Regeringens proposition

1996/97:4

Totalförsvar i förnyelse - etapp 2

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 12 september 1996

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Försvarsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lägger regeringen fram förslag till riksdagens ställningstagande

i den andra etappen av försvarsbeslutet för perioden 1997 - 2001. Utgångspunkt

är riksdagens beslut i den första etappen hösten 1995.

 Regeringen redovisar sina överväganden med anledning av den säkerhetspolitiska

kontrollstation som har genomförts under medverkan av försvarsberedningen.

Regeringen drar slutsatsen att det beslut som riksdagen fattade år 1995 om

säkerhetspolitikens mål och försvarspolitikens inriktning, om anpassning samt om

säkerhetspolitiskt motiverad besparing på totalförsvaret bör bestå.

 Regeringen föreslår att säkerhetspolitiska kontrollstationer skall fortsatt

genomföras.

 Sverige bör aktivt bidra till att vidareutveckla ett brett regionalt

säkerhetsfrämjande samarbete inom Östersjöområdet.

 Totalförsvarets förmåga att delta i internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser vidareutvecklas. Ett internationellt kommando inom

Försvarsmakten inrättas. Statens räddningsverk skall svara för genomförandet av

internationella katastrof- och räddningsinsatser.

 Enligt beslut 1995 skall det militära försvarets krigsorganisation minska.

Detta medför att även grundorganisationen måste minska. I propositionen lägger

regeringen fram förslag som innebär att minskningen skall genomföras genom

avveckling av ett antal enheter.

 Regeringen lämnar förslag om den närmare inriktningen av det militära

försvarets krigsorganisation. Den bör omfatta bl.a. 13 armébrigader med

fördelningsförband, 24 ytstridsfartyg och 9 ubåtar samt 13 stridsflygdivisoner.

Riksdagen föreslås godkänna utveckling och anskaffning av en tredje delserie JAS

39 Gripen.

 Regeringen föreslår att ett totalförbud mot användning av antipersonella minor

införs och att befintliga lager skall förstöras så snart som möjligt.

 Det civila försvaret föreslås inriktas utifrån en helhetssyn på samhällets

satsningar och åtgärder för att förebygga och hantera hot och risker i såväl

fred som krig så att det kan anpassas till förändringar i det säkerhetspolitiska

läget. Samordning och ledningsförmåga förbättras.

 I propositionen föreslås mål och uppgifter för funktionerna inom det civila

försvaret. Vidare lämnar regeringen förslag samt redovisar egna bedömningar och

åtgärder inom ett antal delområden, bl.a. ledning, ansvarsfördelning inom det

civila försvaret och fredsräddningstjänsten, personal, materielförsörjning,

forskning och åtgärder för att stärka förmågan till anpassning. Vidare redovisas

vissa organisations- och styrningsfrågor.

 Regeringen betonar de frivilliga försvarsorganisationernas betydelsefulla

verksamhet.

 Den ekonomiska ramen för utgiftsområdet Totalförsvar redovisas liksom

inriktningen av dess verksamhetsområden under försvarsbeslutsperioden. Förslag

till riksdagens ställningstagande till 1997 års verksamhet lämnas i

budgetpropositionen.

 Propositionen innehåller också vissa lagförslag. Regeringen föreslår att

begreppet totalförsvar definieras i lagen (1992:1403) om höjd beredskap.

Definitionen skiljer sig inte från den definition som i dag återfinns i

beredskapsförordningen (1993:242). En nyhet är dock att det klart slås fast att

totalförsvarsresurser skall utformas för att även kunna komma till användning

vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser och för att stärka

samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar på samhället i

fred.

 Vidare föreslås vissa ändringar i lagen (1994:1720) om civilt försvar och

sekretesslagen (1980:100). Ändringarna har sin grund i att regeringen föreslår

organisatoriska förändringar av den upplysningsverksamhet rörande krigsfångar

m.fl. som Sverige skall bedriva till följd av Genèvekonventionerna den 12

augusti 1949 rörande skydd för offren i internationella väpnade konflikter och

tilläggsprotokollen till konventionerna.

Lagändringarna träder i kraft den 1 januari 1997.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 9

2 Lagtext.................................................... 13

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1403) omhöjd

 beredskap........................................... 13

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) omcivilt

 försvar............................................. 15

 2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 20

3 Inledning.................................................. 20

 3.1 Politiska utgångspunkter............................ 20

 3.2 Ärendet och dess beredning.......................... 23

4 Säkerhets- och försvarspolitiska utgångspunkter............ 28

 4.1 Ställningstaganden i försvarsbeslutets första etapp 28

 4.2 Två huvudfrågor för säkerhetspolitisk kontroll-station 30

 4.2.1 Internationellt säkerhetsskapande samarbete - hur har

 mönstret förändrats?.......................... 30

 4.2.2 Hot och risker i olika tidsperspektiv - har hotbilden

 för ändrats?.................................. 31

 4.3 Internationell utveckling under det senaste året av

 betydelse för svensk säkerhets- och försvarspolitik. 33

 4.3.1 Säkerhetspolitikens regionalisering........... 34

 4.3.2 FN och det fredsfrämjande arbetet............. 34

 4.3.3 Nedrustning................................... 35

 4.3.4 EU, NATO och OSSE............................. 36

 4.3.5 Utvecklingen i Ryssland....................... 38

 4.3.6 Den ryska krigsmakten......................... 39

 4.3.7 Östersjöområdet............................... 40

 4.3.8 Nordkalotten.................................. 42

 4.3.9 De baltiska länderna.......................... 42

 4.4 Slutsatser för Sveriges del......................... 44

 4.4.1 Regeringens bedömning och förslag med anledning av den

 säkerhetspolitiska kontroll-stationen......... 44

 4.4.2 Övergripande slutsatser....................... 45

 4.4.3 Krishantering och fredsfrämjande.............. 47

 4.4.4 EU och VEU.................................... 48

 4.4.5 NATO-utvidgningen............................. 48

 4.4.6 Säkerhetsfrämjande i Östersjöområdet.......... 49

 4.4.7 Försvarsindustrisamarbete..................... 50

 4.4.8 Sammanfattande slutsatser för Sveriges försvarspolitik

 52

5 Totalförsvarsbegreppet..................................... 54

6 Lägesbeskrivning av totalförsvaret inför

 försvarsbeslutsperioden 1997-2001.......................... 58

 6.1 Det militära försvaret.............................. 58

 6.2 Det civila försvaret................................ 59

 6.3 Sammanfattning...................................... 60

7 Mål och uppgifter för totalförsvaret ...................... 61

 7.1 Övergripande mål och uppgifter för totalförsvaret... 61

 7.2 Allmän inriktning av totalförsvarets utformning..... 62

 7.2.1 Helhetssyn på hantering av hot och risker..... 62

 7.2.2 Anpassning och handlingsfrihet................ 64

 7.2.3 Beredskap och uthållighet..................... 68

 7.3 Övergripande mål och uppgifter för det militära försvaret 70

 7.4 Inriktningen av det militära försvarets krigs-organisation 71

 7.4.1 Utgångspunkter................................ 71

 7.4.2 Operativa lednings- och underhållsförband..... 72

 7.4.3 Markstridskrafterna........................... 72

 7.4.4 Sjö- och kustförsvarsstridskrafterna.......... 74

 7.4.5 Flygstridskrafterna........................... 75

 7.4.6 JAS 39 Gripen delserie 3...................... 78

 7.4.7 Helikopterförband............................. 79

 7.5 Övergripande mål och uppgifter för det civila försvaret 79

 7.6 Inriktning av det civila försvarets funktioner...... 80

 7.6.1 Utgångspunkter................................ 80

 7.6.2 Inriktningen av planeringen................... 81

 7.6.3 Vissa särskilda frågor........................ 84

8 Internationell verksamhet.................................. 87

 8.1 Inledning ........................................ 88

 8.2 Samarbete i Östersjöområdet......................... 90

 8.3 Partnerskap för fred (PFF).......................... 93

 8.4 Militära internationella insatser .................. 95

 8.5 Civila internationella insatser..................... 97

 8.6 Utbildningsfrågor .................................. 98

 8.7 Övriga internationella frågor....................... 99

9 Frivillig försvarsverksamhet...............................101

10 Ledning....................................................103

 10.1 Ledningssystemets utveckling........................103

 10.2 Utgångspunkter......................................103

 10.3 Ledning och samordning inom totalförsvaret..........104

 10.4 Det militära ledningssystemet.......................106

 10.5 Ledningssystem för det civila försvaret.............107

11 Försvarsmaktens grundorganisation..........................108

 11.1 Inledning...........................................108

 11.1.1 Arbetets bedrivande.....................108

 11.1.2 Principfrågor...........................108

 11.1.3 Samhällsekonomisk analys................110

 11.1.4 Samband mellan krigs- och grund-organisation 110

 11.2 Regeringens förslag till åtgärder...................112

 11.3 Grundorganisationens omfattning och lokalisering....116

12 Ansvarsfördelningen inom det civila försvaret och

 fredsräddningstjänsten på central nivå.....................120

13 Personal...................................................126

 13.1 Plikttjänstgöring...................................126

 13.1.1 Fördelning av pliktpersonal.............127

 13.1.2 Totalförsvarspliktiga i stödproduktion..134

 13.1.3 Totalförsvarspliktiga med invandrar-bakgrund135

 13.1.4 Förmåner m.m............................136

 13.1.5 Pliktlagstiftningen ....................140

 13.2 Vid Försvarsmakten anställd personal................141

 13.2.1 Allmänt.................................142

 13.2.2 Minskning av personal...................142

 13.2.3 Åldersstrukturen m.m....................144

 13.2.4 Personalrörlighet.......................144

 13.2.5 Utveckling av den militära personalenskompetens

 145

 13.2.6 Utveckling av den civila personalenskompetens146

 13.2.7 Kvinnor i det militära försvaret........146

 13.2.8 Rasism och främlingsfientlighet.........147

 13.2.9 Personskador vid tjänstgöring iutlandsstyrkan

 inom Försvarsmakten...........................148

 13.3 Frivilligpersonal...................................149

14 Försvarets materielförsörjning och försvarsindustriella

 frågor.....................................................150

 14.1 Bakgrund............................................151

 14.2 Försvarets anpassningsförmåga ställer nya krav på den

 inhemska försvarsindustrin..........................152

 14.3 Internationellt samarbete och exportfrågor..........154

 14.4 Försvarsteknologiska satsningar.....................157

 14.5 Ekonomiska aspekter.................................159

15 Forskning..................................................161

 15.1 Allmänt.............................................161

 15.2 Samverkan inom området nya hot och risker...........162

 15.3 Behov av ökade satsningar på forskning för

 regeringens behov...................................162

 15.4 ABC-forskning.......................................163

 15.5 Flygteknisk forskning och teknologi ................164

16 Åtgärder för att stärka förmågan till anpassning ..........165

 16.1 Det militära försvaret..............................165

 16.1.1 Höjning av krigsdugligheten.............165

 16.1.2 Långsiktig anpassningsförmåga...........166

 16.1.3 Kostnader...............................168

 16.2 Det civila försvaret................................168

17 Övriga frågor..............................................170

 17.1 Den civila trafikflygarutbildningen.................170

 17.2 Sjuktransporter med helikopter......................171

 17.3 Informationskrigföring..............................174

 17.4 Antipersonella minor................................176

 17.4.1 Internationellt förbud mot antipersonellaminor176

 17.4.2 Antipersonella minor i det svenskaförsvaret177

 17.5 Totalförsvarets minröjningscentrum..................178

 17.5.1 Bakgrund ...........................178

 17.5.2 Inrättande av totalförsvaretsminröjningscentrum

 178

 17.6 Skydd av samhällsviktig verksamhet..................179

 17.6.1 Inledning...............................179

 17.6.2 Olika sätt att tillgodose bevaknings-behoven180

 17.7 Mark, anläggningar och lokaler......................182

 17.8 Miljöfrågor.........................................183

 17.9 Förvaring av vapen..................................187

 17.10 Förmåga till sjömålsbekämpning......................189

 17.11 Inriktning av skyddet mot ABC-stridsmedel...........191

 17.11.1 Bakgrund................................191

 17.11.2 Inriktning för totalförsvaret...........192

 17.11.3 Inriktning för det militära försvaret...193

 17.11.4 Inriktning för det civila försvaret och

 fredsräddningstjänsten........................194

 17.12 Ekonomisk styrning av JAS 39 Gripen-projektet.......194

 17.13 Ekonomisk politik i krissituationer och i krig......197

18 Lagstiftning med anledning av Sveriges åtaganden enligt 1949 års

 Genèvekonventioner.........................................202

19 Organisations- och styrningsfrågor.........................209

 19.1 Uppföljning av omstruktureringsarbetet inom

 Försvarsdepartementets verksamhetsområde............209

 19.1.1 Kostnadsminskningar inom Försvarsmaktens

 ledningsorganisation i fred m.m...............211

 19.1.2 Styrningsfrågor.........................213

 19.1.3 Organisationen av högkvarteret inomFörsvarsmakten

 214

 19.1.4 Ledningen av materielanskaffningen

 inom Försvarsmakten...........................215

 19.1.5 Förvaltningen av försvarsfastigheter....216

 19.1.6 Erfarenheterna av organisation ocharbetssätt av

 omstruktureringsarbetet.......................217

 19.1.7 Erfarenheterna av genomfördaavvecklingar217

 19.2 Styrning och uppföljning av Försvarsmaktensverksamhet218

 19.3 Det civila försvaret - styrning och finansiering....221

 19.4 Regeringens styrning av stödmyndigheterna...........227

 19.5 Försvarets högskolor................................228

20 Inriktningen av verksamhetsområden.........................230

 20.1 Utgiftsbegränsningar................................230

 20.2 Verksamhetsområde A - Militärt försvar..............232

 20.2.1 Försvarsmakten..........................232

 20.2.2 Fredsfrämjande truppinsatser............236

 20.3 Vissa funktioner inom civilt försvar................237

 20.3.1 Funktionen Civil ledning................237

 20.3.2 Funktionen Ordning och säkerhetm.m......240

 20.3.3 Funktionen Utrikeshandel................242

 20.3.4 Funktionen Befolkningsskydd ochräddningstjänst

 243

 20.3.5 Funktionen Psykologiskt försvar.........248

 20.3.6 Funktionen Socialförsäkring m.m. .......250

 20.3.7 Funktionen Hälso- och sjukvård m.m. ....251

 20.3.8 Funktionen Postbefordran................254

 20.3.9 Funktionen Telekommunikationer..........255

 20.3.10 Funktionen Transporter..................258

 20.3.11 Funktionen Finansiella tjänster ........263

 20.3.12 Funktionen Skatte- ochuppbördsväsende ..264

 20.3.13 Funktionen Livsmedelsförsörjningm.m.....266

 20.3.14 Funktionen Arbetskraft..................270

 20.3.15 Funktionen Flyktingverksamhet...........271

 20.3.16 Funktionen Landskaps- ochfastighetsinformation272

 20.3.17 Funktionen Energiförsörjning ...........273

 20.3.18 Funktionen Försörjning medindustrivaror.290

 20.4 Verksamhetsområde C - Kustbevakningen och

 vissa nämnder m.m...................................292

 20.4.1 Kustbevakningen.........................292

 20.4.2 Nämnder m.m.............................293

 20.5 Verksamhetsområde D - Stödverksamhet................295

21 Författningskommentar......................................297

 21.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1403)

 om höjd beredskap...................................297

 21.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt

 försvar.............................................299

 21.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen(1980:100)301

Förteckning över

remissinstanser...........................................................302

Lagrådsremissens

lagförslag...................................................................304

Lagrådets

yttrande........................................................................

...........311

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 september 1996312

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar

1. förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1403) om höjd beredskap

2. förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar

3. förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

godkänner

4. förslaget med anledning av den säkerhetspolitiska kontrollstationen (avsnitt

4.4.1)

5. förslaget till övergripande mål för Försvarsmakten (avsnitt 7.3),

6. förslaget till inriktning av krigsorganisationen för markstridskrafterna

(avsnitt 7.4.3),

7. förslaget till inriktning av krigsorganisationen för sjö- och

kustförsvarsstridskrafterna (avsnitt 7.4.4),

8. förslaget till inriktning av krigsorganisationen för flygstridskrafterna

(avsnitt 7.4.5),

9. förslaget till utveckling och anskaffning av JAS 39 Gripen delserie 3

(avsnitt 7.4.6)

10. förslaget till inriktning av planeringen för det civila försvarets

(avsnitt 7.6)

11. förslaget till ledningssystemets utveckling (avsnitt 10.1),

12. förslaget att Nedre Norra arméfördelningen i Östersund läggs ned (avsnitt

11.2),

13. förslaget att Västra arméfördelningen i Skövde läggs ned

(avsnitt 11.2),

14. förslaget att Mellersta arméfördelningen i Linköping läggs ned

(avsnitt 11.2),

15. förslaget att försvarsområdesstaben i Ystad läggs ned (avsnitt 11.2),

16. förslaget att försvarsområdesstaben i Växjö läggs ned (avsnitt 11.2),

17. förslaget att försvarsområdesstaben i Kalmar läggs ned (avsnitt 11.2),

18. förslaget att försvarsområdesstaben i Gävle läggs ned (avsnitt 11.2),

19. förslaget att försvarsområdesstaben i Borås läggs ned (avsnitt 11.2),

20. förslaget att försvarsområdesstaben i Linköping läggs ned

(avsnitt 11.2),

21. förslaget att försvarsområdesstaben i Västerås läggs ned (avsnitt 11.2),

22. förslaget att försvarsområdesstaben i Östersund läggs ned

(avsnitt 11.2),

23. förslaget att försvarsområdesstaben i Kiruna läggs ned (avsnitt 11.2),

24. förslaget att försvarsområdesstaben i Kalix läggs ned (avsnitt 11.2),

25. förslaget att Livgrenadjärbrigaden i Linköping läggs ned

(avsnitt 11.2),

26. förslaget att Älvsborgsbrigaden i Borås läggs ned (avsnitt 11.2),

27. förslaget att Lapplandsbrigaden i Umeå läggs ned (avsnitt 11.2),

28. förslaget att Svea artilleriregemente i Linköping läggs ned

(avsnitt 11.2),

29. förslaget att Norrlands artilleriregemente i Östersund läggs ned (avsnitt

11.2),

30. förslaget att Skånska luftvärnskåren i Ystad läggs ned (avsnitt 11.2),

31. förslaget att Svea ingenjörkår i Södertälje läggs ned (avsnitt 11.2),

32. förslaget att Svea trängkår i Linköping läggs ned (avsnitt 11.2),

33. förslaget att Hälsinge flygflottilj i Söderhamn läggs ned (avsnitt 11.2),

34. förslaget att Krigsflygskolan i Ljungbyhed läggs ned (avsnitt 11.2),

35. förslaget att inrätta Försvarsmaktens helikopterflottilj på Malmen (avsnitt

11.2),

36. förslaget att inrätta Försvarsmaktens underrättelse- och säkerhetscentrum i

Uppsala (avsnitt 11.2),

37. förslaget att inrätta Försvarsmaktens försörjningscentrum

(avsnitt 11.2),

38. förslaget att inrätta Arméns taktiska centrum i Enköping (avsnitt 11.2),

39. förslaget att inordna Öresunds marindistrikt i marinkommando-organisationen

(avsnitt 11.2),

40. förslaget att inordna Karlskrona örlogsskolor i Berga örlogsskolor (avsnitt

11.2),

41. förslaget att omorganisera SWEDINT till Försvarsmaktens internationella

kommando i Södertälje (avsnitt 11.2),

42. förslaget beträffande omfattning av Försvarsmaktens grundorganisation och

lokalisering av däri ingående organisationsenheter (avsnitt 11.3),

43. förslaget om ett totalförbud mot användning av antipersonella minor i det

svenska försvaret (avsnitt 17.4),

44. förslaget angående förberedelser för införande av särskilda

bevakningsplutoner (avsnitt 17.6)

bemyndigar

45. regeringen att vid försäljningstillfället nedsätta statskapitalet avseende

mark, anläggningar och lokaler med det bokförda värdet på sådana objekt som

skall avvecklas till följd av riksdagens beslut om reducering av Försvarsmaktens

krigs- och grundorganisation (avsnitt 17.7),

godkänner

46. vad regeringen förordar beträffande försäljningsintäkterna som uppstår som

en följd av avvecklingen (avsnitt 17.7),

47. förslaget till omdefinierad JAS-ram (avsnitt 17.12)

48. de av regeringen förordade riktlinjerna för hurupplysningsverksamheten

rörande krigsfångar m.fl. skall anordnas

(kapitel 18)

49. förslaget att Militärhögskolan och Försvarshögskolan läggs ned den 31

december 1996 och att den nya myndigheten Försvarshögskolan inrättas den 1

januari 1997 (avsnitt 19.5),

50. förslaget till ekonomisk ram för försvarsbeslutsperioden 1997 - 2001

(avsnitt 20.1)

51. förslagen till mål för funktionerna inom det civila försvaret

(kapitel 20)

 - funktionen Civil ledning (avsnitt 20.3.1)

 - funktionen Ordning och säkerhet (avsnitt 20.3.2)

 - funktionen Utrikeshandel (avsnitt 20.3.3)

 - funktionen Befolkningsskydd och räddningstjänst (avsnitt 20.3.4)

 - funktionen Psykologiskt försvar (avsnitt 20.3.5)

 - funktionen Socialförsäkring m.m. (avsnitt 20.3.6)

 - funktionen Hälso- och sjukvård m.m. (avsnitt 20.3.7)

 - funktionen Postbefordran (avsnitt 20.3.8)

 - funktionen Telekommunikationer (avsnitt 20.3.9)

 - funktionen Transporter (avsnitt 20.3.10)

 - funktionen Finansiella tjänster (avsnitt 20.3.11)

 - funktionen Skatte- och uppbördsväsende (avsnitt 20.3.12)

 - funktionen Livsmedelförsörjning m.m. (avsnitt 20.3.13)

 - funktionen Arbetskraft (avsnitt 20.3.14)

 - funktionen Flyktingverksamhet (avsnitt 20.3.15)

 - funktionen Landskaps- och fastighetsinformation (avsnitt 20.3.16)

 - funktionen Energiförsörjning (avsnitt 20.3.17)

 - funktionen Försörjning med industrivaror (avsnitt 20.3.18)

52. förslaget till övergripande mål för Fortifikationsverket (avsnitt 20.5),

53. förslaget till övergripande mål för Försvarets materielverk

(avsnitt 20.5),

54. förslaget till övergripande mål för Totalförsvarets pliktverk

(avsnitt 20.5),

55. förslaget till övergripande mål för den nya myndigheten Försvarshögskolan

(avsnitt 20.5), förutsatt att riksdagen godkänner förslaget i punkt 49 ovan,

56. godkänner förslaget till övergripande mål för Försvarets radioanstalt

(avsnitt 20.5),

57. godkänner förslaget till övergripande mål för Försvarets forskningsanstalt

(avsnitt 20.5),

58. godkänner förslaget till övergripande mål för Flygtekniska försöksanstalten

(avsnitt 20.5).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1403) om höjd beredskap

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

3 Inledning

Försvarspolitiken genomgår sedan länge i Sverige en fördjupad översyn vart femte

år. Statsmakterna fattar därvid försvarsbeslut om säkerhetspolitikens mål och

försvarspolitikens inriktning för den kommande försvarsbeslutsperioden. Slutliga

ställningstaganden till de enskilda årens verksamhet tas av riksdagen genom

beslut med anledning av de årliga budgetpropositionerna.

3.1 Politiska utgångspunkter

Riksdagen fattade den 6 december 1995 beslut om inriktningen av och den

ekonomiska ramen för totalförsvaret under perioden 1997-2001. Regeringens

förslag hade utarbetats i nära samarbete med centerpartiet.

 Beslutet utgick från de radikala säkerhetspolitiska förändringar som skett i

vår omvärld, sedan uppdelningen i två maktblock upphört. Inga militära

angreppshot riktas nu mot Sverige, men på längre sikt är den säkerhetspolitiska

utvecklingen svår att förutsäga. Nya hot och risker av icke-militär natur träder

fram, samtidigt som förutsättningarna ökar för att skapa en ny ordning för

gemensam säkerhet i Europa.

 Mot denna bakgrund borde totalförsvaret enligt riksdagens mening utformas med

utgångspunkt i ett vidgat säkerhetsbegrepp. Totalförsvaret skall inte bara värna

vårt lands frihet och oberoende och skydda befolkningen i krig och kris, utan

dess resurser skall även bidra till vår förmåga att möta svåra påfrestningar i

fred och kunna genomföra fredsfrämjande och humanitära insatser.

 De riktlinjer riksdagen drog upp för totalförsvaret kan sammanfattas i fyra

nyckelord: anpassning, helhetssyn, folkförsvar och internationella uppgifter.

 Utifrån dessa riktlinjer har regeringens proposition 1996/97:4, Totalförsvar i

förnyelse - etapp 2, utarbetats. Viktiga underlag har varit 1996 års

säkerhetspolitiska kontrollstation, dvs. Försvarsberedningens rapport

Omvärldsförändringar och svensk säkerhetspolitik, samt olika myndigheters

planer, bland dem Försvarsmaktens och Överstyrelsens för civil beredskap.

 Försvarsberedningen har noga analyserat det senaste årets säkerhetspolitiska

utveckling och gjort bedömningen att väpnade angrepp, som skulle kunna hota

Sverige idag, ter sig osannolika men att den grundläggande osäkerheten består

och blivit än mera framträdande vad gäller Ryssland. Av sin analys har

försvarsberedningen dragit slutsatsen att riktlinjerna för totalförsvaret bör

bestå.

 Regeringen delar försvarsberedningens slutsats och menar därför att det inte

heller finns anledning att i någondera riktning föreslå en ändring av den

ekonomiska ram riksdagen beslöt år 1995. Den innebar en besparing om 4 miljarder

kronor på de årliga försvarsutgifterna jämfört med budgetåret 1994/95. Den skall

vara genomförd år 2001.

 Besparingen på försvarsutgifterna medför en minskning av både det militära

försvarets krigsorganisation och dess grundorganisation. Krigsorganisationen

kommer bl. a. att omfatta 13 armébrigader, 24 - så småningom 20 -

ytstridsfartyg, 9 ubåtar samt 13 stridsflygdivisioner, på längre sikt 12 JAS 39

Gripen-divisioner.

 Regeringens förslag till grundorganisation utgör en välavvägd helhetslösning.

Utöver militäroperativa krav har strävan att undvika osäkra investeringar och

satsa på utvecklingsbara garnisoner varit vägledande vid förslagen till

utformning av grundorganisationen.

 Totalförsvarets förmåga till anpassning efter skiftande hotbilder är av

grundläggande betydelse för vårt lands och folks säkerhet och trygghet i en

svårförutsägbar framtid.

 Frånvaron av ett militärt angreppshot i dag medger att totalförsvarets

omedelbara krigsduglighet liksom tidigare begränsas. Färdiga planer finns

utarbetade för att krigsdugligheten skall kunna höjas inom ett år.

 Anpassning på längre sikt till en mörkare hotbild fordrar god analyskapacitet,

beslut i rätt tid, planering och tillväxtförmåga och en fortlöpande materiell

förnyelse.

 För att säkerställa att dessa krav uppfylls planerar regeringen bl.a. en

översyn av underrättelsetjänsten, särskilda forskningsinsatser, återkommande

säkerhetspolitiska kontrollstationer samt i enlighet med Försvarsmaktens förslag

en något större krigsorganisation utöver vad som angavs i riksdagens

inriktningsbeslut och flera officerare än vad dagens krigsorganisation

erfordrar.

 Regeringen planerar vidare omfattande satsningar på teknisk forskning och

utveckling. Enligt regeringens mening är det av största betydelse både för den

materiella förnyelsen och för tillgången på försvarsmateriel i framtiden att

Sverige och svensk försvarsindustri deltar i ett växande internationellt

samarbete om försvarsmateriel.

 Det civila försvarets styrka, effektivitet och förmåga till anpassning vilar

ytterst på att vårt samhälle trots ökande sårbarhet på samma gång är både

stabilt och flexibelt. Regeringen föreslår därför särskilda satsningar för att

förbättra beredskapen på de viktigaste infrastrukturområdena.

 En god grundberedskap för krig ger också en god beredskap för svåra

påfrestningar i fred. I planeringen för det civila försvaret skall en helhetssyn

tillämpas på beredskapsåtgärder för krigstida och fredstida förhållanden.

Samordningen inom det civila försvaret liksom ledningsförmågan skall förbättras.

 Den fundamentala betydelse regeringen tillmäter det vidgade säkerhetsbegreppet

och helhetssynen på det militära och civila försvaret framgår ytterligare av den

proposition, 1996/97:11 Beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i fred,

som regeringen överlämnar till riksdagen samtidigt med

totalförsvarspropositionen. De båda propositionerna bildar en helhet.

 Den demokratiska folkförsvarstanken är hos det svenska folket djupt förbunden

med den allmänna värnplikten, nu med totalförsvarsplikten, som i sin tur

medverkar till att bibehålla en hög försvarsvilja.

 Hemvärnet och de frivilliga försvarsorganisationerna är uttryck för den

folkliga försvarsviljans stora djup och bredd. Hemvärnets tillväxt, föryngring

och materiella förnyelse är ett viktigt mål för regeringen.

 Totalförsvarets resurser skall även kunna användas för fredsfrämjande

verksamhet och humanitära insatser. Detta utgör en viktig del av vår

säkerhetspolitik och vårt arbete för fred och solidaritet.

 För att stärka möjligheterna på detta område skall ett internationellt

kommando bildas inom Försvarsmakten. I denna skall bl.a. en snabbinsatsstyrka

ingå. Statens räddningsverk får ansvar för internationella katastrof- och

räddningsinsatser. Så långt det är ändamålsenligt, samordnas utbildningen av

civila och militärer. Då behovet av blandade militära och civila fredsfrämjande

och humanitära insatser med all sannolikhet växer, kommer helhetssynen på

militärt och civilt alltmera att genomsyra även försvarets internationella

verksamhet.

 Sveriges aktiva medverkan i Partnerskap för fred (PFF) förbättrar våra

möjligheter att samverka med andra stater i fredsfrämjande operationer och

humanitära insatser. PFF får också en växande betydelse för säkerheten i

Östersjöområdet. Ett stärkande av säkerheten i Östersjöregionen genom europeiskt

och internationellt samarbete på alla områden är ett nationellt svenskt

säkerhetsintresse. Sverige skall vidareutveckla sitt stöd till de baltiska

länderna och deras försvarsmakter.

 Regeringens proposition Totalförsvar i förnyelse - etapp 2 har liksom etapp 1

utarbetats i nära samarbete med centerpartiet. Socialdemokraterna och

centerpartiet är överens om alla delar i försvarsbeslutet. Båda partierna tar

ansvar för utformningen av totalförsvaret åren 1997-2001.

 Förslaget till försvarsbeslut är en välavvägd helhet och i väsentliga

avseenden nydanande. Totalförsvaret utformas för att kunna möta dagens anspråk

och en svårförutsägbar framtids krav. Det blir ett modernt och betryggande

försvar mot framtidens, inte gårdagens hot.

 Totalförsvaret skall avhålla från yttre angrepp på vårt land och avvärja dem,

om de ändå skulle komma. Samtidigt skall dess resurser bidra till att förebygga

svåra påfrestningar i fredstid och till att bemästra dem, om de trots allt

skulle inträffa. Försvaret skall vara ett redskap i vårt internationella

fredsarbete.

 I och med det nya försvarsbeslutet blir det tydligare än någonsin tidigare att

försvaret är en viktig del av samhället även i fredstid. Det demokratiska

folkförsvaret befästs.

3.2 Ärendet och dess beredning

Försvarsbeslutet för perioden 1997 - 2001 fattas med en indelning i två etapper.

Den första etappens försvarsbeslut avseende perioden 1997-2001 fattades hösten

1995 (prop. 1995/96:12, bet. 1995/96:UFöU1, rskr. 1995/96:44, bet. 1995/96:FöU1,

rskr. 1995/96:45-46,). Med denna proposition framläggs regeringens förslag till

den andra etappens försvarsbeslut avseende perioden 1997-2001. I 1996 års

budgetproposition kommer regeringen att lämna förslag till verksamhet för år

1997.

 Den första etappen av försvarsbeslutet omfattade statsmakternas ställnings-

taganden till säkerhetspolitiken, försvarspolitiken, övergripande mål och

uppgifter för totalförsvaret, övergripande inriktning av totalförsvarets

utformning samt ekonomin.

 Den andra etappen omfattar statsmakternas ställningstaganden med anledning av

den säkerhetspolitiska kontrollstation som genomförts samt ställningstaganden

till den närmare inriktningen av det militära försvarets krigsorganisation och

det civila försvarets funktioner. Denna etapp omfattar också en inriktning av

den militära grundorganistionen i fred samt av verksamheten under

försvarsbeslutsperioden inom viktiga delområden.

 Regeringens proposition och riksdagens beslut år 1995 har legat till grund för

de anvisningar som myndigheterna har iakttagit för den fortsatta planeringen

inför andra etappen. Som underlag för de förslag som läggs fram i denna

proposition ligger ett stort antal studier och rapporter från bl.a. ett flertal

myndigheter.

 Regeringen beslutade den 12 januari 1995 att försvarsberedningen skall svara

för samråd mellan företrädare för regeringen och riksdagspartierna rörande nästa

långsiktiga försvarsbeslut. En huvudfråga för försvarsberedningen under år 1996

har varit bedömningar inför den säkerhetspolitiska kontrollstationen i

anslutning till den andra etappen av försvarsbeslutet. I rapporten

Omvärldsförändringar och svensk säkerhetspolitik (Ds 1996:51) har

försvarsberedningen i augusti 1996 redovisat sina säkerhetspolitiska

överväganden inför den säkerhetspolitiska kontrollstationen. Rapporten har legat

till grund för övervägandena i denna proposition. Regeringens bedömningar och

förslag till riksdagens ställningstaganden redovisas i propositionens kapitel 4.

 Utredningen om uppgifterna på central nivå inom det civila försvaret och

fredsräddningstjänsten avlämnade den 30 maj 1996 betänkandet Utvecklad

samordning inom det civila försvaret och fredsräddningstjänsten (SOU 1996:86).

Betänkandet har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Försvarsdepartementets akt (dnr Fo96/1556/CIV). En förteckning över

remissinstanserna framgår av

bilaga 1.

 Utredningen om civila insatser för katastrof- och flyktinghjälp avlämnade den

29 juni 1995 betänkandet Svenska insatser för internationell katastrof- och

flyktinghjälp - Kartläggning, analys och förslag (SOU 1995:72). Frågor om civila

humanitära insatser behandlas i båda betänkandena. Betänkandet har

remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i Försvarsdepartementets

akt (dnr Fo95/1451/CIV). En förteckning över samtliga remissinstanser finns i

bilaga 1. Genomförandet av insatserna behandlas närmare i propositionens kapitel

8 om internationella insatser.

 I prop. 1994/95:100 uttalade regeringen att den ekonomiska planeringsramen för

det civila försvaret är ett effektivt instrument vid styrning av

beredskapsåtgärder. Regeringen anförde vidare att det är angeläget att ompröva

vilka kostnader som bör ingår i ramen. Enligt regeringen var det i sammanhanget

även viktigt att se över finansieringsprinciperna för det civila försvaret.

Riksdagen hade inte någon erinran mot vad regeringen hade anfört.

 Mot denna bakgrund bemyndigande regeringen i november 1995 chefen för

Försvarsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att föreslå

vilka principer som skall gälla för finansieringen av beredskapsåtgärder inom

det civila försvaret samt att föreslå vad som skall ingå i den ekonomiska

planeringramen för det civila försvaret. Utredningen antog namnet CFF-

utredningen. Utredningen överlämnade sitt betänkande Finansieringen av det

civila försvaret (SOU 1996:58) i mars 1996 till regeringen. Betänkandet har

remissbehandlats. En sammanställning över remissinstansernas yttranden finns

tillgängliga i Försvarsdepartementets akt (dnr Fo96/880/CIV). En förteckning

över samtliga remissinstanser finns i bilaga 1.

 Regeringen bemyndigade våren 1995 chefen för Försvarsdepartementet att

tillkalla en särskild utredare för att följa upp och utvärdera genomförda

strukturförändringar inom verksamhetsområdet. Utredningen antog namnet

Utvärderingen av försvarets ledning och struktur (UTFÖR). Utredningen har

avlämnat följande betänkanden: En styrande krigsorganisation (SOU 1995:129),

Strukturförändring och besparing (SOU 1996:96), Effektivare försvarsfastigheter!

(SOU 1996:97) Vem styr försvaret? (SOU 1996:98), Avveckling med inlärning (SOU

1996:99) och Iakttagelser och förslag efter omstruktureringen av försvarets

ledning och stöd (SOU 1996:123). Betänkandena har inte remissbehandlats.

Regeringens ställningstaganden behandlas i kapitel 19.

 Regeringen bemyndigade den 6 april 1995 (dir. 1995:61) chefen för

Försvarsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att göra en

utvärdering av de totalförsvarspliktigas ekonomiska och sociala situation m.m.

Utredningen (Fö 1995:05) har i november 1995 lämnat betänkandet

Totalförsvarspliktiga m 95 en utvärdering av de totalförsvarspliktigas

medinflytande och deras sociala och ekonomiska situation under

grundutbildningen (SOU 1995:118) och i mars 1996 betänkandet

Totalförsvarspliktiga m 95 förslag om jobb/studier efter muck, bostadsbidrag,

dagpenning, försäkringar (SOU 1996:18). Båda betänkandena har remissbehandlats.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Försvarsdepartementets akt (dnr

Fo95/2458/MIL och dnr Fo96/615/MIL). En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 1. Regeringens ställningstaganden behandlas i avsnitt 13.1.4.

 Våren 1992 uppdrogs åt en särskild utredare - Ellagstiftningsutredningen (ELU)

- att utarbeta förslag till ny lagstiftning på elområdet (dir. 1992:39).

Regeringen beslutade sommaren 1993 om tilläggsdirektiv (dir. 1993:93) till ELU

som bl.a. innebar att utredaren skall redovisa förslag till riktlinjer för

beredskapsverksamheten på elområdet. ELU redovisade sina överväganden angående

elberedskapen i betänkandet Elförsörjning i ofred (SOU 1995:51). Betänkandet har

remissbehandlats. En sammanställning av remissinstansernas synpunkter finns

tillgänglig i Närings- och handelsdepartementet (dnr N95/1147).

 Våren 1996 uppdrogs åt en särskild utredare - Elberedskapsutredningen (EBU) -

att lämna förslag till myndighetsorganisation, ansvarsfördelning, lagstiftning

och finansiering inom elberedskapens område (dir. 1996:23). EBU redovisade i maj

1996 sina överväganden och förslag om organisation, m.m., i delbetänkandet

Elberedskapen - Organisation, Ansvarsfördelning och Finansiering (SOU 1996:78).

Förslagen har behandlats vid en hearing i Näringsdepartementet den 25 juni 1996.

Minnesanteckningar från denna hearing finns tillgängligt i Närings- och

handelsdepartementet (dnr N96/1304). Regeringen beslutade den 13 juni 1996 om

förlängd tid för EBU att redovisa förslag till lagstiftning och

författningsändringar inom elberedskapens område. EBU skall enligt beslutet

redovisa sitt uppdrag senast den 30 september 1996.

 Genom beslut den 11 januari 1996 (Fo95/1977/MIL) uppdrog Försvarsdepartementet

åt generallöjtnant Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] att utreda frågan om en fortsatt statlig

trafikflygarutbildning. I mars 1996 redovisade utredaren resultatet av

uppdraget. Yttrande över utredarens rapport har inhämtats från Försvarsmakten.

Utredarens rapport och regeringens ställningstaganden behandlas i avsnitt 16.1.

 Genom beslut den 21 juni år 1996 uppdrog regeringen åt

Ingenjörsvetenskapsakademin (IVA) att genomföra ett projekt om förutsättningarna

för att utveckla forskning och utveckling inom områden av betydelse för både

militära och civila tillämpningar. IVA överlämnade en rapport till regeringen

den 3 april 1996 (dnr Fo96/946/MIL). Någon remissbehandling av rapporten har

inte ägt rum. Regeringens syn på dessa frågor framgår av kapitel 14 i

föreliggande proposition.

 År 1989 tillsattes en utredning med uppgift att analysera utformningen av

ekonomisk politik under kriser och krig. Utredningen lämnade sitt betänkade

Ekonomisk politik under kriser och krig (SOU 1992:75). Betänkandet har

remissbehandlats. En sammanställning av remissinstansernas synpunkter finns

tillgänglig i Försvarsdepartementets akt (dnr 4298/92). En förteckning av

remissinstanserna finns i bilaga 1.

 Försvarsdepartementet har mottagit ett stort antal uppvaktningar från

företrädare från kommuner, enskilda förband, frivilliga försvarsorganisationer

m.fl. Företrädare för Försvarsdepartementet har besökt flertalet berörda

förband.

 När det gäller regeringens förslag till riksdagsbeslut om budgeten för

totalförsvaret och beredskapsbudgeten hänvisas till regeringens kommande

budgetproposition (prop. 1996/97:1). Där behandlas samtliga anslag under

Försvarsdepartementet inom utgiftsområde 6. Totalförsvar. Regeringens förslag

till riksdagsbeslut i övriga försvarspolitiska sakfrågor framgår av föreliggande

proposition.

 Inför år 1998 kommer ett mindre antal myndigheter att genomgå en fördjupad

prövning och skall inkomma med underlag till regeringen senast den 1 mars 1997.

 Regeringen behandlade i prop. 1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse innebörden

av begreppet totalförsvar. Samtidigt konstaterades att begreppet lämpligen bör

definieras i lag samt att regeringens syn på totalförsvarets uppgifter innebär

att lagstiftningen i olika avseenden måste ses över. Med anledning av detta

tillsattes inom regeringskansliet en arbetsgrupp rörande rättslig översyn med

anledning av försvarsbeslutet (Fö1995:B). I arbetsgruppen ingick representanter

från Justitiedepartementet och Försvarsdepartementet samt även representanter

från Försvarsmakten, Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk

och Totalförsvarets pliktverk. Arbetsgruppen har under hand redovisat sitt

arbete i promemorior, varvid förslag till lag om ändring i lagen (1992:1403) om

höjd beredskap har lagts fram. Regeringen kommer att i denna proposition

behandla förslaget till en i lag fastslagen definition av begreppet

totalförsvar. Under hand har i detta ärende Försvarsmakten, Totalförsvarets

pliktverk, Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Statens

invandrarverk, Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet getts tillfälle

att yttra sig över lagstiftningsförslagen. Vad beträffar övriga

lagstiftningsfrågor som kan bli aktuella med anledning av försvarsbeslutet avser

regeringen att återkomma efter riksdagens beslut.

 Genom beslut den 14 november 1994 (dnr Fo94/2141/CIV) uppdrog

Försvarsdepartementet åt f.d. överdirektören Jan[REDACTED_EFTERNAMN] att se över Delegationen

för planläggning av efterforskningsbyråns (EKC-delegationen) arbetsformer. Jan
[REDACTED_EFTERNAMN] har också behandlat uppgifter och organisation för Efterforskningsbyrån

för krigsfångar och civilinternerade, eftersom EKC-delegationens verksamhet och

arbetsformer inte kan behandlas utan att hänsyn tas till Efterforskningsbyrån.

Uppdraget har den 30 mars 1995 redovisats i en rapport Organisation och

arbetsformer för EKC och EKC-delegationen. Rapporten har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 1. Remissyttrandena finns

tillgängliga i Försvarsdepartementet akt, (dnr Fo95/740/CIV).

 Rapporten innehåller förslag till förordningstext men inte något förslag till

lagtext. Mot bakgrund av detta har nödvändiga lagförslag arbetats fram i en

informell arbetsgrupp inom regeringskansliet. Arbetsgruppen har omfattat

medverkande från Försvarsdepartementet och Arbetsmarknads-departementet samt

från Svenska röda korset. I överläggningarna har även Justitiedepartementet

deltagit. Arbetsgruppen har under hand redovisat förslag till lagtext. Dessa

grundar sig på rapportens förslag till reglering av efterforskningsverksamheten

och vad arbetsgruppen har kommit fram till med anledning av denna. Regeringen

behandlar i denna proposition även dessa förslag. Under hand har i detta ärende

samtliga remissinstanser getts tillfälle att yttra sig över lagförslagen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 15 maj 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 2. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 3. Lagrådets synpunkt är av författningsteknisk karaktär. Regeringen

återkommer till Lagrådets synpunkt vid den berörda paragrafen i

författningskommentaren.

 Med anledning av vad som förekommit vid lagrådsföredragningen har även vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

4 Säkerhets- och försvarspolitiska utgångspunkter

4.1 Ställningstaganden i försvarsbeslutets första etapp

Riksdagen fattade den 6 december 1995 beslut rörande den fortsatta inriktningen

av Sveriges säkerhets- och försvarspolitik samt totalförsvarets långsiktiga

utveckling.

 Beträffande säkerhetspolitiken framhölls bl.a. i det sammansatta utrikes- och

försvarsutskottets betänkande (bet. 1995/96:UFöU1) om Sveriges säkerhetspolitik

att:

 "Sveriges säkerhetspolitik syftar ytterst till att bevara vårt lands frihet

och oberoende. Vårt säkerhetspolitiska mål är att i alla lägen och i former som

vi själva väljer trygga en handlingsfrihet att - såsom enskild nation och i

samverkan - kunna utveckla vårt samhälle." (s. 35, stycke 3)

 "Sveriges militära alliansfrihet syftande till att vårt land skall kunna vara

neutralt i händelse av krig i vårt närområde består. Den förutsätter att vi har

en betryggande försvarsförmåga. Genom att vidmakthålla en trovärdig grund för

totalförsvarets långsiktiga styrka och anpassningsbarhet ger vi vårt bidrag till

säkerhetspolitisk stabilitet i det nordeuropeiska området." (s. 38, stycke 1)

 "Säkerhetspolitikens mål är styrande för mycket av Sveriges utrikespolitiska

och försvarspolitiska agerande. Detta avspeglar att vår säkerhetspolitik har

såväl en internationell som en nationell dimension." (s. 35,

stycke 4)

 "Detta innebär att vi nationellt skall kunna möta militära hot som direkt

berör Sverige. Svårast av dessa är väpnade angrepp riktade mot vårt lands frihet

och oberoende. Vi skall också förebygga och kunna hantera situationer som utan

att hota Sveriges frihet och oberoende ändå skulle kunna innebära svåra

nationella påfrestningar eller risker." (s. 35,

stycke 6)

 "Internationellt skall vi i samverkan med andra stater aktivt delta i

fredsfrämjande och humanitär verksamhet. I denna strävan efter gemensam säkerhet

fullföljer vi vårt mångåriga arbete inom framför allt FN för fred och

nedrustning samt för demokratisk, social, ekonomisk och ekologiskt hållbar

utveckling. Vi skall även samarbeta internationellt för att förebygga och

hantera icke-militära hot och påfrestningar." (s. 35, stycke 7)

 Riksdagen godkände vidare vad regeringen i propositionen 1995/96:12 om

totalförsvar i förnyelse förordade om försvarspolitikens inriktning:

 "Den allmänna säkerhetspolitiska utvecklingen i Europa har varit gynnsam för

Sverige. Väpnade angrepp som skulle kunna hota Sverige ter sig i dagens

politiska läge osannolika. Därtill kommer att de rent militära förutsättningarna

för att genomföra sådana angrepp under ett antal år kommer att vara starkt be-

gränsade. Detta gäller i synnerhet förmågan att genomföra en kustinvasion." (s.

41, stycke 3)

 "Anspråken på totalförsvarets förmåga att möta väpnade angrepp kommer därför

att vara begränsade under ett antal år. De direkta anspråken på totalförsvaret i

närtid är därmed främst att hävda svensk territoriell integritet, att bidra till

att hantera de påfrestningar som kan följa i spåren av kriser i vårt närområde

samt att stödja vårt internationella säkerhetspolitiska engagemang." (s. 41,

stycke 4)

 "Skulle trots allt en situation under de närmaste åren utvecklas som innebär

ett angreppshot mot Sverige bör vi få en betydande politisk förvarning." (s. 41,

stycke 5)

 Riksdagen godkände avslutningsvis vad regeringen i propositionen 1995/96:12

Totalförsvar i förnyelse förordat om totalförsvarets förmåga till anpassning.

 Regeringen framhöll i denna proposition att angreppshot kan växa upp om läget

i omvärlden förändras. Totalförsvaret måste sålunda på ett betryggande sätt

kunna stärka och anpassa förmågan att möta väpnat angrepp i takt med den säker-

hetspolitiska utvecklingen i omvärlden. Detta måste kunna ske både snabbt genom

att krigsdugligheten höjs hos befintliga förband och i form av mer långsiktig

anpassning varvid nya förband och system och strukturella lösningar införs.

Förmågan att möta ett väpnat angrepp behöver tillgodoses fullt ut först efter

viss komplettering av utrustning och utbildning inom högst ett år.

 Regeringen anförde vidare i samma proposition om säkerställande av förmågan

att fatta beslut om anpassning att de internationella kontakterna och tillgången

på information i dag är mycket större än tidigare. Förutsättningarna är därmed

bättre än förr att varsebli och värdera hotande utvecklingar i omvärlden.

Regeringen ansåg därför att underrättelsetjänsten i nuvarande säkerhetspolitiska

läge skall lägga särskild vikt vid information om långsiktiga

utvecklingstendenser och förändringar inom de politiska, ekonomiska och militära

områdena av betydelse för Sveriges säkerhet. Underrättelsetjänsten och

försvarsforskningen skall därför inriktas på att ge underlag för beslut om att

vid behov anpassa totalförsvarets förmåga.

 Försvarsutskottet framhöll i sitt betänkande 1995/96:FöU1 att det hyste

farhågor beträffande det risktagande som det innebär att ha ett totalförsvar som

behöver både betydande tid och omfattande resurser för att nå full duglighet att

möta ett angreppshot. Man såg också svårigheterna att i rätt tid sätta igång

uppbyggnaden. Utskottet såg det å andra sidan inte som rimligt att - i synnerhet

i dagens säkerhetspolitiska läge - avsätta de resurser som skulle vara

nödvändiga för att det skulle vara möjligt för totalförsvaret att i sin helhet

ständigt vara fullt stridsdugligt. Utskottet ställde sig bakom regeringens

uppfattning att efter en högst ettårig period alla väsentliga delar av

totalförsvaret skall kunna utnyttjas med full effekt omedelbart efter

mobilisering.

 I proposition 1995/96:12 anförde regeringen beträffande den ekonomiska ramen

för totalförsvaret:

 "Regeringen gör bedömningen att det säkerhetspolitiska läget medger att

besparingar om totalt 4 miljarder kr kan genomföras t.o.m. år 2001. Av de 4

miljarderna har besparingsåtgärder motsvarande 1,3 miljarder kr redan vidtagits

under innevarande budgetår, 1995/96. Ytterligare utgiftsbegränsningar om 0,7

miljarder kr skall uppnås fram t.o.m. år 1998. Under

perioden år 1999 t.o.m. år 2001 skall de ytterligare utgiftsbegränsningarna om 2

miljarder kr stegvis genomföras." (s. 98)

 Riksdagen godkände vad regeringen förordat om totalförsvarets ekonomiska ram.

4.2 Två huvudfrågor för säkerhetspolitisk kontrollstation

Säkerhetspolitiska kontrollstationer skall enligt statsmakternas beslut genom-

föras och presenteras för riksdagen dels hösten 1996 inför försvarsbeslutets

andra etapp, dels under försvarsbeslutsperioden år 1998. Kontrollstationerna

skall bidra till att det sker en fortlöpande politisk prövning av det

säkerhetspolitiska läget och dess konsekvenser för totalförsvarets beredskap,

omfattning, utveckling och förnyelse.

 I det följande redovisas underlag för riksdagens ställningstagande till 1996

års kontrollstation. Underlaget bygger på den rapport som redovisades av

försvarsberedningen den 12 augusti 1996 "Omvärldsförändringar och svensk

säkerhetspolitik" (Ds 1996:51). Syftet med den säkerhetspolitiska kontrollsta-

tionen är att belysa sådana förändringar i omvärldsförhållandena jämfört med

hösten 1995 som bedöms vara särskilt viktiga för vår säkerhets- och

försvarspolitik och för inriktningen av totalförsvaret.

 Två huvudfrågor står i förgrunden för kontrollstationen. Den första gäller det

internationella säkerhetssamarbetet och huruvida detta samarbete utvecklats på

ett sätt som ger anledning till omprövning av formerna för och omfattningen av

det svenska deltagandet. Den andra huvudfrågan gäller bedömningen av hot och

risker i olika tidsperspektiv. Denna bedömning är styrande för den fortsatta

tillämpningen av vad riksdagen beslutat om totalförsvarets förmåga till

anpassning. Det centrala blir huruvida utvecklingen i omvärlden ger anledning

till att modifiera riksdagens uppfattning om tänkbara hot och risker.

4.2.1 Internationellt säkerhetsskapande samarbete - hur har

 mönstret förändrats?

I det följande gör regeringen en bedömning av hur formerna för det internatio-

nella säkerhetssamarbetet utvecklas som grund för ställningstagande till

eventuella förändringar av inriktningen av Sveriges fortsatta deltagande i

samarbetet. I sammanhanget har framväxten av informella nätverk och samarbets-

mönster beaktats.

 Centrala aspekter är ansvarsfördelningen mellan främst FN, OSSE

(Organisationen för Säkerhet och Samarbete i Europa), EU, VEU (Västeuropeiska

unionen) och NATO, erfarenheter av fredsprocessen och samarbetet inom ramen för

den NATO-ledda insatsstyrkan i det forna Jugoslavien (IFOR), det framtida

försvarspolitiska samarbetet inom EU vad gäller VEU:s s.k. Petersberg-uppgifter

(humanitära insatser och räddningstjänst, krishantering och fredsbevarande

verksamhet) i ljuset av regeringskonferensen (IGC, Intergovernmental Conference)

och EU:s kommande utvidgning samt NATO:s utveckling och utvidgning.

 En annan viktig fråga är hur den säkerhetspolitiska situationen utvecklas i

Östersjöområdet, inklusive eventuella nya samarbetsmönster. Det gäller dels

utvecklingen i de baltiska länderna och Ryssland och relationerna dem emellan,

dels vilka konsekvenser som en NATO- respektive en EU-utvidgning kan få för den

nordisk-baltiska regionen.

 En bedömning görs av förändringar beträffande det fortsatta behovet av, och

hanteringen av, internationella fredsfrämjande och humanitära insatser. Denna

analys omfattar utvecklingen av det fortsatta samarbetet inom PFF (Partnerskap

för fred) och Sveriges medverkan däri samt i vilken mån Sverige bör utveckla

förmåga till samverkan (s.k. interoperabilitet) i övrigt inom fredsfrämjande och

humanitär verksamhet.

 Slutligen görs en bedömning av förutsättningarna för fortsatt internationellt

samarbete inom försvarsmaterielområdet, dels i ljuset av den snabba

omstrukturering och rationalisering av europeisk försvarsindustri som för

närvarande pågår och dels i ljuset av bilateralt och trilateralt samarbete vid

sidan av de multilaterala europeiska diskussionerna i WEAG (Western European

Armaments Group).

4.2.2 Hot och risker i olika tidsperspektiv - har hotbilden förändrats?

En grundläggande utgångspunkt för riksdagens beslut år 1995 var bedömningen att

risk för ett stormaktskrig inte föreligger och att några större angreppsföretag

mot Sverige under rådande militärstrategiska förhållanden inte är tekniskt

genomförbara. Styrande för arbetet inför kontrollstationen har därmed varit

behovet av en bedömning av den politiska och militära utvecklingen i omvärlden.

 I det följande redovisar regeringen sin bedömning av stabiliteten och utveck-

lingen i Ryssland samt Rysslands förhållande till sina närmaste grannländer och

till andra länder i Central- och Östeuropa liksom till länderna i väst.

 Vidare görs en bedömning av det militärstrategiska läget, bl.a. vad gäller

implementering av nedrustningsavtal, samt av förutsättningarna för

vidmakthållande och iståndsättande av militära resurser. Dessa förhållanden,

särskilt i området kring Östersjön och Nordkalotten, har stor betydelse för en

bedömning av den förvarning Sverige kan få i samband med en förestående

konflikt. En sådan analys utgör också grunden för vilka krav som bör ställas på

vår förmåga att höja krigsdugligheten och att långsiktigt anpassa totalförsvaret

till nya förutsättningar.

 En sammantagen värdering av konfliktrisker och det militärstrategiska läget

görs som grund för en bedömning av huruvida och i vilket vidare sammanhang

Sverige skulle kunna bli berört, direkt eller indirekt, av eventuella

konflikter.

 Trender och tendenser i den militärtekniska utvecklingen och erfarenheter från

kriser och konflikter utgör en grund för bedömningen av totalförsvarets

utveckling och förnyelsebehov. I detta ingår även en bedömning av utvecklingen

av icke-konventionella stridsmedel.

 I kontrollstationsarbetet har också utvecklingen av de icke-militära hoten

uppmärksammats.

4.3 Internationell utveckling under det senaste året av

 betydelse för svensk säkerhets- och försvarspolitik

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Det för Sverige grundläggande positiva säkerhetspolitiska läget |

| består. Inom vissa delområden har dock förändringar skett, av |

| vilka följande bedöms vara av särskild betydelse. |

| |

| Europeiska unionen är av grundläggande betydelse för stabilitet|

| och säkerhet i Europa. En vidgad union minskar riskerna för |

| konflikter i Europa. Av stor vikt är därför att Europeiska rådet|

| har bekräftat åtagandet om en ny utvidgningsomgång till södra och|

| östra Europa. |

| |

| IFOR-operationen har placerat NATO i centrum när det gäller |

| genomförande av större fredsfrämjande militära insatser. PFF- |

| samarbetet, säkerhetsfrämjande och krishantering synes bli allt |

| viktigare funktioner för NATO. Det förefaller sannolikt att |

| NATO-utvidgningen i den första omgången inte kommer att |

| innefatta alla kandidatländer. |

| |

| De ryska krafter som verkar för en mer nationellt intressein- |

| riktad politik har stärkts. Stormaktspolitiken tar sig i vissa |

| fall oroande uttryck, t.ex. gentemot de baltiska länderna. I |

| politiken finns även inslag av ökat västsamarbete. Inrikespoli- |

| tiskt framträder osäkerheten och svårförutsägbarheten. Problemen för|

| den ryska krigsmaktens utveckling består. |

| |

| Översynen av CFE-avtalet i maj 1996 ledde till stora förändring-|

| ar av reglerna om tung armémateriel i flankområdena. Detta har |

| givit Ryssland större frihet att placera sådan materiel i sin |

| del av flankzonen än vad som ursprungligen avsågs. I norr har |

| detta de närmaste åren framför allt betydelse för de baltiska |

| länderna. Avtalets totala resursbegränsningar består dock. |

| Informations- och inspektionsprocedurerna har stärkts genom |

| översynsförändringen. |

| |

| Väsentligt för stabilitet och säkerhet i Östersjöområdet är det|

| alltmer omfattande samarbetet inom politiska, ekonomiska, |

| sociala och kulturella områden. Samarbetet omfattar i ökande |

| utsträckning det säkerhetsfrämjande området. En betydelsefull |

| dimension av Östersjösamarbetet är PFF, i vilket alla |

| östersjöstater är deltagare. |

--------------------------------------------------------------------

 Den internationella utvecklingen under det senaste året är i första hand inom

nedanstående områden av betydelse för Sveriges säkerhets- och försvarspolitik.

4.3.1 Säkerhetspolitikens regionalisering

Regional spänning och regionala grupperingar fortsätter att vara framträdande

inslag i det globala säkerhetspolitiska mönstret. Utöver konflikterna på Balkan,

i Tjetjenien och i andra områden i Kaukasus, mellan Indien och Pakistan och på

koreanska halvön har sedan hösten 1995 bl.a. upptrappningen av konflikten mellan

folkrepubliken Kina och Taiwan kommit i fokus. I Afrika föreligger ett antal

öppna och latenta konflikthärdar.

 Hittills har regionaliseringen medfört att konflikter, till skillnad från

under det bipolära stormaktssystemet, förblivit just regionala utan omedelbara

globala återverkningar. Detta förhållande riskerar emellertid samtidigt att

sänka tröskeln för att regionala konflikter skall trappas upp till väpnad nivå.

Genomförandet av Daytonavtalet är i sammanhanget exempel på att en svår regional

konflikt med uppenbara spridningsrisker ändå har kunnat begränsas. Det är i

detta sammanhang även betydelsefullt att Ryssland och USA nu bedriver ett

gemensamt konkret fredsfrämjande samarbete.

 Ett antal långtidsverkande faktorer har inflytande över den säkerhetspolitiska

utvecklingen. Bland dessa kan nämnas miljöförstöring, färskvattenbrist och

livsmedelsbrist. I vissa fall kan miljöfaktorer komma att få globala konse-

kvenser. På Nordkalotten finns sannolikt världens största ansamling av kärn-

vapen, uttjänta kärnkraftsreaktorer och annat nukleärt avfall tillsammans med

stora lager av kärnvapenmateriel som sammantaget utgör en betydande miljörisk,

inte bara regionalt utan även globalt.

 USA framstår än tydligare som den enda verkligt globala aktören. USA:s globala

intresseavvägningar, bland annat mot inrikespolitisk bakgrund, kan leda till att

det amerikanska militära engagemanget i olika delar av världen kommer att

förändras med tänkbara konsekvenser för Europas och Sveriges del. Bland annat i

Stillahavsregionen och i Sydostasien finns ett växande intresse för regionalt

säkerhetssamarbete. Säkerhetsavtalet våren 1996 mellan USA och Japan bekräftar

det amerikanska engagemanget i området.

4.3.2 FN och det fredsfrämjande arbetet

Förenta Nationerna är fortsatt den enda universella organisation som genom sina

stadgar och sin sammansättning kan agera globalt och genom beslut av säkerhets-

rådet ge mandat för alla slags fredsfrämjande insatser. Organisationen behåller

sin övergripande betydelse och unika roll på detta område. Samtidigt står det

klart att FN i olika hänseenden genomgår en allvarlig kris. FN:s kris är i

huvudsak medlemsstaternas kris. Det finns en bristande politisk vilja att förse

FN med tillräckliga befogenheter och resurser för att organisationen skall kunna

agera kraftfullt. Detta beror främst på motsatta intressen hos medlemsstaterna

och inte minst hos säkerhetsrådets medlemmar. Dessutom har det funnits en

oförmåga hos medlemsstaterna att reformera och effektivisera organisationen. Ett

vitaliserat FN skulle skapa större möjligheter att komma till rätta med den

finansiella krisen. Denna har blivit akut genom att flera bidrag, bland annat

flera poster från USA, inte betalats ut.

 Det är dock viktigt att konstatera att säkerhetsrådet efter det kalla krigets

slut har fungerat förhållandevis tillfredsställande och inte lamslagits av

stormaktsmotsättningar.

 FN behöver återvinna den beslutsförmåga och den framtidstro som präglade

verksamheten under åren efter det kalla krigets slut. En förutsättning är inte

minst stormakternas och ledande medlemmars satsning på och förtroende för

organisationen.

 FN behöver också reformeras och vitaliseras för att kunna möta de krav och

förväntningar som organisationen ställs inför. Ett antal reformförslag i denna

riktning har lagts fram men ännu inte behandlats. FN måste förbättra sin förmåga

att leda den nya typen av sammansatta fredsfrämjande insatser. I dessa framstår

en förbättrad koordinering mellan de militära och civila insatserna som allt mer

betydelsefull. De länder som bidrar till FN:s fredsfrämjande insatser men inte

har plats i säkerhetsrådet bör få ett ökat inflytande över genomförandet av des-

sa insatser. Större uppmärksamhet bör också ägnas konflikters grundorsaker.

Detta skulle förbättra FN:s möjligheter att agera i konfliktförebyggande syfte.

 Den grundläggande bedömningen i försvarsbeslutets etapp ett av framtida

konfliktmönster och behov av fredsfrämjande insatser består i huvudsak. Detta

innebär bland annat en ökad förekomst av och starkare fokusering på inomstatliga

konflikter med allvarliga konsekvenser för civilbefolkningen. En viktig faktor

både för det internationella samfundets vilja att ingripa och för konflikthante-

ringens former blir den fortsatta utvecklingen i Bosnien och Hercegovina och

IFOR-operationens liksom de civila insatsernas resultat.

4.3.3 Nedrustning

De multilaterala nedrustningsförhandlingarna präglas fortfarande av svårigheter

att komma överens i viktiga frågor, vilket till exempel illustreras av Indiens

hållning i förhandlingarna om ett provstoppsavtal. Risken för spridning av

massförstörelsevapen kvarstår och frågetecken har rests kring flera länders am-

bitioner på kärnvapenområdet. Ratificeringsprocesserna när det gäller START 2-

avtalet fortgår, även om man i olika ryska uttalanden ifrågasatt sitt

fullföljande av ratificeringen bland annat på grund av NATO:s

utvidgningsprocess.

 Inte heller vad gäller biologiska och kemiska vapen är situationen

okomplicerad. Utvecklingen av den biologiska gentekniken accentuerar problemen

med att en kontrollregim saknas i 1972 års konvention om totalförbud mot

biologiska vapen. 1992 års konvention om totalförbud mot kemiska vapen har inte

trätt i kraft eftersom erforderligt antal länder ännu inte ratificerat avtalet,

heller inte nyckelländerna USA och Ryssland.CFE-avtalets översynskonferens i maj

1996 ledde till stora förändringar bl.a. av reglerna kring de s.k. flank-

bestämmelserna. Resultatet blev att avtalets huvudelement består, men att

avtalets restriktioner i den för oss viktiga flankzonen har försvagats. Ryssland

har genom överenskommelsen givits betydligt större frihet att placera tung

armémateriel i sin del av flankzonen än vad som ursprungligen avsågs. Detta

påverkar bl.a. möjligheterna att gruppera omedelbart tillgängliga militära

styrkor i flankzonen. Därmed underlättas också potentiellt möjligheterna för

Ryssland att utnyttja de militära styrkorna i området som ett politiskt instru-

ment. I norr gäller detta framför allt i förhållande till de baltiska länderna.

 Samtliga avtalsparter av betydelse har uppfyllt sina totala reduktions-

åtaganden enligt CFE-avtalet. Avtalet har också inneburit en stor öppenhet genom

omfattande krav på avtalsparterna att lämna information och ge inspektions-

möjligheter, ett område som ytterligare stärkts genom den nu träffade överen-

skommelsen. Dessa förhållanden är av stor betydelse.

4.3.4 EU, NATO och OSSE

EU, NATO och OSSE är stadda i förändring och deras respektive roller utvecklas

fortlöpande. Konflikthanteringen i det forna Jugoslavien är exempel på den nya

arbetsfördelning och samverkan som växer fram.

 Europeiska unionen är av grundläggande betydelse för stabilitet och säkerhet i

Europa. En vidgad union med en tät politisk och ekonomisk integration minskar

riskerna för nya konflikter på den europeiska kontinenten. Ett kollektivt

europeiskt försvar, såsom det beskrivs i Maas-tricht-fördraget, framstår som

osannolikt och i alla händelser avlägset. I stället fokuseras intresset vid EU:s

regeringskonferens IGC på relationen mellan EU och VEU när det gäller de s.k.

Petersberg-uppgifterna (humanitära insatser och räddningstjänst, krishantering

och fredsbevarande verksamhet). Ett möjligt resultat av IGC-förhandlingarna är

en stärkt roll för EU inom detta område.

 IFOR-operationen har placerat NATO i centrum när det gäller genomförande av

större fredsfrämjande militära insatser. PFF-samarbetet, säkerhetsfrämjande och

krishantering synes bli allt viktigare funktioner för NATO. Det kollektiva

försvaret inklusive militära säkerhetsgarantier fortsätter att utgöra kärnan i

samarbetet.

 Den senaste tidens utveckling, klart manifesterad vid NATO:s utrikesmi-

nistermöte i Berlin i juni 1996, bekräftar bilden av ett förändrat NATO.

Alliansens fortsatta anpassning till de förändrade uppgifterna kompletteras av

en tydligare europeisk inriktning (skapandet av en europeisk säkerhets- och

försvarsidentitet inom NATO, s.k. ESDI). I denna utveckling ingår bland annat en

genomgripande reformering av NATO:s militära ledningsstruktur, en

återintegrering av Frankrike i NATO:s militära samarbete och en breddning och

fördjupning av samarbetet inom PFF som viktiga element. Överenskommelsen

beträffande CJTF (Combined Joint Task Force) ingår därvid som ett led både i att

ge NATO en mer flexibel ledningsstruktur (med möjligt deltagande även av icke-

NATO-medlemmar) och i att möjliggöra VEU-ledda fredsfrämjande insatser med

utnyttjande av NATO-resurser.

 Såväl IFOR-samarbetet som den manifesterade samsynen om NATO:s utveckling

understryker den grundläggande betydelsen av det starka amerikanska politiska

och militära åtagandet för Europa.

 En utvidgning av NATO kommer sannolikt att genomföras. Enligt NATO:s egen

uppfattning skall utvidgningen ske som en successiv och öppen process och ta

hänsyn till den politiska och säkerhetspolitiska utvecklingen i hela Europa. Den

skall även tjäna syftet att bevara ett odelat Europa och undvika nya

skiljelinjer samt kompletteras av en parallell utveckling av ett långtgående

samarbete med Ryssland. Om dessa förutsättningar föreligger kommer, såsom

framhölls i det gemensamma utrikes- och försvarsutskottets betänkande

1995/96:UFöU1, ett NATO som utvidgas, och därmed integrerar ett antal demokrati-

er i Central- och Östeuropa, att kunna bidra till att öka den politiska

stabiliteten i Europa.

 Det förefaller sannolikt att NATO-utvidgningen i den första omgången inte

kommer att innefatta alla kandidatländer. Det är angeläget att NATO parallellt

med en första utvidgningsomgång utvecklar sitt förhållande, bland annat inom

ramen för PFF, till de stater som eftersträvar medlemskap men tillsvidare kommer

att stå utanför alliansen. En begränsad NATO-utvidgning skulle understryka EU:s

säkerhetspolitiska betydelse och göra EU-utvidgningen än viktigare för den

europeiska stabiliteten och den säkerhetspolitiska utvecklingen.

 En fördjupad europeisk säkerhetsgemenskap främjas också av att OSSE har fått

en klarare definierad roll som regional organisation i FN-stadgans mening med

tydliga preventiva och konfliktförebyggande uppgifter. OSSE-samarbetet mellan

alla länder baseras på Parisstadgans principer om demokrati, mänskliga

rättigheter och marknadsekonomi och på Wiendokumentens överenskommelser om

förtroende- och säkerhetsskapande åtgärder.

 Sverige verkar för att stärka OSSE:s grundläggande roll i Europa för

- demokratisk utveckling, marknadsekonomi och rättssamhälle,

- konfliktförebyggande insatser,

- konflikthantering och konfliktlösning,

- återuppbyggnad, i synnerhet av det civila samhället, efter konflikt,

- europeisk rustningskontroll och nedrustning samt

- förtroendeskapande åtgärder, militärpolitisk öppenhet och förutsäg-

 barhet.

4.3.5 Utvecklingen i Ryssland

Det senaste årets utveckling i rysk utrikes- och säkerhetspolitik markerar

sannolikt en långvarig tyngdpunktsförskjutning. De ryska krafter som verkar för

en mer nationellt intresseinriktad politik har stärkts och därmed torde en

konsolidering ha inträtt vad gäller den ryska stormaktsrollen. I rysk politik

finns även inslag av ökat västsamarbete, såsom till exempel det ryska

deltagandet i IFOR-styrkan i Bosnien och Hercegovina och i PFF. Det ekonomiska

västsamarbetet utvecklas och Ryssland har uttalat sig positivt om EU:s

utvidgning. Det ryska motståndet mot en NATO-utvidgning har dock åtminstone

kortsiktigt påverkat Rysslands relationer både till NATO-länderna och till

kandidatländerna i Centraleuropa.

 Den konsolidering av ryska intressen som pågår tar sig i vissa fall oroande

uttryck, till exempel i det agerande som används mot de baltiska länderna,

främst Estland, och i agerandet i vissa fall i Kaukasusområdet. Den ryska stor-

maktspolitiken innebär fortsatta risker för motsättningar och konflikter i det

ryska närområdet. En övergripande rysk målsättning att med olika medel utöva ett

dominerande inflytande över vissa länder i närområdet framstår dock som tydlig.

 För Ryssland är OSS-samarbetet centralt. Samarbetet i sig är givetvis positivt

förutsatt att det bygger på frivillig och ömsesidig samverkan. Redan genom sin

storlek spelar dock Ryssland en dominerande roll i samarbetet. Rysslands syn på

den säkerhetspolitiska inriktningen av OSS finns inskriven i en presidentukas

från september 1995, där betydelsen av samarbete om gränskontroll och av en

intensifierad politisk och ekonomisk integration framhålls. Det uttalas också

att Ryssland kommer att motsätta sig samarbete mellan OSS-staterna och

utomstående stater i den mån detta kan skada OSS-integrationen. Från ryska ut-

gångspunkter är ett närmare samarbete med Vitryssland och Ukraina det mest

centrala, såväl bilateralt som inom OSS. Ukraina värjer sig fortsatt mot

samarbete som inskränker den nationella suveräniteten. Landet strävar även efter

att utveckla sitt samarbete västerut. Vitryssland å andra sidan har varit den

vid sidan av Ryssland starkast pådrivande kraften inom OSS-samarbetet,

inkluderande de säkerhetspolitiska delarna.

 När det gäller den inrikespolitiska utvecklingen i Ryssland förblir

osäkerheten och svårförutsägbarheten grundläggande och torde så förbli under

lång tid. Demokratiseringsprocessen har fortsatt, bland annat i form av de

allmänna val som hållits både regionalt och nationellt till duman och till

presidentposten. De auktoritära dragen i rysk politik reser dock frågetecken

inför framtiden. Uppbyggnaden av demokratiska institutioner och rättsliga,

ekonomiska och andra regelverk går relativt långsamt i förhållande till de för-

hoppningar som funnits. Den ekonomiska utvecklingen påverkas i sin tur av dessa

förhållanden liksom av den politiska osäkerheten i stort. Ekonomin har visat

tecken på att kunna gå mot en stabilisering, men politisk, ekonomisk och social

osäkerhet innebär fortsatt risk för allvarliga bakslag. Snabba växlingar mellan

positiva och negativa utvecklingar inom inrikespolitiken är således möjliga.

