilka som deltar i sammanträdet. Detta är en

förenkling av nuvarande 3 § 2 och 3.

3 motsvarar nuvarande 3 § 4.

4 motsvarar nuvarande 3 § 6.

5 och 6 innehåller föreskrifter om att parternas eller andras yrkanden

och invändningar samt medgivanden och bestridanden skall antecknas

som motsvarar nuvarande 5 § första stycket 1 och 2.

I 7 anges att den utredning som läggs fram skall antecknas.

Regleringen är i sak densamma som enligt nuvarande regler i 5 § första

stycket 3.

8 motsvarar nuvarande 6 § första stycket andra meningen om att det

som iakttas vid en syn på stället skall antecknas.

Enligt 9 skall sådant antecknas som i övrigt har förekommit vid

sammanträdet, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre

rätt att anteckning sker. Bestämmelsen tar framförallt sikte på sådant som

inträffar under ett sammanträde som avviker från den normala

rättegångsordning som förutses i rättegångsbalken.

Andra stycket anger att anteckningarna skall göras i anslutning till

sammanträdet.

Tredje stycket innehåller en regel om att bestämmelserna i 4 kap. 13 §

om jäv tillämpas på den som gör anteckningarna.

6 kap. 4 §

Paragrafen behandlar i tre punkter vilka uppgifter som utöver de som

angetts ovan skall antecknas från ett sammanträde som hålls under

förberedelsen av ett mål och som inte endast avser bevisupptagning.

Enligt 1 skall i korthet antecknas de omständigheter som parterna

åberopar samt motpartens yttrande över dessa omständigheter.

I 2 anges att uppgifter om vilka bevis som åberopas och vad som skall

styrkas med varje bevis skall antecknas.

I 3 slutligen anges att det som i övrigt behövs till ledning för en

huvudförhandling skall antecknas. Det kan gälla uppgifter om adresser

till vittnen m.fl., parternas inställning till om rätten skall bestå av en eller

flera domare vid avgörandet m.m.

6 kap. 5 §

Bestämmelsen tar sikte på de fall då domstolen inte skall fatta något

slutligt avgörande i målet eller ärendet utan enbart har en utredande

uppgift. I sådana fall skall ett protokoll upprättas (jfr 35 kap. 11 § RB,

10 § lagen [1946:816] om bevisupptagning åt utländsk domstol och 7 §

lagen [1946:818] om bevisupptagning åt vissa internationella organ).

Bestämmelsen innefattar även sådana fall där bevisning tas upp till

framtida säkerhet enligt 41 kap. RB men inte fall där en domstol tar upp

bevis före en huvudförhandling eller när hovrätten håller förhör enligt

52 kap. 11 § RB. Sistnämnda situationer omfattas av 6 kap. 4 § RB.

6 kap. 6 §

Bestämmelsen behandlar det sätt på vilket berättelser som lämnas i

bevissyfte skall antecknas. Den ersätter nuvarande 6 §, 8 § andra stycket

och 9 §.

I första stycket anges att berättelserna skall tas upp genom

ljudinspelning. Det kan ske genom bandinspelning eller på annat sätt,

t.ex. genom att berättelserna spelas in på ett digitalt medium. Det finns

dessutom en kompletterande möjlighet att skriva ned vad den hörde

säger. Det hittills gällande undantaget för förhör vid huvudförhandling i

Högsta domstolen gäller fortfarande. Sådana förhör behöver alltså inte

spelas in eller skrivas ned.

Andra stycket motsvarar nuvarande 8 § andra stycket. Kompletterande

bestämmelser ges i 16 § andra stycket ärendeförordningen.

Processlagsberedningen har i anslutning till bestämmelsen i nuvarande

6 kap. 9 § RB uttalat att bandupptagningar och andra anteckningar enligt

den bestämmelsen inte ingår i protokollet. I praxis har dock bandupp-

tagningar ansetts utgöra en del av ett protokoll som förs över

sammanträdet (RH 1989:90). Ett sådant synsätt innebär att bandupptag-

ningen inte kan lämnas ut förrän förhandlingsprotokollet fått slutlig

avfattning (se 2 kap. 7 § 2 tryckfrihetsförordningen). När något protokoll

inte upprättas får frågan bedömas enligt de bestämmelser i paragrafen

som gäller för andra fall.

6 kap. 7 §

Paragrafen anger att reglerna i 6 kap. också gäller ärenden som handläggs

enligt rättegångsbalken. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 12 §.

8 kap. 2 §

I sista stycket har sista meningen med dess hänvisning till allmänna

advokatbyråer tagits bort.

8 kap. 4 §

I första stycket har andra meningen med en hänvisning till sekretess vid

allmänna advokatbyråer tagits bort.

8 kap. 7 §

I sista stycket har gjorts en redaktionell ändring med anledning av

ändringen i 4 §.

12 kap. 9 §

Ändringen i första stycket första meningen innebär att en skriftlig

fullmakt inte längre behöver visas upp i högre rätt efter ett överklagande.

Andra meningen i första stycket är ny och innebär att någon fullmakt inte

behöver visas upp när en missnöjesanmälan görs. Skälen till ändringarna

har angetts i avsnitt 15.

Ändringen i andra stycket är en följd av att kravet på fullmakt vid

missnöjesanmälan tas bort.

Ändringarna i tredje och fjärde stycket är endast språkliga.

14 kap. 7 §

Paragrafens andra stycke ger för vissa fall möjlighet till särskild

handläggning av två mål som annars enligt 14 kap. 3 5 §§ skall

handläggas gemensamt, om talan i det nya målet väcks på ett sent

stadium och målen inte utan olägenhet kan handläggas i samma

rättegång. Det gäller bl.a. genkäromål enligt 14 kap. 3 § samt

återgångstalan och regresstalan enligt 14 kap. 5 §. Genom det tillägg till

paragrafen som görs utsträcks möjligheten att handlägga målen särskilt

till den situationen att talan väcks efter den tidpunkt som angetts i ett

sådant preklusionsgrundande meddelande som avses i 42 kap. 15 a §.

Regeln har behandlats närmare i avsnitt 8.

15 kap. 3 §

Bestämmelsen reglerar domstolens möjligheter att meddela provisoriska

beslut för att säkerställa sökandens rätt. En ändring har gjorts i första

stycket som innebär att bestämmelsen blir tillämplig också i de fall som

omfattas av 15 kap. 1 och 2 §§. Skälen till ändringen behandlas i avsnitt

19.

18 kap. 8 a §

Tredje stycket är nytt och innebär att ersättning för rättegångskostnad i

småmål, utöver vad som gäller enligt andra stycket, får avse samtliga

kostnader som är ersättningsgilla enligt 18 kap. 8 § om en part handlat så

att 18 kap. 3 § eller 6 § är tillämplig. I sådana fall innefattar ersättningen

alltså även t.ex. ombudsarvode och ränta enligt 18 kap. 8 §. Vid en

tillämpning av 6 § måste givetvis de förutsättningar som anges i

bestämmelsen vara uppfyllda för att kostnadsansvar skall komma i fråga,

nämligen att kostnaderna har orsakats motparten genom sådan

vårdslöshet eller försummelse som anges i bestämmelsen. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 12.2.2.

I sjunde stycket har den ändringen gjorts att hänvisningen har slopats

till de särskilda bestämmelser regeringen meddelar. Ersättning skall i

stället i normalfallet betalas med ett belopp som motsvarar högst hälften

av den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen

(1996:1619) under en timme. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt

12.2.3. I enlighet med Lagrådets förslag har i första meningen ordet

 högst lagts till så att det klarare framgår att ersättning kan avse skälig

kostnad för högst en rättegångsskrift eller inställelse vid högst ett

sammanträde inför rätten.

19 kap. 12 §

Det nuvarande andra stycket har ändras något i sak och arbetats in i

första stycket. Behörigheten för andra domstolar än de som är behöriga

enligt bestämmelserna i kapitlet i övrigt utvidgas till att omfatta all

befattning med förundersökning och användande av tvångsmedel.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.

En sådan behörighet förutsätter enligt bestämmelsens nya lydelse att

ett beslut av rätten bör fattas utan dröjsmål. Beslut om häktning kan

beslutas av en s.k. jourdomstol på sätt som förekommer i dag. När det

gäller frågor om andra tvångsmedel får bedömas från fall till fall om

omständigheterna är sådana att beslut behöver fattas utan dröjsmål.

Beslut om att förordna offentlig försvarare och målsägandebiträde för att

förhör skall kunna hållas så snabbt som möjligt innefattas.

25 kap. 7 §

I ett nytt andra stycke har införts en möjlighet för åklagaren att, innan

åtal har väckts, häva ett beslut om reseförbud som har meddelats eller

fastställts av rätten. Bestämmelsen har vidare förtydligats när det gäller

rättens allmänna möjlighet att häva beslut om reseförbud när frågan är

väckt vid domstolen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18.

Bestämmelserna i första och tredje styckena har ändrats språkligt.

Någon ändring i sak är inte avsedd.

35 kap. 13 §

I paragrafens tredje stycke ges regler för de fall bevis inte tas upp på nytt.

Enligt hittills gällande regler skall ett bevis förebringas genom protokoll

eller på annat lämpligt sätt. Bestämmelserna i 6 kap. innebär att ett

protokoll inte alltid behöver föras (se avsnitt 9). Lydelsen av den sista

meningen har mot den bakgrunden ändrats på så sätt att det anges att

beviset skall läggas fram på lämpligt sätt.

42 kap. 6 §

Paragrafens andra stycke innehåller reglerna om sådana tidsplaner för

handläggningen av tvistemål som har behandlats i avsnitt 7. En tidsplan

måste givetvis på ett eller annat sätt dokumenteras av rätten för att fylla

sin funktion t.ex. om ett domarbyte sker. Tidsplanen är inte formellt

bindande men rätten kan utöva påtryckningar på parterna för att förmå

dem att följa planen, t.ex. genom preklusionsförelägganden enligt 42 kap.

15 §. En parts underlåtenhet att följa planen kan också komma att få

betydelse vid bestämmande av ansvaret för rättegångskostnaderna i

målet. Vid behov kan den upprättade planen bli föremål för justeringar,

t.ex. om parterna vill få viss tid på sig för förlikningsförhandlingar.

42 kap. 11 §

I andra stycket ges en möjlighet att vid påföljd av att tredskodom kan

komma att meddelas förelägga en kärande som inte medverkar i

processen att ange om han eller hon vidhåller sin talan. En förutsättning

för att ett tredskodomsföreläggande skall få utfärdas är att käranden

underlåtit att agera i målet, exempelvis genom att inte svara på

kompletteringsförelägganden. Ett föreläggande kan också utfärdas om

käranden i något skede i målet uttalat att han eller hon inte vill fortsätta

processen och därefter inte hörs av. Bestämmelsen som har behandlats i

avsnitt 11.1 gäller i dispositiva tvistemål.

Förutsättningarna för att meddela tredskodom ges i en ny bestämmelse,

44 kap. 7 c § RB.

Tredskodomsföreläggandet skall givetvis vara skriftligt. Det kan vara

kortfattat men kravet på tydlighet får inte eftersättas. I föreläggandet bör

domstolen kort ange skälet till föreläggandet, dvs. att käranden underlåtit

att svara på domstolens tidigare skrivelse(r) i målet.

Av en ny mening i första resp. andra styckena följer att ett

föreläggande som ges vid påföljd av tredskodom skall innehålla en

upplysning om när en tredskodom kan komma meddelas. Upplysningen

bör ange att tredskodom kan komma att meddelas omedelbart efter det att

den tid som anges i föreläggandet har löpt ut och motparten om

nödvändigt beretts tillfälle att slutföra sin talan. Bestämmelserna har

lagts till efter synpunkter från Lagrådet.

42 kap. 15 a §

Paragrafen, som är ny, avser den möjlighet till preklusion av nya

omständigheter och bevis som har behandlats i avsnitt 8. För preklusion

krävs att målet är dispositivt och att tingsrätten meddelat parterna att

förberedelsen skall anses vara avslutad vid en viss tidpunkt. Meddelandet

förutsätter inte att parterna har visat prov på någon försumlighet i

processföringen. Regeln om meddelande är fakultativ, dvs. den lägger i

tingsrättens hand att bedöma om ett meddelande behövs. Regeln är i

första hand tänkt för huvudförhandlingsfall, men det är i princip inte

något som hindrar att den tillämpas i ett mål som skall avgöras på

handlingarna. Meddelandet bör i normalfallet förutsätta att domaren för

sin del inte ser något behov av fortsatta förberedelseåtgärder. Den

tidpunkt som anges i meddelandet bör bestämmas med beaktande av

regeln om skäligt rådrum i 32 kap. 1 § RB. Det uppställs i paragrafen

inget krav på att meddelandet skall ha formligen delgetts men i de flesta

fall torde en förenklad delgivning komma i fråga. Meddelandet skall

innefatta en upplysning om meddelandets betydelse när det gäller

preklusion och när det gäller begränsningar av rätten att väcka ett

genkäromål eller en regresstalan i och för gemensam handläggning av

målen.

Innebörden av meddelandet är i första hand att en part efter den

angivna tidpunkten inte får åberopa en ny omständighet eller ett nytt

bevis utan att ettdera av två fall föreligger. Det ena fallet är att parten gör

sannolikt att han eller hon har haft en giltig ursäkt att inte göra

åberopandet tidigare. Det andra fallet är att ett tillåtande av åberopandet

inte innebär att målets prövning fördröjs i någon väsentlig mån. Om en

part trots ett meddelande gör ett nytt åberopande först vid

huvudförhandlingen, kan det bli aktuellt att tillämpa preklusionsregeln i

43 kap. 10 § RB när ett åberopande av nya omständigheter eller bevis

inte orsakar att målets prövning fördröjs på det sättet. Som utredningen

föreslagit skulle man i den anmärkta paragrafen kunna ge en upplysning

om att preklusion kan ha inträtt redan enligt den nya bestämmelsen. Den

typen av upplysningar är emellertid mindre väl förenliga med

rättegångsbalkens systematik för situationer av det aktuella slaget.

Konsekvent genomförda skulle de göra balken svåröverskådlig. Det skall

tilläggas att det inte finns någon anledning att ge ett meddelande enligt

paragrafen i ett fall där parterna redan har fått ett föreläggande enligt 42

kap. 15 § RB, dvs. på grund av försumlig processföring.

42 kap. 18 §

Innan ett mål avgörs enligt den nya bestämmelsen i 44 kap. 7 c § skall

svaranden ges tillfälle att yttra sig slutligt. Detta har föranlett en ny

bestämmelse i ett nytt fjärde stycke.

42 kap. 20 §

Av skäl som anges i avsnitt 7 har bestämmelsen i paragrafen om att tiden

för huvudförhandlingen skall bestämmas när förberedelsen avslutats

tagits bort.

43 kap. 3 §

I paragrafen finns bestämmelser om hur rätten skall agera då det

föreligger hinder mot huvudförhandling enligt 2 §. I anslutning till den

föreslagna regleringen i 11 § har första stycket justerats språkligt.

Hänvisningen till 11 § andra stycket har ersatts av en hänvisning till

tredje stycket.

43 kap. 11 §

Den föreslagna bestämmelsen reglerar uppehåll i en huvudförhandling

och ersätter nuvarande regler om avbrott i 1 kap. 9 § och om uppskov i

paragrafens nuvarande lydelse. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.

I första stycket slås den grundläggande principen och huvudregeln fast,

nämligen att en huvudförhandling skall genomföras utan onödiga

uppehåll och så långt som möjligt i ett sammanhang. Denna grund-

läggande princip gäller i alla mål och alltså även de som omfattas av den

särskilda regleringen i andra stycket. I kravet på att en huvudförhandling

skall genomföras utan onödiga uppehåll ligger att förhandlingen skall

återupptas så snart det är möjligt.

I andra stycket ges närmare föreskrifter om en sådan huvudförhandling

som inte kan slutföras på en dag. Om målet är av den omfattningen att

huvudförhandlingen inte beräknas pågå mer än tre dagar, skall förhand-

lingen genomföras inom loppet av en vecka. Tar huvudförhandlingen

mer än tre dagar i anspråk, skall förhandlingen pågå minst tre dagar per

vecka. Med vecka avses inte kalendervecka (måndag fredag) utan

utgångspunkten är den veckodag då förhandlingen börjar. I ett

tredagarsmål kan huvudförhandling alltså hållas t.ex. onsdag och torsdag

i en vecka samt tisdag i påföljande vecka.

Tredje stycket första meningen ger rätten möjlighet att besluta om

längre uppehåll i en huvudförhandling än vad som nu har sagts, om det

föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning, huvud-

förhandlingens längd eller andra särskilda omständigheter.

Bestämmelsen tar sikte både på de fall där oförutsedda händelser

inträffar sedan tid för huvudförhandling väl har bestämts eller kanske

redan påbörjats men också vid utsättandet av en huvudförhandling kan

det finnas skäl att tillämpa regeln. Det kan gälla mål med många parter

där det kan vara mycket svårt att hitta förhandlingstider som passar alla. I

vissa mål kan vidare materialet vara så svårt att tillgodogöra sig att

handläggningen vinner på längre uppehåll (se SOU 1982:26 s. 531).

Rättens och övriga inblandades behov av sommarsemester kan också

beaktas.

Vid bedömningen av om ett uppehåll kan göras måste beaktas om

huvudförhandlingen kan fortsätta enligt tredje stycket andra meningen.

Om det redan när uppehållet beslutas står klart att en ny

huvudförhandling måste hållas skall förhandlingen ställas in.

Givetvis kan och bör rätten överväga att i stället för att göra

uppehåll i en huvudförhandling dela upp handläggningen av målet och

meddela särskilda domar. Rätten bör beakta dessa möjligheter att på

andra sätt än genom uppehåll i förhandlingen bemästra uppkommande

problem och få till stånd den mest ändamålsenliga handläggningen av

målet.

I tredje stycket andra meningen regleras frågan om en fortsatt eller ny

huvudförhandling skall hållas efter uppehåll i förhandlingen. Med fortsatt

huvudförhandling förstås i enlighet med vad som nu gäller att

handläggningen fortsätter där den slutade sist (43 kap. 13 §). Det läggs i

rättens hand att bestämma hur den fortsatta handläggningen skall gestalta

sig och bedömningen får göras med ledning av förhållandena i det

enskilda målet. Samråd bör ske med parterna. Och här skall alltid hållas i

minnet att valet att fortsätta huvudförhandlingen, som framgår av

lagtexten, aldrig får gå ut över koncentrationsprincipens syfte, dvs. att

möjliggöra en samlad och omedelbar bedömning av processmaterialet.

Om syftet med en sammanhållen huvudförhandling väsentligen gått

förlorat, skall ny huvudförhandling hållas. Så som Rättegångsutred-

ningen och departementschefen särskilt poängterade (SOU 1982:26 s.

532 och prop. 1986/87:89 s. 224) bör upptagande av olika bevis, vilkas

värde skall vägas mot varandra, i de allra flesta fall ske inom en kort

tidsrymd. Ett exempel på detta är den situationen att två vittnen, som

lämnar motstridiga uppgifter på en avgörande punkt, skall höras vid

förhandlingen. Rätten bör vidare alltid överväga sina möjligheter att

komma ihåg vad som har förekommit under huvudförhandlingen och

ställa sig frågan om vilka utsikter det finns att en eventuell ny

huvudförhandling kan genomföras på ett mer koncentrerat sätt än den

tidigare (jfr SOU 1982:26 s. 532).

Hur rätten skall förfara efter uppehåll i huvudförhandlingen framgår av

12 14 §§.

Ändringarna i sista stycket är endast språkliga.

43 kap. 13 §

I paragrafens andra stycke ges regler om bevisupptagning vid ny

huvudförhandling. Om ett bevis inte tas upp på nytt vid den nya

huvudförhandlingen skall det enligt hittills gällande regler förebringas

genom protokoll eller på annat lämpligt sätt. Bestämmelserna i 6 kap.

innebär att ett protokoll inte alltid behöver föras (se avsnitt 9). Lydelsen

av den sista meningen har mot den bakgrunden ändrats på så sätt att det

anges att beviset skall läggas fram på lämpligt sätt.

44 kap. 7 c §

Bestämmelsen är ny (se avsnitt 11.1) och innebär att tredskodom kan

meddelas mot en kärande som inte följer ett föreläggande enligt 42 kap.

11 § andra stycket att ange om talan vidhålls. Föreläggandet skall anses

ha följts i samtliga fall där käranden svarar, alltså både om han eller hon

uppger att talan vidhålls och om svaret är att talan inte vidhålls. I

ingetdera fallet kan alltså tredskodom meddelas. I det förstnämnda fallet

blir resultatet att förberedelsen fortsätter. I det sistnämnda kan målet

skrivas av såsom återkallat.

Bestämmelsen är fakultativ. Domstolen kan alltså underlåta att

meddela en tredskodom trots att de formella förutsättningarna för det kan

synas vara uppfyllda, t.ex. om kärandens svar är svårtolkat. I ett sådant

fall kan ett nytt föreläggande behövas.

Innan tredskodom meddelas skall svaranden enligt 42 kap. 18 § sista

stycket beredas tillfälle att slutföra sin talan om han eller hon inte kan

anses redan ha gjort detta.

44 kap. 9 §

Paragrafens första stycke har ändrats så att fristen för ansökan om

återvinning av tredskodom inte längre räknas från den dag då tred-

skodomen delgavs parten utan från den dag då domen meddelades.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 16. Bestämmelserna i första och

andra styckena har också ändrats redaktionellt.

46 kap. 3 §

Paragrafens första stycke har ändrats på samma sätt som bestämmelsen i

43 kap. 3 §, som gäller i tvistemål.

46 kap. 11 §

Regleringen stämmer i stora delar frånsett sista stycket överens med

motsvarande bestämmelse för tvistemål (43 kap. 11 §). Vad som sägs i

författningskommentaren till första tredje styckena i den bestämmelsen

gäller även här. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.

I mål där den tilltalade är häktad måste bedömningen av om det är

nödvändigt med längre uppehåll än vad som ryms inom huvudregeln

som anger minst tre huvudförhandlingsdagar per vecka göras med

särskilt beaktande av att den tilltalade är häktad. Uppehåll p.g.a.

svårigheter att hitta förhandlingsdagar som passar alla inblandade bör i

möjligaste mån undvikas. För dessa mål finns dessutom i tredje stycket

en särskild bestämmelse som innebär att uppehållet inte får vara längre

än en vecka, om inte särskilda omständigheter gör att det är nödvändigt

med längre uppehåll. Bestämmelsen motsvarar i sak den regel som

tidigare har gällt. Genom en hänvisning i 29 § lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare gäller denna tidsfrist

också i mål där åtal har väckts mot den som inte har fyllt 18 år.

Uppehållet beräknas på samma sätt som görs enligt andra stycket. Om

uppehållet i förhandlingen gäller från avslutande av sammanträdet en

tisdag skall alltså huvudförhandlingen, om det inte finns särskilda

omständigheter att ha ett längre uppehåll, återupptas senast på onsdagen

följande vecka.

Också ett mål där den tilltalade är häktad kan givetvis vara så

omfattande att det av det skälet blir nödvändigt att göra ett längre

uppehåll i förhandlingen. Inför ett längre uppehåll i förhandlingen måste

rätten i regel ta upp frågan om det är rimligt att den tilltalade fortfarande

är häktad. Härvid är det reglerna i 24 kap. RB som skall tillämpas. Om

rätten kommer fram till att den tilltalade skall vara häktad under

uppehållet, är det reglerna i 46 kap. 11 § som bestämmer hur långt

uppehållet får vara.

I mål med flera häktade tilltalade kan det inträffa att huvud-

förhandlingen beträffande en av de tilltalade måste skjutas upp samtidigt

som det inte finns något hinder mot att slutföra huvudförhandlingen

beträffande övriga tilltalade. I en sådan situation skall huvudförhand-

lingen fortsätta i de delar där det inte finns skäl för uppehåll och reglerna

om deldom får användas.

Ändringarna i sista stycket är endast språkliga.

46 kap. 13 §

I paragrafens andra stycke ges regler om bevisupptagning vid ny

huvudförhandling. Om ett bevis inte tas upp på nytt vid den nya

huvudförhandlingen skall det enligt hittills gällande regler läggas fram

genom protokoll eller på annat lämpligt sätt. Bestämmelserna i 6 kap.

innebär att ett protokoll inte alltid behöver föras (se avsnitt 9). Lydelsen

av den sista meningen har mot den bakgrunden ändrats på så sätt att det

anges att beviset skall läggas fram på lämpligt sätt.

47 kap. 6 §

Till paragrafen, som överensstämmer med 42 kap. 6 §, har lagts regler

om tidsplaner för handläggningen av ett mål som avser enskilt åtal (se

avsnitt 7).

47 kap. 22 §

Bestämmelserna i paragrafen, som för mål om enskilt åtal motsvarar

bestämmelserna i 42 kap. 20 §, har ändrats på samma sätt som

bestämmelserna i den paragrafen.

47 kap. 24 §

I första stycket har enbart språkliga justeringar gjorts.

I andra stycket 1 har begreppet uppskjuten huvudförhandling ersatts

av begreppet huvudförhandling som återupptas efter uppehåll . I övriga

punkter har enbart språkliga justeringar gjorts.

50 kap. 17 §

Andra meningen har justerats språkligt genom att begreppet uppskjuten

huvudförhandling har ersatts av begreppet huvudförhandling som

återupptas efter uppehåll . Dessutom har hänvisningen till den upphävda

bestämmelsen i 1 kap. 9 § strukits.

51 kap. 17 §

Paragrafens första stycke har justerats på samma sätt som bestämmelsen

för tvistemål (50 kap. 17 §).

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Övergångs-

bestämmelser har getts beträffande kostnadsregeln i 18 kap. 18 a §. När

talan i ett småmål har väckts före ikraftträdandet skall äldre bestäm-

melser gälla. När talan har väckts som ett enskilt anspråk i brottmål skall

äldre bestämmelser tillämpas om rätten före ikraftträdandet har beslutat

att anspråket skall handläggas som ett tvistemål.

För de mål som tidigare har handlagts enligt lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning gäller att äldre bestämmelser

skall gälla om kronofogdemyndighetens beslut enligt 36 eller 54 § att

överlämna målet till tingsrätt har fattas före ikraftträdandet.

På Lagrådets förslag har dessutom tagis in en övergångsbestämmelse

beträffande reglerna i 43 kap. 3 och 11 §§ samt 46 kap. 3 och 11 §§ om

uppehåll. Om en huvudförhandling har påbörjats före ikraftträdandet

skall äldre rätt tillämpas.

26.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken

14 kap. 9 §

Den nuvarande första meningen i paragrafen om att interimistiska beslut

enligt 14 kap. 7 § får meddelas utan huvudförhandling har tagits bort.

Frågor om interimistiska beslut är rättegångsfrågor och det följer av

rättegångsbalkens regler att rättegångsfrågor får avgöras utan huvud-

förhandling.

Den nuvarande andra meningen, som föreskriver att domstolen skall

bereda den andra maken tillfälle att yttra sig innan beslut enligt 14 kap.

7 § meddelas, har justerats redaktionellt.

Nuvarande tredje och fjärde meningarna i paragrafen reglerar frågan

hur interimistiska yrkanden skall behandlas vid förhandlingar när någon

av makarna uteblir från förhandlingen där yrkandena skall prövas. Denna

reglering har upphävts. Skälen för detta redovisas i avsnitt 14.4.

11 §

Paragrafens första stycke handlar om en makes ovillkorliga rätt till dom

på äktenskapsskillnad när den andra maken återkallar sin talan.

Bestämmelsen har förtydligats på det sättet att uttrycket ett yrkande

ersätter talan och att uttrycket yrkandet ersätter målet . Därigenom

klargörs att det endast är yrkandet om äktenskapsskillnad som skall

prövas om den andra maken begär det.

Kravet på delgivning av en underrättelse om återkallelse av ett yrkande

har dessutom avskaffats.

Paragrafens andra stycke har ändrats och avser enbart kärandens

yrkande och enbart yrkandet om äktenskapsskillnad. Det som skall

prövas när käranden uteblir från en förhandling, om motparten begär det,

är yrkandet om äktenskapsskillnad och inte kärandens eventuella andra

yrkanden. Vad som gäller för dessa yrkanden regleras av rättegångs-

balkens bestämmelser.

12 §

En hänvisning till rättegångsbalkens regler har införts för prövningen av

andra frågor i målet än yrkandet om äktenskapsskillnad. Ändringen

innebär att det blir möjligt att avgöra frågor som är tvistiga utan

huvudförhandling i enlighet med 42 kap. 18 § första stycket 6 RB.

16 §

Paragrafen behandlar frågan om interimistiska beslut om nyttjanderätt till

bohag. I den andra meningen har hänvisningen till 9 § ersatts av en regel

om att den andra maken skall få tillfälle att yttra sig över yrkandet innan

rätten meddelar beslut. Någon särreglering i övrigt behövs inte i

förhållande till rättegångsbalkens regler (se kommentaren till 9 §).

26.3 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken

6 kap. 17 §

Det femte stycket i paragrafen upphävs, vilket innebär att det blir möjligt

att avgöra frågor som är tvistiga utan huvudförhandling i enlighet med 42

kap. 18 § första stycket 5 RB.Skälen för detta redovisas i avsnitt 14.1

6 kap. 20 §

I andra stycket första meningen har föreskriften att interimistiska beslut

om vårdnad eller umgänge får meddelas utan huvudförhandling tagits

bort (jfr kommentaren till 14 kap. 9 § ÄktB).

7 kap. 15 §

I andra stycket första meningen har föreskriften att interimistiska

beslut om underhåll får meddelas utan huvudförhandling tagits bort (jfr

kommentaren till 6 kap. 20 § FB och 14 kap. 9 § ÄktB).

26.4 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

26 kap. 8 §

Hänvisningarna i andra stycket till bestämmelser om domstols

förordnande om avräkning har ändrats med anledning av att

avräkningsbesluten skall fattas av kriminalvården.

33 kap. 5 §

Den nuvarande bestämmelsen har ersatts med en hänvisning till lagen

(1974:202) om beräkning av strafftid m.m. och lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård. I de lagarna regleras frågor om

obligatorisk avräkning av straffprocessuella frihetsberövanden.

33 kap. 6 §

Den nuvarande bestämmelsen i 6 §, som reglerar avräkning av

frihetsberövande som skett utom riket, har förts över till 7 §.

Paragrafens nya första stycke innehåller den regel om fakultativ

avräkning som tidigare funnits i 5 § första stycket sista meningen. I

stället för att i paragrafen räkna upp de frihetsberövanden som får

komma i fråga vid tillgodoräknande enligt detta lagrum och de

förutsättningar i övrigt som gäller, dvs. att frihetsberövandet överstiger

24 timmar och att den dömde inte samtidigt undergår verkställighet av

dom i annat mål, har en hänvisning gjorts till den nya 19 a § lagen

(1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

Av det andra stycket framgår att bestämmelsen i första stycket får

tillämpas i det fall en domstol undanröjer en villkorlig dom eller

skyddstillsyn och i stället dömer till fängelse eller till sluten

ungdomsvård. Bestämmelsen i första stycket gäller då även vid sådana

frihetsberövanden som anges i 19 a § andra stycket lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m. Detta innebär ingen ändring i förhållande till

vad som gäller i dag.

I det tredje stycket återfinns den regel som innebär att rätten, när den

dömer någon till böter som har varit frihetsberövad på sätt som får

tillgodoräknas honom, får förordna att påföljden skall anses helt eller

delvis verkställd genom frihetsberövandet. Bestämmelsen motsvarar den

hittills gällande bestämmelsen i 5 § tredje stycket.

33 kap. 7 §

Paragrafen motsvarar den hittills gällande 6 § som ger en fakultativ

möjlighet att avräkna tid för frihetsberövanden som ägt rum utom riket.

Det är även fortsättningsvis rätten som beslutar om sådan avräkning.

Om den som döms till fängelse och har varit frihetsberövad såväl

utomlands som i Sverige, skall domstolen dels besluta om avräkning

skall ske av det utländska frihetsberövandet, dels ange den tid under

vilken han har varit frihetsberövad i Sverige och rapportera det till

kriminalvården. Motsvarande gäller om den utdömda påföljden är sluten

ungdomsvård, om ett frihetsberövande i utlandet har förekommit.

33 kap. 8 §

Paragrafens lagrumshänvisningar har ändrats till 6 och 7 §§ och i övrigt

moderniserats språkligt.

De beslut rörande avräkning som i fortsättningen meddelas av de

lokala kriminalvårdsmyndigheterna kan prövas av Kriminalvårdsstyrel-

sen enligt 22 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut kan överklagas till allmän förvaltnings-

domstol (29 § lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m.). De

beslut rörande avräkning som i fortsättningen skall fattas av Statens

institutionsstyrelse kan på motsvarande sätt överklagas till allmän

förvaltningsdomstol.

26.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m.

19 a §

Paragrafen är ny. Innehållet är dock i huvudsak detsamma som i

nuvarande 33 kap. 5 § BrB. Regleringen är en konsekvens av att de

beslut om avräkningar som är obligatoriska i fortsättningen skall fattas

inom kriminalvården. Av 28 § framgår att beslut enligt denna

bestämmelse skall meddelas av Kriminalvårdsstyrelsen och att

regeringen får föreskriva att någon annan kriminalvårdsmyndighet än

Kriminalvårdsstyrelsen får besluta enligt den lagen. Sådana

bestämmelser finns i förordningen (1974:286) om beräkning av strafftid

m.m.

I avsnitt 6.5 redogörs för hur kriminalvården skall få underlag för

besluten rörande avräkning.

22 §

Bestämmelsen innehåller en föreskrift om hur beräkning av strafftid skall

ske när, enligt 19 a § eller domstols förordnande enligt 33 kap. 7 § BrB

ett fängelsestraff skall anses verkställt till visst antal dagar. Något särskilt

beslut om att fängelsestraffet skall anses verkställt ett visst antal dagar

behöver inte fattas. Kriminalvårdsmyndigheten skall dock först beräkna

slutdag utan beaktande av den tid straffet skall anses verkställt och

därefter beräkna avdraget för den tiden.

Övergångsbestämmelser

Äldre bestämmelser i 22 § tillämpas om ett förordande om avräkning har

meddelats före ikraftträdandet. Övergångsbestämmelsen har införts på

förslag av Lagrådet.

26.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:371) om

rättegången i arbetstvister

4 kap. 4 §

Bestämmelsen som innebär att förhör som lämnas i bevissyfte i

Arbetsdomstolen inte behöver antecknas i protokollet justeras som en

följd av de nya reglerna om protokollföring (se avsnitt 9.2). Ändringen

innebär att hänvisningen till protokoll tas bort. Någon ändring i sak i

övrigt är inte avsedd.

26.7 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

9 kap. 9 §

Ändringen innebär att bestämmelsen om sekretess hos allmän advokat-

byrå upphävs och är föranledd av att de allmänna advokatbyråerna har

avvecklats.

16 kap. 1 §

Bestämmelsen har ändrats redaktionellt med hänsyn till ändringen i 9

kap. 9 § och i 8 kap. 4 § RB.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Övergångs-

bestämmelser har getts beträffande bestämmelsen i 9 kap. 9 §. För

uppgifter som hänför sig till tiden före avvecklingen av de allmänna

advokatbyråerna gäller sekretess enligt bestämmelsens äldre lydelse.

26.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:1009) om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

2 §

I första stycket har införts en möjlighet för domstol att pröva frågor om

förverkande utan huvudförhandling, om huvudförhandling inte behövs

med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av

parterna.

I andra stycket finns bestämmelser om vad föreläggandet i en stämning

och kallelse till huvudförhandling skall innehålla. Bestämmelsen har

kompletterats med en bestämmelse om vad föreläggandet skall innehålla

när det är fråga om en skriftlig handläggning.

Av ett nytt tredje stycke framgår att parterna innan ett mål avgörs utan

huvudförhandling skall beredas tillfälle att slutföra sin talan, om det inte

är uppenbart obehövligt. Ett slutföreläggande är uppenbart obehövligt om

det framstår som klart att parterna inte har något att tillägga utöver vad

som redan kan ha anförts.

4 §

Andra stycket har ändrats på det sättet att delgivning av åklagares och

polismans beslut om förverkande inte längre skall anslås på rättens

kansli. Sådana beslut skall i stället när delgivning får ske på det sättet

anslås hos den myndighet som har meddelat beslutet.

26.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1559) med

föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

yttrandefrihetsgrundlagens områden

10 kap. 2 §

Bestämmelsen i första stycket har justerats formellt med anledning av de

nya bestämmelserna i 6 kap. rättegångsbalken, som innebär att det som

skall antecknas vid ett sammanträde inte nödvändigtvis skall göras i ett

protokoll. Den nya lydelsen anger att juryn under sin överläggning skall

ha tillgång till de anteckningar och ljudinspelningar som tillkommit

enligt 6 kap. RB.

26.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård

10 a §

Bestämmelsen är ny och innebär att 19 a § lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m. skall tillämpas på motsvarande sätt i fråga

om sluten ungdomsvård. Bestämmelsen som har utformats i enlighet

med Lagrådets synpunkter är en konsekvens av att de beslut om

avräkningar som är obligatoriska skall fullgöras av Statens

institutionsstyrelse i fråga om påföljden sluten ungdomsvård. Med har

dömts till sluten ungdomsvård förstås även det fallet att rätten med

undanröjande av villkorlig dom eller skyddstillsyn har dömt till sluten

ungdomsvård. Reformen behandlas i avsnitt 6.

26.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:116) om

skiljeförfarande

35 §

Första stycket med hänvisningen till bestämmelsen i 43 kap. 11 § RB om

fortsatt huvudförhandling efter uppehåll har upphävts med anledningen

av den bestämmelsens nya utformning.

Författningsförslagen i departementspromemorian

Domstolsförfarandet Förslag till förbättringar

(Ds 1997:7)

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 1 kap. 9 §, nuvarande 6 kap., 33 kap. 5 §, 42 kap. 10 § och 47

kap. 10 § skall upphöra att gälla,

dels att 5 kap. 9 §, 9 kap. 5 §, 10 kap. 18 §, 12 kap. 9 och 15 §§, 15

kap. 3 §, 18 kap. 8 a och 14 §§, 19 kap. 12 §, 20 kap. 9 och 14 §§, 35

kap. 13 §, 36 kap. 24 §, 42 kap. 11, 18 och 20 §§, 43 kap. 3, 8, 11 och

13 §§, 44 kap. 9 §, 45 kap. 13 §, 46 kap. 3, 7, 11 och 13 §§, 47 kap. 21,

22 och 24 §§, 50 kap. 10 och 17 §§, 51 kap. 10 och 17 §§, 52 kap. 11 §,

53 kap. 2 § och 55 kap. 15 § skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas fem nya paragrafer, 11 kap. 4 a §, 20

kap. 14 a §, 21 kap. 1 a §, 35 kap. 15 § och 44 kap. 11 § samt ett nytt

kapitel 6 kap., av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §

Det ankommer på rättens

ordförande att upprätthålla ord-

ningen vid rättens sammanträden

och att meddela de föreskrifter

som behövs. Han får utvisa den

som stör förhandlingen eller på

annat sätt uppträder otillbörligt.

Han får också begränsa antalet

åhörare i rättssalen för att undvika

trängsel. Rätten får förbjuda att

annan tar upp förhör på fonetisk

väg, om det kan antas att

upptagningen så besvärar den som

hörs att det blir till men för

utredningen. Fotografi får inte tas

i rättssalen.

Det ankommer på rättens ord-

förande att upprätthålla ordningen

vid rättens sammanträden och att

meddela de föreskrifter som

behövs. Han får utvisa den som

stör förhandlingen eller på annat

sätt uppträder otillbörligt. Han får

också begränsa antalet åhörare i

rättssalen för att undvika trängsel.

Rätten får förbjuda att annan tar

upp förhör på fonetisk väg, om det

kan antas att upptagningen så

besvärar den som hörs att det blir

till men för utredningen. Fotogra-

fering eller annan bildupptagning

får inte ske i rättssalen i andra fall

än som avses i 11 kap. 4 a §, 20

kap. 14 a § första stycket, 21 kap.

1 a § och 35 kap. 15 §.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i

övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla

ordningen får rätten förordna att han omedelbart skall tas i häkte och

kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än tre dagar.

Om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar finns särskilda

föreskrifter.

6 kap. Om registrering av uppgifter och handlingar

1 § Vid domstolen skall det föras register över alla mål. Registret skall

utvisa tiden då varje mål kommit in, de åtgärder som vidtagits med målet,

tiden för målets avgörande och, om överklagande skett, dagen då

anmälan eller överklagande kommit in och de åtgärder som vidtagits.

Handlingarna i målet skall föras samman till en akt.

2 § Av målregistret eller av akten skall framgå

1. vilka avgöranden som domstolen har träffat i målet, när de har

träffats och vem eller vilka som bär ansvaret för dem samt

2. vem eller vilka som bär ansvaret för gjorda anteckningar.

Om flera ledamöter som deltar i en omröstning inte är eniga, skall även

de skiljaktiga meningarna framgå av målregistret eller av akten.

3 § Vid ett sammanträde skall antecknas

1. tid och ställe för sammanträdet,

2. vilka som deltar i sammanträdet,

3. rättegångsfullmakter som ges muntligen inför domstolen,

4. när sammanträdet hålls inom stängda dörrar, anledningen till det,

5. yrkanden av parterna eller av andra samt en parts eller någon annans

inställning till ett yrkande,

6. den utredning som läggs fram, samt

7. vad som iakttas vid en syn.

Vid ett sammanträde som hålls i förberedande syfte skall dessutom

antecknas

1. parternas åberopanden av omständigheter som är av omedelbar

betydelse för utgången i målet samt motpartens inställning till dessa

åberopanden,

2. de bevis som parterna vill åberopa och vad de vill styrka med varje

särskilt bevis, samt

3. det som i övrigt behövs till ledning för en huvudförhandling.

Anteckningarna skall göras i anslutning till sammanträdet.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 § tillämpas för den som gör

anteckningarna.

4 § Berättelser som avges i bevisningssyfte skall tas upp elektroniskt

eller, i sådana delar som har betydelse för målet, skrivas ned för hand.

Detta gäller dock inte en berättelse av den som är tilltalad i brottmål.

Om berättelsen skrivs ned, skall parterna och den som hörts

omedelbart ges tillfälle att kontrollera det skrivna. Den som lämnat

berättelsen skall i det sammanhanget tillfrågas om han har något att

invända mot innehållet. En invändning som inte föranleder någon

ändring skall antecknas. Därefter får det nedskrivna inte ändras.

5 § Det som i detta kapitel sägs om mål gäller även ärenden som

handläggs enligt denna balk.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

5 §

Den som vid sammanträde inför

rätten stör förhandlingen eller

fotograferar i rättssalen eller bryter

mot föreskrift eller förbud, som

har meddelats med stöd av 5 kap.

9 §, döms till penningböter. Till

samma straff döms den som

muntligen inför rätten eller i

rättegångsskrift uttalar sig

otillbörligt.

Den som vid sammanträde inför

rätten stör förhandlingen eller, i

strid mot 5 kap. 9 §, fotograferar i

rättssalen eller bryter mot

föreskrift eller förbud, som har

meddelats med stöd av 5 kap. 9 §,

döms till penningböter. Till

samma straff döms den som

muntligen inför rätten eller i

rättegångsskrift uttalar sig

otillbörligt.

10 kap.

18 §

Är rätten av annan grund än i

17 § sägs obehörig att upptaga

tvist, som där väckes, skall tvisten

dock anses väckt vid rätt domstol,

om ej svaranden i rätt tid gjort

invändning om domstolens behö-

righet eller uteblivit från första

inställelsen eller, då förberedelsen

är skriftlig, underlåtit att inkomma

med svaromål. Har svaranden ute-

blivit eller underlåtit att inkomma

med svaromål, skall kärandens

uppgift om de omständigheter,

som betinga domstolens behörig-

het, tagas för god, om svaranden

erhållit del därav och anledning ej

förekommer, att den är oriktig.

Är rätten av annan grund än i

17 § sägs obehörig att ta upp tvist,

som där väcks, skall tvisten dock

anses väckt vid rätt domstol, om ej

svaranden i rätt tid gjort

invändning om domstolens behö-

righet.

11 kap.

4 a §

En part får infinna sig vid en

förhandling inför rätten genom

bild- och ljudöverföring

1.om det är lämpligt med hänsyn

till ändamålet med hans inställelse

och övriga omständigheter, eller

2. om förhandlingen annars

skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att

parten är närvarande på vanligt

sätt.

Under samma förutsättningar

som anges i första stycket får en

part infinna sig genom telefon vid

ett sammanträde för förberedelse

och vid en huvudförhandling i

förenklad form som hålls i omedel-

bart samband med förberedelse-

sammanträdet.

Reglerna i denna balk om

kallelser och förelägganden och

om påföljder för utevaro gäller

inte för en part som får infinna sig

vid rätten genom bild- och

ljudöverföring eller genom telefon.

12 kap.

9 §

Skriftlig fullmakt skall företes i

huvudskrift, när ombudet första

gången vid rätten för talan i målet.

En skriftlig fullmakt skall ges in

i original när ombudet första

gången vid rätten för talan i målet.

Om inte rätten anser att det

behövs, behöver dock fullmakten

inte ges in av ett ombud som

1. är advokat eller biträdande

jurist på en advokatbyrå, eller

2. har varit ombud för parten i

ett mål som har handlagts hos

kronofogdemyndigheten enligt

lagen (1990: 746) om betalnings-

föreläggande och handräckning

och därefter överlämnats till

rätten.

Är, då fullmakt skall företes, sådan icke tillgänglig, skall rätten giva

ombudet tid att förete den; vad nu sagts gälle ej i fråga om

missnöjesanmälan. Finnes uppskov olägligt, må rätten fortsätta med

handläggningen av målet, dock utan att däri meddela dom eller slutligt

beslut. Utfärdas fullmakt, skall behörigheten anses innefatta vad ombudet

tidigare åtgjort i rättegången.

Finner rätten ovisst, huruvida parts underskrift å fullmakt är riktig, må

rätten medgiva anstånd för ovisshetens undanröjande.

Skriftlig fullmakt skall i huvud-

skrift eller styrkt avskrift bifogas

akten.

15 §

I ombuds behörighet enligt 14 § må inskränkning ske, allenast såvitt

angår ombudets rätt att väcka talan, att mottaga delgivning av stämning,

att ingå förlikning, att söka verkställighet av rättens dom eller att uppbära

parten tillerkänd ersättning för rättegångskostnad; har annan inskränk-

ning skett, vare den utan verkan.

Har inskränkning, som är

tillåten, icke skett i fullmakten,

vare den ej gällande mot rätten

och motparten, innan den bragts

till deras kännedom muntligen

inför rätten eller ock skriftligen.

Om en inskränkning inte har

antecknats i en fullmakt, som har

getts in till rätten, gäller inskränk-

ningen inte mot rätten eller

motparten, innan de har upplysts

om den muntligen inför rätten eller

skriftligen.

15 kap.

3 §

Om någon, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, visar sannolika

skäl för att han mot någon annan

har ett anspråk, som är eller kan

antas bli föremål för rättegång

eller prövning i annan liknande

ordning, och det skäligen kan

befaras att motparten genom att

utöva viss verksamhet eller företa

eller underlåta viss handling eller

på annat sätt hindrar eller försvårar

utövningen av sökandens rätt eller

väsentligt förringar dess värde, får

domstol förordna om lämplig

åtgärd för att säkerställa sökandens

rätt.