 Den sedan länge pågående regionaliseringen av den politiska och ekonomiska

makten i Ryssland fortskrider. Den federala makten är visserligen fortfarande

stark, men en bestående trend är minskade politiska och framförallt ekonomiska

möjligheter för Moskva att styra regionerna. På samma gång som Tjetjenien-

konflikten illustrerar hur långt centralmakten har varit beredd att gå för att

hålla samman federationen, har svårigheten att nå en lösning varit ännu ett

tecken på den federala maktens svaghet. Den ryska ledningens hårt kritiserade

hantering av konflikten påverkar omvärldens syn på och förhållningssätt till

Ryssland.

4.3.6 Den ryska krigsmakten

Den ryska militärdoktrinen anger hotet mot den inre säkerheten och otillräcklig

kapacitet att möta yttre hot med konventionella medel som de viktigaste

förhållandena för Rysslands säkerhet. Inriktningen enligt doktrinen är att de

ryska stridskrafterna skall indelas i fyra huvudkomponenter; de strategiska av-

skräckningsstyrkorna, mobila styrkor, territorialförband och den mobiliserande

strategiska reserven. Den ekonomiska grundvalen för doktrinens genomförande är

dock mycket osäker.

 De problem för den ryska krigsmaktens utveckling som beskrevs i försvarsbe-

slutets etapp ett kvarstår. De i förhållande till organisationens storlek

begränsade ekonomiska resurserna utgör tillsammans med bristen på konkreta

planer för krigsmaktens omstrukturering den främsta gräns-sättande faktorn för

dess utveckling. Övnings- och utbildningsverksamheten genomförs på en mycket låg

nivå, moralen är generellt sett dålig och personaluppfyllnaden har stora

brister, främst vad gäller värnpliktiga. Tjetjenieninsatsen har inneburit

ytterligare påfrestningar, även om viss berörd personal fått krigserfarenhet och

därigenom uppnår en förbättrad förmåga.

 Mycket små nyleveranser av materiel sker till krigsmakten. Nedgången i militär

produktion anses alltjämt fortgå. Om erforderliga medel skulle tillföras på kort

sikt bedöms dock produktionsvolymen relativt snabbt kunna ökas. På längre sikt

torde - om de ekonomiska resurserna så medger - ett skifte till nästa genera-

tions krigsmateriel kunna ske inom de områden där man i dag söker vidmakthålla

strategiskt viktiga forsknings- och utvecklingskompetenser. Forskning,

utveckling och framtagning av prototyper fortgår inom vissa prioriterade

områden, även om bedömningarna är mycket osäkrare beträffande kapacitet och

forskningsverksamhet. Inom europeiska Ryssland råder ingen brist på

förhållandevis modern materiel och detta arv torde vara användbart i ytterligare

cirka tio år. Ryssland bedöms alltjämt ha förmåga att utveckla och tillverka

avancerade biologiska och kemiska stridsmedel och Ryssland har deklarerat av-

sevärda lager av kemiska vapen.

 Den strategiska ledningsorganisationen och de strategiska kärnvapenstyrkorna

har högre personaluppfyllnad, modernare materiel och högre insatsberedskap än

krigsmakten generellt. Den operativa förmågan anses vara god.

 Även vissa andra förbandstyper ges i någon mening prioritet. Till dessa hör

dels inrikes- och gränstrupperna, vilka i enlighet med doktrinen prioriteras

framför krigsmaktens förband, dels liksom tidigare luftlandsättningstrupper,

marininfanteri och transportflygresurser. Även för de senare förbandstyperna är

dock den operativa förmågan avklingande.

 I maj 1996 utfärdade president Jeltsin ett dekret angående avskaffande av

värnpliktsförsvaret från sekelskiftet. Hittills har emellertid svårigheterna med

s.k. kontraktsanställning tilltagit och antalet kontraktsanställda var vid 1995

års utgång lägre än vid årets början. Ett införande av en helt professionell

krigsmakt redan till år 2000 förefaller främst av ekonomiska skäl svårge-

nomförbart.

 Inom det närmaste decenniet torde den ryska konventionella operativa förmågan

avgöras av hur man förvaltar den redan utbildade personalen och det materiella

arv som kan iståndsättas. Givet en fortsatt utveckling enligt dagens trender

kommer den operativa förmågan att fortsätta att successivt försvagas i takt med

att materiel förslits och att utbildningsnivån förblir låg inom de väpnade

styrkorna.

 För att höja den operativa förmågan inom nuvarande krigsmaktsstruktur skulle

krävas att personal inkallas i stor omfattning, att utbildnings- och

övningsverksamhet intensifieras samt att materielen iståndsätts. En sådan

satsning skulle ta tid och innebära stora samhällsekonomiska påfrestningar. Det

torde därför ta några år innan man uppnått förmåga till större offensiva

operationer och det torde ta avsevärt längre tid innan man skulle kunna ha åter-

skapat förmåga till storskaliga kustinvasionsföretag. Det bör dock noteras att

massförstörelsevapen kan utnyttjas för att i viss mån kompensera svagheter på

det konventionella området, framför allt i vad man på ryskt håll skulle uppfatta

vara trängda situationer.

 Om den gällande doktrinens omstrukturering av krigsmakten genomförs, skulle de

planerade strategiska insatsstyrkorna vara upprättade kring sekelskiftet. Detta

innebär att förmågan att genomföra strategiskt överfall kan öka. De be-

gränsningar som bland annat den ekonomiska situationen i Ryssland innebär,

medför dock fortsatt att reformarbetet torde bli avsevärt försenat i förhållande

till gällande doktrin. Förändringar i bland annat den ryska militära ledningen

under sommaren 1996 kan möjligen öka förutsättningarna för att driva reform-

processen.

4.3.7 Östersjöområdet

Den säkerhetspolitiska och militärstrategiska utvecklingen i Östersjöområdet har

ännu inte stabiliserats efter det kalla krigets slut. Förändringarna är här

betydligt mer djupgående än på Nordkalotten och dynamiken i utvecklingen

fortsatt stark. Ett nätverk av bilaterala och multilaterala kontakter avlöser

det kalla krigets blockuppdelning. Flera stater söker ännu sin säkerhetspoli-

tiska identitet. Osäkerheten är stor kring den framtida utvecklingen av

Kaliningrad-området, där ekonomiska och militära intressen står mot varandra.

 Rent militära säkerhetsfrågor i Östersjöområdet måste ses i ett bredare

säkerhetspolitiskt sammanhang, bland annat beroende på att strategiska ryska

intressen berörs. Dylika övergripande militärstrategiska spörsmål lämpar sig

inte för regionala eller subregionala lösningar utan bör tas upp i fora där alla

tunga aktörer är företrädda. Den i maj 1996 avslutade översynskonferensen av

CFE-avtalet och de ökade möjligheter att placera tung armémateriel som därvid

gavs Ryssland i flankzonen, kan komma att få militärstrategiska konsekvenser för

Östersjöområdet.

 Väsentligt för att främja stabilitet och säkerhet i Östersjöområdet är det

alltmer omfattande samarbetet inom politiska, ekonomiska, sociala och kulturella

områden. Östersjösamarbetet har folklig förankring och initieras ofta på lokal

nivå. Östersjörådet får en alltmer operativ roll i detta samarbete avseende

ekonomisk utveckling, miljöskydd, utvecklandet av demokrati och det civila

samhället. Samarbetet inkluderar kamp mot gränsöverskridande organiserad

brottslighet, samverkan mellan kustbevakningar och åtgärder för ökad kärn-

kraftssäkerhet.

 Det toppmöte som på svenskt initiativ hölls i Visby i maj 1996 innebar att

samarbetet ytterligare befästes och att Sverige gavs ett särskilt ansvar för

dess uppföljning tills vidare. Av stor betydelse är att EU kommit att spela en

mer aktiv roll i Östersjöregionen. Samarbetet är vidare ett viktigt instrument

för det svenska stödet till EU-medlemskap för de baltiska länderna.

 Av särskild betydelse är att Östersjösamarbetet skapar ett forum där både

Ryssland och de baltiska länderna deltar och får tillfälle till en direkt dialog

på både ett tekniskt och ett politiskt plan. Även om Ryssland inom miljöområdet

snarast verkar bromsande på grund av miljöinsatsernas stora kostnader och därför

att vissa miljöhot härrör från den känsliga ryska militära sektorn, synes man ha

ett genuint intresse för ett utökat regionalt samarbete.

 Ett nätverk av kontakter utvecklar sig också utanför Östersjörådet.

Kustbevakningarna från de flesta strandstaterna samarbetar och de estniska,

finska och ryska kustbevakningarna har inlett viss praktisk samverkan i Finska

viken. Helsingforskommissionen (HELCOM) om miljösamarbete för att rädda

Östersjöns vatten är ett annat viktigt element i samarbetet.

 En betydelsefull dimension av Östersjösamarbetet är PFF, i vilket alla

Östersjöstater är deltagare. Detta har hittills omfattat ett antal både

regelrätta PFF-övningar och övningar i PFF:s anda (dvs. bi- eller multilaterala

övningar/aktiviteter som är i enlighet med PFF:s övergripande målsättningar men

inte leds av eller finansieras av NATO).

 Inom det säkerhetsfrämjande området utvecklas inte minst samarbetet mellan de

nordiska och de baltiska länderna. Det omfattar för det första icke-militära

insatser såsom till exempel stödet till uppbyggnaden av kust- och gränsbevakning

och rättssystemen i alla tre baltiska länderna.

 För det andra ingår i stödet uppbyggnaden av demokratiska försvarsmakter där

bidraget till uppbyggnaden av den baltiska fredsbevarande bataljonen -

utbildningsmässigt och materiellt - utgör den för svensk del resursmässigt

största delen och där förutom de baltiska och nordiska länderna även

Storbritannien, USA, Tyskland, Frankrike och Neder-länderna deltar. Stödet i

övrigt inom det militära området utgörs till största delen av utbildningsbistånd

och olika andra former av kunskapsöverföring.

4.3.8 Nordkalotten

Den grundläggande kärnvapenstrategiska situationen på Nordkalotten är i sina

huvuddrag oförändrad. För Ryssland är området därför av stor strategisk vikt,

vilket bl.a. tagit sig uttryck också i en konventionell materiell förnyelse

under de senare åren. Norra Marinen, som är baserad vid Kolabaserna, härbärgerar

huvuddelen av Rysslands strategiska ubåtar. Den har främst betydelse för att

balans skall kunna upprätthållas i kärnvapenavskräckningen mellan i första hand

USA och Ryssland. Det är av vital betydelse för Ryssland att dess vedergäll-

ningsförmåga med kärnvapenbestyckade ubåtar inte riskerar att urholkas. Denna

betydelse kan i relativa termer komma att öka vid en implementering av START 2-

avtalet.

 Områdets betydelse för rysk kärnvapenkapacitet och andra-slags-förmåga

konstituerar i sin tur grunden för NATO:s och inte minst USA:s intressen i

området. Ett fortsatt strategiskt intresse i området och vidmakthållande av en

förmåga att militärt agera där kan därför förväntas från USA:s sida. En öppen

militär konflikt kring Kola-området skulle ligga farligt nära för kärn-

vapenmakterna vitala strategiska intressen. Detta gör sannolikheten liten att en

konflikt skulle inledas inom detta område.

 Samarbetet på Nordkalotten sker såväl multilateralt som bilateralt.

Multilateralt utgör Barentsrådet ett viktigt forum för konkret samarbete med

Ryssland inom områden som mellanfolkliga kontakter, ekonomisk utveckling,

miljösamarbete och andra former av regionalt samarbete. Sverige övertar hösten

1996 ordförandeskapet i Barentsrådet.

 I grannländernas samarbete på Nordkalotten har miljöproblemen alltmer kommit i

förgrunden. De potentiellt allvarligaste hoten har sitt ursprung i den

sovjetiska, numera ryska, militärapparaten och ägnades föga uppmärksamhet under

det kalla kriget. Ansamlingen av uppstyckningsfärdiga atomubåtar och ett antal

större kärnkraftsreaktorer både i och ur drift utgör ett uppenbart orosmoment

även för grannländerna. På miljöområdet har även ett trilateralt samarbete vuxit

fram mellan Norge, Ryssland och USA.

4.3.9 De baltiska länderna

I Estland, Lettland och Litauen pågår inom hela samhällslivet uppbyggandet av

demokratiska strukturer. Utvecklandet av demokrati och marknadsekonomi är en

komplex process och innebär bland annat ett omfattande lagstiftningsarbete för

att inrätta olika regelverk och institutioner.

 De tre länderna eftersträvar alla en fullständig integration i västliga

strukturer. De söker medlemskap i EU för att utvecklas ekonomiskt, men också för

att nå den politiska gemenskap och de säkerhetspolitiska fördelar som ett

medlemskap i unionen innebär. De söker medlemskap i NATO för att komma i

åtnjutande av säkerhetsgarantier, vilket enligt mångas uppfattning i de berörda

länderna också skulle bidra till den stabilitet som utgör en förutsättning för

ekonomisk utveckling. Även om de baltiska länderna i dag inte uppfattar något

omedelbart militärt hot, väcker det ökade ryska trycket, främst riktat mot

Estland, en stark oro. Inte minst är man i Lettland och Estland medveten om

risken för att via de ryskspråkiga befolkningsgrupperna, och i Litauens fall via

transittrafiken till Kaliningrad, bli inrikespolitiska slagträn i Moskva. De

fortsatta relationerna med Ryssland är därför präglade av osäkerhet och har

starka inslag av ömsesidig misstänksamhet.

 Det är ett självklart och starkt intresse för säkerheten och stabiliteten i

Östersjöområdet att de baltiska länderna i alla avseenden förblir suveräna

stater med full frihet att utöva rätten att välja sina egna säkerhetspolitiska

lösningar.

 Medlemskapsperspektivet vad gäller EU har stärkts genom att Europeiska rådet

vid samtliga sina möten under senare tid - senast i juni 1996 - bekräftat

åtagandet om en ny utvidgningsomgång till södra och östra Europa. Även om viss

oenighet fortfarande råder i den viktiga frågan om alla kandidatländer skall få

starta sina medlemskapsförhandlingar samtidigt, har det nu slagits fast att

förhandlingar om nästa utvidgning skall inledas senast sex månader efter

regeringskonferensens avslutning, dvs. troligtvis kring årsskiftet 1997/98. Med-

lemskap för Estland, Lettland och Litauen skulle för dessa länder innebära

avgörande steg på vägen mot en fullständig politisk och ekonomisk integration i

Europa. EU-medlemskap skulle därmed verka stabiliserande i hela Östersjöregionen

och bidra till att stärka insatserna mot icke-militära hot och risker.

 Om de baltiska länderna inte skulle omfattas av NATO:s första utvidg-

ningsomgång blir den säkerhetspolitiska betydelsen av ett medlemskap i EU än

större. I militära termer är EU-medlemskap dock ingen ersättning för NATO:s

säkerhetsgarantier. I en sådan situation ökar även vikten av att fortsatt bygga

ut PFF-samarbetet. De baltiska länderna understryker med hänsyn till integra-

tionsprocessernas komplexitet och olika tidsperspektiv vikten av ett brett

samarbete med olika västländer, inte minst med de nordiska, och sinsemellan. Det

kan konstateras att om de baltiska länderna lever upp till sina uttalade

ambitioner om utveckling av den egna försvarsförmågan och om ökad inbördes sam-

verkan på försvarsområdet, så kan de själva uppnå en ökad tröskeleffekt mot

yttre aggressioner.

4.4 Slutsatser för Sveriges del

4.4.1 Regeringens bedömning och förslag med anledning av den

säkerhetspolitiska kontrollstationen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Även om väpnade angrepp, som skulle kunna hota Sverige i dag, |

| ter sig osannolika, råder en grundläggande osäkerhet om den säker-|

| hetspolitiska utvecklingen på längre sikt. Det finns inga skäl |

| att nu förändra de riktlinjer för totalförsvaret som riksdagen |

| beslutade år 1995 eller att ompröva den säkerhetspolitiskt |

| motiverade besparing på försvarsutgifterna som detta beslut |

| omfattade. Utvecklingen det senaste året ger emellertid heller |

| inte stöd för att nu föreslå några ytterligare säkerhetspolitiskt|

| motiverade besparingar på försvaret. Samtidigt understryker den |

| mer framträdande osäkerheten om bland annat utvecklingen i |

| Ryssland att vårt försvar måste ha en god förmåga till anpassning|

| efter förändringar i den militära hotbilden. |

| |

| Regeringens förslag |

| |

| Riksdagens beslut år 1995 om säkerhetspolitikens mål och försvars-|

| politikens inriktning, om anpassning samt om säkerhetspolitiskt |

| motiverade besparingar på totalförsvaret består. |

| |

| Stor vikt skall läggas vid vårt deltagande i Östersjösamarbetet|

| också med totalförsvarsresurser liksom vid vårt engagemang inom |

| PFF och inom VEU om krishantering. Vi skall fortsatt anpassa |

| vår förmåga att kunna medverka i internationell fredsfrämjande |

| verksamhet till de former som nu är under utveckling med IFOR- |

| styrkan som exempel. Samarbetet med andra länder om försvars- |

| materiel skall intensifieras. |

| |

| Bevarandet av den militära alliansfriheten förutsätter inte att|

| Sverige i något annat avseende skulle behöva ålägga sig |

| restriktioner när det gäller deltagandet i det framväxande |

| europeiska säkerhetssamarbetet. Stor vikt skall därför läggas vid|

| att Sverige bevarar handlingsfriheten att i takt med föränd- |

| ringar i omvärlden kunna utveckla sitt deltagande i detta. |

| |

| Säkerhetspolitiska kontrollstationer skall fortsatt genomföras.|

--------------------------------------------------------------------

4.4.2 Övergripande slutsatser

Den senaste omvärldsutvecklingen understryker betydelsen av att anlägga ett

helhetsperspektiv på säkerhetsfrågorna. Sveriges säkerhetspolitiska situation

formas av en rad olika faktorer. Sverige kan genom egna åtgärder påverka sitt

läge - allt ifrån upprätthållandet av betryggande egen försvarsförmåga till del-

tagande i olika typer av förebyggande och fredsbevarande insatser, till krishan-

tering och till återuppbyggnad och demokratistöd, repatriering av flyktingar

etc. I många av dessa led utgör totalförsvarsresurser ett väsentligt instrument

för Sveriges internationella agerande. Detta var en viktig slutsats i den första

etappen av försvarsbeslutet och den har snarast ytterligare förstärkts.

 De stora svårigheterna att trots massiva insatser få en återgång till normala

förhållanden i det forna Jugoslavien belyser ånyo vikten av förebyggande

åtgärder och av att söka eliminera konfliktorsaker och bilägga konflikter i

tidiga skeden. Sverige bör liksom tidigare lägga stor vikt vid att bidra till

sådana insatser. Samtidigt kvarstår bedömningen att det internationella

samfundet trots alla förebyggande insatser även i framtiden kommer att tvingas

hantera en mängd kriser, konflikter och katastrofer. Sverige måste därför även

fortsättningsvis lägga stor vikt vid att ha en beredskap för att medverka i

internationella fredsfrämjande, humanitära och återuppbyggande insatser.

 Det europeiska säkerhetsmönstret är vad gäller ländernas politik,

organisationernas inre utveckling och uppgifter liksom rollfördelning

sinsemellan under stark utveckling. Det svenska deltagandet i och samarbetet med

de europeiska organisationerna bör i takt med den internationella utvecklingen

anpassas till vad som bäst svarar mot svenska intressen. Det är väsentligt att

Sverige inte hamnar i ett sämre läge när den säkerhetspolitiska strukturen i

Europa förändras. Sveriges intressen främjas av ett brett fält av åtgärder och

insatser för fredlig samlevnad, demokratisering och en hållbar utveckling i vår

omvärld.

 Europeiska unionen spelar en central roll för Europas och Sveriges säkerhet.

Dess östutvidgning är av avgörande betydelse för långsiktig stabilitet och

säkerhet i Europa. Det är ett svenskt intresse att EU:s förmåga att föra en

kraftfull gemensam utrikes- och säkerhetspolitik utvecklas. Detta kan bland

annat ske genom att länken mellan EU och VEU stärks i fråga om krishantering och

genom bildandet av en särskild analysenhet för den gemensamma utrikes- och

säkerhetspolitiken (GUSP).

 IFOR innebär en ny dimension i den fredsfrämjande verksamheten. NATO utvecklar

också sin förmåga till samverkan även med icke-allierade stater inom

internationell krishantering och fredsfrämjande

verksamhet. Sverige bör mot denna bakgrund ytterligare utveckla sin förmåga att

samverka med NATO inom dessa områden.

 I dagsläget är det angeläget att fortsätta att stärka Östersjösamarbetet i vid

mening och att ytterligare utveckla det svenska deltagandet i PFF. Det första är

viktigt som bidrag till att förhindra motsättningar och främja stabiliteten vid

de förändringar som torde förestå i det säkerhetspolitiska mönstret för länderna

vid Östersjöns sydöstra stränder. PFF-deltagandet syftar både till att stärka

den svenska förmågan till medverkan i internationell krishantering och till att

sätta in det militära säkerhetssamarbetet i Östersjöområdet i ett brett,

alleuropeiskt perspektiv med engagemang från NATO och Ryssland.

 Brister i säkerheten i den kärntekniska verksamheten i vårt närområde, såväl

på Nordkalotten som i Östersjöområdet, vid driften av kärnkraftverk, hanteringen

av radioaktivt material m.m. fortsätter att utgöra ett hot också för vårt land.

Fortsatta ansträngningar från svensk sida att medverka till att förbättra

säkerheten på området är därför angelägna.

 Sveriges militära alliansfrihet syftar till att landet skall kunna vara

neutralt i händelse av krig i vårt närområde. Den förutsätter att vi har en

betryggande försvarsförmåga. Denna politik bekräftades senast av riksdagen i

december 1995. Utvecklingen sedan dess ger inte anledning till någon omprövning.

Bevarandet av den militära alliansfriheten förutsätter som det sammansatta

utrikes- och försvarsutskottet därvid anförde inte att Sverige i något annat

avseende skulle behöva ålägga sig restriktioner vad gäller deltagandet i det

framväxande, mångfasetterade europeiska samarbetet. Den svenska säkerhetspoli-

tiken karakteriseras enligt utskottet tvärtom av ett aktivt och fullvärdigt

deltagande i arbetet för de mål som numera (genom Parisstadgan) delas av alla

europeiska stater. Det är därför viktigt att Sverige bevarar handlingsfriheten

att i takt med förändringar i omvärlden kunna utveckla sitt deltagande i det

europeiska säkerhetssamarbetet.

 Vad som tidigare anförts om rysk intressepolitik kan i sin förlängning leda

till uppkomsten av nya säkerhetsproblem som riskerar att påverka stabiliteten

och samarbetet i Europa och i vårt närområde. Konflikter i ryska närområden

skulle kunna uppstå och man kan inte bortse ifrån risken att Sverige liksom

andra stater i vårt närområde skulle kunna påverkas av en eventuell konflikt som

primärt avsåg Ryssland och ett eller flera av dess grannländer.

 Dessa risker bör uppmärksammas och motverkas. Det är viktigt att Ryssland inte

isoleras och att Rysslands intresse av att medverka till stabilitet och till att

utveckla ett förtroendefullt samarbete med sina grannar förstärks. Detta bör ske

genom ett fördjupat brett politiskt, ekonomiskt och socialt samarbete som

innefattar Ryssland med självklar utgångspunkt i grundläggande principer om

mänskliga rättigheter och mellanstatligt umgänge. Östersjösamarbetet utgör en

mycket väsentlig del av dessa strävanden.

 Det är i sammanhanget väsentligt att Sverige kan agera utifrån den styrke-

position som en trovärdig svensk försvarsförmåga ger genom att skapa både

trygghet och förmåga till konflikthantering. Skulle en konflikt i vårt närområde

trots allt uppstå bör vi genom de internationella organisationerna kunna

medverka till att söka bilägga den samt kunna lindra verkningarna för vår egen

del.

 Slutsatsen i 1995 års försvarsbeslut om nödvändigheten av att se på hot och

risker direkt riktade mot Sverige i ett brett perspektiv har bestyrkts. Detta

innebär att den vidgade säkerhetssynen i 1995 års försvarsbeslut består.

 Väpnade angrepp som skulle kunna hota Sverige ter sig under nuvarande

omvärldsförhållanden fortfarande osannolika.

 I 1995 års försvarsbeslut gjordes bedömningen att angreppsstyrkor, om

politiska och ekonomiska förutsättningar skapas i Ryssland, kan sättas i stånd

inom några år så länge befintlig materiel och personal kan utnyttjas. Denna

bedömning kvarstår, men så länge utvecklingen fortsätter enligt dagens trender,

kommer förmågan till iståndsättning successivt att urholkas. Att återskapa

förmågan till storskalig kustinvasion skulle ta avsevärt längre tid.

 På längre sikt kvarstår en grundläggande osäkerhet om vart utvecklingen kan

leda. Liksom år 1995 kan dock bedömningen göras att mycket talar för att

eventuella framtida krig skulle karakteriseras av att kvalificerad militärteknik

och strategiska insatsstyrkor kommer till användning. Förutsättningar härför

skapas genom att många länder, t.ex. Frankrike, Tyskland och Ryssland, avser att

i likhet med USA utveckla sina militära resurser för denna typ av insatser.

4.4.3 Krishantering och fredsfrämjande

Utvecklingen av lokala och regionala konflikter och motsättningar visar att

situationer snabbt kan uppstå som kan medföra påfrestningar för europeisk och

svensk säkerhet. Det tydligaste exemplet är utvecklingen i det forna

Jugoslavien. Utvecklingen har understrukit betydelsen av en substantiell svensk

krishanteringsförmåga och utgör ytterligare argument för att Sverige i

internationellt samarbete fortsätter att aktivt agera för ökad stabilitet och

fred. Man kan, som tidigare påpekats, inte bortse ifrån risken att Sverige

skulle påverkas av en eventuell konflikt som primärt omfattade Ryssland och dess

grannländer. En militär konflikt av sådant slag skulle få breda internationella

säkerhetspolitiska implikationer.

 Hur den pågående fredsfrämjande IFOR-insatsen i det forna Jugoslavien

utvecklas har betydelse för det internationella samfundets möjligheter att

ingripa även i andra konflikter. I denna mening kan IFOR utgöra en katalysator

inom fredsfrämjandet. Det sannolikt fortsatt stora behovet av fredsfrämjande och

humanitära insatser visar på den ökande betydelsen av den internationella

dimensionen i svensk säkerhetspolitik. Med multilateralismen som utgångspunkt

bör viljan till medverkan i fredsfrämjande insatser omfatta hela spektrat av

åtgärder alltifrån konfliktförebyggande insatser till fredsfrämjande insatser

enligt FN-stadgans kapitel VII.

 I detta sammanhang framstår det fortsatta PFF-arbetet och de gemensamma PFF-

övningarna som en starkt prioriterad verksamhet för svensk del. PFF-samarbetet

kan bidra till att göra svenska insatser mer effektiva och säkra samt öka den

svenska förmågan till samverkan (s.k. interoperabilitet) i internationella

fredsfrämjande och humanitära insatser. Det framstår därför som ett klart

svenskt intresse att förmågan till samverkan kan utvecklas såväl genom teknisk

anpassning och samövningar som utbildningsmässigt.

4.4.4 EU och VEU

Medlemskapet i EU ger Sverige ökade möjligheter att verka för ett Europa präglat

av öppenhet, demokrati och gemensam säkerhet. EU är av fundamental betydelse för

säkerhet och stabilitet i Europa. I den pågående regeringskonferensen kommer

grunden att läggas för en utvidgning av EU med länderna i Central- och

Östeuropa. EU måste finna former för att fungera effektivt med en väsentligt

större medlemskrets. Det är ett centralt svenskt intresse att

utvidgningsförhandlingarna inleds samtidigt för samtliga ansökarländerna och att

när utvidgningen väl kommer till stånd den även omfattar de baltiska länderna.

 För Sverige är utgångspunkten att medlemsvillkoren bör vara desamma för alla

länder. I undantagsfall kan det däremot vara nödvändigt att låta vissa länder

under viss tid gå före i samarbetet inom ett visst område (s.k. flexibel

integration). Så kommer till exempel ett genomförande av EMU:s tredje fas med

all sannolikhet innebära att EU:s nuvarande medlemsländer delas upp i minst två

kategorier med olika intensitet i samarbetet, något som i förlängningen kan

tänkas få effekter på även annat EU-samarbete än det monetära.

 Det ligger i Sveriges intresse att verka för en effektivisering av EU:s

gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och att unionen utvecklar sin förmåga

när det gäller konfliktförebyggande och fredsfrämjande insatser. I samband med

IGC-förhandlingarna om den framtida relationen mellan EU och VEU har Sverige och

Finland gemensamt föreslagit en tydligare institutionell länk mellan de båda

organisationerna avseende de s.k. Petersberg-uppgifterna. Förslaget bygger på

att åtskillnad görs mellan dessa uppgifter och försvaret av medlemsländernas

territorier. Andra förslag är att vänta, men förutsättningar saknas för enighet

om en sammanslagning av EU och VEU och för ett kollektivt säkerhetsarrangemang

innefattande ömsesidiga säkerhetsgarantier.

4.4.5 NATO-utvidgningen

NATO kommer sannolikt att utvidgas med nya medlemmar kring sekelskiftet. Det kan

konstateras att det inte är det kalla krigets NATO som kommer att utvidgas, det

blir inte heller dagens redan delvis förändrade organisation utan det NATO som

existerar om 3-5 år. Detta kommer sannolikt att vara ett reformerat NATO med en

tydligare europeisk identitet och en militärt bantad struktur med ökad tonvikt

vid krishantering och säkerhetssamarbete, dvs. PFF- och IFOR-dimensionerna. Den

ursprungliga kärnan, innebärande ett kollektivt försvar av medlemmarnas

territorier, kvarstår.

 Den pågående diskussionen om utvidgningen har redan i sig fått konsekvenser

för det säkerhetspolitiska klimatet. Hur utvidgningen genomförs blir därmed en

central fråga. Givet att utvidgningen sker enligt NATO:s nuvarande riktlinjer,

dvs. utan att skapa nya skiljelinjer och utan att någon stat ökar sin säkerhet

på någon annans bekostnad, finns förutsättningar att utvidgningen kan leda

vidare mot ett bredare europeiskt säkerhetssamarbete. Om utvidgningen skulle

komma att leda till ökade motsättningar mellan Ryssland och väst skulle detta

kunna leda till ökad spänning också i Östersjöområdet.

 Om de baltiska länderna inte skulle omfattas av NATO:s första ut-

vidgningsomgång är det viktigt att en rad olika åtgärder vidtas för att stärka

ländernas säkerhet. Detta är ett gemensamt ansvar där engagemang krävs från både

europeisk och amerikansk sida. Ett ökat regionalt samarbete kan också bidra till

stabilitet och säkerhet i området.

4.4.6 Säkerhetsfrämjande i Östersjöområdet

För att motverka risker för regional spänning i Östersjöområdet är det av vikt

att Sverige med kraft främjar en fördjupning och breddning av samarbetet i

Östersjöregionen i den anda som kom till uttryck bl.a. vid regeringschefsmötet i

Visby. Av särskild säkerhetspolitisk betydelse är att Ryssland deltar i

samarbetet. Sverige bör aktivt verka för att utöka samarbetet mellan Sverige och

Ryssland men också understödja ett utökat samarbete mellan Ryssland och andra

Östersjöstater. Stabilitet och säkerhet i regionen skapas långsiktigt genom ett

vitt förgrenat och utvecklat fredligt samarbete i vilket alla deltar. I detta

samarbete ingår också åtgärder för att förbättra miljön och att öka säkerheten

för liv och egendom och att bekämpa brottslighet.

 Sverige bör fortsatt lämna stöd till de baltiska ländernas uppbyggnad av för

en självständig stat normala säkerhetsfunktioner. Detta bör ske i nära samarbete

med övriga bidragande länder. Vi bör hjälpa till att stärka civila

säkerhetsfunktioner som rättsväsen, civilförsvar, gräns- och kustbevakning,

räddningstjänst, miljöskydd och därvid också uppröjning efter tidigare sovjetisk

militär verksamhet, t.ex. minröjning. Inom det militära området bör samarbetet

bidra till bättre demokratisk kontroll av försvaret och kunna omfatta ett brett

spektrum av åtgärder såsom utbildningsinsatser, rådgivning, samövningar och sam-

verkan inom PFF-ramen samt krigsmaterielexport. Krigsmaterielexport till de

baltiska länderna skall dock, liksom till alla andra stater, prövas i särskild

ordning från fall till fall. Det måste emellertid stå helt klart att Sverige

inte militärt kan garantera de baltiska ländernas säkerhet.

 Det är ett starkt svenskt intresse att de baltiska länderna i alla avseenden

förblir suveräna stater. Deras säkerhet kan enligt svensk uppfattning främst

tillgodoses genom den ställning som följer av en fortsatt integration i Europa,

i första hand genom EU-medlemskap.

 Enligt svensk uppfattning kan den militära säkerheten i Östersjö-området inte

ses i ett regionalt perspektiv. För svenskt vidkommande utgör en egen trovärdig

försvarsförmåga en utgångspunkt, men en bredare västeuropeisk och amerikansk

närvaro är viktig. Det är ett starkt svenskt intresse att åtgärder vidtas som

syftar till att knyta samman Ryssland och de stora västmakterna i olika former

av samarbete i Östersjöområdet. Sverige bör medverka till en ökad PFF-verksamhet

i vilken såväl de baltiska länderna, Ryssland och andra Östersjöstater som de

stora NATO-länderna medverkar. För detta talar också behovet av att motverka

negativa konsekvenser av CFE-avtalets översynskonferens. Att notera är Gotlands

centrala geografiska läge när säkerhetsmönstret i vid mening förändras i

Östersjöområdet.

 Samarbetet med Ryssland är liksom tidigare även beroende av relationerna

mellan Ryssland och de baltiska länderna. Kvarstående problem måste lösas med

beaktande av den historiska bakgrunden och gängse normer för mellanstatligt

umgänge. Rysslands uppträdande innebär fortsatt ett test på rysk utrikes- och

säkerhetspolitisk inriktning. Påtryckningar mot de militärt svaga baltiska

länderna får konsekvenser för Sveriges och andra länders samarbete med Ryssland.

 Vad beträffar CFE-avtalet har riksdagen tidigare påtalat att detta är av stor

betydelse för stabiliteten i Europa och därmed också för Sverige. Förändringarna

i avtalet efter översynskonferensen blev större än förutsett. Överenskommelsen

har riktat uppmärksamheten mot säkerhetsläget för de stater som eftersträvar

NATO-medlemskap men som kan komma att tillsvidare stå utanför alliansen.

Betydelsen av att vidareutveckla strävanden att främja dessa staters säkerhet

ökar.

 För Sveriges del är den faktiska militärstrategiska utvecklingen i omvärlden

av större betydelse än de nu överenskomna förändringarna i CFE-avtalet. Viktiga

faktorer är bl.a. totalt tillgängliga styrkor och i vilka tidsperspektiv de kan

sättas i stånd för olika typer av operationer. Ändringarna i CFE-avtalet kan

långsiktigt komma att påverka förhållandena i Sveriges närområde genom de

möjligheter överenskommelsen ger att, inom avtalets ram, där stationera förband

med högre beredskap än tidigare. Överenskommelsen innebär att avtalet skall vid-

areutvecklas, vilket kan komma att beröra Sverige.

 Med hänsyn till de totalt sett många inverkande faktorerna och osäkerheten om

CFE-avtalets framtid ger det endast begränsad vägledning för möjligheten att

långsiktigt bedöma den militärstrategiska utvecklingen i norra Europa.

4.4.7 Försvarsindustrisamarbete

Försörjningen med försvarsmateriel har under det senaste året kommit att upp-

märksammas särskilt inom ramen för det europeiska säkerhetssamarbetet.

Möjligheterna att tillgodose det svenska försvarets materielbehov om vi skulle

behöva anpassa det till en hotande utveckling i omvärlden är i hög grad beroende

av strukturen i det internationella samarbetet på detta område. Det finns därför

anledning att lägga delvis nya säkerhetspolitiska aspekter på det svenska

försvarets materielförsörjning.

 Utvecklingen understryker starkt vikten av att svensk försvarsindustri och

svenska myndigheter ökar sitt internationella samarbete och deltar i den pågåen-

de omstruktureringen. Denna syftar till att omstrukturera den europeiska för-

svarsindustrin så att en minskning av den totala produktionen kan hanteras på

ett rationellt sätt. Svenskt deltagande i det internationella samarbetet

erfordras för att såväl öka möjligheterna för svensk industri att överleva som

att underlätta den import som under alla omständigheter är nödvändig. Utan

internationellt samarbete riskerar tillgången inom vissa områden på kvalificerad

kompetens och materiel att helt komma att försvinna.

 Sveriges intresse för ett närmare försvarsindustriellt samarbete är

funktionellt och utgår från det svenska försvarets intresse av effektiv och

konkurrenskraftig materielanskaffning och stöd från svensk försvarsindustri. En

inhemsk försvarsindustri utgör i sig en säkerhetspolitisk tillgång. Med hänsyn

till den begränsade inhemska marknaden, de ökade svårigheterna att upprätthålla

nödvändig bredd inom den egna försvarsindustrin samt med hänsyn till strävan att

bibehålla en hög teknisk nivå inom kritiska områden och en fortsatt kost-

nadseffektiv materielförsörjning, framstår ett väsentligt utökat internationellt

samarbete som en förutsättning för den svenska försvarsindustrins överlevnad.

 En inhemsk industri med brett och djupt utlandssamarbete, som bygger på

ömsesidigt beroende, torde skapa förutsättningar för import av system, delsystem

och komponenter i tider då den internationella efterfrågan är stor. Detta har

stor betydelse i en situation där det svenska försvaret behöver anpassa sig till

ökade militära rustningar i omvärlden.

 Utformningen av detta samarbete kan för svensk del komma att innebära av-

vägningar mellan europeiskt och transatlantiskt samarbete. Med USA har Sverige

ett väl utvecklat samarbete och därmed betydande försvarsindustriella intressen

att slå vakt om. Likaså finns en stor och växande potential i det europeiska

samarbetet. Sveriges roll däri har fått ökad aktualitet genom den diskussion som

förs inom EU och vid regeringskonferensen om ett utvidgat samarbete på

försvarsmaterielområdet och inte minst genom Frankrikes nya politik och dess

följder i form av ett ökat samarbete mellan försvarsindustrier i Tyskland och

Frankrike till vilket även Storbritannien ansluter sig.

 Det är därför angeläget att, inom gällande lag om krigsmateriel, skapa

förbättrade möjligheter för svensk försvarsindustri att delta på likvärdiga

villkor i denna europeiska omstrukturering. Detta förutsätter bland annat att

Sverige aktivt kan delta och hävda svenska intressen i de olika fora som har

inflytande på den fortsatta processen och att vi medverkar till harmonisering

mellan EU-länderna av regler för försvarsupphandling m.m.

 EU:s roll inom försvarsmaterielområdet är alltjämt utomordentligt begränsad.

En vidgad roll för EU skulle ge större möjligheter för Sverige att delta i

samarbetet och skapa bättre möjligheter till harmonisering.

 Även om WEAG:s roll också är begränsad torde samarbetet ha ett betydande

indirekt värde. Samarbetet ger en väsentlig möjlighet till en samlad överblick

över prioriterade materielområden. Försvarsmyndigheter och försvarsindustrier

får förbättrade och förenklade möjligheter till samarbete och samordning med

myndigheter och industrier inom andra deltagarländer. Viktiga nätverk byggs upp

mellan de deltagande ländernas politiska institutioner, myndigheter och

industrier. Utvecklingen inom den europeiska försvarsindustrimarknaden kan

påverkas i ett tidigt skede. De små staterna kan få ett inflytande genom att

tidigt kunna ta initiativ, formulera samarbetsprogram etc. Ett svenskt med-

lemskap i WEAG är därför eftersträvansvärt.

 Det mest betydande internationella försvarsmaterielsamarbetet genomförs i form

av direkt samarbete mellan två eller flera länder. För närvarande sker en snabb

utveckling när det gäller materielsamarbete mellan länder avseende

anskaffningsplaner samt etablerandet av bättre regler och riktlinjer för

samarbete. Det är angeläget att svenska myndigheter i ökad utsträckning

medverkar i detta samarbete så att industrin kan delta i den just nu snabba in-

ternationella omstruktureringen och så att Sverige kan säkerställa tillgång till

väsentliga kompetenser och underlätta materielförsörjningen i en anpassnings-

situation.

4.4.8 Sammanfattande slutsatser för Sveriges försvarspolitik

Inriktningen av försvarspolitiken i enlighet med 1995 års försvarsbeslut består

i allt väsentligt. Detta gäller anspråken på Sveriges förmåga att möta angrepp i

olika tidsperspektiv. Det gäller betydelsen av att kunna ge stöd åt

internationell fredsfrämjande verksamhet. Det gäller betydelsen av att med

totalförsvarsresurser kunna bidra till att hantera svåra påfrestningar på

samhället i fred, bland annat till följd av akuta konflikter och katastrofer i

vår omvärld.

 Det senaste årets utveckling bestyrker det rimliga i att vid utformningen av

svenska totalförsvarsresurser särskilt beakta behovet av förmåga till

anpassning. Under nuvarande förhållanden är anspråken små på förmåga att möta

väpnat angrepp. Osäkerheten om den långsiktiga utvecklingen i omvärlden är dock

fortsatt så stor att det måste föreligga både en god förmåga att höja beredska-

pen hos den befintliga krigsorganisationen och en stabil grund för att anpassa

totalförsvarsresurserna till mer långsiktiga förändringar.

 Inriktningen av Sveriges försvarspolitik består. Det senaste årets utveckling

understryker betydelsen av den förda politiken att ökad vikt bör läggas vid vårt

deltagande i samarbetet i Östersjöområdet också med totalförsvarsresurser,

liksom vid vårt engagemang inom PFF och inom VEU om Petersberg-uppgifter. Vi bör

fortsatt anpassa vår förmåga att kunna medverka i internationell fredsfrämjande

verksamhet till de former som nu är under utveckling med IFOR-styrkan som

exempel. Det är till sist av stor vikt att just nu, när stora internationella

förändringar sker, intensifiera vårt samarbete om försvarsmateriel med andra

länder för att därmed säkerställa tillgång till väsentliga kompetenser och

underlätta vår materielförsörjning i en anpassningssituation.

 För att säkerställa att omvärldsförändringar beaktas i tid, finns det

anledning att bland annat i fortsatta kontrollstationer på stor bredd noga följa

relevanta frågeställningar i omvärldsutvecklingen. Det handlar då på det

globala planet till exempel om att analysera utvecklingen av icke-konventionella

stridsmedel liksom tyngdpunktsförskjutningar i USA:s säkerhetspolitiska

engagemang. I ett europeiskt perspektiv framstår de säkerhetspolitiska

strukturernas och samarbetsmönstrens utveckling, Rysslands roll i detta samman-

hang, Östersjöområdets och de baltiska ländernas säkerhet samt den

militärstrategiska utvecklingen som centrala frågor att analysera.

 Det finns fortsatt anledning att uppmärksamma de hot och risker, s.k.

lågnivåhot, som kan följa av till exempel sociala och ekonomiska klyftor,

inomstatliga konflikter, miljöförstöring och brist på naturresurser samt det

moderna komplexa samhällets sårbarhet.

5 Totalförsvarsbegreppet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Begreppet totalförsvar definieras i lag. Definitionen tas in i |

| lagen (1992:1403) om höjd beredskap. |

--------------------------------------------------------------------

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

De under hand hörda instanserna: Berörda instanser har getts tillfälle att yttra

sig under hand. De har inte haft något att erinra mot regeringens förslag.

Överstyrelsen för civil beredskap har dock som alternativ till att lagfästa

begreppet totalförsvar föreslagit att totalförsvarsbegreppet helt tas bort från

lagstiftningen och att uttrycket i stället ersätts med vad det i varje

sammanhang avser. Myndigheten menar att man som komplement till denna åtgärd bör

överväga att lagstifta om den s.k. ansvarsprincipen. Vidare har myndigheten

påpekat att vad som avses med resurser bör förtydligas.

Skälen för regeringens förslag

Bakgrund

I dag finns begreppet totalförsvar definierat i 1 § beredskapsförordningen

(1993:242) som "den verksamhet som är nödvändig för att förbereda landet inför

yttre hot och för att ställa om samhället till krigsförhållanden. Under

krigsförhållanden omfattar totalförsvaret hela den samhällsverksamhet som då

skall bedrivas." Beredskapsförordningen ersatte den tidigare gällande

förordningen (1986:294) om ledning och samordning inom totalförsvarets civila

del (ledningsförordningen). Även ledningsförordningen innehöll en definition av

begreppet totalförsvar.

 Tanken bakom begreppet totalförsvar är att ett modernt krig är totalt och

drabbar hela samhället. Civila och militära resurser måste därför samverka för

att stå emot och lindra krigets verkningar. Fredssamhället, det vill säga det

samhälle som skall värnas genom en försvars ansträngning, utgör samtidigt basen

för alla försvarsresurser. Vår beredskap grundas med andra ord på samhällets

inneboende förmåga att möta kriser och krig.

 I krig omfattar totalförsvaret vårt samhälles totala ansträngningar. Det

svenska totalförsvaret har tidigare beskrivits som ett maskineri med olika

kugghjul, där kugghjulen har symboliserat det militära försvaret,

civilförsvaret, det ekonomiska försvaret, det psykologiska försvaret och övrigt

totalförsvar, där bland annat hälso- och sjukvården samt post-, tele- och

polisväsendet har ingått. Denna historiska tanke har i allt väsentligt byggt på

ett organisationstänkande. Sedan slutet av 1970-talet har emellertid detta

organisationstänkande kommit att omvärderas. Man talar nu i stället om att vårt

totalförsvar omfattar militär och civil verksamhet som måste upprätthållas för

att samhället skall överleva. Detta innebär att en mängd verksamheter måste

kunna fungera såväl under kriser som i krig. För att beredskapen att möta hot av

skilda slag skall vara god krävs olika typer av förberedelser på såväl civil som

militär sida. Totalförsvar betecknar alltså verksamhet men beskrivs ofta och

upplevs ofta som ett organisatoriskt begrepp. Totalförsvar består av militär

verksamhet, det vill säga det militära försvaret, och av civil verksamhet som

omfattar det civila försvaret.

 Eftersom det militära försvaret till stora delar är att hänföra till en

organisation, Försvarsmakten, och man ofta främst avser det militära försvaret

när man talar om totalförsvar så förstärks det felaktiga organisationstänkandet.

Detta är vanligt trots att det civila försvaret inte har någon motsvarande

organisation utan till alla delar betecknar och består av olika samhällsorgans

verksamhet.

 Totalförsvarsbegreppet har varit under omprövning och utformning under en

längre tid. Särskilt i samband med civilförsvarslagstiftningsutredningens

betänkande Det civila försvaret (SOU 1989:42) samt i den därefter följande prop.

1994/95:7 Lag om civilt försvar har begreppet totalförsvar diskuterats. Även

Utredningen om lednings- och myndighetsorganisationen för försvaret (LEMO) har i

sitt delbetänkande Ansvars- och uppgiftsfördelning inom det civila försvaret

(SOU 1993:95) behandlat begreppet totalförsvar, dock mer som ett led vid

definition och avgränsning av begreppet civilt försvar. I prop. 1994/95:7 Lag om

civilt försvar diskuterade man att lagdefiniera totalförsvarsbegreppet. Trots

att begreppet totalförsvar är så centralt och av sådan vikt ansåg regeringen

dock att resultatet av pågående utredningar inför det då kommande

totalförsvarsbeslutet skulle avvaktas innan en definition togs in i lag.

Eftersom lagen (1994:1720) om civilt försvar inte reglerar det militära

försvaret, ansåg man inte heller att definitionen riktigt var på sin plats i den

lagen.

Proposition 1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse

I prop. 1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse anges (s. 52) att "Totalförsvaret

innefattar den verksamhet som är nödvändig för att förbereda samhället inför

yttre hot och för att ställa om samhället till krigsförhållanden. Under

krigsförhållanden omfattar totalförsvaret hela den verksamhet som då skall

bedrivas." Av propositionen Totalförsvar i förnyelse framgår också att

totalförsvarets resurser skall utformas för att kunna användas vid

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser samt för att kunna stärka

samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra nationella påfrestningar i

fred. Försvarsutskottet ställde sig bakom dessa uttalanden i propositionen

Totalförsvar i förnyelse, (bet. 1995/96:FöU1 s. 28 f.).

 Det är enligt regeringens mening av stor vikt att gränsdragningen görs tydlig

dels mellan skilda totalförsvarsverksamheter, dels mellan totalförsvar och

samhället i övrigt. Själva definitionen av begreppet totalförsvar är härvid av

central betydelse.

 Definitionen av totalförsvar i propositionen Totalförsvar i förnyelse skiljer

sig inte i sak från den definition som finns i beredskapsförordningen i dag. En

nyhet är däremot att det i propositionen Totalförsvar i förnyelse klart och

tydligt slås fast att totalförsvarsresurser skall utformas för att även kunna

komma till användning i olika slag av samhällsverksamhet i fred. När dessa

resurser tas i anspråk i sådan verksamhet är det alltså inte fråga om

totalförsvarsverksamhet utan det handlar om att totalförsvarsresurser ställs

till förfogande för det samhällsorgan som normalt har att hantera en viss

situation. Syftet är således att på ett effektivare sätt utnyttja samhällets

samlade resurser och inte att utvidga vad som avses med totalförsvar.

Överväganden

Totalförsvarsbegreppet är av grundläggande betydelse och används utan att

definieras på många ställen i lagstiftningen. Som exempel kan nämnas att

begreppet förekommer i tryckfrihetsförordningen, riksdagsordningen, brottsbalken

(spioneriparagrafen, 19 kap. 5 § brottsbalken) och sekretesslagen (1980:100).

Redan mot denna bakgrund är det olämpligt att definitionen av begreppet

totalförsvar inte finns i en lag utan endast i en av regeringen beslutad

förordning. Genom en förordningsändring skulle regeringen kunna ändra innebörden

och räckvidden av en rad av riksdagen beslutade lagbestämmelser. Ytterligare ett

skäl för att definitionen av begreppet totalförsvar bör lagfästas är att

regleringen av totalförsvarsverksamhet i stor utsträckning inte bara gäller för

statliga myndigheter utan för samhället i sin helhet. Betydelsen från denna

utgångspunkt av att en lagreglering kommer till stånd har också ökat i och med

att i åtskilliga fall verksamhet har förts över från statliga myndigheter till

kommuner och enskilda rättssubjekt. Att, såsom Överstyrelsen för civil beredskap

har föreslagit, ta bort definitionen av totalförsvar helt och hållet, och i

varje enskild lag där begreppet i dag används uttryckligen ange vad som avses,

framstår för regeringen som en mer otymplig lösning. Vad beträffar förslaget

från Överstyrelsen för civil beredskap om att i lag definiera den s.k.

ansvarsprincipen vill regeringen påpeka att det i den ovan nämnda propositionen

Lag om civilt försvar uttalades att ansvarsprincipen i och för sig bör genomsyra

beredskapsplaneringen inom det civila försvaret. Regeringen ansåg emellertid att

en allmän princip av det slag det är fråga om inte lämpar sig för att uttryckas

i lag. Regeringens inställning i denna fråga är densamma i dag.

 Som ovan nämnts finns i dag definitionen av begreppet totalförsvar i

beredskapsförordningen vilken knyter an till lagen (1992:1403) om höjd

beredskap. Den lagen reglerar hur beredskapen i Sverige kan höjas. Denna

reglering har ett nära samband med totalförsvarsbegreppet. Regeringen anser

därför att definitionen bör arbetas in i lagen om höjd beredskap. På så sätt får

man också en naturlig koppling till regleringen i beredskapsför-

ordningen, där övergripande reglering av de statliga myndigheternas

totalförsvarsverksamhet återfinns.

 Av lagstiftningen bör också - som framhållits i propositionen Totalförsvar i

förnyelse - framgå att totalförsvarsresurserna skall utformas för att kunna

komma till användning även vid internationella fredsfrämjande och humanitära

insatser och vid svåra påfrestningar på samhället. I propositionen Totalförsvar

i förnyelse används uttrycket "svåra nationella påfrestningar". Detta uttryck

avsåg att fånga upp situationer som orsakar en stor påfrestning på samhället

till följd av bl.a. olyckshändelse, naturkatastrof eller sabotage. Begreppet

"svåra nationella påfrestningar" kan dock ge det felaktiga intrycket att en svår

olycka eller katastrof i princip måste omfatta och lamslå hela landet för att

den skall hänföras till svåra nationella påfrestningar. Av denna anledning bör i

stället begreppet "svåra påfrestningar på samhället" användas. Någon

innehållsmässig förändring i förhållande till propositionen Totalförsvar i för-

nyelse avses inte med begreppsbytet.

 Syftet med att totalförsvarsresurserna skall utformas för att kunna komma till

användning även vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser och

vid svåra påfrestningar på samhället i fred, utan att dessa utgör ett hot mot

Sveriges frihet och oberoende, är - såsom framgår av propositionen Totalförsvar

i förnyelse (s. 43) - att de i extraordinära lägen skall kunna förstärka det

normala fredssamhällets resurser för hantering av risker och störningar. Ett

sådant synsätt stämmer överens med vad som redan gäller i Sverige på räddnings-

tjänstens område. En helhetssyn bör eftersträvas för att samhällets samlade

resurser skall kunna utnyttjas för att hantera hot och risker i såväl fred som

krig.

 Med totalförsvarsresurser avses alla de resurser som finns inom totalför-

svarsverksamhet. Det kan vara fråga om både materiel och personal.

 Totalförsvarsresurser kan självfallet - såsom också sker i dag - komma att

användas även i situationer som inte är att anse som en svår påfrestning på

samhället. Om lediga och lämpliga totalförsvarsresurser finns, skall det vara

möjligt att ställa dessa resurser till förfogande. Till exempel kan

Försvarsmakten vara polisen behjälplig med transportresurser eller så kan

Försvarsmaktens helikoptrar användas vid akuta sjuktransporter. Däremot bör

hänsyn till denna typ av situationer inte behöva tas redan vid utformningen av

totalförsvarsresurser.

Ikraftträdande

Lagdefinitionen av begreppet totalförsvar föreslås träda i kraft den 1 januari

1997. En definition av begreppet totalförsvar i lag föranleder inte några

särskilda åtgärder för myndigheter och andra organ, varför hänsyn inte behöver

tas till någon förberedelsetid.

6 Lägesbeskrivning av totalförsvaret inför

 försvarsbeslutsperioden 1997-2001

6.1 Det militära försvaret

Försvarsmaktens krigsorganisation omfattar för närvarande bl.a. följande

förband:

 1 högkvarter med stabsförband

 3 militärområdesstaber med stabsförband

 3 underhållsregementen

 6 fördelningsstaber m.m.

17 artilleribataljoner

22 luftvärnsbataljoner varav

 2 med medellång räckvidd

16 armébrigader

165000 man territorialförsvar

95000 man hemvärn

 4 marinkommandon m.m.

 2 helikopterdivisioner

 2 ytstridsflottiljer innehållande

 6 kustkorvetter

 12 robotbåtar

 12 patrullbåtar

12 ubåtar

 3 minkrigsavdelningar

12 kustförsvarsbataljoner

 5 amfibiebataljoner

 3 kustartilleribataljoner

 1 tungt kustrobotbatteri

 3 flygkommandon m.m.

 9 stridslednings- och luftbevakningsbataljoner

20 flygdivisioner varav

 8 jaktflygdivisioner JA 37

 2 jaktflygdivisioner J 35

 6 flygdivisioner AJS 37

 4 lätta attackdivisioner SK 60

 4 centrala transportflygdivisioner

 (i fred 1 transportflygdivision Tp 84)

24 flygbasbataljoner

 De förändringar av organisationen som riksdagen angav i 1992 års totalför-

svarsbeslut har i allt väsentligt genomförts med de modifieringar som riksdagen

gjort i efterföljande beslut. Detta har inneburit genomgripande förändringar i

Försvarsmaktens krigs- och grundorganisation.

 Under försvarsbeslutsperioden har modern och effektiv materiel börjat

tillföras krigsorganisationen i stor utsträckning. Flera av de svagheter som

tidigare fanns beträffande materiell standard och uthållighet är sålunda

avhjälpta eller på väg att avhjälpas.

 De besparingar som riksdagen beslutade om hösten 1992 och inför budgetåret

1995/96 har inneburit att vissa tidigare inplanerade verksamheter inte genom-

förts. Till detta kommer att Försvarsmakten icke förmått uppnå de

kostnadsreduktioner som omorganisationerna i 1992 års försvarsbeslut förutsattes

ge och som var en förutsättning för att försvarsbeslutet skulle kunna

genomföras. Som en följd av detta har ett flertal förband inte uppnått den

planerade krigsdugligheten främst genom att utbildning och samövning har

reducerats. I några fall har regeringen valt att senarelägga beslut om, eller

avstå från, anskaffning av materiel. Anskaffningen av mängdmateriel har

senarelagts. Sammantaget innebär detta att vissa av de mål för utvecklingen av

krigsorganisationens förmåga som angavs i 1992 års totalförsvarsbeslut inte

uppnåtts.

 De beslut som riksdagen och regeringen under försvarsbeslutsperioden fattat

har sin grund i att vårt säkerhetspolitiska läge efter hand förbättrats. De mål

som angavs i 1992 års totalförsvarsbeslut har därför kunnat sänkas. Regeringen

bedömer därför att Försvarsmakten har god förmåga att lösa sina uppgifter i det

rådande säkerhets- och militärpolitiska läget och att de hittills genomförda

åtgärderna skapar en god grund för ett fortsatt utvecklingsarbete. Till detta

bidrar inte minst den kompetens som finns i organisationen.

6.2 Det civila försvaret

Tillståndet inom det civila försvaret brukar beskrivas genom det s.k.

beredskapsläget. Med detta avses det civila försvarets bedömda förmåga

att lösa sina uppgifter i säkerhetspolitiska kriser och i krig.

 Under krigsförhållanden utgörs det civila försvaret av hela den sam-

hällsverksamhet som då skall bedrivas, dvs. av hela det omställda civila

samhället. Förmågan hos det civila försvaret bestäms därför väsentligen av det

fredstida samhällets inneboende flexibilitet, stabilitet och möjlighet att

hantera störningar. Möjligheterna att göra mer realistiska bedömningar avseende

hela samhällets förmåga i en så svårbedömd situation som ett krig är självfallet

begränsade. Inom det civila försvaret har emellertid successivt utvecklats

metoder som innebär att analysen av denna förmåga koncentreras till sådana

områden som bedöms kunna ha mest avgörande betydelse i krig. Strävan är att

koncentrera analysen till sådana nyckelområden.

 Det är i detta sammanhang viktigt att framhålla de delar i samhälls-

utvecklingen som har särskilt stor betydelse för det civila försvarets förmåga

vid väpnat angrepp. Det gäller bl.a. samhällets ökade beroende av sårbara

tekniska system inom elförsörjning, telekommunikationer och

informationsteknologi. Beroendet gör att svåra störningar snabbt kan medföra

allvarliga konsekvenser för samhällets funktionsförmåga och därmed också för

totalförsvaret.

 I en rapport i anslutning till sin programplan redovisar Överstyrelsen för

civil beredskap, med utgångspunkt från 1992 års totalförsvarsbeslut,

funktionsvisa bedömningar av beredskapsläget den 31 december 1996.

Redovisningarna har utgjort ett viktigt underlag för regeringens slutsatser be-

träffande läget i det civila försvaret som helhet och i fråga om de enskilda

funktionerna. Enligt regeringens mening bör detta underlag i den framtida

planeringen tas fram i ett system med funktionsvisa rapporter kompletterade med

särskilda bedömningar för geografiska områden såsom civilområden och län.

 De bedömningar av det civila försvarets förmåga som redovisas i Det civila

försvarets programplan 1997-2001 grundas på underlag från de funktionsansvariga

myndigheterna.

 Mot bakgrund av Överstyrelsens redovisning och den förändrade inriktningen av

planeringen och uppgifterna för det civila försvaret enligt försvarsbeslutets

första etapp, gör regeringen följande bedömning av läget inom det civila

försvaret vid inledningen av den nya totalförsvarsbeslutsperioden.

Det civila försvaret har generellt sett en acceptabel förmåga.

 När det gäller försörjningsområdena livsmedel och försörjning med

industrivaror, befolkningsskyddet, räddningstjänst, hälso- och sjukvård samt

transporter är beredskapsläget relativt tillfredsställande.

 I fråga om stabilitet och flexibilitet på de viktigaste infrastrukturområdena,

dvs. främst elförsörjning, telekommunikationer, informationsförsörjning samt

ledningssystem finns en sårbarhet.

6.3 Sammanfattning

Sammantaget bedömer regeringen att Sveriges nuvarande försvarsförmåga och

beredskapsläge väl motsvarar de hot som i det rådande säkerhets- och

militärpolitiska läget kan riktas mot landets frihet och oberoende.

Möjligheterna att bidra till förmågan att motstå svåra påfrestningar på

samhället i fred liksom möjligheterna att genomföra internationella insatser

behöver emellertid uppmärksammas.

7 Mål och uppgifter för totalförsvaret

7.1 Övergripande mål och uppgifter för totalförsvaret

--------------------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning |

| |

|Totalförsvaret skall under perioden 1997 - 2001 ha de uppgifter som|

|riksdagen beslutade hösten 1995. |

--------------------------------------------------------------------

 I kapitel 4 "Säkerhets- och försvarspolitiska utgångspunkter" i denna

proposition redovisas regeringens bedömning av resultatet av den

säkerhetspolitiska kontrollstation som genomförts under år 1996. Slutsatsen är

att säkerhetspolitikens mål och försvarspolitikens inriktning ligger fast.

Enligt regeringens mening föranleder den internationella utvecklingen under det

gångna året inte heller några förändringar av uppgifterna för totalförsvaret,

såsom de angavs i försvarsbeslutets första etapp.

 I sammandrag anger försvarsbeslutets första etapp följande uppgifter för

totalförsvaret.

 Ett vidgat säkerhetsbegrepp skall vara styrande och en helhetssyn skall prägla

samhällets hantering av hot och risker i fred och krig. Innebörden av detta är

att resurserna måste utformas för bredare uppgifter än tidigare och med hänsyn

till att olika anspråk ställs i skilda tidsperspektiv.

 På kort, sikt eller så länge nuvarande säkerhetspolitiska och

militärstrategiska förhållanden består, bestäms de omedelbara kraven på

tillgänglig förmåga främst av behov att hävda territoriell integritet, att

hantera konsekvenser av kriser och konflikter i vårt närområde, att delta i

internationell fredsfrämjande och humanitär verksamhet samt att stärka

samhällets samlade förmåga att förebygga och möta svåra påfrestningar och risker

i fred. Den traditionella uppgiften att möta väpnat angrepp ter sig däremot i

nuvarande säkerhetspolitiska läge mindre framträdande.

 Det är dock viktigt att understryka att den långsiktigt dimensionerande

uppgiften inte desto mindre är och förblir att möta väpnat angrepp och att denna

uppgift i sig har en dominerande påverkan på försvarsmyndigheternas verksamhet i

närtid. En tillräcklig långsiktig försvarsförmåga kan endast säkerställas genom

att en betydande förmåga fortlöpande upprätthålls, inte minst kvalitativt. Även

under perioder med låga omedelbara behov av förmåga att möta väpnat angrepp har

därmed denna uppgift ett avgörande inflytande på uppbyggnaden av resurser för

totalförsvaret.

 Sveriges förmåga att möta väpnat angrepp skall vid varje tidpunkt på ett

betryggande sätt svara mot tänkbara hot utgående från aktuell bedömning av de

politiska och militärstrategiska förhållandena i omvärlden. Förmågan skall

förutom genom variationer i beredskap fortlöpande kunna anpassas även

strukturellt till mer långtgående förändringar i det säkerhetspolitiska och

militärstrategiska läget.

 Respekten för vår nationella integritet skall upprätthållas. Vi skall sålunda

ha förmåga att ingripa mot varje form av kränkning mot vårt territorium.

 Sverige skall med militära och civila resurser kunna delta i internationella

fredsfrämjande och humanitära insatser och förberedelser för sådana. Uppbyggnad

av resurser och förberedelser för att kunna göra internationella insatser är,

vid sidan av de traditionella uppgifterna, en huvuduppgift för

totalförsvarsmyndigheterna.

 Myndigheterna skall också aktivt delta i det växande internationella

förtroendeskapande samarbetet. För vår säkerhet är samarbetet inom Östersjöom-

rådet för att främja den regionala stabiliteten och samverka om övervakning,

räddningstjänst, brottsbekämpning m.m. av central betydelse.

 Totalförsvarsresurserna skall stärka samhällets samlade förmåga att hantera

svåra nationella påfrestningar i fred. Sådana påfrestningar kan uppkomma som en

följd av kriser, konflikter eller fredstida katastrofer i vår omvärld, eller

genom stora olyckor och andra extraordinära situationer inom landet.

7.2 Allmän inriktning av totalförsvarets utformning

7.2.1 Helhetssyn på hantering av hot och risker

Inriktningen av försvarspolitiken i försvarsbeslutets första etapp utgår bl.a.

från en vidgad säkerhetssyn. Bakgrunden är de senaste årens utveckling som

medfört att det i dag finns anledning att teckna en bredare bild än tidigare av

tänkbara risker, hot och påfrestningar. Bilden sträcker sig från den hårda

kärnan av mer traditionella säkerhetspolitiska hot som vi långsiktigt inte kan

utesluta, över de nya konflikter som tenderar att blossa upp i det kalla krigets

spår, till de hot och risker som följer av den globala utvecklingen och de

moderna samhällenas sårbarhet.

 För att hantera alla dessa hot och risker krävs åtgärder av många olika slag,

säkerhetssynen behöver vidgas. För att skapa säkerhet behövs förmåga till

försvar mot väpnat angrepp men också konfliktförebyggande samarbete och

internationella insatser av humanitär och fredsfrämjande karaktär. Vi behöver

också skydda oss mot följderna av konflikter och oro i omvärlden, mot

gränsöverskridande organiserad brottslighet, terrorism, stora miljöolyckor etc.

 Ofta kan de resurser som avdelats för mer traditionella säkerhetspolitiska

hotsituationer utnyttjas för att komplettera samhällets resurser i övrigt för

att hantera hot, risker och svåra påfrestningar. Det kan därutöver vara svårt

att dra skarpa gränser mellan vad som är risker i fredssamhället och vad som är

att betrakta som säkerhetspolitiskt relevant.

 I försvarsbeslutets första etapp år 1995 beslöts med bred uppslutning från

riksdagens partier att totalförsvaret skall utformas mot bakgrund av en

helhetssyn på hantering av olika hot och risker. Med utgångspunkt från en vidgad

säkerhetssyn bör en helhetssyn prägla samhällets satsningar och åtgärder för att

förebygga och hantera hot och risker i såväl fred som krig.

 En helhetssyn på hantering av olika hot och risker har således varit

vägledande för den utformning av totalförsvarets resurser som regeringen här

föreslår. På ett grundläggande plan tar sig detta utryck i att totalförsvarets

resurser skall utformas också för att kunna medverka till internationella

fredsfrämjande och humanitära insatser och för att kunna stärka förmågan att

hantera svåra påfrestningar på samhället.

 Enligt regeringens mening är det av stor vikt att den vidgade säkerhetssynen

och helhetssynen på hantering av olika hot och risker också på stor bredd

genomsyrar verksamheten i alla organ med uppgifter inom totalförsvaret.

Därigenom skapas förutsättningar för en folklig uppslutning kring landets

säkerhets- och försvarspolitik och de nya förutsättningar för denna som

omvärldsutvecklingen medfört.

 Det är också väsentligt att de samordningsvinster som bör följa av

tillämpningen av en helhetssyn verkligen uppnås. För detta krävs samordning och

löpande samverkan i form av övningar och gemensamma insatser mellan olika

ansvariga parter. Detta bör genomföras såväl mellan Försvarsmakten och olika

ansvariga parter inom det civila försvaret som mellan

totalförsvarsorganisationer och säkerhetsansvariga organ inom samhället i stort.

Regeringen avser att i anvisningarna för programplaneringen ge Försvarsmakten

och Överstyrelsen för civil beredskap i uppdrag att redovisa en fördjupad analys

av hur helhetssynen skall kunna tillämpas i totalförsvarsplaneringen.

7.2.2 Anpassning och handlingsfrihet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Förmågan till anpassning skall vara styrande för totalförsvarets|

| framtida utformning. |

| |

| Krigsdugligheten kan höjas under en ettårsperiod. |

| |

| Den utveckling av totalförsvaret som regeringen föreslår ger |

| förutsättning för en anpassning på lång sikt. Utvecklingsarbetet i|

| dessa avseenden måste dock drivas vidare. |

| |

| Särskilda åtgärder krävs för att säkerställa förmågan att fatta beslut|

| om anpassningsåtgärder. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Regeringskansliets förmåga att analysera och bereda frågor av |

| betydelse för anpassningsförmågan skall stärkas. |

| |

| Underrättelsetjänsten skall ses över. |

--------------------------------------------------------------------

Utgångspunkter

I försvarsbeslutets första etapp lade riksdagen fast den av regeringen

föreslagna anpassningsprincipen som en grund för totalförsvarets fortsatta

utveckling. Riksdagen anslöt sig härvid till regeringens uppfattning om

lämpligheten och nödvändigheten av att kunna anpassa totalförsvarets

krigsduglighet, såväl i det korta perspektivet med hänsyn till det

militärstrategiska läget i vår omvärld, som mer långsiktigt med hänsyn till

omvärldsutvecklingen i vidare mening.

 Den syn på behovet av och förutsättningarna för anpassningsförmåga som

regeringen redovisade inför försvarsbeslutets första etapp utgick från två

viktiga konstateranden; det mycket begränsade militära hotet i nuvarande

omvärldsläge, som bedömdes medge att totalförsvarets omedelbara krigsduglighet

och beredskap begränsades, och den grundläggande osäkerheten när det gäller

utvecklingen på längre sikt som kräver förmåga till anpassning till förändrade

hot och förutsättningar. För att kunna möta de hot som skulle kunna uppstå om

existerande angreppsstyrkor sattes i stånd måste totalförsvarets förmåga snabbt

och säkert kunna ökas genom att de medvetna begränsningarna i krigsduglighet och

beredskap planmässigt åtgärdas under en ettårsperiod.

 Regeringen poängterade vikten av att tillräcklig och noga planerad förmåga

finns att snabbt och resolut höja krigsdugligheten, att en stabil grund byggs

upp för att anpassa försvaret till en tänkbar hotutveckling på längre sikt och

att förmågan att fatta beslut om anpassning säkerställs. Riksdagen underströk

betydelsen av sådana åtgärder.

Regeringens överväganden

De överväganden som skett efter försvarsbeslutets första etapp har bestyrkt

regeringens uppfattning att försvarets förmåga till anpassning är en central

fråga för försvarspolitiken. Endast under två omständigheter kan vi bortse från

behovet av denna förmåga; då den framtida utvecklingen i alla aktuella avseenden

kan förutsägas eller då resurserna medger att alla utvecklingsalternativ

samtidigt kan hanteras. Sådana omständigheter torde aldrig föreligga.

 Dagens situation utmärks i stället av två andra viktiga omständigheter.

Svårigheten att förutsäga den framtida utvecklingen ställer krav på förmåga till

anpassning i säkerhetspolitiska, strategiska, operativa, taktiska och tekniska

avseenden. De i närtid begränsade anspråken på förmåga till försvar mot

väpnade angrepp ger möjligheter även till sådana omstruktureringar och

omprioriteringar som temporärt minskar försvarets förmåga.

 De tre frågor som regeringen behandlar i det följande är

- hur möjligheterna att fatta beslut i anpassningsfrågor kan säkerställas,

- hur planeringen och andra åtgärder, för att under en ettårsperiod med

tillräcklig säkerhet kunna höja krigsdugligheten, bör utformas och

- hur totalförsvaret bör utformas för att öka möjligheterna till långsiktig

anpassning och vilka särskilda åtgärder som därvid erfordras.

Säkerställt beslutsfattande

Tillgång till ett bra beslutsunderlag är av stor vikt för att kunna skapa och

vidmakthålla en tillräcklig förmåga till anpassning och för att kunna fatta

beslut om erforderliga anpassningsåtgärder. Härvid kommer såväl särskilda

forskningsinsatser och mera traditionell underrättelsetjänst som förmåga till

analys att erfordras.

 I försvarsbeslutets första etapp anförde regeringen att ett säkerställande av

anpassningsförmågan krävde särskilda insatser på underrättelseområdet i syfte

att tillse att aktuellt beslutsunderlag finns tillgängligt. Vidare underströks

behovet av att skapa organisatoriska former för analys och värdering på hög

politisk nivå. Särskild vikt borde därvid läggas vid långsiktiga utvecklingsten-

denser på områden av betydele för Sveriges säkerhet.

 Försvarsutskottet fann det motiverat med en översyn av underrättelsetjänsten

för att därmed säkerställa att denna gavs en ledning och utformning som svarade

mot de särskilda behov som den ovannämnda inriktningen av totalförsvaret leder

till.

 En översyn av underrättelsetjänsten är enligt regeringens mening motiverad

även av andra skäl. Omvälvningarna i den internationella miljön innebär att

behovet av underrättelser om de nya hot och risker som behandlas inom ramen för

det vidgade säkerhetsbegreppet bör uppmärksammas. Den nya öppenheten om den

militära utvecklingen innebär vidare att mycket av den information som det

tidigare krävdes omfattande insatser för att inhämta nu finns öppet tillgänglig.

Underrättelsetjänsten kan och bör därför i högre grad kraftsamlas till

kvalificerad analys av detta underlag. Till de förändrade förutsättningarna hör

också den snabba utvecklingen inom informationshantering och kommunikation.

Underrättelseverksamheten måste kunna utnyttja och hantera det alltmer

omfattande och tekniskt sett mer lättillgängliga globala kunskapsflödet.

 Mot denna bakgrund avser regeringen inom kort besluta om en översyn av

underrättelsetjänsten för att säkerställa att denna ges former som svarar mot

dagens krav och en ledning som är i linje med totalförsvarets utformning och

behovet av att kunna anpassa försvarsförmågan på kort och lång sikt. I

utredningen kommer även att behandlas vissa frågor som rör den parlamentariska

insynen.