Om någon visar sannolika skäl

för att han mot någon annan har ett

anspråk, som är eller kan antas bli

föremål för rättegång eller

prövning i annan liknande ordning,

och det skäligen kan befaras att

motparten genom att utöva viss

verksamhet eller företa eller

underlåta viss handling eller på

annat sätt hindrar eller försvårar

utövningen av sökandens rätt eller

väsentligt förringar dess värde, får

domstol förordna om lämplig

åtgärd för att säkerställa sökandens

rätt.

En åtgärd enligt första stycket får innebära förbud vid vite att utöva

viss verksamhet eller företa viss handling eller annat föreläggande vid

vite att beakta sökandens anspråk eller förordnande av syssloman eller

meddelande av en föreskrift som är ägnad att på annat sätt förebygga

intrång i sökandens rätt.

18 kap.

8 a §

I mål där 1 kap. 3 d § första stycket tillämpas gäller följande i

stället för bestämmelserna i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad för

1. rättslig rådgivning under en timme vid ett tillfälle för varje instans

och med belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för

rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) under en timme,

2. ansökningsavgift,

3. resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med

sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och

uppehälle för ombud,

4. vittnesbevisning,

5. översättning av handling.

I de fall 3 § eller 6 § tillämpas

får ersättning för rättegångskost-

nad avse kostnad för arvode till

ombud eller biträde utöver vad

som gäller enligt andra stycket 1.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för

tillvaratagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för

mål som avses i denna paragraf, utgår ersättning för kostnad som avser

den tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för

denna.

Har ett mål om betalningsföre-

läggande eller handräckning över-

lämnats till tingsrätt får, om målet

därefter avgörs genom tredskodom

mot svaranden, ersättning även

avse skälig kostnad för en rätte-

gångsskrift eller för inställelse vid

ett sammanträde inför rätten.

Sådan ytterligare ersättning utgår,

om inte särskilda skäl föranleder

annan bedömning, enligt bestäm-

melser som regeringen meddelar.

Om ett mål avgörs genom

tredskodom, får ersättning även

avse skälig kostnad för en rätte-

gångsskrift eller för inställelse vid

ett sammanträde inför rätten.

Sådan ytterligare ersättning utgår,

om inte särskilda skäl föranleder

annan bedömning, med belopp

som motsvarar högst hälften av

den ersättning som betalas för

rådgivning enligt rättshjälpslagen

(1996:1619) under en timme.

14 §

En part, som vill ha ersättning för rättegångskostnad, skall framställa

sitt yrkande innan handläggningen avslutas. Han skall därvid uppge vari

kostnaden består. Om han inte har framställt sitt yrkande inom den

angivna tiden, får han inte därefter föra talan om kostnad som har

uppkommit vid samma rätt. En part får dock, även om han inte har

framställt något yrkande, erhålla ränta som avses i 8 § andra stycket samt

ersättning för ett exemplar av rättens dom eller slutliga beslut.

Rätten skall självmant pröva

frågor om tillämpningen av

bestämmelserna i 1 10 samt 12

och 13 §§, om inte sådan prövning

är obehövlig på grund av särskilda

omständigheter. Beslut i sådan

kostnadsfråga som avses i detta

kapitel meddelas när rätten avgör

målet. Ingår i ersättning för

rättegångskostnad arvode till

ombud eller biträde, skall arvodets

belopp anges.

Rätten skall självmant pröva

frågor om tillämpningen av

bestämmelserna i 1 10 samt 12

och 13 §§, om inte sådan prövning

är obehövlig på grund av särskilda

omständigheter. Beslut i sådan

kostnadsfråga som avses i detta

kapitel meddelas när rätten avgör

målet.

19 kap.

12 §

Vad som sägs i detta kapitel

skall tillämpas även i fråga om

domstolarnas befattning med

förundersökning och användande

av tvångsmedel.

Vad som sägs i detta kapitel

skall tillämpas även i fråga om

domstolarnas befattning med

förundersökning och användande

av tvångsmedel. Om särskilda skäl

föreligger, får sådana frågor tas

upp även av rätten i en annan ort

än som följer av reglerna i detta

kapitel.

Om särskilda skäl föreligger, får

en fråga om häktning tas upp även

av rätten i en annan ort än som

följer av reglerna i detta kapitel.

20 kap.

9 §

Sedan dom fallit, må ej allmänt

åtal nedläggas.

Allmänt åtal får inte läggas ned

efter det att dom meddelats

Nedlägges allmänt åtal på den

grund, att tillräckliga skäl, att den

misstänkte är skyldig till brottet, ej

föreligga, må målsäganden över-

taga åtalet; han skall dock hos

rätten göra anmälan därom inom

den tid, högst en månad, som av

rätten bestämmes, sedan han

erhöll vetskap om nedläggandet.

Övertager ej målsäganden åtalet,

äge han icke därefter väcka åtal

för brottet; om den tilltalade yrkar

det, skall frikännande dom

meddelas.

Läggs allmänt åtal ned därför att

tillräckliga skäl inte längre

föreligger för antagande att den

tilltalade är skyldig till brottet,

skall frikännande dom meddelas,

om den tilltalade yrkar det.

14 §

Är målsäganden omyndig och

rör brottet egendom, varöver han

ej råder, eller rättshandling, som

han ej själv äger ingå, får hans

ställföreträdare angiva brottet eller

tala därå. Samma rätt har en

förvaltare enligt föräldrabalken för

en målsägandes räkning när brottet

rör egendom eller rättshandling

som omfattas av förvaltarens

uppdrag. Rör brottet den omyn-

diges person, får den som har

vårdnaden om honom angiva

brottet eller tala därå. Vad i 11

kap. 2 5 §§ är stadgat om part

och ställföreträdare i tvistemål

tillämpas beträffande målsägande,

även om han ej för talan.

Om rättegångsombud för måls-

ägande gäller vad i 12 kap. är

stadgat.

Är målsäganden omyndig och

rör brottet egendom, varöver han

ej råder, eller rättshandling, som

han ej själv äger ingå, får hans

ställföreträdare angiva brottet eller

tala därå. Samma rätt har en

förvaltare enligt föräldrabalken för

en målsägandes räkning när brottet

rör egendom eller rättshandling

som omfattas av förvaltarens

uppdrag. Rör brottet den omyn-

diges person, får den som har

vårdnaden om honom angiva

brottet eller tala därå.

14 a §

Åklagaren får infinna sig vid

rättens förhandlingar genom bild-

och ljudöverföring.

Vad i 11 kap. 2 5 §§ är stadgat

om part och ställföreträdare i

tvistemål tillämpas beträffande

målsägande, även om han ej för

talan.

Om rättegångsombud för måls-

ägande gäller vad i 12 kap. är

stadgat.

21 kap.

1 a §

Den misstänkte får infinna sig

vid en förhandling inför rätten

genom bild- och ljudöverföring

1. om det är lämpligt med

hänsyn till ändamålet med hans

inställelse och övriga omständig-

heter, eller

2. om förhandlingen annars

skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att

han är närvarande på vanligt sätt.

Första stycket gäller inte

1. häktningsförhandlingar i

tingsrätt

2. huvudförhandlingar i tings-

rätt i mål där det finns anledning

att döma till annan påföljd än

böter.

Under samma förutsättningar

som anges i första stycket får den

misstänkte infinna sig genom

telefon vid ett sammanträde för

förberedelse och ett sammanträde

enligt 52 kap. Reglerna i denna

balk om kallelser och föreläggan-

den och om påföljder för utevaro

gäller inte för en misstänkt som får

infinna sig vid rätten genom bild-

och ljudöverföring eller genom

telefon.

35 kap.

13 §

Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom

huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner detta vara av

betydelse i målet och det inte föreligger hinder mot att ta upp beviset.

Har tingsrätten i ett mål som fullföljts till hovrätten tagit upp muntlig

bevisning eller hållit syn på stället, behöver beviset tas upp på nytt endast

om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. I högsta

domstolen får de bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast

om det föreligger synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på

nytt, skall det förebringas genom

protokoll eller på annat lämpligt

sätt.

Om ett bevis inte tas upp på

nytt, skall det förebringas genom

uppspelning av en elektronisk upp-

tagning eller på annat lämpligt

sätt.

15 §

Bevisning får tas upp genom

bild- och ljudöverföring eller

genom telefon

1. om det är lämpligt med

hänsyn till bevisningens art och

övriga omständigheter, eller

2. om bevisupptagning enligt

vanliga regler skulle medföra

kostnader eller olägenheter som

inte står i rimligt förhållande till

betydelsen av att bevisningen tas

upp på sådant sätt.

Vid bevisupptagning genom

bild- och ljudöverföring eller

genom telefon gäller inte reglerna

i denna balk om kallelser och

förelägganden och om påföljder

för utevaro.

36 kap.

24 §

Vittne äger rätt till ersättning enligt vad som sägs nedan.

Ersättning till vittne, som åberopats av enskild part, skall utgivas av

parten. Har rätten självmant inkallat vittne och är saken sådan, att

förlikning därom är tillåten, eller är fråga om ansvar för brott, som ej hör

under allmänt åtal, skall ersättningen utgivas av parterna en för båda och

båda för en. I annat fall skall ersättningen utgå av allmänna medel.

Ersättning, som skall utgivas av

part, skall innefatta gottgörelse för

nödiga kostnader till resa och

uppehälle samt för tidsspillan efter

vad rätten prövar skäligt. Ersätt-

ning, som skall utgå av allmänna

medel, fastställes av rätten enligt

bestämmelser som regeringen

meddelar.

Ersättning, som skall utgivas av

part, skall innefatta gottgörelse för

nödiga kostnader till resa och

uppehälle samt för tidsspillan efter

vad rätten prövar skäligt. Ersätt-

ning, som skall utgå av allmänna

medel, fastställes genom rättens

försorg enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

42 kap.

11 §

I mål där förlikning om saken är

tillåten får käranden, om han

underlåter att medverka i rätte-

gången, föreläggas att senast viss

dag uppge om han vidhåller sin

talan vid påföljd att målet annars

kan komma att avskrivas.

I mål där förlikning om saken är tillåten får svaranden föreläggas att

skriftligen avge svaromål enligt 7 § vid påföljd att tredskodom annars

kan komma att meddelas mot honom. I föreläggandet skall anges vad

svaranden enligt 44 kap. 7 a eller 7 b § skall iaktta för att tredskodom inte

skall kunna meddelas mot honom.

18 §

Ett mål avgörs efter huvudförhandling. Utan sådan förhandling får

rätten dock

1. avgöra ett mål på annat sätt än genom dom,

2. meddela dom om kärandens

framställning inte innefattar laga

skäl för käromålet eller om det

annars är uppenbart att detta är

ogrundat,

2. meddela tredskodom,

3. meddela tredskodom,

3. meddela dom i anledning av

talan som medgivits eller efter-

givits,

4. meddela dom i anledning av

talan som medgivits eller efter-

givits,

4. stadfästa förlikning och

5. stadfästa förlikning och

5. även i annat fall meddela

dom, om huvudförhandling inte

behövs med hänsyn till

utredningen i målet och inte heller

begärs av någon av parterna.

6. även i annat fall meddela

dom, om huvudförhandling inte

behövs med hänsyn till utred-

ningen i målet och inte heller

begärs av någon av parterna.

Innan ett mål avgörs med stöd

av första stycket 5, skall parterna,

om de inte kan anses redan ha

slutfört sin talan, beredas tillfälle

till detta.

Innan ett mål avgörs med stöd

av första stycket 2 eller 6, skall

parterna, om de inte kan anses

redan ha slutfört sin talan, beredas

tillfälle till detta.

Innan ett mål avgörs genom tredskodom enligt 44 kap. 7 a eller 7 b §,

gäller vad som sägs i andra stycket i fråga om käranden.

20 §

Så snart förberedelsen avslutats

skall rätten, om målet inte avgjorts

enligt 18 §, bestämma tid för

huvudförhandling, om möjligt efter

samråd med parterna. Huvudför-

handling för handläggning av

rättegångsfråga eller del av saken,

som kan avgöras särskilt, får hållas

även om förberedelsen av målet i

övrigt inte har avslutats.

Rätten skall så snart som möjligt

bestämma tid för huvudförhand-

ling. Huvudförhandling för hand-

läggning av rättegångsfråga eller

del av saken, som kan avgöras

särskilt, får hållas även om

förberedelsen av målet i övrigt inte

har avslutats.

Huvudförhandlingen får med parternas samtycke hållas i förenklad

form, om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 43 kap. 2 §. Sådan

huvudförhandling kan äga rum i omedelbart samband med förberedelsen

eller, under förutsättning att samma domare sitter i rätten, inom femton

dagar från den dag då den muntliga förberedelsen avslutades. Oavsett

parternas samtycke får huvudförhandling i förenklad form hållas i

omedelbart samband med förberedelsen, om saken är uppenbar.

Om muntlig förberedelse hålls

per telefon, får även huvudför-

handling i förenklad form hållas

per telefon i omedelbart samband

med förberedelsen.

Vid huvudförhandling i förenklad form skall vad som ägt rum under

det sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha ägt

rum även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid

denna.

43 kap.

3 §

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §,

får förhandlingen ändå påbörjas,

om det kan antas att den enligt

11 § andra stycket kan fortsätta

senare utan att ny huvudför-

handling behöver hållas och en

uppdelning av förhandlingen inte

är olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §,

får förhandlingen ändå påbörjas,

om det kan antas att hindret

kommer att undanröjas utan att ny

huvudförhandling behöver hållas

enligt 11 § tredje stycket och en

uppdelning av förhandlingen inte

är olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning,

om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling och

den som skall höras finns tillgänglig.

Om det är av synnerlig vikt för utredningen, får även annan

handläggning äga rum i anslutning till bevisupptagning enligt andra

stycket.

Om bevisning upptas med stöd av andra eller tredje stycket, gäller i

tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som upptas utom

huvudförhandlingen.

8 §

Sedan parterna utvecklat sin talan, skall bevisningen förebringas.

Skall en part höras i bevissyfte, bör förhöret äga rum innan

vittnesbevisning tas upp rörande den omständighet förhöret gäller.

Rätten får förordna att skriftliga bevis skall anses upptagna vid

huvudförhandlingen utan att de läses upp vid denna. Detta får ske endast

om parterna medger det, rättens ledamöter tagit del av bevisen och det

inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna.

Bevisning får vid huvudför-

handling tas upp per telefon, om

det är lämpligt med hänsyn till

bevisningens art och övriga

omständigheter eller om bevisupp-

tagning enligt vanliga regler

skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att

bevisningen tas upp på sådant sätt.

Vid bevisupptagning per telefon

gäller inte reglerna i denna balk

om kallelser och förelägganden

och om påföljder för utevaro.

11 §

Huvudförhandlingen skall, utan

annat avbrott än som kan

föranledas av bestämmelserna i 1

kap. 9 §, om möjligt fortgå i ett

sammanhang till dess målet är

färdigt för avgörande. En

påbörjad huvudförhandling får

uppskjutas endast om förhand-

lingen ägt rum enligt 3 § första

stycket, om det efter handlägg-

ningens början har kommit fram

något nytt viktigt skäl eller bevis

eller om rätten annars finner att

det är nödvändigt. En uppskjuten

huvudförhandling skall återupptas

så snart som möjligt.

Har en huvudförhandling upp-

skjutits en eller flera gånger, får

fortsatt huvudförhandling hållas,

om den sammanlagda uppskovs-

tiden uppgår till högst femton

dagar. I annat fall skall ny

huvudförhandling hållas, om det

inte med hänsyn till målets

beskaffenhet föreligger synnerliga

skäl att hålla fortsatt huvud-

förhandling och syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

inte eftersätts i väsentlig mån.

Uppskjuts en huvudförhandling

som hålls i förenklad form, skall

alltid ny huvudförhandling hållas

utan tillämpning av 42 kap. 20 §

andra stycket.

Huvudförhandlingen skall

genomföras utan onödiga uppehåll

och så långt som möjligt i ett

sammanhang.

Om huvudförhandlingen inte

kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en

vecka. I andra fall skall

förhandlingen pågå minst tre

dagar per vecka. Om det finns

särskilda skäl, får dock uppehåll

göras i större omfattning än vad

som nu har sagts.

Ny huvudförhandling skall

hållas, om uppehåll i förhand-

lingen gjorts i sådan omfattning

att syftet med en sammanhållen

huvudförhandling väsentligen gått

förlorat.

Till en uppskjuten huvudför-

handling skall parterna kallas

omedelbart eller genom särskild

kallelse. I fråga om föreläggande

för parterna gäller vad som sägs i

42 kap. 12 §. Utsätts ett mål till

fortsatt huvudförhandling, får i

stället för föreläggande enligt 12 §

första stycket en part föreläggas att

inställa sig vid påföljd att annars

tredskodom kan komma att

meddelas mot honom eller målet

avgöras utan hinder av hans

utevaro.

Om rätten beslutar om uppehåll

i förhandlingen, skall parterna

kallas till den senare förhand-

lingen omedelbart eller genom

särskild kallelse. I fråga om

föreläggande för parterna gäller

vad som sägs i 42 kap. 12 §.

Utsätts ett mål till fortsatt

huvudförhandling, får i stället för

föreläggande enligt 12 § första

stycket en part föreläggas att

inställa sig vid påföljd att annars

tredskodom kan komma att

meddelas mot honom eller målet

avgöras utan hinder av hans

utevaro.

13 §

Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den

slutade vid den tidigare förhandlingen.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upp-

tagits vid tidigare handläggning,

skall tas upp på nytt, om rätten

finner detta vara av betydelse i

målet och det inte föreligger

hinder mot att ta upp beviset. Om

ett bevis inte tas upp på nytt, skall

det förebringas genom protokoll

eller på annat lämpligt sätt.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upp-

tagits vid tidigare handläggning,

skall tas upp på nytt, om rätten

finner detta vara av betydelse i

målet och det inte föreligger

hinder mot att ta upp beviset. Om

ett bevis inte tas upp på nytt, skall

det förebringas genom uppspel-

ning av en elektronisk upptagning

eller på annat lämpligt sätt.

44 kap.

9 §

Part, mot vilken tredskodom

givits, äge hos den rätt, där talan

väckts, söka återvinning inom en

månad från den dag, då domen

delgavs honom. Sökes ej åter-

vinning, skall domen stå fast i vad

den gått honom emot.

Part, mot vilken tredskodom

givits, äge hos den rätt, där talan

väckts, söka återvinning inom en

månad från den dag då domen

meddelades. Sökes ej återvinning,

skall domen stå fast i vad den gått

honom emot.

Ansökan om återvinning skall göras skriftligen. Har tredskodom givits

under förberedelsen, bör skriften innehålla allt vad från sökandens sida

erfordras för förberedelsens fullföljande.

11 §

Om käranden underlåter att

följa ett föreläggande enligt 42

kap. 11 § första stycket att uppge

om han vidhåller sin talan, får

målet avskrivas, om inte svaran-

den motsätter sig det.

45 kap.

13 §

Om särskilda skäl föreligger, får rätten hålla sammanträde för

förberedelse med parter och andra som berörs. I fråga om kallelse av

parter skall 15 § tillämpas.

Uteblir någon som kallats till sammanträdet, får detta ändå hållas, om

det främjar förberedelsens syfte. Om den som uteblivit förelagts vite, får

rätten besluta att nytt vite skall föreläggas eller att han skall hämtas till

rätten.

Vad som sägs om sammanträde

per telefon i 42 kap. 10 § skall

gälla även vid sammanträde enligt

denna paragraf.

46 kap.

3 §

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §

första stycket 4 6, får förhand-

lingen ändå påbörjas, om det kan

antas att den enligt 11 § andra

stycket kan fortsätta senare utan

att ny huvudförhandling behöver

hållas och en uppdelning av för-

handlingen inte är olämplig med

hänsyn till målets beskaffenhet.

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §

första stycket 4 6, får förhand-

lingen ändå påbörjas, om det kan

antas att hindret kommer att

undanröjas utan att ny huvud-

förhandling behöver hållas enligt

11 § tredje stycket och en upp-

delning av förhandlingen inte är

olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning,

om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling och

den som skall höras finns tillgänglig.

Om det är av synnerlig vikt för utredningen, får även annan

handläggning äga rum i anslutning till bevisupptagning enligt andra

stycket.

Om bevisning upptas med stöd av andra eller tredje stycket, gäller i

tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som upptas utom

huvudförhandlingen.

7 §

Rätten får förordna att skriftliga bevis skall anses upptagna vid

huvudförhandlingen utan att de läses upp vid denna. Detta får ske endast

om parterna medger det, rättens ledamöter tagit del av bevisen och det

inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna.

Bevisning får vid huvud-

förhandling tas upp per telefon,

om det är lämpligt med hänsyn till

bevisningens art och övriga

omständigheter eller om bevis-

upptagning enligt vanliga regler

skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att

bevisningen tas upp på sådant sätt.

Vid bevisupptagning per telefon

gäller inte reglerna i denna balk

om kallelser och förelägganden

och om påföljder för utevaro.

11 §

Huvudförhandlingen skall, utan

annat avbrott än som kan

föranledas av bestämmelserna i

1 kap. 9 §, om möjligt fortgå i ett

sammanhang till dess målet är

färdigt för avgörande. En

påbörjad huvudförhandling får

uppskjutas endast om förhand-

lingen ägt rum enligt 3 § första

stycket, om det efter handlägg-

ningens början har kommit fram

något nytt viktigt skäl eller bevis

eller om rätten annars finner att

det är nödvändigt. En uppskjuten

huvudförhandling skall återupptas

så snart som möjligt. Är den

tilltalade häktad, skall förhand-

lingen återupptas inom en vecka

från dagen för föregående

förhandlings avslutande eller, då

han häktats därefter, från dagen

för hans häktande, om inte på

grund av särskilda omständigheter

ett längre uppskov är nödvändigt.

Har en huvudförhandling upp-

skjutits en eller flera gånger, får

fortsatt huvudförhandling hållas,

om den sammanlagda uppskovs-

tiden uppgår till högst femton

dagar. I annat fall skall ny

huvudförhandling hållas, om det

inte med hänsyn till målets

beskaffenhet föreligger synnerliga

skäl att hålla fortsatt huvudför-

handling och syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

inte eftersätts i väsentlig mån.

Utan hinder av bestämmelserna

i andra stycket får fortsatt huvud-

förhandling hållas i den mån

uppskov har föranletts av en

rättspsykiatrisk undersökning, om

det inte är olämpligt med hänsyn

till uppskovets längd och omstän-

digheterna i målet.

Till en uppskjuten huvudför-

handling skall parterna kallas

omedelbart eller genom särskild

kallelse. I fråga om föreläggande

gäller vad som sägs i 45 kap. 15 §.

Huvudförhandlingen skall

genomföras utan onödiga uppehåll

och så långt som möjligt i ett

sammanhang.

Om huvudförhandlingen inte

kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en

vecka. I andra fall skall förhand-

lingen pågå minst tre dagar per

vecka. Om det finns särskilda skäl,

får dock uppehåll göras i större

omfattning än vad som nu har

sagts.

Ny huvudförhandling skall

hållas, om uppehåll i förhand-

lingen gjorts i sådan omfattning

att syftet med en sammanhållen

huvudförhandling väsentligen gått

förlorat.

Om rätten beslutar om uppehåll

i förhandlingen, skall parterna

kallas till den senare

förhandlingen omedelbart eller

genom särskild kallelse. I fråga

om föreläggande gäller vad som

sägs i 45 kap. 15 §.