 Forskningsverksamhet av betydelse för anpassningsåtgärder ligger i stor

utsträckning inom berörda myndigheters normala ansvar. Härutöver krävs dock

särskilda forskningsinsatser för att ge regeringen erforderligt underlag. I

budgetförslaget för budgetåret 1997 liksom i planeringen för

försvarsbeslutsperioden har regeringen avsatt ökade resurser för den av

regeringen direkt finansierade försvarsforskningen. Regeringen har vidare

vidtagit åtgärder för att öka samordningen och styrningen av denna forskning. I

kapitel 15 redovisas regeringens syn på forskningsfrågorna.

 Regeringen redovisade i försvarsbeslutets första etapp försvarsberedningens

förslag om att ett självständigt säkerhetspolitiskt råd borde övervägas och att

regeringen avsåg att återkomma i ärendet i försvarsbeslutets andra etapp hösten

1996.

 Syftet med det säkerhetspolitiska rådet skulle vara att genom ett breddat

beredningsunderlag stärka förmågan att fatta beslut om anpassning. Vid frågans

fortsatta beredning har regeringen funnit att detta syfte kan uppnås bättre på

andra sätt.

 Säkerhetspolitiska kontrollstationer, såsom de genomförts inom ramen för det

nu aktuella försvarsbeslutet, finner regeringen därvid ändamålsenliga. Genom ett

inträngande utredningsarbete i den parlamentariskt sammansatta

försvarsberedningen skapar förberedelserna för kontrollstationerna goda

förutsättningar för att nya tendenser i omvärlden vad gäller hot, risker och

andra säkerhetspolitiska förhållanden skall få en bred politisk uppmärksamhet

och övervägas i anslutning till statsmakternas ställningstagande till den

svenska försvarspolitikens inriktning. I tider med svårbedömda förhållanden i

omvärlden eller fortgående förändringar av dessa förhållanden bör frekventa

kontroll-stationer genomföras. En kontrollstation är planerad att genomföras år

1998. Det bör ankomma på regeringen att avgöra om en ytterligare kontrollstation

bör genomföras tidigare.

 Regeringen avser också att utveckla och förstärka regeringskansliets förmåga

att analysera och bereda frågor med anknytning till omvärlds-utvecklingen och

behovet av anpassning av totalförsvaret på kort och lång sikt. Det finns behov

av kompetens att följa och utvärdera myndigheternas åtgärder för att skapa

anpassningsförmåga liksom deras planering för sådana anpassningsåtgärder.

Vidare fordras kompetens att analysera säkerhetspolitiska, strategiska,

operativa, taktiska eller tekniska förändringar som kan föranleda

anpassningsåtgärder eller förändringar av anpassningsplaneringen. Därvid skall

bl.a. utnyttjas den ökade satsning på forskning om säkerhetspolitik och hot och

risker som regeringen föreslår. Regeringen avser också att i detta sammanhang ta

ställning till vissa av de förslag om former för beredning av statsmakternas

styrning av försvarsmyndigheterna som lämnats av utredningen Utvärderingen av

försvarets ledning och struktur (UTFÖR). Dessa frågor behandlas i kapitel 19. Av

betydelse för att utveckla regeringskansliets förmåga är även den översyn av den

militära underrättelsetjänsten som regeringen berört i det föregående.

Höjning av krigsdugligheten

Berörda myndigheter har, med försvarsbeslutets första etapp som grund, redovisat

förslag till planering för att under en ettårsperiod höja krigsdugligheten. Den

närmare innebörden av denna planering redovisas i kapitel 16. Det förtjänar att

påpekas att de åtgärder rörande främst det militära försvaret som erfordras för

att i närtid höja krigsdugligheten, och som därför redovisas i planeringen, i

huvudsak återspeglar nuvarande brister i krigsdugligheten. Åtgärderna är alltså

inte konsekvenser av förslagen i denna proposition utan en följd av tidigare

fattade beslut och redan vidtagna åtgärder. De redovisade planerna bestyrker

riktigheten i försvarsutskottets konstaterande i betänkandet 1995/96:FöU1 att

totalförsvaret redan före 1992 års försvarsbeslut hade ett reellt behov av

förberedda åtgärder för att höja krigsdugligheten.

 Med den redovisade planeringen som grund bedömer regeringen att det finns

tillräckliga förutsättningar för att vidmakthålla en förmåga att snabbt och

resolut höja krigsdugligheten. Som framgått av den säkerhetspolitiska

redovisningen har regeringen inte funnit anledning att ompröva sin syn på de

tidsbedömningar som ligger bakom kravet på att höjningen av krigsdugligheten

skall kunna genomföras inom en ettårsperiod.

Långsiktig anpassning

Behovet av förmåga till långsiktig anpassning har sin grund i svårigheterna att

förutsäga den framtida utvecklingen. I stället för att inrikta utvecklingen mot

en relativt preciserad framtidssyn måste ett vitt spektrum av

omvärldsutvecklingar kunna hanteras. Det vore inte en rimlig hushållning med

resurserna att nu dimensionera försvaret efter de svåraste hot som skulle kunna

uppstå på lång sikt. Däremot bör vi vidta nödvändiga åtgärder för att ha

tillräcklig förmåga att möta sådana hot om och i så fall när det blir aktuellt.

Totalförsvaret måste alltså ges en mera generell förmåga till anpassning i

stället för att följa en utvecklingslinje som i sig innebär en förutbestämd

anpassning. Viktiga utgångspunkter när det gäller att ange behoven av

anpassningsförmåga kan dock återfinnas i utvecklingen av militärtekniken och de

militära doktrinerna. Denna

utveckling gör det möjligt att dra slutsatser om karaktären av eventuella

framtida militära konflikter.

 Förmågan till anpassning är beroende dels av hur myndigheter och andra organ

med totalförsvarsuppgifter organiseras och hur deras verksamhet utformas, dels

av vilka särskilda åtgärder som vidtas för att öka förutsättningarna i sådana

avseenden som är särskilt betydelsefulla från anpassningssynpunkt. Behovet av

och förutsättningarna för långsiktig anpassningsförmåga är olika beträffande

civilt och militärt försvar. Anpassningsförmågan i det civila försvaret grundas

i stor utsträckning på den flexibilitet som finns i det fredstida samhället mot

bakgrund av kravet att ständigt anpassas till ändrade förutsättningar. Härutöver

behöver emellertid vissa särskilda åtgärder vidtas. Förmågan till anpassning i

det militära försvaret måste däremot i allt väsentligt skapas genom medvetna

åtgärder. Gemensamt är att mycket tidskrävande och långsiktiga åtgärder, t.ex. i

fråga om infrastruktur eller komplicerade vapensystem, redan från början måste

utformas eller dimensioneras så att erforderlig handlingsfrihet skapas.

 Regeringen föreslår i kapitel 14 särskilda satsningar för att öka an-

passningsförmågan vad gäller möjligheter till materiell förnyelse inom det

militära försvaret. Betydelsen av vår förmåga till modifiering och andra

anpassningsåtgärder för befintliga system betonas. Vidare redovisar regeringen

hur det militära försvarets materielförsörjning kan främjas genom

internationellt samarbete.

 Den långsiktiga anpassningsförmågans inverkan på utvecklingen av civilt och

militärt försvar redovisas i kapitel 16. Regeringen vill framhålla att

åtgärderna för att skapa en stabil grund för den långsiktiga anpassningsförmågan

inte är slutliga. Ett betydande utvecklingsarbete återstår. Regeringen avser att

lägga kompletterande förslag i samband med redovisningen av kommande

kontrollstationsarbete.

7.2.3 Beredskap och uthållighet

När det gäller antaganden om påfrestningar i fred och om karaktär och längd av

kriser och krig skall samma grundförutsättningar utnyttjas för det civila och

det militära försvaret. Av statsmakterna angivna grundförutsättningar har som

syfte att ange en gemensam ram för att bl.a. dimensionera kostnadskrävande

investeringar. Samtidigt är det väsentligt att de olika delarna av samhället -

inom denna ram - tar hänsyn till sina specifika krav och problem. Det är därvid

viktigt att utnyttja möjligheterna att kunna vidta åtgärder som innebär

förbättringar utan att detta nödvändigtvis behöver innebära ökade kostnader.

 Vissa utgångspunkter för planeringen inför svåra påfrestningar i fred och

väpnade angrepp har redovisats i prop. 1995/96:12. Där redovisas också vissa

utgångspunkter i övrigt. Nedan anges sådana utgångspunkter för planeringen som i

första hand syftar till att närmare ge gemensamma ramar för funktioner med

ansvar för försörjningsberedskap.

 Det angreppshot i nuvarande omvärldsläge som anges i propositionen torde inte

föranleda några specifika kvantitativa krav på försörjningsfunktionerna utöver

fredssamhällets resurser. Denna slutsats bygger på ett antagande om relationen

mellan krisutveckling och angreppshot samt på bedömd varaktighet av möjliga

angrepp.

 Beträffande beredskap inför angrepp med iståndsatta styrkor bör utgångspunkten

vara att en försöjningsberedskap inför ett sådant angrepp bör kunna uppnås genom

resurskompletteringar. Den fördjupade integrationen och de omfattande

regelverken inom handelsområdet får bedömas stärka möjligheterna till

upprätthållande av utrikeshandel även under kriser. De störningar i

utrikeshandeln som skulle kunna inträffa i samband med en krisutveckling inför

ett angrepp med iståndsatta styrkor, bör förutsättas omfatta främst sådana varor

som erfordras för det militära försvarets resurskomplettering (främst

oljeprodukter, elektronik, produkter för ammunitionstillverkning, vissa läkeme-

del, etc.).

 Beredskapen inför angreppshot på lång sikt bör när det gäller försörjning,

liksom för totalförsvaret i övrigt, kunna säkerställas genom långsiktig

anpassning till ett förändrat omvärldsläge.

Regeringen avser senare att i de s.k. operativa anvisningarna ange de närmare

utgångspunkterna för krav på totalförsvaret när det gäller beredskap och

uthållighet.

7.3 Övergripande mål och uppgifter för det militära försvaret

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Följande övergripande mål skall gälla för det militära försvaret och|

| därmed för Försvarsmakten: |

| |

| Försvarsmaktens fundamentala uppgift är att i fred förbereda för|

| att i krig försvara riket mot väpnade angepp som hotar dess |

| frihet och oberoende. Angrepp skall kunna mötas var det än |

| kommer ifrån och hela landet skall kunna försvaras. |

| |

| Försvarsmakten skall kontinuerligt i fred och under kriser |

| kunna övervaka och hävda rikets territoriella integritet, i |

| luften, till sjöss och på marken. |

| |

| Försvarsmakten skall kunna ställa kvalificerade förband och |

| andra resurser till förfogande för internationella fredsfrämjande|

| och humanitära insatser. |

| |

| Försvarsmakten skall kontinuerligt kunna stödja samhället vid |

| svåra påfrestningar i fred. |

| |

| I nuvarande omvärldsläge är de militära hoten starkt begränsade.|

| Försvarsmakten skall emellertid ha förmåga att anpassa sig till |

| förändrade krav och förutsättningar i detta avseende. På motsva-|

| rande sätt skall förmågan att lösa övriga uppgifter kunna anpassas.|

| |

| Försvarsmaktens beredskap skall därför medge att organisationens|

| huvuddel inom ett år efter beslut har uppnått full |

| krigsduglighet. Beredskap, organisation och planläggning skall |

| vidare medge att Försvarsmaktens förmåga långsiktigt kan anpassas,|

| dvs. utökas eller förändras för att motsvara framtida krav och |

| behov. |

--------------------------------------------------------------------

 Riksdagen fastställde i försvarsbeslutets första etapp i enlighet med

regeringens förslag uppgifterna för det militära försvaret.

Det militära försvaret skall

- försvara landet mot väpnade angrepp

- hävda vår territoriella integritet

- kunna genomföra internationella fredsfrämjande insatser och

- kunna utnyttjas vid svåra påfrestningar på samhället i fred.

 Riksdagen ställde sig vidare bakom regeringens uttalande att ett väpnat

angrepp utgör det allvarligaste hotet mot vår nationella säkerhet och att det

därmed långsiktigt är den viktigaste utgångspunkten för totalförsvars-

planeringen. Även under perioder då bedömningen av tänkbara hot leder till att

det endast finns små anspråk på omedelbar militär förmåga, måste det militära

försvarets verksamhet och utveckling präglas av att uppgiften att försvara

landet mot väpnade angrepp är det yttersta motivet för det militära försvarets

existens. Regeringens förslag till övergripande mål för Försvarsmakten framgår

ovan.

7.4 Inriktningen av det militära försvarets krigsorganisation

7.4.1 Utgångspunkter

Riksdagen godtog i försvarsbeslutets första etapp regeringens förslag till

principiell inriktning och utveckling i stort för krigsorganisationen.

 Riksdagen accepterade därvid att låta krigsdugligheten för förbanden variera

men att den inom högst ett år skall ha höjts så att ett angreppshot med

iståndsatta styrkor kan mötas. Riksdagen hade ett motsvarande synsätt när det

gäller åtgärder och handlingsfrihet för en anpassning av det militära försvaret

till en framtida utveckling på längre sikt. Åtgärder för att säkerställa

förmågan till höjning av krigsdugligheten och långsiktig anpassning redovisas

sammanfattat i kapitel 16.

 Krigsorganisationens utformning - dvs. dess kvantitet och kvalitet - är ett

uttryck för vilken förmåga i olika avseenden som krävs för att med acceptabel

risktagning kunna lösa uppgifterna, främst uppgiften att möta väpnade angrepp.

Behoven av förmåga kan klarläggas genom en logisk kedja av analyser med

utgångspunkt i hotbedömningar. Därefter kan en krigsorganisation som motsvarar

kraven på förmåga utformas. En viktig förutsättning är emellertid att

hotbedömningarna är någorlunda tydliga och entydiga. Detta är i dagens läge

endast möjligt vad gäller hoten i det korta tidsperspektivet.

Krigsorganisationen måste alltså i betydande utsträckning utformas mot bakgrund

av ett annat krav än det som sammanhänger med behovet av direkt operativ

förmåga, nämligen kravet att långsiktigt kunna anpassa förmågan till framtida

behov.

 Mot bakgrund av främst vikten av förmåga till långsiktig anpassning till ökade

hot föreslår regeringen att en i vissa avseenden något större krigsorganisation

bibehålls än vad inriktningen i försvarsbeslutets första etapp angav samtidigt

som reduktioner föreslås i andra avseenden.

 Regeringens förslag till utveckling av grundorganisationen, bl.a. mot bakgrund

av förslagen rörande krigsorganisationens utveckling, redovisas i kapitel 11.

7.4.2 Operativa lednings- och underhållsförband

Regeringen redovisar i kapitel 10 ett samlat förslag till ledningssystemets

utveckling.

 Beträffande de operativa ledningsförbanden innebär detta att Försvarsmaktens

högkvarter samt de tre militärområdesstaberna med tillhörande stabsförband

bibehålls. Omfattningen av framför allt den fredstida kadern reduceras. Den

operativa ledningsorganisationen reduceras vidare genom att den rörliga

militärområdesförstärkningsstaben utgår.

 Innebörden är vidare att de tre underhållsregementena utvecklas genom att de

övertar vissa av de uppgifter som i dag löses på försvarsområdes-,

marinkommando- och flygkommandonivå. Syftet är att genom försvarsmaktsgemensamma

lösningar uppnå en ökad rationalitet. Regeringen bedömer att dessa åtgärder

måste genomföras successivt under försvarsbeslutsperioden på grund av de stora

omstruktureringar som genomförs under dess första del.

 Den materiella förnyelsen är nära kopplad till en omfattande utveckling av

metoder för att bedriva ledning och omfattar framför allt sambands- och

informationssystem.

7.4.3 Markstridskrafterna

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| 3 fördelningsstaber med fördelningsförband samt 13 armébrigader |

| bibehålls. Territorialförsvaret reduceras till ca 90 000 man. |

| Hemvärnet utökas till 125 000 man. Luftvärn med medellång räckvidd|

| utvecklas så att anskaffning kan ske under |

| försvarsbeslutsperioden. |

--------------------------------------------------------------------

 Försvarsbeslutets första etapp innebar att följande inriktning angavs avseende

markstridskrafterna. Landets stora yta är en grund för dimensioneringen av

markstridskrafterna. Fältförbanden bör efter höjning av krigsdugligheten totalt

omfatta ca 12 brigader i 3 fördelningar med erforderliga fördelningsförband.

Vissa brister i krigsdugligheten kan accepteras i det nära tidsperspektivet

under förutsättning att den relativt snabbt kan höjas efter ett beslut.

 I dagsläget består markstridskrafterna huvudsakligen av 6 infanteribrigader, 5

norrlandsbrigader, 2 pansarbrigader, 3 mekaniserade brigader, 6

fördelningsstaber, 7 artilleriregementsstaber samt fördelnings- och

försvarsområdesförband.

 Som regeringen anfört i avsnitt 7.2.2 är förmågan till anpassning en viktig

del i det framtida försvaret. För att genom en breddning av den

krigsorganisatoriska basen stärka denna förmåga förordar regeringen att

markstridskrafterna tills vidare skall omfatta 13 brigader. Denna utökning

jämfört med etapp ett anser regeringen motiverad också av operativa skäl.

Regeringen delar Försvarsmaktens uppfattning att antalet brigader som ges

vinterutbildning blir för lågt i den trettonbrigadslösning Försvarsmakten

framlagt. Regeringen föreslår därför en större andel norrlandsbrigader. Genom

utökningen av antalet brigader, i förhållande till den inriktning som angavs i

försvarsbeslutets första etapp, anser regeringen att en bättre grund läggs för

en möjlig framtida anpassning.

 Mot denna bakgrund föreslår regeringen att markstridskrafterna utvecklas

enligt följande under försvarsbeslutsperioden.

 Fältförbanden bör totalt omfatta 13 brigader i tre fördelningar med

erforderliga fördelningsförband. Fördelningsförbanden minskas överlag på ett

balanserat sätt och ges en omfattning och inriktning som stämmer med

reduceringen av antalet brigader. Härvid undantas dock bl.a. jägarförbanden som

vidmakthålls och vars organisation utvecklas. Ledningsförbanden ges vidare ökad

förmåga bl.a. genom tillförsel av telesystem 9000. Avvecklingen av krigsförband

bör generellt inledas år 1997 och vara genomförda före år 2000.

 Regeringen föreslår att hemvärnet bör utökas till ca 125 000 personer.

Regeringen föreslår vidare att territorialförsvaret i övrigt bör bestå av ca 90

000 personer. Försvarsområdesförbandens organisation utvecklas för att kunna

vidmakthålla operativa krav på förmågor och krigsduglighet.

Försvarsområdesstabernas utveckling beskrivs närmare i kapitel 10. För att

minska effekterna av reduktionen föreslår regeringen en bevakningsorganisation

uppgående till ca 40 000 personer efter anpassning. Detta förslag behandlas

utförligare i avsnitt 17.6.

 Regeringen har beträffande krigsorganisationens materiella förnyelse beaktat

bland annat funktionen indirekt eld med anskaffning av

artillerilokaliseringsradarn ARTHUR och den måldetekterande artillerigranaten

BONUS. Fältförbandens rörlighet ökas med anskaffning av krigsbro 5 och

utveckling av krigsbro 6. Anskaffning av luftvärnsrobotsystemet BAMSE med

medellång räckvidd för skydd av bland annat flygbaser bidrar till den samlade

luftförsvarsförmågan och ökar därmed möjligheterna att skydda kraftsamlingen av

våra operativa anfallsförband. Vissa brigader utrustas med splitterskyddade

luftvärnskanonvagnar. Försvarsområdesluftvärnskompaniernas förmåga ökas

väsentligt med införandet av direktriktningssikte. Äldre luftvärnsrobotsystem

genomgår renovering och modifiering.

 Brigadernas mekanisering och eldkraft prioriteras vid utveckling och

anskaffning av materiel. Den redan påbörjade mekaniseringen fullföljs genom

fortsatt tillförsel av stridsvagnar och stridsfordon. Vid en kvalitativ

bedömning av markstridskrafternas utveckling vill regeringen särskilt framhålla

förnyelsen på stridsvagnsområdet där stridsvagn 121 (Leopard 2) är under

införande och leverans av stridsvagn 122 (nytillverkade Leopard 2 I) påbörjas

under år 1997. Detta tillsammans med den ökande andelen splitterskyddade fordon

för trupp gör att brigadernas förmåga under försvarsbeslutsperioden utvecklas

avsevärt.

 Regeringen anser att hemvärnsförbanden är i behov av omfattande

materielförnyelse och att detta kan ske dels genom tillförsel från avvecklade

krigsförband, dels genom anskaffning. Försvarsmaktens planering i detta avseende

godtas av regeringen. Regeringen anser dock att Försvarsmakten måste efterstäva

en högre takt i leveranserna så att hemvärnet får den angelägna moderniseringen

av utrustningen. Exempel på utrustning som regeringen särskilt vill framhålla är

sambandsmateriel på plutonsnivå samt materiel för mörkerstrid. Vidare bör

slutleverans av uniform modell 90 till hemvärnet avslutas under år 1997.

7.4.4 Sjö- och kustförsvarsstridskrafterna

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| 4 marinkommandon bibehålls. 24 ytstridsfartyg bibehålls under |

| försvarsbeslutsperioen varefter antalet minskas till 20. 9 |

| ubåtar bibehålls, varav 2 i materielberedskap. 6 |

| amfibiebataljoner organiseras. 3 kustartilleribataljoner och 1 |

| tungt kustrobotbatteri bibehålls. De fasta kustförsvarsförbanden|

| reduceras till 6 bataljoner. |

--------------------------------------------------------------------

 I försvarsbeslutets första etapp angavs följande inriktning avseende

sjöstridskrafterna. Behovet av sjöstridskrafter styrs av kravet att kunna hävda

vår territoriella integritet och kravet på långsiktig anpassning. Inriktningen

bör vara ca 20 ytstridsfartyg, högst 9 ubåtar och en i stort bibehållen

minröjningskapacitet.

 De rörliga kustförsvarsförbanden bör enligt försvarsbeslutets första etapp i

huvudsak behållas. För vissa enheter kan brister i krigsdugligheten accepteras i

grundnivån. Högt prioriterade delar av de fasta kustförsvarsförbanden bör

behållas och kunna utnyttjas efter erforderlig höjning av krigsdugligheten.

Resterande delar av den fasta organisationen avvecklas.

 Regeringens förslag är nu att 24 ytstridsfartyg behålls under perioden 1997-

2001. Antalet fartyg bör vara av denna storleksordning för att uthålligt kunna

hävda den territoriella integriteten innan nya ytstridsfartyg hunnit bli

operativa. Därefter kan antalet fartyg nedgå till 20. En patrullbåtsdivision

baseras tills vidare i Göteborg. Därigenom läggs en god grund för en framtida

anpassning och möjliggörs en kontinuerlig närvaro av fartygsförband på

Västkusten.

Regeringen föreslår vidare att 9 ubåtar, varav 2 i materielberedskap,

vidmakthålls. Fortsatt kompetens skall säkerställas inom ubåtsområdet.

 Som ett led i utvecklingen mot mera operativt rörliga kustförsvarsförband bör

2 rörliga kustartilleribrigadledningar organiseras och vidmakthållas under

försvarsbeslutsperioden.

 För att tillgodose behovet av förmåga till strid i våra skärgårdsområden,

bl.a. i anslutning till storstäderna, anser regeringen att 6 amfibiebataljoner

bör utvecklas och vidmakthållas, varvid 2 kan ges en lägre operativ och taktisk

rörlighet.

 6 kustförsvarsbataljoner med fast kustartilleri bör vidmakthållas i högt

prioriterade områden.

 Den materiella förnyelsen innebär för sjö- och kustförsvarsförbanden i

huvudsak följande. Regeringen avser att under hösten 1996 pröva frågan om

anskaffning av 2 ytstridsfartyg YS 2000 utöver de 2 redan beställda. Båtar

anskaffas till ytterligare en amfibiebataljon, utöver redan beställda båtar för

3 amfibiebataljoner.

7.4.5 Flygstridskrafterna

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Flygstridskrafternas ledning organiseras i en central |

| flygledningsresurs och 3 flygkommandostaber. 6 stridslednings- |

| och luftbevakningsbataljoner, 16 basbataljoner, 13 |

| stridsflygdivisioner samt 4 transportflygdivisioner bibehålls. |

--------------------------------------------------------------------

 I försvarsbeslutets första etapp angavs följande inriktning avseende

flygstridskrafterna. Flygstridskrafterna måste utformas och dimensioneras i ett

långsiktigt perspektiv redan på grundnivån. Vissa brister i krigsdugligheten kan

accepteras i det nära tidsperspektivet under förutsättning att den relativt

snabbt kan höjas efter ett beslut. De flygande förbanden skall omfatta ca 12

stridsflygdivisioner, vilka på sikt bör vara utrustade med JAS 39 Gripen.

Härutöver har riksdagen utgått från att regeringen i underlagsarbetet inför

försvarsbeslutets andra etapp överväger frågan om att behålla redan anskaffade

flygplan för en större organisation när antalet divisioner minskas från 16 till

12. På detta sätt skulle en handlingsfrihet att öka luftförsvarets kapacitet

kunna skapas. Vidare skulle det lätta attackflygets omfattning och ambitionsnivå

övervägas ytterligare inför försvarsbeslutets andra etapp. Transportflygets

kapacitet borde i huvudsak bibehållas.

 I fråga om markförbanden angavs att stridsledningsorganisationen i alla

väsentliga avseenden måste finnas i grundnivån och snabbt kunna uppnå full

kapacitet. Bassystemet borde kunna minskas till ca 16 basbataljoner. I samband

med en allmän höjning av krigsdugligheten måste bassystemet snabbt kunna ges

full effekt.

 Som regeringen har anfört i avsnitt 7.2.2 är förmågan till anpassning en

viktig del i det framtida försvaret. Regeringen anser att förmågan till

anpassning stärks om den krigsorganisatoriska basen breddas något. Regeringen

förordar därför att flygstridskrafterna tills vidare skall bestå av 13

flygdivisioner. Enligt regeringens mening kan, till begränsade kostnader,

förmågan till anpassning i ett längre perspektiv stärkas ytterligare om viss

materiel bibehålls när flygdivisioner avvecklas. Genom dessa åtgärder anser

regeringen att en god grund läggs för en möjlig framtida anpassning avseende

flygstridskrafterna. Regeringen vill dock framhålla att den långsiktiga

inriktningen skall vara flygstridskrafter omfattande 12 divisioner JAS 39

Gripen.

 Luftförsvaret är en viktig grund för Försvarsmaktens förmåga att kunna skydda

vitala funktioner och områden, utveckla initialeffekt och kraftsamla operativt

rörliga förband. Regeringen anser därför att luftförsvarsförmågan även

fortsättningsvis skall prioriteras när JAS 39 Gripen införs i organisationen.

Den samlade luftförsvarseffekten förbättras bl.a. genom att JAS 39 Gripen

tillförs kvalificerade radarjaktrobotar.

 Regeringen föreslår att flygstridskrafterna utvecklas enligt följande under

försvarsbeslutsperioden.

 Lednings- och underhållsförbanden vidmakthålls och utvecklas. Nuvarande

flygkommandostaber omorganiseras till en central flygledningsresurs och 3

flygkommandostaber. De utgående förbanden bör avvecklas senast före år 2000.

 Regeringen föreslår vidare att stridslednings- och luftbevaknings-förbanden

reduceras från 9 till 6 bataljoner. Som angavs i försvarsbeslutets första etapp

skall basförbanden organiseras i 16 basbataljoner. Med anledning av den

reducerade basorganisationen finns det skäl att utreda organisationen av

framtida basförband och ett nytt bassystem. Utbyggnaden av det nuvarande Bas 90-

systemet bör därför avbrytas tills vidare. Det kvarstående behovet inom Bas 90-

systemet kan tillgodoses i en anpassningssituation. Det är dock angeläget att

bl.a. sambandsutbyggnaden fortsätter för att tillgodose flygsystemens, främst

JAS 39 Gripens behov.

 Regeringen har tidigare pekat på betydelsen av försvarets telenät (FTN) för

tillgången till säkra telekommunikationer. Regeringen vill särskilt framhålla

vikten av att Försvarsmakten i den extrema miljö som krig innebär, har tillgång

till exklusiva telekommunikationer för bl.a. operativ och taktisk ledning.

Regeringen förordar därför att Försvarsmakten även fortsättningsvis skall äga

och driva nätet som en egen teleoperatör. FTN bör vidmakthållas och byggas ut i

nätets olika funktioner. En särskild funktion bör inrättas för att hålla samman

ledning samt drift och underhåll för fred, kris och krig.

 Utvecklingen och anskaffningen av 5 stridslednings- och

luftbevakningscentraler och omsättning av äldre centraler bör fullföljas.

Inriktningen är att de första nya centralerna skall tas i begränsad operativ

drift i början av försvarsbeslutsperioden. Även anskaffningen av det flygburna

spaningsradarsystemet bör fullföljas. 2 radarflyggrupper bör kunna tas i

operativ drift vid sekelskiftet.

 Anskaffningen av JAS 39 Gripen bör fullföljas. Utveckling och anskaffning av

en tredje delserie framgår av avsnitt 7.4.6. Det är enligt regeringens mening

angeläget att den första Gripendivisionen blir operativ år 1997 och en andra

division året därpå. Det är angeläget även att anskaffningen av den tvåsitsiga

JAS 39 Gripen fortsätter. Inriktningen är att detta flygplan skall börja

levereras under år 1998 och att systemet skall tas i operativ drift år 1999.

 Det är därutöver angeläget att flygstridskrafterna ges en relevant beväpning

och utrustning i övrigt. Anskaffningen och integreringen av robot 99 till såväl

JAS 39 Gripen som JA 37 bör således fullföljas. Regeringen anser även att

utvecklingen och anskaffningen av spaningskapsel för JAS 39 Gripen bör

fullföljas så att systemet kan vara operativt åren 2002-03.

 De lätta attackflygförbanden har numera en begränsad förmåga att uppträda i en

svår hotmiljö. Regeringen anser att förbanden därför bör avvecklas.

 Regeringen anser att JA 37-förbanden tills vidare bör organiseras i

8 divisioner. AJS 37-förbanden och J 35-förbanden bör organiseras i

4 AJS 37- och 1 J 35-division. De utgående förbanden bör snarast avvecklas.

Under försvarsbeslutsperioden bör 6 divisioner ombeväpnas till JAS 39 Gripen. År

2001 kommer flygstridskrafterna då att bestå av 6 JAS 39 Gripendivisioner, 6 JA

37-divisioner och 1 AJS 37-division. Ombeväpningen av JA 37-förband till JAS 39

Gripen bör inledas omkring år 2000.

 Regeringen anser att telekrigföringsförmågan inom JA 37-systemet skall

förbättras under försvarsbeslutsperioden.

 Transportflygförbanden vidmakthålls och utvecklas. Förbanden bör organiseras i

4 centrala och 4 regionala transportflygdivisioner. Flygräddningen bör

organiseras i 6 tunga helikoptergrupper. Regeringen förordar slutligen att

omsättningen till signalspaningsförband S 102B slutförs så att systemet är

operativt år 1998.

 Större och viktigare projekt avseende krigsorganisationens materiella

förnyelse är, förutom system inom JAS 39-projektet, utveckling och anskaffning

av stridsledningscentraler, kommunikationssystem, samt flygburen spaningsradar.

Telekrigförmågan skall förbättras.

7.4.6 JAS 39 Gripen delserie 3

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| En tredje delserie flygplan JAS 39 Gripen utvecklas och |

| anskaffas för leverans under perioden 2003-06. |

--------------------------------------------------------------------

 I försvarsbeslutets första etapp godkände riksdagen som inriktning att

krigsorganisationen skall omfatta ca 12 stridsflygdivisioner, vilka på sikt bör

vara utrustade med JAS 39 Gripen.

 JAS 39 Gripen bör alltså anskaffas i en omfattning som gör att Försvarsmaktens

krigsorganisation på sikt omfattar totalt 12 stridsflygdivisioner. Med nu

gällande riksdagsbeslut som grund är två delserier JAS 39 Gripen för 8

divisioner under anskaffning. Flygplan och utrustning motsvarande behovet för

ytterligare 4 divisioner bör således anskaffas i en tredje delserie.

 Slutleverans av delserie 2 beräknas ske under år 2003, varför leverans av en

tredje delserie också bör påbörjas under år 2003. Utvecklingsarbetet för en

tredje delserie behöver därmed inledas under år 1997. Slutleverans beräknas ske

2006.

 Utvecklingsarbetet för den tredje delserien inriktas i tekniskt hänseende mot

nödvändig anpassning till ny teknik. I taktiskt hänseende förbättras främst

luftförsvarsförmågan för att motsvara de krav som kan ställas i framtida

konfliktscenarier.

 Ett fördjupat underlag om innebörden av regeringens förslag kommer att

redovisas för försvarsutskottet.

 Regeringen föreslår att riksdagen godkänner utveckling och anskaffning av en

tredje delserie JAS 39 Gripen för att tillgodose behovet av resterande 4

divisioner. Det ankommer på regeringen att besluta om anskaffningsprocessen inom

JAS 39 Gripen investeringsram (se avsnitt 17.12) och inom ramen för av

riksdagen, till utgiftsområdet Totalförsvar, bemyndigade medel.

7.4.7 Helikopterförband

Regeringen anser, i likhet med Försvarsmakten, att Försvarsmaktens

helikopterresurser med början den 1 juli 1997 successivt bör samordnas inom ett

gemensamt program. Genom att inrätta Försvarsmaktens helikopterflottilj skapas

ett gemensamt ledningsorgan för Försvarsmaktens helikopterverksamhet. Detta

underlättar ledning av större samlade insatser under kris och i krig.

Sammanförandet av helikopterverksamheten ökar också möjligheterna till

typsamordning och samordning vad avser bl.a. beredskap och utbildning.

Flottiljens ledning krigs- och kaderorganiseras och skall utgöra en rörlig

förstärkningsresurs. I krig skall denna ledningsresurs kunna ställas till

operativ eller taktisk chefs förfogande. Den rörliga helikopterledningen skall i

fred kunna användas för ledning och samordning vid större räddningsinsatser.

 Regeringen anser att helikopterorganisationen fr.o.m. år 1998 bör inordnas i

ett nytt program, Helikopterförband. Regeringen avser att återkomma till

riksdagen inför budgetåret 1998 i denna fråga.

 I kapitel 11 behandlar regeringen de grundorganisatoriska aspekterna. I

avsnitt 17.2 behandlas utnyttjandet av Försvarsmaktens helikoptrar för bl.a.

sjuktransporter i fred.

7.5 Övergripande mål och uppgifter för det civila försvaret

I försvarsbeslutets första etapp fastställdes följande uppgifter för det civila

försvaret

- värna civilbefolkningen, trygga en livsnödvändig försörjning, säkerställa de

viktigaste samhällsfunktionerna och bidra till Försvarsmaktens förmåga vid

väpnat angrepp och vid krig i vår omvärld,

- kunna genomföra internationella fredsfrämjande och humanitära insatser och

- stärka samhällets samlade förmåga att möta svåra nationella påfrestningar i

fred.

 Regeringen har i kapitel 5 förordat att begreppet svåra nationella

påfrestningar skall ersättas av "svåra påfrestningar på samhället".

 Såsom framgår av kapitel 5 och lagtexten i förslaget till lagen om

totalförsvar och höjd beredskap syftar begreppet civilt försvar på verksamhet

och inte på en organisation. Det framgår vidare att genomförandet av

internationella insatser och stärkandet av samhällets förmåga att möta svåra

påfrestningar på samhället inte är totalförsvarsverksamhet men att däremot

totalförsvarsresurserna skall utformas så att de också kan användas för dessa

situationer. Detta innebär ingen skillnad i sak i förhållande till

försvarsbeslutets första etapp.

 Enligt försvarsbeslutets första etapp skall en ny inriktning gälla för det

civila försvaret som innebär att ökad tonvikt skall läggas på att åstadkomma en

grundläggande tillräcklig robusthet och flexibilitet på de viktigaste

infrastrukturområdena. Det gäller i första hand elförsörjning,

telekommunikationer, informationssystem och ledningssystem. Detta är sektorer

som har avgörande betydelse för samhällets funktionsförmåga vid väpnat angrepp

och som är viktiga vid hot mot säkerheten för befolkning och samhällsfunktioner

i fred.

7.6 Inriktning av det civila försvarets funktioner

-----------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Planeringen för det civila försvaret inriktas enligt följande. |

| |

| - Det civila försvaret skall kunna anpassas till förändringar i det|

| säkerhetspolitiska läget |

| - En helhetssyn på beredskapsåtgärderna skall tillämpas |

| - De kompletterande beredskapsåtgärderna skall i större utsträckning|

| än hittills avse de viktigaste infrastrukturområdena |

| - Den fredstida samordningen skall förbättras |

| - Ledningsförmågan skall förbättras |

-----------------------------------------------------------------------

7.6.1 Utgångspunkter

Det civila försvarets förmåga grundas främst på samhällets inneboende stabilitet

och flexibilitet inför olika slag av störningar. Denna basförmåga kompletteras

genom planeringen för det civila försvaret med de särskilda beredskapsåtgärder

som vidtas med utgångspunkt i krav som ställs vid i första hand ett väpnat

angrepp. Villkoren för planeringen för det civila försvaret skiljer sig därmed

väsentligt från vad som gäller för planeringen för det militära försvaret.

 Regeringen har i avsnitt 6.2 redogjort för de delar i samhällsutvecklingen som

har särskilt stor betydelse för det civila försvarets förmåga. Det gäller främst

områdena elförsörjning, telekommunikationer och informationsteknologi. På dessa

områden är den tekniska utvecklingen snabb med både positiva och negativa

konsekvenser från sårbarhetssynpunkt. Bilden kompliceras av stora förändringar

när det gäller avreglering och internationalisering inom dessa sektorer.

 Samhällets känslighet för vissa slag av störningar ökar genom den fortgående

specialiseringen och koncentrationen inom näringslivet som medför en ökad

ensidighet och ett ökat utlandsberoende.

 Ytterligare en dimension är den ändrade ansvarsfördelningen mellan stat och

kommuner som har ägt rum och som fastställts i lagen (1994:1720) om civilt

försvar och lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Kommunerna har därmed såväl

formellt som reellt blivit ansvariga för en betydande del av samhällets

beredskapsåtgärder inklusive personalförsörjning i krig.

 Genom försvarsbeslutets första etapp har utgångspunkterna för det civila

försvarets planering ändrats väsentligt. Säkerhetsbegreppet har vidgats och en

helhetssyn skall gälla för åtgärder mot hot och risker i fred och i krig.

Förmågan att möta ett väpnat angrepp skall anpassas efter det säkerhetspolitiska

läget. Resurser för det civila försvaret skall kunna användas i samband med

svåra påfrestningar på samhället i fred och vid internationella fredsfrämjande

och humanitära insatser.

 Sammantaget innebär detta att kraven på det civila försvaret har blivit

betydligt mer mångfacetterade och att planeringssituationen har blivit mer

komplicerad.

7.6.2 Inriktningen av planeringen

De utgångspunkter som ovan redovisats leder enligt regeringens mening till

följande allmänna slutsatser när det gäller inriktningen av det civila

försvarets planering. Regeringens förslag överensstämmer i stort med vad som

föreslagits i Överstyrelsens för civil beredskap programplan för det civila

försvaret.

 Det civila försvaret måste kunna anpassas till förändringar i det

säkerhetspolitiska läget

 I detta sammanhang aktualiseras frågan om beredskapshänsyn i planering och

samhällsutveckling.

 Överstyrelsen för civil beredskap framhåller i programplanen att om riskerna i

samhället skall kunna hållas på en godtagbar nivå måste alla verksamheter inom

olika sektorer uppfylla rimliga säkerhetskrav. För att uppnå detta är det enligt

Överstyrelsen väsentligt att statliga myndigheter som arbetar med

beredskapshänsyn och säkerhetsfrågor stödjer och tar initiativ som på olika sätt

höjer den allmänna kunskapsnivån inom risk- och säkerhetsområdet.

 Det är enligt regeringen både av beredskaps- och samhällsekonomiska skäl av

största vikt att olika aktörer i samhället i samband med investeringar har

sådan kunskap om det allmänna beredskapsbehovet att de beaktar möjligheterna att

vidta beredskapsåtgärder. Dessa åtgärder kan i sammanhanget vara kostnadsmässigt

marginella men av stor beredskapsvikt. En fortsatt verksamhet från

myndigheternas sida på detta område är angelägen. För detta talar också behovet

av att trygga en beredskap inför svåra påfrestningar i fred.

 Regeringen vill betona vikten av att myndigheter med verksamhet inom det

civila försvaret utarbetar planer för hur anpassning skall kunna genomföras och

kontinuerligt överväger hur dessa planer skall kunna realiseras.

 En helhetssyn skall tillämpas på beredskapsåtgärderna

 Beredskapsåtgärder inom det civila försvaret skall primärt dimensioneras av de

krav som ställs på samhället vid väpnat angrepp. I enlighet med den inriktning

som statsmakterna fastställt i försvarsbeslutets första etapp skall emellertid

vid dimensionering och utformning av beredskapsåtgärderna hänsyn tas till att

resurserna skall kunna utnyttjas även vid svåra påfrestningar på samhället i

fred och vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser.

 Helhetssynen innebär tillsammans med det vidgade säkerhetsbegreppet en

väsentlig förändring av det civila försvarets inriktning och ett nytt

arbetssätt. Det blir nu nödvändigt att i planeringen konsekvent analysera

effekten av beredskapsåtgärder inte bara för krig utan också med avseende på

fredstida störningar. Även om det är krigets krav som huvudsakligen skall avgöra

dimensionering och utformning av beredskapsåtgärderna är det enligt regeringen

väsentligt att behoven vid fredstida störningar ges stor vikt i avvägningarna.

 Regeringen framlägger i dag en proposition om beredskapen mot svåra

påfrestningar på samhället i fred (prop.1996/97:11). Där redovisas vissa svåra

påfrestningar som det är särskilt angeläget att det finns en hög beredskap

inför. I planeringen av det civila försvaret bör särskilt beaktas den effekt

som beredskapsåtgärder bedöms medföra för dessa fall.

 Det är en uppgift för myndigheterna inom det civila försvaret att verka för

att en helhetssyn även tillämpas när beredskapsåtgärder vidtas i samhället mot

fredstida olyckor, katastrofer och störningar i viktiga samhällsfunktioner.

Helhetssynen innebär i dessa fall att vid utformning av åtgärderna hänsyn så

långt som möjligt tas till kraven vid väpnat angrepp. Ytterligare en dimension

på helhetssynen är den beredskapshänsyn i planering och samhällsutveckling som

regeringen berört i det föregående.

 Den fredstida samordningen bör förbättras

 Regeringen föreslår i kapitel 12 en förstärkt samordningsroll för

Överstyrelsen för civil beredskap. Detta görs genom att uppgifterna inom ramen

för samordningsansvaret preciseras och tydliggörs. Överstyrelsens verksamhet

koncentreras till vissa områden inom det civila försvaret och samordnings-

ansvaret avgränsas mot ansvaret för de olika funktionerna.

 Ledningsförmågan bör förbättras

Den områdesvisa ledningen inom det civila försvaret förekommer i krig på fyra

nivåer - regering, civilbefälhavare, länsstyrelse och kommunstyrelse. Vidare

förekommer självfallet en ledning inom ramen för de olika samhällssektorerna

eller funktionerna. Denna senare ledning tar sig olika uttryck beroende på

vilken samhällssektor eller funktion det gäller.

 Regeringen anser att ledningsförmågan bör förbättras genom åtgärder på olika

områden. Åtgärderna bör i allt väsentligt vidtas redan i fredstid och inte anstå

till ett anpassningsskede.

 Ett område där ambitionen bör höjas är kompetensutvecklingen inom

ledningsorganisationen. Detta bör åstadkommas genom större satsningar på

utbildnings- och övningsverksamhet.

 Ett annat område som bör prioriteras är utveckling av och anskaffning av

tekniskt stöd, telesäkerhetsåtgärder, datasäkerhet, reservkraft och i vissa fall

fysiskt skydd främst vid myndigheternas fredsuppehållsplatser. Detta

underlättar de praktiska möjligheterna till ledning.

 Genom lagen (1994:1720) om civilt försvar har kommunerna sedan den 1 juli 1995

ansvaret för det civila försvaret inom sitt ansvarsområde. Regeringen vill

betona vikten av att berörda myndigheter ger kommunerna det stöd som de behöver

för sin planeringsverksamhet. Länsstyrelserna har enligt lagen om civilt försvar

och förordningen (1995:128) om civilt försvar ett särskilt uttalat ansvar i

detta hänseende. Länsstyrelserna har också ett ansvar som högsta civila

försvarsmyndighet på lägre regional nivå samt viktiga uppgifter inom

fredsräddningstjänsten. Under senare år har besparingarna inom länsstyrelsernas

område berört även dessa ansvarsområden. Regeringen avser att noga följa

utvecklingen beträffande möjligheterna att genomföra den aktuella verksamheten.

 Sammanfattningsvis har regeringen i detta avsnitt redogjort för den inriktning

som planeringen för det civila försvaret bör ha under försvarsbeslutsperioden.

För att förverkliga denna inriktning bör, mot bakgrund av det bedömda

beredskapsläget, vid resursfördelningen ledningssystem, kompetensutveckling hos

personal, infrastruktur samt insats- och katastrofberedskap prioriteras högre än

vad som hittills varit fallet. Mot samma bakgrund bör lägre prioritet ges åt

försörjningsfunktionerna.

7.6.3 Vissa särskilda frågor

Regionala mål- och riskanalyser

-----------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Regionala mål- och riskanalyser skall användas som en grund för all|

| totalförsvarsplanering. |

-----------------------------------------------------------------------

 De regionala mål- och riskanalyserna är en viktig grund för geografiska

prioriteringar inom totalförsvaret. Analyserna genomfördes i anslutning till

1992 års totalförsvarsbeslut mot bakgrund av de antaganden som gjordes om

karaktär och tänkbart förlopp av ett väpnat angrepp mot landet. Analyserna avser

främst preciserade bedömningar av vilka slag av mål som en angripare skulle

välja och vilka delar av landet som skulle drabbas av stridshandlingar.

 Analyserna har kommit till användning vid lokalisering och utformning av

investeringar för ökad funktionssäkerhet i infrastrukturen och för utformning av

Försvarsmaktens operativa planering. De ligger också till grund för de

prioriteringar som görs inom bl.a. skyddsrumsbyggandet.

 Försvarsmakten och Överstyrelsen för civil beredskap har i anslutning till

programplanerna redovisat en översyn av inriktning och tillämpning av de

regionala mål- och riskanalyser som fastställdes i 1992 års totalförsvarsbeslut.

Översynen innebär främst en aktualisering med hänsyn till den ändrade inriktning

av totalförsvaret vad gäller ett väpnat angrepp som fastställdes i

försvarsbeslutets första etapp. På denna grund föreslås en viss förändring

avseende bl.a. prioriteringar av mål och geografiska områden.

 Regeringen anser att de regionala mål- och riskanalyserna är ett viktigt

prioriteringsinstrument i totalförsvarsplaneringen och att de därför, efter att

ha reviderats med hänsyn till den förutsedda hotbilden, skall ligga till grund

för all totalförsvarsplanering.

Bolagisering och privatisering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Beredskapsansvariga myndigheter bör noga följa utvecklingen |

| ifråga om bolagiseringar och privatiseringar. |

--------------------------------------------------------------------

 I försvarsbeslutets första etapp framhölls att bolagiseringar och

privatiseringar kan minska möjligheterna att upprätthålla en god beredskap om

inte särskilda motåtgärder vidtas.

 Regeringen beslöt i november 1995 att en särskild utredare skulle se över

principerna för finansiering av beredskapsåtgärder samt vissa andra frågor inom

det civila försvaret. Utredaren skulle bl.a.redovisa vilka problem från

beredskapssynpunkt som kan uppstå vid fortsatta bolagiseringar och

privatiseringar på de primär- och landstingskommunala områdena.

 Den särskilde utredaren lämnade i mars 1996 betänkandet (SOU 1996:58)

Finansiering av det civila försvaret. I betänkandet gör utredaren bedömningen

att de genomförda bolagiseringarna och privatiseringarna inte har lett till

några större problem från beredskapssynpunkt. Med hänsyn härtill lämnar

utredaren inte några förslag på detta område.

 Regeringen anser att de från beredskapssynpunkt mest intressanta

bolagiseringarna - vad avser det primärkommunala området - gäller de

kommunaltekniska verksamheterna. Överstyrelsen för civil beredskap bör även i

fortsättningen lämna stöd för investeringar i reservutrustningar i

kommunaltekniska anläggningar. Några ytterligare åtgärder behöver enligt

regeringen för närvarande inte vidtas. Beredskapsansvariga myndigheter bör

emellertid noga följa utvecklingen på detta område.

Ökade uppgifter för kommunerna

I försvarsbeslutets första etapp framfördes att frågan om överföring av

ytterligare uppgifter till kommunerna borde utredas, varvid särskilt

skyddsrumsbyggandet skulle övervägas i enlighet med förslag från Riksdagens

revisorer. Regeringen gav därefter i 1995 års planeringsanvisningar

Överstyrelsen för civil beredskap i uppgift att i samråd med Statens

räddningsverk pröva möjligheten att överföra ytterligare uppgifter till

kommunerna.

 Överstyrelsen för civil beredskap gör i sin rapport bedömningen att det endast

återstår ett fåtal uppgifter som kan vara aktuella att överföra ansvaret för

till kommunerna. I rapporten föreslås att en prövning görs dels av möjligheten

att skapa ett nytt system för ersättning för underhållsbesiktning av skyddsrum,

dels av möjligheterna för ett ökat kommunalt inflytande över statsbidragen till

frivilligverksamheten på lokal nivå.

 I rapporten föreslås även att ett antal andra frågor bör bli föremål för

fortsatt utredning. Överstyrelsen anser dels att en översyn av lagen (1994:1710)

om civilt försvar bör genomföras i syfte att tydliggöra kommunernas ansvar i

fråga om utdelning av andningsskydd, dels att frågor om anläggningars skydd i

krig (verkskydd) i framtiden eventuellt borde regleras i räddningstjänstlagen

(1986:1102) och inte som idag i lagen om civilt försvar.

 Överstyrelsen för civil beredskap föreslår även att det borde utredas om

äganderätten till och anskaffningen av räddningstjänstmateriel för höjd

beredskap skall överföras till kommunerna.

 Vad avser skyddsrumsbyggandet anser Överstyrelsen att det med nuvarande

finansieringssystem av praktiska skäl inte är lämpligt att överföra medlen för

skyddsrumsbyggande till kommunal nivå utan föreslår att möjligheten att

lånefinansiera beredskapsinvesteringar i allmänhet och skyddsrumsbyggandet i

synnerhet utreds.

 Statens räddningsverk delar ej denna uppfattning och motsätter sig särskilt

Överstyrelsens förslag vad gäller räddningstjänstmateriel för höjd beredskap.

 Regeringen anser att det är angeläget att pröva möjligheterna till fortsatt

överföring till kommunerna av uppgifter inom det civila försvaret.

 Förslaget om ett nytt system för ersättning för underhållsbesiktning bör

enligt regeringens mening aktualiseras i samband med den utvärdering av

tillämpningen av ersättningssystemet som skall genomföras av regeringen och

Kommunförbundet år 1999. Frågan om ökat kommunalt inflytande över statsbidragen

för den frivilliga försvarsverksamheten bör enligt regeringens uppfattning

hanteras vid den planerade utvärderingen av finansieringssystemet för den

frivilliga försvarsverksamheten (kapitel 9).

 Regeringen har den 13 juni 1996 uppdragit åt Riksrevisionsverket att utreda

möjligheten att lånefinansiera beredskapsinvesteringar av olika slag, däribland

skyddsrum. Både skyddsrum och räddningstjänstmateriel behandlas i detta uppdrag.

Möjligheten till överföring till kommunerna är i båda fallen sammankopplad med

hur finansieringsfrågan kan lösas. Frågan om finansiering av skyddsrum behandlas

i avsnitt 21.2. Regeringen avser att vidare studera dessa frågor.

 Förslagen om fortsatt utredning av regleringen av kommunernas ansvar i fråga

om utdelning av andningsskydd och anläggningars skydd i krig kommer att beredas

vidare inom regeringskansliet.

8 Internationell verksamhet

----------------------------------------------------------------------------

|Regeringens bedömning |

| |

|Sverige bör aktivt bidra till att vidareutveckla ett brett regionalt |

|säkerhetsfrämjande samarbete inom Östersjöområdet. Det är angeläget att

Ryssland |

|i ökande utsträckning engageras i detta samarbete. |

| |

| Det svenska säkerhetsfrämjande stödet bör särskilt uppmärksamma stärkandet

av |

|de baltiska ländernas gräns/kustbevakning och uppbyggandet av baltiska |

|försvarsmakter under demokratisk kontroll. |

| |

| Sverige bör aktivt verka för att, tillsammans med andra PFF-länder, |

|vidareutveckla och fördjupa PFF-samarbetet inklusive interoperabiliteten |

|vid internationella fredsfrämjande insatser. |

| |

| Sverige bör under försvarsbeslutsperioden, såsom hittills, kunna delta i|

|fredsfrämjande och humanitära internationella insatser på mandat av FN eller|

|OSSE. |

| |

| Statens räddningsverk bör svara för genomförandet av internationella |

|katastrof- och räddningsinsatser. Räddningsverket bör även kunna ställa |

|resurser till förfogande i den inledande återuppbyggnadsfasen. |

| |

|Regeringens åtgärder |

| |

|Regeringen avser att ge Försvarsmakten i uppdrag att utarbeta ett särskilt|

|underlag för stödet till de baltiska länderna beträffande utbildningsinsatser|

|och materiel. |

| |

| Regeringen avser att avdela medel till stöd för de svenska |

|frivilligorganisationernas samarbete med de baltiska länderna. |

| |

| Regeringen återkommer i kapitel 11 med förslag till bildande av ett |

|internationellt kommando inom Försvarsmakten. En snabbinsatsstyrka skall |

|organiseras inom kommandot. Kommandots uppgift blir bl.a. att organisera, |

|utbilda och understödja de fredsfrämjande insatser som Sverige medverkar i.|

| |

| Verksamheten inom Försvarsmaktens särskilda enhet för humanitära insatser,|

|Swedrelief, överförs till Statens räddningsverk. |

| |

| Åtgärder vidtas för att vidareutveckla och samordna den civila och militära|

|utbildning som bedrivs i Sverige för fredsfrämjande och humanitär insatser.|

|Regeringen avser att utse en koordinator med uppgift att föreslå |

|samordningsåtgärder, utreda och lämna förslag beträffande denna utbildning.|

----------------------------------------------------------------------------

8.1 Inledning

Såsom utvecklas i kapitel 4 främjas Sveriges intressen av ett brett fält av

åtgärder och insatser för fredlig samlevnad, demokratisering och en hållbar

utveckling i vår omvärld. I detta sammanhang utgör totalförsvarsresurser ett

väsentligt instrument för Sveriges internationella agerande. Detta var en viktig

slutsats i den första etappen av försvarsbeslutet och den har snarast

förstärkts. Det är mot den bakgrunden angeläget att fortsätta att stärka

Östersjösamarbetet i vid mening, att ytterligare utveckla det svenska samarbetet

inom Partnerskap för fred (PFF) samt att förbättra totalförsvarets förmåga till

fredsfrämjande och humanitära insatser.

 Det säkerhetsfrämjande stödet i Östersjöområdet är väsentligen inriktat på

stöd till de baltiska länderna. För att främja regional stabilitet och säkerhet

är det viktigt att Sverige nu även bidrar till en breddning och fördjupning av

samarbetet i Östersjöområdet. Av stor säkerhetspolitisk betydelse är att

Ryssland deltar i detta samarbete.

 PFF-samarbetet är betydelsefullt både utifrån alleuropeiska säkerhetspolitiska

utgångspunkter och för att främja stabilitet och förtroende i Östersjöområdet.

Deltagandet i PFF är också ett viktigt led i utvecklandet av totalförsvarets

interoperabilitet och i kunskapsutbytet med andra länder och organisationer.

 Regeringen ser det som ett klart svenskt intresse att ytterligare utveckla

interoperabiliteten vid internationella fredsfrämjande insatser, vilket närmare

berörs i avsnitt 8.3.

 Den första etappen av försvarsbeslutet innebar bl.a. att riksdagen godkände

vad som föreslogs beträffande internationella insatser. Riksdagens beslut tog

därmed sin utgångspunkt i bedömningen att det även i framtiden kommer att finnas

omfattande behov av internationella fredsfrämjande och humanitära insatser. Att

kunna genomföra sådana insatser skall framgent vara en av

totalförsvarsmyndigheternas huvud-uppgifter. Vidare godkändes regeringens

förslag om att Sverige skall verka för att stärka FN:s, OSSE:s, EU:s och VEU:s

förmåga, såväl generellt som speciellt i fråga om snabba och tidiga

fredsfrämjande insatser.

 Regeringen vidhåller denna bedömning, vilket framgår av kapitel 4, där

regeringens syn på internationella insatser utvecklas.

 Det mesta tyder på att FN, trots fördjupad ekonomisk och organisatorisk kris,

behåller sin övergripande roll i det internationella samfundets fredsfrämjande

verksamhet i egenskap av den enda globala organisationen för fred och säkerhet.

Ansträngningar görs nu i syfte att öka samordningen med regionala organisationer

och för att inom FN skapa en tydligare rollfördelning. Regionala organisationer

bör dessutom ges ett större ansvar i den fredsfrämjande verksamheten. Sverige

medverkar i arbetet att förstärka FN:s förmåga till fredsfrämjande insatser. Det

handlar bland annat om lednings- och koordineringsfrågor (militära och civila

insatser m.m.) och om en vidareutveckling av FN:s beredskaps-arrangemang,

inklusive snabbinsatsstyrkor.

 Den pågående IFOR-insatsen i f.d. Jugoslavien under NATO:s ledning får

sannolikt stor betydelse för utvecklingen av det internationella samfundets

vilja och förmåga att ingripa även i andra konflikter. I den meningen utgör

IFOR en katalysator inom fredsfrämjandet.

 I enlighet med vad som angetts i försvarsbeslutets första etapp bör enligt

regeringens mening totalförsvarets förmåga att bidra med resurser till

internationella insatser vidareutvecklas. Därvid bör eftersträvas en förmåga att

delta i ett brett spektrum av insatser över hela det fredsfrämjande och

humanitära området. En annan viktig del i det fredsfrämjande arbetet utgörs av

civilpolisinsatser, för vilka behovet kan komma att öka.

 Fredsfrämjande insatser på mandat av FN eller OSSE skall även kunna ledas av

andra organisationer som t.ex. VEU eller NATO.

 När det gäller civila internationella insatser kan hjälpbehoven vid humanitära

katastrofer betraktas som omättliga. Detta gäller inte minst vid och efter en

väpnad konflikt. Det internationella samfundet har byggt upp ett system för

hjälparbetet, inom vilket FN har en central roll. FN verkar för en nödvändig

samordning av olika hjälpinsatser.

 Inom ramen för det samlade humanitära hjälparbetet, där från svensk sida bl.a

fredsräddningstjänstens resurser används, har också det civila försvarets

resurser använts vid brådskande insatser, dels under pågående konflikter och

katastrofer, dels under tiden närmast därefter. När läget stabiliserats blir det

naturligt för det civila samhället att ta över. Biståndsinsatserna kan därmed

förväntas bli inriktade mot att stärka lokal kompetens för återuppbyggnaden.

 De bidragsgivande länderna har att ta ställning till de framställningar om

insatser som kommer från olika FN-organisationer. FN-systemet hämmas emellertid

i stor utsträckning av mycket begränsade finansiella resurser. De länder som

bidrar med humanitära hjälpresurser förväntas därför ofta även finansiera dessa.

I vissa fall kommer begäran om insatser även från andra internationella

organisationer eller enskilda länder. Omfattningen av den internationella

efterfrågan som kan komma att riktas mot det svenska totalförsvarets civila

resurser kan emellertid inte på ett avgörande sätt förväntas förändras.

 När FN:s säkerhetsråd beslutar om militära insatser, uppstår ofta frågan hur

den civila hjälpen skall relateras till dessa. De humanitära hjälp-

organisationerna eftersträvar en klar åtskillnad mellan militära och civila

uppgifter. Erfarenheterna från s.k. multifunktionella, ibland även kallade

multidimensionella, operationer visar att den nödvändiga militära och civila

samordningen framför allt måste ske i insatsområdet och vila på en ökad

samverkansförmåga. Då utbildning av personal primärt är ett nationellt ansvar är

det regeringens uppfattning att utbildningsverksamheten i Sverige bör

vidareutvecklas.

 Regeringen anser att försvarsforskningen även i fortsättningen bör stödja

utvecklingen av de internationella fredsfrämjande och humanitära insatserna (se

även avsnitt 13.3). Berörda myndigheter bör därför ta

tillvara den forskning som bedrivs och vid behov initiera forskning inom

angelägna områden av den fredsfrämjande och humanitära verksamheten.

 Som en uppföljning av försvarsbeslutets första etapp redovisas i avsnitten

8.4-8.6 vissa organisatoriska åtgärder med syfte att vidareutveckla

totalförsvarets förmåga att delta i fredsfrämjande och humanitära insatser.

8.2 Samarbete i Östersjöområdet

Inom den svenska internationella verksamheten intar Östersjösamarbetet en

alltmer framträdande plats. Såsom framhålles i kapitel 4 är samarbetet av stor

vikt för att främja regional stabilitet och säkerhet.

 Samarbetet har efterhand fått allt större omfattning och spänner över vida

områden med breda kontaktytor på olika nivåer. Detta nätverksbyggande genom

samverkan och utbyte mellan regeringar, myndigheter, folkrörelser och individer

skapar i sig en djup folklig förankring för samarbetet och en ökad förståelse

för de gemensamma uppgifter och samarbetsområden som identifieras.

 Genom Östersjörådet och andra samverkansformer har initiativ tagits inom

handel, ekonomi, samfärdsel samt kultur. Ett konkret samarbete har inletts

avseende bl.a. miljöskydd och icke-militära säkerhetsfrågor, såsom kamp mot

gränsöverskridande brottslighet, kärnkraftsäkerhet och samverkan mellan

kustbevakningar, polis, tull, invandrarmyndigheter och rättsväsen. Toppmötet i

Visby i maj 1996 befäste dessa strävanden och tilldelade Sverige ett särskilt

ansvar för uppföljningen. Visby-mötet underströk inte minst behovet av

gemensamma åtgärder mot den organiserade brottsligheten och en särskild

mellanstatlig aktionsgrupp har därför upprättats med regerings- och

statschefernas personliga representanter.

 Sverige bör aktivt verka för att Ryssland involveras i det nätverk av

kontakter och samarbete som växer fram. En bred samverkan inom hela

Östersjöregionen samt Barents hav och Kolaområdet är särskilt viktig i

förhållande till Rysslands deltagande och det angelägna miljösamarbetet på det

militära området. Gotlands centrala geografiska läge förtjänar att noteras när

säkerhetsmönstret i vid mening förändras i Östersjöområdet. Likaså framstår en

vidareutveckling av PFF-samarbetet som ett mycket betydelsefullt

förtroendeskapande instrument genom alla Östersjöstaters deltagande - i

synnerhet de baltiska länderna och Ryssland. Möjliga samarbetsområden med

Ryssland skulle kunna vara fredsfrämjande och PFF-övningar, räddningstjänst och

miljöskydd, kamp mot den organiserade brottsligheten, demokratisering av

försvarsmakten samt omskolning/utbildning av officerare.

 Det s.k. säkerhetsfrämjande stödet i Östersjöområdet har hittills väsentligen

inriktats på att stödja de baltiska ländernas uppbyggnad av för en självständig

stat normala säkerhetsfunktioner. Detta sker både bilateralt och i samverkan med

andra länder. Det är ett starkt svenskt intresse att de baltiska länderna i alla

avseenden förblir suveräna stater. Deras säkerhet kan enligt svensk uppfattning

främst tillgodoses genom den ställning som följer av en fortsatt integration i

Europa, i första hand genom EU-medlemskap. Sverige kan inte militärt garantera

de baltiska ländernas säkerhet och de rent militära säkerhetsfrågorna i

Östersjöområdet måste ses i ett bredare säkerhetspolitiskt sammanhang.

 Det svenska säkerhetsfrämjande samarbetet har fått allt större bredd. Från den

första tidens befästande av de baltiska ländernas självständighet på basnivå -

upprättande av strukturer och organ/myndigheter - har stödet inriktats på att

konsolidera och utveckla igångsatta projekt och verksamheter. De största

insatserna har gällt stödet till de tre ländernas kust- och gränsbevakning, till

räddningstjänst samt till skapandet av den baltiska fredsbevarande bataljonen,

BALTBAT.

 Stödet till kust- och gränsbevakningen omfattar främst uppbyggnaden av

radarstationer längs de tre baltiska staternas kuster och sjögränser samt

överlämnande av fartyg för kustbevakning (hittills tre till Estland, fem till

Lettland och tre till Litauen).

 I BALTBAT-projektet har Sverige tillsammans med främst övriga nordiska länder

och Storbritannien bistått de baltiska länderna med att upprätta och utbilda

moderna militära enheter. Detta ger Estland, Lettland och Litauen möjlighet att

på gängse villkor delta i fredsfrämjande operationer och därmed på ett konkret,

men även symboliskt och politiskt betydelsefullt, sätt medverka i det europeiska

samarbetet och särskilt i den framväxande alleuropeiska säkerhetsordningen. I

detta sammanhang har mellan de stödjande länderna gjorts en arbetsfördelning

innebärande att Sverige åtagit sig att utbilda det lettiska kompaniet för senare

tjänstgöring tillsammans med svenska enheter i en av FN beslutad fredsfrämjande

insats. Denna utbildning påbörjades i Sverige under sommaren/hösten 1996.

 Utbildningsstöd har vidare lämnats genom en flerårig sjöofficersutbildning i

Sverige för tre officerare per baltiskt land. En liknande arméutbildning har

genomförts och utökas till en nivå motsvarande sjöofficersutbildningen från och

med år 1997. Därutöver bidrar det svenska totalförsvaret med andra typer av

utbildningsinsatser bl.a stöd till baltiska myndigheters informations- och

krishanteringsverksamhet och till personalhanteringssystem för värnpliktiga. De

frivilliga försvars-organisationernas samlade erfarenhet utnyttjas likaså i det

samarbete som utvecklas med de baltiska ländernas frivilligorganisationer.

 Till stödet i uppbyggnadsfasen hörde även gåvor av militär överskotts-materiel

inom områden där behoven var särskilt stora i de baltiska länderna. Även om

denna stödform inte bör vara framträdande eller styrande, skall den inte

uteslutas om dokumenterade behov föreligger.

 Statens räddningsverk har engagerats i ett brett samarbete med motsvarande

myndigheter i de baltiska staterna. Stöd har lämnats både i form av modern

utrustning och utbildning av personal. Detta stöd jämte stödet till

kustbevakningarna i form av fartyg och utbildning får ökad vikt i ljuset av

Östersjösamarbetets breddning och intensifiering beträffande miljösanering,

kampen mot organiserad brottslighet, illegal

handel, smuggling m.m. Inte minst samarbete rörande den organiserade

brottsligheten intar numera en framskjuten plats.

 Minröjning i estniska farvatten under åren 1995 och 1996 har rönt stor

uppmärksamhet och gett båda sidor värdefulla erfarenheter samtidigt som

insatserna både haft en viktig utbildningskomponent och bidragit till

miljösanering. Stöd till och utbildning i ammunitions- och minröjning till lands

är på samma sätt angeläget.

 För att främja regional stabilitet och säkerhet är det viktigt att Sverige nu

även bidrar till en breddning och fördjupning av Östersjösamarbetet. Det är av

stor säkerhetspolitisk betydelse att Ryssland deltar i detta samarbete.

 När det gäller insatser i de baltiska länderna bör de även fortsättningsvis

utformas och inriktas i nära samverkan och dialog mellan svenska och baltiska

myndigheter. Strävan bör vara att uppnå mer långsiktighet och koncentration än

vad som var möjligt under inledningsskedets insatser för att täcka ofta akut

uppkomna behov. För att stödet skall uppnå största möjliga effekt är det

angeläget att undvika dubbelarbete och att underlätta baltiskt samarbete.

Sverige eftersträvar därför en bättre internationell samordning och ett utökat

informationsutbyte mellan stödländerna respektive med de baltiska staterna. En

fristående grupp rådgivare åt de baltiska försvarsministrarna har - med svensk

medverkan - kommit att spela en viktig roll i bl.a. dessa avseenden.

 Fullföljande av påbörjade projekt jämte utbildning i drift och underhåll samt

uppföljning och övertagande av ansvar av samarbetspartnern framstår som särskilt

viktiga moment. Stödet bör vidare planeras och utformas på ett sådant sätt att

samarbetspartnerns engagemang och förmåga att hantera och fortsatt driva

projektet inte framstår som tveksamt.

 Eftersom stödet skall utformas i en dialog med respektive baltiskt land, är

det naturligt att från svensk sida inte på förhand lägga fast inriktningen i

detalj. Däremot är det rimligt att ange vissa ur svensk synvinkel prioriterade

samarbetsområden och andra överväganden.

 Två områden är centrala i samarbetet med de baltiska länderna:

- det fortsatta stärkandet av de baltiska ländernas gräns/kustbevakning och -

uppbyggandet av baltiska försvarsmakter under demokratisk kontroll med

utbildningsinsatser som en särskilt viktig komponent.

 Stödet till gräns/kustbevakningen bör fortsätta och i en kommande fas utvidgas

avseende östgränserna i främst Lettland och Litauen. Med hänsyn till

internationell kriminalitet och smuggling samt i ljuset av de baltiska ländernas

strävan till EU-medlemskap framstår den suveräna statens kontroll av sina

gränser som en angelägen uppgift.

 Vad gäller uppbyggandet av försvarsmakter under demokratisk kontroll framstår

fullföljandet av BALTBAT-projektet som synnerligen relevant. Samtidigt som

gällande plan för projektet slutförs fram till hösten 1997 inklusive

samtjänstgöring med svensk utlandsstyrka kommer berörda regeringar - de

baltiska, nordiska och övriga stödländers - att fortsätta dialogen om hur

projektets hittills mycket goda resultat på bästa sätt skall förvaltas och

följas upp.

 Regeringen anser vidare att de svenska frivilligorganisationerna kan göra

betydelsefulla insatser för att stödja uppbyggnad av ett försvar under

demokratisk kontroll. Regeringen avser därför avdela medel till stöd för dessa

organisationers samarbete med de baltiska länderna (se kapitel 9).

 Enligt regeringens mening bör våra svenska frivilligorganisationer stimuleras

till att ta initiativ till kontakter med existerande eller presumtiva

frivilligorganisationer från Estland, Lettland och Litauen. Som framgår av

kapitlet om Försvarsmaktens grundorganisation bibehålls en militär verksamhet i

Fårösund på Gotland. Möjligheterna att använda dessa resurser i

frivilligorganisationernas samarbete bör särskilt uppmärksammas. Gotlands läge i

Östersjön, befintliga lokaler och andra faciliteter samt historiska traditioner

är särskilda motiv härför. I detta sammanhang kan noteras att regeringen i

proposition 1995/96:221 om militära skyddsområden föreslagit vissa ändringar i

fråga om sådana områden.

 Det svenska totalförsvaret är unikt anpassat till vårt land och erfarenheterna

kan inte direkt överföras till en annan miljö eller verklighet. Däremot torde

det finnas många inslag och delar av den svenska modellen som med en lokal

anpassning kan ge värdefulla bidrag till uppbyggandet av reformerade eller nya

försvarsmakter i vårt närområde. Experter från totalförsvaret skulle kunna

fungera som idé- och rådgivare i de baltiska länderna. Därmed skulle

försvarsplanerare i dessa länder med begränsad erfarenhet eller med föråldrade

synsätt ges nya impulser och idéer. Denna möjlighet till rådgivning på plats

skulle kunna kompletteras med utbildningsstöd genom svenska instruktörer och

experter på korttidsuppdrag i berörda länder. Därmed skulle en komplettering ske

av både de längre officersutbildningarna och de kortare specialistkurserna i

Sverige.

 Materielstöd i olika former, inklusive krigsmaterielexport, kan bli aktuellt

inom ramen för den dialog som regeringen för med de baltiska länderna

beträffande deras behov respektive vår förmåga att bistå. För

krigsmaterielexport gäller särskild lagstiftning och en prövning sker från fall

till fall, liksom för alla andra länder.

 Regeringen avser att uppdra åt Försvarsmakten att utarbeta ett underlag, som

anger inom vilka områden det är möjligt och lämpligt att inrikta stödet till de

baltiska länderna beträffande både utbildningsinsatser och materiel.

8.3 Partnerskap för fred (PFF)

Partnerskap för fred (PFF) har på kort tid utvecklats till ett betydande

förtroendeskapande säkerhetssamarbete i Europa. Sveriges deltagande i PFF har

gradvis vuxit och koncentrerats till samarbetet i Östersjöregionen samt till att

öka vår förmåga att delta i internationella räddningstjänst- och fredsfrämjande

insatser. Det finns en vilja bland de länder som deltar i PFF att stärka och

vidareutveckla samarbetet genom att t ex göra de gemensamma PFF-övningarna allt

mer komplexa och tillföra nya samarbetsområden. Regeringen kommer aktivt att

delta i detta arbete för att till fullo nyttja de säkerhets- och

förtroendeskapande effekter som PFF-samarbetet ger.

 Inte minst viktigt ur svensk synvinkel är PFF:s roll inom det

säkerhetsfrämjande samarbetet i Östersjöområdet. Genom PFF engageras såväl NATO

som icke NATO-länder och säkerhetssamarbetet i Östersjöregionen sätts in i ett

brett alleuropeiskt perspektiv. Det är därvid angeläget att Sverige verkar för

ett bredare ryskt deltagande i PFF-samarbetet.

 PFF-samarbetet syftar till att öka förmågan att delta i internationella

fredsfrämjande insatser, till att förbättra räddningstjänsten, till att

effektivisera civilt försvar och beredskapsplanering samt till att förbättra den

demokratiska kontrollen av försvarssektorn. Inriktningen av det svenska stödet

till de baltiska länderna stämmer väl överens med de övergripande målen för PFF.

De gemensamma PFF-aktiviterna stärker och utvecklar därigenom

Östersjösamarbetet. PFF-samarbetet bidrar även till att allt starkare väva in de

baltiska länderna i europeiska säkerhetsstrukturer, vilket ligger i Sveriges

intresse. Brist på utbildad personal utgör ett allvarligt hinder för baltisk

medverkan i PFF-samarbetet. Insatser för uppbyggande av de baltiska ländernas

totalförsvar går därför hand i hand med ökad baltisk förmåga att delta i detta

samarbete.

 Sverige har deltagit i ett antal PFF-övningar i närområdet. Hittills har det

svenska deltagandet huvudsakligen bestått av militära och civila marina

resurser. Regeringen anser att PFF-övningar som äger rum i det svenska

närområdet även fortsättningsvis skall prioriteras. För att ytterligare stödja

det regionala Östersjösamarbetet är det regeringens avsikt att bredda det

svenska deltagandet i PFF-övningar i vårt närområde till att omfatta även andra

relevanta delar av totalförsvaret.

 Stöd åt internationell fredsfrämjande och humanitär verksamhet är en av

totalförsvarsmyndigheternas huvuduppgifter. Dessa internationella uppgifter

ställer höga krav på vår förmåga att samarbeta med andra länder och kräver

anpassning till internationell standard vad gäller såväl materiel som metoder.

Sveriges deltagande i FN-insatser och inte minst IFOR har understrukit PFF-

samarbetets stora betydelse och värde. Samarbetet bidrar till att öka vår

samverkansförmåga och i detta avseende har de gemensamma PFF-övningarna varit

särskilt värdefulla.

 Sverige har en bred och lång erfarenhet av internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser. Genom att delta i PFF-övningar bidrar Sverige till att öka

sin egen och andra länders förmåga i dylik verksamhet. Sverige kommer under år

1997 att stå värd för flera PFF-övningar. Vidare arrangerar Sverige kurser och

seminarier för PFF och bidrar därigenom även med kunskaper och erfarenheter för

uppbyggandet av civilt försvar, räddningstjänst och demokratiska

kontrollprocesser i andra PFF-länder.

 Sverige har hittills deltagit i PFF-övningar med främst mark- och

marinstridskrafter. Militärhögskolan (MHS) har på uppdrag av regeringen utfört

en studie över de rent militärtekniska förutsättningarna för svenskt deltagande

med marin- och flygstridskrafter i fredsfrämjande insatser och övningar. MHS

anser i sin rapport att deltagande med marin- och flygstridskrafter i

internationella insatser och övningar ökar det svenska förvarets totala förmåga

och förespråkar därför deltagande i såväl insatser som övningar. MHS hävdar att

svenska marin- och flygstridskrafter har fördelar som gör dem väl lämpade att

delta i internationella fredsfrämjande insatser. Tekniska anpassningar och

betydande utbildningsinsatser måste dock, i varierande utsträckning, genomföras

för att svenska stridskrafter skall kunna samverka effektivt internationellt

enligt MHS.

 Regeringen anser att Sverige även fortsättningsvis bör delta i PFF-övningar

med enheter från samtliga försvarsgrenar för att stärka förmågan att kunna

genomföra internationella fredsfrämjande insatser på ett säkert och effektivt

sätt. PFF-övningar i Östersjöområdet med en bred deltagarkrets fyller en viktig

förtroendeskapande funktion. Vi bör i första hand sträva efter att förbättra

samverkansförmågan för sådana typer av enheter som kan förväntas efterfrågas för

internationella fredsfrämjande insatser och där svenska resurser är särskilt väl

lämpade. Sverige bör således ej satsa några betydande resurser inom sådana

områden där andra internationella aktörer är bättre rustade. Exempelvis kan

deltagande i internationella fredsfrämjande insatser med svenskt jakt- och

attackflyg komma att kräva både stora anpassningar och stora kostnader, vilket

bör beaktas vid beslut om svenskt deltagande i PFF-övningar.

 Sammanfattningsvis är PFF-samarbetet betydelsefullt utifrån både alleuropeiska

säkerhetspolitiska utgångspunkter och för att öka förtroendet mellan

Östersjöländerna. Sveriges deltagande i PFF är likaså ett viktigt led i

utvecklandet av totalförsvarets interoperabilitet och kunskapsutbyte med andra

länder och organisationer. Det är mot denna bakgrund som regeringen har för

avsikt att, tillsammans med andra PFF-länder, vidareutveckla och fördjupa PFF-

samarbetet.

8.4 Militära internationella insatser

Sverige skall utveckla sin förmåga för att även fortsättningsvis kunna medverka

i fredsfrämjande insatser. Regeringen anser därför att följande organisatoriska

åtgärder bör vidtas.

 Inom Försvarsmakten skall med utgångspunkt från nuvarande SWEDINT bildas ett

internationellt kommando. Regeringen återkommer med förslag därom i kapitel 11.

Kommandot skall organisera, utbilda och understödja de fredsfrämjande insatser

som Sverige medverkar i. Utöver den operativa ledning som utövas av ansvarig

chef i insatsområdet, ansvarar chefen för det internationella kommandot för

ledning vad avser t.ex. logistik, personal och ekonomifrågor.

 Som angetts tidigare är en av huvuduppgifterna för totalförsvars-myndigheterna

att bygga upp resurser och att förbereda för internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser. Det är viktigt att denna karaktär av huvuduppgift

genomsyrar uppbyggnaden av det internationella kommandot, såväl vad gäller dess

ledning som ställning inom Försvarsmaktens organisation. Genom det

internationella kommandot blir det möjligt att ytterligare förbättra

samordningen och effektiviseringen inom Försvarsmakten avseende de

internationella insatserna. Även det nordiska samarbetet bör ytterligare kunna

utvecklas.

 Kommandot skall inrymma kapacitet att delta i varaktiga fredsfrämjande

insatser med en styrka som bör vara så organiserad att den kan utgöra en

självständig enhet på bataljonsnivå inom ramen för en större internationell

styrka. Sverige har hittills deltagit i fredsfrämjande insatser med främst

markstridskrafter. I det internationella kommandot skall även marin- och

flygstridskrafter kunna ingå. En viktig fråga i detta sammanhang är i vad mån

förbandsenheter från andra nationer skall kunna ingå i den svenska enheten.

 Verksamheten inom Försvarsmaktens särskilda enhet för humanitära insatser,

Swedrelief, bör enligt regeringens mening föras över till Statens räddningsverk.

Regeringen återkommer till detta i avsnitt 8.5.

 Specialenheter för ledning, fältarbeten t.ex. minröjning, transporter samt

hälso- och sjukvård skall organiseras vid det internationella kommandot. Dessa

skall även kunna delta i civila och humanitära insatser. Civil expertis skall

därför medverka i ledningen för specialenheterna. Nyckelpersonal bör knytas till

dessa enheter på ett sätt som motsvarar krigsplacering. Annan lämplig och

frivillig personal bör förtecknas i ett specialistregister. Materielplaner bör

upprättas. Syftet härmed är att enheterna skall kunna hålla en hög

grundberedskap. Då svensk specialistmedverkan aktualiseras skall den

efterfrågade enhetens insats-beredskap snabbt kunna höjas. En av

specialenheterna skall ingå i snabbinsatsstyrkan enligt nedan. Kommandot bör

vidare hålla en kader av snabbt tillgänglig personal för tjänstgöring som

militärobservatörer och stabsofficerare samt för specialistuppdrag.

 Försvarsmakten bör inom det internationella kommandot organisera en

snabbinsatsstyrka som skall bestå av ett mekaniserat skyttekompani,

ledningspersonal samt en av specialenheterna enligt ovan av kompanis storlek.

Snabbinsatsstyrkan bör kunna insättas i ett krisområde femton till trettio dagar

efter regeringens beslut. Sammansättningen från olika specialenheter i styrkan

skall kunna skifta långsiktigt över tiden beroende på internationell

efterfrågan och nationell kompetensutveckling. Insatser utomlands med denna

styrka bör begränsas till högst sex månader. Ett år efter avslutad insats bör

snabbinsatsstyrkan ånyo vara insatsberedd. Beredskapspersonalen till

snabbinsatsstyrkan skall i så stor utsträckning som möjligt rekryteras bland

personal som nyligen återvänt efter utlandstjänst.

 I anslutning till organiserandet av de styrkor som ingår i det internationella

kommandot skall strävan vara att så långt möjligt rationalisera rekrytering,

utbildning och rotationssystem för dessa. Erfarenheterna

från denna internationella tjänstgöring är värdefulla för Försvarsmakten och

synnerligen betydelsefulla som grund för tjänstgöring i snabbinsatsstyrkan.

 Volym och innehåll i den svenska styrkan skall efterhand kunna anpassas till

efterfrågan och tillgängliga ekonomiska resurser. Resurser för internationella

fredsfrämjande truppinsatser anvisas under anslaget A2 (kapitel 20) som skapas

genom överföring från Utrikesdepartementet från och med år 1997.

 Genom denna organisation av förberedelser för internationella militära

insatser skapas, enligt regeringens mening, en effektiv bas för en fortsatt

svensk framträdande roll i det internationella fredsfrämjande arbetet.

 Det är värt att erinra om att svenskt deltagande med väpnad personal utomlands

är författningsreglerat, vilket får konsekvenser för bl.a. mandatfrågor och

beslutsformer vid fredsfrämjande insatser. Detta gäller dock inte civil

personal.

8.5 Civila internationella insatser

Svenska myndigheter och organisationer som har till uppgift att tillhanda-hålla

resurser för civila insatser - främst Statens räddningsverk och Försvarsmaktens

särskilda enhet för humanitära insatser, Swedrelief, samt Rikspolisstyrelsen -

har gjort värdefulla insatser i flertalet av de större humanitära katastroferna

under de senaste åren. Sverige har därmed kunnat tillmötesgå förfrågningar om

insatser från framför allt organisationer inom FN-systemet.

 Regeringen anser att åtgärder bör vidtas för att förbättra den svenska

beredskapen för att kunna medverka i internationella hjälpinsatser. Den

nuvarande organisationen för svensk medverkan i sådana insatser bör utvecklas

och effektiviseras. I det fortsatta arbetet med att förbättra verksamheten

kommer regeringen att föra en nära dialog med berörda myndigheter.

 Det bör även framgent vara regeringen och inte myndigheterna själva som fattar

beslut om varje insats och om de medel som kan erfordras härför.

 Genom deltagandet i civila insatser utomlands har Statens räddningsverk

förvärvat omfattande erfarenheter från internationellt katastrof- och

räddningsarbete. Swedreliefs verksamhet har många beröringspunkter med Statens

räddningsverks internationella arbete. I syfte att utveckla och förbättra

Sveriges deltagande vid civila internationella insatser anser regeringen att

Swedrelief skall föras över från Försvarsmakten till Statens räddningsverk, som

i framtiden skall svara för genomförandet av katastrof- och räddningsinsatser i

andra länder. Denna uppgift avser inte sådana insatser som sker enligt

internationella överenskommelser eller är reglerade i annan ordning. Statens

räddningsverk skall också ha en beredskap för att kunna ställa resurser till

förfogande i den inledande återuppbyggnadsfasen.

 Den verksamhet som nu förs över till Statens räddningsverk skall bedrivas vid

det internationella kommandot. Avsikten med detta är att skapa förutsättningar

för en ökad samverkan mellan militär och civil kompetens såväl i planering som

utbildning inför internationella insatser.De svenska katastrof- och

räddningsinsatserna har hittills utformats i enlighet med vad som efterfrågats

av internationella organisationer och FN-systemet. Statens räddningsverk och

Swedrelief har utifrån den definierade efterfrågan i varje särskild katastrof-

eller räddningssituation kunnat sätta samman olika typer av insatser. Genomförda

insatser har varierat till storlek och sammansättning, beroende på insatsens

karaktär. Regeringen anser att detta arbetssätt även fortsättningsvis bör prägla

de svenska insatserna.

 Ett system för särskilda insatsstyrkor, som sätts samman utifrån efterfrågan,

bör vidareutvecklas i syfte att säkerställa den flexibilitet som hittills

präglat verksamheten. En utgångspunkt bör vara den personalpool som har byggts

upp av såväl Statens räddningsverk som Swedrelief genom att yrkesutbildade och

experter frivilligt har anmält sitt intresse av att delta i internationell

verksamhet. Även totalförsvarspliktiga som utbildats med civilplikt bör

frivilligt kunna ingå som en framtida resurs i detta sammanhang.

 En form av insatser kan t.ex. vara förutbestämda insatspaket, s.k. Service

Packages, vilka efterfrågas av organisationer inom FN-systemet. Planeringen och

utformningen av sådana insatspaket bör göras i nära samverkan med SIDA och

berörda FN-organisationer.

 Det internationella kommandot avses få specialenheter för fältarbeten,

transporter, hälso- och sjukvård samt ledning. Enheterna skall även kunna

medverka i civila humanitära insatser.

 Överstyrelsen för civil beredskap skall enligt sin instruktion samordna

planeringen inom det civila försvaret. Vad gäller de funktionsansvariga

myndigheternas internationella verksamhet av betydelse för det civila försvaret

bör Överstyrelsen förbättra sin överblick. Dessa myndigheter bör därför till

Överstyrelsen en gång om året redovisa sådan verksamhet.

 Överstyrelsen bör även vidareutveckla sin förmåga att om det uppstår en

internationell kris, som har effekt på Sveriges egen försörjningssituation, då

kunna föreslå en avvägning mellan utnyttjandet av det civila försvarets resurser

för nationella och internationella behov. Regeringen återkommer i kapitel 12

beträffande Överstyrelsens uppgifter i detta avseende.

8.6 Utbildningsfrågor

Ett antal myndigheter bedriver utbildning av militär respektive civil personal

som förberedelse inför deltagande i internationell verksamhet. Nuvarande

utbildning inom respektive sakområden fungerar väl. De delar av utbildningen som

är av gemensamt intresse för civila och militära deltagare bör dock hanteras

sammanhållet. Kunskaper om stationerings-landet och andra förutsättningar för

insatsen är exempel på sådana gemensamma utbildningsbehov.

 Regeringen lägger särskild vikt vid s.k. multifunktionella operationer. Sådana

operationer ställer höga krav på god samverkan mellan de militära och civila

grupper som deltar i en sådan insats. Den förberedande utbildningen bör därför

inriktas på att möta dessa tillkommande behov. En viktig målsättning är att

bidra till attitydförändringar och ökad förståelse för olika verksamheters

särskilda arbetsförhållanden.

 Det är realistiskt att räkna med att svenska enheter i mycket stor

utsträckning kommer att samverka med militära och civila enheter från andra

nationer. Utformningen av den framtida utbildningen bör därför bygga vidare på

internationellt samarbete. En väl utformad utbildning inom detta område kan även

vara av intresse för personal från andra länder. Ett brett utländskt deltagande

i utbildningen skall eftersträvas. När det gäller det specifika nationella

militära utbildningsbehovet skall snabbinsatsstyrkan prioriteras.

 Regeringen avser att utse en särskild utredare, en koordinator, för att bl.a.

föreslå former för samordning av utbildning för internationell verksamhet.

Koordinatorn placeras vid det internationella kommandot, men är fristående från

berörda myndigheter och skall kunna initiera gemensamma civila och militära

utbildningsprojekt.

 Koordinatorn utses för en period av två år och skall ha följande

huvuduppgifter:

- föreslå åtgärder för samordning och planering av utbildning för militär och

civil personal inför internationella insatser.

- Denna utbildning skall även, i avgiftsfinansierad form, erbjudas annan

personal (t. ex. representanter från enskilda organisationer) som skall verka i

dessa sammanhang,

- utreda möjligheterna till en framtida samordnad utbildning av militär och

civil personal inför internationella insatser, samt lämna förslag på hur den

framtida utbildningen skall organiseras och bedrivas kostnadseffektivt och

- informera sig om möjligheter till och erfarenheter av utbildning i andra

länder.

8.7 Övriga internationella frågor

I prop. 1995/96:12 redogjorde regeringen för hur den svenska försvars-sektorns

internationella kontakter kraftigt ökat som en följd av den säkerhetspolitiska

utvecklingen i Europa. Regeringen redovisade vidare mot denna bakgrund vissa

allmänna överväganden och förslag med det övergripande målet att förbättra

samordning, prioritering och avvägning av den internationella verksamheten.

 Regeringen avser att i den ordinarie dialogen med myndigheterna närmare

precisera förslagens innebörd. I detta sammanhang kan nämnas att särskilda

koordineringsmöten på hög nivå kommer att genomföras och utgöra ett forum för

dialog mellan Försvarsdepartementet och myndigheterna för att förbättra den

övergripande samordningen av den internationella verksamheten. Syftet är främst

att informera om och diskutera sådana internationella frågor som kan kräva

samordning och prioritering såväl på regerings- som myndighetsnivå.

 Vidare kommer åtgärder att vidtas för att försvarssektorns representation i

andra länder och vid internationella organisationer i högre utsträckning än i

dag skall tillvarata Sveriges samlade intressen. Bl.a. kommer nuvarande ordning

med försvarsattachéer att i några fall kompletteras med särskilda rådgivare i

försvarsfrågor som verkar direkt under Försvarsdepartementet.

 Vidare bör åtgärder vidtas för att tillvarata den erfarenhet som svensk

personal nu får genom deltagande i internationell verksamhet. Internationell

tjänst bör därvid utgöra ett kriterium vid meritvärdering.

 Det är också viktigt att en kompetensutveckling sker inte minst för att bredda

underlaget för rekrytering av svensk personal till internationella uppdrag.

Detta bör bl.a. ske genom ökade möjligheter till växel-/utbytestjänstgöring.

 Regeringen anser att Försvarsmakten och Statens räddningsverk gentemot

arbetsmarknaden skall informera om de för arbetslivet värdefulla erfarenheter

som personalen vunnit genom deltagande i den internationella verksamheten.

Eventuella kostnader för denna verksamhet skall finansieras inom respektive

myndighets anslagsram.

9 Frivillig försvarsverksamhet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| De frivilliga försvarsorganisationerna utgör en viktig resurs för|

| landets försvar. De frivilliga försvarsorganisationernas |

| samarbete med frivillig försvarsverksamhet i Baltikum skall ges |

| ökat stöd. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Nuvarande finanseringssystem för den frivilliga försvars- |

| verksamheten skall utvärderas. |

--------------------------------------------------------------------

 De frivilliga försvarsorganisationerna utgör genom sitt starka engagemang och

sin breda kompetens inom skilda områden i samhället en viktig resurs för landets

försvar. Det är en tillgång för ett land att ha ett folkförsvar där var och en

efter sin förmåga och kunskap bidrar till landets beredskap.

 För att ytterligare stärka folkförsvarstanken anser regeringen det värdefullt

att de frivilliga försvarsorganisationerna i sin verksamhet ägnar särskild

uppmärksamhet åt rekrytering av kvinnor och invandrare.

 Som ett uttryck för den stora betydelse regeringen ger de frivilliga

försvarsorganisationerna och deras verksamhet föreslår regeringen inte någon

besparing när det gäller de statliga resurserna för verksamheten år 1997.

 Den kommande reduceringen av den militära grundorganisationen och användningen

av totalförsvarsresurser för dels genomförande av internationella fredsfrämjande

och humanitära insatser, dels stärkande av samhällets samlade förmåga att möta

svåra påfrestningar i fred kommer att innebära förändrade uppgifter och

förutsättningar men även nya möjligheter för de frivilliga

försvarsorganisationerna. I denna situation är det av vikt att berörda

myndigheter även i framtiden på olika sätt stödjer de frivilliga

försvarsorganisationerna i deras verksamhet.

 Fr.o.m. den 1 juli 1994 gäller ett nytt system för finansiering av de

frivilliga försvarsorganisationernas verksamhet. Det nya systemet syftar till

att ge de frivilliga försvarsorganisationerna bättre möjligheter att verka i

större ekonomisk trygghet och stabilitet genom att de medel som tilldelas

organisationerna blir relativt oberoende av eventuella fluktuationer i

utbildningsverksamheten. Syftet med det nya systemet har även varit att få ett

förtydligande av de frivilliga försvarsorganisationernas ställning som enskilda

frivilliga sammanslutningar och att få till stånd en förbättring av

statsmakternas möjligheter till mål- och resultatstyrning.

 Stödet till de frivilliga försvarsorganisationernas verksamhet fördelas på två

verksamhetsområden. Den ena delen avser regeringens stöd till de frivilliga

försvarsorganisationernas verksamhet vad gäller ledning/administration,

rekrytering och försvarsupplysning och finansieras genom ett särskilt anslag.

Den andra delen avser de frivilliga försvarsorganisationernas

utbildningsverksamhet och finansieras genom medel inom ramen för anslagen

Befolkningsskydd och räddningstjänst respektive Försvarsmakten samt funktionen

Hälso- och sjukvård m.m..

 Regeringen vill i detta sammanhang framhålla vikten av det samarbete som vissa

av de frivilliga försvarsorganisationerna bedriver vad avser de baltiska

staterna. (Se även avsnitt 8.2 Samarbete i Östersjöområdet). De frivilliga

försvarsorganisationernas samlade erfarenhet kommer att vara till en allt större

hjälp vid uppbyggnaden av en frivillig förvarsverksamhet i Baltikum. Regeringen

anser det viktigt att stödja de frivilliga försvarsorganisationernas möjlighet

att öka detta samarbete. För detta ändamål avser regeringen att till några

utvalda frivilliga försvarsorganisationer avdela medel.

 Mot bakgrund av att nuvarande finansieringssystem tillämpats under två

budgetår, 1994/95 och 1995/96, avser regeringen låta utvärdera om det avsedda

syftet med det nya finansieringssystemet - bl.a. förbättrad mål- och

resultatstyrning, stabilitet och ökad självständighet för de frivilliga

försvarsorganisationerna - har uppnåtts.

 Ett viktigt syfte med utvärderingen blir också att stärka kopplingen mellan

finansieringssystemet och dess möjlighet att stödja verksamheter som är särskilt

betydelsefulla för totalförsvaret. Detta kommer att innebära en prioritering av

medel till de frivilliga försvarsorganisationer som bedriver en särskilt

värdefull verksamhet för totalförsvaret.

 I avvaktan på ovanstående utvärdering föreslås inga förändringar vad gäller

den frivilliga försvarsverksamheten eller det nuvarande finansieringssystemet.

10 Ledning

10.1 Ledningssystemets utveckling

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Nuvarande nivåer i ledningssystemet bibehålls. Antalet |

| ledningsorgan reduceras dock. |

| |

| Varje ledningsorgan utformas individuellt med hänsyn till |

| behovet. |

| |

| Försvarshögkvarteret och de tre militärområdesstaberna bibehålls.|

| Kaderorganisationen reduceras. |

| |

| Försvarsområdena reduceras i antal från nuvarande 26 till |

| inledningsvis 16. |

| |

| Ledningskompetensen förbättras genom bl.a. utökad utbildnings- |

| och övningsverksamhet. |

| |

| Satsningarna på de civila ledningsorganens ledningsresurser på |

| fredsarbetsplats fortsätter. |

--------------------------------------------------------------------

10.2 Utgångspunkter

I försvarsbeslutets första etapp anslöt sig riksdagen i stora delar till vad

regeringen föreslagit om utgångspunkter för det fortsatta arbetet med

ledningssystemets utveckling. Riksdagen tillkännagav vidare att underlagsarbetet

måste leda fram till en helhetslösning där skilda delar av de militära och

civila ledningsfunktionerna och ledningssystemen är avstämda mot varandra.

 Riksdagen anger bl.a. att den nya säkerhetspolitiska situationen innebär att

totalförsvarets ledningsorganisation i krig och fred behöver förändras och

framhåller vikten av att ha ett effektivt fungerande ledningssystem i de

framtida situationer och stridsmiljöer som kan förutses, liksom för aktuella

ledningsuppgifter i den fredstida verksamheten. Riksdagen pekar också på behovet

att ompröva det nuvarande ledningssystemet med hänsyn till andra förändrade

villkor, inte minst den tekniska utvecklingen.

 Beträffande det militära ledningssystemet framhåller riksdagen bl.a. att

förmågan att leda våra stridskrafter under mycket svåra förhållanden har stor

betydelse. Det framtida militära ledningssystemet måste sålunda vara i balans

med hänsyn till

- antalet förband som skall ledas och de uppgifter som dessa förband skall lösa

i krig och fred,

- behovet av samverkan med olika delar av det civila försvaret i krig och i

fred,

- utvecklingen av civila ledningsstrukturer i fred och i krig och

- den tekniska utvecklingen, främst inom informationsteknologin.

10.3 Ledning och samordning inom totalförsvaret

Totalförsvarets ledningssystem måste kunna fungera effektivt och smidigt i många

olikartade situationer, vid fredstida förberedelser, vid svåra påfrestningar på

samhället i fred, vid kriser och under krig. Trots att varje situation ställer

sina speciella krav på ledningssystemet kommer krigets krav att vara

dimensionerande eller starkt styrande.

 Ledningssystemet skall medge ett framgångsrikt försvar mot en kvantitativt

begränsad men kvalificerad angripare. Angreppet kan sättas in överraskande, med

stor kraft och mot många mål över vårt territorium. Det kan pågå dygnet runt och

under alla väderförhållanden. Inledningsvis kommer en angripare alltid att ha

initiativet och kunna välja tid, plats, medel och metoder. Sannolikt kommer en

betydande del av de inledande insatserna att direkt eller indirekt riktas mot

vårt ledningssystem.

 Vi måste kunna reagera och agera snabbt. En väl känd samsyn eller gemensam

doktrin, som utvecklas och förmedlas genom övningar och andra förberedelser, är

en nödvändig förutsättning för att tillfällen till initiativ skall kunna gripas

utan att kräva omfattande åtgärder för samordning.

 Vi måste kunna överleva och motstå den informationskrigföring en angripare

sannolikt tillgriper. Detta kräver ett vitt spektrum av tekniska, fysiska och

psykologiska skyddsåtgärder. Samtidigt måste utgångspunkten vara att

ledningssystemet inte får förutsättas fungera fullständigt och kontinuerligt.

Alternativa förfaringssätt som innebär en lägre ambition i ledningen och som

kräver att lägre nivåer handlar självständigt måste finnas. Även för dessa

syften är en gemensam doktrin av stor betydelse.

 Inom Försvarsmakten utvecklas sedan länge metoder och materiel för såväl aktiv

som passiv telekrigföring. Dessa verksamheter bör fortsättas och utvidgas till

att även omfatta andra aspekter av informations-krigföring.

 Utvecklingen av informationsteknologin är av stor betydelse. Den gör det

möjligt att inhämta, överföra och bearbeta stora informationsmängder på kort

tid. Information kan presenteras på ett för användaren "skräddarsytt" sätt. I

ökande utsträckning kan beslutsprocessen stödjas av simuleringar, prognoser och

andra beskrivningar av framtiden. IT-utvecklingen medför samtidigt risker för

exempelvis detaljstyrning. På sikt bedöms denna utveckling medge en betydande

ökning av flexibiliteten och anpassbarheten i ledningssystemet inom

totalförsvaret.

 Ett grundläggande mål vid utvecklingen av ledningssystemet är att åstadkomma

ett sammanhållet system - en homogen ledningskedja. Ledningssystemets struktur

måste återspegla såväl ledningsansvar och samordningskrav som de praktiska

möjligheterna att genomföra ledningen.Kommunikations- och informationssystemen

måste kunna samverka tekniskt och vara i balans inom hela ledningssystemet.

Arbetsmetoder och synen på ledning bör vila på en gemensam grund för att t.ex

onödiga tidsfördröjningar inte skall uppstå.

 Riksdagen lade i 1992 års försvarsbeslut fast vissa principer för

ledningssystemet inom totalförsvaret. De omfattade bl.a. kravet på

ledningsförmåga över hela landet med möjlighet att påverka all för

totalförsvaret viktig verksamhet, strävan efter överensstämmelse mellan fred och

kris/krig, vikten av att behoven av samverkan mellan det militära försvaret och

den civila delen av totalförsvaret tillgodoses på alla nivåer och under alla

faser från fredstillstånd till krig, vikten av att ledning och samverkan kan ske

redan från fredsuppehållsplats och kravet att genom olika åtgärder stärka

ledningssystemets motståndskraft.

 Regeringen finner att dessa principer i huvudsak fortfarande är giltiga och

bör ligga till grund för den fortsatta utvecklingen av totalförsvarets

ledningssystem. Formuleringarna beträffande behoven av samordning inom

totalförsvaret kan emellertid uppfattas som alltför generella och behöver därför

ses över.

 Behoven av samordning inom totalförsvaret har under hela efterkrigstiden

bedömts vara mycket stort. Därmed har möjligheterna till samverkan mellan olika

ledningsorgan tillmätts mycket stor vikt och haft en avgörande inverkan på

ledningsstrukturer och sättet att utöva ledning.

 I grunden delar regeringen denna värdering av samordningens betydelse. Däremot

finns det från flera utgångspunkter anledning att se över behoven av och

förutsättningarna för samverkan på de olika nivåerna i ledningssystemet.

 Faktorer som därvid bör beaktas är bl.a. behovet att förbereda

anpassningsåtgärder, den förändrade synen på framtida krisers och krigs

karaktär, utnyttjandet av totalförsvarsresurser vid svåra påfrestningar på

samhället i fred samt den snabba tekniska utvecklingen inom ledningsområdet.

 Regeringen avser att genomföra en analys av behoven av samordning och

principerna för samverkan inom totalförsvaret. En sådan analys är ett viktigt

grundvärde vid en omprövning av ledningsstrukturen beträffande t.ex. antalet

ledningsnivåer.

 Som framgått ovan är det en förutsättning för en effektiv och säker ledning

att ledningsprinciper, arbetsmetoder, system för kommunikation och

informationshantering etc. utvecklas i takt med krav och möjligheter samt att

utvecklingen inom skilda delar av ledningssystemet hålls samman. Regeringen

anser att förutsättningarna för detta är goda. De gemensamma principer som lades

fast i 1992 års försvarsbeslut återspeglas i myndigheternas syn på och planer

för ledningssystemets utveckling. De grundläggande principerna för ledning har

moderniserats. Ett mycket omfattande arbete med utveckling av tekniska

stödsystem pågår. Detta omfattar bl.a. ett totalförsvarsgemensamt system för

datakommunikation, vilket är en förutsättning för den pågående integrationen av

militära och civila datoriserade informationssystem. Den pågående utvecklingen i

såväl "kulturella" som tekniska avseenden är av vital betydelse. Den förutsätter

i sin tur att övningar och annan verksamhet inom ledningssystemet genomförs i

betydande omfattning. Regeringen bedömer att den pågående utvecklingen på 5 - 10

års sikt kommer att påtagligt öka handlingsutrymmet när det gäller att bygga upp

och välja mellan alternativa ledningsstrukturer.

 Bl.a. av de skäl som berörts ovan föreslår regeringen inte några förändringar

av nivåindelningen i ledningssystemet. Däremot bör antalet ledningsorgan

reduceras.

10.4 Det militära ledningssystemet

Grundläggande för utvecklingen av det militära ledningssystemet bör vara en

strävan att åstadkomma ledningsöverlägsenhet i förhållande till en angripare och

att sedan bibehålla denna. Detta förutsätter bl.a. långtgående delegering för

att möjliggöra initiativ på lägre nivåer. Snabbhet och automatik, grundat på en

väl känd doktrin, krävs för att vi skall kunna agera och reagera på kortare tid

än angriparen så att denne kommer i efterhand.

 Som nu bör det militära ledningssystemet utformas med högkvarter och

militärområdesstaber för operativ ledning. Därunder leder taktiska chefer de

krigsförband som tillsammans utgör stridskrafterna.

 En viktig princip för organiserandet är att varje ledningsorgan bör

dimensioneras och utformas utgående från karaktären av dess ledningsuppgifter,

geografiska och andra förhållanden samt mängden förband att leda. Detta kan leda

till att t.ex. två försvarsområdesstaber i olika delar av landet kan se helt

olika ut.

 Regeringens förslag innebär följande.

Högkvarteret bibehålls. Regeringens syn på högkvarterets organisation redovisas

i avsnitt 19.1.3.

 De tre militärområdesstaberna bibehålls. Kaderorganisationen reduceras.

 Antalet försvarsområden reduceras till 16 varvid samverkan i flertalet fall

kommer att ske med två länsstyrelser. Antalet försvarsområden bedöms kunna

reduceras ytterligare när länsindelningen i västra Sverige lagts fast.

 Försvarsområdesstaberna i Kalix och Kiruna omorganiseras till gränsjägarstaber

med uppgift att leda markstrid.

 En fördelningsstab i varje militärområde bibehålls. Antalet reduceras alltså

från 6 till 3.

 Marinkommandoledningarna bibehålls men reduceras personellt.

 Den taktiska ledningen av flygstridskrafter omorganiseras efter hand. De 3

flygkommandona behålls men reduceras personellt. Under överbefälhavaren

organiseras en enhet för central taktisk ledning av flygresurser. Genom att

denna enhet med tilldelade resurser för en viss tid lyder under en

militärbefälhavare skapas förutsättningar för kraftsamling av

flygstridskrafterna samtidigt som flexibiliteten i JAS 39-systemet kan utnyttjas

till fullo.

 De 3 underhållsregementena bibehålls. De övertar efterhand uppgifter från

försvarsområdena, marinkommandona, flygkommandona och underhållsförbanden för

att skapa försvarsmaktsgemensamma lösningar.

 Regeringens förslag till lokalisering av fördelnings- och

försvarsområdesstaber redovisas i kapitel 11.

10.5 Ledningssystem för det civila försvaret

Det civila försvarets ledningssystem innehåller en "områdesdimension" med

nivåerna regering, civilbefälhavare, länsstyrelser/landsting och kommuner samt

en "funktionsdimension" med regering och funktionsansvariga myndigheter. Detta

innebär ofrånkomligen att det civila ledningssystemet blir mera komplext än det

militära.

 Regeringen anser att ledningssystemets grundberedskap inriktas i närtid mot

att skapa en betryggande förmåga att möta de krav som ett väpnat angrepp i

nuvarande omvärldsläge ställer. Härigenom, bedömer regeringen, uppfylls i allt

väsentligt de krav som ställs på ledningssystemet när det gäller att kunna bidra

till förmågan att hantera svåra påfrestningar på samhället i fred.

 Detta innebär att en betryggande ledningskompetens måste skapas genom bl.a. en

utökad utbildnings- och övningsverksamhet.

 En fortsatt satsning bör ske på förstärkning av de civila ledningsorganens

ledningsresurser på fredsarbetsplats, bl.a. vad gäller utveckling och

anskaffning av tekniskt stöd, telesäkerhetsåtgärder, datasystemsäkerhet,

reservkraft och i förekommande fall fysiskt skydd.

 Den vidare inriktningen redovisas i kapitel 20.

11 Försvarsmaktens grundorganisation

11.1 Inledning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens åtgärder |

| |

| En särskild utredare tillkallas för att se över försvarets |

| skolverksamhet. |

--------------------------------------------------------------------

11.1.1 Arbetets bedrivande

Regeringens arbete med grundorganisationens utformning har utgått från

totalförsvarsbeslutets första etapp samt de säkerhets- och försvarspolitiska

bedömningar liksom de förslag till inriktning av krigsorganisationen och

utveckling av ledningssystemet som redovisas i denna proposition.

Försvarsmaktens programplan för försvarets utveckling 1997 - 2001, FMP 97, med

bakomliggande analyser och beräkningar har vidare varit en viktig utgångspunkt.

Härutöver har, bl.a. i samband med ett stort antal uppvaktningar,

framställningar och förslag överlämnats.

 I beredningen har oberoende konsultexpertis anlitats för att kontrollera

Försvarsmaktens underlag vad gäller de ekonomiska kalkylerna. För att, i

enlighet med den för riksdagen tidigare redovisade analysmodellen, tidigt kunna

belysa även konsekvenser av annan typ än försvarspolitiska eller

försvarsekonomiska har inom regeringskansliet en särskild analys av

samhällsekonomiska konsekvenser genomförts. Upplysningar avseende

kommunbeskrivningar har inhämtats från berörda länsstyrelser.

11.1.2 Principfrågor

Riksdagens beslut i den första etappen betonade att beslut om enskildheter i den

framtida utvecklingen inte är möjlig innan helheten kan överblickas. Något

ställningstagande till antalet avvecklingar och än mindre om var sådana kunde

bli aktuella gjordes sålunda inte.

 De slutsatser om fortsatt osäkerhet om framtiden som regeringen redovisar i

det säkerhetspolitiska avsnittet innebär för grundorganisationens vidkommande

bl.a. krav på anpassningsförmåga och flexibilitet. Anpassningsförmågan bör

tillgodoses genom att garnisoner med goda utvecklingsmöjligheter bibehålls och

genom en spridning över landet som tar hänsyn även till andra förhållanden än de

omedelbara hoten. Förutsättningarna för utbildning och annan verksamhet har noga

analyserats och utvecklingspotentialen har härvid tillmätts stor betydelse.

Miljöaspekterna har i detta sammanhang vägts in. De beräkningar som redovisats

av Försvarsmakten har utnyttjats för den jämförande ekonomiska analysen.

 Regeringen menar att också kraven på folklig förankring, som också utvecklades

i försvarsbeslutets första etapp, ställer krav på att Försvarsmaktens verksamhet

har en tillfredsställande geografisk spridning. Regeringen kommer därför att se

till att varje län även i fortsättningen innefattar minst en militär

organisationsenhet. På flertalet av de orter, där enligt detta förslag

försvarsområdesstaberna avvecklas, kommer en militär enhet, i huvudsak

lokaliserad med närhet till länsstyrelse, bl.a. som stöd för den frivilliga

försvarsverksamheten och för kontakt med kommunerna, att bibehållas.

 Osäkerheten om framtiden har också lett till att regeringen inte nu föreslår

åtgärder som inte med rimlig säkerhet har en långvarig beständighet.

Omlokalisering av verksamheter där den framtida strukturen inte är klarlagd bör

undvikas, särskilt i de fall sådana omlokaliseringar är förenade med påtagliga

investeringskostnader eller andra kostnader. Härigenom minskar också behovet av

lånefinansierade investeringar och därigenom statens upplåningsbehov. Sådana

hänsynstaganden för att förstärka statens finanser ingick inte i regeringens

anvisningar till Försvarsmakten inför försvarsmaktsplanen.

 Regeringen framhåller i tidigare avsnitt Östersjöområdets stora betydelse.

Gotland och dess betydelse för Sveriges samlade försvar är från flera

utgångspunkter centralt i detta sammanhang. Det är därför regeringens mening att

även sådana åtgärder som skulle kunna uppfattas som att försvarets verksamhet på

Gotland tillmättes minskad betydelse måste uppmärksammas.

 Av såväl principiella som ekonomiska skäl bör Försvarsmaktens verksamhet så

långt möjligt samordnas. Inom myndigheten bedrivs en omfattande utbildnings-

verksamhet vid ett stort antal skolor. Dessa skolor återspeglar i betydande

utsträckning försvarsgrens- och truppslagsuppdelningen. Inom områden som teknik,

informationsteknologi, skydd, hälso- och sjukvård, men även olika typer av mer

generell officersutbildning, bedrivs utbildning på flera skolor. Det kan

ifrågasättas om inte sådan utbildning i högre grad dels bör ske gemensamt för

Försvarsmakten, dels kan samordnas eller samutnyttjas inom hela totalförsvaret.

Skolverksamheten inom Försvarsmakten har utretts tidigare men något samlat grepp

med utgångspunkt i totalförsvarets behov har inte tidigare tagits. De förslag

till förnyelse av totalförsvaret som regeringen lämnar i denna proposition

understryker betydelsen av detta. En sådan översyn bör därför ske. Det ligger

nära till hands att låta Försvarsmakten genomföra utredningen. Skolverksamheten

måste emellertid också bedömas i ett brett perspektiv med hänsyn till att mycket

av den har betydande kopplingar till olika civila högskolor och annan civil

utbildning. Regeringen avser därför att tillkalla en särskild utredare med

uppgift att se över utbildningen för främst anställd militär och civil personal.

Utredaren skall särskilt eftersträva ökad samordning inom Försvarsmakten men

även pröva möjligheterna till samordning med totalförsvaret i övrigt.

Utredningen skall ske i nära samarbete med Försvarsmakten.

 Riksdagens revisorer har studerat Försvarsmaktens utnyttjande av myndighetens

och Försvarets materielverks skjutplatser och provanläggningar. Regeringen avser

att i samband med den löpande uppföljningen av myndigheterna särskilt

uppmärksamma denna fråga.

11.1.3 Samhällsekonomisk analys

Utgångspunkten för den samhällsekonomiska analysen har varit de riktlinjer som

finns redovisade i 1995 års budgetproposition (prop. 1994/95:100, bil 5). Enligt

dessa riktlinjer skall de av Försvarsmakten upprättade försvarsekonomiska

kalkylerna kompletteras med samhällsekonomiska faktorer för att åstadkomma ett

beslutsunderlag som även belyser konsekvenserna för de orter som berörs av

avvecklingar. Analysen innehåller följande delar:

- samhällsekonomiskt konsekvensresonemang

- analys av de offentliga transfereringarna

- regionalpolitisk analys.

 Analysen finns redovisad i promemorian "Samhällsekonomisk analys", vilken

finns i Försvarsdepartementets akt.

 Enligt regeringens mening är de samhällsekonomiska effekterna belysta.

11.1.4 Samband mellan krigs- och grundorganisation

Försvarsmaktens grundorganisation består av kaderorganiserade krigs-förband,

utbildningsförband och skolor m.m.. De kaderorganiserade krigs-förbanden är

sådana viktigare förband som har en större eller mindre del av sin personal

permanent tjänstgörande vid förbandet, t.ex. vissa ledningsförband

(högkvarteret, militärområdes- och försvarsområdesstaber, marin- och

flygkommandon m.fl.), brigader av olika typer, fartygsflottiljer etc. Övriga

delar av grundorganisationen, utbildningsförband och skolor m.m., finns alltså

inte i krigsorganisationen, utan är enheter som upphör vid mobilisering.

 Om krigsorganisationen reduceras påverkas grundorganisationen såväl direkt som

indirekt. Om en brigad eller ett annat kaderorganiserat förband utgår ur

krigsorganisationen påverkar detta direkt grundorganisationen. Om däremot

krigsförband som inte är kaderorganiserade - t.ex. ett antal luftvärnsförband -

avvecklas sker inga direkta förändringar av grundorganisationen. Däremot minskar

belastningen på de utbildnings-förband (luftvärnskårerna) som producerar

luftvärnsförbanden. En eller flera av dessa kårer kan då bli aktuell att lägga

ner.

 Det finns ingen omedelbar koppling mellan var ett förband grundutbildas och

var mobilisering skall ske eller var förbandet är tänkt att i första hand

utnyttjas. Striden genomförs med de krigsorganiserade förbanden och inte med de

resurser som närmast förknippas med grundorganisationen. En översikt över var de

kaderorganiserade krigsförbanden är lokaliserade och var grundutbildning och

annan verksamhet sker ger inte en rättvisande bild av hur mobilisering och andra

förutsättningar för försvaret är fördelade över landet. Grund-organisationens

utformning har dock på olika sätt en inverkan på dessa förutsättningar.

Lokaliseringen påverkar var den fast anställda personalen är bosatt.

Krigsorganisationens materiel måste kunna utnyttjas för utbildning m.m. och

mobiliseringsförråden bör av rationalitetsskäl finnas inom rimliga avstånd.

Klimat och terräng kan påverka förbandens användbarhet. Betydelsen av denna

inverkan varierar starkt mellan olika förbandstyper och olika delar av landet.

11.2 Regeringens förslag till åtgärder

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Följande enheter läggs ned före den 1 januari 1999 med alla |

| avvecklingsåtgärder genomförda före den 1 januari 2000. |

| |

| - Nedre Norra arméfördelningen i Östersund |

| - Västra arméfördelningen i Skövde |

| - Mellersta arméfördelningen i Linköping |

| - Försvarsområdesstaberna i Ystad, Växjö, Kalmar, Gävle, Borås,Linköping,

Västerås, Östersund, Kiruna och Kalix |

| - Livgrenadjärbrigaden i Linköping |

| - Älvsborgsbrigaden i Borås |

| - Lapplandsbrigaden i Umeå |

| - Svea artilleriregemente i Linköping |

| - Norrlands artilleriregemente i Östersund |

| - Skånska luftvärnskåren i Ystad |

| - Svea ingenjörkår i Södertälje |

| - Svea trängkår i Linköping |

| - Hälsinge flygflottilj i Söderhamn |

| - Krigsflygskolan i Ljungbyhed |

| |

| Följande enheter inrättas under försvarsbeslutsperioden. |

| |

| - Försvarsmaktens helikopterflottilj på Malmen |

| - Försvarsmaktens underrättelse- och säkerhetscentrum i Uppsala |

| - Försvarsmaktens försörjningscentrum |

| - Arméns taktiska centrum i Enköping |

| |

| Vidare föreslås att |

| |

| - Öresunds marindistrikt inordnas i marinkommandoorganisationen |

| - Karlskrona örlogsskolor inordnas i Berga örlogsskolor |

| - SWEDINT i Södertälje omorganiseras till Försvarsmaktens inter-|

| nationella kommando |

--------------------------------------------------------------------

 Regeringens förslag beträffande grundorganisationen framgår av det följande.

Inledningsvis vill regeringen därvid betona att regeringens förslag till

helhetslösning sammantaget inte innebär några ökade kostnader under

försvarsbeslutsperioden jämfört med det förslag Försvarsmakten redovisat i

försvarsmaktsplanen.

 Regeringens förslag till inriktning av krigsorganisationen och

ledningssystemet redovisas i avsnitt 7.4 respektive kapitel 10. Innebörden från

grundorganisationssynpunkt är i stort att

- armébrigaderna reduceras från 16 till 13,

- arméfördelningsstaberna reduceras från 6 till 3,

- fördelningsförbanden i övrigt reduceras till sitt antal med ca entredjedel,

- försvarsområdesstaberna reduceras från 26 till 16,

- ytstridsfartygen reduceras från 30 till 24,

- ubåtarna reduceras från 12 till 9,

- de rörliga kustförsvarsförbanden bibehålls medan de fasta kustförsvars-

förbanden reduceras till ca hälften,

- stridsflygdivisionerna reduceras från 16 till 13,

- det lätta attackflyget avvecklas,

- flygbasbataljonerna reduceras från 24 till 16.

 När det gäller södra Sverige föreslår regeringen att Skånska luftvärnskåren,

Lv 4, i Ystad läggs ned. Minskningen av antalet luftvärnsförband i

krigsorganisationen innebär att en av de två luftvärnskårerna i Södra

militärområdet bör avvecklas. En avveckling i Ystad, tillsammans med den

avveckling i Borås som föreslås i det följande, ger bättre förutsättningar för

en ekonomiskt fördelaktig helhetslösning än en avveckling av den nyligen

omlokaliserade luftvärnskåren i Halmstad.

 Regeringen föreslår vidare, i enlighet med principen att

krigsförbandsproducerande flygflottiljer i första hand bör vidmakthållas, att

Krigsflygskolan, F 5, i Ljungbyhed läggs ned. Flygutbildningen bör överföras

till Skånska flygflottiljen, F 10, i Ängelhom respektive Upplands flygflottilj,

F 16, i Uppsala. Det bör ankomma på regeringen att efter översynen av

Försvarsmaktens skolor besluta om den framtida lokaliseringen av övriga

verksamheter vid F 5.

 Beträffande försvarsområdesstaberna föreslår regeringen avveckling i Ystad,

Växjö och Kalmar, varvid det blivande Skåne län bildar ett försvarsområde,

Blekinge län ett försvarsområde och Kalmar, Kronobergs och Jönköpings län ett

försvarsområde.

 För att öka rationaliteten föreslår regeringen vidare att Öresunds

marindistrikt i Malmö inordnas i marinkommandoorganisationen i Södra

militärområdet och att Karlskrona örlogsskolor inordnas i Berga örlogsskolor.

Berga örlogsskolor kommer dock även framgent att bedriva verksamhet i

Karlskrona.

 Försvarsmaktens förslag överensstämmer med regeringens, utom beträffande

nedläggningen av Skånska luftvärnskåren i Ystad, där Försvarsmakten i stället

föreslagit att Göta luftvärnskår i Halmstad läggs ned.

 Beträffande västra Sverige föreslår regeringen att Älvsborgsbrigaden och

Älvsborgs regemente i Borås läggs ned. De viktigaste skälen är de begränsade

utvecklingsmöjligheterna beträffande produktion av mekaniserade förband i Borås

garnison och möjligheten att sänka kostnaderna genom att bibehålla garnisonen i

Halmstad.

 Med hänsyn till Göteborgsområdets betydelse bibehålls utbildning av

amfibieförband vid Göteborgs marinbrigad.

 Försvarsmaktens förslag innebär att Flygvapnets Halmstadsskolor, F 14, skall

läggas ned. Regeringen anser emellertid att frågan om formerna och tidpunkten

för avvecklingen av F 14 bör anstå till efter översynen av Försvarsmaktens

skolor. Det bör ankomma på regeringen att besluta om den framtida förändringen

av verksamheterna vid F 14.

 En av de två fördelningsstaberna inom södra militärområdet skall avvecklas.

Regeringen föreslår att Västra arméfördelningen i Skövde läggs ned.

 Som ett led i strävandena efter rationella lösningar föreslår regeringen att

ett försvarsmaktsgemensamt centrum för utbildning och utveckling inom

underhållstjänstområdet inrättas, preliminärt i Skövde. Härvid läggs Arméns

underhållscentrum ner.

 Med hänsyn till pågående översyn av länsindelningen i Västsverige bör

handlingsfriheten att anpassa försvarsområdesindelningen bevaras. Regeringen

föreslår därför tills vidare inga andra förändringar av försvarsområdesstaberna

i området än avvecklingen i Borås.

 Försvarsmakten har föreslagit att Livregementets husarer, K 3, och

Fallskärmsjägarkåren omlokaliseras till Borås respektive Östersund. Mot bakgrund

av regeringens ovan redovisade syn på omlokaliseringar anser regeringen att K 3

och Fallskärmsjägarkåren skall bibehållas i Karlsborg. Däremot bör utbildningen

av stabs- och sambandsförband i Karlsborg upphöra. Den utbildningskapacitet som

finns i Enköping och Boden är tillräcklig.

 Försvarsmaktens förslag skiljer sig från regeringens på flera punkter.

Försvarsmakten föreslår sålunda nedläggning av brigaden respektive

luftvärnskåren i Halmstad men att brigaden i Borås och luftvärnskåren i Ystad

bibehålles. Vidare föreslår Försvarsmakten att utbildnings-verksamheten vid

Göteborgs marinbrigad skall upphöra.

 Försvarsmakten har föreslagit reduktioner av verksamheten på Gotland. Med

hänsyn till öns läge och betydelse anser regeringen att verksamheten inte bör

reduceras på detta sätt. Utbildning av luftvärns- och kustförsvarsförband

avsedda för Gotland bör alltså även fortsättningsvis ske vid Gotlands

luftvärnskår och Fårösunds marinbrigad.

 Beträffande Mellansverige föreslår regeringen att Livgrenadjärbrigaden, IB 4,

Svea artilleriregemente, A 1, och Svea trängkår, T 1, i Linköping samt Svea

ingenjörkår, Ing 1, i Södertälje läggs ned till följd av att krigsorganisationen

minskas. Det viktigaste motivet till valet av A 1, T 1 och Ing 1 är att de

alternativa förbanden Bergslagens artilleriregemente, A 9, i Kristinehamn, Göta

trängkår, T 2, i Skövde respektive Göta Ingenjörkår, Ing 2, i Eksjö samtliga är

samlokaliserade med enheter för central utbildning och utveckling inom respekti-

ve funktion. IB 4 skulle sålunda bli det enda förbandet lokaliserat till

Linköping utan omedelbara samträningsmöjligheter eller stordriftsfördelar. Rege-

ringens förslag att lägga ned IB 4 i Linköping men bibehålla NB 13 i Falun

syftar till att öka andelen vinterutbildade förband.

 Regeringen föreslår vidare att Mellersta arméfördelningen i Linköping samt

försvarsområdesstaberna i Gävle, Linköping och Västerås avvecklas, varvid

Gävleborgs och Dalarnas län bildar ett försvarsområde, Östergötlands och

Södermanlands län ett försvarsområde samt Västmanlands och Uppsala län ett

försvarsområde.

 Regeringen föreslår att Hälsinge flygflottilj, F 15, läggs ned. Andra alter-

nativ, bland dem främst F 10 i Ängelholm, har övervägts. De tyngsta motiven till

regeringens förslag är möjligheterna att snabbt föra över flygutbildning från

Ljungbyhed till Ängelholm som bl.a. har dubbla rullbanor samt förhållandet att

verksamheter i Söderhamn i mindre omfattning behöver flyttas vid en avveckling.

F 10 har vidare miljötillstånd för flygning med tre divisioner JAS 39 Gripen.

Besparingarna vid en avveckling av F 15 blir avsevärt större än om F 10 skulle

lagts ned.

 Frågan om ett internationellt kommando har behandlats i kapitel 8. Regeringen

föreslår att SWEDINT i Södertälje omorganiseras till Försvarsmaktens in-

ternationella kommando.

 Regeringen har i avsnitt 7.4.7 redovisat att Försvarsmaktens helikopter-re-

surser bör samordnas inom ett gemensamt program. Den kader-organiserade

flottiljledningen lokaliseras till Malmen i enlighet med Försvarsmaktens

förslag. Försvarsmaktens samtliga enheter för helikopterverksamhet inordnas i

programmet med bibehållen lokalisering och verksamhetsinriktning i stort. De

marina helikopterdivisionerna omorganiseras dock till två divisioner även i

fred. Lokaliseringen till Malmen underlättas av att målflygdivisionen där

avvecklas. Behovet av målflyg kan tillgodoses på ett mera kostnadseffektivt

sätt.

 Regeringen förutsätter att samordningen av helikopterverksamheten ger ökade

möjligheter till att förbättra räddningsberedskapen inom landet som helhet.

Regeringen kommer särskilt att tillse att en god räddningsberedskap på

Västkusten även framgent upprätthålls på bl.a. Säve.

 Regeringen föreslår även att ett försvarsmaktsgemensamt centrum för utbildning

i och utveckling av underrättelse- och säkerhetsstjänst, Försvarsmaktens

underrättelse- och säkerhetscentrum, inrättas i Uppsala. Härvid läggs Arméns

underrättelseskola i Karlsborg och Flygvapnets underrättelseskola i Uppsala ner.

Försvarets tolkskola inordnas i centret.

 För att förbättra samordning av taktik- och förbandsutvecklingen för mark-

stridskrafterna föreslår regeringen, i enlighet med Försvarsmaktens förslag, att

Arméns taktiska centrum inrättas i Enköping. Härvid avses delar av Brigad-,

Artilleri-, Luftvärns-, Fältarbets-, Ledningscentrum och Arméns tekniska centrum

inordnas. Övriga delar av dessa centra omorganiseras till stridsskolor

(motsvarande) med bibehållen lokalisering. Det långsiktiga behovet av

stridsskolor utreds inom ramen för översynen av Försvarsmaktens skolor. Skulle

det visa sig att utredningen kring skolverksamheten påverkar centrets inriktning

eller lokalisering skall detta anmälas till regeringen.

 Försvarsmaktens förslag överensstämmer med regeringens utom vad gäller

nedläggningen av Livgrenadjärbrigaden i Linköping och försvarsområdesstaben i

Gävle där Försvarsmakten föreslagit Dalabrigaden och försvarsområdesstaben i

Falun, samt lokaliseringen av det internationella kommandot till Södertälje där

Försvarsmakten föreslagit Strängnäs.

 Beträffande norra Sverige föreslår regeringen att Lapplandsbrigaden, NB 20, i

Umeå läggs ned. Försvarsmakten har i stället föreslagit avveckling av

Fältjägarbrigaden, NB 5, i Östersund. Försvarsekonomiska och försvarspolitiska

skäl väger tämligen jämt. Regeringen har dock valt att bibehålla brigaden i

Östersund före brigaden i Umeå främst med hänsyn till möjligheterna att vid-

makthålla och utveckla en allsidig och rationell försvarsmaktsgarnison med såväl

flyg- som arméförband.

 Regeringen föreslår vidare att Nedre Norra arméfördelningen och Norrlands

artilleriregemente, A 4, i Östersund läggs ned eftersom krigsorganisationen

minskas. Övre Norra arméfördelningen och Bodens artilleriregemente bibehålls på

grund av närheten till gränszonen och de goda verksamhetsbetingelserna i Bodens

garnison.

 Vad gäller försvarsområdesindelningen föreslår regeringen, i enlighet med

Försvarsmaktens förslag, att försvarsområdesstaberna i Östersund, Kiruna och

Kalix avvecklas. I Kiruna och Kalix bibehålls dock en organisation för taktisk

ledning av markstrid utöver den verksamhet som beskrivs i avsnitt 11.1.2.

 Försvarsmaktens förslag överensstämmer med regeringens med undantag av

avvecklingen av brigaden i Umeå där Försvarsmakten föreslagit nedläggning

brigaden i Östersund.

 Beträffande genomförandet anser regeringen att avvecklingen skall påbörjas

direkt efter riksdagens beslut och slutföras så snabbt som möjligt. Regeringen

kommer härvid att lämna närmare anvisningar om genomförandet till

Försvarsmakten.

 Regeringen bedömer att de enheter som skall läggas ned kan utgå ur grund- och

i förekommande fall krigsorganisationen före den 1 januari 1999.

Avvecklingsåtgärderna skall vara avslutade före den 1 januari 2000. De

organisationsenheter som efter skolöversynen kan bli föremål för förändringar

bör i huvudsak kunna följa denna tidsplan.

11.3 Grundorganisationens omfattning och lokalisering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Grundorganisationen skall ha den omfattning och |

| organisationsenheterna skall vara lokaliserade i enlighet med |

| vad som framgår av det följande. Det skall ankomma på regeringen|

| att bestämma organisationsenheternas benämningar. |

--------------------------------------------------------------------

 Regeringens förslag innebär att följande organisationsenheter kommer att ingå

i Försvarsmaktens grundorganisation:

CENTRAL LEDNING

Kaderorganiserade krigsförband

Högkvarteret i Stockholm

SÖDRA MILITÄROMRÅDET (MILO S)

Kaderorganiserade krigsförband

Södra militärområdesstaben (Milostab S) i Kristianstad

Södra arméfördelningen (13. förd) i Kristianstad

Norra skånska dragonregementet (P 2/Fo 14) i Hässleholm

Norra Smålands regemente (I 12/Fo 17) i Eksjö

Hallands regemente (I 16/Fo 31) i Halmstad

Skaraborgs regemente (P 4/Fo 35) i Skövde

Smålandsbrigaden (IB 12) i Eksjö

Hallandsbrigaden (IB 16) i Halmstad

Skånska dragonbrigaden (PB 8) i Hässleholm

Skaraborgsbrigaden (PB 9) i Skövde

Södra skånska brigaden (MekB 7) i[REDACTED_EFTERNAMN] (Revingehed)

Wendes artilleriregemente (A 3) i Hässleholm

Sydkustens marinkommando (MKS) i Karlskrona

Västkustens marinkommando (MKV) i Göteborg

Tredje ytattackflottiljen (3. yaflj) i Karlskrona

Fjärde kustartilleribrigaden (KAB 4) i Karlskrona

Göteborgs marinbrigad (GMB) i Göteborg

Södra flygkommandot (FKS) i Ängelholm

Södra underhållsregementet (Uhreg S) i Kristianstad

Utbildningsförband

Livregementets husarer (K 3) (Fallskärmsjägarkåren ingår) i Karlsborg

Göta luftvärnskår (Lv 6) i Halmstad

Göta ingenjörkår (Ing 2) i Eksjö

Göta trängkår (T 2) i Skövde

Skaraborgs flygflottilj (F 7) i Lidköping (Såtenäs)

Skånska flygflottiljen (F 10) i Ängelholm

Blekinge flygflottilj (F 17) i Ronneby.

Skolor m.m.

Försvarsmaktens försörjningscentrum (preliminärt i Skövde)

Flygvapnets Halmstadsskolor (F 14) i Halmstad

MELLERSTA MILITÄROMRÅDET (MILO M)

Kaderorganiserade krigsförband

Mellersta militärområdesstaben (Milostab M) i Strängnäs

Östra arméfördelningen (4. förd) i Strängnäs

Gotlands militärkommando (MKG) i Visby

Södermanlands regemente (P 10/Fo 43) i Strängnäs

Svea livgarde (I 1/Fo 44) i Upplands-Bro (Kungsängen)

Upplands regemente (S 1/Fo47) i Enköping

Livregementets grenadjärer (I 3/Fo 51) i Örebro

Värmlands regemente (I 2/Fo 52) i Kristinehamn

Dalregementet (I 13/Fo 53) i Falun

Livgardesbrigaden (IB 1) i Upplands-Bro

Värmlandsbrigaden (IB 2) i Kristinehamn

Dalabrigaden (NB 13) i Falun

Södermanlandsbrigaden (MekB 10) i Strängnäs

Gotlandsbrigaden (MekB 18) i Visby

Bergslagens artilleriregemente (A 9) i Kristinehamn

Ostkustens marinkommando (MKO)

Andra ytattackflottiljen (2. yaflj) i Haninge

Första ubåtsavdelningen (1. ubavd) i Haninge

Andra minkrigsavdelningen (2. minkriavd) i Haninge

Andra kustartilleribrigaden (KAB 2) Vaxholm

Fårösunds marinbrigad (FMB) i Fårösund

Mellersta flygkommandot (FKM) i Upplands-Bro

Mellersta underhållsregementet (Uhreg M) i Strängnäs

Muskö örlogsvarv (ÖVM) i Haninge

Utbildningsförband

Livgardets dragoner (K 1) i Stockholm

Gotlands artilleriregemente (A 7) i Visby

Gotlands luftvärnskår (Lv 2) i Visby

Roslagens luftvärnskår (Lv 3) i Norrtälje

Kustflottan (Kfl) i Haninge

Försvarsmaktens helikopterflottilj i Linköping (Malmen)

Upplands flygflottilj (F 16) i Uppsala

Skolor m.m.

Försvarsmaktens underrättelse- och säkerhetscentrum i Uppsala

Arméns taktiska centrum i Enköping

Försvarets sjukvårdscentrum i Hammarö

Försvarets internationella kommando i Södertälje

Krigsskolan (KS) i Solna

Rikshemsvärnscentrum (RiksHvC) i Stockholm (Salem)

Berga örlogsskolor (BÖS) i Haninge

Kustartillericentrum (KAC) i Täby.

Flygvapnets Uppsalaskolor (F 20) i Uppsala

NORRA MILITÄROMRÅDET (MILO N)

Kaderorganiserade krigsförband

Norra militärområdesstaben (Milostab N) i Boden

Övre Norra arméfördelningen (6.förd) i Boden

Västernorrlands regemente (I 21/Fo 63) i Sollefteå

Västerbottens regemente (I 20/Fo 61) i Umeå

Bodens försvarsområde (Fo 63) i Boden

Fältjägarbrigaden (NB 5) i Östersund

Ångermanlandsbrigaden (NB 21) i Sollefteå

Norrbottensbrigaden (MekB 19) i Boden

Bodens artilleriregemente (A 8) i Boden

Norrlandskusten marinkommando (MKN) i Härnösand

Norra flygkommandot (FKN) i Luleå

Norra underhållsregementet (UhregN) i Boden

Utbildningsförband

Norrlands dragonregemente (K 4) Arvidsjaur

Lapplands jägarregemente (I 22) i Kiruna

Norrlands luftvärnskår (Lv 7) i Boden

Norrlands ingenjörkår (Ing 3) i Boden

Norrlands signalkår (S 3) i Boden

Norrlands trängkår (T 3) i Sollefteå

Jämtlands flygflottilj (F 4) i Östersund

Norrbottens flygflottilj (F 21) i Luleå

Skolor m.m.

Totalförsvarets skyddsskola (SkyddS) i Umeå

12 Ansvarsfördelningen inom det civila försvaret och

fredsräddningstjänsten på central nivå

---------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Ansvarsfördelningen på central nivå inom det civila försvaret och|

| fredsräddningstjänsten skall göras tydligare. |

| |

| Överstyrelsens för civil beredskap roll som ansvarigt organ för|

| uppföljning och utvärdering inom det civila försvaret skall stärkas|

| ytterligare. När det gäller svåra påfrestningar på samhället i fred|

| och internationella fredsfrämjande och humanitära insatser, skall|

| Överstyrelsen förbättra möjligheterna för att kunna använda |

| resurserna inom det civila försvaret. |

| |

| Statens räddningsverk skall svara för genomförandet av |

| internationella katastrof- och räddningsinsatser såvida dessa |

| insatser inte genomförs enligt internationella överenskommelser |

| eller i annan reglerad ordning. Räddningsverket skall även kunna |

| ställa resurser till förfogande i den inledande |

| återuppbyggnadsfasen. |

| |

| Styrelsen för psykologiskt försvar ges en roll vid |

| informationsgivning i samband med svåra påfrestningar på samhället|

| i fred. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Regeringen avser göra en översyn av Statens räddningsverks |

| verksamhet. |

| |

| Regeringen avser att ge berörda myndigheter i uppdrag att |

| utveckla ett samlat system för en aktiv personalutveckling. |

---------------------------------------------------------------------

Regeringens överväganden

 Utredningen om uppgifterna på central nivå inom de civila försvaret och

fredsräddningstjänsten har i sitt betänkande (SOU 1996:86) Utvecklad samordning

inom det civila försvaret och fredsräddningstjänsten lämnat förslag till

ansvarsfördelning inom det civila försvaret och uppgifter för den centrala

nivån.

 Vad gäller uppgifterna på central nivå inom det civila försvaret och

fredsräddningstjänsten är remissinstanserna är i allmänhet positiva till

utredningens förslag. Samtliga instanser som yttrar sig i frågan avvisar

förslaget att renodla Överstyrelsens för civil beredskap uppgifter genom att

överföra ansvaret till NUTEK för funktionerna Försörjning med industrivaror och

Transporter.

 Räddningsverket är positivt till en översyn av målen och medlen för dess

verksamhet inklusive utbildningsverksamheten. Kraven på bibehållande av hög

kvalitet i utbildningen framförs av några instanser. Räddningsverket och

personalorganisationerna är negativa till upphandling av serviceverksamheten vid

skolorna. Statskontoret anser att detta bör prövas utan ytterligare

utredningsinsatser.

 När det gäller de internationella insatserna, stöder flera remissinstanser

utredningens förslag. Försvarsmakten och Överstyrelsen för civil beredskap anser

att utredningen inte tillgodosett kraven på en nära civil-militär samverkan. De

två myndigheterna anser att deras rapport i anslutning till respektive

programplan borde ha legat till grund för utredningens ställningstaganden.

 Det civila försvaret och fredsräddningstjänsten grundas på de fredstida kraven

på säkerhet för och skydd av människor, egendom och miljö. Utgångspunkten bör

vara att för varje verksamhet som skapar risker skall tillfredsställande

förebyggande åtgärder vidtas mot olyckshändelser eller för att förhindra

allvarliga störningar i samhället. Även de ansvariga myndigheterna på olika

nivåer har i detta avseende till uppgift att bevaka att sådana åtgärder vidtas

och att verka för ökad säkerhet. Om olyckshändelser ändå inträffar svarar de som

har ansvar för den kommunala eller statliga räddningstjänsten för att insatser

görs. Under senare tid har även uppmärksammats att den enskilda människan skall

stimuleras att själv kunna vidta åtgärder för att förebygga olyckor och begränsa

skadorna av en olycka. Olika former av självskyddsutbildning genomförs därför av

frivilliga försvarsorganisationer och i skolan.

 Genom försvarsbeslutets första etapp har riksdagen fastställt det civila

försvarets uppgifter vid väpnat angrepp och vid krig i vår omvärld. Ett bredare

spektrum av hot och risker ansågs i beslutet leda till att en helhetssyn bör

prägla samhällets åtgärder mot dessa hot och risker. En samlad syn på stora hot

och risker med konsekvenser på nationell nivå och för viktiga samhällsfunktioner

ger totalt sett en mer effektiv och rationell hantering av samhällets åtgärder.

Mot denna bakgrund kan de åtgärder som vidtas inom det civila försvaret göra det

möjligt att stärka samhällets samlade förmåga att möta svåra påfrestningar på

samhället i fred. Förutsättningar för att resurserna för det civila försvaret

skall kunna användas vid svåra påfrestningar på samhället i fred och vid

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser bör tas till vara.

 Verksamheten bör i första hand genomföras på den lokala eller regionala nivån.

Även näringslivet har ett tydligt ansvar för att ändamålsenliga åtgärder vidtas

för att möta de risker som man skapar och för att klara av de störningar med

konsekvenser för samhället som kan uppkomma. Den enskildes ansvar har redan

berörts.

Ledningssystemet

Regeringen anser att det måste finnas ett i förväg fastställt ansvar som gör att

samhällsorgan på olika nivåer svarar för ledning och fattar de beslut som

fordras vid svåra påfrestningar på samhället. Kraven på

ledningssystemet bör vara att detta täcker hela landet och att det är samma så

långt möjligt i fred och krig.

 På den lokala nivån är det naturligt att kommunen svarar för de förberedelser

för insatser som kan komma att fordras vid svåra påfrestningar. På den regionala

nivån har länsstyrelserna ett ansvar inom räddnings-tjänsten såväl i fred som i

krig. Det är emellertid angeläget att uppmärksamma att länsstyrelserna under en

följd av år i stor utsträckning tunnat ut organisationen inom sakområdet civilt

försvar och räddningstjänst. I allmänhet har inte heller ny kompetens som svarar

mot de nya uppgifterna genom tillkomsten av lagen (1994:1720) om civilt försvar,

kunnat tillföras i tillräcklig utsträckning.

 Även om civilbefälhavarorganisationen endast ingår i ledningskedjan för

insatser i krig är den enligt regeringens mening en resurs, som bör kunna

utnyttjas även vid svåra fredstida påfrestningar på samhället.

 På den centrala nivån pågår för närvarande en utveckling av beredskapen inför

stora olyckor och andra svåra påfrestningar på samhället i fred.

 Regeringen anser således att ansvaret för den operativa verksamheten vid svåra

påfrestningar på samhället i fred bör ligga på de tre organen i ledningskedjan -

kommunen, länsstyrelsen och regeringen. Det expertstöd som ledningskedjans organ

behöver inför och vid sådana påfrestningar bör ligga på de ansvariga

sektormyndigheterna inom de områden som kommer att beröras av händelserna. I

säkerhetspolitiska kriser och i krig tillkommer en fjärde ledningsnivå,

civilbefälhavarna. Regeringen föreslår ingen förändring av denna ordning.

Ledningskedjans uppgift blir att så långt möjligt samordna insatserna eller de

operativa åtgärderna. Detta genomförs med egna resurser och de resurser som

regeringen kan komma att besluta om vid en svår påfrestning.

Samordning

Uttrycket samordning innebär att en myndighet har till uppgift att ange

gemensamma och övergripande mål, redovisa en övergripande inriktning och

prioriteringar samt följa upp och utvärdera verksamheten. Samordningen bör

enligt regeringens mening utvecklas horisontellt och vertikalt inom det civila

försvaret inom ramen för mål- och resultatstyrningen. En effektiv uppföljning

och utvärdering är ett betydelsfullt element i denna styrning. En utveckling av

metoderna för detta bör därför eftersträvas med syfte att förstärka

samordningsrollen inom ramen för det civila försvaret.

Myndigheternas uppgifter

Överstyrelsen för civil beredskap

 Enligt regeringens mening bör Överstyrelsen ha ansvaret för samordning av

förberedelserna av åtgärder inom det civila försvaret. Överstyrelsens roll bör

förstärkas och tydliggöras.

 Inom ramen för sitt samordningsansvar bör Överstyrelsen framför allt

- ge statsmakterna underlag för deras beslut som avser utvecklingen av

beredskapen inom det civila försvaret,

- stimulera förberedelser och annan utveckling i arbetet som har anknytning till

det civila försvaret hos funktionsansvariga myndigheter och i ledningskedjan,

- utveckla samverkan civilt-militärt och kunskaperna om de ömse-

sidiga kraven inför och under höjd beredskap samt

- se till att kunskaperna allmänt sett om förutsättningarna för verksamheten

inför och vid höjd beredskap ökar inom det civila försvaret.

Överstyrelsens verksamhet bör koncentreras till områden som

- analys av den hotbild som avser det civila försvaret,

- konkretisering av statsmakternas mål och resultatkrav för det civila

försvaret,

- bedömning av tillgången på resurser i stort inom det civila försvaret,

- uppföljning och utvärdering av genomförda åtgärder,

- avvägningar mellan funktioner eller verksamhetsområden i samband med pro-

gramplanearbetet,

- övergripande samverkan mellan det civila och det militära försvaret samt

- inriktning i stort av forskning som avser det civila försvaret.

 I fråga om svåra påfrestningar på samhället i fred och vid internationella

fredsfrämjande och humanitära insatser, bör Överstyrelsen ha till uppgift att

verka för att förmågan att använda resurserna inom det civila försvaret ökar och

ha en överblick över vilka resurser som kan användas.

 Styrelsen för psykologiskt försvar

 Styrelsens för psykologiskt försvar ansvar bör inte ändras. Styrelsen bör få

en utökad roll genom att delta med experthjälp inom det vid alla allvarliga

händelser viktiga informationsarbetet samt utarbeta råd och rekommendationer för

andra myndigheters information vid svåra påfrestningar på samhället i fred. För

detta bör Styrelsen tillföras vissa ytterligare medel.

Statens räddningsverk

 Den i försvarsbeslutets första etapp fastställda principen om en helhetssyn

innebär inte någon ändring i räddningstjänstlagens (1986:2201) bestämmelser om

hur samhällets räddningstjänst ska organiseras och bedrivas. Räddningsverkets

uppgifter inom räddningstjänsten, i arbetet med förebyggande av olyckshändelser

och i fråga om transport av farligt gods bör också i fortsättningen i huvudsak

vara tillsyn, utvecklingsarbete och utbildning. Även samordningsuppgifterna på

dessa områden kommer att vara betydelsefulla. EU-arbetet berör i hög grad

områdena räddningstjänst och transport av farligt gods. Samtidigt förändras

Räddningsverkets uppgifter till följd av kommunernas ökade ansvar för

räddningstjänsten i krig.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att en översyn av målen och medlen

för Räddningsverkets verksamhet bör göras. Regeringen avser att låta genomföra

en sådan översyn.