13 §

Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där

den slutade vid den tidigare förhandlingen.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upp-

tagits vid tidigare handläggning,

skall tas upp på nytt, om rätten

finner detta vara av betydelse i

målet och det inte föreligger

hinder mot att ta upp beviset. Om

ett bevis inte tas upp på nytt, skall

det förebringas genom protokoll

eller på annat lämpligt sätt.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig hand-

läggning. Bevis, som upptagits vid

tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte föreligger hinder mot att ta

upp beviset. Om ett bevis inte tas

upp på nytt, skall det förebringas

genom uppspelning av en

elektronisk upptagning eller på

annat lämpligt sätt.

47 kap.

21 §

Under förberedelsen må beslut

meddelas i fråga om måls

avvisande.

Under förberedelsen får beslut

meddelas i fråga om måls

avvisande.

Rätten får också utan huvud-

förhandling meddela dom om

målsägandens framställning inte

innefattar laga skäl för åtalet eller

om det annars är uppenbart att

detta är ogrundat. Innan målet

avgörs skall parterna, om de inte

kan anses redan ha slutfört sin

talan, beredas tillfälle till detta.

22 §

Så snart förberedelsen avslutats

skall rätten bestämma tid för

huvudförhandling, om möjligt efter

samråd med parterna. Huvudför-

handling för handläggning av

rättegångsfråga eller del av saken,

som kan avgöras särskilt, får hållas

även om förberedelsen av målet i

övrigt inte har avslutats.

Rätten skall så snart som möjligt

bestämma tid för huvudförhand-

ling. Huvudförhandling för hand-

läggning av rättegångsfråga eller

del av saken, som kan avgöras

särskilt, får hållas även om

förberedelsen av målet i övrigt inte

har avslutats.

Är den tilltalade häktad, skall huvudförhandlingen hållas inom en

vecka från dagen för förberedelsens avslutande eller, då han häktats

därefter, från dagen för hans häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom

en månad från dagen för förberedelsens avslutande. Har reseförbudet

meddelats därefter, skall tiden räknas från dagen för delgivning av

beslutet.

24 §

Om enskilt åtal skall i övrigt vad i 45 kap. 1 § tredje stycket samt 2, 3,

5, 6, 8, 12 och 17 §§ är stadgat äga motsvarande tillämpning.

Beträffande huvudförhandling i mål, vari enskilt åtal föres, äge

bestämmelserna i 46 kap. motsvarande tillämpning; i dylikt mål gälle

dock följande avvikelser:

1. Om kallelse till uppskjuten

huvudförhandling och föreläggan-

de för part gälle vad i 23 § i detta

kapitel är stadgat.

1. Om kallelse till huvudför-

handling som återupptas efter

uppehåll och föreläggande för part

gäller vad i 23 § i detta kapitel är

stadgat.

2. Utebliva båda parterna från rättegångstillfälle för huvudförhandling,

skall målet avskrivas. Om påföljd för målsägande, som uteblir eller

underlåter att infinna sig personligen, så ock om måls återupptagande

skola bestämmelserna i 14 16 och 18 §§ i detta kapitel äga motsvarande

tillämpning. Utebliva båda parterna eller endera från särskilt

sammanträde för behandling av rättegångsfråga, må frågan avgöras utan

hinder därav.

3. Då mål utsättes till fortsatt eller ny huvudförhandling, äge rätten i

stället för åtgärd, som avses i 46 kap. 12 §, förordna, att förberedelse

skall ånyo äga rum, samt meddela erforderliga föreskrifter därom.

50 kap.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sammanträde hållas, om det behövs för en

ändamålsenlig handläggning av målet.

Vad som sagts om sammanträde

per telefon i 42 kap. 10 § skall

gälla även vid sammanträde enligt

denna paragraf.

17 §

I övrigt skall det som sägs i

1 kap. 9 § samt 43 kap. 1 6 §§,

8 § andra fjärde styckena och 10

14 §§ tillämpas i fråga om

huvudförhandling i hovrätten.

Reglerna i 16 § i detta kapitel skall

dock tillämpas i fråga om kallelser

till uppskjuten huvudförhandling

och föreläggande för parterna.

I övrigt skall det som sägs i 43

kap 1 6 §§, 8 § andra och tredje

styckena och 10 14 §§ tillämpas i

fråga om huvudförhandling i

hovrätten. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till huvudförhandling

som återupptas efter uppehåll och

föreläggande för parterna.

51 kap.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte framgå av de handlingar som sänds över till

den tilltalade i mål om allmänt åtal.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sammanträde hållas, om det behövs för en

ändamålsenlig handläggning av målet. Hovrätten får besluta att den som

är anhållen eller häktad skall inställas till sammanträdet.

Vad som sagts om sammanträde

per telefon i 45 kap. 13 § och 47

kap. 10 § skall gälla även vid sam-

manträde enligt denna paragraf.

17 §

I övrigt skall det som sägs i

1 kap. 9 § samt 46 kap. 1 5 §§,

6 § andra stycket, 7 9, 11, 13, 16

och 17 §§ tillämpas i fråga om

huvudförhandling i hovrätten.

Reglerna i 16 § skall dock

tillämpas i fråga om kallelser till

uppskjuten huvudförhandling och

föreläggande för parterna.

I övrigt skall det som sägs i 46

kap. 1 5 §§, 6 § andra stycket, 7

9, 11, 13, 16 och 17 §§ tillämpas i

fråga om huvudförhandling i

hovrätten. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till huvudförhandling

som återupptas efter uppehåll och

föreläggande för parterna.

När ett mål sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, får hovrätten

besluta om lämpliga åtgärder för att målet skall kunna slutföras vid den

förhandlingen.

I fråga om sådana åtgärder gäller 10 12 §§ i detta kapitel.

52 kap.

11 §

Om det är nödvändigt för utredningen i målet att en part eller någon

annan hörs muntligen, får hovrätten besluta om detta på lämpligt sätt.

Hovrätten skall besluta att den som är anhållen eller häktad skall inställas

till förhöret.

Det som sägs i 43 kap. 8 §

fjärde stycket gäller även vid ett

förhör enligt första stycket.

Om hovrätten beslutat häkta någon som inte är personligen närvarande

vid rätten, skall 24 kap. 17 § tredje och fjärde styckena tillämpas.

53 kap.

2 §

I brottmål som skall tas upp omedelbart av en hovrätt, tillämpas

bestämmelserna om rättegången vid tingsrätt i 45 47 kap. med följande

avvikelser:

1. Hovrätten får inte uppdra åt åklagaren att utfärda stämning.

2. Hovrätten skall i stämningen förelägga den tilltalade att svara

skriftligen inom en viss tid. Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen

till åklagaren. Om det behövs får hovrätten besluta om ytterligare

skriftväxling. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig.

3. I stället för den tid om en

vecka som gäller enligt 45 kap.

14 §, 46 kap. 11 § och 47 kap. 22 §

för hållande av huvudförhandling i

vissa fall skall en tid om två

veckor gälla.

3. I stället för den tid om en

vecka som gäller enligt 45 kap.

14 § och 47 kap. 22 § för hållande

av huvudförhandling i vissa fall

skall en tid om två veckor gälla.

4. Om det inte finns anledning att döma till någon annan påföljd än

böter, får hovrätten avgöra målet utan huvudförhandling. I sådant fall

tillämpas 51 kap. 14 §.

55 kap.

15 §

Vid rättegången i Högsta domstolen skall i övrigt följande

bestämmelser tillämpas:

1. i tvistemål, 50 kap. 10 §

tredje och fjärde styckena, 12 §,

14 22 §§, 24 § och 25 § första och

andra styckena och

1. i tvistemål, 50 kap. 10 §

tredje stycket, 12 §, 14 22 §§, 24 §

och 25 § första och andra styckena

och

2. i brottmål, 51 kap. 8 § fjärde

stycket, 10 § tredje och fjärde

styckena, 12 §, 14 22 §§, samt

23 a, 24, 25 och 30 §§.

2. i brottmål, 51 kap. 8 § fjärde

stycket, 10 § tredje stycket 12 §,

14 22 §§, samt 23 a, 24, 25 och

30 §§.

Det som sägs i 50 kap. 26 29 §§ rörande tvistemål samt i 51 kap. 26

29 §§ rörande brottmål om undanröjande av tingsrätts dom och om

återförvisning gäller för Högsta domstolen i fråga om lägre rätts dom.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Bestämmelserna i 18 kap. 8 a § i dess äldre lydelse gäller dock

fortfarande i mål som handläggs enligt 1 kap. 3 d § om ansökan om

stämning har kommit in till rätten före ikraftträdandet eller, när talan

väckts genom ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning

eller som enskilt anspråk i brottmål, rätten före ikraftträdandet beslutat

att tvisten skall handläggas som tvistemål.

2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken

dels att 14 kap. 12 § skall upphöra att gälla,

dels att 14 kap. 9, 11 och 16 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

9 §

Beslut enligt 7 § får meddelas

utan huvudförhandling. Innan

beslutet meddelas skall den andra

maken få tillfälle att yttra sig över

yrkandet. Har domstolen kallat

makarna till förhandling och

uteblir den make som har

framställt yrkandet, skall detta

anses återkallat till den del det

inte har medgetts av den andra

maken. Att den andra maken

uteblir från förhandlingen hindrar

inte att yrkandet prövas.

Innan rätten meddelar ett beslut

enligt 7 §, skall den andra maken

få tillfälle att yttra sig över

yrkandet.

11 §

Om en make återkallar talan om

äktenskapsskillnad sedan gemen-

sam ansökan om äktenskapsskill-

nad har getts in till domstolen eller

sedan den makens yrkande om

äktenskapsskillnad har delgetts

den andra maken, skall målet trots

detta prövas om denne yrkar det.

Den sistnämnda maken skall

underrättas om detta när

återkallelsen delges den maken.

Om en make återkallar ett

yrkande om äktenskapsskillnad

sedan gemensam ansökan om

äktenskapsskillnad har getts in till

domstolen eller sedan den makens

yrkande om äktenskapsskillnad

har delgetts den andra maken,

skall yrkandet trots detta prövas

om denne yrkar det. Den sist-

nämnda maken skall underrättas

om detta när återkallelsen skickas

till den maken.

Om en make som har yrkat

äktenskapsskillnad uteblir från en

förhandling i denna fråga, skall

målet trots detta prövas om den

andra maken yrkar det vid

förhandlingen. En make som har

yrkat äktenskapsskillnad skall

underrättas om detta när den

maken kallas till förhandlingen.

Om käranden uteblir från en

förhandling i ett mål om

äktenskapsskillnad, skall hans

yrkande om äktenskapsskillnad

trots detta prövas om svaranden

yrkar det. Rätten skall underrätta

käranden om detta i kallelsen till

förhandlingen.

16 §

I fall som avses i 6 kap. 6 §

andra stycket får domstolen på

yrkande av en av makarna besluta

i frågan om nyttjanderätt för tiden

till dess att frågan har avgjorts

genom dom som har vunnit laga

kraft. Beslut meddelas på det sätt

som anges i 9 §. Beslutet får

verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft men

får när som helst ändras av

domstolen.

I fall som avses i 6 kap. 6 §

andra stycket får domstolen på

yrkande av en av makarna besluta

i frågan om nyttjanderätt för tiden

till dess att frågan har avgjorts

genom dom som har vunnit laga

kraft. Innan rätten meddelar

beslut, skall den andra maken få

tillfälle att yttra sig över yrkandet.

Beslutet får verkställas på samma

sätt som en dom som har vunnit

laga kraft men får när som helst

ändras av domstolen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 17 och 20 §§ samt 7 kap. 15 §

föräldrabalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

17 §

Frågor om vårdnad eller umgänge tas upp av rätten i den ort där barnet

har sitt hemvist. Sådana frågor kan tas upp även i samband med

äktenskapsmål. Om det inte finns någon behörig domstol, tas frågorna

upp av Stockholms tingsrätt.

Frågor om vårdnad som avses i 4 8 och 10 §§ samt 10 b § andra

stycket samt frågor om umgänge som avses i 15 § handläggs i den

ordning som är föreskriven för tvistemål. Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna eller en av dem och är föräldrarna överens i saken, får

de väcka talan genom gemensam ansökan.

Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

I mål om vårdnad kan underhållsbidrag för barnet yrkas utan stämning.

Dom i mål om vårdnad eller

umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna är

överens i saken.

20 §

I mål eller ärenden om vårdnad eller umgänge får rätten, för tiden till

dess att frågan har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit

laga kraft, besluta om vårdnad eller umgänge. Står barnet under vårdnad

av båda föräldrarna får rätten i stället besluta vem barnet skall bo

tillsammans med. Rätten skall besluta efter vad som är bäst för barnet.

Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta

upplysningar från socialnämnden i

frågan. Har rätten meddelat ett

beslut, skall den ompröva det när

målet eller ärendet avgörs.

Innan beslut enligt första stycket

meddelas skall motparten få

tillfälle att yttra sig i frågan.

Rätten kan inhämta upplysningar

från socialnämnden i frågan. Har

rätten meddelat ett beslut, skall

den ompröva det när målet eller

ärendet avgörs.

Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

7 kap.

15 §

I mål om underhåll till barn får rätten, för tiden till dess att frågan har

avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft, besluta

om underhållet efter vad som är skäligt. Skyldighet att utge bidrag får

dock åläggas någon endast om det finns sannolika skäl för att

bidragsskyldighet föreligger. Har fråga om underhåll väckts i samband

med mål om fastställande av faderskap till barn, får beslut om skyldighet

att utge bidrag inte meddelas, om flera män är instämda i målet.

Beslut enligt första stycket kan

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas, skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Har rätten meddelat ett

beslut, skall den ompröva det när

målet avgörs.

Innan beslut enligt första stycket

meddelas, skall motparten få

tillfälle att yttra sig i frågan. Har

rätten meddelat ett beslut, skall

den ompröva det när målet avgörs.

Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

4 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 33 kap. 5 8 §§ brottsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 kap.

5 §

Dömes någon till fängelse på

viss tid eller förordnar rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse

ytterligare brott, och har den

dömde med anledning av

misstanke om brott, som prövats

genom dom i målet, under en

sammanhängande tid av minst

tjugofyra timmar varit berövad

friheten som anhållen, häktad eller

intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991: 1137)

om rättspsykiatrisk undersökning,

skall tiden för frihetsberövandet,

till den del därunder icke

samtidigt skett verkställighet av

dom i annat mål, anses som tid

under vilken den ådömda

påföljden verkställts i anstalt.

Domstolen skall i domen angiva

det antal dagar påföljden skall

anses verkställd. Är den tid

varmed ådömt fängelse överstiger

frihetsberövandet ringa, må

förordnas att fängelsestraffet skall

anses helt verkställt genom

frihetsberövandet.

Undanröjes villkorlig dom eller

skyddstillsyn och dömes i stället

till fängelse på viss tid, äger, i den

mån tillgodoräknande inte skett

enligt första eller tredje stycket,

första stycket tillämpning även i

fråga om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket.

Bestämmelser om tillgodoräk-

nande av tid för frihetsberövande

som verkställighet av påföljd finns

i lagen (1974: 202) om beräkning

av strafftid m.m.

Dömes någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott, som prövats genom dom

i målet, varit berövad friheten på

sätt som angives i första stycket,

må förordnas att påföljden skall

anses helt eller delvis verkställd

genom frihetsberövandet.

6 §

Bestämmelserna i 5 § om till-

godoräknande av tid för frihets-

berövande som verkställighet av

påföljd må, i den mån det med

hänsyn till omständigheterna

prövas skäligt, tillämpas även i

fråga om frihetsberövande som ägt

rum utom riket.

Om någon döms till fängelse på

viss tid eller om rätten med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1

förordnar att sådan påföljd skall

avse ytterligare brott, och den

dömde med anledning om

misstanke om brott, som prövats

genom dom i målet, har varit

berövad friheten på sätt som enligt

19 a § första stycket lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. får tillgodoräknas

som tid varunder påföljden

verkställts i anstalt, får rätten

förordna att fängelsestraffet skall

anses helt verkställt genom

frihetsberövandet. En

förutsättning för ett sådant

förordnande är att den tid varmed

ådömt fängelse överstiger

frihetsberövandet är ringa.

Om rätten undanröjer en

villkorlig dom eller en

skyddstillsyn och i stället dömer

till fängelse på viss tid, gäller

första stycket även i fråga om

sådana frihetsberövanden som

anges i 19 a § andra stycket lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

Om någon döms till böter och

med anledning av misstanke om

brott, som prövats genom dom i

målet, har varit berövad friheten

på sätt som enligt första stycket får

tillgodoräknas som verkställighet

av påföljd, får rätten förordna att

påföljden skall anses helt eller

delvis verkställd genom frihets-

berövandet.

7 §

Bestämmelserna i 6 § och i

19 a § lagen (1974:202) om beräk-

ning av strafftid m.m. om

tillgodoräknande av tid för

frihetsberövande som verkställig-

het av påföljd får, i den mån det

med hänsyn till omständigheterna

prövas skäligt, tillämpas av rätten

i fråga om frihetsberövande som

ägt rum utom riket.

8 §

Vid prövning i högre rätt av

klagan angående ådömd påföljd

må beslut i fråga som avses i 5 och

6 §§ ändras även om talan ej

fullföljts mot beslutet.

Vid prövning i högre rätt av ett

överklagande angående ådömd

påföljd får beslut i fråga som avses

i 6 och 7 §§ ändras även om

beslutet inte överklagats.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

dels att 22 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 19 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 a §

Om någon döms till fängelse på

viss tid eller om domstol, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1

brottsbalken, har förordnat att

sådan påföljd skall avse

ytterligare brott, och den dömde

med anledning av misstanke om

brott, som prövats genom dom i

målet, under en sammanhängande

tid av minst 24 timmar har varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet

för rättspsykiatrisk undersökning

med stöd av 10 § lagen (1991:

1137) om rättspsykiatrisk under-

sökning, skall tiden för frihets-

berövandet, till den del därunder

inte samtidigt skett verkställighet

av dom i annat mål, anses som tid

under vilken den ådömda

påföljden verkställts i anstalt.

Om rätten har undanröjt en

villkorlig dom eller en skydds-

tillsyn och i stället dömt till

fängelse på viss tid, skall första

stycket tillämpas, i den mån

tillgodoräknande inte skett enligt

första stycket eller 33 kap. 6 §

tredje stycket brottsbalken, även i

fråga om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket brottsbalken.

Kriminalvårdsstyrelsen skall

besluta om det antal dagar

påföljden skall anses verkställd.

22 §

Har domstol enligt 33 kap. 5 och

6 §§ brottsbalken förordnat att

fängelse skall anses verkställt till

visst antal dagar, skall först

beräknas slutdag utan avseende

därpå och avdraget beräknas från

den dagen. Detsamma gäller i

fråga om tid som enligt 19 § andra

stycket skall räknas som tid

varunder straffet verkställts.

Har Kriminalvårdsstyrelsen

enligt 19 a § eller domstol enligt

33 kap. 7 § brottsbalken förordnat

att fängelse skall anses verkställt

till visst antal dagar, skall först

beräknas slutdag utan avseende

därpå och avdraget beräknas från

den dagen. Detsamma gäller i

fråga om tid som enligt 19 § andra

stycket skall räknas som tid

varunder straffet verkställts.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet

i vissa fall vid förverkande m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

En fråga som avses i 1 § prövas, om inte annat följer av 3 §, av

tingsrätten efter särskild talan. Om inte annat framgår av denna lag,

gäller för sådan talan i tillämpliga delar reglerna i rättegångsbalken om

åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter.

Utfärdas stämning, skall den

mot vilken talan riktas föreläggas

att inställa sig till huvudförhand-

ling vid påföljd att egendomen

annars kan förklaras förverkad.

Uteblir han, skall egendomen

förklaras förverkad, om det inte

framgår att talan är ogrundad.

Utfärdas stämning, skall den

mot vilken talan riktas föreläggas

att inställa sig till

huvudförhandling vid påföljd att

egendomen annars kan förklaras

förverkad. Uteblir han, skall

egendomen förklaras förverkad,

om det inte framgår att talan är

ogrundad. Om huvudförhandling

inte behövs med hänsyn till

utredningen i målet och inte heller

begärs av någon av parterna, får

målet dock avgöras utan sådan

förhandling.

Innan ett mål avgörs utan

huvudförhandling, skall parterna

beredas tillfälle att slutföra sin

talan, om det inte är uppenbart

obehövligt.

4 §

Avser saken förverkande av beslagtagen egendom, får

kungörelsedelgivning av beslutet eller stämningen ske enligt de

förutsättningar som anges i 15 § delgivningslagen (1970:428). Dessa

regler får också tillämpas, om den från vilken förverkande sker är okänd.

Om värdet av den beslagtagna

egendomen uppskattas till mindre

än en tiondel av det basbelopp

enligt lagen (1962: 381) om

allmän försäkring som gällde då

beslaget verkställdes eller om

egendomen saknar saluvärde, får

delgivning ske genom att beslutet

eller stämningen anslås på rättens

kansli.

Om värdet av den beslagtagna

egendomen uppskattas till mindre

än en tiondel av det basbelopp

enligt lagen (1962: 381) om

allmän försäkring som gällde då

beslaget verkställdes eller om

egendomen saknar saluvärde, får

delgivning ske genom att beslutet

eller stämningen anslås hos den

myndighet som har meddelat

beslutet eller utfärdat stämningen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

7 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 16 kap. 2 § konkurslagen skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 kap.

2 §

I konkursärenden gäller rättegångsbalkens bestämmelser om tvistemål

i tillämpliga delar, om inte något annat sägs i denna lag. Sker

handläggningen vid förhandling, tillämpas bestämmelserna om

huvudförhandling i tvistemål, om inte sakens beskaffenhet motiverar

avsteg därifrån.

Om den som har kallats till en förhandling uteblir, hindrar det inte att

den fråga som förhandlingen gäller prövas och avgörs.

Vid ett sammanträde för pröv-

ning av en konkursansökan får

parterna infinna sig genom bild-

och ljudöverföring eller genom

telefon under de förutsättningar

som anges i 11 kap. 4 a § första

stycket rättegångsbalken.

Den som skall infinna sig vid

sammanträde inför rätten under

handläggningen av konkursen får

göra det genom bild- och

ljudöverföring eller genom telefon

under de förutsättningar som

anges i 11 kap. 4 a § första stycket

rättegångsbalken.

Rättens avgörande sker genom beslut.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:242) om

domstolsärenden

Härigenom föreskrivs att 19, 23, 24 och 25 §§ lagen (1996:242) om

domstolsärenden skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

Ett sammanträde får hållas på

telefon, om det är lämpligt med

hänsyn till sammanträdets ända-

mål och övriga omständigheter

eller om ett sammanträde inför

domstolen skulle medföra kostna-

der och olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen

av att sammanträdet hålls inför

domstolen.

En part får infinna sig vid ett

sammanträde genom bild- och

ljudöverföring eller genom telefon

1. om det är lämpligt med

hänsyn till ändamålet med hans

inställelse och övriga omstän-

digheter, eller

2. om sammanträdet annars

skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att

parten är närvarande på vanligt

sätt.

För sammanträden som hålls på

telefon gäller inte bestämmelserna

i 18 §.

Reglerna i 18 och 20 §§ gäller

inte för en part som får infinna sig

genom bild- och ljudöverföring

eller genom telefon.

23 §

I fråga om bevisning i allmänhet

tillämpas 35 kap. 1 7 och 10

12 §§ rättegångsbalken.

I fråga om bevisning i allmänhet

tillämpas 35 kap. 1 7, 10 12 och

15 §§ rättegångsbalken.

Skriftliga handlingar vilka åberopas som bevis skall ges in till

domstolen utan dröjsmål. Detsamma gäller sådana föremål vilka

åberopas som bevis och kan flyttas till domstolen. Om det behövs får

domstolen förelägga den part som åberopat beviset att inom en viss tid ge

in detta. I föreläggandet skall det tas in en upplysning om att ärendet kan

komma att avgöras även om parten inte gett in beviset.