 En översyn av verksamheten bör belysa möjligheterna för en ökad och förbättrad

integration mellan de olika verksamhetsområden inom den centrala organisationen

men också med den lokala och regionala verksamheten genom utnyttjandet av bl.a.

informationsteknologin. Det finns anledning att som utredningen funnit räkna med

att rationaliseringar kan genomföras och därmed besparingar uppnås. Detta

gäller även rationaliseringsmöjligheter vid skolorna, t.ex. serviceverksamheten.

Funktionsansvar

Ansvarsprincipen bör gälla även i fortsättningen inom det civila försvaret.

Att, såsom utredningen om uppgifterna på central nivå inom det civila försvaret

och fredsräddningstjänsten har föreslagit, flytta ansvaret för funktionerna

Försörjning med industrivaror och Transporter bör dock enligt regeringens mening

inte genomföras.

 Betydande förändringar förestår inom funktionen Försörjning med industrivaror

under de närmaste åren, och funktionsansvaret bör mot denna bakgrund inte

ändras. Verksamheten kommer att reduceras betydligt i omfattning vilket bör leda

till att resurser friställs som kan användas för nödvändiga förstärkningar inom

andra delar av det civila försvaret. Detta bör genomföras inom ramen för mål-

och resultatstyrningen under programplaneperioden.

 Nedan gör regeringen bedömningen att funktionen Civil ledning och samordning i

fortsättningen bör kallas Civil ledning. Detta innebär att det klarare framgår

vilken typ av verksamhet som skall ingå i funktionen, nämligen den viktiga

ledningskedjan inom det civila försvaret.

Kompetensutveckling

Mot bakgrund av helhetssynen och för att stimulera samverkan mellan den berörda

personalen bör åtgärder inom det civila försvaret vidtas för att öka kompetensen

hos personalen. Kompetensutvecklingen bör bestå av systematiserad utbildning och

möjligheter till växeltjänstgöring. Regeringen avser att ge berörda myndigheter

i uppdrag att utveckla ett samlat system för en aktiv personalutveckling. Detta

system bör så långt som möjligt utformas som ett totalförsvarssystem.

Internationella insatser

De resurser och den förmåga som byggs upp inom det civila försvaret utgör en

tillgång vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser. En för-

utsättning för utveckling av resurser för internationella hjälpinsatser är att

det görs en noggrann analys av vilka behov av insatser som faktiskt föreligger

med avseende på typer och omfattning. Analysen bör bl.a. belysa behovet av s.k.

multifunktionella insatser.

 Ansvaret för det internationella samarbetet i fråga om såväl fredsfrämjande

som humanitära insatser bör ligga på de myndigheter som har motsvarande ansvar i

det nationella myndighetsarbetet.

 Såsom angetts ovan bör Statens räddningsverk i fortsättningen svara för

genomförandet av katastrof- och räddningsinsatser i andra länder, såvida inte

insatser sker enligt internationella överenskommelser eller i annan reglerad

ordning. Räddningsverket bör också kunna ställa resurser till förfogande i den

inledande återuppbyggnadsfasen.

 Överstyrelsen för civil beredskap skall enligt sin instruktion svara för

samordning av verksamheten inom det civila försvaret. De funktionsansvariga

myndigheterna har däremot ansvaret för åtgärder m.m. inom sina respektive sak-

eller verksamhetsområden. När det gäller internationella insatser bör

Överstyrelsen ha till uppgift att verka för att förmågan att använda resurserna

inom det civila försvaret ökar och ha en överblick över vilka resurser som kan

användas.

 För att underlätta en god samverkan mellan civila och militära insatser vid

multifunktionella insatser avser regeringen att vidta åtgärder på

utbildningsområdet i enlighet med vad som sagts i avsnitt 8.6.

 I fråga om användningen av resurserna för det civila försvaret inom den

fredsfrämjande och humanitära verksamheten och om samråd mellan berörda

myndigheter i syfte att främja en effektiv civil-militär samverkan när detta

behövs, bör det, utöver ovan nämnda åtgärder på utbildningsområdet, ankomma på

berörda myndigheter att finna lämpliga former för sin samordning.

13 Personal

13.1 Plikttjänstgöring

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Inriktningen för den fortsatta planeringen bör vara att ca 29 |

| 000 totalförsvarspliktiga fördelas årligen till det militära |

| försvaret med undantag för åren 1998 och 1999 då en tillfällig |

| neddragning får göras med ca 4 000 per år. |

| |

| Inriktningen bör vara att på sikt successivt utöka utbildningen |

| inom det civila försvaret till ca 10 000 per år. Inledningsvis |

| bör planeringen utgå från att 5 000 totalförsvarspliktiga per år|

| skall kunna utbildas inom det civila försvaret vid |

| försvarsbeslutsperiodens slut. |

| |

| I anslutning till den säkerhetspolitiska kontrollstationen år |

| 1998 bör en förnyad bedömning göras av fördelningen av |

| totalförsvarspliktiga mellan det militära och civila försvaret. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Värnpliktsutbildning i ca tre månader för rekrytering till |

| hemvärnet bör införas på försök. |

| |

| Korta grundutbildningar inom det civila försvaret bör genomföras|

| årligen av ca 300 totalförsvarspliktiga. Utbildningen av |

| beredskapspolisen utökas så att organisationen på sikt utgör ca |

| 15 000 totalförsvarspliktiga. |

| |

| Uttryckningsbidraget höjs med 500 kr till 4 500 kr. |

--------------------------------------------------------------------

 Det svenska försvaret skall vara så uppbyggt och organiserat att det är en

angelägenhet för hela befolkningen. Det är av stor betydelse att medborgarna

känner ansvar för och efter förmåga medverkar till Sveriges försvar. Detta

tillgodoses bäst genom ett system med plikttjänstgöring.

 Ett yrkesförsvar kan inte skapa den motståndsvilja och styrka som ett försvar

av hela landet kräver. För ett land som Sverige med stor yta och liten

befolkning krävs det numerärt ett förhållandevis stort försvar. Genom att

pliktpersonalen representerar vitt skilda samhällssektorer bidrar systemet

dessutom till en kunskapsbredd och stor allmän erfarenhet inom det svenska

försvaret. Den svenska totalförsvarsplikten har också avsevärd betydelse för

försvarets förankring i samhället.

13.1.1 Fördelning av pliktpersonal

Allmänt

 Inför försvarsbeslutets första etapp redovisade regeringen sin syn på

pliktfrågan och anförde bl.a. att inriktningen för den fortsatta planeringen

borde vara att ca 30 000 totalförsvarspliktiga årligen utbildas inom det

militära försvaret och ca 10 000 inom det civila försvaret.

 Försvarsutskottet anförde bl.a. att det ställde sig bakom en strävan att

utbilda och krigsplacera merparten av dem som mönstrar. Samtidigt pekade

utskottet på de frivilliga försvarsorganisationernas stora betydelse. I det

fortsatta arbetet borde enligt utskottet prövas vilka behov som kan tillgodoses

genom frivilliga eller på annat sätt.

 I det underlag som myndigheterna har lämnat till regeringen kan utläsas att

den årliga tillgången på fördelningsbara totalförsvarspliktiga män - om

hittillsvarande kvalitetskrav alltjämt skall gälla - kommer att under

försvarsbeslutsperioden vara ca 38 000.

 Av underlaget framgår att de fördelningsbara totalförsvarspliktiga till lång

grundutbildning under de senaste åren minskat och sannolikt kommer att minska

ytterligare. Regeringen avser därför att ge berörda myndigheter i uppdrag att

närmare analysera orsakerna till att den fördelningsbara pliktpersonalen minskar

och att föreslå vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att begränsa problemen.

Även problemen med de stora s.k. avgångarna före inryckningen och under

grundutbildning behöver enligt regeringens mening klarläggas.

Militära försvaret

I försvarsmaktsplanen har Försvarsmakten angett minimibehovet av

totalförsvarspliktiga till ca 28 800 inkl. kompensation för vissa avgångar och

inkallelsereserv. Detta möjliggör en krigsplacering efter genomförd

grundutbildning av ca 22 000 totalförsvarspliktiga, vilket kan jämföras med

Försvarsmaktens redovisade behov av 22 100 totalförsvarspliktiga inför den

första etappen av försvarsbeslutet. Utbildningstiden har angetts till minst 7,5

månader.

 I planen har Försvarsmakten anfört att i det beräknade behovet inte ingår

några personalreserver för vissa förband eller att dessa har reducerats för

andra förband. Om ytterligare ca 2 800 totalförsvarspliktiga skulle tillföras

Försvarsmakten kommer reserverna också att kunna tillgodoses, vilket ökar

säkerheten i mobiliserings- och personalersättningsberedskapen. Även

anpassningsförmågan skulle öka.

 Försvarsmakten anför dock att det inte är möjligt att inom de anvisade

ekonomiska ramarna kunna täcka ett behov om totalt fördelade 31 600

totalförsvarspliktiga. Om de medel för utbildning av totalförsvarspliktiga som

enligt försvarsbeslutets första etapp skall överföras från den militära ramen

till den civila ramen i stället disponeras av Försvarsmakten, skapas dock

förutsättningar för att genomföra denna utökade utbildning.

 Försvarsmakten har bekräftat behovet av en utökad bevaknings-organisation inom

det militära försvaret. Försvarsmakten anser dock att metoden att bemanna

organisationen genom korttidsutbildning om ca tre månader inte är genomförbar.

 I Försvarsmaktens underlag finns förslag som innebär att bevaknings-

organisationensp ersonalbehov kan tillgodoses med s.k. överförings-värnpliktiga,

dvs. de totalförsvarspliktiga som vid ca 30 års ålder överförs från

fältförbanden till territorialförsvarets förband.

 I försvarsmaktsplanen tas också frågan om rekrytering till hemvärnet upp.

Försvarsmakten anser att frågan närmare bör övervägas. Bl.a. bör möjligheterna

att överföra ytterligare personal direkt efter grundutbildning prövas, liksom

också möjligheterna att överföra totalförsvarspliktiga i samband med att de vid

30 års ålder lämnar fältförbanden. En modell med grundutbildning i tre månader

med frivillig övergång till hemvärnet bör försöksvis prövas. Försvarsmaktens

uppfattning är dock att tre månader inte är tillräckligt för att nå erforderliga

utbildningsmål utan att en fortsatt utbildning inom hemvärnet måste ske. Vilket

antal totalförsvarpliktiga som det kan bli fråga om har inte angetts.

 Försvarsmakten har också anmält att det egentliga behovet av

totalförsvarspliktiga i närtid minskar. Försvarsmakten anför därvid att det

finns - genom att ett stort antal krigsförband läggs ned - en betydande

"övertalighet" av nyligen utbildad pliktpersonal. Detta möjliggör enligt

Försvarsmakten en tillfällig neddragning av grundutbildningsvolymen under åren

1997/98 och 1998/99 med 6 000 per år. Detta skulle enligt försvarsmaktsplanen ge

en besparing på 468 miljoner kr per utbildningsår.

Civila försvaret

Ansvar och uppgifter för civil verksamhet i det krigsomställda samhället är

fördelat mellan statliga myndigheter, kommuner, företag, organisationer m.fl.

Den som har en sådan uppgift skall förbereda sig i fred, bl.a. genom att bygga

upp och vidmakthålla en krigsorganisation. Den som är ansvarig för en

krigsorganisation har att fortlöpande avväga behovet av personal med den uppgift

organisationen har, de mål som ställs upp och tillgängliga medel. Den ansvarige

bedömer också i vilken utsträckning bemanningen skall göras med anställd

personal, frivilliga eller pliktpersonal.

 Överstyrelsen för civil beredskap har i programplan 1997 - 2001 angett behovet

av totalförsvarspliktiga med lång grundutbildning (över 60 dagar) för år 1997

till 1 340 och för de följande åren 1998 - 2001 till ca 1 900 per år.

Utbildningstiden varierar mellan 122 och 306 dagar för olika befattningar. Härav

avser merparten, ca 1 200 totalförsvarspliktiga per år, utbildning för den

kommunala räddningstjänsten vars samlade behov bedöms vara en organisation om 12

000 utbildade. Överstyrelsen konstaterar att det inte nu är möjligt att göra en

analys av kommunernas samlade behov av pliktpersonal eftersom kommunernas

planering för räddningstjänsten i krig skall vara färdig först den 1 juli 1997.

 Överstyrelsen har - enligt det uppdrag som regeringen gett - tillsammans med

Statens räddningsverk och efter hörande av berörda myndigheter utrett formerna

för hur civila beredskapsstyrkor skall kunna organiseras och utbildas.

Överstyrelsen hade att utgå från en preliminär fördelning av medel, som överförs

successivt från den militära ramen, med 50 miljoner kr för vardera åren 1997 och

1998 samt med 100 för vardera åren 1999-2001. Utöver dessa 400 miljoner kr skall

ytterligare 100 miljoner kr tillföras genom omfördelning inom den civila ramen.

 Överstyrelsen har utgått från en uppbyggnadsperiod på fem år och en successivt

utökad utbildningsvolym till 8 000 per år - dvs. 750 under år 1997, 1 500 under

år 1998, 3 000 under år 1999, 4 610 under år 2000 samt 6 420 under år 2001.

 Beredskapsstyrkorna föreslås kunna organiseras antingen som en resurs direkt

under kommunerna, eller som en regional statlig förstärkningsresurs för att

kunna ställas till förfogande för kommuner eller statliga myndigheter.

Utbildningstiden bör omfatta ca 3 månader. En omfattande redogörelse för

utbildningens genomförande har lämnats och denna innebär bl.a. att

Räddningsverket ansvarar för utbildningen.

 Överstyrelsen och Räddningsverket, som kompletterat sitt underlag, har efter

hörande av tio kommuner och fyra länsstyrelser, anfört att det finns ett behov

såväl kommunalt som regionalt av pliktpersonal för det civila försvaret. I

kommunerna är enligt underlaget behovet störst inom verksamhetsområdena

information, social verksamhet, skolverksamhet, teknik samt befolkningsskydd och

räddningstjänst. I regel har kommunerna inte kunnat fullt ut beakta

möjligheterna att täcka det personalbehov som identifierats med annan typ av

personal såsom omfördelning av anställda, frivilliga etc. På den regionala nivån

finns behov av resurser bl.a. för biträde till den kommunala räddningstjänsten,

ammunitionsröjning, utrymning m.m. Enligt Överstyrelsen och Räddningsverket bör

den regionala resursen knytas till länsstyrelserna för att kunna användas som en

förstärkning på den kommunala nivån. Den närmare rollfördelningen mellan

länsstyrelserna och kommunerna behöver ytterligare övervägas om regionala

statliga förstärkningsresuser skall organiseras.

 För korta grundutbildningar med civilplikt (högst 60 dagar) har Överstyrelsen

föreslagit fortsatt utbildning inom funktionen befolkningsskydd och

räddningstjänst till hundförare av 96 totalförsvarspliktiga per år (12 dagar)

och av 192 totalförsvarspliktiga per år till hemskyddsgruppchefer (12 dagar).

 Vidare föreslås - så som nämns i avsnitt 20.3.2 Funktionen Ordning och

säkerhet m.m. - att utbildningstiden för vissa beredskapspoliser förlängs till

19 dagar. Överstyrelsen och Rikspolisstyrelsen föreslår här en omfattande

utökning av befintlig beredskapspolisorganisation till totalt ca 15 000 man.

Detta utgör endast en kort grundutbildning (högst 19 dagar) av pliktpersonal som

tidigare har fullgjort militär grundutbildning och som lämnar fältförbanden i

30-årsåldern. Detta ger enligt förslaget ett utbildningsbehov årligen om ca 2

000 totalförsvarspliktiga som överförs från Försvarsmakten. Överstyrelsen har i

programplanen avsatt medel (30 mkr år 1997) till denna utbildning.

 Överstyrelsen har härutöver tillsammans med Rikspolisstyrelsen angett två

alternativa förslag inom ramen för utbildning av civila beredskapsstyrkor. Det

ena förslaget omfattar utbildning av ca 500 totalförsvarspliktiga i ca 15 veckor

till en kostnad av ca 32 miljoner kr per år. Dessa utbildas till

gränsövervakningsmän som tillförs de lokala polismyndigheternas organisation. I

utbildningen ingår en viss allmän militär grundutbildning.

 Det andra förslaget som Överstyrelsen och Rikspolisstyrelsen tagit fram

innefattar en utbildning av bevakningsmän med ca 15 veckors utbildning vari

ingår en viss allmän militär grundutbildning. Inom en kostnadsram av 500

miljoner kronor skulle ca 8 000 totalförsvarspliktiga kunna utbildas varje år,

till en fullt utbyggd organisation om 40 000 bevakningsmän.

Regeringens överväganden

Kortare utbildningstid (Försvarsmakten)

Vid försvarsbeslutets första etapp uttalade regeringen att en översyn borde

göras av utbildningstiderna i syfte att uppnå en större differentiering och

anpassning till olika befattningar. Det borde övervägas om den avslutande

förbandsutbildningen liksom repetitionsutbildningen kunde begränsas eller slopas

helt för vissa förband. Sådan kompletterande utbildning skulle då genomföras om

och när det säkerhetspolitiska läget så kräver. Vidare anförde regeringen att

möjligheter att tillgodose behovet av bevakning kunde skapas genom att

totalförsvarspliktiga utbildas till särskilda bevakningsuppgifter samt att

utbildningen för detta kunde göras relativt kort. Vissa av dessa utbildade borde

efter en kompletterande utbildning kunna ingå i andra krigsförband, som skall

utvecklas efter särskilda beslut.

 I försvarsmaktsplanen anges att det avslutande förbands-utbildningsskedet är

av avgörande betydelse för de totalförsvarspliktiga chefernas och yrkesbefälets

förmåga att leda förband på kompani- och bataljonsnivån. Enligt Försvarsmakten

bör inte någon differentiering av krigsdugligheten göras genom ingrepp i

grundutbildningen utan möjligen inom fortsättningsutbildningen. Försvarsmaktens

underlag innehåller också förslag om att personalbehovet för bevakning bättre

kan tillgodoses med pliktpersonal som tidigare fullgjort grundutbildning och

varit krigs-

placerade i fältförbanden men som av olika skäl inte längre behövs i dessa

förband.

 Försvarsmaktens förslag i den här delen kan enligt regeringens mening i

princip godtas. Regeringen anser dock att Försvarsmakten fortlöpande bör

analysera och pröva utbildningstidernas anpassning till de olika befattningarna.

 Försvarsmaktens förslag om försöksvis utbildning i ca tre månader för

rekrytering till hemvärnet bör enligt regeringens mening kunna genomföras. Vid

eller efter mönstringen bör totalförsvarspliktiga som har placerats eller avses

att placeras i utbildningsreserven tillfrågas om de vill fullgöra ca tre

månaders plikttjänstgöring inom Försvarsmakten. Denna tjänstgöring genomförs med

plikt och krigsplacering sker efter fullgjord grundutbildning i Försvarsmakten.

Efter grundutbildningen bör en fortsatt utbildning ske frivilligt inom

hemvärnsorganisationen. Tidigare krigsplacering kan då upphävas och vederbörande

överförs till hemvärnsorganisationen. Skulle vederbörande bryta sitt

hemvärnskontrakt bör den totalförsvarspliktige inom ramen för plikten kunna

krigsplaceras i någon form av bevakningsförband eller i

personalersättningsreserven och vara skyldig att fullgöra repetitionsutbildning

med plikt på sedvanligt sätt.

 Förslaget i denna del kräver inte någon ändring i lagen (1994:1809) om

totalförsvarsplikt. Det får ankomma på regeringen att besluta om erforderliga

förordningsändringar.

Utbildningsvolymen (Försvarsmakten)

Försvarsmakten har angett minimibehovet till ca 28 800, inkl. avgångar och

inkallelsereserv. Om också mobiliserings- och personalreserver tas med har

behovet angetts till 31 600. Försvarsmakten har dock ansett att de ekonomiska

ramarna inte medger denna volym i utbildningen, om inte medel tillförs för

detta.

 Enligt regeringens uppfattning bör det för Försvarsmaktens räkning årligen

fördelas ca 29 000 totalförsvarspliktiga.

 Mot bakgrund av den reduktion som görs av krigsförbanden kan en tillfällig

neddragning av utbildningsvolymen accepteras. Av hänsyn till de

totalförsvarspliktiga bör dock neddragningen begränsas något och förskjutas i

tiden. Därför får enligt regeringens mening en tillfällig neddragning i

utbildningsvolymen göras med ca 4 000 totalförsvars-pliktiga per år under åren

1998 och 1999.

Utbildningsvolymen (civila försvaret)

Sedan den 1 juli 1995 har det varit möjligt att skriva in totalförsvarspliktiga

för lång grundutbildning med civilplikt, vilket inneburit en möjlighet till

föryngring av de civila krigsorganisationerna. Enligt regeringens mening bör

formerna för denna nya utbildning vidareutvecklas under den kommande

försvarsbeslutsperioden.

Överstyrelsen för civil beredskap bör följa utbildningen noga och beakta behovet

av förändringar i utformning och längd.

 Mot bakgrund av det vidgade säkerhetsbegreppet ansåg regeringen vid

försvarsbeslutets första etapp att det fanns anledning att i större omfattning

än tidigare utbilda pliktpersonal för att stärka samhällets förmåga att hantera

svåra påfrestningar i fred och vid höjd beredskap. Regeringen ansåg att

utbildning borde ske till civila beredskapsstyrkor för att skapa en lätt

tillgänglig personalresurs.

 Överstyrelsen har i sin programplan uppskattat behovet av

totalförsvarspliktiga utbildade enligt nuvarande system inom det civila

försvaret mot vissa befattningar. Regeringen finner inte anledning att

ifrågasätta Överstyrelsens uppgift om att ca 1 340 - 1 900 totalförsvarspliktiga

om året bör utbildas för dessa befattningar.

 Överstyrelsen pekar på att en samlad uppgift om kommunernas totala behov av

pliktpersonal inte kommer att kunna sammanställas förrän efter den 1 juli 1997.

Kommunerna har då gjort en fördelning mellan användning av anställd personal,

frivilliga och pliktpersonal. Av det kompletterande underlag som Överstyrelsen

och Statens räddningsverk lämnat till regeringen framgår emellertid att

ytterligare behov av totalförsvarspliktiga, utöver vad som ovan angetts, finns

inom olika områden, såväl kommunalt som regionalt. Mot denna bakgrund anser

regeringen det angeläget att utbildningen av totalförsvarspliktiga med

civilplikt utökas. Detta bör ske genom att en utbildning till civila

beredskapsstyrkor påbörjas under försvarsbeslutsperioden. Genom denna utökade

utbildning tas ett viktigt steg mot att, genom tillförsel av yngre personal, ge

det civila försvaret en kvalitetshöjning, vilket riksdagen hösten 1994 vid

behandlingen av förslaget till lag om totalförsvarsplikt framhöll som viktigt

(prop. 1994/95:6, bet. 1994/95:FöU1).

 Regeringen återkommer i avsnitt 13.3 till frågan om användningen av

frivilligpersonal inom totalförsvaret.

 Utbildningen till beredskapsstyrkorna bör ha ett innehåll som i stort

överensstämmer med Överstyrelsens och Räddningsverkets förslag. Det skall vara

en lång grundutbíldning som bör bestå av två delar, en gemensam allmän

utbildning om minst 60 dagar och en specialutbildning mot en viss uppgift inom

det civila försvaret. Längden på specialutbildningen kan variera beroende på

uppgiften i krigsorganisationen. Genom utbildningen skapas resurser som kan

användas flexibelt i olika situationer samtidigt som den totalförsvarspliktige

utbildas mot en särskild uppgift i krigsorganisationen. Under utbildningstiden

kan dessa beredskapsstyrkor, såsom ett moment i utbildningen, användas som en

resurs vid olika typer av fredstida påfrestningar på samhället. Att utbildningen

dessutom höjer det allmänna säkerhetsmedvetandet är till gagn för samhället i

stort både i fred och i krig.

 Utbildningen bör inriktas mot en krigsplacering i det civila försvaret, främst

inom verksamhetsområdena information, social verksamhet, skolverksamhet, teknik

samt befolkningsskydd och räddningstjänst. Den totalförsvarspliktiges uppgifter

kan t.ex. avse omsorg, mottagande och omhändertagande av flyktingar, stabs- och

sambandsuppgifter hos kommunledning, transport, röjning samt uppgifter i samband

med användning av skyddade utrymmen. Regeringen anser att möjligheterna att

utbilda även för uppgifter inom området för miljöskydd under höjd beredskap bör

utredas.

 Det får ankomma på regeringen att i förordningen (1995:238) om

totalförsvarsplikt ange i vilka verksamheter som denna civilpliktstjänstgöring

får fullgöras.

 Ytterligare verkställighetsföreskrifter kan meddelas beträffande

grundutbildningens och repetitionsutbildningens längd och genomförande av

Överstyrelsen för civil beredskap efter hörande av berörda myndigheter med stöd

av 9 kap. 1 § förordningen om totalförsvarsplikt.

 Regeringen anser att planeringen för utökningen av grundutbildningen av

totalförsvarspliktiga för det civila försvaret bör ske i två steg. Inriktningen

bör vara att på sikt successivt utöka utbildningen till ca

10 000 per år. Inledningsvis bör planeringen utgå från att vid

försvarsbeslutsperiodens slut ca 5 000 totalförsvarspliktiga per år skall kunna

utbildas. I anslutning till den säkerhetspolitiska kontrollstationen år 1998

bör en förnyad bedömning göras av fördelningen av totalförsvars-pliktiga för

utbildning inom det civila respektive det militära försvaret. Vid denna tidpunkt

finns också möjlighet att få en samlad bild av kommunernas totala behov av

pliktpersonal. Möjligheterna att under försvarsbeslutsperioden kunna uppnå den

ovan angivna inriktningen för en successivt utökad utbildning kan då också

bättre bedömas.

 Enligt Överstyrelsen behöver myndighetens förslag till upprättande av

regionala beredskapsstyrkor övervägas ytterligare i fråga om den närmare

rollfördelningen mellan länsstyrelserna och kommunerna. Regeringen avser att ge

Överstyrelsen i uppdrag att närmare utveckla förslaget och därvid behandla denna

fråga.

 Statens räddningsverk bör inledningsvis svara för genomförandet av

utbildningen till de civila beredskapsstyrkorna på de fyra räddningsskolorna i

Revinge, Skövde, Rosersberg och Sandö. Dessa skolor kan ta emot maximalt 1 200

personer per år. För att täcka behovet av ytterligare utbildningsplatser anser

regeringen att de resurser, i form av lokaler m.m., som kommer att frigöras vid

en nedläggning av Svea ingenjörkår (Ing 1) i Södertälje bör tas i anspråk. Genom

samlokaliseringen med det internationella kommandots verksamhet uppnås

samordningsvinster, såväl ekonomiskt som för framtida utveckling och kompetens.

För att i ett senare skede kunna skapa ytterligare resurser

härutöver avser regeringen att låta Överstyrelsen, i samråd med Statens

räddningsverk och Försvarsmakten, utreda möjligheterna att använda andra

utbildningsanläggningar inom totalförsvaret. Regeringen avser vidare att uppdra

åt Överstyrelsen att utarbeta detaljerade utbildningsplaner enligt intentionerna

i det förslag som Överstyrelsen och Räddningsverket har redovisat.

 För kortare grundutbildningar inom det civila försvaret finner regeringen inte

anledning att ifrågasätta Överstyrelsens uppgift om att årlig utbildning bör ske

av 96 totalförsvarspliktiga till hundförare och 192 till hemskyddsgruppchefer.

 Regeringen har i avsnitt 17.6. Skydd av samhällsviktig verksamhet, tagit

ställning till frågan om utökning av utbildningen av beredskapspoliser i syfte

att skapa ett komplement för bevakning av skyddsobjekt.

Beredskapspolisorganisationen bör på sikt omfatta ca 15 000

totalförsvarspliktiga. Huvuddelen av utökningen bör kunna ske genom utbildning

under försvarsbeslutsperioden 1997-2001.

 Mot denna bakgrund och med hänsyn till vad som ovan anförts om utbildning till

civila beredskapsstyrkor, anser regeringen att Överstyrelsens och

Rikspolisstyrelsens alternativa förslag om utbildning för gränsövervakning och

bevakning inte bör genomföras.

13.1.2 Totalförsvarspliktiga i stödproduktion

Försvarsmakten har i fråga om totalförsvarspliktiga i stödproduktion i

försvarsmaktsplanen anfört att den föreslagna krigsorganisationen kommer i allt

väsentligt bibehålla nuvarande mobiliseringssystem. Behovet av att i

krigsorganisationen disponera särskilda förband kvarstår. Dessa kan dock enligt

Försvarsmakten komma att reduceras i proportion till krigsorganisationens totala

volym. Även behovet av särskilda förband som understödjer territorialförbanden i

krig avseende förplägnadstjänst kvarstår enligt Försvarsmakten i reducerad

omfattning. Försvarsmakten bedömer det årliga behovet till ca 800

totalförsvarspliktiga.

 För övrigt stöd till produktionen har enligt Försvarsmakten volymen av

totalförsvarspliktiga minskat avsevärt de senaste åren och kommer ytterligare

att minska. Denna kategori har nu välmotiverade befattningar med radikalt

förbättrad utbildning. Vid de förband där utbildningen tidigare fått

anmärkningar har nya utbildningsplaner gjorts upp vars genomförande kontrolleras

vid inspektioner. Utbildningstidernas längd har enligt Försvarsmakten bättre

anpassats. För vissa kategorier har tiderna minskats avsevärt.

Regeringens överväganden

Regeringen har inte något att erinra mot vad Försvarsmakten anfört i denna del.

Några ytterligare åtgärder från regeringen i denna fråga behövs inte. Regeringen

anser dock att Försvarsmakten fortlöpande bör pröva behovet av

totalförsvarspliktiga i stödproduktion bl.a. med hänsyn till tillgången på

pliktpersonal samt se över utbildningstiderna i syfte att bättre anpassa dem

till vad som krävs för att ge de totalförsvarspliktiga rätt utbildning för att

kunna krigsplaceras.

13.1.3 Totalförsvarspliktiga med invandrarbakgrund

På uppdrag av regeringen har Totalförsvarets pliktverk i samråd med

Försvarsmakten redovisat åtgärder som medför att totalförsvarspliktiga med

invandrarbakgrund på samma sätt som övriga totalförsvarspliktiga ges utbildning

för uppgifter i det militära försvaret.

 Antalet manliga invandrare enligt Statistiska centralbyrån i aktuell ålder

(18-19 år) är i fråga om första generationens invandrare (födda utomlands) drygt

9 000 och i fråga om andra generationens invandrare (födda i Sverige med minst

en förälder som är född utomlands) ca 14 000. Svenskar och andra generationens

invandrare inte skiljer sig nämnvärt vad gäller den procentuella andel som

skrivs in för olika slag av plikttjänstgöring respektive inte blir uttagna för

grundutbildning, nämligen 70,3 % resp. 61,8 %.

 Första generationens invandrare som uppgår till ca 3 000 mönstrade avviker

däremot från de övriga. Endast 43,7 % skrivs in för plikttjänstgöring. Ca 18 %

av första generationens invandrare placeras i utbildningsreserven jämfört med

medelvärdet 9 %. Av det material som myndigheterna har tagit fram dras den

slutsatsen att bristande motivation är huvudanledningen till skillnaden.

 Myndigheterna rekommenderar i första hand ökade samhällsinsatser före

mönstringen, riktade mot såväl invandrare som svenskar, syftande till att öka

samhällskunskapen, kunskaperna om svensk säkerhets- och försvarspolitik. Vidare

bör information ges om de krav och möjligheter som lagen om totalförsvarsplikt

ställer på och ger medborgarna. Myndigheterna anser däremot att positiv

särbehandling av invandrare i detta sammanhang bör undvikas. Myndigheterna har

lämnat förslag till ytterligare specificerade åtgärder.

Regeringens överväganden

Av materialet framgår att motivationen för att fullgöra totalförsvarsplikt är

det som skiljer grupperna åt. Berörda myndigheter bör enligt regeringen med

olika metoder försöka öka motivationen. Främst bör detta enligt regeringen ske -

som också föreslagits av myndigheterna - genom olika former av information före

mönstringen, en information som också bör rikta sig till anhöriga. Informationen

bör i första hand ske i skolor. Dessutom bör en satsning göras på

svenskundervisning på fritiden för dem som fullgör totalförsvarsplikt samt på

information om det svenska samhället.

 Projektet "Den kreativa olikheten" inom Försvarsmakten tar inte bara upp

"Manligt - Kvinnligt" utan pekar också på effekter när olika kulturer möts. Det

är enligt regeringens mening betydelsefullt att projektet fortsätter.

 Regeringen vill framhålla att det är viktigt att medborgare med

invandrarbakgrund inte bara formellt utan också i realiteten har en plats i

totalförsvaret som alla andra.

13.1.4 Förmåner m.m.

Allmänt

Utredningen om de totalförsvarspliktigas ekonomiska och sociala situation (se

avsnitt 3.2) har lämnat förslag till åtgärder i huvudsak inom områdena arbete

och studier efter avslutad grundutbildning, bostadsbidrag under grundutbildning,

dagpenningssystemet och pliktpersonalens försäkrings-skydd.

 Remissinstanserna har i stort sett varit positiva till förslagen. Vissa

enskildheter i förslagen har dock kritiserats.

 Regeringen ställer sig i princip positiv till förslagen. Vissa av dessa är

sådana att regeringen kan fatta beslut i frågan genom exempelvis

förordningsändringar. Andra förslag kräver att riksdagen beslutar om ändringar i

gällande lagstiftning. Utredaren har lämnat förslag till sådana

författningsändringar.

Efter avslutad grundutbildning

Utredaren har lämnat ett antal förslag till åtgärder som underlättar för den

totalförsvarspliktige att få arbete eller utbildning efter avslutad

grundutbildning. Utredaren föreslår att den totalförsvarspliktige redan vid

inryckningen fyller i ett frågeformulär som tar sikte på vilket arbete eller

vilka studier han eller hon kan tänka sig efter utryckningen. Hela

grundutbildningstiden kan sedan utnyttjas för individuella åtgärder. Vidare

föreslås att platsautomater placeras på vissa utbildningsställen och att

arbetsmarknadskonsulenter anställs hos Försvarsmakten. Dessutom bör varje

totalförsvarspliktig vid utryckningen få ett betyg. Detta betyg bör enligt

utredaren utformas av de utbildande myndigheterna i samarbete med vissa

arbetsgivarorganisationer.

 Regeringen delar i stort utredarens slutsatser och anser att en stor del av

insatserna som utredaren tar upp bör prövas och utvecklas på respektive

utbildningsställe med lokala kontakter med arbetsförmedling, syokonsulenter,

studievägledare m.fl. Det är regeringens uppfattning att totalförsvarspliktiga

bör ha nära tillgång till aktuell information om lediga arbeten och

studiemöjligheter. Försök med datauppkoppling mot platsförmedlingar bör

genomföras och utvärderas.

 Regeringen menar att det är betydelsefullt att öka totalförsvarets samarbete

med universitet och högskolor både för att pliktutbildningen i större

utsträckning än i dag bör kunna ge civil kompetens men också för att underlätta

för den totalförsvarspliktige att studera på sin fritid. Regeringen vill

framhålla vikten av att de utbildningsansvariga myndigheterna för

totalförsvarspliktiga prioriterar denna uppgift. Regeringen vill i detta

sammanhang nämna den försöksverksamhet som genomförts på Norrlandskustens

marinkommando. Marinkommandot har i samverkan med civila skolor låtit de

totalförsvarspliktiga studera på sin fritid.

 Frågan om tjänstebevis och meritvärdering av de totalförsvarspliktigas

grundutbildning bereds för närvarande inom Försvarsdepartementet.

Kontant arbetsmarknadsstöd

Vidare föreslår utredaren att kontant arbetsmarknadsstöd bör kunna utges till en

totalförsvarspliktig som inte fått något arbete eller studieplats redan en månad

efter avslutad grundutbildning i stället för vad som nu gäller tidigast fem

månader efter utryckningen. Någon kostnadsberäkning har inte gjorts av utredaren

som dock anser att det inte medför någon väsentlig merkostnad för samhället.

 Samtliga remissinstanser utom Arbetsmarknadsstyrelsen ställer sig positiva

till förslaget. Arbetsmarknadsstyrelsen framhåller att de totalförsvarspliktiga

tillgodoses på ett lämpligt sätt inom ramen för gällande regler. Förslag till

ändring av regler om arbetslöshetsersättningar måste enligt

Arbetsmarknadssstyrelsen hanteras i ett helhetsperspektiv.

 Ersättningar vid arbetslöshet ses för närvarande över av en särskild

utredning. (Arbetslöshetsersättningen - en omställningsersättning, dir 1995:92).

Utredningen skall vara klar senast den 30 september 1996. I avvaktan på

resultatet från denna utredning anser regeringen att man inte nu bör ta

ställning till förslaget om totalförsvarspliktigas rätt till kontant

arbetsmarknadsstöd.

 Däremot vill regeringen i detta sammanhang anmäla att regeringen denna dag i

budgetpropositionen föreslår vissa förbättringar i arbetslöshetsförsäkringen som

rör totalförsvarspliktiga.

Bostadsbidrag

I frågan om bostadsbidrag under grundutbildning har utredaren föreslagit en

skärpning av reglerna som innebär att den totalförsvarspliktige måste visa att

han eller hon haft ekonomisk förmåga att betala för det egna boendet. Utredaren

räknar med att detta skall medföra besparingar på ca 20-30 miljoner kronor.

Vidare föreslår utredaren att bostadsbidraget bör utges under 30 dagar efter

utryckningen om grundutbildningen varar minst 61 dagar i stället för som i dag

minst 120 dagar. Några kostnader redovisas inte. Utredaren föreslår också att

tillägget till bostadsbidraget höjs från 250 kronor till 350 kronor i månaden.

De flesta remissinstanser ställer sig bakom förslagen. Regeringen anser att

förslagen bör genomföras utom såvitt avser bostadsbidraget efter utryckning.

Regeringen anser dock att detta bidrag bör utges om den totalförsvarspliktige

genomfört den grundutbildning han eller hon är inkallad till oavsett antalet

dagar eller vid avbrott i utbildningen tjänstgjort i minst 120 dagar. Det får

ankomma på regeringen att utfärda erforderliga förordningsändringar.

 Utredaren har också föreslagit att de avräkningsregler som gäller för dem som

har extra inkomster under grundutbildningen bör ändras på så

sätt att inkomsterna beräknas på hela tjänstgöringstiden och inte som nu på

enskilda månader.

 Riksförsäkringsverket och Försäkringskasseförbundet har riktat viss kritik mot

förslaget och anser att det kan bli stora problem vid tillämpningen av reglerna.

Regeringen anser att förslaget inte bör genomföras.

Dagpenning

Utredaren föreslår vidare att dagpenningen vid repetitionsutbildning i

framtiden utbetalas med ett enhetligt belopp, lika för alla, i stället för att

som nu relateras till sjukpenningsgrundande inkomst och att utbetalningen av

dagpenningen förs över från försäkringskassorna till utbildningsanordnarna.

Utredaren framhåller i huvudsak att det nuvarande dagpenningssystemet för

pliktpersonal inte kommer att kunna fungera i krig och att dagpenningsrutinerna

inte hör hemma inom socialförsäkringsväsendet.

 Remissopinionen i denna del är splittrad. Vissa instanser avvisar förslaget,

andra kan godta förslaget men ställer sig tveksamma till vilket enhetligt belopp

som borde fastställas.

 Enligt regeringens mening bör i vart fall under fredsförhållanden ett system

för ersättning vid repetitionsutbildning m.m. bygga på principen om

inkomstbortfall. Därför anser regeringen att det nuvarande dagpenningssystemet

som fungerar väl bör vara kvar. Enligt regeringens mening bör därför inte

förslaget genomföras.

Personskadeskydd

Utredaren tar också upp frågan om de totalförsvarspliktigas försäkringsskydd och

föreslår att de ändringar som gjordes år 1993 nu bör tas bort, vilket skulle

innebära vissa förbättringar i försäkringsskyddet. Detta kräver ändring i lagen

(1977:265) om statligt personskadeskydd. Sjuk- och arbetsskadekommittén

(S1993:07) har under innevarande år avgett betänkandet (SOU 1996:113) En allmän

och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabilitering. Betänkandet remissbehandlas

för närvarande. Förslagen i betänkandet berör i viss mån totalförsvarspliktigas

personskadeskydd. Regeringen har i avsnitt 13.1.5 Pliktlagstiftningen bl.a.

anfört att regeringen avser att återkomma till riksdagen med vissa förslag till

ändringar i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Regeringen avser att i

samband med beredningen av de frågorna återkomma med förslag om förbättringar i

de totalförsvarspliktigas personskadeskydd.

Utryckningsbidrag

Värnpliktsrörelsen har i olika sammanhang drivit frågan om höjt

utryckningsbidrag. Utredaren har också tagit upp frågan om utryckningsbidrag och

därvid föreslagit en utbildningspremie som är relaterad till grundutbildningens

längd. Något belopp anges inte. Utredaren har dock föreslagit att

utryckningsbidraget bör utges om den totalförsvarspliktiga tjänstgjort i minst

61 dagar i stället för som i dag efter 120 dagar.

 Remissinstanserna är positiva till att förbättra de totalförsvarspliktigas

ekonomi.

 Regeringen anser inte att några utbildningspremier bör införas. I stället bör

utryckningsbidraget höjas med 500 kronor till 4 500 kronor från den 1 januari

1997. Bidraget bör utges till den som genomfört den grundutbildning han eller

hon är inkallad till oavsett antal dagar eller som vid avbrott i utbildningen

tjänstgjort minst 120 dagar. Det får ankomma på regeringen att utfärda

erforderliga förordningsändringar.

Kostnader

Regeringens förslag till förbättrade ekonomiska förmåner uppskattas medföra

kostnadsökningar om ca 27 miljoner kronor. Denna kostnadsökning ryms inom den

ovan angivna besparingen på bostadsbidrag.

Droger

Utredaren pekar också på det växande drogproblemet i samhället och föreslår

bl.a. att Försvarsmakten utbildar personalen för att förebygga och upptäcka

drogmissbruk samt för att informera de totalförsvarspliktiga.

 I dag finns ett projekt "Soldater mot droger" som drivs i Värnpliktsrådets

regi. Detta projekt bör enligt regeringen kunna tillföras ytterligare medel inom

den ekonomiska ramen för anslaget A1. Försvarsmakten, för att kunna öka sin

verksamhet. Dessutom bör projektet riktas till alla totalförsvarspliktiga.

Avgångar

För att minska antalet avgångar mellan inskrivning och inryckning bör denna tid

enligt utredaren inte överskrida sex månader. Utredaren föreslår vidare att

inryckning bör ske direkt efter avslutad gymnasieutbildning. Detta bl.a. för att

den totalförsvarspliktige inte skall förlora mer än ett studieår på exempelvis

högskola.

 Regeringens uppfattning är att plikttjänstgöringen där det är möjligt

anpassas till studieterminerna samt att tiden mellan inskrivning och inryckning

bör minskas.

Medinflytande

Vad avser medinflytande för de totalförsvarspliktiga kan det, enligt utredaren,

förbättras inom vissa områden. Utredaren tar bl.a. upp frågan

om antalet ledamöter i Värnpliktsrådet och Civilpliktsrådet samt ansvaret för

respektive kongress.

 Regeringen vill framhålla betydelsen av ett väl utvecklat medinflytandesystem

på alla nivåer. Regeringen förutsätter att Försvarsmakten och andra

utbildningsanordnare aktivt arbetar för att, där så behövs, förbättra

medinflytandet för de totalförsvarspliktiga. Regeringen har nyligen beslutat om

ändringar i förordningen (1995:808) om medinflytande för totalförsvarspliktiga

som innebär att Värnpliktsrådet och Civilpliktsrådet får anordna

värnpliktskongressen respektive civilpliktskongressen samt att rådens ledamöter

har rätt att fullgöra återstående grundutbildning vid något av rådens kanslier.

Disciplinlagstiftning

Utredaren har föreslagit att en översyn bör göras av disciplinlagstiftningen.

Värnpliktsrådet ställer sig positiv till en sådan översyn. Försvarsmakten

däremot anser det inte vara nödvändigt med en översyn av lagen.

Försvarsutskottet (bet. 1995/96:FöU1, s. 83) anförde i samband med

försvarsbeslutets första etapp att det nu inte finns något skäl för att föreslå

någon ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar.

 Frågan om en översyn av disciplinlagstiftningen bereds för närvarande inom

Försvarsdepartement.

13.1.5 Pliktlagstiftningen

Totalförsvarets pliktverk har enligt regleringsbrevet för budgetåret 1995/96

haft i uppdrag att redovisa erfarenheterna av verkets uppgifter enligt lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt.

 Redovisningen (Dnr Fo96/848/MIL) visar på att erfarenheterna av den nya

lagstiftningen i stort sett varit goda. Pliktverket har dock lämnat några

förslag till ändringar i lagen.

En av frågorna som tas upp är frågan om namnet på Totalförsvarets pliktverk. Det

föreslås att verket skall benämnas Pliktverket. I redovisningen föreslås också

att 2 kap. 2 § första stycket lagen om totalförsvarsplikt ändras på så sätt att

ett tillägg görs till att avse civilplikt med längre grundutbildning än 60

dagar. Det föreslås också att den i 3 kap. 1 § nämnda befattningsgruppen

specialister bör utgå. Vidare föreslås att i paragrafen läggs till att

inskrivning för civilplikt vid mönstringen skall avse civilplikt med längre

grundutbildning än 60 dagar. I redovisningen föreslås slutligen att 3 kap. 6 §

och 3 kap. 13 § ändras så att inskrivning kan ske till - förutom befattning - en

viss funktion och att krigsplacering också kan ske i en viss funktion.

 Enligt regeringens mening bör namnet på Totalförsvarets pliktverk inte

ändras. Regeringen återkommer i ett annat sammanhang till övriga förslag till

ändringar i lagen om totalförsvarsplikt.

 Totalförsvarets pliktverk har också redovisat ett regeringsuppdrag om

erfarenheterna av antagningsprövningen och inskrivningen av kvinnor för

totalförsvarsplikt.

 Sammanfattningsvis konstaterar Totalförsvarets pliktverk att uppföljningen av

lagens tillämpning kan betecknas som tillfredsställande. Mot bakgrund av

önskemål om fler kvinnor i totalförsvaret bör enligt Totalförsvarets pliktverk

lagen om totalförsvarsplikt ses över för att minska känslan av tvång. Vidare bör

befattningarnas fysiska krav revideras samt resurser satsas på ökad information.

 Enligt redovisningen har åtta månader efter lagens ikraftträdande drygt 500

intresseanmälningar gjorts. Som jämförelse nämns i rapporten att 208 kvinnor

(officersansökande) prövades år 1994. Totalförsvarets pliktverk understryker i

rapporten vikten av information riktad på olika sätt till kvinnor om

möjligheterna till plikttjänstgöring.

 Förslaget om ändring i lagen (1994:1810) om möjlighet för kvinnor att fullgöra

värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning anser regeringen inte nu

bör genomföras. Det behövs enligt regeringen en längre tids erfarenheter av den

nya lagstiftningen innan någon eventuell förändring görs i detta hänseende.

 Regeringen vill dock framhålla vikten av att fler kvinnor bereds möjlighet att

fullgöra totalförsvarsplikt.

13.2 Vid Försvarsmakten anställd personal

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Flera av de åtgärder som Försvarsmakten föreslår angående |

| personalminskningar, ålderstruktur m.m. bör regleras i avtal |

| mellan parterna. Regeringen finner inte skäl att ingripa i |

| parternas ansvar i dessa frågor. |

| |

| Försvarsmakten bör planera för längre placeringstider i olika |

| befattningar för yrkesofficerare. |

| |

| En översyn av utbildningssystemet för yrkes- och |

| reservofficerare bör göras. |

| |

| Antalet kvinnliga officerare i försvaret bör öka. |

--------------------------------------------------------------------

13.2.1 Allmänt

I prop. 1995/96:12 anförde regeringen i fråga om minskning av personal att i den

angivna strukturen för det militära försvaret skulle sammanlagt 3 500 - 4 000

yrkesofficerare och civila behöva lämna Försvarsmakten varav en dryg tredjedel

civila samt ett antal reservofficerare. Hänsyn hade då tagits till det ökade

behovet av personal för internationella insatser, bevakningsuppgifter samt för

att öka anpassningsförmågan på längre sikt. Enligt regeringen skulle endast en

mindre del kunna avvecklas genom s.k. naturlig avgång. Därför ansåg regeringen

att särskilda avvecklingsåtgärder måste vidtas under några år.

 I propositionen togs också upp frågor av mer principiell och långsiktig

karaktär, såsom åldersstrukturen hos yrkesofficerarna, utbildningssystemet för

officerare, personalrörlighet, utveckling av den civila personalen samt kvinnor

i försvaret.

 Försvarsutskottet anförde att det i huvudsak kunde ansluta sig till vad

regeringen anfört om minskningen av antalet anställda. Utskottet hade inte

heller något att erinra mot vad regeringen i övrigt anfört om anställda vid

Försvarsmakten och underströk betydelsen av anförda åtgärder för att öka antalet

kvinnor i försvaret. Vidare underströk utskottet betydelsen av vad regeringen

anfört om att ha fler officerare än vad som motiverades av enbart

krigsorganisationens behov. Utskottet erinrade också om att frågan om be-

fälsordningen bereds på ett sådant sätt att den resulterar i en sammanhållen syn

på personalförsörjningen av anställda

(bet. 1995/96:FöU1) .

13.2.2 Minskning av personal

I försvarsmaktsplanen anförs att en analys av tillgång och behov av

yrkesofficerare under den kommande försvarsbeslutsperioden visar att

tillgången på yrkesofficerare i dag är ca 16 200 och att krigsorganisationens

behov inklusive yrkesofficerare för Försvarsmaktens anpassningsförmåga vid

försvarsbeslutsperiodens slut är ca 14 100. Enligt planen beräknar

Försvarsmakten att spontana avgångar under perioden kan uppgå till ca 2 100

yrkesofficerare. Försvarsmakten framhåller vidare att en rekrytering måste

upprätthållas på en konstant om än låg nivå. Under perioden bör enligt

Försvarsmakten totalt ca 1 800 yrkesofficerare rekryteras. Enligt Försvarsmakten

bör därför särskilda avvecklingsåtgärder för äldre yrkesofficerare vidtas.

 Enligt Försvarsmakten bör avvecklingen av yrkesofficerare ske genom att

särskilda åtgärder riktas mot yrkesofficerare med fullmakt som fyller 55 år

senast den 31 december 2001.

 Åtgärderna föreslås kombinerade med s.k. beredskapskontrakt. Detta innebär att

yrkesofficerarna erbjuds pension och ett månatligt tillägg för att de står till

Försvarsmaktens förfogande fram till ordinarie pensionsålder. Totalt motsvarar

denna ersättning enligt Försvarsmakten ca 75 % av lönen. För att genomföra

förslaget krävs enligt Försvarsmakten en förordning från regeringen.

Försvarsmakten har tillsammans med Arbetsgivarverket till regeringen lämnat

förslag till en sådan förordning. Försvarsmakten bedömer att ca 1800 officerare

skall kunna avvecklas med denna metod.

 Försvarsmakten avser också att fortsätta med yrkesväxlingsåtgärder för

yrkesofficerare. Dessa riktas i första hand mot ålderskategorin 40 år och äldre.

 Enligt Försvarsmakten finns inte något behov av att minska reservofficerarna

med något bestämt antal. Reservofficerarnas avtalade tjänstgöring måste dock

avpassas mot den nya krigsorganisationen och till behovet av anpassning.

 I frågan om den civilanställda personalen bör enligt Försvarsmakten denna -

sedan möjligheten till omplacering prövats - i normalfallet reduceras genom

uppsägning på grund av arbetsbrist. Avvecklingsbehovet bedöms till vad som

motsvarar ca 1 800 anställda.

 Försvarsmakten har pekat på att ålderstrukturen försämrats på grund av

tidigare personalminskningar. Enligt Försvarsmakten är ca 65 % av den civila

personalen 45 år och äldre. Enligt Försvarsmakten krävs för att inte ytterligare

försämra ålders- och kompetensstrukturen att Försvarsmakten kan erbjuda särskild

pensionsersättning för vissa arbetstagare.

Regeringens överväganden

Om yrkesofficerare utan fullmakt skall sägas upp är det enligt regeringens

mening inte osannolikt att det behövs ett anställningsstopp under några år.

Vidare kommer sannolikt uppsägningarna - hur än parterna bestämmer

turordningskretsarna - att drabba många av de yngre officerarna. Detta medför

att åldersstrukturen blir ännu mer ogynnsam än tidigare. Något instrument kan

därför behövas som gör att äldre officerare, främst de med fullmakt, kan lämna

sin anställning i förtid.

 Arbetsgivarverket och Försvarsmakten har i samråd gett in ett

förordningsförslag till regeringen i frågan. Regeringen har i ett beslut i juni

1996 uttalat att det ankommer på Arbetsgivarverket att på statens vägnar sluta

avtal om anställnings- och avtalsvillkor samt att myndigheterna skall bära

ansvaret för de kostnader som följer av kollektivavtal. Regeringen vidtog därför

ingen åtgärd med anledning av framställningen.

 Regeringen delar Försvarsmaktens uppfattning i fråga om minskning av den

civilanställda personalen. Av samma skäl som angetts ovan är emellertid även

detta en sak som bör regleras i avtal mellan arbetsmarknadens parter.

 När det gäller frågan om minskning av personal anser regeringen

sammanfattningsvis att det är nödvändigt att parterna tar till vara alla

möjligheter som nu finns för att inriktningen för omstruktureringen av

Försvarsmakten skall kunna fullföljas. Om existerande instrument inte är

tillräckliga för den erforderliga personalminskningen ankommer det således på

parterna att skyndsamt finna lämpliga åtgärder.

13.2.3 Åldersstrukturen m.m.

I försvarsmaktsplanen anförs att en gynnsam åldersstruktur svårligen kan nås

samtidigt som en kraftig reducering av antalet yrkesofficerare skall genomföras.

Målet i en omstruktureringssituation bör begränsas till att skapa

förutsättningar för ett framtida system som uppfyller organisationens krav på

ett så kvalitativt och kostnadseffektivt sätt som möjligt. Grunden bör nu enligt

Försvarsmakten läggas för ett mer flexibelt personalförsörjningssystem. Det kan

uppnås genom att andra befälskategorier än yrkesofficerare ges uppgifter inom

förbandsproduktionen.

 Enligt Försvarsmakten kommer emellertid detta att bara marginellt kunna

påverka åldersstrukturen före sekelskiftet. Enligt Försvarsmaktens förslag skall

andra kategorier än yrkesofficerare användas i produktionen med början under

perioden 1997 - 2001. Införandet måste enligt Försvarsmakten av ekonomiska skäl

anpassas till den takt med vilken omstruktureringen av Försvarsmaktens

yrkesofficerare kan ske.

 I första hand bör enligt Försvarsmakten reservofficerare men också

totalförsvarspliktigt befäl beredas möjlighet att medverka i grundutbildningen

av pliktpersonal och i annan produktion. Tjänstgöringen i produktionen bör

enligt Försvarsmakten ske under ett eller flera år. Den bör också ske under

flera perioder.

 Som regeringen redan tidigare anfört bör således andra personalkategorier än

yrkesofficerare i större utsträckning kunna användas i grundorganisationen.

Tidsbegränsad anställning av reservofficerare och totalförsvarspliktigt befäl

kräver en regeringsförordning om inte arbetsmarknadens parter träffar avtal i

frågan. Försvarsmakten har lämnat förslag till ändring i officersförordningen

(1994:882). Det får enligt regeringens mening i första hand ankomma på parterna

att sluta avtal i frågan. Regeringen avser dock att göra de ändringar i

officersförordningen som behövs för att underlätta för parterna att sluta avtal.

Även möjligheten att ersätta yrkesofficerare i vissa funktioner med civila

specialister bör enligt regeringen utnyttjas i större omfattning.

13.2.4 Personalrörlighet

I försvarsmaktsplanen anser Försvarsmakten att rörligheten bland

yrkesofficerarna bör minska. En viss rörlighet anses emellertid vara önskvärd.

 För att kunna förlänga tidsbegränsade placeringar utöver två (tre) år förordar

Försvarsmakten dispens alternativt en ändring av reglerna i kommunalskattelagen

(1928:370) på så sätt att det blir möjligt för en enskild officer att göra

avdrag för dubbel bosättning m.m upp till en tid av fem år. Alternativet till

detta är enligt Försvarsmakten subventionering av bostäder för chefer och att

Försvarsmakten ordnar arbete åt medflyttande make eller maka eller ersätter

dessa för förlorad arbetsinkomst.

 Försvarsmaktens förslag till ändringar i kommunalskattelagen är regeringen

inte beredd att ställa sig bakom.Visserligen har regeringen förståelse för de

svårigheter både av ekonomisk och praktisk natur som är förknippade med

nödvändigheten från verksamhetssynpunkt att förlänga placeringstiderna i olika

befattningar för yrkesofficerare. Enligt regeringen är frågan emellertid av

sådan vikt att Försvarsmakten ändock bör kunna planera för längre

placeringstider för yrkesofficerare. Även i denna fråga har parterna för övrigt

möjlighet att sluta avtal.

13.2.5 Utveckling av den militära personalens kompetens

Försvarsmakten har genom ett regeringsbeslut den 7 december 1995 haft i uppdrag

att i samråd med Militärhögskolan se över utbildningssystemet för yrkes- och

reservofficerare. Uppdraget har redovisats den 9 september 1996.

 Av redovisningen framgår inledningsvis att den inriktning som blev resultatet

av det arbete som Försvarsmakten genomförde efter 1992 års försvarsbeslut för

att reformera officersutbildningen alltjämt bör gälla. Enligt redovisningen är

därför en mer genomgripande reform av utbildningssystemet inte nödvändig. De

förslag som redovisas är närmast en justering av det utbildningssystem som är

under införande. Enligt redovisningen innebär förslaget dock förändringar

avseende de militära skolornas arbetssätt med meritvärdering och tillhörande

kvalitetssäkring samt rekrytering till officershögskolorna.

 I redovisningen framhålls att Försvarsmaktens anpassningsförmåga ställer krav

på en allmänt välutbildad yrkes- och reservofficerskår. Försvarsmakten måste

kunna rekrytera och utbilda officerare med bred och hög kompetens.

Reservofficerarnas möjlighet att under några år tjänstgöra i grundorganisationen

bör förbättras, varigenom andelen reservofficerare med erfarenhet av utbildning

av totalförsvarspliktiga och moderna vapensystem ökar. Detta måste enligt

redovisningen komma till uttryck i den generella reservofficersutbildningen. För

detta krävs ytterligare analyser. Försvarsmakten gör dock bedömningen att

reservofficersutbildningen inte behöver förlängas.

 Gymnasieskolans utveckling innebär att betydligt fler ungdomar än tidigare ges

generell kompetens för högskoleutbildning. Härigenom breddas basen för

officersrekrytering, med minskade behov av kompletterande utbildning. Enligt

redovisningen bör en för Försvarsmakten gemensam

struktur med en tvåårig officershögskola och en ettårig krigshögskola införas.

Försvarsmakten föreslår att omfattningen av utbildningen anges enligt ett

poängsystem på samma sätt som vid övrig högskoleutbildning. Den vidare

utvecklingen och förändringen av systemet för officersrekrytering som bör göras,

bör dock anstå tills dess att en noggrann analys och en djup förankring inom

Försvarsmakten hunnit göras.

 Regeringen har i avsnitt 11.1.2 redovisat att den avser tillkalla en särskild

utredare med uppgift att se över försvarets skolverksamhet. Denna utredning bör

på grundval av Försvarsmaktens ovan nämnda redovisning också få i uppdrag att

vidare utveckla frågan om utbildningssystemet för officerare.

 Regeringen avser därefter att till riksdagen lämna den av försvarsutskottet

efterfrågade redovisningen om en sammanhållen syn på Försvarsmaktens

personalförsörjning av anställda.

13.2.6 Utveckling av den civila personalens kompetens

I denna del anför Försvarsmakten att den krigsplacerade civila personalen

genomgår allmänmilitär utbildning och i förekommande fall befälsutbildning som

är anpassad till de krav som befattningen i krigsorganisationen ställer.

Utbildningen skall vara genomförd före den 1 juli 1997. En utvärdering kommer

att redovisas i samband med Försvarsmaktens årsredovisning för år 1997.

 Vidare anser Försvarsmakten att en policy bör utarbetas för att skapa

möjligheter för den civila personalen att följa den nivåhöjande utbildningen vid

försvarets skolor och Militärhögskolan. Försvarsmakten kommer därför att ge

Militärhögskolan i uppdrag att förbereda och genomföra en kurs för civil

personal där målet skall vara att öka kunskapen om totalförsvaret, det militära

försvarets organisation och uppgifter samt om planeringsprocessen.

 Enligt regeringens mening är det mycket viktigt och angeläget att även den

civila personalen får del av den utbildning som förmedlas vid försvarets

högskolor och som är adekvat med hänsyn till den civila personalens uppgifter i

Försvarsmaktens krigs- och grundorganisation. Regeringen kommer att noga följa

upp Försvarsmaktens utvecklingsinsatser för den civila personalen.

13.2.7 Kvinnor i det militära försvaret

Regeringen ställer sig bakom de förslag till att öka antalet kvinnor i försvaret

som framkommit i försvarsmaktsplanen. Regeringen förutsätter att Försvarsmakten

fortsätter sitt aktiva arbete för att öka antalet kvinnliga officerare och att

få dessa att stanna kvar i Försvarsmakten.

 Regeringen vill i detta sammanhang lyfta fram de ideer och förslag som kommer

till uttryck i projektet "Den Kreativa Olikheten". Nätverk för kvinnliga

officerare bör få administrativt och ekonomiskt stöd från Försvarsmakten.

Distansundervisningen bör utökas. För att förbättra rekryteringen bör enligt

regeringens mening informationen också utökas.

 Regeringen anser att för att öka antalet kvinnliga officerare i försvaret

måste också basen, dvs. de som genomgår pliktutbildning, breddas. Åtgärder bör

således vidtas för att öka informationen om möjligheten för kvinnor att genomgå

pliktutbildning. Detta kan ske på olika sätt, t.ex. i form av aktiv information

genom reklam i tidningar och etermedier samt genom information i skolor.

 För att få fler kvinnor till officershögskolorna bör enligt regeringen t.ex.

de fysiska kraven till olika befattningar samt kriterierna i övrigt vid

antagningen ses över. Kvinnliga representanter bör så långt möjligt också finnas

i antagningsnämnderna. Man bör även försöka "styra" in kvinnorna på de områden

där det har visat sig fungera bra.

 Nuvarande åldersregler vid antagning till nivåhöjande utbildning samt regler

för befodran utgör många gånger ett onödigt hinder, inte minst för kvinnor, med

hänsyn till bl.a. familjebildning. Som en åtgärd för att få kvinnor att stanna

kvar i försvaret har regeringen därför nyligen beslutat om ändring i

officersförordningen (1994:882) som medför slopade ålderskrav till nivåhöjande

utbildning och att befordran får ske direkt i anslutning till genomförd

nivåhöjande utbildning med godkända betyg. Förändringen gäller såväl kvinnliga

som manliga officerare.

13.2.8 Rasism och främlingsfientlighet

I samband med försvarsbeslutets första etapp anförde försvarsutskottet att

regeringen till riksdagen borde redovisa vad som gjorts inom Försvarsmakten för

att motverka rasism och främlingsfientlighet.

 Försvarsmakten har på uppdrag av regeringen lämnat en sådan redovisning (Dnr

Fo96/1509/ESU) till regeringen. Sammanfattningsvis framgår av redovisningen att

Försvarsmakten aktivt bedriver ett arbete mot rasism och främlingsfientlighet.

Bl.a. har Försvarsmakten i samråd med Totalförsvarets pliktverk redovisat

förslag till åtgärder som syftar till att flera svenska medborgare med

invandrarbakgrund fullgör värnplikt. Överbefälhavaren är en av medlemmarna i

Sverige 2000-institutet som skall bedriva ett aktivt informationsarbete om

värdet av mångkulturell kompetens hos arbetstagare och arbetsgivare.

Försvarsmakten har också genomfört fyra olika projekt mot rasism och

främlingsfientlighet i vilka ungdomar har deltagit.

 Försvarsmakten stödjer också Stockholms stads gymnasieprojekt för ungdomar med

invandrarbakgrund genom att ge yrkesinformation och erbjuda möjlighet till

yrkespraktik. Sedan år 1993 pågår inom Försvarsmakten ett projekt benämnt "Den

kreativa olikheten" som bl.a. syftar till att påverka attityder till olika slag

av kulturella olikheter. Försvarsmakten

har också gett ut faktaskriften "Religion och kulturmönster".

 Regeringen anser det mycket angeläget att Försvarsmakten fortsätter sitt

aktiva arbete mot rasism och främlingsfientlighet. Varje tendens till rasistiska

och främlingsfientliga yttringar måste omedelbart och kraftfullt motverkas.

Regeringen har i ett beslut den 30 maj 1996 beviljat Försvarsmakten 1 miljon

kronor att användas under år 1996 för fyra ungdomsprojekt mot rasism.

13.2.9 Personskador vid tjänstgöring i utlandsstyrkan inomFörsvarsmakten

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens åtgärder |

| |

| De regler och rutiner som gäller för dem som skadas vid |

| tjänstgöring i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten kommer att ses|

| över. Åtgärder som visar sig nödvändiga för att förbättra förhållandena|

| för de skadade och deras närmaste kommer att vidtas. |

--------------------------------------------------------------------

 För anställda i utlandsstyrkan gäller i princip samma förmåner vid sjukdom,

skada och dödsfall som för anställda i statlig tjänst. Förmånerna gäller hela

kontraktstiden och oavsett om tjänstgöringen fullgörs i Sverige eller utomlands.

Beträffande skador som inträffar under tjänstgöringen utomlands, och som leder

till invaliditet och dödsfall har regeringen härutöver förstärkt den enskildes

och familjens ekonomiska skydd. Skyddet är utformat som en statlig riksgaranti

genom vilken staten ensidigt åtar sig att betala ut ersättning som vid dödsfall

och fullständig invaliditet uppgår till 22 basbelopp (f.n. 796 400 kronor)

enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Vid annan invaliditet som uppgår

till minst tio procent betalas ersättning ut med det lägre belopp som svarar mot

invaliditetsgraden. Denna avsevärda förbättring av det ekonomiska skyddet trädde

i kraft den 1 juni 1993.

 På senare tid har frågan om den enskildes och närståendes omhändertagande och

ekonomiska skydd på nytt kommit att aktualiseras. Regeringen har därför gett

Försvarsmakten i uppdrag att redovisa hur de skadade tagits om hand, hur

försäkringsskyddet aktiverats och hur uppföljningen av de skadade har skett.

Försvarsmakten har också fått i uppdrag att lämna förslag till lämpliga åtgärder

som syftar till att underlätta för de skadade att återgå till ett liv som medger

så hög livskvalitet som möjligt. Försvarsmakten har i sin redovisning av

uppdraget beskrivit sina rutiner vid skadefall och lämnat vissa förslag till

åtgärder, bl.a. att Försvarsmakten får ett kvardröjande ansvar efter

kontraktstiden för den skadades rehabilitering.

 Regeringen anser det angeläget att de som skadas under sin tjänstgöring i

utlandsstyrkan så snabbt och effektivt som möjligt får bästa möjliga vård och

stöd. I detta syfte pågår inom regeringskansliet en översyn av gällande regler

och rutiner vid skadefall. Inriktningen är bl.a. att genom förordning införa ett

subsidiärt rehabiliteringsansvar för Försvarsmakten med tillämpning från och med

den 1 januari år 1997. Därigenom skulle Försvarsmakten få skyldighet att, även

efter kontraktstiden, fullgöra de uppgifter som enligt 22 kap. lagen om allmän

försäkring åvilar en arbetsgivare. Vidare skulle Försvarsmakten härigenom behöva

en för detta ändamål på lämpligt sätt organiserad rehabliteringsverksamhet även

för utlandsstyrkans personal.

 Även i övrigt kommer regeringen att pröva behovet av de ytterligare åtgärder

som kan visa sig nödvändiga för att förbättra förhållandena för dem som skadas

vid tjänstgöring i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.

13.3 Frivilligpersonal

I samband med försvarsbeslutets första etapp pekade försvarsutskottet på

frivilligorganisationernas stora betydelse och vikten av att de ges stimulerande

och krävande uppgifter i totalförsvarets krigs- och beredskapsorganisationer. I

det fortsatta utredningsarbetet borde det enligt utskottet därför allvarligt

prövas vilka uttalade personalbehov som kan tillgodoses genom frivillighet eller

på annat sätt än med grundutbildning av totalförsvarspliktiga.

 Försvarsmakten ställer sig i huvudsak positiv till en ökning av

frivilligmedverkan och en förbättring av frivilligutbildning. Försvarsmakten

bedömer dock det inte för närvarande möjligt att i någon avgörande omfattning

öka antalet befattningar för frivillig avtalspersonal i den krigsorganisation

som inryms i försvarsmaktsplanen.

 Överstyrelsen för civil beredskap redovisar beträffande de civila

beredskapsstyrkorna att dessa anses utgöra en resurs att utnyttjas när andra

resurser inklusive frivilliga krafter inte räcker till. Om personal ur de

frivilliga försvarsorganisationerna skulle få samma uppgifter som de civila

beredskapsstyrkorna föreslås tilldelas, krävs en avsevärd utökning av

frivilligutbildningen. Denna utökning kan enligt Överstyrelsen vara svår att

förena med frivilligheten.

 Enligt regeringens uppfattning skall frivilligorganisationernas roll fortsatt

beaktas vid bedömningen av personalbehov för totalförsvaret. I övrigt hänvisas

till vad som anförs om frivilligorganisationerna i

kapitel 9.

14 Försvarets materielförsörjning och

försvarsindustriella frågor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| De riktlinjer för försvarets materielförsörjning som fastställdes i|

| försvarsbeslutets första etapp bör alltjämt gälla. Försvarsmakten|

| och Försvarets materielverk skall på det mest kostnadseffektiva|

| sättet tillgodose Försvarsmaktens långsiktiga materielbehov. Det|

| senaste årets utveckling har ytterligare visat på behovet av |

| internationellt samarbete. |

| |

| Försvarsmakten skall av anpassningsskäl kunna genomföra en |

| materiell förnyelse, även i tider av internationell oro. |

| Regeringen bedömer att en sådan materiell förnyelse kan |

| genomföras, under förutsättning att svenska myndigheter och |

| svensk försvarsidustri ökar det internationella samarbetet. Den |

| materiella anpassningsförmågan bör vara så generell som möjligt och|

| ge utrymme för framtida vägval. En förutsättning härvidlag är att|

| det finns en kunskap om hela systemet (s.k. systeminsikt) |

| kombinerad med delsystemskompetens inom viktiga områden. |

| |

| Försvarets materielförsörjning bör i allt högre utsträckning ske i|

| nära samarbete med andra europeiska länder och med USA. |

| Materielanskaffningsprocessen bör därför inriktas på att |

| tillvarata de möjligheter som ett ökat internationellt samarbete|

| medför. |

| |

| I anslutning till kontrollstationen år 1998 bör även göras en |

| analys av vilka försvarsteknologiska kompetenser som krävs för |

| att säkerställa en anpassningsförmåga. |

| |

| Sverige bör eftersträva att ingå i Western European Armaments |

| Group. Det ankommer på regeringen att pröva hur samarbetet från |

| svensk sida närmare bör utformas. |

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens åtgärder |

| |

| För att tillgodose de krav som ställs på att Försvarsmakten skall|

| kunna genomföra en materiell förnyelse även i tider av |

| internationell oro avser regeringen att ge Försvarsmakten i |

| uppdrag att reservera ytterligare ekonomiska resurser för |

| anpassningsinriktade tekniksatsningar utöver vad som tidigare |

| har inplanerats. Sammantaget kommer Försvarsmakten att avsätta |

| ca 550 miljoner kronor årligen till teknologisatsningar. |

| Regeringen avser också att vidta särskilda åtgärder för att under|

| försvarsbeslutsperioden säkerställa en inhemsk kompetens inom |

| krut- och explosivämnesområdet. |

| |

| Regeringen avser att ge Försvarsmakten och Försvarets |

| materielverk i uppdrag att för varje större materielprojekt noga|

| pröva möjligheterna till internationellt samarbete. |

--------------------------------------------------------------------

14.1 Bakgrund

I avsnitt 4.4.7 redogjordes för de säkerhetspolitiska aspekterna på försvarets

materielförsörjning. Den svenska försvarsindustrins förmåga som kvalificerad

leverantör av högteknologiska produkter har ett fortsatt stort försvars- och

säkerhetspolitiskt värde. Ett säkerställande av Försvarsmaktens långsiktiga

materielförsörjning utgör en viktig del av försvarspolitiken. Detta

säkerställande har sedan länge skett genom att upprätthålla en bred inhemsk

systemsammanhållande försvarsindustri. Flera faktorer samverkar nu till att det

kan bli aktuellt med en förnyad granskning av hur Försvarsmaktens

materielförsörjning kan tillgodoses på bästa sätt.

 För det första kan de krav som ställs på att Försvarsmakten skall ha en

anpassningsförmåga komma att ställa förändrade krav på försvarsindustrins

tekniska kompetens och industriella struktur, samt på försvarets

anskaffningsprocess. För det andra skapar den internationella avspänningen och

det ökande internationella samarbetet nya förutsättningar för att bevara viktiga

försvarsindustriella kompetenser, samtidigt som det nationella oberoendet också

får en annan innebörd. Svenskt deltagande i internationella operationer innebär

också ökade krav på interoperabilitet, något som underlättas av internationellt

försvarsmaterielsamarbete. Slutligen föreligger inte de ekonomiska möjligheterna

att bibehålla en inhemsk försvarsindustriell kompetens med dagens stora bredd.

Försvarsmaktens materielanskaffning kommer framöver inte att vara av en sådan

omfattning att den utgör en tillräcklig hemmamarknad för stora delar av den

svenska försvarsindustrin. Det är

inte heller möjligt att genom särskilda satsningar bevara inhemsk kompetens,

annat än för ett fåtal områden.

 Det är därför nödvändigt att förutsättningslöst analysera på vilket sätt

Försvarsmaktens långsiktiga materielförsörjning skall kunna säkerställas, även

när den svenska försvarsindustriella basen krymper. I försvarsbeslutets första

etapp angavs att en långsiktig strategi för försvarets materielanskaffning bör

utarbetas, så att de försvarspolitiskt mest värdefulla och för anpassning mest

nödvändiga teknikområdena och kompetenserna kan bibehållas, samtidigt som

Försvarsmakten och Försvarets materielverk även fortsättningsvis anskaffar

materiel på det mest kostnadseffektiva sättet (den s.k. beställarrollen gentemot

försvarsindustrin). Regeringen anser att den försvarsindustriella inriktningen

i försvarsbeslutets första etapp bör ligga fast. En ökad kunskap om vad som

krävs för att Försvarsmakten skall ha fullgod anpassningsförmåga gör det

emellertid nödvändigt att komplettera och ytterligare specificera inriktningen.

14.2 Försvarets anpassningsförmåga ställer nya krav på den inhemska

försvarsindustrin

I försvarsbeslutets första etapp fastslogs att de två viktigaste kriterierna för

att vidta särskilda åtgärder för att bevara en inhemsk kompetens är att

säkerställa att Försvarsmakten skall kunna utnyttja redan anskaffad materiel i

kris och krig, samt att vi i Sverige skall kunna utveckla och tillverka materiel

inom sådana områden där vi inte kan anskaffa materiel utomlands.

 Utifrån dessa kriterier härleddes de s.k. baskompetenserna där Försvarsmakten

skall ansvara för att säkerställa bevarad kompetens inom landet.

Baskompetenserna utgörs av telekrigteknik, avancerad signaturanpassning,

undervattensteknik, flygteknik (för vidmakthållande av JAS 39 Gripen på längre

sikt), samt underhåll och vidmakthållande av de system som ingår i

krigsorganisationen. Underhåll måste kunna genomföras i Sverige i kris och krig,

och kompetens härför måste därför under alla omständigheter finnas hos svenska

myndigheter eller företag. Vidmakthållande bör definieras som kompetens för

renovering och viss modifiering.

 I försvarsbeslutets första etapp angavs att det inför etapp två är nödvändigt

att noga pröva om försvarets materielförsörjning kan tillgodoses på ett

tillfredsställande sätt. Regeringen anser att kravet på att Försvarsmakten skall

ha en anpassningsförmåga, innebär att Försvarsmakten måste kunna genomföra

materiell förnyelse. En sådan materiell förnyelse kan tillgodoses på fyra olika

sätt; genom anskaffning vid svensk försvarsindustri, genom anskaffning utomlands

(eventuellt i kombination med en modifiering till svenska förhållanden), genom

uppgradering av befintliga system och genom internationellt samarbete mellan

myndigheter och industrier. Den materiella anpassningsförmågan kan inte enbart

utgå från vad som krävs för att vidmakthålla och utveckla de system som för

närvande finns i Försvarsmakten, utan måste också baseras på en principiell

lösning för hur hela den framtida materiella förnyelsen skall ske.

 Det är också viktigt att göra en åtskillnad mellan möjligheter till materiell

förnyelse avseende en höjning av krigsdugligheten samt avseende långsiktig

anpassning. Höjning av krigsduglighet inom ett år kan inte baseras på att en

egentlig materiell förnyelse skall ske. Regeringen bedömer att de planlagda

anspråken på materiell förnyelse måste begränsas till anskaffning av sådan

materiel och förnödenheter, som är allmänt förekommande på den civila marknaden,

samt till viss uppgradering av befintlig materiel. Däremot är möjligheterna till

materiell förnyelse av central betydelse när det gäller långsiktig anpassning.

På längre sikt kan också materielförsörjningen lösas på flera olika sätt, vilket

ökar möjligheten till anpassning.

 Regeringen vill framhålla att kraven på anpassningsförmåga inte nödvändigtvis

innebär en antalsmässig utökning av redan befintliga system, utan snarare en

förmåga att i en oviss framtid få tillgång till den materiel som krävs vid den

aktuella tidpunkten. Den materiella anpassningsförmågan bör därför vara så

generell som möjligt och ge utrymme för ett framtida vägval, till exempel

mellan olika system.

 En anpassningsförmåga hos Försvarsmakten innebär att den materiella förnyelsen

förmodligen behöver ske i en situation med en långsiktigt ökande rustning i

omvärlden. Den ökande internationella efterfrågan kan då göra avancerad

försvarsmateriel svårtillgänglig, särskilt för en alliansfri mindre stat. Detta

gäller såväl vid import av hela system, som vid import av delsystem och

komponenter som är nödvändiga för tillverkning i Sverige. Försvarsindustrins

utlandsberoende gör det därför osäkert i vilken utsträckning en inhemsk

systemhuskompetens, dvs. förmåga att sammanhålla utvecklingen av stora

vapensystem och plattformar, säkerställer möjlighet till produktion i ett läge

med begränsad tillgång på strategiska insatsvaror.

 Det är sålunda oklart i vilken utsträckning en inhemsk försvarsindustri med

enbart systemhuskompetens till fullo kan tillgodose Försvarsmaktens krav på

materiell förnyelse. Ett ensidigt inriktande på att tillgodose materielbehovet i

en anpassningssituation genom tillförsel av ny inhemskt producerad materiel

riskerar att innebära ett suboptimalt nyttjande av resurserna. En materiell

förnyelse bör därför inplaneras även på annat sätt. En stor del av den

materiella anpassningsförmågan säkerställs genom de prioriteringar som

fastställdes i den första etappen av försvarsbeslutet, dvs. baskompetenserna.

För vissa mycket avancerade system, till exempel stridsflygplan, är det

nödvändigt att i huvudsak tillgodose Försvarsmaktens materielbehov i fredstid.

För andra system är det troligen mer relevant att rikta eventuella satsningar

mot att bevara viktiga delsystemkompetenser, som kan ge förmåga till

uppgradering och anpassning såväl av befintliga system, som av sådan, ibland

kanske mindre avancerad, materiel som kan anskaffas utomlands.

 En sådan uppgraderingskompetens kan av ekonomiska skäl inte vara heltäckande,

utan bör inriktas på vissa vitala delsystem, som har stor påverkan på systemens

prestanda och som också är generella och kan appliceras på olika system. De

förbättrade tekniska möjligheterna till elektronisk krigföring gör att kraven på

inhemsk förmåga inom telekrigområdet är högt prioriterat. Dessutom utgör

elektronik och programvara en ständigt växande och mer betydelsefull del av

samtliga vapensystem och plattformar, och systemens förmåga kommer att i allt

högre utsträckning avgöras av dess elektroniska innehåll. Kompetens inom dessa

områden ger försvaret en möjlighet att avsevärt höja systemens prestanda under

dess livstid. I framtiden är det därför troligare att en allt större och

viktigare del av Försvarsmaktens materiella anpassningsförmåga kommer att

utgöras av möjlighet till uppgradering och hotanpassning av befintliga system

eller av standardsystem anskaffade utomlands. För att rätt kunna tillvarata

möjligheterna krävs dock förutom en djup delsystemkompetens inom vissa viktiga

områden, även en kunskap om hela systemet, vilket skulle kunna definieras som

systeminsikt.

14.3 Internationellt samarbete och exportfrågor

Försvarsindustrins bidrag till Försvarsmaktens anpassningsförmåga avgörs inte

bara av dess tekniska kompetens, utan också av den industriella strukturen, i

synnerhet vad avser internationellt samarbete. Ett kraftigt utökat och fördjupat

internationellt samarbete, mellan myndigheter och mellan företag, är en

förutsättning såväl för att bevara svensk försvarsindustriell kompetens, som för

att möjliggöra Försvarsmaktens anpassningsförmåga.

 Sverige har redan i dagsläget ett betydande internationellt beroende, även

avseende försvarsmateriel. Alternativet till ett ökat internationellt

försvarsmaterielsamarbete utgörs inte av ökad självförsörjning, utan av ett ökat

beroende av import av kompletta system eller delsystem och komponenter. Det är

inte ekonomiskt eller tekniskt möjligt, och inte heller önskvärt, att försöka

skapa ett nationellt oberoende inom försvarsmaterielområdet. Regeringens

bedömning är att Sverige i stället bör inrikta ansträngningarna på att skapa ett

ömsesidigt internationellt beroende, för att därigenom ta tillvara de fördelar

och minimera de risker som är förknippade med det internationella beroendet. Det

nordiska samarbetet kan härvidlag vara en utgångspunkt för ett fördjupat

samarbete med främst europeiska och amerikanska företag och myndigheter.

 Ett fördjupat internationellt samarbete underlättar bevarandet av svensk

försvarsindustriell kompetens inom viktiga områden. Det ger förutsättningar att

upprätthålla och utveckla specialiserad kompetens samt tillgång till utländsk

teknologi. Samarbete mellan svensk och utländsk försvarsindustri skapar också

gynnsamma förutsättningar för konkurrenskraftiga anbud vid svenska och utländska

materiel-anskaffningar. Utan internationellt samarbete riskerar tillgången inom

vissa områden på kvalificerad kompetens och materiel att helt försvinna.

 I de fall svensk industri deltar i internationella samarbetsprojekt är det

viktigt att tillse att en tillräcklig insikt i systemets helhet erhålles.

Regeringens bedömning är att svensk industri därigenom får den systeminsikt som

är nödvändig för att, i kombination med en djupare kompetens inom vissa

delsystemområden, kunna anpassa det aktuella systemet under dess livslängd.

 Slutligen kan ett fördjupat internationellt samarbete som skapar ett

ömsesidigt beroende ge vissa förutsättningar för att på sikt hantera den

sårbarhet som tidigare funnits med ett ensidigt svenskt beroende av utländska

underleverantör. En svensk försvarsindustri, med ett brett och djupt

utlandssamarbete som bygger på ömsesidigt beroende, skulle därmed kunna öka

möjligheterna till import av strategiska varor - system, delsystem och

komponenter - även i perioder av internationell oro.

 För att internationellt samarbete skall komma till stånd erfordras dels att

svensk industri och svenska myndigheter kan bidra med kvalificerade tekniska

kunskaper, dels att sådana betingelser skapas som möjliggör ett industriellt

samarbete. Av särskild betydelse är därför att myndighetsstöd lämnas i sådan art

och omfattning att samarbetet underlättas. Det kan vara frågan om

beställarsamverkan, utbildningsstöd eller att en formell ram för samarbetet

upprättas.

 Den pågående och fortsatta omstruktureringen inom svensk och utländsk

försvarsindustri kan också leda till förändrade ägarförhållanden. En ökad svensk

medverkan i nya internationella företagskonstellationer kan aktualiseras som ett

alternativ för att bevara inhemsk kapacitet och kompetens i en internationell

omstrukturering och specialisering.

 För att Försvarsmaktens behov av en inhemsk försvarsindustriell kapacitet

skall kunna tillgodoses krävs att de svenska företagen ges möjlighet att

exportera och delta i det internationella samarbetet. Ett nödvändigt komplement

till det begränsade antalet internationella utvecklingsprojekt är att den mer

traditionella exportförsäljningen fortsätter. Enligt gällande regelverk för

krigsmaterielexport skall tillståndspliktig utlandssamverkan endast medges om

den bedöms erforderlig för att tillgodose det svenska försvarets behov. De

försvarspolitiska behoven kan härvidlag ta sig många olika uttryck. Krav på

anpassningsförmåga medför dessutom att de försvarspolitiska behoven kan behöva

ges en delvis ny innebörd.

 Den internationellt sett vikande försvarsmaterielmarknaden har skärpt

konkurrenssituationen på exportmarknaderna, och försvårat de svenska företagens

exportmöjligheter. För att de svenska företagens exportpotential skall kunna

utnyttjas är det viktigt att regeringen och svenska myndigheter på ett aktivt

och strukturerat sätt stöttar försvarsindustrins exportansträngningar av större

materielprojekt, under

förutsättning att exportansträngningarna står i överensstämmelse med

riktlinjerna för krigsmaterielexport.

 Den Europeiska kommissionen utfärdade i januari år 1996 en kommuniké om

konkurrenskraften inom europeisk försvarsindustri. Kommissionen föreslår en viss

tillämpning av allmänna EU-regler och instrument även inom försvarsupphandling

och försvarsmaterielområdet, i första hand avseende icke-krigsmateriel.

Härigenom synes diskussionen kring försvarsindustrifrågorna, delvis inom ramen

för en gemensam säkerhets- och utrikespolitik, gå in i en mer aktiv fas. Såsom

har redovisats i avsnitt 4.4.7 anser regeringen att en vidgad roll för EU inom

försvarsmaterielområdet skulle ge större möjligheter för Sverige att delta i

samarbetet och skapa bättre möjligheter till harmonisering.

 Även på myndighetsnivå kommer betydelsen av internationellt samarbete att öka.

Förutom att internationellt samarbete inom materielområdet i form av gemensam

anskaffning medför ökad integration mellan olika nationer, kan det också vara

ett sätt för Försvarsmakten att erhålla nya system till en lägre kostnad,

jämfört med en helt inhemsk utveckling. Internationellt projektsamarbete på

myndighetsnivå underlättar också betydligt möjligheterna för försvarsindustrin

att delta i det industriella samarbetet.

 Försvarsmakten och Försvarets materielverk skall därför noga undersöka

möjligheterna till internationellt samarbete vid starten av nya projekt. Den

traditionella formen av internationella samarbetsprojekt, där specifikationer

och tidsplaner jämkas, och där arbetet ofta fördelas ut till respektive lands

industri, har ofta kritiserats för att vara kostnadsdrivande. Därför är det

viktigt att söka finna nya former för internationellt samarbete, som inte har

dessa nackdelar. Internationellt forsknings-samarbete är också

eftersträvansvärt, eftersom det dels kan reducera kostnaderna och tillföra ny

kunskap, dels kan resultera i nya materielprojekt.

 I försvarsbeslutets första etapp konstaterades att Sverige har ett behov av

att delta i det framväxande europeiska försvarsmaterielsamarbetet och att ett

närmande till Western European Armaments Group (WEAG) därför bör ske. WEAG, som

inte är traktatfäst och saknar överstatliga inslag, baseras på

konsensusprincipen. Det praktiska arbetet inom WEAG sker i tre s.k.

panelgrupper, vilka söker identifiera möjligheter till samarbete inom områdena

utveckling och upphandling, forskning och teknologi, respektive harmonisering

beträffande upphandlingsprocedurer, kravspecifikationer och kvalificeringskrav

för leverantörer. Det bör därutöver noteras att varje deltagande land själv

väljer de samarbetsområden man önskar delta i.

 Det sammansatta utrikes- och försvarsutskottet konstaterade att det svenska

medlemskapet i EU och observatörsskapet i VEU kan skapa möjligheter till mer

kostnadseffektiv krigsmaterielanskaffning, bl.a. genom ökade möjligheter till

gemensam anskaffning. WEAG framstår härvidlag som ett viktigt europeiskt forum.

Utskottet fann dock anledning att framhålla att försiktighet bör iakttas i

utvecklingen av samarbetet med WEAG, så att detta stannar inom de ramar som

riktlinjerna för krigsmaterielexport anger.

 Regeringen anser att samarbete med WEAG ger en väsentlig möjlighet till en

samlad överblick över prioriterade materielområden, vilket för

försvarsmyndigheter och försvarsindustrier kan skapa förbättrade och förenklade

möjligheter till samarbete och samordning med myndigheter och industrier inom

andra deltagarländer. Viktiga nätverk byggs upp mellan de deltagande ländernas

politiska institutioner, myndigheter och industrier. Utvecklingen inom den

europeiska försvarsindustrimarknaden kan påverkas i ett tidigt skede. De små

staterna kan få ett inflytande genom att tidigt kunna ta initiativ, formulera

samarbetsprogram etc. Regeringen bedömer att samarbetet inom WEAG under de

närmaste åren i huvudsak kommer att bibehålla nuvarande karaktär.

 Försvarsberedningen framför i sitt betänkande Omvärldsförändringar och svensk

säkerhetspolitik (Ds 1996:51) att ett svenskt medlemskap i WEAG är

eftersträvansvärt. Regeringen ansluter sig till försvarsberedningens bedömning

att Sverige bör ingå i WEAG. Det bör ankomma på regeringen att pröva hur

samarbetet från svensk sida närmare skall utformas.

14.4 Försvarsteknologiska satsningar

De materielprojekt som redovisas på annan plats i propositionen medför en

bevarad och utvecklad kompetens inom stora delar av svensk försvarsindustri

under försvarsbeslutsperioden. Beslut om utveckling och anskaffning av en tredje

delserie av JAS 39 Gripen och en flygburen spaningsradar har betydande

konsekvenser för svensk flyg- och elektronikindustri. Inom armén kommer bl.a.

anskaffningen av BAMSE (RBS 23), BONUS och stridsfordon 90 att bidra till en

bevarad kompetens hos svensk försvarsindustri. YS 2000 och särskilda

teknologisatsningar inom ubåtsområdet skapar gynnsamma förutsättningar för den

svenska varvs- och elektronikindustrin.

 I försvarsbeslutets första etapp angavs att ytterligare överväganden

erfordrades avseende behovet av kompetens inom ammunitionsindustrin. Regeringen

avser, i överensstämmelse med ett förslag från Försvarsmakten, att vidta

åtgärder för att medge ett fortsatt bevarande av inhemsk kompetens inom krut-

och explosivämnesområdet. Försvarsutskottet anmälde också att frågan om

kompetens inom luftvärnsmissilområdet bör avgöras i försvarsbeslutets andra

etapp. Gällande materielplaner möjliggör en bevarad inhemsk försvarsindustriell

kompetens så att luftvärns- och pansarvärnsrobotar kan produceras och

hotanpassas under försvarsbeslutsperioden. I början av nästa sekel försvåras

dock möjligheterna till vidmakthållande.

 Regeringen bedömer att kompetensen inom de prioriterade basområdena telekrig,

signaturanpassning, undervattensteknik och viss flygteknik, samt

vidmakthållandeförmåga, dvs. förmåga till renovering och i viss

utsträckning modifiering, bör kunna bibehållas under försvarsbesluts-perioden.

 Försvarsmakten och Försvarets materielverk har anmält att en inhemsk

vidmakthållandeförmåga i vissa fall riskerar att gå förlorad i början av nästa

sekel. Regeringens bedömning är att de åtgärder som föreslagits för att bevara

en inhemsk vidmakthållandeförmåga på alla nivåer sammantaget inte är ekonomiskt

genomförbart och att de inte ryms inom försvarsanslaget. Regeringen gör vidare

den bedömningen att det inte är en säkerhetspolitisk nackdel om försvarets

materielförsörjning, inkluderande delar av vidmakthållande, sker i nära

samarbete med andra länder. Detta är i dagsläget ofta fallet för de system som

har anskaffats utomlands. En inhemsk kompetens att genomföra hotanpassningar och

uppgradering av system behöver sålunda inte vara generell, utan kan inriktas

till sådana områden som har en stor betydelse för systemens prestanda.

 Regeringens uppfattning är att de krav som ställs på att Försvarsmakten skall

ha en fullgod anpassningsförmåga förutsätter en inhemsk teknisk kompetens inom

vissa centrala områden. Regeringen anser att Försvarsmakten bör öka

ambitionsnivån härvidlag jämfört med vad som tidigare föreslagits.

 Försvarsmaktens tekniksatsningar är inriktade på de i försvarsbeslutets första

etapp prioriterade baskompetenserna telekrig, undervattensteknik,

signaturanpassning och flygteknik. Dessutom prioriterar Försvarsmakten teknologi

för att vidareutveckla ledningsfunktioner, kvalificerade vapen och vapenbärare.

För att möjliggöra en tillräckligt god förmåga till materiell förnyelse avser

regeringen att ge Försvarsmakten i uppdrag att, inom givna resurser, skapa

förutsättningar för anpassningsinriktade tekniksatsningar, utöver vad som

föreslås i försvarsmaktsplanen. Sammantaget kommer Försvarsmakten att avsätta ca

550 miljoner kronor årligen till teknologisatsningar, vilket är en

ambitionsökning med ca 100 miljoner jämfört med Försvarsmaktens tidigare planer.

 Huvuddelen av den ökade satsningen skall gå till sådana delsystemområden som

har en avgörande betydelse för Försvarsmaktens anpassningsförmåga och

handlingsfrihet. Eftersom vapensystemens prestanda i allt högre utsträckning

avgörs av deras programvara och elektroniska innehåll, kan en satsning här ge

stora positiva effekter för flera olika system. Avsikten är att en förbättrad

delsystemkompetens skall kunna tillgodogöras av stora delar av svensk

försvarsindustri, och inte enbart komma ett specifikt projekt eller företag till

godo. Försvarsmakten skall också säkerställa en fortsatt kompetens under

försvarsbeslutsperioden inom ubåtsområdet. Regeringen anser att det i övrigt,

förutom de baskompetenser som prioriterades i försvarsbeslutets första etapp, nu

inte är motiverat att diskutera eller rangordna nyttan av olika kompetenser,

eller att peka ut vilka andra områden Sverige bör satsa på.

 Regeringen bedömer att de inplanerade materielbeställningarna, i kombination

med riktade teknologisatsningar, kommer att ge Försvarsmakten en tillräcklig

materiell anpassningsförmåga under försvarsbeslutsperioden. Den svenska

försvarsindustrin har tidigare visat sin anpassningsförmåga till förändrade

förutsättningar. Frågan om den närmare inriktningen av strategi för att

säkerställa försvarets förmåga till materiell förnyelse måste emellertid utredas

närmare. I samband med den säkerhetspolitiska kontrollstationen år 1998 bör

därför även en ytterligare analys av vilka försvarsteknologiska kompetenser som

behövs för att säkerställa anpassning genomföras, kombinerat med en redovisning

av hur det internationella samarbetet har utvecklats.

 Det är vidare angeläget att Försvarsmaktens beställarkompetens vad gäller

materielanskaffning och teknologiförsörjning förbättras. Inhemska

verifieringsresurser, varav prov av system är en del, är av strategisk betydelse

för vår framtida förmåga att anskaffa system, oavsett om det sker inom eller

utom landet.

14.5 Ekonomiska aspekter

Inför den förestående internationella omstruktureringen och de förändringar som

den svenska försvarsindustrin nu står inför är det angeläget att företagens

kunskapsresurser tillvaratas och utnyttjas för att underlätta deras anpassning.

Denna nödvändiga strukturomvandling kommer att få negativa konsekvenser för

enskilda företag och regioner. Företagens utvecklingsmöjligheter påverkas av

flera faktorer; förutom av försvarets kommande materielanskaffningar och

teknologisatsningar även av exportmöjligheter och internationellt samarbete.

 Mot bakgrund av försvarsindustrins starka beroende av politiskt grundade

restriktioner och det faktum att den förestående strukturomvandlingen delvis är

en konsekvens av politiska beslut, är det rimligt att staten söker underlätta

industrins anpassningsmöjligheter under ett övergångsskede, även om det primärt

är industrins uppgift att genomföra anpassningen. Förutom att statsmakterna

aktivt bör söka underlätta industrins möjligheter till internationellt

samarbete, kan de tillgängliga närings-, regional- och arbetsmarknadspolitiska

medlen användas bl.a. för att stödja vissa regioner.

 Inom ramen för EU-samarbetet finns ett omställningsprogram, Konver-programmet,

avsett att stödja sådana orter som drabbas av förbandsnedläggningar och

reduceringar inom försvarsindustrin. Det är för svenskt vidkommande angeläget

att i önskvärd utsträckning utnyttja det stöd som programmet kan ge i samband

med omstruktureringar inom svensk försvarsindustri. Det ankommer på regeringen

att fortlöpande bevaka detta när frågan om sådant stöd aktualiseras.

 Det är särskilt viktigt att styra eventuella omställningssatsningar till det

s.k. dual-use-området, dvs. produkter, komponenter eller teknologier med både

militär och civil användning. Den utveckling som under senare år förevarit inom

den civila sektorn har medfört att kraven på civila och militära komponenter och

delsystem närmat sig varandra, och inom många områden är de civila kraven ofta

hårdare.

 Ingenjörsvetenskapsakademin avrapporterade under år 1996 en utredning om

förutsättningarna för att utveckla forskning och utveckling inom områden av

betydelse för både militära och civila tillämpningar. Dessutom har regeringen

låtit undersöka vilka satsningar svensk försvarsindustri har gjort på civila

produkter, och vilka hinder som har funnits mot en utökad satsning på civila

produkter. De båda nämnda undersökningarna har pekat på att bl.a. bristen på

långsiktigt riskkapital begränsar industrins möjligheter att i större

utsträckning söka exploatera civila och dual-use-produkter och -teknologier. En

stor del av den svenska försvarsindustrins högteknologiska verksamhet är redan i

dag civil. Regeringen anser att en fortsatt diversifiering av försvarsindustrin

mot civila produkter, som i huvudsak baseras på militär teknologi, skapar goda

förutsättningar såväl för att behålla inhemsk kompetens av värde för

Försvarsmakten, som för att sprida den avancerade försvarsindustriella

teknologin till andra delar av samhället. Försvarets materielanskaffningar och

teknologisatsningar kan i viss utsträckning stödja och bidra till en sådan

utveckling.

 I 1995 års planeringsanvisningar gav regeringen i uppdrag till Försvarets

materielverk att redovisa vilka möjligheter som finns att öka andelen civila

komponenter och delsystem, och vilka konsekvenser detta skulle få. Försvarets

materielverk förutser till år 2001 en ökad användning av civila produkter upp

till ett värde över sju miljarder kronor. Materielverkets bedömning är att om

man i stället skulle ha fortsatt att använda jämförbara men specialutvecklade

militära produkter skulle kostnaden fördubblas. Regeringen anser att

Försvarsmakten och Försvarets materielverk skall tillvarata de möjligheter till

kostnadsbesparingar som ges genom användandet av civila komponenter och

tillämpningar.

15 Forskning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Behovet av försvarsforskning för långsiktig anpassning av |

| totalförsvarets förmåga har ökat. |

| |

| Försvarsmakten skall säkerställa god beställarkompetens inom |

| forskning och teknikutveckling. |

| |

| Satsningen på omvärldsanalyser och forskning inom områden av |

| betydelse för anpassning och breddad hotbild skall utökas. |

| |

| Satsningen på forskning och analyser inom området |

| internationella insatser skall utökas. |

| |

| Fortsatt bevakning av utvecklingen inom ABC-stridsmedel är |

| nödvändig. Kompetensen inom A-området skall vidmakthållas. Den |

| snabba utvecklingen inom bioteknik och genteknik skall följas. |

--------------------------------------------------------------------

15.1 Allmänt

I detta avsnitt behandlas endast anslagsfinansierad forskning. De

forskningsmedel som handhas av Försvarsmakten, Överstyrelsen för civil beredskap

samt Statens räddningsverk avsätts av myndigheterna själva efter egen bedömning

av behoven. Regeringen har dock ett ansvar att följa utvecklingen inom hela

forskningsområdet.

 I försvarsbeslutets första etapp har statsmakterna tagit ställning för ett

vidgat säkerhetsbegrepp med en bred bild av tänkbara risker, hot och

påfrestningar. Det angavs att viss forskning förekommer inom området nya hot

och risker men att ökad samordning erfordras.

 Vidare uttalades att förmågan att fatta beslut om anpassning skall

säkerställas vilket bland annat bör ske genom särskilda insatser inom

underrättelseområdet och forskning.

 I försvarsbeslutets första etapp gjordes även bedömningen att det

säkerhetspolitiska läget nödvändiggör fortsatta insatser vad avser

hotbildsbevakning och forskning inom området icke-konventionella vapen. Det

angavs att trots avtal om förbud mot användning av B- och C-stridsmedel kan

utnyttjande av sådana tills vidare inte uteslutas. Om inte motåtgärder vidtagits

kan B- och C-stridsmedel bli mycket verkningsfulla.

 I försvarsbeslutets första etapp angavs vidare att forsknings- och

utvecklingsinsatser är viktiga för det militära försvarets materielförsörjning

där bevarad kompetens bör säkerställas bland annat inom flygteknik för

vidmakthållande av JAS 39 Gripen på längre sikt.

 Försvarsforskningen utgör en grund för att långsiktigt kunna anpassa

totalförsvarets förmåga till utvecklingen i omvärlden. Mot bakgrund av de

säkerhetspolitiska omvärldsförändringarna och den inriktning regeringen givit

totalförsvaret utformning så har behovet av och nyttan med försvarsrelaterad

forskning, teknikvärdering och teknikutveckling ökat.

 Regeringen anser att det måste säkerställas att Försvarsmakten har god

beställarkompetens inom forskning och utveckling.

15.2 Samverkan inom området nya hot och risker

Det vidgade säkerhetsbegreppet sträcker sig från mer traditionella

säkerhetspolitiska hot till de hot och risker som följer av den globala

utvecklingen och det moderna samhällets sårbarhet. De nya hot och risker som

finns inom ramen för detta nya säkerhetsbegrepp är föremål för viss forskning

men samordningen inom detta område bör enligt regeringens mening ökas. Det är

också viktigt att internationella erfarenheter tas tillvara.

 När det gäller forskning och analyser inom nya områden, som dessutom är av

karaktären att de ligger till grund för beslutsfattande, är det viktigt att ha

ett pluralistiskt synsätt. Det är samtidigt av stor betydelse att det finns

samverkansformer som kan leda till en god form av samordning som tillvaratar

synergieffekter men undanröjer eventuell risk för dubblering.

 Regeringen avser att inrätta en särskild arbetsgrupp för samverkan kring

forskning angående nya hot och risker och dessutom ge Försvarets

forskningsanstalt i uppdrag att inrätta ett s.k. nätverk. En beskrivning av

detta återfinns i den proposition (prop. 1996/97:11) om beredskapen mot svåra

påfrestningar på samhället i fred som regeringen lägger fram denna dag.

15.3 Behov av ökade satsningar på forskning för regeringensbehov

De säkerhetspolitiska förändringarna i vår omvärld innebär ett ökat behov för

regeringen av omvärldsanalyser och forskning. Detta gäller inte minst behovet av

kunskap och analyser inom ramen för det vidgade säkerhetsbegreppet.

Förändringarna påverkar både behovet av och förutsättningarna för verksamheten.

Regeringen har stort behov av att erhålla analyser som är oberoende av

särintressen.

 Mot bakgrund av anpassningsprincipen som beskrivs närmare i avsnitt 7.2 och

den betydelse underrättelser i ett vidgat säkerhetsperspektiv har för att kunna

fatta de för anpassningstanken nödvändiga besluten så har behovet av analyser

och underrättelseinhämtning ökat. Regeringen avser därför att förstärka

forskning och analyser inom områden av betydelse för anpassning och breddad

hotbild.

 Regeringen avser även att förstärka forskning och analyser inom området

internationella insatser. Här avses verksamhet som ger väsentligt underlag för

övervägande om utformning av samt möjligheter att medverka i internationella

insatser. Ett nytt intressant område är s.k. icke-dödliga vapen. Dessa utgörs av

teknologier som kan medverka till att nå militära syften och samtidigt minska

förluster i människoliv. Det finns behov av övergripande studier inom området.

 Inom Försvarets forskningsanstalt bedrivs redan idag forskning för regeringens

behov. Denna i huvudsak säkerhetspolitiska forskning har en viktig roll när det

gäller att i samverkan med bland annat teknisk kompetens förstå hur utvecklingen

i fråga om möjliga aktörer och tänkbara hot hör samman. Forskning och analyser

bedrivs även inom områdena försvarsindustristudier, internationella insatser,

samhällets säkerhet och beredskap samt miljöstrategiska studier. Nyttiggörande

och inriktning av forskning och analyser för regeringens behov sker i dialog

mellan Försvarets forskningsanstalt och Försvarsdepartementet respektive

Utrikesdepartementet.

15.4 ABC-forskning

Forskning inom ABC-området utgör grund för hotbedömningar och andra

säkerhetspolitiska ställningstaganden. Sverige har en framträdande roll

internationellt inom nedrustningsområdet bland annat inom området

icke-konventionella vapen. Regeringen anser att en fortsatt kvalificerad

forskning och en bred kunskap är angelägen för att skapa underlag för framtida

ställningstaganden.

 Försvarets forskningsanstalt har här ett särskilt ansvar att löpande bedöma

utvecklingen inom området och med denna utgångspunkt upprätthålla och utveckla

relevant och tillräcklig kunskap. Därutöver skall Försvarets forskningsanstalt

ha en handlingsberedskap att tillgodose av regeringen specificerade behov.

 Kompetensen inom A- området skall bibehållas på nuvarande nivå.

Bioteknikområdet bör fortsättningsvis prioriteras högt och en fortsatt

uppbyggnad av kompetens inom detta område skall säkerställas. Kompetensen inom

C-området skall vidmakthållas.

 Uppdraget i 1991 års planeringsanvisningar till Försvarets forskningsanstalt

att leda en gemensam beredningsgrupp inom ABC-området och rapportera till en

referensgrupp utgår. I stället skall forskningsanstalten på bästa möjliga sätt

tillsammans med Totalförsvarets

skyddsskola stödja den gemensamma beredningsgrupp, som skapas för samordning

inom totalförsvaret.

 För att stimulera till ett ökat intresse för styrning av forskning och

utveckling, samt studier inom ABC-området överförs vissa mindre delar av

Försvarets forskningsanstalts anslag till Försvarsmakten och Överstyrelsen för

civil beredskap. Avsikten är, att studier m.m. även inom delar av ABC-området

skall integreras i den uppdragsstyrning som sker av Försvarets

forskningsanstalt.

15.5 Flygteknisk forskning och teknologi

I försvarsbeslutet första etapp angavs flygteknik för vidmakthållande av JAS 39

Gripen utgöra ett av de prioriterade områden där bevarad kompetens bör

säkerställas även på lång sikt.

 Den flygtekniska forskningen i Sverige kan framhållas som ett bra exempel på

långtgående militär och civil integration vilket ger synergieffekter av såväl

ekonomiskt som kompetensmässigt slag. Regeringen avser att stödja denna

samverkan liksom samverkan mellan industri och universitet och högkolor inom

flygteknikområdet. Detta görs bland annat genom det förslag till förlängning av

det Nationella flygtekniska forskningsprogrammet (NFFP) som redovisas i

budgetpropositionen (prop. 1996/97:1).

 Flygtekniska försöksanstalten har ett uppdämt behov av investeringar sedan

början av 90-talet. Internationellt sker investeringar och underhåll av

vindtunnlar med statliga medel eftersom vindtunnlar betraktas som nationella

tillgångar. Det är därför av konkurrensskäl inte möjligt att upprätthålla drift

av vindtunnlar om driften även skall inkludera större investeringar enligt

principer för avgiftsfinansiering. Behovet av investeringar gäller framförallt

ett nytt drivsystem till en vindtunnel som byggdes i slutet av 80-talet. Förutom

drivsystemet måste också andra delar av vindtunneln löpande vidareutvecklas för

att tillgodose kundernas alltmer ökande tekniska krav. Flygtekniska

försöksanstalten bör beviljas ett utökat anslag för att täcka räntekostnader

och amorteringar för de nödvändiga investeringarna.

16 Åtgärder för att stärka förmågan till anpassning

16.1 Det militära försvaret

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| För att möta eventuella framtida hot kan krigsorganisationen |

| behöva utökas eller ges nya egenskaper. För att öka förmågan till en|

| sådan långsiktig anpassning bör bl.a. krigsorganisationen utökas|

| utöver inriktningen i försvarsbeslutets första etapp, |

| yrkesofficerare utöver krigsorganisationens behov anställas och |

| åtgärder för att trygga materielförsörjningen vidtas. |

--------------------------------------------------------------------

16.1.1 Höjning av krigsdugligheten

Försvarsmakten har redovisat planer för hur en höjning av krigsdugligheten under

ett år skall förberedas och genomföras.

 Regeringen anser att den planering som Försvarsmakten redovisat visar att det

finns realistiska förutsättningar för att i allt väsentligt ge

krigsorganisationen full krigsduglighet inom en ettårsperiod.

 Armébrigaderna utgör dock ett undantag vid en strikt tolkning av

krigsduglighetskravet. Detta sammanhänger med den metod som valts för att inom

den ekonomiska ramen tillskapa en trettonde brigad. Nio av de tretton brigaderna

avses vara fulltaliga medan vid fyra har en "stridande" bataljon vakantsatts.

Bataljonen saknar såväl personal som materiel. Det totala antalet bataljoner av

denna typ påverkas alltså inte av utökningen från 12 till 13 brigader. De

vakantsatta bataljonerna kan inte bemannas och utrustas under en ettårsperiod.

Fyra av brigaderna kommer alltså att ha begränsad krigsduglighet genom att de

saknar en bataljon även om brigadens alla övriga underavdelningar uppnått full

krigsduglighet. Regeringen vill dock framhålla att nackdelen av att upp till

fyra av brigaderna kan komma att inte vara fulltaliga motverkas av att

ytterligare en brigad disponeras. Regeringen anser därför att detta avsteg från

kravet på full krigsduglighet inom ett år bör godtas.

 I Försvarsmaktens planer redovisas följande åtgärder för att höja

krigsdugligheten

- förbandsutbildning

- materiel-, livsmedels-, drivmedels- och bränslekomplettering

 Härutöver redovisar Försvarsmakten åtgärder för att ytterligare utveckla

krigsorganisationen genom forcering av pågående materielanskaffning och annan

verksamhet. Dessa åtgärder ingår definitionsmässigt inte i "höjning

av krigsdugligheten" men kan givetvis komma att övervägas i liknande sammanhang.

 För att förbereda en höjning av krigsdugligheten omsätter Försvarsmakten varje

budgetår planeringen till dokumentet "överbefälhavarens programuppdrag kris till

centrala produktionsledare", alltså de uppdrag som produktionsledarna skall lösa

för det fall statsmakterna under budgetåret skulle fatta beslut om och tilldela

medel för en höjning av krigsdugligheten. Uppdragen utgår, enligt statsmakternas

anvisningar, från förutsättningen att inga ekonomiska restriktioner gäller, men

utgör även under andra förutsättningar en god grund för handlandet. De uppdrag

som anges i 1997 års programuppdrag kris omfattar verksamheter till en kostnad

av drygt 16 miljarder kronor, varav knappt 6 miljarder kronor avser åtgärder för

att utveckla krigsorganisationen, dvs. åtgärder som går utanför begreppet

"höjning av krigsdugligheten".

 Såväl vid förberedelserna liksom om en höjning av krigsdugligheten skulle

aktualiseras har Försvarsmakten och Försvarets materielverk ett stort behov av

stöd från andra totalförsvarsmyndigheter och samhället i övrigt. Detta rör bl.a.

- försörjning med industrivaror (Överstyrelsen för civil beredskap, ÖCB),

- transporter och ledning av transporter (ÖCB),

- byggverksamhet (ÖCB, Byggnads- och reparationsberedskapen),

- motorreparationer och reservdelar (ÖCB, företag),

- varvskapacitet (ÖCB),

- försörjning med livsmedel (ÖCB, Statens jordbruksverk),

- försörjning med drivmedel m.m. (Närings- och teknikutvecklingsverket,

NUTEK),

- försörjning med elkraft (NUTEK),

- lantmäteristöd (Lantmäteriverket),

- sjukvårdsförnödenheter (Socialstyrelsen),

- samövning (berörda myndigheter m.fl.).

16.1.2 Långsiktig anpassningsförmåga

Långsiktig anpassning innebär att krigsorganisationens förmåga förändras så den

kan möta framtida hot. Detta kan - om hotbilden förvärras - innebära att

organisationen behöver utökas, att den måste ges nya egenskaper för att kunna

möta nya angreppsformer, att dess beredskapsegenskaper behöver förändras, att

viktiga system måste modifieras för att kunna fungera i nya motmedelsmiljöer

etc. Det är viktigt att inse att vi inte kan förutsäga och än mindre föreskriva

vilka anpassningskrav som kan komma att bli aktuella i framtiden.

 Krigsorganisationen och verksamheten för att utveckla den bildar en

grundläggande plattform för den långsiktiga anpassningsförmågan. Den är grunden

för personalens kompetens både när det gäller att utbilda individer och förband,

att utveckla taktiskt och operativt tänkande och att integrera ny materiel i

organisationen. Anskaffningen av materiel för krigsorganisationen ger vidare

förutsättningar för vidmakthållandet av kompetenser i Sverige och därigenom för

den framtida fortsatta materiella förnyelsen genom att utvecklings- och

tillverkningsresurser beläggs.

 Mot denna bakgrund föreslår regeringen en något större krigsorganisation än

vad inriktningen i försvarsbeslutets första etapp angav. Regeringen anser det

vara enklare och snabbare att utöka eller förändra markstridskrafterna genom att

komplettera eller fylla upp flera brigader som inte är fulltaliga jämfört med

att etablera helt nya förband. Bibehållandet av vardera en patrullbåts- och

flygdivision utöver inriktningen ger en långsiktig handlingsfrihet att omsätta

en större organisation.

 Tillgången till kompetent personal kommer att vara en begränsande faktor

särskilt vid en utökning av organisationen eller om anpassnings-åtgärder företas

i ett läge då kraven på insatsberedskap har ökats. Regeringen har därför bedömt

att ca 300 yrkesofficerare bör finnas utöver krigsorganisationens direkta behov.

Det förändrade sätt att utnyttja reservofficerare och annan personal som

behandlas i kapitel 13 bidrar även till anpassningsförmågan.

 Viss materiel som inte erfordras för den reducerade krigsorganisationen kan

bibehållas i materielberedskap. Försvarsmakten har förslagit att bl.a.

artilleri- och luftvärnspjäser, ledningsmateriel, moderna kustförsvars-

anläggningar och materiel för lätta attackdivisioner bibehålls. På sikt kan det

bli aktuellt att bibehålla JA 37-flygplan på motsvarande sätt. Regeringen vill

dock särskilt betona att denna metod endast bör utnyttjas om två villkor är

uppfyllda, nämligen dels att materielen har en tillräckligt lång återstående

livslängd, dels att kostnaderna är låga.

 Grundorganisationen utgör en av förutsättningarna för anpassning. Värdet

ligger emellertid snarare i den verksamhet som bedrivs och i kvalificerad

utrustning som simulatorer än i sådana fysiska tillgångar som ofta förknippas

med grundorganisationen såsom förläggnings- eller administrationsbyggnader. Det

grundorganisationsförslag som redovisats i kapitel 11 har inte givits någon

generell överkapacitet för att öka anpassningsförmågan. Däremot har de olika

utbildningsplattformarnas egenskaper, främst möjligheten att förändra

verksamhetens karaktär eller att utöka verksamheten, påverkat förslagets

utformning.

 Vid sidan av satsningen på militär personal utöver krigsorganisationens

direkta behov satsar regeringen de största ekonomiska resurserna på att

säkerställa möjligheterna att tillföra ny, liksom att utnyttja och modifiera

befintlig materiel, samt att säkerställa den teknologiska kompetensen. Förutom

riktade satsningar mot sådana teknikområden som gynnar en generell materiell

anpassningsförmåga, bör även en inhemsk kompetens inom ubåts- samt krut- och

explosivämnesindustrin säkerställas under försvarsbeslutsperioden.

 Den viktigast förändringen är dock en ny syn på internationellt samarbete. Den

säkerhetspolitiska utvecklingen medger nu att försvarets materielförsörjning bör

kunna ske i nära samarbete med andra länder. Ett ökat och fördjupat

försvarsmaterielsamarbete skapar enligt regeringen förutsättningar för

tillförsel av ny materiel, även i tider när den internationella efterfrågan är

stor.

16.1.3 Kostnader

Det är inte möjligt att göra en exakt uppskattning av kostnaderna för att skapa

en tillräcklig anpassningsförmåga. I många fall är behovet av anpassningsförmåga

ett av flera skäl till att en åtgärd vidtas.

 Regeringen beräknar emellertid att drygt 500 miljoner kronor kommer att satsas

årligen på åtgärder som i huvudsak syftar till att öka anpassningsförmågan. I

denna summa ingår särskilda satsningar på forskning och teknikförsörjning,

utökat antal yrkesofficerare och utökad krigsorganisation med ca en tredjedel av

totalbeloppet vardera.

16.2 Det civila försvaret

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| För att ha en handlingsberedskap inför en anpassningsperiod bör |

| för varje funktion utarbetas planer för anpassning. |

--------------------------------------------------------------------

Samhällets inneboende förmåga att klara fredstida påfrestningar utgör själva

grundförutsättningen för det civila försvarets möjligheter att klara uppgifterna

i krig. Särskilt betydelsefull är kapaciteten inom räddningstjänst, hälso- och

sjukvård samt stabiliteten och flexibiliteten hos viktiga infrastruktursystem.

 Med denna fredstida förmåga som bas vidtas särskilda kompletterande

beredskapsåtgärder.

 När det gäller ett angreppshot med iståndsatta styrkor är det enligt

regeringen möjligt att på ett antal områden förskjuta vissa beredskapsåtgärder

till en anpassningsperiod. Det gäller bl.a. viss övningsverksamhet, kortare

utbildning, åtgärder för att förbättra det fysiska skyddet, samt anskaffning och

produktion av vissa varor och förnödenheter.

 För att ha en handlingsberedskap inför en anpassningsperiod krävs bl.a. att

händelseutvecklingen i omvärlden noggrant följs. Det är vidare viktigt att det

för varje funktion utarbetas planer för anpassning. Planerna bör innehålla en

fördjupad analys i fråga om vilka åtgärder det är möjligt att skjuta upp till en

anpassningsperiod och hur förmågan då skall kunna höjas till erforderlig nivå.

Inventeringar kan behöva genomföras av lämpliga lokaler för att installera

skyddade utrymmen. I något fall kan det också bli fråga om att vidmakthålla

lagerutrymmen. Av planerna bör även framgå hur förmågan inom funktionerna kan

förbättras under en långsiktig anpassningsperiod.

 I fråga om andra slag av kompletterande åtgärder är det emellertid inte

möjligt att avvakta till ett anpassningsskede och inte heller till en långsiktig

anpassning. Det är här främst fråga om sådana åtgärder som vidtas i samband med

fredstida investeringar i infrastrukturen och som syftar till att skapa en extra

stabilitet inför krigstida störningar. Regeringen vill betona att det här är

fråga om åtgärder som också har stor betydelse för samhällets förmåga att klara

svåra påfrestningar på samhället i fred.

17 Övriga frågor

17.1 Den civila trafikflygarutbildningen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Regeringen anser att utbildningen av civila trafikflygare inte |

| är en uppgift för Försvarsmakten. Försvarsmakten skall senast|

| den 1 april 1997 lämna förslag om överförande av utbildningen |

| till annan huvudman. |

| |

| Utbildningen av civila trafikflygare vid Försvarsmakten skall |

| upphöra senast den 1 juli 1997. |

--------------------------------------------------------------------

Bakgrund

Våren 1995 behandlade riksdagen frågor om den civila trafikflygar-utbildningen

(prop. 1994/95:100 bil. 5, bet. 1994/95:FöU4, rskr. 1994/95:338). Riksdagen hade

därvid inga erinringar mot den av regeringen förordade inriktningen att en

avveckling av Trafikflygar-högskolan (TFHS) skulle inledas. Försvarsutskottet

ansåg dock att utvecklingen av efterfrågan på civila piloter borde följas noga,

eftersom det fanns tecken på att denna efterfrågan var i stigande. Inom ramen

för en helhetssyn, fortsatte utskottet, måste synpunkter och behov från den

civila pilotutbildningens övriga intressenter vägas in i bedömningen av

verksamhetens fortsatta omfattning och inriktning.

 I juli 1995 föreslog Försvarsmakten regeringen att TFHS skulle läggas ned

senast den 31 december 1996. Efter att i olika alternativ ha studerat en

fortsatt inriktning av verksamheten vid TFHS hade Försvarsmakten funnit att TFHS

inte är någon garanti för att militära piloter stannar inom Försvarsmakten.

Andra åtgärder erfordras, anförde myndigheten.

 Utbildningsrådet vid TFHS föreslog i september 1995 Försvarsdepartementet att

snabbutreda frågan om behovet av en fortsatt statlig trafikflygarutbildning.

Utbildningsrådet hade konstaterat att en svängning inom pilotkonjunkturen hade

inletts. Flygbolagens behov av nya piloter ökade och prognoser pekade på att

ökningen skulle bli bestående under de närmaste åren.

 I januari 1996 förordnade Försvarsdepartementet förre chefen för flygvapnet,

generallöjtnant Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], att utreda frågan om en fortsatt statlig

trafikflygarutbildning. I mars 1996 redovisade utredaren resultatet av sitt

uppdrag och föreslog i huvudsak följande. TFHS bör förbli under statligt

huvudmannaskap och vara lokaliserad till Ljungbyhed. Skolan bör samverka med

flygbolagen. Utbildningen bör snarast återupptas för att möta ett förmodat

nyrekryteringsbehov av civila piloter år 1998. I ett längre perspektiv, menade

utredaren, bör TFHS överföras till ett civilt huvudmannaskap och ett inordnande

i högskolan bör åter övervägas. Ytterst har utredaren ekonomiska

bevekelsegrunder för sina slutsatser. Han visar bl.a. att utbildningskostnaderna

för två Gripenpiloter som lämnar Försvarsmakten och rekryteras av de civila

flygbolagen överstiger kostnaderna för den årliga driften av TFHS vid full

utbildningsvolym. Härutöver redovisar utredaren bl.a. flygsäkerhetsmässiga skäl

för en fortsatt statlig trafikflygarutbildning. Denna syn delades i huvudsak av

Luftfartsinspektionen. Försvarsmakten har i ett yttrande över Lars-Erik Englunds

utredning anfört att myndigheten i huvudsak biträder utredningens slutsatser.

Försvarsmakten framhåller dock att ett framtida TFHS varken ekonomiskt eller

organisatoriskt bör belasta Försvarsmakten.

Regeringens överväganden

Regeringen kan konstatera att de civila flygbolagens efterfrågan på piloter nu

har ökat. Prognoserna pekar vidare på att efterfrågan kommer att bestå under i

vart fall ett antal år framöver.

 Regeringen anser att de argument av ekonomisk art som utredaren för fram talar

för en bevarad trafikflygarutbildning genom TFHS. Samtidigt delar regeringen

Försvarsmaktens uppfattning i frågan, nämligen att TFHS trots det nämnda inte är

någon garanti för att flygbolagen inte rekryterar flygvapenpiloter.

 En kärnfråga i sammanhanget är enligt regeringens mening, vilket även

utredaren och Försvarsmakten har pekat på, att utbildningen av civila

trafikflygare inte är en uppgift för Försvarsmakten. Detta synsätt har också

tidigare regeringar givit uttryck för. Denna utbildning bör enligt regeringen

bedrivas av annan huvudman än Försvarsmakten.

 Inriktningen är alltså att Försvarsmakten senast den 1 juli 1997 skall upphöra

att vara huvudman för trafikflygarutbildningen. Det ankommer på Försvarsmakten

att senast den 1 april 1997 till regeringen ha inkommit med förslag om

överförande av TFHS till annan huvudman. Utbildningen av civila trafikflygare

vid Försvarsmakten skall upphöra senast den 1 juli 1997.

17.2 Sjuktransporter med helikopter

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Försvarsmaktens omorganisering av helikopterverksamheten bör ge |

| ökade möjligheter att förbättra räddningsberedskapen i hela landet.|

| |

| Försvarsmaktens helikoptrar är vid angelägna situationer en god |

| tillgång för civila ändamål. |

| Regeringen lämnade i 1995 års budgetproposition (prop. |

| 1994/95:100 |

| bil. 5) en utförlig information till riksdagen i frågan om |

| sjuktransporter med Försvarsmaktens helikoptrar. |

| Försvarsmaktens helikoptrar kan utnyttjas för angelägna civila |

| ändamål. Främst gäller detta vid räddningstjänst, för avtalsreglerade|

| sjuktransporter samt, numera, genom nödhelikoptrar. |

| Regeringen vill inledningsvis belysa en del frågor om försvarets|

| helikoptrar och räddningstjänsten. Räddningstjänsten regleras i |

| räddningstjänstlagen (1986:1102) där de grundläggande ansvars- |

| förhållandena läggs fast. Sålunda skall kommunen svara för |

| räddnings-tjänsten inom kommunen om inte annat sägs. Vidare anges|

| att Luftfartsverket skall svara för flygräddningstjänsten och |

| Sjöfartsverket för sjöräddningstjänsten. Av räddningstjänstlagen och|

| räddningstjänst-förordningen (1986:1107) framgår vidare att |

| räddningsledaren har en mycket stark ställning vid en insats. |

| Bl.a. kan denne begära hjälp från statliga och kommunala |

| myndigheter. |

| I september 1995 träffade Sjöfartsverket och Försvarsmakten avtal|

| om helikopterberedskap för sjöräddningsinsatser. Enligt avtalet |

| skall Försvarsmakten dygnet runt hålla viss beredskap med |

| helikopter på Säve, Kallinge, Visby och Berga. |

| Sjöfartsverket och Luftfartsverket studerar för närvarande |

| tillsammans frågor om en samordning av räddningsresurserna, |

| bl.a. för att få belyst beredskapen i norra Sverige. |

| I mars 1995 överlämnade utredningen om fredstida utnyttjande för|

| civila ändamål av resurser avsedda för försvarsändamål - den s.k.|

| civilbruksutredningen - delbetänkandet (SOU 1995:29) Civilt |

| bruk av försvarets resurser. I fråga om utnyttjandet av |

| försvarets helikoptrar föreslog utredaren att de fem särskilt |

| anskaffade helikoptrarna för sjuktransporter skall kunna |

| ianspråktas av sjukvårdshuvudmännen genom långsiktiga avtal. |

| Prissättningen bör bestämmas enligt självkostnadsprincipen. |

| Utredaren föreslog vidare att ett system med nödhelikopter |

| infördes. |

| Betänkandets förslag om utnyttjande av Försvarsmaktens helikoptrar|

| har remissbehandlats. Flertalet remissinstanser var mer eller |

| mindre positiva till förslagen. Kritiska synpunkter gällde främst|

| konkurrensfrågorna. |

| I maj 1995 lämnade utredningen sin slutrapport. |

| Försvarsmakten har deltagit i de sju upphandlingar av |

| sjuktransporthelikopterresurser som har förevarit under senare |

| år. Försvarsmakten har i en upphandling fått uppdraget att svara|

| för sjuktransporter. Två upphandlingar har avbrutits av |

| sjukvårdshuvudmännen. I övriga upphandlingar har uppdragen gått |

| till privata helikopterföretag. Regeringen drar av detta |

| slutsatsen att Försvarsmakten av bl.a. prissättningsskäl har haft|

| svårt att hävda sig i konkurrensen med de civila företagen. |

| Försvarsmakten har således kunnat teckna avtal med Västerbottens|

| läns landsting. Hösten 1995 förlängde landstinget och |

| Försvarsmakten avtalets giltighetstid med två år att gälla till |

| februari 1998. I februari 1996 beslutade regeringen att den |

| ifrågavarande sjuktransportverksamheten för Västerbottens läns |

| landsting skulle få bedrivas enligt ordnings- och |

| säkerhetsföreskrifterna för militär flygverksamhet. Regeringen |

| meddelade vidare militärt drifttillstånd för verksamheten. |

| Efter en anmälan granskar för närvarande EU-kommissionen vissa |

| frågor om sjuktransporter med Försvarsmaktens helikoptrar. |

| Prövningen avser främst den av Försvarsmakten använda |

| kostnadskalkylmodellen. |

| Sedan den 1 juli i år gäller ett system med nödhelikopter med |

| Försvarsmaktens helikoptrar. Detta regleras i 2 § förordningen |

| (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet. Systemet |

| innebär följande. Försvarsmaktens helikoptrar, främst helikopter|

| 4, 10 och 11, skall kunna utnyttjas av sjukvårdshuvudmännen för |

| sjuktransporter vid livshotande situationer där omedelbar |

| transport är avgörande för behandlingen av skadade eller sjuka. |

| Helikoptrarna behåller sin ordinarie basering och beredskap. |

| Försvarsmakten är skyldig att utföra en transport om inte |

| ordinarie verksamhet av större betydelse allvarligt hindras. |

| Transport skall utföras till ett i förväg fastställt pris, nämligen|

| Försvarsmaktens genomsnittliga internkostnad för de ifrågavarande|

| helikoptrarna. Nödhelikopter skall larmas av sjukvårdshuvudman |

| genom flygräddningscentralen i Göteborg. Flygräddningscentralen |

| larmar därefter lämpligt helikopterförband. |

| Genom detta nödhelikoptersystem får sjukvårdshuvudmännen - till en|

| rimlig kostnad - tillgång till samtliga de försvarets |

| helikoptrar som är lämpliga för akuta sjuktransporter. Eftersom |

| systemet omfattar helikoptrar vid såväl flygflottiljerna som |

| marinens helikopterdivisioner och Norrbottens och Östgöta |

| arméflygbataljoner täcker det i princip hela landet. Regeringen |

| vill framhålla att systemet omfattar även de särskilt anskaffade|

| nya sjuktransporthelikoptrarna, i den mån de inte har |

| ianspråktagits av en enskild sjukvårdshuvudman genom avtal om |

| sjuktransporter. |

| Regeringen vill med systemet med nödhelikopter utöka möjligheterna|

| att använda Försvarsmaktens resurser för angelägna civila ändamål.|

| Regeringen vill även framhålla att systemet med nödhelikopter |

| skall ses som ett komplement till systemet med avtalstecknade |

| helikoptrar. Den sjukvårdshuvudman som vill försäkra sig om |

| kontinuerlig tillgång till helikopterresurser för |

| sjuktransporter har att teckna avtal härom med Försvarsmakten |

| eller ett privat företag. |

| Regeringen har vidare uppdragit åt Försvarsmakten att senast den|

| 30 juni 1997 redovisa, såväl egna som övriga berördas, |

| dittillsvarande erfarenheter av verksamheten till regeringen. |

| Avslutningsvis vill regeringen erinra om sin uppfattning i |

| kapitel 11 beträffande Försvarsmaktens grundorganisation, |

| nämligen att Försvarsmaktens omorganisering av |

| helikopterverksamheten bör ge ökade möjligheter att förbättra |

| räddningsberedskapen inom landet som helhet. |

--------------------------------------------------------------------

| |

| |

| 17.3Informationskrigföring |

|

 Information som ett medel i konflikter är en känd företeelse. Den accelererade

utvecklingen på informationsteknologiområdet berör alla samhällsområden och har

en djupgående inverkan på frågorna om försvar och nationell säkerhet. De senaste

åren har i detta sammanhang begreppet "informationskrigföring" kommit att

användas alltmera.

 Informationskrigföring kan beröra i stort sett all verksamhet i samhället och

innebär att enskilda personer, grupper eller stater kan uppnå sina syften utan

att behöva tillgripa konventionella hot eller påtrycknings-medel. Därigenom

suddas gränsen ut mellan begreppen fred, kris och krig. Informationstekniken

tillför nya hot och möjligheter till dagens och morgondagens konflikter och

kommer sannolikt också att medföra förändrade säkerhetspolitiska

förutsättningar.

 Det svenska samhället är utomordentligt beroende av väl fungerande IT-system.

Den svenska IT-strukturen utmärks av att den ofta är avreglerad och i vissa

avseenden decentraliserad. Det finns mot denna bakgrund starka skäl att

analysera sårbarheter över ett hotspektrum som täcker området från enskilda

aktörers dataintrång till organiserade storskaliga angrepp samt söka säkerställa

nödvändigt skydd.

 Inom det militära området möjliggör informationstekniken radikalt förändrade

sätt att bedriva traditionell militär verksamhet såsom stridsledning, styrning

av precisionsvapen mot olika mål, inhämtning och bearbetning av underrättelser.

Men även psykologiska krigföringsmetoder inom de militära operationernas ram,

t.ex vilseledning kan genom den moderna teknikens tillämpningar ges avsevärt

mer sofistikerade former.

 De allmänna samhälleliga strukturomvandlingar som IT-utvecklingen innebär kan

dock komma att förändra förutsättningarna för Sveriges nationella säkerhet på

ännu mer genomgripande sätt. Nätverk för tele- och datakommunikation förändrar

förutsättningarna för produktion, handel och distribution av alla varor och

tjänster. Detta gäller materiel och tjänster för hela totalförsvaret liksom

vitala försörjningssystem som betalningsväsen, energi, vatten och livsmedel samt

inte minst myndighetsinformation och nyhetsförmedling.

 Utvecklingen kan innebära både nya sårbarheter och förbättrade möjligheter att

säkra vår försörjning i ett krisläge. Att samma sårbarheter kan utnyttjas både

vid ett väpnat angrepp och av icke-statliga aktörer med kriminell avsikt ställer

krav på samverkan mellan försvar och rättsvårdande myndigheter. Utmärkande för

den samhällsutveckling där informationsteknologi är en central drivkraft, är att

den innebär en allt mer långtgående integration, både internationellt och

sektoriellt. För det svenska totalförsvaret ställer detta krav på ett kompetent

sätt att förhålla sig till och i samarbete med andra aktörer söka påverka en

utveckling med i huvudsak internationella och kommersiella drivkrafter. Viktiga

påverkansmöjligheter ligger i kunskapsuppbyggnad och kunskaps-spridning, liksom

i statens agerande som mottagande av kunskap.

 För alla påverkansmöjligheter är det av stor vikt att forskning och studier

bedrivs i former som möjliggör att framväxande möjligheter och hot kan

identifieras och analyseras utan låsningar och etablerade ansvarsuppdelningar.

Samverkan mellan olika forskningsutövare är både önskvärt och nödvändigt.

 I Sverige måste vi dels studera och successivt vidtaga åtgärder för att motstå

informationskrigföring, dels som en del i möjligheterna att öka kunskaperna om

skydd mot informationskrigföring, studera möjligheter till aktiva åtgärder inom

informationskrigföringsområdet och på sikt utarbeta en nationell policy.

Regeringen avser därför att uppdra åt berörda myndigheter att studera

möjligheterna till aktiva åtgärder inom informationskrigföring.

 I IT-propositionen 1995/96:125 som lades fram för riksdagen den 7 mars 1996

förklarade regeringen att den avsåg att tillsätta en gemensam civil och militär

arbetsgrupp med uppdraget att följa utvecklingen av hot och risker inom IT-

området.

 I ett yttrande till trafikutskottet anförde försvarsutskottet att den i

propositionen föreslagna arbetsgruppen var otillräcklig. Försvarsutskottet

uttalade att regeringen borde organisera ett mer samlat och samordnat ansvar för

IT-säkerhetsfrågor och ansåg att regeringen skulle återkomma till riksdagen med

en utvecklad strategi på IT-säkerhetsområdet där regeringen preciserar statens

ansvar och anger hur säkerhetsarbetet inordnas i det nationella

handlingsprogrammet och hur det bör vara organiserat. Trafikutskottet delade

försvarsutskottets uppfattning och på trafikutskottets hemställan gav riksdagen

som sin mening regeringen till känna vad försvarsutskottet hade anfört i frågan

(bet. 1995/96:TU19, rskr. 1995/96:282)

 Inom området informationskrigföring som omfattar betydligt mer än bara IT-

säkerhetsfrågor så finns det ett stort behov av att samla, organisera och sprida

kunskap för att på sikt kunna utveckla en strategi. Inom detta område är

hittills mycket lite gjort. Regeringen avser att tillsätta en arbetsgrupp med

uppdraget att följa utvecklingen av hot och risker inom informationskrigföring,

sprida kunskap om informations-krigföring samt att lämna förslag till hur ansvar

inom området skall preciseras och hur riktlinjerna för en strategi bör se ut.

Denna arbetsgrupps medlemmar bör ha kunskaper om bland annat säkerhetspolitik,

kriminalitet, samhällets IT-strukturer, underrättelsetjänst, teknik och

psykologisk krigföring.

 Regeringen avser vidare att tillsätta en arbetsgrupp för forskning kring nya

hot och risker inom ramen för det vidgade säkerhetsbegreppet, se avsnitt 15.2.

Syftet är att åstadkomma förbättrad samverkan inom forskning om nya hot och

risker samt att hålla sig väl informerad om pågående och planerade

forskningsprojekt. Informationskrigföring faller väl inom ramen för detta.

17.4 Antipersonella minor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Ett totalförbud mot användning av antipersonella minor i det |

| svenska försvaret införs. Befintliga lager skall förstöras så snart|

| som praktiska möjligheter föreligger och i vart fall senast år |

| 2001. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Sverige skall fortsätta att verka för ett internationellt |

| totalförbud mot antipersonella minor. |

--------------------------------------------------------------------

17.4.1 Internationellt förbud mot antipersonella minor

Riksdagen beslutade under våren 1994 att Sverige inom ramen för pågående översyn

av FN:s vapenkonvention skulle lägga förslag med syfte att få till stånd ett

internationellt totalförbud mot antipersonella minor. Utrikesutskottet framhöll

(bet. 1993/94:UU19) att ett sådant internationellt totalförbud utgör den enda

verkliga lösningen på det humanitära problem användningen av minor ger upphov

till.

 FN:s konferens rörande översyn av 1980 års vapenkonvention, där Sverige

innehaft ordförandeskapet, avslutades den 3 maj 1996 efter två års

förhandlingar. Konferensen ledde bl.a. till att ett reviderat protokoll avseende

landminor antogs.

 Syftet med översynen av 1980 års minprotokoll var att stärka skyddet för

civilbefolkningen. Det reviderade minprotokollet är på praktiskt taget alla

punkter betydligt starkare utformat än dess föregångare från år 1980. Följande

förändringar förtjänar härvidlag att särskilt nämnas.

 * Protokollets tillämpningsområde har utvidgats så att det numera även

 omfattar interna konflikter.

 * De allmänna restriktionerna för användningen av alla typer av minor har

 stärkts. Detta innebär bl.a. att en krigförande part åläggs ett större

 ansvar för mineringar. Vidare förbjuds detekteringsskydd och det ställs

 långtgående krav på försiktighetsåtgärder i samband med minering, t.ex.

 krav på inhägnad, varningsskyltar och övervakning.

 * Användning av s.k. icke-detekterbara antipersonella minor förbjuds.

 Härvid gäller en övergångstid om nio år.

 * Export av icke tillåtna minor förbjuds med omedelbar verkan. Detta gäller

 bl.a. icke-detekterbara antipersonella minor.

 * Långtgående krav på självförstörelse och självdeaktivering uppställs för

 platslagda antipersonella minor utanför utmärkta och övervakade områden

 och för fjärrlagda antipersonella minor.

 * Förbättrade regler uppställs för att skydda fredsbevarande styrkor (t.ex.

 inom ramen för FN och OSSE) och olika humanitära missioner mot minor.

 * Staterna åläggs att utkräva individuellt straffrättsligt ansvar för

 överträdelser av protokollets regler.

 Protokollet träder i kraft sex månader efter det att tjugo länder har

ratificerat det reviderade landmineprotokollet. Sverige avser att förklara sig

bundet av bestämmelserna i protokollet under år 1996.

 Regeringen avser att fortsätta att verka för ett internationellt totalförbud

mot antipersonella minor.

17.4.2 Antipersonella minor i det svenska försvaret

Regeringen gav i mars 1995 Försvarsmakten i uppdrag att redovisa behovet av

antipersonella minor och konsekvenserna av ett utnyttjande av andra

försvarsalternativ än antipersonella minor. Försvarsmakten har under våren 1996

redovisat uppdraget, samt tilläggsuppdrag angående befintliga lager av

antipersonella minor.

 I prop. 1995/96:12 bedömde regeringen att väpnat angrepp i nuvarande

säkerhetspolitiska läge är osannolikt. Därtill kommer, att de rent militära

förutsättningarna att genomföra ett sådant angrepp under ett antal år kommer att

vara starkt begränsade. Regeringen anser därför, även om dessa vapen har stor

betydelse för försvarsförmågan, att det nu är möjligt att genomföra den

omställning som ett förbud mot de antipersonella minorna kommer att innebära.

 Regeringen anser att det bör införas ett totalförbud mot användning av

antipersonella minor. Befintliga antipersonella minor som finns förrådsställda i

Sverige bör inom ramen för befintliga medel förstöras så snart praktiska

möjligheter föreligger och i vart fall senast år 2001. Självfallet gäller detta

inte minor för forsknings- och utbildningsändamål.

 Härigenom skapas bättre förutsättningar för Sverige att tillsammans med andra

länder som vidtagit liknande åtgärder, verka för ett internationellt förbud för

detta minvapen.

17.5 Totalförsvarets minröjningscentrum

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens åtgärder |

| |

| Insatserna i internationella sammanhang samt inom forskning |

| och utveckling beträffande upptäckt och röjning av minor skall |

| ökas. |

| |

| Ett totalförsvarets minröjningscentrum skall inrättas inom |

| Försvarsmakten. |

--------------------------------------------------------------------

17.5.1 Bakgrund

Sveriges insatser internationellt vad avser humanitär minröjning har under ett

antal år varit bland de främsta i världen. Sverige har bidragit med ekonomiska

medel och kunnande i Afghanistan, Angola, Kambodja och Mocambique. Sverige har

även pågående verksamhet med röjning av sjöminor i Baltikum.

 För att underlätta den fortsatta verksamheten sker satsningar på forskning och

utveckling för detektering och röjning av minor. Dessa insatser sker i samverkan

med Försvarsmakten och SIDA, över vilkas anslag verksamhet finansieras vid både

Försvarets forskningsanstalt och försvarsindustrin.

 Regeringen avser att fortsätta att utveckla insatserna i internationella

humanitära sammanhang samt inom forskning och utveckling beträffande minröjning.

17.5.2 Inrättande av totalförsvarets minröjningscentrum

Sveriges förstärkta engagemang i internationell verksamhet för fredsfrämjande

och humanitära insatser har skapat ett behov av ökad svensk kompetens inom

humanitär minröjning. Regeringen avser därför att ge Försvarsmakten i uppdrag

att tidigt inrätta ett svenskt minröjningscentrum. Detta skall utgöra en bas för

forskning och utveckling inom området. Minröjningscentret skall aktivt kunna

medverka vid genomförande av försök och utprovning av olika prototyper m.m.

 Minröjningscentret skall vara en totalförsvarsresurs. Det bör ha uppgifter vad

avser utbildning i ammunitionsröjning och minröjning för både det

internationella kommandots och krigsorganisationens behov. Statens

Räddningsverk med Swedrelief, polisen och humanitära organisationer skall kunna

utnyttja centret för internationella insatser. Även utländska organisationer och

myndigheter skall kunna få dra nytta av den kompetens och kunskap som avses

samlas här, och omvänt överföra kompetens till centret.

 Inom Försvarsmakten utbildas i dag personal för krigsorganisationen inom armén

vid de tre ingenjörregementena i Boden, Södertälje och Eksjö. Viss del av

befattningsutbildningen genomförs för samtliga vid Fältarbetscentrum med

ammunitionsröjningsskolan i Eksjö. Inom flygvapnet genomförs motsvarande

utbildning vid F14 i Halmstad. Här finns även Försvarets hundtjänstenhet, som

utbildar bl.a. minhundar av olika slag.

 Inom det civila försvaret utbildar Statens räddningsverk personal i hantering

av oexploderad ammunition. Även Rikspolisstyrelsen har i dag egen utbildning

inom området. Rikspolisstyrelsen utbildar dessutom sina egna hundar.

 Regeringen avser att i det fortsatta arbetet med inrättandet av

minröjningscentret ta ställning till uppgifter, organisation och lokalisering

för centret. Kostnaderna uppskattas till ca 3 miljoner kr per år och finansieras

inom totalförsvarets samlade resurser.

17.6 Skydd av samhällsviktig verksamhet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Hemvärnet utgör en viktig bevakningsresurs. |

| |

| Regeringens förslag |

| |

| Organisering av särskilda bevakningsplutoner under ett |

| anpassningsskede skall förberedas. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Under försvarsbeslutsperioden skall beredskapspolisens |

| organisation utökas. |

--------------------------------------------------------------------

17.6.1 Inledning

Regeringen underströk i försvarsbeslutets första etapp vikten av att vi har ett

bra säkerhetsskydd kring de skyddsobjekt som är väsentliga för att

infrastrukturen i samhället skall fungera.

 Särskilt framhölls att behovet av ytterligare personal för bevakningsuppgifter

under höjd beredskap måste tillgodoses. Det befarades att utan en tillgång på

bevakningssoldater eller beredskapspoliser kommer möjligheterna att bli

begränsade att kunna bevaka många för totalförsvaret väsentliga skyddsobjekt i

ett krisläge eller vid ett angrepp.

 Försvarsutskottet konstaterade bl.a. att den föreslagna

bevakningsorganisationen kan byggas upp och bemannas på olika sätt men att målet

ej nåtts. Utskottet poängterade betydelsen av att hemvärnsorganisationen

personellt och materiellt utvecklas efter tidigare beslutad inriktning och

utgick vidare från att Försvarsmakten och regeringen granskar för- och nackdelar

med skilda sätt att lösa de tillkommande bevakningsuppgifterna och för riksdagen

redovisar ett utifrån en helhetssyn avvägt förslag under hösten 1996.

17.6.2 Olika sätt att tillgodose bevakningsbehoven

Bevakningsplutoner

Riksdagen bedömde i försvarsbeslutets första etapp det säkerhetspolitiskt

motiverat möjligt att reducera territorialförsvaret. Vidare övervägdes

möjligheten att bland annat genom korttidsutbildning av totalförsvarspliktiga

för bevakningsuppgifter förbättra skyddet för vissa skyddsobjekt inom

totalförsvaret.

 Försvarsmakten framhåller i försvarsmaktsplanen att korttidsutbildning om tre

månader, utan annan kompletterande utbildning, inte kan leda till krigsplacering

i stridande förband och avråder därför från ett sådant alternativ.

 Om en bevakningsorganisation skall organiseras föreslår Försvarsmakten att

detta görs till en fråga att lösa först i ett anpassningsskede och då genom

överföring av totalförsvarspliktiga med militär grundutbildning. Regeringen

delar Försvarsmaktens uppfattning i denna fråga.

 Regeringen bedömer sålunda att uppsättning och bemanning av en

bevakningsorganisation med bevakningsplutoner bör förberedas men genomföras

först i ett anpassningsskede och då genom överföring av totalförsvarspliktiga

med militär grundutbildning. Bevakningsorganisationen bör omfatta ca 40 000

personer.

Hemvärnet

Hemvärnet utgör en viktig bevakningsresurs. Dock har Försvarsmakten problem med

att uppfylla de personella och materiella mål som tidigare beslutats. En

minskning har skett bland annat p.g.a. bristande kontraktsuppfyllelse, vilket

medfört uteslutning. Personalstyrkan uppgår för närvarande till ca 94 000

personer och målet är 125 000 personer år

2006. Regeringen föreslår i kapitel 13 ytterligare åtgärder för att utveckla

hemvärnsorganisationen och underlätta rekryteringen.