24 §

Vid sammanträde får vittnesförhör hållas. Förhöret får hållas under ed.

I övrigt tillämpas 36 kap. 1 18 och 20 25 §§ rättegångsbalken på

förhöret.

Förhöret får hållas på telefon,

om det är lämpligt med hänsyn till

bevisningens art och övriga om-

ständigheter eller om bevisupp-

tagning vid ett sammanträde inför

domstolen skulle medföra kostna-

der eller olägenheter som inte står

i rimligt förhållande till betydelsen

av att bevisningen tas upp på

sådant sätt. Vid bevisupptagning

på telefon gäller inte rättegångs-

balkens bestämmelser om kallelser

och förelägganden och om

påföljder för utevaro.

25 §

I fråga om skriftliga bevis

tillämpas 38 kap. 1 5 och 7 9 §§

rättegångsbalken. I fråga om syn

tillämpas 39 kap. 1 och 4 5 §§

rättegångsbalken. I fråga om

sakkunnig tillämpas 40 kap.

rättegångsbalken, dock inte hän-

visningen i 11 § till 36 kap. 19 §

rättegångsbalken. Förhör med

sakkunniga får hållas på telefon

enligt 24 § andra stycket.

I fråga om skriftliga bevis

tillämpas 38 kap. 1 5 och 7 9 §§

rättegångsbalken. I fråga om syn

tillämpas 39 kap. 1 och 4 5 §§

rättegångsbalken. I fråga om

sakkunnig tillämpas 40 kap.

rättegångsbalken, dock inte hän-

visningen i 11 § till 36 kap. 19 §

rättegångsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

9 Förslag till förordning om ändring i

vattenrättsförordningen (1983:788)

Härigenom föreskrivs att det i vattenrättsförordningen (1983: 788)

skall införas en ny paragraf, 16 a §, samt närmast före 16 a § en ny rubrik

av följande lydelse.

Anteckningar från handläggning

16 a §

I fråga om anteckningar från

handläggning i mål vid vatten-

domstol tillämpas 6 kap. 2 och

3 §§ rättegångsbalken.

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1998.

10 Förslag till förordning om ändring i förordningen

(1987:965) om ersättning för rättegångskostnader m.m. i

mål där 1 kap. 3 d § rättegångsbalken tillämpas

Härigenom föreskrivs att 2 § förordningen (1987:965) om ersättning

för rättegångskostnader m.m. i mål där 1 kap. 3 d § rättegångsbalken

tillämpas skall upphöra att gälla.

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1998.

11 Förslag till förordning om ändring i förordningen

(1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol

Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1996:271) om mål och

ärenden i allmän domstol

dels att nuvarande 14 och 18 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 15 17 §§, 19 och 20 §§ samt rubriken närmast före 19 § skall

ha följande lydelse,

dels att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 14 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Protokoll och anteckningar från handläggning

14 §

I fråga om sammanträden i

ärenden gäller 6 kap. 3 och 4 §§

rättegångsbalken.

15 §

I ärenden gäller 6 kap. rätte-

ångsbalken i fråga om protokoll.

Vid ett sammanträde i ett ärende

enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden behöver något

protokoll inte upprättas, om de

uppgifter som enligt den lagen

skall antecknas framgår av ett

särskilt uppsatt beslut som till-

kommer i anslutning till samman-

trädet. Detsamma gäller om det

vid sammanträdet inte förekommer

något som enligt den lagen skall

antecknas.

Sådana anteckningar som enligt

6 kap. 3 § rättegångsbalken skall

föras vid ett sammanträde skall

göras i ett protokoll över samman-

trädet. Ett protokoll behöver dock

inte upprättas, om de uppgifter

som enligt 6 kap. 3 § första stycket

3 7 rättegångsbalken skall anteck-

nas framgår av en dom eller ett

särskilt uppsatt beslut som till-

kommer i anslutning till samman-

trädet. Detsamma gäller om det

vid sammanträdet inte förekommer

något som skall antecknas.

16 §

Ett protokoll över ett sammanträde skall om möjligt sättas upp efter

hand som sammanträdet pågår. Om inte det kan ske, skall minnes-

anteckningar göras. Med ledning av dessa skall protokollet sättas upp

snarast möjligt efter sammanträdets slut.

Om minnesanteckningar an-

vänds för uppteckning av en

utsaga som enligt 6 kap. 8 § andra

stycket rättegångsbalken skall

granskas av den hörde och

granskningen sker innan utsagan

antecknats i protokollet, får dessa

minnesanteckningar inte ändras

efter granskningen.

Om minnesanteckningar an-

vänds för uppteckning av en

utsaga som enligt 6 kap. 4 § andra

stycket rättegångsbalken skall

granskas av den hörde och

granskningen sker innan anteck-

ningen av utsagan färdigställts, får

minnesanteckningarna inte ändras

efter granskningen.

Minnesanteckningar skall förvaras i akten.

17 §

När det enligt 6 kap. 1 § andra

stycket 2 rättegångsbalken eller

enligt 15 § andra stycket inte förs

något protokoll över handlägg-

ning, skall det i målregistret eller

på någon handling i akten

antecknas tidpunkten för hand-

läggningen, vilka domare som

deltar i denna och vem som

ansvarar för anteckningarna. I de

fall som avses i 15 § andra stycket

skall dessutom antecknas vilka

parter som är närvarande.

Om ett protokoll inte upprättas

över ett sammanträde, skall i

målregistret eller på någon hand-

ling i akten antecknas tidpunkten

för sammanträdet, vilka domare

som deltar, vilka parter som är

närvarande och vem som ansvarar

för anteckningarna.

Bandinspelningar m.m.

Elektroniska upptagningar

19 §

Begär någon att få del av en

berättelse som har spelats in på

band enligt 6 kap. 9 §

rättegångsbalken skall en kopia av

bandinspelningen tillhandahållas,

om inte den domstol där banden

förvaras anser att det finns

särskilda skäl att göra en utskrift.

Om en berättelse tas upp genom

stenografi enligt 6 kap. 9 §

rättegångsbalken, tas stenogram-

met in i akten. Begär någon en

utskrift av berättelsen, skall dom-

stolen tillhandahålla berättelsen i

vanlig skrift.

Begär någon att få del av en

berättelse som har tagits upp

elektroniskt enligt 6 kap. 4 §

rättegångsbalken skall en kopia av

upptagningen tillhandahållas, om

inte den domstol där upptagningen

förvaras anser att det finns

särskilda skäl att göra en utskrift.

När en utskrift görs skall utskriftens riktighet bestyrkas. Ett exemplar

av utskriften skall tas in i akten.

20 §

En bandinspelning skall bevaras

i två månader efter det att

domstolen avgjorde målet eller

ärendet. Om avgörandet

överklagas skall dock inspelningen

bevaras till dess att målet eller

ärendet har avgjorts genom en

dom eller ett beslut som fått laga

kraft.

En elektronisk upptagning skall

bevaras i två månader efter det att

domstolen avgjorde målet eller

ärendet. Om avgörandet överkla-

gas skall dock upptagningen

bevaras till dess att målet eller

ärendet har avgjorts genom en

dom eller ett beslut som fått laga

kraft.

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1998.

12 Förslag till förordning om ändring i förordningen

(1996:381) med tingsrättsinstruktion

Härigenom föreskrivs att 16 § förordningen (1996:381) med

tingsrättsinstruktion skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 §

Lagmannen får förordna tingsnotarier och andra anställda som har

tillräcklig kunskap och erfarenhet att på eget ansvar

1. utfärda stämning sedan en lagfaren domare beslutat om stämning,

2. fullgöra rättens eller domarens uppgifter i samband med

delgivningar,

3. underteckna och expediera kallelser, förelägganden, förordnanden

och andra meddelanden,

4. underteckna och expediera skrivelser, underrättelser, kungörelser

och uppgifter som rätten eller domaren skall utfärda eller avge i samband

med domar eller beslut,

5. ta emot häktningsframställningar, anmälningar enligt 24 kap. 17 och

19 §§ rättegångsbalken och framställningar om åtgärder enligt 24 kap.

20 § rättegångsbalken,

6. ta emot överklaganden av tingsrättens domar eller beslut och pröva

om överklagandet har kommit in i rätt tid samt, om så är fallet, vidta de

åtgärder som detta föranleder,

7. förordna tolk,

8. bestämma grundavgift och

procentsats efter vilken tilläggs-

avgift skall betalas samt högsta

belopp för tilläggsavgift enligt

15 § rättshjälpslagen (1972:429),

och

8. bestämma grundavgift och

procentsats efter vilken tilläggs-

avgift skall betalas samt högsta

belopp för tilläggsavgift enligt

15 § rättshjälpslagen (1972:429),

9. besluta om ersättning av

allmänna medel till tolk, måls-

ägande, vittne, eller någon annan,

och

9. i den utsträckning lagmannen

bestämmer utföra andra arbets-

uppgifter som inte enligt lag eller

annan författning måste utföras av

någon som är lagfaren.

10. i den utsträckning lagman-

nen bestämmer utföra andra

arbetsuppgifter som inte enligt lag

eller annan författning måste

utföras av någon som är lagfaren.

Förordnanden för andra anställda än tingsnotarier enligt första stycket

3 får inte innefatta rätt att underteckna kallelser enligt lagen (1974:752)

om nordisk vittnesplikt m.m. Ett förordnande enligt första stycket 4 för

någon som inte är lagfaren får inte innefatta arbetsuppgifter som enligt

särskilda bestämmelser skall utföras av någon som är lagfaren.

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1998.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

departementspromemorian Domstolsförfarandet

Förslag till förbättringar (Ds 1997:7)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt,

Hovrätten över Skåne och Blekinge, Hovrätten för Övre Norrland,

Stockholms tingsrätt, Södertälje tingsrätt, Falu tingsrätt, Linköpings

tingsrätt, Lunds tingsrätt, Halmstads tingsrätt, Göteborgs tingsrätt,

Sundsvalls tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Gävleborgs

län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsoffermyndigheten, Konsumentverket,

Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet, Sveriges advokat-

samfund, Sveriges Domareförbund, Nämndemännens riksförbund,

Föreningen jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer, Samman-

slutningen för Sveriges Juridiska Byråer, Brottsofferjourernas Riks-

förbund (BOJ), Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS),

Statstjänstemannaförbundet (ST-Domstol) och Kvinnohuset i Örebro.

Riksåklagaren har bifogat yttrande av åklagarmyndigheterna i

Stockholm, Västerås och Umeå.

Lagförslagen om tidsplaner och preklusion i

betänkandet Näringslivets tvistlösning (SOU

1995:65)

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap. Om förening av mål och tredje mans deltagande i

rättegång

7 §

I fall som avses i 1 6 §§ får mål förenas endast om målen väckts vid

samma domstol och denna är behörig samt samma rättegångsform är

tillämplig för målen.

Väcks talan som avses i 3 5 §§

sedan huvudförhandling påbörjats

eller huvudkäromålet på annat sätt

företagits till avgörande, får rätten

handlägga målen särskilt, om de

inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Detsamma

gäller, om part väcker talan som

avses i 3 eller 5 § efter det att tiden

för yttrande enligt 42 kap. 15 §

har gått ut.

Väcks talan som avses i 3 5 §§

sedan huvudförhandling påbörjats

eller huvudkäromålet på annat sätt

företagits till avgörande, får rätten

handlägga målen särskilt, om de

inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Detsamma

gäller, om part väcker talan som

avses i 3 eller 5 § efter det att den i

42 kap. 15 § första stycket angivna

tiden har gått ut och motparten

gör invändning mot gemensam

handläggning då han första

gången har att yttra sig över

denna fråga.

42 kap. Om stämning och förberedelse och om avgörande av mål

utan huvudförhandling

6 §

Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum.

Förberedelsen har till syfte att klarlägga

1. parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som

parterna åberopar till grund för sin talan,

2. i vad mån parterna är oense om åberopade sakförhållanden,

3. vilka bevis som skall förebringas och vad som skall styrkas med

varje bevis,

4. om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets

avgörande och

5. om det finns förutsättningar för förlikning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det lämpli-

gen kan ske bör rätten höra parterna

angående målets handläggning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det lämpli-

gen kan ske bör rätten höra parterna

angående målets handläggning och,

om det inte är obehövligt, upprätta

en plan för denna.

15 §

Är saken sådan att förlikning

därom är tillåten, får en part

föreläggas att slutligt bestämma

sin talan och uppge de bevis han

åberopar, om det är påkallat med

hänsyn till hur parten utfört sin

talan tidigare under målets

handläggning. Efter det att tiden

för sådant yttrande har gått ut, får

parten inte åberopa någon ny

omständighet eller något nytt

bevis, om han inte gör sannolikt

att han har haft giltig ursäkt för

sin underlåtenhet att åberopa

omständigheten eller beviset

tidigare.

Är saken sådan att förlikning

därom är tillåten, får en part

föreläggas att senast viss dag

slutligt bestämma sin talan och

uppge de bevis han åberopar, om

det är påkallat med hänsyn till hur

parten utfört sin talan tidigare

under målets handläggning.

Tingsrätten får om saken är sådan

som nyss nämnts alltid meddela

parterna att förberedelsen i målet

kommer att avslutas viss dag.

Efter det att denna tid har gått

ut får part mot motpartens

invändning åberopa en ny

omständighet eller ett nytt bevis

endast om parten gör sannolikt att

han har haft giltig ursäkt för att

inte göra det tidigare. Part skall

erinras om denna verkan i

föreläggandet och meddelandet.

Vill part göra invändning mot

att andra parten åberopar ny

omständighet eller nytt bevis skall

han göra det genast, om åbero-

pandet framställs vid samman-

träde, och annars inom en vecka

från den dag då han fick del av

åberopandet.

43 kap. Om huvudförhandling

10 §

Om en part under huvudförhandlingen ändrar eller gör tillägg till

tidigare lämnade uppgifter eller om han åberopar omständigheter eller

bevis som han inte uppgett före förhandlingens början, får det nya

materialet lämnas utan avseende, om det kan antas att parten genom detta

förfarande försöker förhala rättegången eller överrumpla motparten eller

att parten annars handlar i otillbörligt syfte eller av grov vårdslöshet.

Att en part redan före huvudför-

handlingen kan ha förlorat sin rätt

att åberopa en ny omständighet

eller ett nytt bevis följer av 42 kap.

15 §.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över Skiljedomsutredningens slutbetänkande

Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65)

Remissyttranden har avgetts av Högsta domstolens ledamöter, Svea

hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Uppsala

tingsrätt, Norrköpings tingsrätt, Kristianstads tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Göteborgs tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt, Umeå tingsrätt, Hyres- och

arrendenämnden i Stockholm, Domstolsverket, Riksrevisionsverket,

Statskontoret, Konsumentverket, Allmänna reklamationsnämnden,

Juridiska fakultetsnämnden i Uppsala, Juridiska fakultetsnämnden i
[REDACTED_EFTERNAMN], Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Sveriges

Akademikers Centralorganisation (SACO), Tjänstemännens Central-

organisation, Landsorganisationen i Sverige, Svenska bankföreningen,

Stockholms Handelskammare, Internationella Handelskammarens

Svenska Nationalkommitté, Sveriges Industriförbund, Sveriges

Verkstadsindustrier, Sveriges Redareförening, Byggentreprenörerna,

Franchisetagarna, Sveriges Redovisningskonsulters Förbund, Sveriges

Köpmannaförbund, Kooperativa Förbundet, Företagarnas Riksorganisa-

tion, Sveriges Försäkringsförbund och Svenska Arbetsgivareföreningen.

SACO har hänvisat till yttranden från medlemsförbunden

Civilekonomerna, Sveriges Civilingenjörsförbund och JUSEK.

Följande instanser har beretts tillfälle att yttra sig men avstått:

Finansinspektionen, Kommerskollegiet, Sydsvenska Handelskammaren,

Sveriges Allmänna Exportförening, Grossistförbundet Svensk Handel,

Finansbolagens förening, Svenska Franchiseföreningen och Föreningen

auktoriserade revisorer.

Lagförslagen i Riksåklagarens promemoria

1 Förslag till ändring i rättegångsbalken

25 kap.

7 §

Har ej inom tid, som avses i 6 §,

åtal väckts eller till rätten inkom-

mit framställning om förlängning

av tiden eller förekomma eljest ej

längre skäl för reseförbud, skall

det omedelbart hävas.

Har inte inom tid, som avses i

6 §, åtal väckts eller till rätten

inkommit framställning om

förlängning av tiden eller finns det

inte annars skäl för fortsatt

reseförbud, skall det omedelbart

hävas.

Om hävande av reseförbud

förordnar åklagaren. Har förbudet

meddelats eller fastställts av

rätten, förordnar denna om

hävande av förbudet. Rätten får

överlåta till åklagaren att besluta

om tillfälliga undantag från

reseförbudet eller från föreskrifter

som har meddelats i samband med

detta.

Åklagaren beslutar om hävande

av reseförbud. Har förbudet

meddelats eller fastställts av

rätten, förordnar denna om

hävande av förbudet. Innan åtal

har väckts får åklagaren häva

även ett sådant reseförbud som

har meddelats eller fastställts av

rätten. Rätten skall snarast

underrättas om åtgärden. Rätten

får överlåta till åklagaren att

besluta om tillfälliga undantag från

reseförbudet eller från föreskrifter

som har meddelats i samband med

detta.

Vad i 24 kap. 21 § är stadgat om

häktning äge motsvarande tillämp-

ning beträffande reseförbud.

Vad som i 24 kap. 21 § är

föreskrivet om häktning skall ha

motsvarande tillämpning be-

träffande reseförbud.

48 kap.

12a §

Om åklagaren finner att ett

strafföreläggande, som har

godkänts, innehåller en uppenbar

oriktighet till följd av åklagarens

eller någon annans skrivfel, räkne-

fel, eller liknande förbiseende

skall han, sedan den som har

godkänt strafföreläggandet har

getts tillfälle att yttra sig, besluta

om rättelse av strafföreläggandet.

Om åklagaren finner att ett

strafföreläggande, som har

godkänts, innehåller en uppenbar

oriktighet till följd av åklagarens

eller någon annans skrivfel, räkne-

fel, eller liknande förbiseende

skall han besluta om rättelse av

strafföreläggandet. Innan rättelse

får ske skall den som har godkänt

strafföreläggandet ges tillfälle att

yttra sig, om det inte är uppenbart

att rättelsen saknar betydelse för

honom.

Rättelse får inte göras, om den som har godkänt föreläggandet

motsätter sig det.

En rättelse får inte innebära att

straffet höjs.

En rättelse får inte innebära att

straffet höjs eller att gärningen

hänförs under en strängare straff-

bestämmelse.

17 §

Bestämmelserna i 6 § andra

stycket 1, 2 och 4 samt i 7, 9, 11

och 12a §§ gäller även i fråga om

ordningsbot. Vad som sägs om

åklagare i 12a § skall därvid i

stället avse polisman.

Bestämmelserna i 6 § andra

stycket 1, 2 och 4 samt i 7, 9, 11

och 12a §§ gäller även i fråga om

ordningsbot. Vad som sägs om

åklagare i 12a § skall därvid i

stället avse polisman. En ord-

ningsbot får endast rättas om den

som har godkänt föreläggandet

har fått tillfälle att yttra sig och

inte motsätter sig ändringen.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över Riksåklagarens promemoria

Riksdagens ombudsmän (JO), Göta Hovrätt, Huddinge tingsrätt,

Norrköpings tingsrätt, Kristianstads tingsrätt, Halmstads tingsrätt,

Härnösands tingsrätt, Umeå tingsrätt, Regionåklagarmyndigheten i

Stockholm, Regionåklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten i

Sollentuna, Åklagarmyndigheten i Linköping, Åklagarmyndigheten i

Kalmar, Åklagarmyndigheten i Helsingborg, Åklagarmyndigheten i

Göteborg, Åklagarmyndigheten i Västerås, Åklagarmyndigheten i

Östersund, Åklagarmyndigheten i Luleå, Rikspolisstyrelsen, Polismyn-

digheten i Stockholms län, Polismyndigheten i Uppsala, Polismyndig-

heten i Falköping, Polismyndigheten i Umeå, Kriminalvårdsstyrelsen,

Sveriges Advokatsamfund.

Tjänstemännens centralorganisation har beretts tillfälle att yttra sig

över förslaget men avstått.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 1 kap. 9 § samt 33 kap. 5 § skall upphöra att gälla,

dels att 6 kap., 8 kap. 2, 4 och 7 §§, 12 kap. 9 §, 14 kap. 7 §, 15 kap. 3 §,

18 kap. 8 a §, 19 kap. 12 §, 25 kap. 7 §, 35 kap. 13 §, 36 kap. 24 §, 42 kap.

6, 11, 18 och 20 §§, 43 kap. 3, 11 och 13 §§, 44 kap. 9 §, 46 kap. 3, 11 och

13 §§, 47 kap. 6, 21, 22 och 24 §§, 50 kap. 17 §, samt 51 kap. 17 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i balken skall införas två nya bestämmelser, 42 kap. 15 a §

och 44 kap. 7 c § av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap. Om registrering av uppgifter och handlingar

1 § Vid domstolen skall det föras register över alla mål. Registret skall

utvisa tiden då varje mål kommit in, de åtgärder som vidtagits med målet,

tiden för målets avgörande och, om överklagande skett, dagen då

anmälan eller överklagande kommit in och de åtgärder som vidtagits.

Handlingarna i målet skall föras samman till en akt.

2 § Av målregistret eller av akten skall det framgå

1. domstolens avgöranden i målet, när de har beslutats och vem eller

vilka som svarar för beslutet, samt

2. vem eller vilka som svarar för gjorda anteckningar.

När omröstning har förekommit skall skiljaktiga meningar framgå av

målregistret eller av akten.

3 § Vid ett sammanträde skall följande antecknas:

1. tid och ställe för sammanträdet,

2. vilka som deltar i sammanträdet,

3. rättegångsfullmakter som ges muntligen inför domstolen,

4. när sammanträdet hålls inom stängda dörrar, anledningen till det,

5. parternas yrkanden och invändningar samt medgivanden eller bestrid-

anden av motpartens yrkanden,

6. yrkanden av andra än parter samt parternas medgivanden eller bestrid-

anden av sådana yrkanden,

7. den utredning som läggs fram,

8. vad som iakttas vid en syn på stället, samt

9. det som i övrigt förekommer vid ett sammanträde, i den mån det kan

ha betydelse för parterna eller för högre instans att det antecknas.

Anteckningarna skall göras i anslutning till sammanträdet.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 § om jäv gäller för den som gör anteck-

ningarna.

4 § Vid ett sammanträde som hålls under förberedelsen av ett mål och

som inte endast avser bevisupptagning skall utöver vad som anges i 3 §

följande antecknas:

1. i korthet de omständigheter som parterna åberopar samt motpartens

yttrande över dessa omständigheter,

2. de bevis som parterna vill åberopa och vad de vill styrka med varje

särskilt bevis, samt

3. det som i övrigt behövs till ledning för en huvudförhandling.

5 § När ett bevis tas upp av en domstol som inte har att fatta något

slutligt avgörande i målet eller ärendet, skall det upprättas ett protokoll

över vad som förekommer.

6 § Berättelser som avges i bevissyfte skall tas upp genom ljudinspelning

eller, i den omfattning berättelserna kan antas vara av betydelse i målet,

skrivas ned. Detta gäller dock inte vid huvudförhandling i Högsta

domstolen.

Om berättelsen skrivs ned, skall parterna och den som hörts genast få

tillfälle att kontrollera det som skrivits. Den som lämnat berättelsen skall

tillfrågas om han eller hon har något att invända mot innehållet. En

invändning som inte leder till någon ändring skall antecknas. Därefter får

det som skrivits inte ändras.