 Driftvärnets huvudsakliga uppgift är bevakning och skydd av den egna

anläggningen eller arbetsplatsen. Driftvärnets personalstyrka minskar emellertid

på grund av flera orsaker. Bland annat har nya ägarformer och privatisering av

statlig verksamhet med härtill följande nya ansvars- och

finansieringsförhållanden lett till ett minskat intresse för och i vissa fall

nedläggning av driftvärn. Vidare har ökade rationaliseringar i många fall

medfört att personalstocken är så liten att personal ej ständigt är tillgänglig

för bevakningsuppgifter. Överstyrelsen för civil beredskap har mot denna

bakgrund bedömt att driftvärn i framtiden måste ersättas med bl.a.

beredskapspolis.

 Regeringen bedömer att hemvärnet bör kvarstå som en viktig resurs. Regeringen

har tidigare i denna proposition tagit upp förslag till hur hemvärnet skall

kunna nå av Riksdagen beslutade personella och materiella mål. Regeringen

bedömer vidare att driftvärnet tills vidare bör finnas kvar - i dess nuvarande

form - som ett av flera möjliga bevakningsalternativ.

Beredskapspoliser för bevakning

Överstyrelsen för civil beredskap och Rikspolisstyrelsen föreslår i

programplanen att beredskapspolisorganisationen under förvarsbesluts-perioden

skall utökas med 7 000 personer till att omfatta 15 000 personer, varav 5 000

som särskild del och 10 000 som allmän del. För år 1997 föreslås att 30 miljoner

kr inom den civila planeringsramen avdelas för utbildningen av den särskilda

beredskapspolisen (se även avsnitt 20.3.2 samt kapitel 13).

 Hittills har rekryteringen av beredskapspoliser till stor del skett ur 47-

årsfördelningen vilket medfört en relativt hög medelålder och en hög omsättning.

Utbildningstiden anses allmänt vara för kort. Fr.o.m. den 1 juli 1995 har

utbildningstiden ökats något men enligt Rikspolisstyrelsen inte tillräckligt.

 Ovanstående faktorer gör att beredskapspolisen i dag inte fullt ut har den

kapacitet som behövs vid en beredskapshöjning. Även de ökade kraven på

polisverksamheten vid beredskapshöjning och i krig motiverar att antalet

beredskapspoliser ökas. Vidare föreslås att personal till den särskilda

beredskapspolisen rekryteras genom att totalförsvarspliktiga, när de lämnar

fältförbanden i 30-årsåldern, skrivs in med civilplikt för tjänstgöring inom

beredskapspolisen. Personalen föreslås utbildas i 19 dagar för att därefter

tillhöra den särskilda beredskapspolisen med bl.a. antisabotageverksamhet som

uppgift i ca tio år innan överföring sker till den allmänna beredskapspolisen

för bl.a. bevakning av skyddsobjekt.

 För att bygga upp organisationen planeras utbildning av 1 000 särskilda

beredskapspoliser årligen under perioden 1997-2001 samt av 1 000 allmänna

beredskapspoliser under åren 1997-1999 och 500 under år 2000.

 I programplanen framhålls även ett behov av att ge en militär utbildning till

de poliser som i dag saknar sådan utbildning och att också ge dem modern

försvarsutrustning. Detta behövs för att dessa skall kunna leda beredskapspolis-

organisationen men också för att den ordinarie polisen skall kunna utgöra den

totalförsvarsresurs som beredskapsplaneringen bygger på. Regeringen återkommer

till denna fråga i avsnitt 20.3.2.

 Regeringen bedömer att beredskapspolisen med en utökad organisation och bättre

utbildning kan utgöra ett lämpligt komplement för bevakning av skyddsobjekt. Det

väsentliga i förslaget är att beredskapspolisen blir en kvalificerad resurs som

kan sättas in i ett tidigt skede vid höjd beredskap. Detta innebär att

beredskapspoliserna måste vara färdigutbildade redan i fred. Inriktningen bör

vara att under försvarsbeslutsperioden utöka beredskapspolisens organisation

till att totalt omfatta ca 15 000 personer. Huvuddelen av denna utvidgning bör

kunna genomföras under försvarsbeslutsperioden.

17.7 Mark, anläggningar och lokaler

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Statskapitalet avseende mark, anläggningar och lokaler som |

| förvaltas av Fortifikationsverket skall vid försäljningstillfället|

| nedsättas med det bokförda värdet på sådana objekt som skall |

| avvecklas till följd av riksdagens beslut om reduceringar av |

| Försvarsmaktens krigs- och grundorganisation. Riksdagen |

| bemyndigar regeringen att göra en sådan nedsättning av |

| statskapitalet. |

| |

| Fortifikationsverket skall från de samlade försäljningsintäkterna|

| få avräkna de kostnader som uppstår som en följd av avvecklingen,|

| med undantag av kostnader för den miljösanering som |

| Försvarsmakten enligt miljöskyddslagen skall genomföra. |

--------------------------------------------------------------------

 Statsmakternas beslut om reduceringar av krigs- och grundorganisation kommer

att medföra en omfattande avveckling av mark, anläggningar och lokaler.

 Vid en avveckling som är en följd av statsmakternas beslut om begränsningar av

verksamhet bör vid försäljningstillfället en nedsättning av statskapitalet ske

med det bokförda värdet av mark, anläggningar och lokaler som skall avvecklas.

 Fortifikationsverket bör få nyttja försäljningsintäkterna för att bestrida

sådana kostnader som är en följd av avvecklingen. Härmed avses t.ex. kostnader

för avyttringsarbetet, vissa driftkostnader som kan uppstå medan avyttringen

pågår och andra återställningsskostnader än de som är en följd av

miljöskyddslagens (1969:387) krav på Försvarsmakten att i egenskap av

verksamhetsansvarig genomföra miljösanering. Fortifikationsverket skall

inleverera överskottet av försäljningintäkterna till statskassan.

 Försvarsmakten har i samband med avveckligen skyldighet enligt

miljöskyddslagen att genomföra miljösanering av berörda fastigheter. Kostnaderna

för denna miljösanering kan bli betydande. Idag finns inte underlag för att

närmare uppskatta dessa. Miljösaneringen bör få ske i en sådan takt som

resurserna medger men till dess sådan är genomförd bör driftskostnaderna belasta

Försvarsmakten.

 Regeringen avser att tillförsäkra sig löpande insyn i arbetet med avyttringen.

 Riksantikvarieämbetet har i samarbete med Statens fastighetsverk redovisat ett

underlag för regeringens ställningstagande till bevarandet av moderna

befästningar som byggnadsminnesmärken. Frågan är under beredning.

17.8 Miljöfrågor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Regeringen anser att miljöarbetet inom Försvarsmakten utvecklas |

| på ett tillfredsställande sätt. |

| |

| Regeringen anser vidare att Försvarets forskningsanstalts |

| rapport avseende en miljöstrategi för Försvarsmakten utgör en bra|

| grund för styrningen av miljöarbetet. |

| |

| Den svenska försvarssektorns deltagande i flera |

| internationella projekt som rör försvarsmiljöfrågor kommer enligt|

| regeringens mening att vara betydelsefullt både internationellt |

| och för Sveriges del. |

| |

| Miljöaspekter skall i högre grad än hittills beaktas i Statens |

| räddningsverks tillsynsverksamhet. |

--------------------------------------------------------------------

Myndigheternas underlag, m.m.

Försvarsmakten har prioriterat sitt arbete med att förbättra miljömedvetandet

inom organisationen. Miljöhandläggare har utsetts på regional och lokal nivå och

en breddutbildning har påbörjats. För miljöhandläggarna har en särskild

miljöutbildning om tio poäng inletts vid Militärhögskolan.

 Tillsammans med Statens naturvårdsverk har Försvarsmakten utarbetat en

sektorrapport. Rapporten belyser det militära försvarets miljöpåverkan och

redovisar det pågående miljöarbetet och behovet av framtida arbete.

 Av en lägesredovisning om försvarets miljöfarliga lämningar framgår att 2 300

objekt har identifierats och kategoriserats i enlighet med Naturvårdsverkets

riskklassificering. Inget objekt har kunnat hänföras till den farligaste

klassen, riskklass 1. 400 objekt är i klass 2 och flertalet är ofarliga objekt.

I delrapporten redovisas även en preliminär saneringsplan för objekten i

riskklass 2 under perioden 1997-2001. Försvarsmakten anmäler att saneringsplanen

inte omfattar dumpad ammunition. I denna del krävs ytterligare undersökningar.

En redovisning av frågorna om dumpad ammunition avses bli lämnad år 1997.

 I samverkan med Fortifikationsverket och Försvarets materielverk har

Försvarsmakten utarbetat en plan för avveckling av de ozonnedbrytande ämnena CFC

och HCFC. Försvarsmakten anmäler vidare att utveckling av blyfri ammunition

pågår inom industrin. Myndigheten bedömer att blyfri övningsammunition i vissa

kalibrar kan finnas om ungefär fem år.

 Flottiljflygplatserna har miljöprövats av Koncessionsnämnden för miljöskydd. I

samtliga fall, utom rörande F 5 i Ljungbyhed, har nämndens beslut överklagats

till regeringen. Ärendena bereds inom regeringskansliet. Härutöver genomför

Försvarsmakten en frivillig miljöprövning av övnings- och skjutfälten.

 När det gäller bistånd vid inträffade miljöolyckor m.m. har Försvarsmakten

inventerat möjliga olyckor, de militära resurser som kan ställas till de

räddningstjänstansvariga myndigheternas förfogande, lednings- och

beredskapsfrågor samt frågor om samverkan och planering. Försvarsmakten

konstaterar att försvarets resurser kan vara en avsevärd hjälp när olyckor

inträffat och att beredskapen för insatser har höjts betydligt i vissa regioner

redan genom planeringsarbetet.

 Utvecklingen inom miljöområdet innebär ökade krav på miljöanpassning och

begränsningar av miljöfarlig verksamhet för Försvarsmakten. Denna utveckling

innebär att Försvarsmakten belastas med ökade kostnader för att genomföra sin

verksamhet och/eller begränsningar i möjligheterna att producera krigsförband

och förbereda sig för uppgifter i krig.

 Försvarets forskningsanstalt (FOA) har på regeringens uppdrag redovisat ett

förslag till miljöstrategi för Försvarsmakten. I rapporten redovisas det

militära försvarets miljöpåverkan med utgångspunkt i de 14 hot som Statens

naturvårdsverk har identifierat. Följande förslag till miljöstrategi lämnas.

Målet för det militära försvarets utveckling bör vara ett ekologiskt hållbart

försvar. Försvaret skall ha ambitionen att vara en förebild för det övriga

samhället i miljöarbetet. Försvarsmakten skall, med beaktande av sektorns

speciella förutsättningar, bidra till att de nationella miljömålen uppfylls. Ett

kostnads-nyttaresonemang bör föras inom försvarssektorn och i förhållande till

andra sektorer. Åtgärder bör genomföras i prioritetsordning. Till prioritet 1

hänförs enligt förslaget åtgärder mot miljöpåverkan som varaktigt påverkar

livsbetingelserna eller innebär livshotande miljöpåverkan. Prioritet 2 avser

åtgärder mot uttömning av ändliga resurser. Prioritet 3 avser icke-livshotande

miljöpåverkan som inte har långsiktiga effekter. Försvarsmakten bör således i

första hand vidta åtgärder bl.a. mot utsläpp av klimatpåverkande gaser,

ozonnedbrytande ämnen och organiska miljögifter. I fråga om långsiktiga åtgärder

anförs i förslaget bl.a. att miljöhänsyn skall ingå i underlaget inför beslut,

att en framförhållning med hänsyn till morgondagens miljöproblem och miljökrav

erfordras samt att kretslopps- och försiktighetsprinciperna tillämpas.

Försvarsmakten bör vara pådrivande när det gäller framtagning av miljöanpassade

produkter. Uppföljningen av miljöarbetet inom Försvarsmakten bör utvecklas. I

den föreslagna miljöstrategin betonas vidare att en viktig grund för

miljöarbetet är att den fredstida verksamheten bedrivs effektivt. Rapporten har

remissbehandlats.

 Under år 1996 har Statens räddningsverk i samråd med Kustbevakningen till

regeringen redovisat resultatet av en översyn av nu gällande inriktning för

beredskapen för oljebekämpning och sanering efter oljeutsläpp till sjöss. I

översynen ges förslag inför 2000-talet avseende bl.a. en förbättrad beredskap

att bistå vid brandsläckning till sjöss, en förbättrad beredskap vad gäller

nödbogsering, en förbättrad uppföljning av miljöeffekter samt en

vidareutveckling av samverkansåtgärder, utbildnings- och övningsverksamhet och

internationellt arbete. Vidare har i arbetet beaktats åtgärder i syfte att

beivra illegala oljeutsläpp.

 Härutöver har Statens räddningsverk påbörjat ett arbete om miljöfrågor inom

verkets ansvarsområde. Under år 1997 har verket för avsikt att lägga fast ett

miljöprogram. Vidare planeras aktiviteter som att sammanställa nationella och

internationella erfarenheter, genomföra forsknings- och utvecklingssatsningar,

utveckla kunskaper om saneringsmetoder och omhändertagande av rester av en

olycka samt att införa miljöaspekter i tillsynsverksamheten. Arbetet kommer att

bedrivas i samverkan med berörda intressenter, både offentliga organ och

privata.

Regeringens överväganden

Regeringen konstaterar att Försvarsmakten fortsätter att systematiskt genomföra

miljöarbetet i enlighet med den fastlagda inriktningen. Regeringen noterar

särskilt det genomslag försvarets miljöarbete har fått i flera olika sammanhang.

 Ur de lämnade redovisningarna vill regeringen framhålla betydelsen av

sektorrapporten. Enligt regeringens mening kommer denna analys att vara av stort

värde för det fortsatta miljöarbetet.

 Regeringen vill också särskilt framhålla inventeringen av miljöfarliga

lämningar. Av den hittills lämnade redovisningen framgår att inget objekt finns

i den farligaste riskklassen, men att ett större antal finns i risk-

klass 2. Det är angeläget att Försvarsmakten, som man också avser att göra,

sanerar dessa områden i enlighet med en systematiserad plan. Regeringen

konstaterar vidare att det stora flertalet lämningar har klassats som ofarliga

objekt. Det är vidare angeläget att utredningsarbetet m.m. avseende dumpad

ammunition slutförs.

 Försvarsmaktens bistånd vid inträffade större olyckor är av mycket stor

betydelse. Regeringen ser därför med tillfredsställelse på att Försvarsmakten

fortsätter att utveckla möjligheterna att kunna lämna militär hjälp vid stora

olyckor.

 Försvarsmakten, Luftfartsverket och Statens naturvårdsverk har i en rapport

redovisat regeringens uppdrag om flygbuller. I rapporten analyseras bl.a.

flygbullrets effekter på människor, beräkningsmodeller- och metoder, åtgärder

för att begränsa påverkan av flygbuller samt konsekvenser för

bebyggelseplaneringen. Förslag till åtgärder redovisas.Rapporten har

remissbehandlats och den bereds nu inom regeringskansliet.

 Försvarsmakten har vidare redovisat regeringsuppdraget om nya riktlinjer för

skottbuller från artilleri och andra tunga vapen. I rapporten lämnas förslag

till riktlinjer för prövningar i anslutning till skjutfält m.m. enligt byggnads-

resp. miljölagstiftningarna. Även denna rapport har remissbehandlats och den

bereds inom regeringskansliet.

 Enligt regeringens mening utgör FOA:s rapport om miljöstrategi för

Försvarsmakten en bra grund för det långsiktiga arbetet. I väsentliga delar kan

förslaget därför utgöra en grund för regeringens styrning av Försvarsmaktens

miljöarbete. Regeringen delar dock en del av de uppfattningar som har kommit

fram i remissbehandlingen. Så ställer sig Försvarsmakten och

Fortifikationsverket tveksamma till att Försvarsmakten skall vara en förebild

för miljöarbetet i samhället. Även om Försvarsmakten kanske inte behöver vara en

formell förebild i miljöarbetet menar regeringen att Försvarsmakten genom sitt

redan genomförda miljöarbete har visat att man har en uppenbar ambition att

bedriva ett mycket aktivt miljöarbete. Försvarsmakten bör därför mycket väl

kunna tjäna som ett exempel för andra. Regeringen vill emellertid betona att

detta inte bör gälla bara Försvarsmakten utan alla myndigheter inom

totalförsvaret. I fråga om prioritering av åtgärder anser regeringen, på samma

sätt som en del remissinstanser, att även åtgärder mot bl.a. buller bör vidtas

innan åtgärderna med högre prioritet är slutförda. Regeringen instämmer dock i

den princip om prioritering av åtgärder som FOA redovisar. Regeringen vill även

betona vikten av att kostnads-nyttaresonemang förs i miljöarbetet. Ytterligare

andra delar i FOA:s förslag, t.ex. frågor om ekonomiska styrmedel och konkreta

avvägningar gentemot andra sektorer i samhället, fordrar enligt regeringens

mening fortsatta överväganden.

 Med beaktande av vad som nu har anförts ansluter sig regeringen till den av

Försvarsmakten föreslagna fortsatta inriktningen av miljöarbetet, vilket innebär

bl.a. följande. Miljöutbildningen inom organisationen bör fortsätta. Utsläppen

av fossila bränslen och andra miljöskadliga ämnen bör begränsas ytterligare. Vid

anskaffningen av materiel m.m. bör kretslopps-, substitutions- och

försiktighetsprinciperna beaktas så långt möjligt.

 Vid sidan om miljöarbetet inom Försvarsmakten har Fortfikationsverket,

Försvarets materielverk och Försvarets forskningsanstalt till regeringen

redovisat förslag till miljöpolicy för resp. myndighet. Förslagen behandlas

under respektive anslag.

 Regeringen konstaterar att Statens räddningsverk i arbetet med det marina

svenska oljeskyddet inför 2000-talet har påbörjat ett arbete som kommer att

innebära en ökad satsning inom miljöområdet. Miljöfrågorna bör även

fortsättningsvis lyftas fram i verkets arbete. Arbetet med ett miljöprogram för

verket skall fortsätta. Arbetet bör omfatta såväl utarbetande av miljömål som

miljöutredningar. Miljöaspekter skall i högre grad än hittills beaktas i verkets

tillsynsverksamhet. Regeringen behandlar Räddningsverkets och Kustbevakningens

förslag avseende inriktning för beredskapen för oljebekämpning och sanering

efter oljeutsläpp till sjöss

i den proposition (prop. 1996/97:11) om beredskapen mot svåra påfrestningar på

samhället i fred, som regeringen beslutar om idag.

 För att ytterligare förbättra och effektivisera miljöarbetet bör enligt

regeringen främst Försvarsmakten, men även andra myndigheter inom

försvarssektorn, börja utveckla ett miljöledningssystem. Det är också angeläget

att myndigheterna beaktar även andra aspekter än det mer utpräglade

miljöskyddet, t.ex. frågor om kulturmiljön, i sitt miljöarbete.

 Under senare år har frågan om försvaret och utbyggnaden av vindkraften orsakat

problem. För att underlätta en saklig diskussion i ämnet tog

Försvarsdepartementet hösten 1995 initiativ till att inrätta en samarbetsgrupp

rörande frågor om försvaret och vindkraftintresset. I gruppen ingår

representater för bl.a. Näringsdepartementet, Försvarsmakten, Försvarets

materielverk, Boverket, länsstyrelsen i Malmöhus län och Svensk

vindkraftförening. Enligt regeringens mening har denna arbetsgrupp redan på

ett påtagligt sätt förbättrat förståelsen för de berörda intressenas synpunkter.

 Som regeringen tidigare har informerat riksdagen om deltar Sverige alltmer

aktivt i samarbetet inom NATO:s miljökommitté (The Committee on the Challenges

of Modern Society/CCMS). CCMS-samarbetet är öppet för NATO-staterna, de forna

Warzawapaktstaterna och PFF-staterna. Verksamheten bedrivs genom s.k.

pilotstudier och avser numera främst försvarsmiljöfrågor. Studierna genomförs på

expertnivå och det är fritt för staterna inom samarbetet att ansluta sig till

vilken studie som helst. Studiens slutrapport med rekommendationer är öppen för

alla intresserade. Genom representanter för departement och centrala myndigheter

medverkar Sverige f.n. i fyra studier. Regeringen bedömer att flera av dessa

studier kommer att få stor betydelse för miljöarbetet även i Sverige.

 Inom ramen för CCMS-samarbetet, och som ett fullföljande av den UNEP-konferens

om militären och miljön som Sverige anordnade i Linköping sommaren 1995,

utarbetar f.n. representanter för de svenska och amerikanska

försvarsdepartementen miljöriktlinjer för den militära sektorn. Dessa riktlinjer

är avsedda att hjälpa en stat att upprätta en miljöpolicy för försvaret. De

fastställda riktlinjerna skall rapporteras till FN:s ekonomiska kommission för

Europa (ECE) varefter de genom FN-systemet kan spridas även till andra regioner

i världen. Regeringen bedömer att dessa riktlinjer kommer att ha ett stort

värde även för försvarsmiljöarbetet i Sverige.

17.9 Förvaring av vapen

I januari 1995 tillsatte chefen för Försvarsdepartementet en arbetsgrupp inom

Försvarsdepartementet med uppdrag att föreslå åtgärder för att förbättra

säkerheten vid hanteringen av militära skjutvapen. I juni 1995 redovisade

arbetsgruppen uppdraget med rapporten Säkrare hantering av statens skjutvapen

(Ds 1995:38). Arbetsgruppens rapport har i särskild ordning redovisats för

riksdagen.

 Arbetsgruppens förslag innebar i huvudsak att regeringen skulle besluta en

förordning om statliga myndigheters skjutvapen med praktiska och administrativa

regler rörande användning, förvaring och transport av skjutvapen. Vissa frågor

som var av engångskaraktär eller var tidsbegränsade borde regeringen reglera i

ett särskilt beslut.

 Regeringen beslutade den 25 januari 1996 förordningen (1996:31) om statliga

myndigheters skjutvapen m.m. Förordningen tar i första hand sikte på

stöldbegärliga skjutvapen, främst handeldvapen, men gäller i tillämpliga delar

även annan farlig materiel, såsom ammunition, handgranater och truppminor.

 I förordningen lägger regeringen fast normer rörande användning, förvaring och

transport av skjutvapen. Som exempel kan nämnas:

- Särskilda krav, bl.a. i fråga om pålitlighet, skall gälla för att en person i

statens tjänst skall få tilldelas ett skjutvapen.

- Alla, förutom pliktpersonal, polismän och yrkesofficerare, skall i samband

med tilldelningen av ett vapen få ett behörighetsbevis att ha vapnet. Detta

skall vid behov återkallas.

- Strängare säkerhetsregler, liknande de som gäller för privat innehavda vapen,

införs för bostadsförvarade hemvärnsvapen. Förvaringslokalen skall dessutom vara

godkänd av Försvarsmakten.

- Försvarsmakten blir skyldig att informera berörd polismyndighet om vilka

hemvärnsmän som förvarar skjutvapen i bostaden.

 I förordningen finns också regler om bl.a. regelbundet återkommande

inventeringar, transport av skjutvapen och åtgärder vid förluster av skjutvapen.

 Regeringen beslutade också i ett särskilt beslut att Försvarsmakten skulle

redovisa

- planerade säkerhetshöjande åtgärder avseende förvaringen av de skjutvapen som

används av såväl totalförsvarspliktiga som befäl i grundutbildningen,

- en plan för en centraliserad förvaring av krigsförbandens skjutvapen och

- beslutsläget beträffande åldersgräns och krav på viss minsta tids tjänstgöring

för tilldelning av skjutvapen till hemvärnspersonal.

 Uppdragen redovisades i maj respektive augusti 1996.

 Parallellt med att arbetsgruppen inom Försvarsdepartementet genomförde sitt

uppdrag gjorde Försvarsmakten internt en utredning om vilka åtgärder som kunde

vidtas på myndighetsnivå för att öka säkerheten vid hantering av skjutvapen.

Försvarsmakten fattade i oktober 1995 vissa beslut med anledning av denna

utredning.

 Under år 1995 förkom 147 kompletta skjutvapen och fem huvuddelar. Detta är en

ökning från år 1994 med 60 vapen. Av de 152 förkomna vapnen upptäcktes 80 av

förlusterna i samband med inventeringar. Orsaken till eller tidpunkten för

inventeringsförlusterna är inte klarlagda. Om dessa förluster räknas bort

uppvisar förluststatistiken en svag minskning (72 förlorade vapen och huvuddelar

år 1995 jämfört med 84 år 1994). Även statistiken över antalet försök till

inbrott och stölder visar en svag tendens till minskning för de senaste åren.

 Söndagen den 5 maj 1996 genomfördes under uppseendeväckande former ett inbrott

på Svea Livgarde. Vid inbrottet stals ett stort antal vapen, ett säkerhetsskåp

med slutstycken till dessa samt ammunition. Inbrottet gjordes i en kasern som

var tillfälligt tom på tjänstepliktiga och pågick under lång tid. För

transporten av den stulna materielen användes lastbil. Tillträde till området

bereddes genom en låst men obevakad sidoingång. Huvuddelen av de vapen som stals

vid detta inbrott har återfunnits.

Regeringens överväganden

Regeringen ser mycket allvarligt på att militära skjutvapen fortfarande förloras

i den omfattning som har redovisats ovan. Förlusterna är helt oacceptabla.

Regeringens målsättning är att antalet förluster skall nedbringas till noll.

Utvecklingen, inte minst mot bakgrund av det ovan redovisade inbrottet på Svea

livgarde, visar att hittills vidtagna åtgärder inte har varit tillräckligt

effektiva.

 Mot bakgrund av de regeringsbeslut som har redovisats ovan är det nu

Försvarsmaktens uppgift att genom interna regler se till att kraftfulla åtgärder

vidtas så att regeringens intentioner blir genomförda. Försvarsmakten har den 14

maj 1996 också fattat beslut i den riktningen. Beslutet innebär bl.a. att de

totalförsvarspliktigas och den anställda personalens vapen inte längre får

förvaras i klädskåpen. I stället skall vapnen förvaras i särskilda fastbultade

förvaringsskåp i logementskorridoren eller i för ändamålet iordningställda,

betongförstärkta, kompani- eller plutonsförråd i exempelvis fönsterlösa källare.

Vid enskild förflyttning med vapen skall den vitala delen vara avlägsnad och

förvarad vid övningsavdelningens huvudstyrka. Försvarsmakten har uppskattat

kostnaderna för åtgärderna till omkring 300 miljoner kronor. Regeringen kommer

att hålla sig noga informerad om effekterna av dessa åtgärder och om vilka

ytterligare åtgärder som Försvarsmakten kommer att vidta.

17.10 Förmåga till sjömålsbekämpning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Den utveckling av krigsorganisationen som regeringen föreslår |

| medför att förmågan till sjömålsbekämpning väl motsvarar kraven i|

| nuvarande omvärldsläge. Samtidigt ger den förutsättningar för att|

| bibehålla den kompetens som är nödvändig för att förmågan på lång sikt|

| skall kunna anpassas till ett kraftigt ökat hot över sjön. |

--------------------------------------------------------------------

 Försvarsutskottet begärde vid försvarsbeslutets första etapp en samlad

bedömning av möjligheterna att tillgodose det framtida behovet av förmåga att

bekämpa mål på sjön.

 Förmågan till bekämpning av sjömål - vari även mål under ytan ingår - beror av

förmågan att upptäcka och identifiera mål, att leda och samordna insatserna, att

komma till verkan och att undgå motverkan. Slutsatser om hur bekämpningsförmågan

utvecklas kan alltså inte dras enbart av hur antalet vapenbärare utvecklas.

 Det bör vidare framhållas att sjömålsbekämpning inte enbart omfattar insatser

för att sänka en invaderande angipares farkoster. Förmåga till graderade

insatser från varningsskott till verkanseld bör finnas.

 Förändringarna i det säkerhets- och militärpolitiska läget har i särskilt hög

utsträckning reducerat det sjöoperativa hotet mot vårt land. Regeringen har

vidare i kapitel 4 gjort bedömningen att det skulle ta avsevärt längre tid att

återskapa ett hot om invasion, som i stor utsträckning bygger på anfallskraft

över sjön, än att öka hotet om andra invasionsformer. Detta hindrar naturligtvis

inte att betydelsen av att kunna genomföra insatser mot sjömål kan vara mycket

stor. Det innebär däremot att de kvalitativa aspekterna kommer mera i förgrunden

än de kvantitativa. Faktorer som "upptäckt", "ledning och samordning" och "skydd

mot motverkan" blir mera betydelsefulla än förmågan att på kort tid bekämpa ett

stort antal mål.

 Antalet vapenbärare med sjömålsförmåga minskar under perioden. Antalet

flygplan som kan bära sjömålsrobot ökar, ytstridsfartyg och ubåtar reduceras med

upp till en tredjedel medan de rörliga kustförsvarsförbanden bibehålls eller

utökas. Däremot sker en stor reduktion av framför allt de fasta

kustförsvarsenheterna. Det förtjänar att framhållas att reduktionerna främst

drabbar de äldsta enheterna. I många fall införs efter hand nya system med

större kapacitet, inte minst ledningsmässigt, såsom JAS 39 Gripen,

ytstridsfartyg 2000 och ubåt Gotland.

 Förmågan till upptäckt och identifiering förbättras genom

radarspaningsflygplan och taktiska signalspaningsförband. Ett taktiskt

sambandssystem ger efter hand kraftigt förbättrade förutsättningar för ledning

och samordning av förband i luften, till sjöss och på marken.

 Ett försvarsmaktsgemensamt projekt - Projekt sjömål - drivs för att

sammanhålla arbetet med att öka förmågan till samordning av strid.

 Försvarsmakten har bedömt att den föreslagna volymen av förband och enheter

krävs för att bibehålla en nödvändig allsidig kompetens.

 Regeringens sammantagna bedömning är att den föreslagna utvecklingen av

krigsorganisationen väl motsvarar kraven på sjömålsbekämpnings-förmåga i

nuvarande omvärldsläge. Samtidigt finns goda förutsättningar att hantera även

situationer då hotet om väpnat angrepp ökat i betydande grad. För det fall att

hotutvecklingen skulle innebära en kraftig ökning av anfallskraften över sjön

finns en allsidig kompetens som grund för en långsiktig anpassning.

17.11 Inriktning av skyddet mot ABC-stridsmedel

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| ABC-stridsmedel kommer även fortsättningsvis att utgöra ett hot.|

| Den snabba biotekniska och gentekniska utvecklingen har medfört |

| stora möjligheter till utveckling av nya stridsmedel och utgör |

| en ökad risk för användning i samband med terrorism. |

| Kärnreaktorhaverier, kemikalieolyckor och liknande kan medföra |

| stora påfrestningar på samhället i fred. I samband med deltagande|

| i internationella insatser kan icke-konventionella stridsmedel |

| utgöra ett hot. |

| |

| Mot denna bakgrund är det viktigt att totalförsvarets kunskap |

| inom ABC-området hålls på en hög nivå och har ett innehåll som gör|

| den aktuell. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Försvarsmakten och Överstyrelsen för civil beredskap ges i |

| uppdrag att samordna gemensamma studie- och forskningsuppdrag, |

| utbildningsuppdrag, materielanskaffning m.m. |

| |

| Den beredningsgrupp för ABC-skydd som hittills letts av |

| Försvarets forskningsanstalt på regeringens uppdrag skall |

| upphöra. |

--------------------------------------------------------------------

17.11.1 Bakgrund

Det senaste decenniet har stora framgångar uppnåtts vad gäller nedrustning på

det icke konventionella området.

 Kärnvapnen fortsätter dock att spela en framträdande roll i det

internationella säkerhetsarbetet. Spelen kring provstoppsavtalet, genomförda

kärnvapenprov och FN:s inspektioner i Irak vittnar alla om den vikt som

kärnvapen fortfarande tillmäts i de internationella relationerna.

 Kärnvapenmakternas möjligheter att använda kärnvapen kommer under en

överskådlig framtid att bestå. Detta utgör alltjämt det största icke-

konventionella hotet mot svensk säkerhet. Utöver det traditionella

kärnvapenhotet har också hot kopplade till spridning av kärnvapenteknologi,

miljöförstöring och illegal hantering av radioaktivt material tillkommit.

 Inom B-vapenområdet har den snabba biotekniska och gentekniska utvecklingen

medfört stora risker för utveckling av nya stridsmedel samt underlättat

produktion i stor skala. Ett antal nya metoder för identifiering, förebyggande

åtgärder och behandling har dock utvecklats. C-vapen kommer att finnas kvar

under lång tid och det finns stora mängder kemisk ammunition lagrad, som är svår

att hantera och som det är både tidsödande, tekniskt svårt och dyrt att

förstöra. Vissa kemiska stridsmedel är både enkla och billiga att tillverka.

B- och C-vapen utgör potentiella hot i samband med terrorism och internationella

fredsfrämjande och humanitära insatser.

 Radiakutsläpp i samband med reaktorhaverier, kemikalieolyckor och spridning av

B-agens i samband med t.ex. terroraktioner kan leda till svåra påfrestningar på

samhället i fred. Effekterna och motåtgärderna blir i huvudsak desamma som vid

insats av ABC-stridsmedel.

 Det aktiva svenska deltagandet i internationella ansträngningar att begränsa

spridningen av teknologi relevant för ABC-området syftar till att minska

riskerna för en framtida användning av sådana vapen i samband med terrorism

eller regionala konflikter. Sverige innehar f.n. ordförandeskapet i den process

som går under beteckningen the Wassenaar Arrangement och som syftar till ett

brett internationellt exportkontrollsamarbete med inriktning på strategiskt

känsliga varor och teknologi.

17.11.2 Inriktning för totalförsvaret

Totalförsvarets kunskap inom ABC-området skall hållas på en hög nivå och ha ett

innehåll som gör att den är ständigt aktuell.

 Totalförsvaret skall vidmakthålla en beredskap för att skydda landet mot

effekterna av kärnvapenkrig i vår omvärld. Skyddsåtgärderna skall stödja

statsmakternas förmåga att stå emot hot om kärnvapeninsats mot Sverige. Skulle

kärnvapen sättas in mot Sverige skall totalförsvarets resurser kunna kraftsamlas

till att skydda befolkningen och minimera skadeverkningarna. Förberedelserna

skall också omfatta skydd mot kärnenergiolyckor utomlands som medför nedfall i

Sverige och liknande olyckor inom landet, samt eventuella terroristhandlingar.

Radiakskyddsfunktionen skall integreras med den fredstida beredskapen mot

kärnkraftsolyckor.

 Det är väsentligt, att effekterna av EMP (elektromagnetisk puls) beaktas,

så att prioriterade lednings- och informationsfunktioner kan fortsätta att

fungera.

 Då utvecklingen inom bioteknik och genteknik har medfört stora möjligheter att

utnyttja biologiska stridsmedel måste säkerställas en god beredskap mot dolt

eller öppet utnyttjande och effektiva åtgärder för detektion och terapi.

 De viktigaste funktionerna inom totalförsvaret och militära enheter med hög

initialeffekt skall ha en sådan skyddsnivå mot kemiska stridsmedel, att en

angripare inte kan nå stora militära fördelar genom användning av dessa medel.

Skyddet skall även säkerställa att totalförsvarets viktigaste funktioner kan

fortsätta att fungera trots användning av kemiska stridsmedel, kemiska olyckor

eller terrorism.

 För att säkerställa den nationella medicinska beredskapen inom ABCområdet

såväl i fred som i krig uppdrog regeringen den 15 augusti 1996 åt

Socialstyrelsen att i samråd med Försvarets forskningsanstalt och

Smittskyddsinstitutet, samt efter samråd med berörda parter utreda hur hälso-och

sjukvårdens, räddningstjänstens, polisens m.fl. insatser skall kunna samordnas

och befintlig kompetens i landet bäst utnyttjas vid sådana incidenter.

 Under den kommande planeringsperioden skall skyddsåtgärderna mot kemiska

stridsmedel prioriteras. Därmed uppnås även ett visst skydd mot A- och B-

stridsmedel. Den initiala förmågan skall prioriteras på bekostnad av

uthålligheten.

 Civilbefolkningen skall ges skydd mot sidoverkan av kärnvapen och möjlighet

till överlevnad vid användning av kemiska och biologiska stridsmedel.

 Uppgiftsanknutet skydd skall tilldelas de enheter ur det civila och militära

försvaret som har betydelse för vår mobilisering och inledande försvarsförmåga,

samt för samhällets möjligheter att fungera i stort vid ett fientligt

utnyttjande av kemiska stridsmedel.

 Inom totalförsvaret skall åtgärder vidtas för att kunna verka även vid

användning av kärnvapen, biologiska och kemiska stridsmedel vid ett väpnat

angrepp på Sverige, samt vid svåra påfrestningar på samhället i fred och

internationella humanitära och fredsfrämjande insatser. Integrering skall ske

med de fredstida skyddsbehoven vad avser kärnkraftsolyckor eller kemiska

olyckor. De åtgärder som måste vidtas för indikering, skydd, sanering och

behandling är identiska eller mycket likartade i såväl krig som i fred och den

utbildning som måste genomföras, respektive den materiel som måste anskaffas,

sammanfaller till stor del. Det finns därför ett mycket starkt motiv att

samordna åtgärderna inom ABC-området.

 Försvarsmakten och Överstyrelsen för civil beredskap skall skapa en

beredningsgrupp för att samordna gemensamma studie- och forskningsuppdrag,

utbildningsuppdrag, materielanskaffning m.m.

 Den beredningsgrupp för ABC-skydd som hittills letts av Försvarets

forskningsanstalt på regeringens uppdrag skall upphöra.

 Överstyrelsen för civil beredskap och Försvarsmakten skall årligen till

regeringen rapportera de åtgärder som vidtagits och vad som åstadkommits i form

av samordning inom området.

17.11.3 Inriktning för det militära försvaret

Försvarsmakten skall med utgångspunkt från den säkerhetspolitiska bedömningen

inom området, samt den breddade hotbilden och nya nationella och internationella

uppgifter säkerställa, att planering görs för att kunna möta väpnat angrepp där

B- eller C-stridsmedel kommit till an-

vändning och att därutöver kunna stärka samhällets förmåga vid svåra

påfrestningar i fred där utsläpp av farligt material skett.

 Planering skall göras både för uppgifter inom landet och för internationella

uppdrag av olika slag. Möjligheterna till resurskomplettering på ABC-området

under en anpassningsperiod skall beaktas i planeringen.

 Totalförsvarets skyddsskola skall tillsammans med Försvarets forskningsanstalt

studera och föreslå åtgärder inom området. Samverkan skall ske med de civila

delarna av totalförsvaret.

17.11.4 Inriktning för det civila försvaret ochfredsräddningstjänsten

Det civila försvaret skall med utgångspunkt från den säkerhetspolitiska

bedömningen inom området, samt den breddade hotbilden och nya nationella och

internationella uppgifter säkerställa, att planering genomförs för att kunna

verka även vid väpnat angrepp där B- eller C-stridsmedel kommit till användning

och att därutöver kunna stärka samhällets förmåga vid svåra påfrestningar på

samhället i fred där utsläpp av farligt material skett.

 Planering skall göras både för uppgifter inom landet och för internationella

uppdrag av olika slag. Härvid skall säkerställas att samordnad ledning och

informationsutbyte kan ske inom totalförsvaret även i ABC-miljö.

 Möjligheterna till resurskomplettering på ABC-området under en

anpassningsperiod skall beaktas i planeringen.

17.12 Ekonomisk styrning av JAS 39 Gripen-projektet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Ramstyrningen av JAS 39 Gripen-projektet bibehålls. JAS-ramen |

| omdefinieras så att den inkluderar anskaffning av flygplan och |

| utrustning för delserie 3. Avslutad verksamhet under år 1996, |

| såsom utvecklingsarbete samt leverans av delserie 1, utgår ur |

| JAS-ramen fr.o.m. år 1997. |

--------------------------------------------------------------------

 I samband med att riksdagen år 1982 fattade beslut om anskaffning av JAS 39

Gripen angavs även hur återrapporteringen till riksdagen skulle utformas

beträffande utvecklingen inom projektet. Styrformen var unik och innebar en

definiering av materielinnehåll, tidsplan och ekonomi för projektet. Den

nuvarande JAS-ramen uppgår till 71,4 miljarder kr i prisläge budgetåret 1995/96.

 Erfarenheterna av ramstyrningen av JAS 39 Gripen-projektet är i huvudsak goda,

varför ramstyrningen bör fortsätta. Ramstyrningen bör enligt regeringen

utvecklas ytterligare så att de investeringsbeslut som fattas uttrycks i form av

ett definierat materielinnehåll, som skall erhållas enligt en fastställd

tidsplan och till en angiven ekonomi.

Omdefinierad JAS-ram

JAS-ramen bör omdefinieras per den 1 januari 1997 då samtliga flygplan i

delserie 1 beräknas vara levererade till Försvarsmakten. Avslutad verksamhet,

såsom utvecklingsarbete samt leverans av delserie 1, utgår ur JAS-ramen. Under

1997 görs slutredovisning av denna verksamhet.

 Den omdefinierade JAS-ramen bör omfatta samtliga investeringar för såväl

delserie 2 som för delserie 3. Båda dessa delserier planeras att slutlevereras

under perioden 1997 - 2006. Ramen bör vidare inkludera tillhörande

stödutrustning och beväpning som planeras att slutlevereras under samma period,

liksom kostnaderna vid Försvarets materielverk för att genomföra

investeringarna.

 Nuvarande JAS-ram omfattar förutom investeringar i materiel även

vidmakthållande av denna materiel. Med vidmakthållande avses i detta sammanhang

åtgärder som krävs för att löpande säkerställa materielens prestanda och

driftsäkerhet. Åtgärder för vidmakthållande bör enligt regeringen ej ingå i

ramen utan redovisas i den normala programplaneringen.

 Ramen bör tidsmässigt omfatta de materielanskaffningar som planeras att

slutlevereras under perioden 1997-2006. I den omdefinierade ramen ingår redan

utbetalade medel för den materiel som planeras att slutlevereras under perioden

1997-2006.

 I tabellen nedan åskådliggörs hur olika verksamheter kommer att redovisas med

anledning av omdefinieringen samt en ekonomisk uppskattning för respektive del.

Avslutad verksamhet avser sådan materiel som levererats t.o.m. 1996 och som

därmed ej bör ingå i den omdefinierade ramen. Investeringsramen avser den

omdefinierade ramen.

 Utgifter för vidmakthållande redovisas utanför den omdefinierade JAS-ramen.

---------------------------------------------------------------------------

 JAS 39 Gripen | JAS 39 Gripen JAS 39

 avslutad | investeringsram vidmakthållande

 verksamhet | t.o.m. 2006

---------------------------------------------------------------------------

 ca 23 miljarder kr | ca 73 miljarder kr ca 6 miljarder kr

---------------------------------------------------------------------------

 typarbete JAS 39 A | typarbete JAS 39 B vidmakthållande av

 delserie 1 | typarbete delserie 3 levererad materiel

 jaktbeväpning | modifiering för

 (Rb74) | delserie 1 och 2

 attackbeväpning | delserie 2

 (Rb15, Rb75 och | delserie 3

 ARAK70) | varnings- och

 bombkapsel | motverkanssystem

 vidmakthållande | igenkänningsutrustning

 m.m. | simulator

 | flygradio

 | jaktbeväpning (Rb99)

 | spaningskapsel

 | FMV kostnader

 | m.m.

---------------------------------------------------------------------------

 Den omdefinierade ramen beräknas uppgå till ca 73 miljarder kr varav ca 17

miljarder kr utgör redan utbetalade eller planerade utbetalade medel t.o.m. den

31 december 1996. Av den omdefinierade ramen är ca 42 miljarder kr hänförliga

till investeringar inom den nuvarande JAS-ramen och ca 31 miljarder kr avser

tillkommande investeringar. Riksdagens försvarsutskott kommer att ges en

redovisning i särskild ordning.

 Regeringen har för avsikt att återkomma till riksdagen under budgetåret 1997

med en redovisning av den omdefinierade ramens storlek, dvs. när den avslutade

verksamheten har slutredovisats.

Regeringen avser att även fortsättningsvis årligen informera riksdagen om

utvecklingen inom JAS 39 Gripen-projektet.

17.13 Ekonomisk politik i krissituationer och i krig

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Beredskapsplanering avseende den ekonomiska politiken bör |

| genomföras för krissituationer och krig. |

| |

| En särskild beredskapsdelegation för ekonomisk politik bör |

| inrättas. |

--------------------------------------------------------------------

Bakgrund

Krigshot eller direkta krigshandlingar i Sveriges närhet skulle medföra stora

påfrestningar på landets ekonomi. Även fredstida kriser orsakade av konflikter i

andra världsdelar som stör försörjningen med viktiga råvaror, allvarliga

störningar på de internationella finansmarknaderna osv. kan ge upphov till

omfattande problem i den svenska ekonomin. Allvarliga situationer kan även

uppstå i samband med svåra påfrestningar som kärnkraftolyckor, terrorhot m.m. I

sådana lägen ställs krav på regeringens agerande för att säkerställa landets

försörjning och ekonomiska stabilitet. Finansdepartementet har även i en kris-

eller krigssituation det övergripande ansvaret för den ekonomiska politiken.

Även Riksbanken har en väsentlig roll.

Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken i krissituationer och i krig

Sverige har inte någon övergripande beredskapsplanering för den ekonomiska

politiken. Mot denna bakgrund tillsattes år 1989 en utredning med uppgift att

analysera utformningen av ekonomisk politik under kriser och krig. Utredningen

har i rapporten Ekonomisk politik under Kriser och krig (SOU1992:75) redovisat

en översyn över beredskapen vad avser den centrala ekonomiska politiken och lagt

fram förslag på olika områden. Rapporten har remissbehandlats. Remissyttrandena

förvaras i Finansdepartementet (dnr 4298/92). Utredningen har bland annat gjort

en bedömning av de befintliga medlens användbarhet i olika tänkbara

krissituationer. En situation med krig i Sverige behandlades endast översiktligt

av utredningen. En central fråga har varit om den svenska lagstiftningen är så

utformad att statsledningen i varje krissituation kan agera efter lägets krav.

 Regeringen redogör i det följande för sina slutsatser beträffande övergripande

principer för de tre krisfall som utredningen har studerat: fredskris, oro i

Europa med krigsrisk och krigsutbrott i Europa.

 Det första fallet avser en fredskris med störningar på råvarumarknader, oro på

valutamarknaden, allmänna prisstegringar och ändrad efterfråga i internationell

handel. I detta skede bör det, enligt regeringen, vara möjligt att arbeta med

vanliga stabiliseringspolitiska åtgärder och andra åtgärder som normalt används

i fredstid. Ingrepp i marknadernas funktionssätt bör undvikas tills de är

absolut nödvändiga. Det kan givetvis uppkomma lägen då t.ex. prisökningar får

så negativa fördelnings- och/eller näringspolitiska konsekvenser att en

ransonering kombinerad med en prisreglering kan bli nödvändig. Detta bör dock

ske endast i extremt svåra lägen. Det skall föreligga synnerligen starka skäl

för att i detta läge tillgripa andra åtgärder än de som vanligen används i

fredstid.

 Det andra fallet avser ett fall med oro i Europa för krig. I detta skede sker

avsevärt allvarligare störningar inom olika områden av samhällsekonomin än i det

första skedet. Dessa störningar förutsätts ha sin huvudsakliga upprinnelse i

olika marknadsreaktioner inför krigsrisken. Sverige förutsätts vidare genomföra

en partiell mobilisering.

 En viktig uppgift för regeringens ekonomiska politik blir i detta läge att

hålla inflationen under kontroll. Detta bör i huvudsak ske med

efterfrågedämpande åtgärder. Direkta ingripanden i generell prisbildning med

hjälp av prisregleringslagen bör undvikas så länge som möjligt. För

finansiering av totalförsvarets höjda beredskap m. m. kan en betydande statlig

upplåning bli nödvändig. Upplåningen bör i huvudsak ske på den svenska

marknaden. Även upplåning i utländsk valuta kan bli aktuell. Staten kan också

utnyttja olika internationella kreditarrangemang, i första hand i Valutafonden.

 Minskad import och produktionsstörningar kan leda till stora problem för

landets försörjning med nödvändiga varor. Som huvudprincip bör härvid gälla att

näringslivet, även vid en allvarlig kris, skall fortsätta verksamheten utan

några av myndigheterna ålagda restriktioner. Först i mycket svåra lägen då

försörjningen inom vitala områden är hotad måste staten gå in med direkta

ingripanden. En fullständig reglering av utrikeshandeln med import- och

exportlicenser och andra kvantitativa restriktioner kan emellertid knappast bli

aktuell under ett förkrigsskede. I första hand bör andra styrmedel såsom

tullar, avgifter, krediter osv. användas. Sådana åtgärders förenlighet med EU-

avtalet och andra internationella åtaganden måste emellertid prövas.

 I det tredje fallet, krigsutbrott i Europa, krävs många ingripanden från

statsmakternas sida. Ekonomins funktionssätt försämras då kraftigt i många

avseenden. Härmed uppstår krav på stödåtgärder, styrning av resurserna,

restriktioner, tvångsåtgärder osv. De helt annorlunda förhållandena gör att en

del av de traditionella ekonomisk-politiska målen tillfälligt får stå tillbaka

för det övergripande målet att hindra ekonomins totala sammanbrott. De

störningar som den svenska ekonomin sannolikt utsätts för i en krigssituation,

även om Sverige står utanför konflikten, innebär ett stort behov av snabba,

effektiva och samordnade åtgärder. I ett sådant läge är det därför oundvikligt

att olika fullmaktslagar sätts i tillämpning och att en reglering av

utrikeshandeln införs. Produktionen och därmed landets försörjning kommer

sannolikt att utsättas för stora störningar till följd av minskad import och av

att en stor del av arbetskraften mobiliserats. Under sådana förhållanden måste

vissa ransoneringar genomföras och prisregleringslagen sättas i tillämpning.

 Krissituationer och krig medför sannolikt krav på totalt sett ökade

statsutgifter. Frågor om beskattningen under kriser och krig har relativt

nyligen behandlats i propositionen 1994/95:171 (Om beskattningen under kriser

och krig). I denna proposition föreslogs en ny fullmaktslag, lagen (1995:439) om

beskattning, förtullning och folkbokföring under krig eller krigsfara m.m. som

trätt ikraft den 1 juli 1995, (se vidare avsnitt 21.15).

Den ekonomiska politiken på olika områden

I detta avsnitt behandlar regeringen frågor inom finans- och penningpolitiken

samt frågor rörande styrning av utrikeshandeln. De politiska åtgärder som

föreslås avses komma ifråga under krigsfara och när krig utbrutit i Europa samt

vid andra allvarliga påfrestningar. Störningar under en fredskris bör, som

framhållits ovan, mötas med i stort sett samma medel som normalt används under

fredstid.

Finanspolitik

Finanspolitikens olika funktioner är alla av stor betydelse vid kris- och

krigssituationer. De finanspolitiska instrumenten har sålunda en avgörande roll

för såväl prisstabilisering, allokering av resurser till inom totalförsvaret

prioriterade ändamål som för att förstärka statsbudgeten. Arbetsmarknadspolitik

i vid mening står centralt. För att de åsyftade målen skall uppnås på ett

effektivt sätt måste åtgärderna genomföras i samverkan med andra politikområden

såsom penningpolitiken och upplåningspolitiken. Koordinering av olika

ekonomisk-politiska instrument är sålunda en väsentlig uppgift. En sådan

koordinering bör förberedas redan i fredstid. Denna uppgift avses läggas på

Finansdepartementet och den nedan beskrivna beredskapsdelegationen för ekonomisk

politik.

Penningpolitik

Både valuta- och kreditmarknaden är numera helt avreglerade. Vid krig eller

krigsfara föreligger emellertid möjlighet att återinföra valutareglering. Det

främsta syftet med valutaregleringen är att hindra okontrollerat utflöde av

valuta. När valutaregleringslagen har satts i tillämpning tar det emellertid

viss tid innan systemet börjar fungera. Det är därför viktigt att finna medel

för att göra det svårt eller helst omöjligt att utan tillstånd föra ut valuta

från landet. Det bör ankomma på den nedan beskrivna beredskapsdelegationen för

ekonomisk politik att vidta nödvändigt förberedelsearbete så att det blir

möjligt att sätta valutaregleringen i tillämpning omedelbart efter det att

beslutet härom har tagits.

 Införandet av valutareglering skall enligt valutaregleringslagen ske i samråd

mellan regeringen och Riksbanken. Detta förutsätts kunna ske mycket snabbt.

Dagens transaktionssystem kan emellertid ställa ännu hårdare krav på att

åtgärder vidtas med omedelbar verkan. Den nedan beskrivna

beredskapsdelegationen för ekonomisk politik bör mot denna bakgrund pröva om

valtaregleringslagen skulle kunna sättas i tillämpning direkt av

riksbankschefen.

 För kreditmarknaden gäller att de i lagen om kreditpolitiska medel angivna

medlen likviditetskrav, utlåningsreglering, emissionskontroll, allmän och

särskild placeringsplikt samt räntereglering kan införas "om det behövs för att

uppnå de mål som fastställts för Riksbankens penningpolitiska verksamhet".

Förordnande om utlåningsreglering, placeringsplikt eller räntereglering får dock

meddelas "endast om synnerliga skäl föreligger". Även om någon inhemsk

kreditmarknad i princip inte kan anses existera i frånvaro av valutareglering

kan det inte uteslutas att de i lagen om kreditpolitiska medel ingående

instrumenten i praktiken kan visa sig väl så effektiva när det gäller att i en

kris- eller krigssituation åtstrama kreditmarknaden och att styra krediterna.

Den nedan beskrivna beredskapsdelegationen för ekonomisk politik skall därför

pröva frågan om det bör finnas möjlighet att vid behov och med samma rekvisit

som för valutaregleringslagen sätta vissa kreditpolitiska medel i tillämpning

utan att hela valutaregleringen införs.

 De författningar som finns för finansiell verksamhet vid kriser och krig har

nyligen varit föremål för utredning i betänkandena Försäkring under

krigsförhållanden (SOU 1994:130) och Finansiell verksamhet i kris och krig (SOU

1995:125). Dessa betänkaden är för närvarande under behandling i

regeringskansliet.

Styrning av utrikeshandeln

I ett läge med krig eller omedelbar krigsrisk i Europa måste man räkna med att

Sveriges utrikeshandel utsätts för svåra störningar. Även relativt små

rubbningar i leveransmöjlighetema kan få mycket omfattande konsekvenser. Den

ekonomiska poltikens uppgift blir då att säkra de viktigaste

försörjningsbehoven. Viss export måste upprätthållas för att möjliggöra

försörjningsviktig import. Valutapolitiken spelar härvid en central roll.

Beredskap måste finnas för de fall när olika valutor inte längre är konvertibla

eller när förtroendet för kronan kraftigt minskar. Det föreligger därför behov

av en mellan olika valutor väl avvägd och geografiskt lämpligt placerad

valutareserv.

 I ett läge med omfattande störningar kan staten behöva ingripa med olika stöd-

och styråtgärder. Ett sätt att främja angelägen import och export är genom

import- och exportkreditgarantier. Det är angeläget att Exportkreditnämnden

(EKN) fortsätter att utreda möjligheten att i kris- och krigslägen ge

importgarantier. Det finns också skäl att överväga om riktlinjerna för EKN

behöver ses över så att exportkreditgarantigivning kan äga rum i önskvärd

omfattning också i sådana situationer.

 Den nedan beskrivna beredskapsdelegationen för ekonomisk politik bör också

överväga möjligheten att i lagen (1985:85) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om in- eller utförsel av varor införa de bestämmelser om avgifter

och depositioner på utrikeshandeln som nu finns i lagen om valutareglering.

Motivet härför är att det kan vara lämpligt att införa avgifter och depositioner

i ett läge då införandet av valutaregleringen ännu inte är påkallat. En sådan

åtgärds förenlighet med Sveriges EU-avtal måste givetvis prövas.

 Det bör i detta sammanhang framhållas att en effektiv och omfattande reglering

av utrikeshandeln kan åstadkommas endast med stöd av valutaregleringen. I ett

krisläge måste icke försörjningsviktig import hållas tillbaka. Skälet härtill är

att onödig import inte skall belasta valutareserven. Detta syfte kan knappast

nås så länge valutan fritt kan lämna landet.

Beredskapsdelegation för ekonomisk politik

Frågan om hur de ekonomisk-politiska åtgärderna inför krissituationen och krig

skall hanteras organisatoriskt har diskuterats i olika sammanhang under de

senaste åren. Det civila försvaret indelas sedan år 1986 i ett antal funktioner

som svarar mot de olika samhällssektorerna. För varje funktion finns en

ansvarig myndighet. Ett syfte med funktionsindelningen är att få till stånd en

samordning av beredskapsförberedelsema och en effektiv verksamhetsledning under

höjd beredskap. I det system som för närvarande gäller täcker vissa funktioner

centrala delar av den ekonomiska politiken. Någon funktion för det breda område

som den övergripande ekonomiska politiken utgör finns emellertid inte. Det är

en påtaglig brist att en i fast form organiserad beredskapsplanering saknas på

detta centrala område. Detta äventyrar effekten av det omfattande arbete som

läggs ned på beredskapsförberedelserna inom det civila försvarets olika

funktioner. Finansdepartementet har ansvaret för den ekonomiska politiken. I

detta bör även ansvaret för beredskapsfrågor innefattas.

 Mot denna bakgrund avser regeringen att inrätta en beredskapsdelegation för

ekonomisk politik. Delegationen skall vara knuten till Finansdepartementet.

 Delegationen skall inrättas och arbeta redan i fredstid. Delegationen skall,

på grundval av ovanstående riktlinjer, genomföra förberedelsearbete inför kriser

och krig på det ekonomisk-politiska området så att olika instansers åtgärder är

konsistenta och rimligt balanserade. Delegationen skall ta initiativ till

översyn av på området gällande lagstiftning. Härvid måste olika åtgärders

förenlighet med EU-avtal och andra internationella avtal och överenskommelser

beaktas.

 Under krissituationen och i krig skall delegationen tjäna som ett

koordinations- och beredningsorgan på det ekonomisk-politiska området. Det

gemensamma förberedelsearbetet kommer att underlätta den exekutiva

krisverksamheten. Denna verksamhet ställer krav på snabba beslut och korta

kontaktvägar.

 Utöver de uppgifter för en sådan delegation som berörts tidigare skall

delegationen ägna särskild uppmärksamhet åt en översyn av fullmaktslagama och

andra lagar av extraordinär natur.

18 Lagstiftning med anledning av Sveriges åtaganden enligt

1949 års Genèvekonventioner

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Genom ett avtal mellan staten och Svenska röda korset får röda |

| korset i uppdrag att lösa de uppgifter som enligt Genèvekon- |

| ventionerna den 12 augusti 1949 rörande skydd för offren i |

| internationella väpnade konflikter och tilläggsprotokollen till |

| konventionerna skall utföras av en nationell upplysningsbyrå i |

| Sverige. |

| |

| I lagen (1994:1720) om civilt försvar införs regler som medför |

| skyldighet för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att |

| lämna upplysningar m.m. om krigsfångar och andra personer som är|

| skyddade enligt 1949 års Genèvekonventioner med tilläggspro- |

| tokoll. |

| |

| Tystnadsplikt skall gälla för den som deltar eller har deltagit|

| i verksamhet hos den nationella upplysningsbyrån för uppgifter |

| som han eller hon har fått om krigsfångar och andra skyddade |

| personer. Även den bestämmelsen tas in i lagen om civilt försvar.|

| |

| Sekretesslagens (1980:100) bestämmelser om s.k. utlännings- |

| sekretess kompletteras med en bestämmelse som innebär att de |

| uppgifter som Totalförsvarets pliktverk och Statens |

| invandrarverk tar emot i ärenden angående mottagande och |

| vidarebefordran av uppgifter m.m. om krigsfångar och andra |

| skyddade personer omfattas av sekretess. |

--------------------------------------------------------------------

Utredarens förslag: Efter beslut av såväl regeringen som Svenska röda korset bör

de uppgifter som Sverige som stat påtagit sig genom ratificeringen av

Genèvekonventionerna med tilläggsprotokoll och som enligt dessa skall utföras av

en nationell upplysningsbyrå överföras till Röda korset. Efterforskningsbyrån

för krigsfångar och civilinternerade (EKC) och EKC-delegationen upphör därvid

som statliga myndigheter samtidigt som Röda korset åtar sig att vid behov, dvs.

i situationer då folkrätten kräver det, inom sin organisation upprätta

motsvarande organ. Utredaren har i den del av rapporten som gäller frågor som

måste regleras i lag inte lämnat några konkreta förslag. Utredaren har dock

påpekat att det krävs lagstiftning för att ålägga kommuner och landsting

skyldighet att lämna den nationella upplysningsbyrån de uppgifter som folkrätten

kräver. Vidare har utredaren påtalat att sekretessreglerna behöver ses över med

anledning av arten hos de uppgifter som den nationella upplysningsbyrån

skall ta emot och vidarebefordra och det förhållandet att den nationella

upplysningsbyrån inte kommer att vara en statlig myndighet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot

utredarens förslag i sak, dvs. att den verksamhet som Sverige åtagit sig genom

ratificeringen av Genèvekonventionerna med tilläggsprotokoll flyttas över till

Svenska röda korset. Remissinstanserna har inte heller haft något att invända

mot vad utredaren påtalat i fråga om lagstiftning till följd av den förändrade

organisationen för upplysningsverksamheten. Svenska röda korset har dock ställt

sig tveksamt till utredarens slutsats att det inte finns en folkrättslig

skyldighet för Sverige att, under fredstid, bedriva efterforskningsverksamhet

med avseende på flyktingar från exempelvis forna Jugoslavien, eftersom artikel

32 i tilläggsprotokoll I föreskriver att de höga fördragsslutande parternas

verksamhet dikteras främst av familjernas rätt att få vetskap om sina anhörigas

öde. Svenska röda korset anser att utredarens slutsats att någon skyldighet att

bedriva efterforskning i fredstid inte föreligger, "inte lever upp till andan i

Genèvekonventionerna". Värnpliktsverket (numera Totalförsvarets pliktverk) har

ansett att det inte helt klart framgår vilka myndigheter som skall rapportera

uppgifter till Totalförsvarets pliktverk samt att rollerna för ansvariga

myndigheter när det gäller hantering av värdeföremål, handlingar och personliga

tillhörigheter som tillhör stupade krigsfångar, utländska kombattanter och

civilinternerade inte är tydliggjorda.

 När remissinstanserna under hand har yttrat sig över lagförslaget har de inte

haft något att erinra mot regeringens förslag. Landstingsförbundet har dock

gjort gällande att om uppgiftsskyldigheten som föreslås i 8 kap.

13 § lagen om civilt försvar innebär merarbete för landstingen bör landstingen

kompenseras härför. Överstyrelsen för civil beredskap har tagit upp frågan om

den skyldighet att lämna biträde till Svenska röda korset som kommuner,

landsting och kyrkliga kommuner åläggs genom förslaget i 8 kap. 14 § lagen om

civilt försvar medför ökade kostnader.

Skälen för regeringens förslag

Vissa förpliktelser enligt 1949 års Genèvekonventioner med tilläggsprotokoll

Genom ratificering av Genèvekonventionerna den 12 augusti 1949 rörande skydd för

offren i internationella väpnade konflikter och tilläggsprotokollen till

konventionerna har Sverige åtagit sig vissa förpliktelser.

 Av artikel 122 Genèvekonventionen den 12 augusti 1949 angående krigsfångars

behandling (III) - krigsfångekonventionen - följer att varje stridande part vid

en konflikts början och i varje fall av ockupation, skall upprätta en officiell

nationell byrå med uppgift att dels lämna upplysningar om krigsfångar som

befinner sig i den krigförande statens våld, dels uppsamla och till vederbörande

makter vidarebefordra sådana personliga värdeföremål och handlingar som

krigsfångar lämnat efter sig vid hemsändande, frigivning, flykt eller dödsfall

och som är av vikt för de närmast anhöriga. Var och en av de stridande parterna

skall beträffande varje krigsfånge i deras våld förmedla uppgifter till sin

nationella byrå. Byrån skall sedan på snabbaste sätt vidarebefordra dessa

uppgifter till den centrala efterforskningsbyrån (Central Tracing Agency, CTA)

som permanent finns inrättad i Genève av Internationella röda korskommittén. CTA

vidarebefordrar i sin tur uppgifterna till fångarnas hemland. Neutrala och icke

krigförande stater som tar emot krigsfångar på sitt territorium har samma

upplysningsskyldighet som en krigförande stat.

 Enligt Genèvekonventionen den 12 augusti 1949 angående förbättrande av sårades

och sjukas behandling vid stridskrafterna i fält (I) och Genèvekonventionen den

12 augusti 1949 angående förbättrande av behandlingen av sårade, sjuka och

skeppsbrutna tillhörande stridskrafterna till sjöss (II) skall varje stridande

part uppteckna alla tillgängliga uppgifter för fastställande av identiteten hos

skeppsbrutna, sårade, sjuka och döda från motparten, vilka fallit i deras våld.

Enligt dessa konventioner skall uppgifterna vidarebefordras till den i artikel

122 krigsfångekonventionen nämnda officiella nationella upplysningsbyrån.

 Av artikel 136 Genèvekonventionen den 12 augusti 1949 angående skydd för

civilpersoner under krigstid (IV) - civilkonventionen - framgår att varje

stridande part vid uppkomsten av en konflikt och i varje fall av ockupation

skall upprätta en officiell nationell byrå med uppgift att ta emot och lämna

upplysningar om skyddade personer, t.ex. civilinternerade, som befinner sig i

deras våld. Enligt artikel 139 civilkonventionen skall den nationella byrån

också uppsamla och vidarebefordra alla personliga värdeföremål som efterlämnas

av de skyddade personerna, i synnerhet efter sådana som hemsänts, frigivits,

flytt eller avlidit. Gruppen skyddade personer enligt civilkonventionen

utökades, genom antagandet av tilläggsprotokoll I, till att omfatta även

personer som före fientligheternas början ansetts vara statslösa eller

flyktingar. Den nationella byrån skall vidarebefordra upplysningarna m.m. till

en central byrå. Denna centrala byrå kan vara densamma som den som skall

upprättas med stöd av krigsfångekonventionen. Konventionen avser här den ovan

nämnda CTA.

 Tilläggsprotokoll I ålägger de krigförande parterna en skyldighet att senast

vid upphörandet av de aktiva fientligheterna lämna ut uppgifter i syfte att

underlätta sökandet efter personer som av en part i konflikten har rapporterats

vara saknade. Inga krav ställs dock på att denna efterforskningsverksamhet skall

bedrivas av en nationell upplysningsbyrå.

 I tilläggsprotokoll I (artikel 74) regleras även skyldigheten för såväl parter

i en konflikt som andra fördragsslutande makter, dvs. även neutrala och icke

krigförande stater, att underlätta återförening av familjer som skingrats till

följd av väpnade konflikter och att särskilt uppmuntra det arbete som utförs

inom humanitära organisationer som ägnar sig åt dessa uppgifter. Skyldigheten är

inte vidare konkretiserad och något krav på att en nationell upplysningsbyrå

skall delta i denna verksamhet ställs inte.

Nuvarande regler och organisation

Den verksamhet som Sverige bedömt skall bedrivas med anledning av ratificeringen

av Genèvekonventionerna regleras i dag i efterforskningsförordningen

(1988:1039). Av förordningen framgår att den i konventionerna angivna officiella

nationella byrån skall upprättas i form av Efterforskningsbyrån för krigsfångar

och civilinternerade (Efterforskningsbyrån) från den tidpunkt regeringen

bestämmer.

 Efterforskningsbyrån har i efterforskningsförordningen även givits uppgifter

som enligt Genèvekonventionerna och tilläggsprotokollen inte nödvändigtvis måste

utföras av den nationella byrån. I dag har Efterforskningsbyrån bl.a. i uppgift

att även underlätta återförening av familjer som har skingrats till följd av

väpnade konflikter. Vidare har byrån givits uppgifter som inte direkt motsvaras

av någon förpliktelse i konventionerna, utan som bara har anknytning till

konventionerna och som Sverige har ansett sig vilja medverka till.

Efterforskningsbyrån har bl.a., enligt i dag gällande förordning, till uppgift

att bedriva efterforskning avseende svenska medborgare som finns utanför Sverige

eller i en ockuperad del av Sverige och som där är skyddade av konventionerna

samt att bedriva efterforskning avseende personer som på grund av en väpnad

konflikt eller annan politisk händelse har förlorat förbindelserna med sina

närstående och som har anknytning till Sverige.

 För att förbereda Efterforskningsbyråns verksamhet finns en särskild

delegation, EKC-delegationen, med företrädare för närmast berörda myndigheter

och organisationer. Enligt ett avtal mellan staten och Svenska röda korset

(fortsättningsvis Röda korset) lämnar Röda korset biträde åt EKC-delegationen

och åt Efterforskningsbyrån när den inrättats. Efterforskningsbyrån blir -

enligt den organisation för verksamheten som gäller i dag - vid upprättandet en

direkt under regeringen lydande myndighet. Också EKC-delegationen lyder direkt

under regeringen, även om Röda korset genom avtal har åtagit sig att svara för

delegationens sekreteriatsfunktion och att medverka vid planeringsverksamhet.

Överväganden

Den hittills valda organisationsformen medför - såsom utredaren påpekat - vissa

nackdelar. En helt ny myndighet med för personalen delvis nya arbetsuppgifter

skall träda i verksamhet vid höjd beredskap. Detta innebär, oavsett omfattningen

av det förberedelsearbete som kan vidtas genom delegationens försorg, att byrån

inledningsvis kommer att få svårigheter att uppfylla de krav som ställs på

verksamheten. En annan nackdel är att kunskapen om Efterforskningbyråns existens

och arbetsuppgifter är låg inom de myndigheter som skall lämna upplysningar till

byrån. Vidare gäller att som statlig beredskapsmyndighet har

Efterforskningsbyrån, i likhet med andra sådana myndigheter, att inför ett yttre

hot verka för landets möjligheter att bevara sin självständighet och sitt

oberoende. Denna grundläggande inriktning kan i vissa fall komma i konflikt med

den genom internationell humanitär rätt fastlagda upplysningsskyldighet som

byrån har.

 Regeringen förordar därför - i likhet med utredaren - en ändrad organisation

av upplysningsverksamheten. De uppgifter som i dag ligger på

Efterforskningsbyrån är i stor utsträckning likartade med Röda korsets

traditionella uppgifter. Regeringen anser att den självständighet som Röda

korset skulle kunna upprätthålla i ärenden av detta slag är av betydelse.

Regeringen och Röda korset har därför tagit upp förhandlingar som syftar till

att föra över upplysningsverksamheten från Efterforskningsbyrån till Röda

korset. Enligt det avtal som är under utarbetande kommer det att åligga Röda

korset att under krig och annan väpnad konflikt som Sverige deltar i upprätta en

sådan nationell upplysningsbyrå som konventionerna föreskriver. Enligt

regeringens mening bör vidare den nationella byråns uppgifter - i förhållande

till vad som gäller i dag - begränsas till att endast avse de uppgifter som

folkrätten uttryckligen kräver av en sådan byrå. De uppgifter som t.ex. följer

av artikel 74 i tilläggsprotokoll I bör enligt regeringen inte utföras av en

nationell upplysningsbyrå. Efterforskningsbyrån har enligt

efterforskningsförordningen även haft denna typ av uppgifter. Sådana uppgifter

faller dock huvudsakligen inom Röda korsets traditionella verksamhetsområde och

bör därmed inte vara föremål för fortsatt statlig reglering.

 Följaktligen anser regeringen att författningsregleringen av verksamheten

skall begränsas till de regler som behövs för att styra de myndigheter och andra

organ som kan komma att få uppgifter som enligt Genèvekonventionerna skall

lämnas vidare till den nationella upplysningsbyrån. Värnpliktsverkets

efterlysning av klarare regler för hur uppgiftslämnandet m.m. rent praktiskt

skall gå till skall enligt regeringens uppfattning lösas genom

verkställighetsföreskrifter.

 Den nu gällande efterforskningsförordningen kommer således att upphävas och nu

befintligt avtal med Röda korset kommer att sägas upp. I stället kommer ett nytt

avtal om en nationell upplysningsbyrå att tecknas mellan staten och Röda korset.

Avtalet kommer att reglera såväl beredskapsförberedelserna för den nationella

upplysningsbyrån, inklusive inrättandet av en särskild delegation för

förberedelsearbetet, som en situation då den nationella upplysningsbyrån har

upprättats. Av avtalet avses även framgå att regeringen skall ha en ledamot i

delegationen. En ny förordning som reglerar de statliga myndigheternas

uppgiftsskyldighet till den nationella upplysningsbyrån kommer också att

utfärdas.

 Regeringen fäster stor vikt vid de uppgifter som Röda korset utför med

anledning av artikel 74 i tilläggsprotokoll I till 1949 års Genèvekonventioner

och avser att även i fortsättningen stödja Röda korsets verksamhet i denna del.

Ett särskilt avtal mellan staten och Röda korset rörande bl.a. dels dessa

uppgifter, dels vissa efterforskningsuppgifter är under utarbetande. Avtalet tar

sikte på förhållandena under fredstid.

 För att Röda korset skall kunna fullgöra uppgifterna enligt vad som sägs i

Genèvekonventionerna krävs att samtliga berörda organ åläggs att rutinmässigt

lämna de uppgifter som den nationella upplysningsbyrån behöver när den är

upprättad. Eftersom särskilt landstingen, men även i viss mån kommunerna och de

kyrkliga kommunerna, kommer att få den typ av uppgifter som skall lämnas vidare

skall ett sådant åläggande omfatta även dessa organ. I den delen måste

skyldigheten läggas fast i lag. En sådan reglering kan lämpligen tas in i lagen

om civilt försvar. Där bör också läggas fast en skyldighet för kommuner,

landsting och kyrkliga kommuner att i fred lämna Röda korset biträde för att

förbereda den nationella upplysningsbyråns verksamhet.

 Av praktiska skäl bör uppgifterna till den nationella upplysningsbyrån

kanaliseras via Totalförsvarets pliktverk såvitt avser krigsfångar och Statens

invandrarverk såvitt avser övriga skyddade personer.