7 § Det som i detta kapitel sägs om mål gäller även ärenden som

handläggs enligt denna balk.

8 kap.

2 §

Till ledamot av advokatsamfundet får endast den antas som

1. är svensk medborgare eller medborgare i en annan stat inom

Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

2. har hemvist i Sverige eller i en annan stat inom Europeiska unionen

eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

3. har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till

domarämbete,

4. har genomgått för advokatverksamhet erforderlig praktisk och

teoretisk utbildning,

5. har gjort sig känd för redbarhet, och

6. även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet.

Advokatsamfundets styrelse får i enskilda fall medge undantag från

antagningskraven såvitt gäller första stycket 1 och 2. Detsamma gäller

antagningskraven enligt första stycket 3 och 4 beträffande den som är

auktoriserad som advokat i en annan stat i enlighet med där gällande

bestämmelser.

Den som har genomgått en utbildning som krävs för att bli advokat i en

stat inom Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbets-

området och som i Sverige genomgått ett prov som visar att han har

tillräckliga kunskaper om den svenska rättsordningen, skall anses

uppfylla kraven enligt första stycket 3 och 4. Detsamma gäller den som

registrerats enligt 2 a § och som därefter under minst tre år bedrivit

faktisk och regelbunden advokatverksamhet i Sverige, under

förutsättning antingen att verksamheten huvudsakligen omfattat svensk

rätt eller att, om verksamheten inte huvudsakligen omfattat svensk rätt,

den registrerade på annat sätt har förvärvat tillräckliga kunskaper och

erfarenheter för att antas till ledamot i samfundet.

Den som har blivit auktoriserad som advokat i Danmark, Finland,

Island eller Norge i enlighet med där gällande bestämmelser och som

därefter under minst tre år på ett tillfredsställande sätt har tjänstgjort som

biträdande jurist på advokatbyrå i Sverige skall anses uppfylla kraven

enligt första stycket 3 6.

Den som är försatt i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken får inte antas till ledamot. Inte heller får den antas till

ledamot som enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m. är förbjuden att utöva rådgivnings-

verksamhet.

Lagfaren domare i eller befatt-

ningshavare vid domstol eller

allmän åklagare eller kronofogde

får inte antas till ledamot; inte

heller den som annars är anställd i

en stats eller kommuns tjänst eller

hos någon annan enskild än

advokat, om inte advokatsam-

fundets styrelse medger undantag.

Vad som nu sagts gäller dock inte

den som är anställd vid allmän

advokatbyrå.

Lagfaren domare i eller befatt-

ningshavare vid domstol eller

allmän åklagare eller kronofogde

får inte antas till ledamot; inte

heller den som annars är anställd i

en stats eller kommuns tjänst eller

hos någon annan enskild än

advokat, om inte advokatsam-

fundets styrelse medger undantag.

4 §

En advokat skall i sin

verksamhet redbart och nitiskt

utföra de uppdrag som anförtrotts

honom och iaktta god advokatsed.

I fråga om tystnadsplikt för

advokat vid allmän advokatbyrå

finns bestämmelser i 9 kap. 9 §

sekretesslagen (1980:100). Annan

advokat är skyldig att förtiga vad

han får kännedom om i sin yrkes-

utövning när god advokatsed

kräver detta.

En advokat skall i sin

verksamhet redbart och nitiskt

utföra de uppdrag som anförtrotts

honom och iaktta god advokatsed.

En advokat är skyldig att förtiga

vad han får kännedom om i sin

yrkesutövning när god advokatsed

kräver detta.

I advokatverksamhet som bedrivs i bolagsform får endast advokat vara

delägare eller bolagsman, om inte advokatsamfundets styrelse medger

undantag.

En advokat är skyldig att hålla sina huvudmäns pengar och andra

tillgångar avskilda från det som tillhör honom själv.

7 §

En advokat, som i sin verksamhet uppsåtligen gör orätt eller som

annars förfar oredligt, skall uteslutas ur advokatsamfundet. När det gäller

en sådan advokat som avses i 2 a § skall registreringen upphävas. Är om-

ständigheterna mildrande, får i stället varning tilldelas honom.

Åsidosätter en advokat annars sina plikter som advokat, får varning

eller erinran meddelas honom. Är omständigheterna synnerligen försvår-

ande, får han uteslutas ur samfundet eller, i fråga om en sådan advokat

som avses i 2 a §, hans registrering upphävas.

Tilldelas en advokat varning, får han, om det finns särskilda skäl, även

åläggas att utge en straffavgift till samfundet med lägst ettusen och högst

femtiotusen kronor.

Om det bedöms tillräckligt får disciplinnämnden, i stället för att tilldela

en advokat erinran, göra ett uttalande om att advokatens åtgärd är

felaktig eller olämplig.

Inträder beträffande en advokat sådan omständighet att han enligt 2 §

femte eller sjätte stycket inte får antas till ledamot av samfundet, är han

skyldig att genast träda ur samfundet. Om han inte gör det, skall styrelsen

förordna om hans uteslutning. Detsamma gäller, om en advokat inte

längre uppfyller medborgarskapskravet enligt 2 § första stycket 1 eller

hemvistkravet enligt 2 § första stycket 2 och styrelsen inte medger att han

får stå kvar som ledamot av samfundet. Om en sådan advokat som avses i

2 a § fråntas rätten att uppträda som advokat i den stat där han är

auktoriserad, skall styrelsen upphäva hans registrering.

I beslut varigenom någon uteslutits ur samfundet får förordnas att

beslutet genast skall verkställas. Detsamma gäller ett beslut att upphäva

en registrering.

Brott mot tystnadsplikt enligt

4 § första stycket tredje meningen

får inte åtalas av annan än

Justitiekanslern. Åtal får väckas

endast om det är påkallat från

allmän synpunkt.

Brott mot tystnadsplikt enligt

4 § första stycket andra meningen

får inte åtalas av någon annan än

Justitiekanslern. Åtal får väckas

endast om det är påkallat från

allmän synpunkt.

12 kap.

9 §

Skriftlig fullmakt skall företes i

huvudskrift, när ombudet första

gången vid rätten för talan i målet.

Skriftlig fullmakt skall visas upp

i original när ombudet första

gången för talan i målet. Fullmakt

behöver emellertid inte visas upp

för anmälan av missnöje med ett

beslut.

Är, då fullmakt skall företes,

sådan icke tillgänglig, skall rätten

giva ombudet tid att förete den;vad

nu sagts gälle ej i fråga om

missnöjesanmälan. Finnes upp-

skov olägligt, må rätten fortsätta

med handläggningen av målet,

dock utan att däri meddela dom

eller slutligt beslut. Utfärdas

fullmakt, skall behörigheten anses

innefatta vad ombudet tidigare

åtgjort i rättegången.

Om en fullmakt inte finns

tillgänglig när den skall visas upp,

skall rätten ge ombudet tid att visa

upp den. Är ett uppskov olägligt,

får rätten fortsätta med hand-

läggningen av målet, dock utan att

meddela dom eller slutligt beslut.

Utfärdas fullmakt, skall behörig-

heten anses innefatta ombudets

tidigare åtgärder i rättegången.

Finner rätten ovisst, huruvida

parts underskrift å fullmakt är

riktig, må rätten medgiva anstånd

för ovisshetens undanröjande.

Anser rätten att det är ovisst om

en parts underskrift på fullmakten

är riktig, får rätten ge anstånd för

att undanröja ovissheten.

Skriftlig fullmakt skall i

huvudskrift eller styrkt avskrift

bifogas akten.

Skriftlig fullmakt skall tas in i

akten i original eller bestyrkt

kopia.

14 kap.

7 §

I fall som avses i 1 6 §§ får mål förenas endast om målen väckts vid

samma domstol och denna är behörig samt samma rättegångsform är

tillämplig för målen.

Väcks talan som avses i 3 5 §§

sedan huvudförhandling påbörjats

eller huvudkäromålet på annat sätt

företagits till avgörande, får rätten

handlägga målen särskilt, om de

inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Detsamma

gäller, om part väcker talan som

avses i 3 eller 5 § efter det att tiden

för yttrande enligt 42 kap. 15 § har

gått ut.

Väcks talan som avses i 3 5 §§

sedan huvudförhandling påbörjats

eller huvudkäromålet på annat sätt

företagits till avgörande, får rätten

handlägga målen särskilt, om de

inte utan olägenhet kan handläggas

i samma rättegång. Detsamma

gäller, om part väcker talan som

avses i 3 eller 5 § efter det att tiden

för yttrande enligt 42 kap. 15 § har

gått ut eller efter den tidpunkt som

angetts i ett sådant meddelande

som avses i 42 kap. 15 a §.

15 kap.

3 §

Om någon, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, visar sannolika

skäl för att han mot någon annan

har ett anspråk, som är eller kan

antas bli föremål för rättegång eller

prövning i annan liknande ordning,

och det skäligen kan befaras att

motparten genom att utöva viss

verksamhet eller företa eller

underlåta viss handling eller på

annat sätt hindrar eller försvårar

utövningen av sökandens rätt eller

väsentligt förringar dess värde, får

domstol förordna om lämplig

åtgärd för att säkerställa sökandens

rätt.

Om någon visar sannolika skäl

för att han mot någon annan har ett

anspråk, som är eller kan antas bli

föremål för rättegång eller prövning

i annan liknande ordning, och det

skäligen kan befaras att motparten

genom att utöva viss verksamhet

eller företa eller underlåta viss

handling eller på annat sätt hindrar

eller försvårar utövningen av

sökandens rätt eller väsentligt

förringar dess värde, får domstol

förordna om lämplig åtgärd för att

säkerställa sökandens rätt.

En åtgärd enligt första stycket får innebära förbud vid vite att utöva viss

verksamhet eller företa viss handling eller annat föreläggande vid vite att

beakta sökandens anspråk eller förordnande av syssloman eller meddelan-

de av en föreskrift som är ägnad att på annat sätt förebygga intrång i sökan-

dens rätt.

18 kap.

8 a §

I mål där 1 kap. 3 d § första stycket tillämpas gäller följande i stället för

bestämmelserna i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad för

1. rättslig rådgivning under en timme vid ett tillfälle för varje instans och

med belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning

enligt rättshjälpslagen (1996:1619) under en timme,

2. ansökningsavgift,

3. resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med

sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och

uppehälle för ombud,

4. vittnesbevisning,

5. översättning av handling.

Om en part har handlat så att 3

eller 6 § är tillämplig, får dock er-

sättning till motparten avse dennes

samtliga kostnader enligt 8 §.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för

tillvaratagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för mål

som avses i denna paragraf, utgår ersättning för kostnad som avser den

tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för denna.

Har ett mål om betalningsföre-

läggande eller handräckning över-

lämnats till tingsrätt får, om målet

därefter avgörs genom tredskodom

mot svaranden, ersättning även

avse skälig kostnad för en

rättegångsskrift eller för inställelse

vid ett sammanträde inför rätten.

Sådan ytterligare ersättning utgår,

om inte särskilda skäl föranleder

annan bedömning, enligt be-

stämmelser som regeringen med-

delar.

Har ett mål om betalnings-

föreläggande eller handräckning

överlämnats till tingsrätt får, om

målet därefter avgörs genom

tredskodom mot svaranden, ersätt-

ning även avse skälig kostnad för

en rättegångsskrift eller för in-

ställelse vid ett sammanträde inför

rätten. Sådan ytterligare ersättning

lämnas, om inte särskilda skäl

föranleder annan bedömning, med

belopp som motsvarar högst hälften

av den ersättning som betalas för

rådgivning enligt rättshjälpslagen

(1996:1619) under en timme.

19 kap.

12 §

Vad som sägs i detta kapitel skall

tillämpas även i fråga om

domstolarnas befattning med för-

undersökning och användande av

tvångsmedel.

Vad som sägs i detta kapitel skall

tillämpas även i fråga om

domstolarnas befattning med

förundersökning och användande

av tvångsmedel. En sådan fråga får

tas upp även av rätten i en annan

ort än som följer av reglerna i detta

kapitel, om det bör beslutas i

frågan utan dröjsmål.

Om särskilda skäl föreligger, får

en fråga om häktning tas upp även

av rätten i en annan ort än som

följer av reglerna i detta kapitel.

25 kap.

7 §

Har ej inom tid, som avses i 6 §,

åtal väckts eller till rätten in-

kommit framställning om för-

längning av tiden eller förekomma

eljest ej längre skäl för reseförbud,

skall det omedelbart hävas.

Reseförbud skall omedelbart

hävas om

1. det inom den tid som avses i

6 § varken har väckts åtal eller till

rätten inkommit framställning om

förlängning av tiden, eller

2. reseförbudet av något annat

skäl inte längre bör gälla.

Om hävande av reseförbud

förordnar åklagaren. Har förbudet

meddelats eller fastställts av

rätten, förordnar denna om

hävande av förbudet. Rätten får

överlåta till åklagaren att besluta

om tillfälliga undantag från

reseförbudet eller från föreskrifter

som har meddelats i samband med

detta.

Reseförbud hävs av rätten. Även

åklagaren får häva ett reseförbud,

om inte förbudet har meddelats

eller fastställts av rätten och åtal

har väckts. Rätten får överlåta till

åklagaren att besluta om tillfälliga

undantag från reseförbudet eller

från föreskrifter som har med-

delats i samband med detta.

Vad i 24 kap. 21 § är stadgat

om häktning äge motsvarande

tillämpning beträffande reseför-

bud.

Vad som anges i 24 kap. 21 §

om häktning skall tillämpas i

fråga om reseförbud.

35 kap.

13 §

Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom

huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner detta vara av

betydelse i målet och det inte föreligger hinder mot att ta upp beviset.

Har tingsrätten i ett mål som fullföljts till hovrätten tagit upp muntlig

bevisning eller hållit syn på stället, behöver beviset tas upp på nytt endast

om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. I högsta

domstolen får de bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast

om det föreligger synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på nytt,

skall det förebringas genom

protokoll eller på annat lämpligt

sätt.

Om ett bevis inte tas upp på nytt,

skall det läggas fram på annat

lämpligt sätt.

36 kap.

24 §

Vittne har rätt till ersättning enligt vad som sägs nedan.

Ersättning till ett vittne, som har åberopats av en enskild part skall

betalas av parten. Om det är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska

förhållanden får dock rätten besluta att ersättningen skall betalas av

allmänna medel. Har rätten självmant inkallat ett vittne och är saken sådan,

att förlikning därom är tillåten, eller är fråga om ansvar för brott, som inte

hör under allmänt åtal, skall ersättningen betalas av parterna en för båda

och båda för en. I annat fall skall ersättningen betalas av allmänna medel.

Ersättning, som skall betalas av

part, skall avse nödvändiga kost-

nader för resa, uppehälle och

tidsspillan efter vad rätten prövar

skäligt. Ersättning, som skall

betalas av allmänna medel, fast-

ställs av rätten enligt bestämmelser

som regeringen meddelar.

Ersättning som skall betalas av

part skall avse nödvändiga kost-

nader för resa, uppehälle och

tidsspillan efter vad rätten prövar

skäligt. Ersättning, som skall

betalas av allmänna medel fastställs

genom rättens försorg enligt

bestämmelser som regeringen

meddelar.

42 kap.

6 §

Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum.

Förberedelsen har till syfte att klarlägga

1. parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som

parterna åberopar till grund för sin talan,

2. i vad mån parterna är oense om åberopade sakförhållanden,

3. vilka bevis som skall förebringas och vad som skall styrkas med

varje bevis,

4. om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets

avgörande och

5. om det finns förutsättningar för förlikning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning och, om det inte på grund

av målets beskaffenhet eller av

något annat särskilt skäl är

obehövligt, upprätta en tidsplan

för denna.

11 §

I mål där förlikning om saken är tillåten får svaranden föreläggas att

skriftligen avge svaromål enligt 7 § vid påföljd att tredskodom annars kan

komma att meddelas mot honom. I föreläggandet skall anges vad

svaranden enligt 44 kap. 7 a eller 7 b § skall iaktta för att tredskodom inte

skall kunna meddelas mot honom.

I mål där förlikning om saken är

tillåten får käranden, om han

underlåter att medverka i målet,

föreläggas att senast en viss dag

ange om han vidhåller sin talan vid

påföljd att tredskodom annars kan

komma att meddelas mot honom.

15 a §

I mål där förlikning om saken är

tillåten får tingsrätten meddela

parterna att förberedelsen vid en

viss senare tidpunkt skall anses

vara avslutad. I sådant fall får

efter den tidpunkten en part

åberopa en ny omständighet eller

ett nytt bevis endast om

1. parten gör sannolikt att han

har haft en giltig ursäkt att inte

åberopa omständigheten eller

beviset tidigare eller

2. ett tillåtande av åberopandet

inte innebär att målets prövning

fördröjs i någon väsentlig mån.

I meddelandet skall parterna

upplysas om den verkan som med-

delandet har.

18 §

Ett mål avgörs efter huvudförhandling. Utan sådan förhandling får rätten

dock

1. avgöra ett mål på annat sätt än genom dom,

2. meddela dom om kärandens

framställning inte innefattar laga

skäl för käromålet eller om det

annars är uppenbart att detta är

ogrundat,

2. meddela tredskodom,

3. meddela tredskodom,

3. meddela dom i anledning av

talan som medgivits eller efter-

givits,

4. meddela dom i anledning av

talan som medgivits eller eftergivits,

4. stadfästa förlikning och

5. stadfästa förlikning och

5. även i annat fall meddela

dom, om huvudförhandling inte

behövs med hänsyn till utred-

ningen i målet och inte heller

begärs av någon av parterna.

6. även i annat fall meddela dom,

om huvudförhandling inte behövs

med hänsyn till utredningen i målet

och inte heller begärs av någon av

parterna.

Innan ett mål avgörs med stöd

av första stycket 5, skall parterna,

om de inte kan anses redan ha

slutfört sin talan, beredas tillfälle

till detta.

Innan ett mål avgörs med stöd av

första stycket 2 eller 6, skall par-

terna, om de inte kan anses redan ha

slutfört sin talan, beredas tillfälle till

detta.

Innan ett mål avgörs genom tredskodom enligt 44 kap. 7 a eller 7 b §,

gäller vad som sägs i andra stycket i fråga om käranden.

Innan ett mål avgörs genom

tredskodom enligt 44 kap. 7 c §,

gäller vad som sägs i andra stycket

i fråga om svaranden.

20 §

Så snart förberedelsen avslutats

skall rätten, om målet inte avgjorts

enligt 18 §, bestämma tid för

huvudförhandling, om möjligt efter

samråd med parterna. Huvud-

förhandling för handläggning av

rättegångsfråga eller del av saken,

som kan avgöras särskilt, får hållas

även om förberedelsen av målet i

övrigt inte har avslutats.

Huvudförhandling för handlägg-

ning av rättegångsfråga eller del av

saken, som kan avgöras särskilt, får

hållas även om förberedelsen av

målet i övrigt inte har avslutats.

Huvudförhandlingen får med parternas samtycke hållas i förenklad form,

om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 43 kap. 2 §. Sådan

huvudförhandling kan äga rum i omedelbart samband med förberedelsen

eller, under förutsättning att samma domare sitter i rätten, inom femton

dagar från den dag då den muntliga förberedelsen avslutades. Oavsett

parternas samtycke får huvudförhandling i förenklad form hållas i

omedelbart samband med förberedelsen, om saken är uppenbar.

Om muntlig förberedelse hålls per telefon, får även huvudförhandling i

förenklad form hållas per telefon i omedelbart samband med förberedelsen.

Vid huvudförhandling i förenklad form skall vad som ägt rum under det

sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha ägt rum

även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid denna.

43 kap.

3 §

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §,

får förhandlingen ändå påbörjas,

om det kan antas att den enligt 11 §

andra stycket kan fortsätta senare

utan att ny huvudförhandling

behöver hållas och en uppdelning

av förhandlingen inte är olämplig

med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Om det finns sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §,

får förhandlingen ändå påbörjas,

om det kan antas att hindret

kommer att undanröjas utan att ny

huvudförhandling behöver hållas

enligt 11 § tredje stycket och en

uppdelning av förhandlingen inte är

olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning,

om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling och den

som skall höras finns tillgänglig.

Om det är av synnerlig vikt för utredningen, får även annan handlägg-

ning äga rum i anslutning till bevisupptagning enligt andra stycket.

Om bevisning upptas med stöd av andra eller tredje stycket, gäller i

tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som upptas utom

huvudförhandlingen.

11 §

Huvudförhandlingen skall, utan

annat avbrott än som kan

föranledas av bestämmelserna i 1

kap. 9 §, om möjligt fortgå i ett

sammanhang till dess målet är

färdigt för avgörande. En påbörjad

huvudförhandling får uppskjutas

endast om förhandlingen ägt rum

enligt 3 § första stycket, om det

efter handläggningens början har

kommit fram något nytt viktigt skäl

eller bevis eller om rätten annars

finner att det är nödvändigt. En

uppskjuten huvudförhandling skall

återupptas så snart som möjligt.

Har en huvudförhandling upp-

skjutits en eller flera gånger, får

fortsatt huvudförhandling hållas,

om den sammanlagda uppskovs-

tiden uppgår till högst femton

dagar. I annat fall skall ny

huvudförhandling hållas, om det

inte med hänsyn till målets be-

skaffenhet föreligger synnerliga

skäl att hålla fortsatt huvudför-

handling och syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

inte eftersätts i väsentlig mån.

Uppskjuts en huvudförhandling

som hålls i förenklad form, skall

alltid ny huvudförhandling hållas

utan tillämpning av 42 kap. 20 §

andra stycket.

Huvudförhandlingen skall

genomföras utan onödiga uppehåll

och så långt som möjligt i ett

sammanhang.

Om huvudförhandlingen inte

kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en

vecka. I andra fall skall

förhandlingen pågå minst tre dagar

per vecka.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till målets omfattning,

huvudförhandlingens längd eller

andra särskilda omständigheter,

får uppehåll göras i större

omfattning än vad som anges i

andra stycket. Ny huvudförhandling

skall hållas, om uppehåll i

förhandlingen gjorts i sådan

omfattning att syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

väsentligen gått förlorat.

Till en uppskjuten huvudför-

handling skall parterna kallas

omedelbart eller genom särskild

kallelse. I fråga om föreläggande

för parterna gäller vad som sägs i

42 kap. 12 §. Utsätts ett mål till

fortsatt huvudförhandling, får i

stället för föreläggande enligt 12 §

första stycket en part föreläggas att

inställa sig vid påföljd att annars

tredskodom kan komma att

meddelas mot honom eller målet

avgöras utan hinder av hans

utevaro.

I fråga om föreläggande i

kallelse till en senare förhandling

gäller vad som sägs i 42 kap. 12 §.

Utsätts ett mål till fortsatt

huvudförhandling, får i stället för

föreläggande enligt 12 § första

stycket en part föreläggas att

inställa sig vid påföljd att annars

tredskodom kan komma att

meddelas mot honom eller målet

avgöras utan hinder av hans

utevaro.

13 §

Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den

slutade vid den tidigare förhandlingen.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte föreligger hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det förebringas

genom protokoll eller på annat

lämpligt sätt.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis som upptagits

vid tidigare handläggning skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte finns hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det läggas fram på

annat lämpligt sätt.

44 kap.

7 c §

Om käranden inte följer ett

föreläggande enligt 42 kap. 11 §

andra stycket att ange om han

vidhåller sin talan, får tredskodom

meddelas mot honom.

9 §

Part, mot vilken tredskodom

givits, äge hos den rätt, där talan

väckts, söka återvinning inom en

månad från den dag, då domen

delgavs honom. Sökes ej åter-

vinning, skall domen stå fast i vad

den gått honom emot.

Part, mot vilken tredskodom

getts, får hos den rätt där talan

väckts söka återvinning inom en

månad från den dag då domen

meddelades. Om återvinning inte

söks står domen fast i den del den

gått parten emot.

Ansökan om återvinning skall

göras skriftligen. Har tredskodom

givits under förberedelsen, bör

skriften innehålla allt vad från

sökandens sida erfordras för för-

beredelsens fullföljande.

Ansökan om återvinning skall

göras skriftligen. Har tredskodom

getts utan huvudförhandling, bör

ansökan innehålla allt som behövs

från sökandens sida för förberedel-

sens fullföljande.

46 kap.

3 §

Föreligger det sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §

första stycket 4 6, får för-

handlingen ändå påbörjas, om det

kan antas att den enligt 11 § andra

stycket kan fortsätta senare utan att

ny huvudförhandling behöver

hållas och en uppdelning av

förhandlingen inte är olämplig med

hänsyn till målets beskaffenhet.

Om det finns sådant hinder mot

huvudförhandling som avses i 2 §

första stycket 4 6, får förhand-

lingen ändå påbörjas, om det kan

antas att hindret kommer att

undanröjas utan att ny huvud-

förhandling behöver hållas enligt

11 § tredje stycket och en upp-

delning av förhandlingen inte är

olämplig med hänsyn till målets

beskaffenhet.

Inställs huvudförhandlingen, får rätten ändå ta upp muntlig bevisning,

om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling och den

som skall höras finns tillgänglig.

Om det är av synnerlig vikt för utredningen, får även annan handlägg-

ning äga rum i anslutning till bevisupptagning enligt andra stycket.

Om bevisning upptas med stöd av andra eller tredje stycket, gäller i

tillämpliga delar vad som föreskrivs om bevis som upptas utom

huvudförhandlingen.

11 §

Huvudförhandlingen skall, utan

annat avbrott än som kan

föranledas av bestämmelserna i 1

kap. 9 §, om möjligt fortgå i ett

sammanhang till dess målet är

färdigt för avgörande. En påbörjad

huvudförhandling får uppskjutas

endast om förhandlingen ägt rum

enligt 3 § första stycket, om det

efter handläggningens början har

kommit fram något nytt viktigt skäl

eller bevis eller om rätten annars

finner att det är nödvändigt. En

uppskjuten huvudförhandling skall

återupptas så snart som möjligt. Är

den tilltalade häktad, skall

förhandlingen återupptas inom en

vecka från dagen för föregående

förhandlings avslutande eller, då

han häktats därefter, från dagen för

hans häktande, om inte på grund av

särskilda omständigheter ett längre

uppskov är nödvändigt.

Har en huvudförhandling upp-

skjutits en eller flera gånger, får

fortsatt huvudförhandling hållas,

om den sammanlagda uppskovs-

tiden uppgår till högst femton

dagar. I annat fall skall ny

huvudförhandling hållas, om det

inte med hänsyn till målets

beskaffenhet föreligger synnerliga

skäl att hålla fortsatt huvud-

förhandling och syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

inte eftersätts i väsentlig mån.

Utan hinder av bestämmelserna i

andra stycket får fortsatt

huvudförhandling hållas i den mån

uppskov har föranletts av en

rättspsykiatrisk undersökning, om

det inte är olämpligt med hänsyn

till uppskovets längd och

omständigheterna i målet.

Till en uppskjuten huvudför-

handling skall parterna kallas

omedelbart eller genom särskild

kallelse. I fråga om föreläggande

gäller vad som sägs i 45 kap. 15 §.

Huvudförhandlingen skall

genomföras utan onödiga uppehåll

och så långt som möjligt i ett

sammanhang.

Om huvudförhandlingen inte

kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en

vecka. I andra fall skall

förhandlingen pågå minst tre dagar

per vecka.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till målets omfattning,

huvudförhandlingens längd eller

andra särskilda omständigheter,

får uppehåll göras i större

omfattning än vad som anges i

andra stycket. Ny huvudförhandling

skall hållas, om uppehåll i

förhandlingen gjorts i sådan

omfattning att syftet med en

sammanhållen huvudförhandling

väsentligen gått förlorat. Är den

tilltalade häktad, får ett uppehåll

inte göras i mer än en vecka, om

inte på grund av särskilda

omständigheter ett längre uppehåll

är nödvändigt.

I fråga om föreläggande i kallelse

till en senare förhandling gäller vad

som sägs i 45 kap. 15 §.

13 §

Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den

slutade vid den tidigare förhandlingen.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte föreligger hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det förebringas

genom protokoll eller på annat

lämpligt sätt.

Vid ny huvudförhandling skall

målet företas till fullständig

handläggning. Bevis, som upptagits

vid tidigare handläggning, skall tas

upp på nytt, om rätten finner detta

vara av betydelse i målet och det

inte finns hinder mot att ta upp

beviset. Om ett bevis inte tas upp

på nytt, skall det läggas fram på

annat lämpligt sätt.

47 kap.

6 §

Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum.

Förberedelsen har till syfte att klarlägga

1. den tilltalades inställning till åtalet och grunden för den,

2. vilka bevis som skall förebringas och vad som skall styrkas med

varje bevis samt

3. om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets

avgörande.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning.

Rätten skall driva förberedelsen

med inriktning på ett snabbt avgö-

rande av målet. Så snart det

lämpligen kan ske bör rätten höra

parterna angående målets hand-

läggning och, om det inte av

särskilda skäl är obehövligt, upp-

rätta en tidsplan för denna.

21 §

Under förberedelsen må beslut

meddelas i fråga om måls

avvisande.

Under förberedelsen får beslut

meddelas i fråga om måls

avvisande.

Rätten får också utan huvudför-

handling meddela dom om

målsägandens framställning inte

innefattar laga skäl för åtalet eller

om det annars är uppenbart att

detta är ogrundat. Innan målet

avgörs skall parterna, om de inte

kan anses redan ha slutfört sin

talan, ges tillfälle till detta.

22 §

Så snart förberedelsen avslutats

skall rätten bestämma tid för

huvudförhandling, om möjligt efter

samråd med parterna. Huvud-

förhandling för handläggning av

rättegångsfråga eller del av saken,

som kan avgöras särskilt, får hållas

även om förberedelsen av målet i

övrigt inte har avslutats.

Huvudförhandling för handlägg-

ning av rättegångsfråga eller del av

saken, som kan avgöras särskilt, får

hållas även om förberedelsen av

målet i övrigt inte har avslutats.

Är den tilltalade häktad, skall huvudförhandlingen hållas inom en vecka

från dagen för förberedelsens avslutande eller, då han häktats därefter, från

dagen för hans häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom

en månad från dagen för förberedelsens avslutande. Har reseförbudet

meddelats därefter, skall tiden räknas från dagen för delgivning av beslutet.

24 §

Om enskilt åtal skall i övrigt vad

i 45 kap. 1 § tredje stycket samt 2,

3, 5, 6, 8, 12 och 17 §§ är stadgat

äga motsvarande tillämpning.

Vid enskilt åtal tillämpas i övrigt

45 kap. 1 § tredje stycket samt 2, 3,

5, 6, 8, 12 och 17 §§.

Beträffande huvudförhandling i

mål, vari enskilt åtal föres, äge

bestämmelserna i 46 kap. mot-

svarande tillämpning; i dylikt mål

gälle dock följande avvikelser:

Beträffande huvudförhandling i

mål om enskilt åtal tillämpas

bestämmelserna i 46 kap. med

följande avvikelser:

1. Om kallelse till uppskjuten

huvudförhandling och föreläggande

för part gälle vad i 23 § i detta

kapitel är stadgat.

1. I fråga om kallelse till

huvudförhandling som återupptas

efter uppehåll och föreläggande för

part gäller det som sägs i 23 § i

detta kapitel.

2. Utebliva båda parterna från

rättegångstillfälle för huvudför-

handling, skall målet avskrivas.

Om påföljd för målsägande, som

uteblir eller underlåter att infinna

sig personligen, så ock om måls

återupptagande skola bestämmel-

serna i 14 16 och 18 §§ i detta

kapitel äga motsvarande tillämp-

ning. Utebliva båda parterna eller

endera från särskilt sammanträde

för behandling av rättegångsfråga,

må frågan avgöras utan hinder

därav.

2. Om båda parterna uteblir från

huvudförhandling, skall målet

avskrivas. I fråga om påföljd för

målsägande som uteblir eller

underlåter att infinna sig personlig-

en samt om måls återupptagande

tillämpas bestämmelserna i 14 16

och 18 §§ i detta kapitel. Uteblir

båda parterna eller en av dem från

ett särskilt sammanträde för

behandling av rättegångsfråga, får

frågan avgöras utan hinder av

detta.

3. Då mål utsättes till fortsatt

eller ny huvudförhandling, äge

rätten i stället för åtgärd, som avses

i 46 kap. 12 §, förordna, att

förberedelse skall ånyo äga rum,

samt meddela erforderliga

föreskrifter därom.

3. Då mål sätts ut till fortsatt

eller ny huvudförhandling, får

rätten i stället för åtgärd som avses

i 46 kap. 12 § besluta att

förberedelse skall äga rum på nytt

samt meddela föreskrifter om detta.

50 kap.

17 §

I övrigt skall det som sägs i 1

kap. 9 § samt 43 kap. 1 6 §§, 8 §

andra fjärde styckena och 10

14 §§ tillämpas i fråga om huvud-

förhandling i hovrätten. Reglerna i

16 § i detta kapitel skall dock

tillämpas i fråga om kallelser till

uppskjuten huvudförhandling och

föreläggande för parterna.

I övrigt skall det som sägs i 43

kap. 1 6 §§, 8 § andra fjärde

styckena och 10 14 §§ tillämpas i

fråga om huvudförhandling i hov-

rätten. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till huvudförhandling

som återupptas efter uppehåll och

föreläggande för parterna.

51 kap.

17 §

I övrigt skall det som sägs i 1

kap. 9 § samt 46 kap. 1 5 §§, 6 §

andra stycket, 7 9, 11, 13, 16 och

17 §§ tillämpas i fråga om huvud-

förhandling i hovrätten. Reglerna i

16 § i detta kapitel skall dock

tillämpas i fråga om kallelser till

uppskjuten huvudförhandling och

föreläggande för parterna.

I övrigt skall det som sägs i 46

kap. 1 5 §§, 6 § andra stycket, 7 9,

11, 13, 16 och 17 §§ tillämpas i

fråga om huvudförhandling i hov-

rätten. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till huvudförhandling

som återupptas efter uppehåll och

föreläggande för parterna.

När ett mål sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, får hovrätten

besluta om lämpliga åtgärder för att målet skall kunna slutföras vid den

förhandlingen.

I fråga om sådana åtgärder gäller 10 12 §§ i detta kapitel.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Bestämmelserna i 18 kap. 8 a § i sin äldre lydelse skall tillämpas i mål

som handläggs enligt 1 kap. 3 d §, om ansökan om stämning har kommit in

till rätten före ikraftträdandet eller, när talan har väckts som enskilt anspråk

i brottmål, rätten före ikraftträdandet beslutat att tvisten skall handläggas

som tvistemål. Detsamma gäller om talan har väckts genom ansökan om

betalningsföreläggande eller handräckning och kronofogdemyndigheten

före ikraftträdandet har beslutat att, enligt 36 eller 54 § lagen (1990:746)

om betalningsföreläggande och handräckning, överlämna målet till

tingsrätt.

2 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 17 och 20 §§ samt 7 kap. 15 §

föräldrabalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

17 §

Frågor om vårdnad, boende eller umgänge tas upp av rätten i den ort där

barnet har sitt hemvist. Sådana frågor kan tas upp även i samband med

äktenskapsmål. Om det inte finns någon behörig domstol, tas frågorna upp

av Stockholms tingsrätt.

Frågor om vårdnad som avses i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt 10 b § andra

stycket samt frågor om boende och umgänge handläggs i den ordning som

är föreskriven för tvistemål. Frågor om fördelning av resekostnader enligt

15 b § skall anses som en del av frågan om umgänge. Står barnet under

vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och är föräldrarna överens i

saken, får de väcka talan genom gemensam ansökan.

Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för dom-

stolsärenden.

I mål om vårdnad och boende kan underhållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

Dom i mål om vårdnad, boende

eller umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna är

överens i saken.

20 §

I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får rätten besluta

om vårdnad, boende eller umgänge för tiden till dess att frågan har avgjorts

genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller föräldrarna

har träffat ett avtal om frågan och avtalet har godkänts av socialnämnden.

Rätten skall besluta efter vad som är bäst för barnet.

Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta

upplysningar från socialnämnden i

frågan. Har rätten meddelat ett

beslut som ännu gäller när målet

eller ärendet skall avgöras, skall

rätten ompröva beslutet.

Innan beslut enligt första stycket

meddelas skall motparten få tillfälle

att yttra sig i frågan. Rätten kan

inhämta upplysningar från

socialnämnden i frågan. Har rätten

meddelat ett beslut som ännu gäller

när målet eller ärendet skall

avgöras, skall rätten ompröva

beslutet.

Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

7 kap.

15 §

I mål om underhåll till barn får rätten, för tiden till dess att frågan har

avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft, besluta

om underhållet efter vad som är skäligt. Skyldighet att utge bidrag får dock

åläggas någon endast om det finns sannolika skäl för att bidragsskyldighet

föreligger. Har fråga om underhåll väckts i samband med mål om

fastställande av faderskap till barn, får beslut om skyldighet att utge bidrag

inte meddelas, om flera män är instämda i målet.

Beslut enligt första stycket kan

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas, skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Har rätten meddelat ett

beslut, skall den ompröva det när

målet avgörs.

Innan beslut enligt första stycket

meddelas, skall motparten få

tillfälle att yttra sig i frågan. Har

rätten meddelat ett beslut, skall den

ompröva det när målet avgörs.

Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

3 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 9, 11, 12 och 16 §§ äktenskapsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

9 §

Beslut enligt 7 § får meddelas

utan huvudförhandling. Innan

beslutet meddelas skall den andra

maken få tillfälle att yttra sig över

yrkandet. Har domstolen kallat

makarna till förhandling och

uteblir den make som har framställt

yrkandet, skall detta anses

återkallat till den del det inte har

medgetts av den andra maken. Att

den andra maken uteblir från

förhandlingen hindrar inte att

yrkandet prövas.

Innan rätten meddelar ett beslut

enligt 7 §, skall den andra maken få

tillfälle att yttra sig över yrkandet.

11 §

Om en make återkallar talan om

äktenskapsskillnad sedan gemen-

sam ansökan om äktenskaps-

skillnad har getts in till domstolen

eller sedan den makens yrkande om

äktenskapsskillnad har delgetts den

andra maken, skall målet trots detta

prövas om denne yrkar det. Den

sistnämnda maken skall underrättas

om detta när återkallelsen delges

den maken.

Om en make återkallar ett

yrkande om äktenskapsskillnad

sedan gemensam ansökan om

äktenskapsskillnad har getts in till

domstolen eller sedan den makens

yrkande om äktenskapsskillnad har

delgetts den andra maken, skall

yrkandet ändå prövas om den

andra maken yrkar det. Den andra

maken skall underrättas om detta

när återkallelsen skickas till honom

eller henne.

Om en make som har yrkat

äktenskapsskillnad uteblir från en

förhandling i denna fråga, skall

målet trots detta prövas om den

andra maken yrkar det vid

förhandlingen. En make som har

yrkat äktenskapsskillnad skall

underrättas om detta när den

maken kallas till förhandlingen.

Om käranden uteblir från en

förhandling i ett mål om äkten-

skapsskillnad, skall yrkandet om

äktenskapsskillnad ändå prövas om

svaranden begär det. Rätten skall

underrätta käranden om detta i

kallelsen till förhandlingen.

12 §

När makarna eller en av dem yrkar

äktenskapsskillnad får målet

prövas utan huvudförhandling.

Detta gäller också andra frågor i

målet, om makarna är överens om

dem.

När makarna eller en av dem yrkar

äktenskapsskillnad får målet

prövas utan huvudförhandling.

Andra frågor i målet kan avgöras

utan huvudförhandling enligt

bestämmelserna i rättegångs-

balken.

16 §

I fall som avses i 6 kap. 6 § andra

stycket får domstolen på yrkande

av en av makarna besluta i frågan

om nyttjanderätt för tiden till dess

att frågan har avgjorts genom dom

som har vunnit laga kraft. Beslut

meddelas på det sätt som anges i

9 §. Beslutet får verkställas på

samma sätt som en dom som har

vunnit laga kraft men får när som

helst ändras av domstolen.

I fall som avses i 6 kap. 6 § andra

stycket får domstolen på yrkande

av en av makarna besluta i frågan

om nyttjanderätt för tiden till dess

att frågan har avgjorts genom dom

som har vunnit laga kraft. Innan

rätten meddelar beslut, skall den

andra maken få tillfälle att yttra sig

över yrkandet. Beslutet får

verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft men

får när som helst ändras av

domstolen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

4 Förslag till lag om ändring i miljöbalken

Härigenom föreskrivs att 22 kap. 16 § miljöbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 kap.

16 §

När målet är klart för huvudförhandling skall miljödomstolen

bestämma tid och plats för den.

Om det är uppenbart onödigt

med huvudförhandling, behöver

sådan förhandling inte hållas. Om

parterna begär det skall den dock

hållas. Att målet eller ärendet kan

komma att avgöras på handlingarna

skall anges i kungörelsen. I frågor

som avses i 26 § andra stycket

behöver inte huvudförhandling

hållas. Detsamma gäller i fall som

avses i 42 kap. 18 § första stycket

1, 3 och 4 rättegångsbalken.

Om det är uppenbart onödigt

med huvudförhandling, behöver

sådan förhandling inte hållas. Om

parterna begär det skall den dock

hållas. Att målet eller ärendet kan

komma att avgöras på handlingarna

skall anges i kungörelsen. I frågor

som avses i 26 § andra stycket

behöver inte huvudförhandling

hållas. Detsamma gäller i fall som

avses i 42 kap. 18 § första stycket

1, 4 och 5 rättegångsbalken.

Besked om tid och plats för huvudförhandling skall i god tid lämnas

parterna i den ordning som har bestämts för kallelser till dem. Om

anledning till det finns, skall det i kallelsen lämnas uppgift om de frågor

som avses behandlas vid huvudförhandlingen.

Om någon part bör infinna sig personligen vid huvudförhandlingen,

skall miljödomstolen förelägga vite. Föreläggandet skall delges.

Huvudförhandling får hållas, även om en part uteblir från den.

Tredskodom får dock inte meddelas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

5 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 26 kap. 8 § och 33 kap. 5 8 §§ brottsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 kap.

8 §

Om flera fängelsestraff verkställs samtidigt, skall vid tillämpning av

6 § hänsyn tas till den sammanlagda fängelsetiden. Vad nu sagts gäller

dock inte tid för fängelse som dömts ut enligt 28 kap. 3 § eller för-

vandlingsstraff för böter.

Såsom avtjänad tid räknas även

tid varunder straffet skall anses

verkställt på grund av domstols

förordnande som i 33 kap. 5 och

6 §§ sägs.

Såsom avtjänad tid räknas även

tid varunder straffet skall anses

verkställt enligt bestämmelserna i

33 kap. 6 och 7 §§ och lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

33 kap.

5 §

Döms någon till fängelse på viss

tid eller till sluten ungdomsvård

eller förordnar rätten, med till-

lämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytter-

ligare brott, och har den dömde

med anledning av misstanke om

brott som prövats genom dom i

målet, under en sammanhängande

tid av minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet

för rättspsykiatrisk undersökning

med stöd av 10 § lagen

(1991:1137) om rättspsykiatrisk

undersökning, skall tiden för

frihetsberövandet, till den del

under vilken inte samtidigt en dom

i ett annat mål verkställts, anses

som tid under vilken den utdömda

påföljden verkställts i anstalt eller

vid särskilt ungdomshem. Dom-

stolen skall i domen ange det antal

dagar påföljden skall anses verk-

ställd. Är den tid med vilken

påföljden överstiger frihetsberö-

vandet ringa, får förordnas att

påföljden skall anses helt

verkställd genom frihetsberövan-

det.

Bestämmelser om att frihetsbe-

rövande i vissa fall skall till-

godoräknas som tid för verk-

ställighet av påföljd finns i lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. och i lagen

(1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård.

Undanröjs villkorlig dom eller

skyddstillsyn och döms i stället till

fängelse på viss tid eller till sluten

ungdomsvård, skall, om tillgodo-

räknande inte skett enligt första

eller tredje stycket, första stycket

tillämpas även i fråga om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket.

Döms någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott som prövats genom dom i

målet varit berövad friheten på

sätt som anges i första stycket, får

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

6 §

Bestämmelserna i 5 § om till-

godoräknande av tid för frihets-

berövande som verkställighet av

påföljd må, i den mån det med

hänsyn till omständigheterna

prövas skäligt, tillämpas även i

fråga om frihetsberövande som ägt

rum utom riket.

Om någon döms till fängelse på

viss tid eller till sluten ungdoms-

vård eller om rätten med tillämp-

ning av 34 kap. 1 § 1 förordnar att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och den dömde med

anledning av misstanke om brott

som prövats genom dom i målet har

varit berövad friheten på sätt som

enligt 19 a § första stycket lagen

(1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. får tillgodoräknas

som tid under vilken påföljden

verkställts i anstalt eller vid ett

särskilt ungdomshem, får rätten

förordna att påföljden skall anses

helt verkställd genom frihets-

berövandet. En förutsättning för ett

sådant förordnande är att den tid

som den utdömda påföljden

överstiger frihetsberövandet med

är ringa.

Om rätten undanröjer en

villkorlig dom eller en skyddstillsyn

och i stället dömer till fängelse på

viss tid eller till sluten ungdoms-

vård, gäller första stycket även i

fråga om sådana frihetsberövanden

som anges i 19 a § andra stycket

lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

Om någon döms till böter och

med anledning av misstanke om

brott, som prövats genom dom i

målet, har varit berövad friheten på

sätt som enligt första stycket får

tillgodoräknas som verkställighet

av påföljd, får rätten förordna att

påföljden skall anses helt eller

delvis verkställd genom frihets-

berövandet.

7 §

Bestämmelserna i 6 §, 19 a §

lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.och i 11 § första

stycket lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdoms-

vård om tillgodoräknande av tid

för frihetsberövande som verk-

ställighet av påföljd får tillämpas

av rätten i fråga om frihets-

berövande som ägt rum utom

riket, i den utsträckning det med

hänsyn till omständigheterna är

skäligt.

8 §

Vid prövning i högre rätt av

klagan angående ådömd påföljd må

beslut i fråga som avses i 5 och

6 §§ ändras även om talan ej

fullföljts mot beslutet.

Vid prövning i högre rätt av ett

överklagande angående utdömd

påföljd får beslut i fråga som avses

i 6 och 7 §§ ändras även om

beslutet inte överklagats.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

dels att 22 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 19 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 a §

Om någon döms till fängelse på

viss tid eller om domstol, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1 brotts-

balken, har förordnat att sådan

påföljd skall avse ytterligare brott,

och den dömde med anledning av

misstanke om brott, som prövats

genom dom i målet, under en

sammanhängande tid av minst 24

timmar har varit berövad friheten

som anhållen, häktad eller intagen

på en enhet för rättspsykiatrisk

undersökning med stöd av 10 §

lagen (1991:1137) om rätts-

psykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del därunder inte samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål,

anses som tid under vilken den

utdömda påföljden verkställts i

anstalt.

Om rätten har undanröjt en

villkorlig dom eller en skyddstillsyn

och i stället dömt till fängelse på

viss tid, skall första stycket

tillämpas, i den mån tillgodo-

räknande inte skett enligt första

stycket eller 33 kap. 6 § tredje

stycket brottsbalken, även i fråga

om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket brottsbalken.

22 §

Har domstol enligt 33 kap. 5 och

6 §§ brottsbalken förordnat att

fängelse skall anses verkställt till

visst antal dagar, skall först

beräknas slutdag utan avseende

därpå och avdraget beräknas från

den dagen. Detsamma gäller i fråga

om tid som enligt 19 § andra

stycket skall räknas som tid

varunder straffet verkställts.

Skall enligt 19 a § eller domstols

förordnande enligt 33 kap. 7 §

brottsbalken fängelse anses

verkställt till visst antal dagar, skall

först beräknas slutdag utan av-

seende därpå och avdraget beräknas

från den dagen. Detsamma gäller i

fråga om tid som enligt 19 § andra

stycket skall räknas som tid var-

under straffet verkställts.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:371) om

rättegången i arbetstvister

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 4 § lagen (1974:371) om rättegången i

arbetstvister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §

I protokoll över huvudförhand-

ling behöver inte antecknas

berättelser som lämnas under

förhör i bevissyfte.

Berättelser som lämnas vid

huvudförhandling under förhör i

bevissyfte behöver inte antecknas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

8 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 9 § och 16 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

9 §

Sekretess gäller hos allmän

advokatbyrå i ärende om rättsligt

biträde eller rörande förvaltning i

konkurs

Sekretess gäller hos Notarius

publicus i verksamhet som enligt

lag eller annan författning

ankommer på honom och som inte

avser uppgift om protest av växel

eller check

1. för uppgift som det kan antas att den rättssökande har förutsatt skall

bli behandlad förtroligt,

2. för uppgift i övrigt om någons personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att han lider skada eller men om uppgiften

röjs.

Motsvarande sekretess gäller

hos Notarius publicus i

verksamhet som enligt lag eller

annan författning ankommer på

honom. Sekretessen gäller inte

uppgift om protest av växel eller

check.

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 §

tryckfrihetsförordningen och 1 kap.

2 § yttrandefrihetsgrundlagen att

meddela och offentliggöra

uppgifter i vissa fall är begränsad

framgår av 7 kap. 3 § första

stycket 1 och 2, 4 § 1 8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och

av 5 kap. 1 § första stycket samt

3 § första stycket 1 och 2 yttrande-

frihetsgrundlagen. De fall av upp-

såtligt åsidosättande av tystnads-

plikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2

tryckfrihetsförordningen samt

5 kap. 1 § första stycket och 3 §

första stycket 3 yttrandefrihets-

grundlagen i övrigt är begränsad, är

de där tystnadsplikten följer av

Att friheten enligt 1 kap. 1 §

tryckfrihetsförordningen och 1 kap.

2 § yttrandefrihetsgrundlagen att

meddela och offentliggöra

uppgifter i vissa fall är begränsad

framgår av 7 kap. 3 § första

stycket 1 och 2, 4 § 1 8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och

av 5 kap. 1 § första stycket samt

3 § första stycket 1 och 2 yttrande-

frihetsgrundlagen. De fall av upp-

såtligt åsidosättande av tyst-

nadsplikt, i vilka nämnda frihet

enligt 7 kap. 3 § första stycket 3

och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen

samt 5 kap. 1 § första stycket och

3 § första stycket 3 yttrandefrihets-

grundlagen i övrigt är begränsad, är

de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

6. 8 kap. 4 § första stycket tredje

meningen rättegångsbalken

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

6. 8 kap. 4 § första stycket andra

meningen rättegångsbalken

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Bestämmelsen i 9 kap. 9 §

gäller i sin äldre lydelse för uppgifter som hänför sig till tiden före

avvecklingen av den allmänna advokatbyrån.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet i

vissa fall vid förverkande m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

En fråga som avses i 1 § prövas,

om inte annat följer av 3 §, av

tingsrätten efter särskild talan. Om

inte annat framgår av denna lag,

gäller för sådan talan i tillämpliga

delar reglerna i rättegångsbalken

om åtal för brott på vilket inte kan

följa svårare straff än böter.

En fråga som avses i 1 § prövas,

om inte annat följer av 3 §, av

tingsrätten efter särskild talan. Om

inte annat framgår av denna lag,

gäller för sådan talan i tillämpliga

delar reglerna i rättegångsbalken

om åtal för brott på vilket inte kan

följa svårare straff än böter. Målet

får dock avgöras utan huvudför-

handling, om en sådan förhandling

inte behövs med hänsyn till

utredningen i målet och inte heller

begärs av någon av parterna.

Utfärdas stämning, skall den mot

vilken talan riktas föreläggas att

inställa sig till huvudförhandling

vid påföljd att egendomen annars

kan förklaras förverkad. Uteblir

han, skall egendomen förklaras

förverkad, om det inte framgår att

talan är ogrundad.

Utfärdas stämning, skall den mot

vilken talan riktas föreläggas att

inställa sig till huvudförhandling

eller yttra sig skriftligen vid påföljd

att egendomen annars kan förklaras

förverkad. Uteblir han från

förhandlingen eller yttrar han sig

inte, skall egendomen förklaras

förverkad, om det inte framgår att

talan är ogrundad.

Innan ett mål avgörs utan

huvudförhandling, skall parterna

ges tillfälle att slutföra sin talan,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

4 §

Avser saken förverkande av beslagtagen egendom, får kungörelse-

delgivning av beslutet eller stämningen ske enligt de förutsättningar som

anges i 15 § delgivningslagen (1970:428). Dessa regler får också tillämpas,

om den från vilken förverkande sker är okänd.

Om värdet av den beslagtagna

egendomen uppskattas till mindre

än en tiondel av det basbelopp

enligt lagen (1962: 381) om allmän

försäkring som gällde då beslaget

verkställdes eller om egendomen

saknar saluvärde, får delgivning ske

genom att beslutet eller stämningen

anslås på rättens kansli.

Om värdet av den beslagtagna

egendomen uppskattas till mindre

än en tiondel av det prisbasbelopp

enligt lagen (1962: 381) om allmän

försäkring som gällde då beslaget

verkställdes eller om egendomen

saknar saluvärde, får delgivning ske

genom att beslutet eller stämningen

anslås hos den myndighet som har

meddelat beslutet eller utfärdat

stämningen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1559) med

föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och

yttrandefrihetsgrundlagens områden

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 2 § lagen (1991:1559) med föreskrifter

på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

2 §

Juryn skall under sin över-

läggning ha tillgång till rättens

protokoll och de handlingar som

har åberopats under

huvudförhandlingen.

Juryn skall under sin över-

läggning ha tillgång till de anteck-

ningar och ljudinspelningar som

har tillkommit enligt 6 kap.

rättegångsbalken och de hand-

lingar som har åberopats under

huvudförhandlingen.

Juryns prövning skall grundas på vad som har kommit fram vid huvud-

förhandlingen inför juryn.

Juryns svar skall skriftligen överlämnas till rätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård

Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

I fråga om beräkning av den tid

som verkställigheten skall pågå,

skall 19, 21 23 och 25 §§ lagen

(1974:202) om beräkning av straff-

tid m.m. tillämpas på motsvarande

sätt.

I fråga om beräkning av den tid

som verkställigheten skall pågå,

skall 19, 19 a, 21 23 och 25 §§

lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. tillämpas på mot-

svarande sätt.

Så snart domen på sluten ungdomsvård har börjat verkställas, skall

Statens institutionsstyrelse fastställa dagen för verkställighetens slut.

Styrelsen skall fastställa en ny sådan slutdag om omständigheterna ger

anledning till det.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

12 Förslag till lag (1998:812) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 10 § lagen (1998:812) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

10 §

Om målet avgörs utan huvudför-

handling i annat fall än som avses i

42 kap. 18 § första stycket 1 4

rättegångsbalken, skall miljödom-

stolen ha den sammansättning som

anges i 20 kap. 4 § första stycket

miljöbalken.

Om målet avgörs utan huvudför-

handling i annat fall än som avses i

42 kap. 18 § första stycket 1 5

rättegångsbalken, skall miljödom-

stolen ha den sammansättning som

anges i 20 kap. 4 § första stycket

miljöbalken.

Beträffande förelägganden för parterna att avge skriftligt svaromål

eller att inställa sig vid muntlig förberedelse eller vid huvudförhandling

och om parts utevaro från ett sådant sammanträde gäller

rättegångsbalkens bestämmelser rörande en sak, varom förlikning inte är

tillåten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:116) om

skiljeförfarande

Härigenom föreskrivs att 34 § lagen (1998:116) om skiljeförfarande

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §

En domstol får under viss tid skjuta upp ett mål om en skiljedoms

ogiltighet eller om upphävande av en skiljedom för att ge skiljemännen

tillfälle att återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som

enligt skiljemännens mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller

upphävandet,

1. om domstolen har funnit att talan i målet skall bifallas och ena

parten har begärt uppskov, eller

2. om båda parter har begärt uppskov.

Meddelar skiljemännen en ny skiljedom, får en part inom den tid som

domstolen bestämmer utan stämningsansökan klandra skiljedomen i den

mån det föranleds av det återupptagna förfarandet eller av en ändring av

den första skiljedomen.

Fortsatt huvudförhandling får

oberoende av 43 kap. 11 § andra

stycket rättegångsbalken hållas

även om uppskovstiden uppgår till

mer än femton dagar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-11-01

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 21 oktober 1999 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i föräldrabalken,

3. lag om ändring i äktenskapsbalken,

4. lag om ändring i miljöbalken,

5. lag om ändring i brottsbalken,

6. lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.,

7. lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister,

8. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

9. lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid

förverkande m.m.,

10. lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfri-

hetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens område,

11. lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten

ungdomsvård,

12. lag om ändring i lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet,

13. lag om ändring i lagen (1998:116) om skiljeförfarande.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av departementsrådet

Cecilia Renfors.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

18 kap. 8 a §

Den numera vanliga lagstiftningstekniken med användande av obestämd

artikel framför substantiv medför ett behov av att, när en begränsning till

enstaka fall verkligen är avsedd, understryka detta i lagtexten. I sista

stycket första meningen som visserligen överensstämmer med gällande

lydelse finns en bestämmelse om ersättning i mål om betalningsföre-

läggande eller handräckning som överlämnats till tingsrätt. Denna

bestämmelse skulle bli tydligare, om den gavs följande lydelse: Har ett

mål om betalningsföreläggande eller handräckning överlämnats till

tingsrätt får, om målet därefter avgörs genom tredskodom mot svaranden,

ersättning även avse skälig kostnad för antingen högst en rättegångsskrift

eller inställelse vid högst ett sammanträde inför rätten.

36 kap. 24 §

I lagrådsremissen föreslås att det skall bli möjligt att förordna en

domstolssekreterare eller tingsnotarie att besluta om ersättning av

allmänna medel till tolkar, vittnen, målsägande och s.k. medtilltalade.

Genomförandet av förslaget skulle i första hand kräva att förordningarna

med instruktioner för de allmänna domstolarna erhöll en ny bestämmelse

i detta avseende. Det har emellertid också föreslagits att orden av rätten

i 36 kap. 24 § sista stycket sista meningen skall ersättas med orden

 genom rättens försorg . Denna lagändring framstår som överflödig.

Oavsett vem som inom domstolen fastställer ersättningen (fullsutten rätt,

domstolssekreterare eller tingsnotarie), meddelas beslutet i rättens namn.

När rättegångsbalken använder uttrycket genom rättens försorg avses i

allmänhet åtgärder som faktiskt utförs av någon annan, t.ex. delgivning,

33 kap. 2 och 5 §§.

42 kap. 11 §

Förslaget innebär att tredskodom kan meddelas mot en kärande som

underlåtit att medverka i målet, om han inte senast en viss dag efter

föreläggande anger att han vidhåller sin talan. Enligt vad som med

hänvisning till bestämmelsen i 33 kap. 2 § RB framhålls i den allmänna

motiveringen är det tillräckligt att delgivning sker t.ex. när det enligt

domstolens bedömning framstår som särskilt angeläget att få ett bevis om

att parten verkligen har fått del av föreläggandet. Av förarbetena till den

nyss nämnda bestämmelsen framgår att ett föreläggande enligt 42 kap. 11

§ RB för svaranden att avge svaromål vid äventyr av tredskodom är ett

sådant fall som kräver (kurs. här) delgivning (prop. 1990/91:11 s. 53).

Enligt Lagrådets mening finns det inte någon anledning att i detta

hänseende göra någon skillnad mellan olika tredskodomsfall. Även utan

särskild föreskrift bör alltså ett tredskodomsföreläggande delges med

käranden.

Under 44 kap. 9 § förordar Lagrådet ändringar i förevarande paragraf.

42 kap. 18 § och 47 kap. 21 §

I 42 kap.18 § föreslås möjlighet att meddela dom utan huvudförhandling,

om kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller

om det annars är uppenbart att detta är ogrundat. I 47 kap. 21 § föreslås

motsvarande i fråga om målsägandens framställning och enskilt åtal; vad

som i fortsättningen sägs om kärandens framställning och käromålet

gäller på motsvarande sätt även sistnämnda bestämmelse.

I 42 kap. 5 § och 47 kap. 5 § ges möjligheter att av samma skäl som

anges i de föreslagna bestämmelserna meddela dom i målet utan att

stämning utfärdas. Det synes direkt olämpligt att rätten i ett senare skede

omprövar förutsättningarna för sitt eget beslut att utfärda stämning och så

att säga ångrar sig. Svarandens invändningar lär knappast kunna

föranleda att kärandens framställning finnes inte innefatta laga skäl för

käromålet. Återstår möjligheten att svarandens invändningar kommer

käromålet att framstå som uppenbart ogrundat. Det är emellertid svårt att

tänka sig några praktiska exempel på detta; däremot kanske svaranden

påvisar att kärandens talan skall avvisas på grund av res judicata eller

liknande.

Under alla förhållanden måste domstolen beakta kravet på rättvis

rättegång i artikel 6.1 i Europakonventionen. Detta krav får i det enskilda

fallet anses ha företräde framför bestämmelser i rättegångsbalken som

skulle leda till motsatt resultat. För övrigt hindrar 2 kap. 23 §

regeringsformen lagstiftning som strider mot Europakonventionen.

Lagrådet vill inte förneka att enstaka fall kan tänkas förekomma där de

föreslagna bestämmelserna kan bli tillämpliga utan att det strider mot

Europakonventionen. Lagrådet vill emellertid av principiella skäl allvar-

ligt ifrågasätta om tiden är mogen att införa några nya bestämmelser om

måls avgörande utan muntlig förhandling efter den långsamma

anpassning som svensk rätt undergått till Europakonventionens krav på

rättvis rättegång. Vinsten för rättsväsendets effektivitet synes ringa och

risken för att en sådan lagstiftning skapar felaktiga föreställningar hos

domstolarna kan inte uteslutas.

Om förslaget inte vidhålles bortfaller punkten 2 i första stycket av 42

kap. 18 §. Detta föranleder i så fall att föreslagna ändringar i hänvis-

ningar till paragrafen skall utgå i andra lagrum.

44 kap. 9 §

I första stycket första meningen föreslås att en tredskodom skall vinna

laga kraft en månad från den dag, då den meddelats. För närvarande är

utgångspunkten den dag, då tredskodomen delges parten. I motiven till

den föreslagna lagändringen klargörs att eventuella risker från rättssäker-

hetssynpunkt minimeras genom att domstolens förelägganden och

kallelser förses med en upplysning om reglerna om återvinning. En regel

om föreläggande för svaranden finns i 42 kap. 11 §, och i ett nytt andra

stycke föreslås en regel om föreläggande för käranden.

För att kunna utnyttja möjligheten till återvinning måste parten känna

till att en tredskodom meddelats mot honom. Om kravet på delgivning av

tredskodom borttages, kommer den enda obligatoriska information som

delges parten att vara själva föreläggandet. Enligt motiven anser

regeringen inte att innehållet i föreläggandena bör regleras i

rättegångsbalken (jfr dock den gällande lydelsen av 42 kap. 11 §). I

stället skall det ankomma på Domstolsverket att utarbeta förlagor till

förelägganden och kallelser.

Den föreslagna reformen innebär att föreläggandet i viss mån kommer

att fylla tredskodomsdelgivningens nuvarande informationsuppgift.

Lagrådet vill i detta sammanhang erinra om att tredskodomen är en

påföljd för försummelser i en rättegång och att förutsättningarna för

tredskodomens meddelande, i vilka tidpunkten utgör en del, därför måste

vara klart preciserade. Beträffande ett föreläggande, där en part sägs

riskera att en tredskodom meddelas mot honom utan att parten samtidigt

är kallad till en förhandling, är det ett grundläggande krav att tidpunkten,

när detta hot kan komma att verkställas, anges. En uttrycklig regel om att

en sådan tidsuppgift skall finnas i ett föreläggande bör införas i 42 kap.

11 §, såväl i första stycket som i det föreslagna andra stycket. Vad gäller

förelägganden enligt 42 kap. 12 § får förutsättas att eventuell tredskodom

meddelas i anslutning till sammanträdet.

En sådan regel som nyss nämnts kan meddelas genom att i vartdera

stycket läggs till en ytterligare mening av följande lydelse: I

föreläggandet skall också anges den tidpunkt när tredskodom kan komma

att meddelas . Normalt bör kunna anges att tredskodom kan komma att

meddelas omedelbart efter tidsfristens utgång.

Övergångsbestämmelserna

Lagrådet ifrågasätter om inte en övergångsbestämmelse behövs även

beträffande reglerna om uppehåll i huvudförhandlingen. För enkelhetens

skull synes, om huvudförhandlingen påbörjats före ikraftträdandet, äldre

rätt böra tillämpas. Lagrådet föreslår därför en ny punkt i övergångs-

bestämmelserna av förslagsvis följande lydelse: Har en huvudförhand-

ling påbörjats före ikraftträdandet tillämpas i fråga om den förhandlingen

43 kap. 3 och 11 §§ eller 46 kap. 3 och 11 §§ i deras äldre lydelse.

Förslaget till lag om ändring i lagen om beräkning av strafftid m.m.

Övergångsbestämmelse

Om förordnande om avräkning meddelats före ikraftträdandet måste vid

beräkning av strafftid äldre bestämmelser tillämpas. Detta bör för

tydlighets skull anges. Lagrådet föreslår därför en övergångsbestämmelse

av följande lydelse: Om domstol före ikraftträdandet har förordnat att

fängelse skall anses verkställt till visst antal dagar, tillämpas 22 § i dess

äldre lydelse.

Förslaget till lag om ändring i lagen om verkställighet av sluten

ungdomsvård

11 §

Paragrafen föreslås ändrad så, att föreskriften att vissa bestämmelser

skall tillämpas på motsvarande sätt i fråga om beräkning av den tid

som verkställighet skall pågå utvidgas att omfatta även 19 a § lagen om

beräkning av strafftid m.m. Emellertid avser nyssnämnda paragraf inte

 beräkning av strafftid utan föreslås innehålla de materiella förutsätt-

ningarna för avräkning. Det är också svårt att låta ordet motsvarande

omfatta även förutsättningen för att avräkning skall ske, när denna enligt

nyssnämnda 19 a § är att någon har dömts till fängelse etc. och här är

fråga om sluten ungdomsvård. Lagrådet förordar att samma systematik

tillämpas som i förslaget till lag om ändring i lagen om beräkning av

strafftid m.m. och att hänvisningen till 19 a § placeras i en särskild, ny

paragraf, 10 a §, av följande lydelse: Om någon har dömts till sluten

ungdomsvård eller om rätten, med tillämpning av 34 kap. 1 § 1 brotts-

balken, har förordnat att sådan påföljd skall avse ytterligare brott, skall i

fråga om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande som verkställighet

av påföljden 19 a § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

tillämpas på motsvarande sätt.

Med har dömts till sluten ungdomsvård får därvid förstås även det

fallet att rätten med undanröjande av villkorlig dom eller skyddstillsyn

har dömt till sluten ungdomsvård.

Genomförs den föreslagna ändringen skall hänvisningen i 33 kap. 7 §

brottsbalken till 11 § första stycket förevarande lag i stället avse 10 a §.

Vidare behöver 11 § inte ändras medan däremot en ändring krävs i

lagförslagets ingress.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 november 1999

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:26 Effektivisering av

förfarandet i allmän domstol

 Senaste lydelse av

1 kap. 9 § 1987:747

6 kap. 10 § 1974:573

6 kap. 1 § 1982:1123

6 kap. 11 § 1996:247

6 kap. 2 § 1975:1288

6 kap. 12 § 1996:247

6 kap. 3 § 1969:244

6 kap. 13 § 1996:247

6 kap. 6 § 1999:84

33 kap. 5 § 1996:1624.

6 kap. 9 § 1987:747

 Senaste lydelse 1999:791.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1999:791.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1981:828.

 Senaste lydelse 1996:1624.

 Senaste lydelse 1987:1211. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1981:1294.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1991:847.

 Senaste lydelse 1991:847.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1993:348.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1998:319. Ändringen innebär att femte stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1998:319.

 Senaste lydelse 1987:790.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1998:604.

 Förutvarande 7 § upphävd genom 1987:761.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1993:202.

 Senaste lydelse 1987:683.

 Senaste lydelse 1994:595.

 Lydelse enligt prop. 1998/99:38.

 Senaste lydelse 1994:1422.

 Senaste lydelse 1994:1422.

 Senaste lydelse av

1 kap. 9 § 1987:747 6 kap. 9 § 1987:747 33 kap. 5 § 1996:1624

6 kap. 1 § 1982:1123 6 kap. 10 § 1974:573 42 kap. 10 § 1987:747

6 kap. 2 § 1975:1288 6 kap. 11 § 1996:247 47 kap. 10 § 1987:747.

6 kap. 3 § 1969:244 6 kap. 12 § 1996:247

6 kap. 6 § 1987:747 6 kap. 13 § 1996:247

 Senaste lydelse 1981:1065.

 Senaste lydelse 1991:241.

 Senaste lydelse 1989:656. Ändringen innebär bl.a. att sista stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1981:828.

 Lydelse enligt SFS 1996:1624.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:1211. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1988:1260. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1974:573.

 Senaste lydelse 1991:847.

 Senaste lydelse 1991:847.

 Senaste lydelse 1987:747. Ändringen innebär bl.a. att tredje stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747. Ändringen innebär att fjärde stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747. Ändringen innebär att tredje stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747. Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1993:348.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1994:1034. Ändringen innebär att fjärde stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034. Ändringen innebär att fjärde stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034. Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1433. Ändringen innebär att femte stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1990:1526.

 Senaste lydelse 1987:790.

 Senaste lydelse 1992:373.

 Förutvarande 7 § upphävd genom 1987:761.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1993:202.

 Senaste lydelse 1994:1422.

 Senaste lydelse 1994:1422.

 Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse av

1 kap. 9 § 1987:747

33 kap. 5 § 1996:1624.

 Lydelse enligt prop. 1998/99:108.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Lydelse enligt prop. 1998/99:108.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1981:828.

 Senaste lydelse 1996:1624.

 Senaste lydelse 1987:1211. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1981:1294.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1996:1624.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1991:847.

 Senaste lydelse 1991:847.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1993:348.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1998:319. Ändringen innebär att femte stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1998:319.

 Senaste lydelse 1987:790.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1998:604.

 Förutvarande 7 § upphävd genom 1987:761.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1993:202.

 Senaste lydelse 1987:683.

 Senaste lydelse 1994:595.

 Lydelse enligt prop. 1998/99:38.

 Senaste lydelse 1994:1422.

 Senaste lydelse 1994:1422.

Prop. 1999/2000:26

189

1

Prop. 1999/2000:26

Prop. 1999/2000:26

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 2

92

190

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 3

92

192

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 4

92

193

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 4

Prop.1999/2000:26

Bilaga 5

92

195

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 6

92

235

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 7

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 7

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 8

Prop. 1999/2000:26

Bilaga 8

239

92

Prop. 1999/2000:26