 De uppgifter som olika organ skall lämna till Totalförsvarets pliktverk

respektive Statens invandrarverk kan vara av känslig natur, främst med hänsyn

till den enskildes personliga integritet. Enligt 7 kap. 14 § första stycket

sekretesslagen kommer vissa uppgifter hos dessa myndigheter att omfattas av

sekretess. Bestämmelsen omfattar dock endast uppgifter vars röjande kan medföra

fara för att någon utsätts för övergrepp eller annat allvarligt men som

föranleds av förhållandet mellan utlänningen och utländsk stat eller myndighet

eller organisation av utlänningar. Eftersom det är fråga om känslig information

kan den enskilde eller någon honom närstående även i andra fall lida men av att

uppgiften röjs. Detta skydd är därför otillräckligt. Regeringen anser därför att

de uppgifter som lämnas till Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverk

- utöver vad som gäller enligt 7 kap. 14 § första stycket - bör omfattas av

sekretess.

 För att säkerställa att de svenska reglerna om sekretess inte hindrar landets

myndigheter från att lämna de relevanta uppgifterna till den nationella

upplysningsbyrån krävs ytterligare en ändring i sekretesslagen. Vissa uppgifter

som skall vidarebefordras till den nationella upplysningsbyrån och sedermera

lämnas vidare till CTA kan komma att omfattas av försvarssekretess och

utrikessekretess. Dessa intressen måste dock stå tillbaka med hänsyn till

Sveriges skyldighet att fullgöra sina internationella åtaganden.

 Den som deltar i verksamheten hos den nationella upplysningsbyrån kan komma

att hantera en mängd känslig information - uppgifter som normalt omfattas av

utrikessekretess, försvarssekretess och sekretess med hänsyn till den personliga

integriteten. Regeringen anser att det är självklart att den som deltar i eller

har deltagit i denna verksamhet skall ha tystnadsplikt beträffande vad han eller

hon i denna verksamhet får veta om krigsfångar och andra skyddade personer.

Tystnadsplikten får dock inte hindra den nationella upplysningsbyrån från att

vidarebefordra uppgifterna i enlighet med vad som följer av

Genèvekonventionerna. Tystnadsplikten kan lämpligen regleras i det kapitel i

lagen om civilt försvar som behandlar just frågan om tystnadsplikt.

 Den organisatoriska förändringen av upplysningsverksamheten med anledning av

1949 års Genèvekonventioner med tilläggsprotokoll kommer inte att medföra några

ökade kostnader för staten. Rapporteringsskyldigheten för kommuner, landsting

och kyrkliga kommuner och dessa organs skyldighet att biträda Röda korset i

förberedelsearbetet kommer, såvitt regeringen kan bedöma, att medföra enbart

försumbara kostnader.

Ikraftträdande

Lagstiftningen med anledning av regeringens förslag till förändring av

upplysningsverksamheten med anledning av 1949 års Genèvekonventioner med

tilläggsprotokoll föreslås träda i kraft den 1 januari 1997. Regeringen gör

bedömningen att lagstiftningen inte kräver någon större förberedelsetid för

berörda myndigheter och andra organ. Det största förberedelsearbetet kommer att

krävas av Svenska röda korset med anledning av det avtal som regeringen har för

avsikt att teckna med Röda korset. De rutiner som behöver utarbetas för

Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverks arbete torde med dagens

säkerhetspolitiska läge inte heller behöva vara helt klara för att föreslagna

lagändringar skall kunna träda i kraft.

19 Organisations- och styrningsfrågor

19.1 Uppföljning av omstruktureringsarbetet inomförsvarsdepartementets

verksamhetsområde.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Målen för det genomförda omstruktureringsarbetet inom Försvars- |

| departementets verksamhetsområde kan i stor omfattning anses |

| uppfyllda. Inom följande områden måste dock mot bakgrund av vunna|

| erfarenheter och den gjorda uppföljningen, ytterligare åtgärder |

| vidtas för att öka graden av måluppfyllnad: |

| - kostnadsminskningar inom ledningsorganisationen i fred, |

| - styrningen och organisationen av Försvarsmakten, |

| - ledningen av materielanskaffningen inom Försvarsmakten, |

| - förvaltningen av försvarsfastigheter. |

| Det bör ankomma på regeringen att vidta erforderliga åtgärder för|

| att åstadkomma detta samt att kontinuerligt följa upp |

| resultatet. |

| |

| Regeringens åtgärder |

| |

| Regeringen avser att i 1997 års regleringsbrev ställa krav på |

| Försvarsmakten dels att vidta erforderliga åtgärder för att uppnå|

| kostnadsminskningar inom ledningsorganisationen i fred, dels |

| att utveckla redovisningssystemet. Vidare kommer styrningen |

| att fortsatt utvecklas. Försvarsmakten ges i uppdrag att lämna |

| förslag inför 1998 års kontrollstation till framtida organisation|

| av högkvarteret inklusive behovet av förstärkt beställarkompetens|

| inom materielområdet. Slutligen kommer uppdrag att ges för att |

| överföra drift- och underhållsresurserna inom |

| fastighetsförvaltningen till Fortifikationsverket samt att |

| införa en totalhyresmodell. |

--------------------------------------------------------------------

Inledning

Under hela 1990-talet har ett omfattande omstrukturerings- och förändringsarbete

bedrivits inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde.

 Bildandet av myndigheten Försvarsmakten den 1 juli 1994 genom sammanslagning

av knappt 100 myndigheter och ombildning eller nedläggning av ytterligare ett

tiotal myndigheter är den enskilt största omstruktureringen i modern tid inom

svensk statsförvaltning. Till detta kommer de omfattande förändringarna inom

Försvarsmaktens grundorganisation till följd av förslagen i 1991 års

budgetproposition, 1992 års försvarsbeslut samt i föreliggande proposition.

 Dessutom tillkommer det omfattande förnyelsearbete som bedrivits och som

fortsatt bedrivs för att utveckla mål- och resultatstyrningen samt för att

anpassa den finansiella styrningen till moderna metoder.

 Inriktningen av och målsättningen för förändringsarbetet redovisades första

gången för riksdagen i proposition 1990/91:102. Som en följd tillsattes ett

antal utredningar och översyner som sedan fortlöpande redovisats för riksdagen.

De flesta av förändringarna genomfördes per den 1 juli 1994.

 Senast i 1995 års budgetproposition (prop. 1994/95:100, bil.5) gjordes en

samlad redovisning av vilka förändringar som genomförts eller som skulle

genomföras samt vilka personalkonsekvenser genomförda förändringar givit. Till

grund för denna redovisning låg bl.a. en rapport från Statskontoret om

omstruktureringsarbetet inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde

(Statskontoret Dnr 118/94-5).

 I samma proposition redovisades också att regeringen bemyndigat chefen för

Försvarsdepartementet att tillkalla en särskild utredare för att följa upp och

utvärdera genomförda strukturförändringar inom verksamhetsområdet. Med stöd av

detta bemyndigande utsågs generaldirektören Lars Jeding till särskild utredare.

Utredningen har antagit namnet Utvärderingen av försvarets ledning och struktur

(UTFÖR). Som framgått har utredaren avlämnat följande betänkanden:

- En styrande krigsorganisation SOU 1995:129,

- Strukturförändring och besparing SOU 1996:96,

- Vem styr försvaret? SOU 1996:98,

- Effektivare försvarsfastigheter! SOU 1996:97,

- Avveckling med inlärning SOU 1996:99,

- Iakttagelser och förslag efter omstruktureringen av försvarets ledning och

stöd SOU 1996:123.

 I det följande redovisas utredarens resultat och regeringens ställnings-

taganden till utredarens förslag.

Utredarens slutsatser

I sitt första betänkande, En styrande krigsorganisation SOU 1995:129, redovisar

UTFÖR vilka de viktigaste motiven och målen för hela omstruktureringsarbetet

var. Utredaren konstaterar att det uppdrag som formulerades av regeringen i 1991

års budgetproposition och i kommande direktiv för arbetet, nämligen att föreslå:

- en ny ledningsorganisation,

- en rationell och effektiv myndighetsstruktur samt

- att redovisa konsekvensera av besparingar på cirka en tredjedel av

ledningsresurserna i fred,

i stor utsträckning kan anses ha fullgjorts.

 UTFÖR har kommit fram till att resultatet av omstruktureringarna kan mätas

främst mot följande fem effektmål:

- övergång till en resultatorienterad styrning,

- ökat uppdragstänkande och en tydlig uppdelning i beställar-

och utförarroller,

- undvikande av särlösningar,

- en styrande krigsorganisation,

- besparingar på cirka en tredjedel av ledningsresurserna i fred.

 UTFÖR har valt att genomföra utvärderingen mot samtliga dessa mål.

 UTFÖR konstaterar sammanfattningsvis att omstruktureringen utvecklat

styrsystemet mot en styrande krigsorganisation, men att styrningen inte blivit

mer resultatorienterad utan snarare objekts- och produktionsinriktad. Samtidigt

har uppdragstänkandet utvecklats och särlösningar minimerats inom

verksamhetsområdet. Avslutningsvis konstateras att kostnads-minskningarna inom

ledningsorganisationen inte uppnåtts.

Regeringens överväganden

Med anledning härav och mot bakgrund av vunna erfarenheter i övrigt redovisar

regeringen nedan inriktningen av de förändringar som bör vidtas för att uppnå

kostnadsminskningarna inom ledningsorganisationen, utveckla styrningen och

åstadkomma en mer rationell organisation.

19.1.1 Kostnadsminskningar inom Försvarsmaktensledningsorganisation i

fred m.m.

Utredarens slutsatser

Enligt de beräkningar som låg till grund för statsmakternas ställningtaganden i

samband med bildandet av myndigheten Försvarsmakten skulle förslagen sammantaget

innebära en minskning på 800 personår eller 475 miljoner kronor, vilket

fördelades på de olika nivåerna enligt nedanstående tabell. Utgångspunkten var

satt utifrån att minst en tredjedel av ledningsresurserna i fred skulle frigöras

för att främst stärka den materiella förnyelsen. Någon reduktion av anslaget

till Försvarsmakten gjordes alltså inte.

 Efter genomförd utvärdering, Strukturförändring och besparing SOU 1996:96, kan

UTFÖR konstatera att denna målsättning inte uppfyllts. Detta gäller främst

högkvarteret, där målet uppnåtts med 50 % vad gäller kostnadsminskningar och med

endast 40 % vad gäller minskning av personal, samt inom marin- och

flygkommandona. Vid de sistnämnda har kostnaderna t.o.m. ökat med 20 % istället

för minskat. Sammanfattningsvis redovisas följande utfall vad avser uppnådda

personårsminskningar respektive kostnadsminskningar.

 Personår Kronor

 Mål Utfall Andel Mål Utfall Andel

Centrala staber 250 101 40% 200 98 49%

Militärområdesstaber 115 185 160% 70 70 100%

Försvarsområdesstaber 250 66 25% 125 38 30%

Fördelningsstaber --- --- --- --- -45 ---

Marinkommandon 155 61 40% 60 9 15%

Flygkommandon 30 0 0% 20 -21

Totalt 800 413 51% 475 149 31%

 När det gäller ledning i fred, totalt sett, har antalet tjänster minskat med

ungefär 50 % av målsättningen på 800 tjänster, medan kostnaderna reducerats med

30 % av målsättningen på 475 miljoner kronor. UTFÖR anser att myndigheternas

respekt för statsmakternas beslut måste skärpas samtidigt som styrmedlen och

redovisningssystemet utvecklas så att en säkrare uppföljning blir möjlig. Detta

innebär sammantaget att kostnaderna för ledningsorganisationen i fred ska

minskas med ytterligare 326 miljoner kronor/år, om de beslutade

kostnadsminskningarna skall uppnås.

 Till detta skall läggas beslutade kostnadsminskningar inom stödmyndigheterna

m.m.

 UTFÖR föreslår att tydligare krav på återrapportering bör ställas, att

Försvarsmakten bör redovisa om och hur besparingar genomförts, att metoder för

att följa upp besparingsmål utvecklas och att målen uttryckts tydligare

Regeringens bedömning

Regeringen anser att de angivna förhållandena är otillfredsställande, inte minst

med tanke på att de medel som skulle frigöras planerades in för att användas

till den materiella förnyelsen.

 Det har visat sig svårt dels att verifiera om det av myndigheterna redovisade

underlaget varit relevant, dels att följa upp resultatet av omstruktureringen i

ekonomiska termer. Kopplat till vad som nedan framgår om utvecklingen av

styrsystemet och ledningsorganisationen kommer regeringen att ställa mycket

bestämda krav på Försvarsmakten dels att vidta erforderliga åtgärder för att

uppnå kostnadsminskningarna, dels att utveckla redovisningssystemet med bl.a.

förkalkyler och kontinuerliga efterkalkyler av kostnaderna som möjliggör en

ekonomisk styrning och uppföljning.

 Behovet av ett sådant system har även visat sig stort när det gäller det

underlag för grundorganisationsförändringar som statsmakterna har att ta

ställning till. För att de i denna proposition föreslagna grundorganisations-

förändringarna skall ge avsedd effekt och innebära de besparingar som förutsatts

kommer en kontinuerlig uppföljning och styrning av kostnaderna att vara

nödvändig.

 Regeringen återkommer nedan under avsnitten om högkvarteret respektive

ledningsorganisationen med förslag till fortsatt hantering. Regeringen avser

vidare ställa krav på rationaliseringar inom ledningsorganisationen på i

storleksordningen 100 miljoner kronor fr.o.m. 1998, vilket beaktats vid

medelsberäkningen för Försvarsmakten. Vad gäller förändringar på nivån förvar-

sområdesstaber behandlas de under avsnittet om ledningsorganisationen.

19.1.2 Styrningsfrågor

Utredarens slutsatser

UTFÖR:s utvärdering av styrsystemet, SOU 1996:98 Vem styr försvaret?,

sammanfattas i följande sju punkter:

- Styrsystemet har i vissa avseenden utvecklats i riktning mot LEMO-reformens

ledande effektmål "en styrande krigsorganisation",

- Bildandet av en myndighet, Försvarsmakten, och den förändrade styrningen har

inte resulterat i ökade, utan snarare minskade, möjligheter för statsmakterna

att styra och kontrollera Försvarsmakten,

- Bildandet av en samlad Försvarsmakt förstärker traditionen med en Försvarsmakt

som, till sitt innehåll, styr sig själv samtidigt som ÖB-funktionen internt mer

är utformad som ledare för en federation än som en integrerande funktion,

- Regeringens förbands- och objektsvisa styrning innebär en detaljstyrning som

inte har någon klar koppling till Försvarsmaktens förmåga. Styrningen leder till

att den ekonomiska ramstyrningen riskerar att bli underordnad objektstyrningen,

ett förhållande som inte påverkats av Lemo-reformen,

- Resultatmått (i form av förmåga och produktivitet) saknas och Försvarsmaktens

ledningssystem försvårar mätning,

- Strävan efter lika ledning i fred, kris och krig försvårar bedömningen och

utkrävandet av ansvar för försvarsförmåga respektive produktivitet i

produktionen,

- Högkvarteret har inte integrerats enligt LEMO-utredningens förslag och

regeringens intentioner. Bl.a. ligger programansvaret kvar hos produk-

tionsledningarna. Detta har fått till följd att det nya ledningssystemet lagts

ovanpå det gamla med påföljden ett komplext och svårtydbart system än mer

avskiljt från insyn och styrning än före LEMO-reformen.

 För att åtgärda de ovan redovisade bristerna föreslår UTFÖR att styrsystemet

utvecklas enligt följande. Dels bör krigs- respektive produktionsorganisationen

hållas isär styrnings- och ansvarsmässigt för att möjliggöra statsmakternas

styrning och kontroll, dels bör rollfördelningen göras klarare. UTFÖR lämnar

förslag till ett styrsystem som innebär att nuvarande objekts- och

förbandsstyrning kompletteras och i viss mån ersätts med förmåge-,

produktivitets- och kostnadsramsstyrning. Försvarsmakten föreslås tydligare

indelas ansvars- och ledningsmässigt så att man kan följa och mäta förmåga i

krigsorganisationen och produktivitet i produktionsorganisationen samt att

ledningssystemet utvecklas så att det går att urskilja krigsorganisation

respektive produktion. ESO-rapporten (Ds 1995:10) om produktivitetsutvecklingen

inom försvaret visade på behovet av att både kunna mäta produktivitet och

effektivitet, men också på att man måste hålla isär dem för att möjliggöra

mätning. I en särskild rapport, Värdering av försvarets förmåga, redovisar UTFÖR

exempel på hur denna förändrade styrning kan utformas. UTFÖR föreslår att den

förändrade styrningen bör kompletteras med en fristående funktion för

hotbildsanalys och ett analysorgan för att kunna bedöma försvarsförmågan. Dessa

funktioner skall finnas utanför Försvarsmakten och i nära anslutning till eller

ingå i Försvarsdepartementet.

 Vidare måste Försvarsmaktens beställarförmåga utvecklas och kompetensen

stärkas om uppdragsstyrningen skall få avsedd effekt. Hittillsvarande

erfarenheter av uppdragsstyrning redovisas av UTFÖR i en särskild rapport, PM

Uppdragstyrning och ägarstyrning. Av denna framgår bl.a. att uppdragsstyrningen

har formaliserats och förbättrats, men att Försvarsmaktens beställarkompetens

ännu inte är tillräcklig. Regeringens ägarstyrning bör också utvecklas.

Regeringens bedömning

Regeringen delar i stort utredningens slutsatser vad gäller konstaterade

brister. Regeringen vill samtidigt redovisa att åtgärder vidtagits och vidtas

som bl.a. syftar till att uppväga dessa brister. Regeringen har inrättat ett

insynsråd vid Försvarsmakten och en översyn av underrättelseverksamheten har

aviserats. Till detta skall läggas det pågående utvecklingsarbetet av styrningen

inom verksamhetsområdet. Regeringen återkommer nedan under avsnitten 19.2 och

19.3 med förslag om hur styrsystemet långsiktigt bör utvecklas och under avsnitt

19.1.4 med vilka åtgärder som iakttagelserna bör föranleda.

19.1.3 Organisationen av högkvarteret inom Försvarsmakten

Utredarens slutsatser

I samband med bildandet av myndigheten Försvarsmakten fattade regeringen beslut

om högkvarterets ansvar och organisation. Beslutet innebar bl.a. att

Försvarsmaktens centrala nivå skulle bestå av funktioner för operativ ledning,

produktionsledning och avvägning.

 Regeringen betonade i redovisningen av detta beslut till riksdagen

(prop. 1992/93:100, bil.5, sid 26) att organisationen och arbetsformerna

påverkas av hur avvägningen mellan operativ verksamhet och produktion samt

mellan förnyelse och vidmakthållande sker. Det är därför avgörande att

myndighetens chef tillförsäkras reella möjligheter att göra dessa avvägningar

genom att ansvar, kompetens och resurser gavs till avvägningsfunktionen som är

myndighetschefens redskap för analys, avvägning, samordning och inriktning av

verksamheten.

 UTFÖR konstaterar i sin utvärdering att högkvarterets olika delar inte

integrerats i tillräcklig omfattning, att ansvarsfördelningen och organisationen

inte blivit den mest ändamålsenliga samt att styrningen och uppföljningen

försvårats med anledning härav. Enligt UTFÖR har avvägningsfunktionen inte fått

vare sig ansvar, kompetens eller befogenheter i tillräcklig omfattning för att

kunna utöva sin uppgift. Vidare har produktionsledningarna behållit det s.k.

programansvaret för krigsorganisationens utveckling tillsammans med

produktionslednings-ansvaret, vilket i princip innebär att det gamla

ledningssystemet med självständiga försvarsgrenar, med både program- och

produktionsansvar, lever kvar i den nya organisationen samt att beställar- och

utförarrollen sålunda i praktiken ligger i samma hand. Samtidigt har

Försvarsmakten inte integrerats utan mycket av försvarsgrensindelningen och -

kulturen lever kvar, vilket försvårat genomförandet och lett till

suboptimeringar.

 UTFÖR föreslår en tudelning i en krigsorganisationsfunktion och en samlad

produktionsledningsfunktion. Produktionsbegreppet bör snävas in och enbart

omfatta ansvar för förbandsproduktion.

Regeringens bedömning

Regeringen delar utredarens uppfattning att högkvarterets organisation och

ansvarsfördelning inte är den mest ändamålsenliga. Regeringen avser därför att

ge Försvarsmakten i uppdrag att genomföra en översyn av högkvarterets

organisation och inkomma med förslag till regeringen så att erforderliga

förändringar kan ske senast i anslutning till 1998 års kontrollstation.

19.1.4 Ledningen av materielanskaffningen inomFörsvarsmakten

Utredarens slutsatser

Som delvis framgått ovan under styrningsavsnittet har UTFÖR konstaterat att

uppdragsstyrningen har formaliserats och utvecklats men att Försvarsmaktens

beställarförmåga ännu inte är tillräckligt utvecklad, särskilt på materielsidan.

UTFÖR konstaterar i sitt betänkande SOU 1996:123, vidare att ansvarsfördelningen

är delvis oklar inom flera led av materielanskaffningsprocessen. Vidare

föreligger en obalans mellan Försvarsmakten och FMV i fråga om resurser och

kompetens för styrning av materielförsörjningsprocessen. Enligt UTFÖR bör detta

åtgärdas genom att beställarkompetensen inom Försvarsmakten ökas och att

materielfrågorna hanteras inom en gemensam enhet inom högkvarteret.

Regeringens bedömning

Redan i LEMO-utredningen var frågan om materielledningarnas organisatoriska

hemvist uppe till prövning. LEMO fann vid det tillfället inte tiden mogen för

att föreslå en överföring till Försvarsmakten, men påpekade att den

organisatoriska lösningen och gränssnittet mellan

Försvarets materielverk och Försvarsmakten löpande bör följas och så snart

erfarenheter föreligger omprövas.

 Regeringen delar utredarens uppfattning att den valda ansvars- och

kompetensfördelningen inte är till alla delar entydig. För att förtydliga

ansvaret och rollerna samt säkerställa beställarkompetensen vid Försvarsmakten

kommer regeringen att samtidigt med beredningen av frågan om högkvarterets

organisation inför 1998 års kontrollstation behandla denna frågeställning.

19.1.5 Förvaltningen av försvarsfastigheter

Utredarens slutsatser

Inom fastighetsförvaltningsområdet genomfördes parallellt med LEMO-arbetet ett

reformarbete för att utveckla den statliga fastighetsförvaltningen.

Statsmakterna beslutade om gemensamma riktlinjer för den statliga

fastighetsförvaltningen, vilket innebar att omstruktureringen av

fastighetsförvaltningen inom försvaret hade två delvis skilda utgångspunkter

(prop. 1990/91:44, bet. 1990/91:FiU8, rskr. 1990/91:107).

 UTFÖR:s utvärdering, Effektivare försvarsfastigheter SOU 1996:97, visar att

reformen, som syftade främst till att effektivisera fastighetsförvaltningen och

att undvika särlösningar, i huvudsak nått sitt syfte, men att några särlösningar

återstår som dels försvårar förvaltningen, dels innebär effektivitetsförluster.

UTFÖR pekar på att fastighetsförvaltningen, inklusive driften, bör särredovisas

och styras som en ekonomisk verksamhet. Det finns idag brister i den ekonomiska

överblicken över de totala fastighetskostnaderna.

 De ändringar som bör vidtas är dels att drifts- och underhållsresurserna för

fastighetsförvaltningen förs över till den fastighetsförvaltande organisationen,

Fortifikationsverket, dels att en totalhyresmodell därmed införs. Ansvaret för

dessa frågor åvilar redan Fortifikationsverket. Samtidigt är det viktigt att

tydliggöra Försvarsmaktens ansvar för att fastställa krigsorganisationens krav

på och behov av befästningar, dvs. att formulera skyddsnivåer och

uthållighetskrav. Enligt utredaren tillgodoser inte den nuvarande lösningen

kraven på en effektiv fastighetsförvaltning genom att drifts- och

underhållsresurserna ligger kvar hos Försvarsmakten och att gränsen mellan

Försvarsmaktens och Fortifikationsverkets uppgiftsfördelning skapar problem.

Detta kräver extra personalresurser. Grundprincipen bör vara att Försvarsmakten

inte med egen personal skall driva fastighetsdrift och -underhåll, oavsett vem

som är fastighetsägare. Detta bör gälla samtliga brukarmyndigheter inom

verksamhetsområdet. Utredaren bedömer vidare att besparingsmöjligheterna inom

fastighetsförvaltningen är stor, inte minst inom drift och underhåll av

befästningar vars jämförelsevis höga kostnader visar på detta.

Regeringens bedömning

Regeringen delar utredarens bedömning och kommer därför att uppdra åt

Försvarsmakten och Fortifikationsverket att överföra drift- och underhålls-

resurserna från främst Försvarsmakten till Fortifikationsverket fr.o.m. 1

januari 1997 samt att införa totalhyresmodellen och förbättra den ekonomiska

redovisningen så att den möjliggör mätningar och uppföljning av effektiviteten,

produktiviteten och resursåtgången inom verksamhets-området. Vidare bör krav på

rationalisering inom verksamhetsområdet ställas på i storleksordningen 150

miljoner kr fr.o.m. år 1998, vilket beaktats vid medelsberäkningen för

Försvarsmakten.

19.1.6 Erfarenheterna av organisation och arbetssätt av

omstruktureringsarbetet

Utredarens slutsatser

UTFÖR konstaterar i rapporten Det stora och snabba greppet att hela omstruk-

tureringsprocessen varit delvis unik och ovanligt framgångsrik. De två

särskiljande egenskaperna har varit dels alliansen med sektorn, dvs att arbetet

mycket handlade om attitydförändringar och processförändringar som bedrevs

tillsammans med företrädare för hela sektorn inklusive statsmakterna, dels

processledarskapet på tre olika nivåer; utredaren Gunnar Nordbecks ledarskap,

departementets processledning och processen som självförstärkande, dvs ett

mantra där processen drev sig själv och blev en förändringskraft i sig.

19.1.7 Erfarenheterna av genomförda avvecklingar

Utredarens slutsatser

Utredaren har valt att i ett särskilt betänkande, Avveckling med inlärning SOU

1996:99, redovisa erfarenheterna av genomförda avvecklingar samt att i en

rapport, Privatisering eller bara bolagisering, redovisa resultatet av de

privatiseringar/bolagiseringar som skedde av verksamheter vid FörsvarsData, För-

svarsMedia och Fortifikationsförvaltningen. Sammanfattningsvis kan man

konstatera att avvecklingarna i allmänhet skett på ett tillfredsställande sätt

både effektivitetsmässigt och med hänsynstagande till de uppsagda, vilket bl.a.

Försvarsutskottet ställde krav på. Undantaget var avvecklingen av den övertaliga

personalen vid FörsvarsData. Beredskapen att ta hand om denna grupp var liten,

inte minst från Försvarsdepartementets sida. Orsakerna var den korta tiden

mellan beslut och genomförande samt att FörsvarsData var den första i raden av

avvecklingar. Erfarenheterna av detta, samt det faktum att regeringen stod

inför ett relativt stort antal avvecklingar, ledde till att en särskild

avvecklingsmyndighet inrättades.

Myndigheten för avveckling av vissa verksamheter inom totalförsvaret (TAV)

I juli 1993 inrättades Myndigheten för avveckling av vissa verksamheter inom

totalförsvaret (TAV). Myndigheten inrättades för att handha personal vid

avveckling och omorganisation vid vissa myndigheter som berördes av bl.a. 1992

års försvarsbeslut.

 Den sista avvecklingen/omorganisationen som TAV berördes av var

avvecklingen/omorganisationen av myndigheterna Värnpliktsverket och

Vapenfristyrelsen. Avvecklingen av dessa myndigheter slutfördes i oktober 1995.

Den 12 oktober 1995 beslöt regeringen att TAV skulle upphöra från och med

årsskiftet 1995/96. Regeringen uppdrog samtidigt åt överdirektören vid TAV att

sköta avvecklingen, vilken skulle ske under perioden 1 januari 1996 till och med

31 mars 1996. Avvecklingsperioden förlängdes härefter till utgången av juni 1996

på grund av vissa problem med avvecklingsarbetet inom TAV. Av den slutrapport

som regeringen gav avvecklaren i uppdrag att ta fram, avseende erfarenheter och

iakttagelser från avveckling/omorganisation av verksamhet, anges bl.a. att av-

vecklarna måste väljas med stor omsorg. Det ska vara trygg, socialt kompetent

personal, som inte haft med den föregående processen att göra. Den 1 augusti

1996 lämnade Riksrevisionsverket (RRV) in sin revisionsberättelse samt rapport

över granskningen av TAV:s årsredovisning till regeringen. RRV har inga

invändningar men riktar kritik över hur delar av den ekonomiska avvecklingen av

myndigheten har genomförts.

19.2 Styrning och uppföljning av Försvarsmaktensverksamhet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Mål- och resultatstyrningen skall vidareutvecklas och omfatta |

| även förmåge-, produktivitets- och kostnadsramstyrning. Därmed |

| skärps regeringens möjligheter till uppföljning och kontroll. |

--------------------------------------------------------------------

Utvecklingen av regeringens styrning och uppföljning av Försvarsmakten är ett

pågående arbete. Regeringen har vid flera tillfällen informerat riksdagen om

arbetet med att utveckla mål- och resultatstyrningen. Regeringens erfarenheter

av hur styrningen faktiskt fungerar, med grund i den modell som beslutats i

samband med bildandet av Försvarsmakten, ökar kontinuerligt. Vartefter

årsredovisningar, delårsrapporter och halvårsrapporter lämnas från

Försvarsmakten, och med stöd från revisionens iakttagelser, får regeringen

information som är av betydelse för att vidareutveckla och göra regeringens

styrning och uppföljning av verksamheten mer effektiv. Regeringen beaktar i

detta arbete de krav på mål- och resultatstyrningen som riksdagen framfört med

anledning av regeringens tidigare information.

 Den modell som från och med den 1 juli 1994 har gällt för statsmakternas

styrning av den samlade myndigheten Försvarsmakten bygger på att statsmakterna

beslutar den säkerhets- och försvarspolitiska inriktningen samt beställer en

häremot svarande krigsorganisation inom en beslutad ekonomisk ram.

Krigsorganisationen har delats in i tolv program samt ytterligare två program

som är gemensamma för verksamheten. För varje program har verksamhetsmål

fastställts. Riksdagen har (bet. 1994/95:FöU4, rskr.1994/95:338) som sin mening

gett regeringen till känna att regeringen framgent bör inhämta riksdagens

godkännande beträffande inriktningen av verksamheten inom de olika programmen.

 De erfarenheter regeringen hittills erhållit av styrningen visar att

programindelningen inte resulterat i en entydig styrning i krigsförbandstermer.

Den styrning av programmen som hittills uttalats i regleringsbreven har varit en

blandning av krav på krigsorganisationen och produktionen. De brister som

konstaterats är att det saknas ett led mellan de övergripande säkerhets- och

försvarspolitiska målen och de operativa målen å ena sidan och beställning av

krigsorganisationen å andra sidan. Den faktiska produktionsapparaten, dvs.

grundorganisationen där produktionen av krigsförband sker, har inte heller

entydiga mål och krav på resultat.

 En arbetsgrupp, med representanter från såväl Försvarsdepartementet som

Försvarsmakten, under ledning av departementet, har bildats för att säkerställa

att mål- och resultatstyrningen vidareutvecklas och implementeras inom

Försvarsmakten. Arbetsgruppen har konstaterat att ett omfattande arbete pågår

inom Försvarsmakten, bl.a. på grund av uttalanden från riksdagen och revisionens

iakttagelser, för att förbättra möjligheterna till uppföljning och kontroll. I

det utvecklingsarbete som nu pågår har arbetsgruppen koncentrerat sig på att

klargöra skillnaden i styrning av krigsorganisationen och produktionsapparaten.

 En slutsats som gruppen dragit är att styrningen av krigsorganisationen - vad

som förväntas av Försvarsmakten för att uppfylla de övergripande målen - och

styrningen av produktionsapparaten tydligt måste åtskiljas från varandra. Hur

styrningen av produktionen i grundorganisationen skall ske skiljer sig inte från

styrning av övriga myndigheter som lämnar stöd till Försvarsmakten (se vidare

avsnitt 19.4).

 De slutsatser som UTFÖR dragit i sin utvärdering av styrsystemet ligger i

linje med de slutsatser som dragits i arbetsgruppen. Den nuvarande styrningen

bör kompletteras och delvis ersättas med förmåge-, produktivitets- och

kostnadsramsstyrning.

 Regeringen redovisar nedan exempel på hur krav på operativ förmåga i olika

avseenden kan uttryckas. Det skall betonas att detta är ett första steg i att

uttrycka krav i denna form på Försvarsmakten. Regeringen anser att kraven på

förmåga på sikt, i likhet med funktionsmålen inom det civila försvaret, skall

fastställas av riksdagen. Däremot anser regeringen att utvecklingen av stats-

makternas styrning i förmågetermer ännu befinner sig i ett så tidigt

utvecklingsskede att riksdagen inte bör fastställa dessa.

 Exempel på krav på operativ förmåga

* Förmåga att kunna möta ett väpnat angrepp över hela landet.

* Förmåga att tidigt skydda infrastruktur, befolkningscentra och vitala

funktioner.

* Förmåga till operativ rörlighet och kraftsamling.

* Förmåga att bestrida angriparen luftherravälde och förmåga att skapa lokal

luftöverlägsenhet.

* Förmåga till säker och flexibel mobilisering av i första hand de

prioriterade förbanden.

* Förmåga att delta i internationella fredsfrämjande insatser och

internationell militär samverkan

* Förmåga att nationellt eller i samverkan med andra nationer hantera olika

former av kriser eller konsekvenser av kriser som direkt eller indirekt hotar

våra intressen

* Förmåga att hävda Sveriges territoriella integritet genom att kontinuerligt

övervaka och med varierande tidskrav ingripa mot kränkningar av vårt territorium

och att i övrigt hävda svenska intressen i vårt närområde på och över fritt hav.

 Regeringens krav på uppföljning och kontroll samt myndigheternas

återrapportering kommer att förändras till följd av den vidareutvecklade

styrningen. Den styrning i termer av förmåga i olika avseenden som nu håller på

att utvecklas ställer krav på en förändrad uppföljning. Det kommer troligtvis

inte alltid vara möjligt att i kvantitativa termer, i form av nyckeltal eller

motsvarande, mäta om en förmåga är uppnådd. Ibland kommer det att handla om att

redogöra för vilka åtgärder som vidtagits för att möjliggöra att förmågan

uppnås. Enskilda krigsförbands förmåga kommer däremot att kunna mätas såväl

kvantitativt som kvalitativt. Exempelvis måste planer för anpassning på kort och

lång sikt finnas och ha en kvalitet som gör det sannolikt att anpassning kan

genomföras. Regeringskansliets kompetens att analysera och följa upp Försvars-

maktens förmåga måste förbättras.

 Det krävs även en skärpt uppföljning av kostnadsutvecklingen och

produktivitetsförändringar inom produktionen. Regeringen har för avsikt att

bl.a. skärpa uppföljningen av de regeringsbeslutade materielprojekten. En modell

med investeringsramar liknande den för JAS-projektet övervägs för närvarande.

Det skulle medge en projektvis uppföljning över tiden samt möjliggöra

efterkalkyler.

 Regeringen har för avsikt att i regleringsbrevet för år 1997 till För-

svarsmakten, förutom att ställa krav på förväntad förmåga inom krigsor-

ganisationen även ställa krav på grundorganisationens produktivitet och

effektivitet.

 Regeringen har för avsikt att hålla riksdagen informerad om hur utvecklingen

av mål- och resultatstyrningen av Försvarsmakten fortskrider.

19.3 Det civila försvaret - styrning och finansiering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Arbetet med framtagandet av en metodmodell bör fortsätta så att |

| en samlad årlig rapport för det civila försvaret kan erhållas. |

| Funktionsvisa resultatmått bör därför arbetas fram av de |

| funktionsansvariga myndigheterna. |

| |

| Funktionsansvariga myndigheters resultatredovisningar bör |

| utvecklas i ett funktionsperspektiv. Genomgripande utvärdering |

| av en eller två funktioner bör årligen genomföras som ett |

| komplement till den i dag befintliga resultatredovisningen. |

| |

| Vissa myndigheter bör under budgetåret 1997 se över befintliga |

| lagerhanteringssystem så att en korrekt tillgångsredovisning av |

| beredskapslager kan erhållas. |

| |

| Betydelsen av en ekonomisk planeringsram ökar. Planeringsramen |

| bör därför vidareutvecklas som avvägningsinstrument mellan olika|

| konkurrerande resursanspråk. |

--------------------------------------------------------------------

Det civila försvarets beredskapsförmåga - möjlig återrapportering

Vägledande för verksamheten inom det civila försvaret är den s.k.

ansvarsprincipen vilken innebär att den som har ansvar för en verksamhet i fred

även har motsvarande ansvar i krig. Av detta följer skyldighet att vidta de

beredskapsförberedelser som krävs för att verksamheten skall kunna upprätthållas

vid krigsfara och i krig. Principen gäller all verksamhet inom det civila

försvaret, dvs. inte enbart statliga myndigheters verksamhet.

 Med utgångspunkt i ansvarsprincipen är samhället indelat i ett antal

funktioner, samhällssektorer, vilka anses vara av särskild betydelse i krig och

som kräver någon form av central styrning. Funktionerna omfattar

samhällsverksamhet som i större eller mindre utsträckning måste kunna

upprätthållas under säkerhetspolitiska kriser och i krig. Syftet med funktioner

och funktionsindelning är att ansvaret för beredskapsförberedelserna i fred och

för verksamhet under krig och krigsfara skall fördelas på nivån under

regeringen.

 I en funktion kan flera myndigheter ingå men även andra organ såsom statliga

och privata bolag. För varje funktion finns emellertid en myndighet som ansvarar

för samordning m.m. inom funktionen. Genom att det civila försvaret omfattar

hela samhället med flera aktörer är området komplext och svårt ur uppföljnings-

och utvärderingssynpunkt. I dag sker inte myndigheternas återrapportering på ett

enhetligt sätt vilket ytterligare försvårar arbetet ur utvärderingssynpunkt.

Redovisningen har till stor del begränsats till berörda myndigheters egen

verksamhet och funktionsperspektivet har därmed varit relativt svagt.

 Regeringen har i 1995 års budgetproposition (prop 1994/95:100 bil. 5) angivit

att ambitionen för uppföljning och utvärdering av verksamheter inom det civila

försvaret bör höjas. Som ett led i detta uppdrog regeringen åt Överstyrelsen för

civil beredskap att i juni 1996 redovisa ett förslag till upplägg av arbetet med

funktionsredovisningar i syfte att få en sammanställning över det civila

försvaret för budgetåret 1995/96. Utgångspunkten var att de funktionsansvariga

myndigheterna skulle ta fram förslag till resultatmått för den egna funktionen.

Av Överstyrelsens rapport framgår att brister finns vad gäller redovisning ur

funktionsperspektiv. Användningen av resultatmått är mycket begränsad och

enhetlig disposition saknas vilket försvårar jämförelser mellan funktionerna och

arbetet med en samlad rapport över det civila försvaret.

 Regeringen anser att återrapportering i ett funktionsperspektiv bör utvecklas

under försvarsbeslutsperioden. En i huvudsak enhetlig återrapporteringsstruktur

inom funktionerna bör förbättra möjligheten att sammanställa

resultatinformationen till en samlad redovisning på funktionsnivå och en samlad

rapport för det civila försvaret. Härigenom kan statsmakterna erhålla ett bättre

beslutsunderlag för bedömning av det civila försvarets beredskapsförmåga.

Regeringen anser det därför angeläget att arbetet med framtagandet av en modell

för detta fortgår så att en årlig rapport över det civila försvarets

beredskapsförmåga baserad på funktionsansvariga myndigheters årsredovisningar

kan sammanställas och inges till regeringen.

 Utgångspunkt för den återrapportering som skall ske är de mål som utformas per

funktion. I 1995 års anvisningar för programplanering angav regeringen att

samtliga funktionsansvariga myndigheter senast den 1 maj 1996 efter samråd med

Överstyrelsen för civil beredskap skulle lämna förslag till reviderade mål för

funktioner för försvarsbeslutsperioden 1997-2001. Förslagen har utgjort en del

av underlaget för de övergripande mål för funktioner som regeringen föreslår i

avsnitt 20. Regeringen finner dock att ett fortsatt utvecklingsarbete erfordras

för att formulera tydliga och uppföljningsbara mål.

 Som tidigare nämnts är det civila försvaret indelat i ett antal funktioner

vilka motsvarar samhällssektorer. Som högsta civila totalförsvarsmyndighet inom

ett län har länsstyrelserna ett särskilt ansvar för beredskapsförberedelser inom

ett antal av funktionerna. Länsstyrelserna skall bl.a bevaka att risk- och

beredskapshänsyn tas i samhällsplaneringen, planera, genomföra och följa upp

ledningsövningar inom det civila försvaret, följa räddningstjänstlagen

(1986:1102) och räddningstjänstförordningen (1986:1107). Enligt förordningen

(1990:1510) med länsstyrelseinstruktion skall länsstyrelserna även följa upp

kommunernas tillämpning av lagen (1994:1720) om civilt försvar. Genom denna lag

har kommunerna fått ett ökat ansvar för beredskap inom det civila försvaret. I

länsstyrelsernas ansvar ingår att ge kommunerna stöd och underlag för deras

beredskapsförberedelser samt följa upp kommunernas beredskap.

 Mot bakgrund av ovanstående har länsstyrelserna en viktig roll inom det civila

försvaret och fredsräddningstjänsten. För att statsmakterna skall få en god bild

av den beredskapsverksamhet som bedrivs på regional nivå krävs en bra

återrapportering från länsstyrelserna. Enligt regeringens bedömning föreligger

svårigheter bl.a. till följd av brister i återrrapporteringens struktur, att

göra en samlad helhetsbedömning av den verksamhet som länsstyrelserna bedrivit

under budgetåret 1994/95.

 För att bättre kunna bedöma länsstyrelsernas verksamhet, har Inrikes-

departementet initierat ett utvecklingsarbete i regeringskansliet i syfte att nå

en enhetlig rapportering för länsstyrelsernas årsredovisningar. Vidare har

initiativ tagits från Försvarsdepartementet att starta ett arbete med att

utveckla verksamhetsmål och resultatuppföljning för länsstyrelsernas enheter för

civil beredskap och räddningstjänst.

Funktionsgenomgångar

Regeringen uttalade vidare i 1995 års budgetproposition att det fanns skäl att

pröva en modell med årliga genomgripande utvärderingar av en eller två

funktioner. Överstyrelsen för civil beredskap angavs vara den myndighet som

skulle svara för dessa utvärderingar då regeringen ansåg att uppgiften ligger

inom ramen för Överstyrelsens ansvarsområde. Regeringen uttalade att

utvärderingen bl.a. skulle kunna avse kontroll av att den funktionsansvariga

myndigheten på ett lämpligt sätt följer och tolkar statsmakternas inriktning av

det civila försvaret och att planering genomförs på ett rationellt och

kostnadseffektivt sätt.

 Under budgetåret 1995/96 har Överstyrelsen för civil beredskap på regeringens

uppdrag utvärderat funktionerna Hälso- och sjukvård m.m. samt

Telekommunikationer. Utvärderingarna behandlas närmare i avsnitten 20.3.7. och

20.3.9.

 Funktionsgenomgången bör tills vidare ses som ett komplement till

årsredovisning och annan återrapportering till regeringen. Då funktionerna

inkluderar flera aktörer kan funktionsgenomgångar ses som ytterligare en

dimension i mål- och resultatstyrningen där en utvärdering av samtliga aktörers

agerande kan ske.

Finansiering av och planeringsram för det civila försvaret

Sedan 1987 års försvarsbeslut har planeringsramen funnits som ett styr- och

avvägningsinstrument. Den ekonomiska planeringsramen omfattar främst vissa

investeringar för beredskapsändamål som finansieras över statsbudgeten. Detta

har inneburit att möjligheten att göra en balanserad avvägning inom en given

resursram har underlättats.

 I prop. 1994/95:100 uttalade regeringen att den ekonomiska planeringsramen för

det civila försvaret är ett effektivt instrument vid styrning av

beredskapsåtgärder. Regeringen anförde vidare att det är angeläget att ompröva

vilka kostnader som bör ingå i ramen. Enligt regeringen var det i detta

sammanhang även viktigt att se över finansieringsprinciperna för det civila

försvaret. Riksdagen hade ingen erinran mot vad regeringen anfört.

Utredningsförslag

Regeringen beslutade i november 1995 att en särskild utredare skulle se över vad

som bör ingå i den ekonomiska planeringsramen för det civila försvaret samt

föreslå principer för finansiering av beredskapsåtgärder. Utredningen (CFF-

utredningen) lämnade i mars 1996 rapport (SOU 1996:58) Finansiering av det

civila försvaret. Rapporten har remissbehandlats. Remissyttranden finns i

Försvarsdepartementets akt (dnr F096/880/CIV).

 CFF-utredningen föreslår att ansvarsprincipen skall vara vägledande vid

fördelning av kostnadsansvaret för det civila försvarets beredskapsåtgärder.

Beredskap bör inte betraktas som en tjänst som staten skall vara skyldig att

upphandla från andra samhällsaktörer. Principen bör emellertid tillämpas

flexibelt då hänsyn måste tas till faktorer som branschens och den

verksamhetsansvariges ekonomiska bärkraft, konkurrens, etc.

 Utredningen konstaterar vidare att nuvarande anslag för funktionen

Befolkningsskydd och räddningstjänst finansierar såväl fredsverksamhet som

beredskapsverksamhet som avser säkerhetspolitiska kriser och krig. Enligt

utredningen är det olyckligt att medel som inte är avsedda för beredskapsändamål

inkluderas i den ekonomiska planeringsramen. Utredningen vill dock inte anvisa

någon metod för att dela upp anslaget i en fredsdel och en del som avser

beredskapsåtgärder och avstod därför från att föreslå förändringar vad gäller

detta anslag.

 Enligt utredningen kan beredskapsåtgärder finansieras genom statlig skatt,

avgifter eller direkt av verksamhetsansvariga (egenfinansiering). Enligt

utredningen bör avgifter och egenfinansiering användas i betydligt större

utsträckning än vad som sker i dag. Finansiering via skatter bör användas då

avgifts- eller egenfinansiering är direkt olämpligt eller då regeringen har

behov av att detaljstyra.

 Beredskapsinvesteringar bör enligt utredningen lånefinansieras genom lån i

Riksgäldskontoret. Inför detta bör begreppet beredskapsinvesteringar definieras

och lämpliga avskrivningstider för olika investeringar fastställas.

 Statliga affärsverk och aktiebolag som bedriver beredskapsverksamhet bör

enligt utredningen i huvudsak finansiera detta genom avgifter eller via

egenfinansiering. Skattefinansiering bör endast användas om det finns särskilda

skäl för detta. Utredningen föreslår avgiftsfinansiering för bl.a. verksamheter

som telekommunikation, rundradio och elbranscherna. Former för avgiftssystemen

bör enligt utredningen övervägas i särskild ordning. För kommuner, landsting

samt för den beredskap som sker inom näringslivet föreslår utredningen inte

någon förändring av de nu gällande finansieringsprinciperna.

 De föreslagna finansieringsprinciperna medför enligt utredningen att

anslagsstrukturen för beredskapskostnader för förvaltningsmyndigheter bör ses

över. Antalet fristående beredskapsanslag bör minska och mindre anslag läggas

samman med myndighetens ordinarie förvaltningsanslag. Anslagsmedel för de

beredskapskostnader som civilbefälhavarna och länsstyrelserna har bör inordnas i

ett nytt anslag för regional totalförsvarsverksamhet och i sin helhet avvägas

inom den ekonomiska planeringsramen.

 Remissinstanserna delar i huvudsak utredningens förslag. Nedan följer en

sammanfattning av några avvikelser som inkommit.

 Beredskapsinvesteringar anses vara en statlig angelägenhet och bör ses som en

kollektiv nytta. Några instanser delar därmed inte helt utredningens förslag vad

avser ansvarsprincipen.

 Statens räddningsverk anger i sitt remissvar att en uppdelning av nuvarande

anslag som myndigheten disponerar bör ske i en fredsverksamhet och en

beredskapsverksamhet som avser säkerhetspolitiska kriser och krig.

Räddningsverket anser att endast beredskapsåtgärder bör ingå i den ekonomiska

planeringsramen och att den fredsinriktade verksamheten bör lyftas fram som ett

eget verksamhetsområde. Även Överstyrelsen för civil beredskap anser i sitt

remissvar att en viss uppdelning bör kunna görs med beaktande av de vidgade och

tillkommande uppgifterna för det civila försvaret.

 Utredningens förslag vad avser avgiftsfinansiering är enligt vissa

remissinstanser snarare att betrakta som punktskatt än avgift. Finans-

ieringsformen kan även medföra vissa administrativa och praktiska svårigheter.

 Vad avser finansiering av de statliga förvaltningsmyndigheternas

beredskapsverksamhet avstyrker några instanser utredningens förslag. Behovet av

bl.a tydligare målformulering framhålls däremot.

 Utredningen föreslår att lånefinansiering skall införas för beredskapsin-

vesteringar. Några remissinstanserna är negativa till detta. Även vad gäller

bildandet av s.k. beredskapsfonder finns vissa invändningar.

 Konsekvenser av bolagisering bör enligt några remissinstanser kontinuerligt

följas upp då instanserna anser att det finns risk för att beredskaps-

verksamheten nedprioriteras.

Regeringens överväganden

 Det civila försvaret omfattar ett stort antal olika verksamheter som bidrar

till samhällets förmåga att klara krig och andra svåra påfrestningar. Sambandet

och beroendet mellan olika verksamheter inom det civila försvaret är starkt.

Verksamhetssambanden medför att det inte är meningsfullt att ta ställning till

de olika verksamheterna inom det civila försvaret var för sig. Eftersom en

samlad bedömning även fortsättningsvis måste göras avser regeringen att också

framgent använda sig av den ekonomiska planeringsramen vid avvägningen mellan

olika ändamål inom detta verksamhetsområde. Det finns dock anledning att

utveckla ramens betydelse som avvägningsinstrument.

 Planeringsramen bör ha ett sådant innehåll och en sådan struktur att olika

verksamheter ställs mot varandra och att relevanta prioriteringar tydliggörs.

Avvägningar skall kunna möjliggöras mellan det civila försvarets huvuduppgifter,

mellan olika funktioner samt mellan olika behov inom funktionerna. Ramen bör

därför bl.a. omfatta så stor del som möjligt av de totala resurser som står till

det civila försvarets förfogande. Ramen bör vidare endast omfatta resurser som

är avsedda för beredskapsändamål. Det bör även vara lätt att överblicka de mest

relevanta avvägningsalternativen. Det är regeringens mening att den föreslagna

anslagsstrukturen bidrar till det sistnämnda.

 Regeringen tillstyrker därmed principen att den civila planeringsramen endast

bör omfatta resurser som är avsedda för beredskapsändamål.Regeringen har därför

för avsikt att under år 1997 uppdra åt Statens räddningsverk att i samråd med

Riksrevisionsverket och Överstyrelsen för civil beredskap inkomma med förslag

till uppdelning av verksamheterna inom Räddningsverket. Regeringen har för

avsikt att i denna fråga återkomma med förslag till riksdagen i

budgetpropositionen hösten 1997.Regeringen anser att innebörden av

ansvarsprincipen skall utökas så att den i viss utsträckning även är vägledande

för fördelning av kostnadsansvaret för andra beredskapsåtgärder än planering,

övning och utbildning. Hänsyn skall emellertid tas till branscherna/verksam-

hetsansvarigas ekonomiska bärkraft etc.

 Regeringen föreslår i avsnitt 20.3 att avgiftsfinansiering skall införas på

el- och teleområdet. Nya finansieringsformer ställer dock nya krav på

statsmakternas styrning av verksamheten.

 Utredningen föreslår att beredskapsinvesteringar skall finansieras via lån i

Riksgäldskontoret. Regeringen har även tidigare övervägt frågan och tidigare

angett att en förändrad finansieringsform för beredskapslager skulle komma att

införas den 1 januari 1997 (prop 1994/95:100 bil. 5).

 Mot bakgrund av de frågor vad gäller redovisning som utredningen lyfter fram

uppdrog regeringen åt Riksrevisionsverket (RRV) att redovisa en redovisnings-

och lånemodell som medger lånefinansiering av beredskapsinvesteringar. RRV anser

i rapport som inkom den 2 september 1996 att beredskapsinvesteringar bör delas

upp i lager av insatsvaror m.m. (beredskapsvaror) och lager av maskiner och

inventarier m.m. (beredskapsinventarier). Beredskapsvaror bör enligt RRV

finansieras med en beredskapskredit i Riksgäldskontoret. Realisationsförluster

vid omsättning av lager skall finansieras via anslag. Beredskapsinventarier bör

enligt RRV finansieras via lån i Riksgäldskontoret. Lånefinansiering förutsätter

att staten äger tillgångarna vilket därmed utesluter lånefinasiering av t.ex.

skyddsrum. Vid en övergång till lånefinansiering är det av stor vikt att

tillgångarna är rätt värderade. Därutöver krävs att myndigheterna fastställer

avskrivningsplaner. Mot bakgrund av detta anser RRV att en övergång till

lånefinansiering tidigast kan införas fr.o.m. budgetåret 1998. Lånefinansiering

bör då införas för såväl befintliga investeringar som för nyinvesteringar.

 Regeringen anser att en förändrad finansieringsform för beredskapsin-

vesteringar bör införas budgetåret 1998. Förändringen skall omfatta både

befintliga investeringar och nyinvesteringar. Under budgetåret 1997 skall

myndigheterna aktivt arbeta med att se över beredskapslagerredovisning m.m.

Eventuella kvarvarande redovisningstekniska frågor bör utredas under budgetåret.

 Vad avser förändring av den ekonomiska planeringsramen anser regeringen att

anslag avseende de beredskapsinvesteringar som länsstyrelserna genomför i

nuläget inte bör inkluderas i den ekonomiska planeringsramen. Regeringen

framhåller i avsnitt 7.6.2 att utvecklingen inom länsstyrelserna vad gäller

områdena civilt försvar och fredsräddningstjänst noga kommer att följas av

regeringen.

 I syfte att förbättra den totala avvägningsmöjligheten inom den ekonomiska

planeringsramen angav regeringen i 1995 års budgetproposition (prop. 1994/95:100

bil. 5) att investerings- och driftkostnader för livsmedelsberedskapen bör

tillföras den ekonomiska planeringsramen. Med hänvisning till den

omstrukturering som nu sker inom livsmedelsberedskapen anser regeringen att

detta inte bör ske.

 Regeringen delar utredningens syn på utformning av den ekonomiska

planeringsramen. Regeringen har genomfört en översyn av anslagsindelning vilket

framgår av denna proposition men även prop. 1995/96:100. Resultatet av

anslagsöversynen är att ett anslag föreslås tilldelas varje funktion inom den

civila planeringsramen.

19.4 Regeringens styrning av stödmyndigheterna

Med stödmyndigheter avses de myndigheter som arbetar utifrån uppdrag från främst

Försvarsmakten men även från andra myndigheter och från regeringen. Dessa

myndigheter är, med något undantag, dessutom till största delen

avgiftsfinansierade. Till denna kategori myndigheter hör Fortifikationsverket,

Försvarets materielverk, Försvarets forskningsanstalt, Flygtekniska

försöksanstalten, Totalförsvarets pliktverk och Militärhögskolan.

 Efter det att myndigheten Försvarsmakten bildades den 1 juli 1994 har

regeringens styrning av de myndigheter som då blev avgiftsfinansierade varit

otydlig. Från och med budgetåret 1994/95 var budgetstyrning ej längre möjlig.

Verksamhetstyrning i den form som då var utvecklad var inte heller lämplig, då

främst Försvarsmakten av regeringen var utpekad som uppdragsgivare och

beställare av myndigheternas tjänster, med undantag från Fortifikationsverket

och dåvarande Värnpliktsverket och Vapenfristyrelsen.

 Det fortsatta utvecklingsarbetet inom Försvarsdepartementet har varit inriktat

på att finna förbättrade former för regeringens styrning och kontroll av

stödmyndigheterna. Försvarsdepartementet har kommit att kalla detta

ägarstyrning. Synsättet bygger på att regeringen är koncernledning för

myndigheterna och därför har ett ägaransvar för att verksamheten bedrivs

produktivt och effektivt även om Försvarsmakten eller annan myndighet/företag

utövar beställarfunktionen.

 Regeringen styr dessa myndigheter genom de mål och uppgifter för verksamheten

som anges i instruktionerna. Därutöver skall regeringen styra stödmyndigheterna

genom krav på produktionsapparaten. Försvarsmakten, eller annan, beställer genom

sina uppdrag vad som skall produceras medan regeringen följer upp och styr hur

uppgifterna löses dvs. myndigheternas inre effektivitet. Regeringen skall i

första hand följa upp verksamheten genom nyckeltal, produktivitetsmätningar m.m.

 Genom Försvarsmaktens återrapportering av sin verksamhet och krigsor-

ganisationens status får regeringen information om i vilken omfattning

stödmyndigheterna har löst sina uppdrag dvs. stödmyndigheternas yttre

effektivitet.

19.5 Försvarets högskolor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Militärhögskolan och Försvarshögskolan läggs ned den 31 december|

| 1996 och den nya myndigheten Försvarshögskolan inrättas den 1 |

| januari 1997. |

--------------------------------------------------------------------

Skälen till regeringens förslag

Frågan om hur den högre utbildningen inom totalförsvaret skall bedrivas och

organiseras har varit föremål för statsmakternas behandling vid ett flertal

tillfällen under senare år. Regeringen och riksdagen har senast behandlat frågan

i prop. 1993/94:100, bil. 5, bet. 1993/94:FöU8, rskr 1993/94:175.

 Militärhögskolan och Förvaltningshögskolan slogs den 1 juli 1994 samman till

en ny myndighet, Militärhögskolan. LEMO:s förslag i betänkandet Försvarets

högskolor (SOU 1993:42) var att även Försvarshögskolan skulle ingå i den nya

myndigheten. Detta blev emellertid inte statsmakternas beslut.

 Jämfört med de överväganden som gjordes i samband med beredningen av LEMO:s

förslag är det framför allt två faktorer som förändrats, dels det vidgade

säkerhetsbegreppet, dels Militärhögskolans inriktning. Kopplingen mellan civilt

och militärt försvar har blivit allt tydligare. Detta gäller exempelvis

säkerhetspolitik-, ledarskaps- och totalförsvars-utbildningen.

 De avgörande faktorer, vilka talar för att en sammanslagning av Militär-

högskolan och Försvarshögskolan är ändamålsenlig och skulle ge positiva

effekter, är således totalförsvarsbegreppet, det samlade ansvaret för och det

likartade behovet av utbildning av högre chefer inom totalförsvaret samt

synergieffekterna med en kraftsamling av resurserna. Härigenom markeras

ytterligare totalförsvarstanken och grunden läggs för en fristående högskola för

hela totalförsvarets behov.

 Behovet av forskningsanknytning för skolorna behandlades utförligt dels av

LEMO-utredningen, dels av den organisationskommitté som tillsattes för att

förbereda och genomföra sammanslagningen av dåvarande Militärhögskolan och

Försvarshögskolan. Resultatet redovisades till riksdagen i skr. 1994/95:223.

Bl.a. skulle vissa resurser överföras från Försvarets forskningsanstalt till

Militärhögskolan och i övrigt skulle ett utökat samarbete etableras.

Överföringen av forskningsresurser från Försvarets forskningsanstalt blev dock

mindre än vad LEMO-utredningen förutsatte.

 Regeringens uppfattning är att Militärhögskolan och Försvarshögskolan bör

läggas ned den 31 december 1996 och att det den 1 januari 1997 bör inrättas en

ny högskola omfattande dessa bägge skolors verksamhetsområden. Skolans namn bör

vara Försvarshögskolan.

 Den nya högskolans huvuduppgift blir att genom utbildning och forskning stödja

totalförsvarets kompetensuppbyggnad och chefsutveckling av såväl militär som

civil personal på högre nivåer inom främst säkerhetspolitik, ledningsvetenskap,

ledarskap och totalförsvar samt krigskonst med militärhistoria, militärteknik

och ekonomi och logistik med avseende på försvaret.

 Högskolan har dessutom till uppgift att garantera den vetenskapliga grunden

och därmed kvalitetssäkra utbildningen vid Försvarsmaktens högskolor. Högskolan

svarar därutöver för relevanta delar av den akademiska meritvärderingen vid

dessa och egen högskola.

 Försvarshögskolan bör bl.a. organiseras med institutioner och verksam-

hetsgrenar för kursverksamhet. Styrelse och rektor utses av regeringen.

 Regeringen kommer senare idag att besluta om direktiv till en

organisationskommitté, som skall lämna förslag till bl.a. verksamhetsformer och

organisation för den nya myndigheten Försvarshögskolan.

 Kommittén skall under hösten 1996 lämna de förslag och vidta de åtgärder som i

övrigt behövs för att myndigheten skall kunna börja verka den 1 januari 1997.

20 Inriktningen av verksamhetsområden

20.1 Utgiftsbegränsningar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Regeringen föreslår att den för år 1997 till år 2001 sammanlagda|

| ekonomiska ramen för utgiftsområde 6. Totalförsvar skall uppgå |

| till 220,9 miljarder kr. |

--------------------------------------------------------------------

 Med anledning av införandet av fleråriga utgiftstak för statsbudgetens olika

utgiftsområden kommer statsmakterna att mer aktivt följa utgiftsutvecklingen.

Statsmakterna har under de senaste åren tagit ställning till

utgiftsbegränsningar inom utgiftsområdet Totalförsvar som påverkar den

ekonomiska ramen för försvarsbeslutsperioden.

 Med anledning av regeringens proposition Vissa ekonomisk-politiska åtgärder,

m.m. (prop. 1994/95:25, bet. 1994/95:FiU1, rskr. 1994/95:146) tog statsmakterna

ställning till totalförsvarets ekonomiska ram innebärande att

utgiftsbegränsningar om 2 miljarder kr skall uppnås senast år 1998. Om det

säkerhetspolitiska läget så medger skall härutöver ytterligare besparingar om 2

miljarder kr genomföras stegvis under perioden 1999 - 2001.

 Statsmakternas ställningstagande i försvarsbeslutets första etapp var att

anspråken på totalförsvarets förmåga är begränsade under ett antal år framöver

varför besparingsinriktningen på totalt 4 miljarder kr skall genomföras under

perioden 1995/96 - 2001.

 Under våren 1996 har statsmakterna tagit ställning till ytterligare

utgiftsbegränsningar inom utgiftsområdet Totalförsvar (prop. 1995/96:150, bet.

1995/96:FiU10, rskr. 1995/96:304). Från och med budgetåret 1997 sänks statens

utgifter med 250 miljoner kronor inom det civila försvaret. I huvudsak är detta

förändringar avseende finansieringsform för beredskapsåtgärder inom funktionerna

Telekommunikationer och Energiförsörjning. Utgiftsbegränsningar på 200 miljoner

kr från och med budgetåret 1998 kommer att genomföras genom effektiviseringar

inom flertalet myndigheter inom utgiftsområdet. Regeringen avser att återkomma

till riksdagen inför budgetåret 1998 beträffande den närmare utformningen av

effektiviseringarna.

 Under budgetåret 1998 kommer materielbeställningar att senareläggas och

anslaget A 1. Försvarsmakten minskas med 2 000 miljoner kr. Motsvarande belopp

kommer att föras tillbaka med 1 2 00 miljoner kr och 800 miljoner kr under år

2000 respektive år 2001.

 Regeringen gör för närvarande bedömningen att det säkerhetspoltiska läget

medger att de i den ekonomiska vårpropositionen föreslagna

utgiftsbegränsningarna kan fullföljas. Införandet av utgiftstak och ovan nämnda

utgiftsbegränsningar innebär att regeringen nära kommer att följa utgifts- och

verksamhetsutvecklingen inom utgiftsområdet Totalförsvar. Processen för

uppföljning av utgiftsutvecklingen behöver förbättras på myndigheterna och i

regeringskansliet så att avvikelser från budget snabbt uppmärksammas.

 I regeringens budgetproposition 1996/97:1 omfattar det föreslagna utgiftstaket

åren 1997, 1998 och 1999. Detta innebär att utgiftstaket endast omfattar tre av

de fem budgetåren ingående i försvarsbeslutsperioden. Med hänsyn till

verksamhetens karaktär inom utgiftsområdet Totalförsvar är det väsentligt att

verksamhetens omfattning styrs av det av riksdagen beslutade utgiftstaket för

hela försvarsbeslutsperioden. Regeringen föreslår att den för år 1997 till och

med år 2001 sammanlagda ekonomiska ramen för utgiftsområde 6. Totalförsvar skall

uppgå till 207,1 miljarder kr uttryckt i 1997-års priser, 220,9 miljarder kr i

löpande priser. Fördelningen av den ekonomiska ramen för budgetåren 1997, 1998

och 1999 framgår av regeringens budgetproposition för budgetåret 1997.

 De neddragningar i försvarsanslagen som blir följden av försvarsbeslutet

innebär i många avseenden belastningar av skilda slag inom totalförsvarets olika

verksamhetsområden. De innebär att militära förband måste läggas ned, att

beställningar till industrin minskar och att myndigheterna måste iaktta

återhållsamhet i många avseenden.

 Det är av avgörande vikt att myndigheterna fäster utomordentligt stort

avseende vid en noggrann prövning av alla utgifter i syfte att tillgängliga

medel används effektivt och att de grundläggande uppgifterna alltid prioriteras.

 Ett sådant förhållningssätt har också en annan aspekt. Anslagsminskningarna

innebär att många anställda och orter blir utsatta för särskilda påfrestningar.

Det är därför viktigt att allmänhet och anställda får förtroende för att behovet

av ekonomisk återhållsamhet präglar verksamheten inom samtliga områden och på

alla nivåer och att detta omfattar även kostnader som i det enskilda fallet är

mera begränsade men som ändå har betydelse ur förtroendesynpunkt.

 Regeringen förutsätter att myndigheterna med dessa perspektiv bedriver sitt

fortsatta arbete och att de för alla anställda på alla nivåer kraftfullt

framhåller sparsamhet. I sin uppföljning av totalförsvarets verksamhet kommer

regeringen att ägna särskild uppmärksamhet åt dessa frågor.

20.2 Verksamhetsområde A - Militärt försvar

20.2.1 Försvarsmakten

Regeringen har i avsnitt 7.3 redogjort för vilka övergripande mål och uppgifter

som bör gälla för det militära försvaret under den kommande

försvarsbeslutsperioden. Utvecklingen av krigsorganisationen under perioden

finns redogjord för under avsnitt 7.4. Regeringen har i dessa avsnitt begärt

riksdagens ställningstagande.

 I avsnitt 19.2 har regeringen redogjort för det pågående utvecklingsarbetet

vad avser att förbättra styrning och kontroll av Försvarsmaktens verksamhet.

 I budgetpropositionen under utgiftsområde 6. Totalförsvar kommer regeringen

att lämna förslag till riksdagen dels om medelstilldelningen till anslaget A 1.

Försvarsmakten, dels om verksamhetsinriktningen för de enskilda programmen för

budgetåret 1997. Nedan lämnar regeringen en redogörelse för de olika programmens

innehåll och långsiktiga utveckling.

Program 1. Operativa lednings- och underhållsförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att utöva eller möjliggöra

operativ ledning och operativ underhållstjänst.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. högkvarteret, miloförstärkningsstaben

och 3 militärområdesstaber med stabs- och sambandsförband m.m., 3

underhållsregementen, 6 markteleunderhållsbataljoner och 6 militärom-

rådestransportbataljoner.

 Programmet skall inriktas mot att miloförstärkningsstaben, 3 marktele-

underhållsbataljoner och 1 militärområdestransportbataljon läggs ned senast år

2001. Signalspaningsförband tillkommer under samma period.

 Programmet omfattar även den militära underrättelse- och säkerhetstjänstens

verksamhet. Försvarsutskottet kommer att lämnas särskild information om denna.

Program 2. Fördelningsförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att leda och understödja

armébrigadernas strid.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 6 fördelningsstaber med

betjäningsförband, 7 artilleriregementsstaber med fördelningsartilleri-

bataljoner samt ca 100 fristående bataljoner innefattande bl.a. ingenjör-

förband, luftvärnsförband och fältsjukhus.

 Programmet skall inriktas mot att antalet fördelnings- och artillerirege-

mentsstaber skall reduceras till vardera 3 och att resterande förband får en

omfattning och sammansättning som svarar mot brigadstrukturens behov senast år

2001.

Program 3. Försvarsområdesförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att leda territoriell

verksamhet, försvara vissa infallsportar samt leda mobilisering och transporter.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 24 försvarsområdesstaber, förband för

stads- och gränsstrid, luftvärns- och ingenjörförband m.m. Sammanlagt omfattar

programmet ca 260 000 personer, varav ca 94 000 i hemvärnet.

 Programmet skall inriktas mot att antalet försvarsområdesstaber skall

reduceras till 14 och att personalstyrkan skall nedgå till ca 215 000 senast år

2001, varav hemvärnet skall omfatta ca 125 000 personer.

Program 4. Armébrigadförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att föra anfallsstrid.

Armébrigaderna är allsidigt sammansatta, har hög rörlighet och stor eldkraft.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 6 infanteribrigader,

5 norrlandsbrigader, 2 pansarbrigader samt 3 mekaniserade brigader.

 Programmet skall inriktas mot att omfatta 4 infanteribrigader,

3 norrlandsbrigader, 2 pansarbrigader samt 4 mekaniserade brigader senast år

2001.

Program 5. Marina lednings- och underhållsförband

Programmet innehåller förband med uppgift att leda och understödja de marina

krigsförbanden.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 4 marinkommandon,

1 marindistrikt, 1 rörlig marin ledningsgrupp och 8 bas- och

underhållsbataljoner.

 Programmet skall inriktas mot att omfatta 4 marinkommandon, 1 rörlig marin

ledningsgrupp och 5 bas- och underhållsbataljoner senast år 2001.

Program 6. Marina flyg- och helikopterförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att bedriva ubåtsjakt och

spaning mot ytmål. I programmet ingår för närvarande bl.a. 2 helikopterdivisio-

ner.

 Fr.o.m. budgetåret 1998 avses programstrukturen förändras så att program 6

omfattar all helikopterverksamhet inom Försvarsmakten.

Program 7. Stridsfartygsförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att övervaka och bekämpa

mål på och under havsytan.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 2 ytstridsflottiljer med 6

kustkorvetter, 12 robotbåtar och 12 patrullbåtar, 3 minkrigsledningar med bl.a.

7 minjaktfartyg typ Landsort och 2 minfartyg samt 1 ubåtsavdelning med 12

ubåtar.

 Programmet skall inriktas mot att omfatta bl.a. 2 ytstridsflottiljer med 6

kustkorvetter, 6 robotbåtar och 12 patrullbåtar, 3 minkrigsavdelningar med bl.a.

7 minjaktfartyg typ Landsort och 2 minfartyg samt 1 ubåts-avdelning med 9

ubåtar, varav 2 i materielberedskap, senast år 2001.

Program 8. Kustförsvarsförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att försvara infallsportar

och skärgårdsområden.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 1 rörlig kustartilleribrigadledning,

12 kustförsvarsbataljoner, 5 amfibiebataljoner, 3 kustartilleribataljoner och 1

tungt kustrobotbatteri.

 Programmet skall inriktas mot att omfatta 2 rörliga

kustartilleribrigadledningar, 6 kustförsvarsbataljoner, 6 amfibiebataljoner, 3

kustartilleribataljoner och 1 tungt kustrobotbatteri senast år 2001.

Program 9. Flygvapnets lednings- och underhållsförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift att leda och betjäna

flygförbanden.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 3 flygkommandostaber, 3

vädercentraler, 9 strilbataljoner och 24 basbataljoner. I programmet ingår även

försvarets telenät (FTN).

 Programmet skall inriktas mot att antalet strilbataljoner skall reduceras till

6 och antalet basbataljoner till 16 senast år 2001.

Program 10. JAS 39-förband

Programmet innehåller ännu inte några organiserade krigsförband.

Programmet skall inriktas mot på sikt omfatta 12 JAS 39 Gripen-divisioner.

Program 11. Övriga stridsflygförband

Programmet innehåller förband med huvudsaklig uppgift för luftförsvaret,

attackförmågan och underrättelseinhämtningen.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 2 divisioner J 35, 8 divisioner JA 37

och 6 divisioner AJS 37 samt 4 lätta attackdivisioner.

 Programmet skall inriktas mot att antalet divisioner skall reduceras till 7

senast år 2001. De lätta attackdivisionerna skall läggas ned.

Program 12. Transportflygförband

Programmet innehåller förband med huvudsakliga uppgifter inom

flygtransportverksamheten, signalspaningen och flygräddningen.

 I programmet ingår för närvarande bl.a. 4 centrala transportflyg-divisioner

(varav 1 signalspaningsförband), 8 regionala transportflyg-divisioner och 7

flygräddningsgrupper.

 Programmet skall inriktas mot att den regionala transportflygorganisationen

skall reduceras till 4 divisioner och flygräddningsorganisationen till 6 grupper

senast år 2001.

Program 13. För krigsorganisationen gemensamma resurser

Programmet innehåller verksamheter som inte kan fördelas på övriga program.

Programmets innehåll har reducerats genom att vissa personal- och

materielverksamheter förts över till de krigsorganisatoriska programmen. Vidare

har ledningen av viss förbandsproduktion, såsom kustflottans verksamhet, förts

över.

Program 14. För grundorganisationen gemensamma resurser

Programmet innehåller verksamheter som inte direkt sammanhänger med utvecklingen

av krigsorganisationen. Programmets innehåll har reducerats genom att vissa

personal- och materielverksamheter förts över till de krigsorganisatoriska

programmen. Vidare har visst underhåll för de marina programmen förts över.

Program 15. Internationell verksamhet

Programmet omfattar verksamhet för att organisera, utbilda och understödja de

fredsfrämjande och humanitära insatser som Sverige medverkar och kommer att

medverka i. Insatserna finansieras dock över andra anslag.

20.2.2 Fredsfrämjande truppinsatser

Försvarsbeslutsperioden 1997 - 2001

Från och med budgetåret 1997 föreslås att anslaget för Fredsbevarande verksamhet

under utrikesdepartementets huvudtitel delas upp på två utgiftsområden.

Kostnader som hänförs till internationella fredsfrämjande truppinsatser

föreslås belasta det nya anslaget A2. Övrig fredsfrämjande verksamhet belastar

utgiftsområde 5. Utrikesförvaltning och internationell samverkan.

 Under försvarsbeslutsperioden är målet att, inom de ekonomiska ramar som står

till buds, såsom hittills kunna delta med enhet upp till bataljonsnivå i

internationella fredsfrämjande truppinsatser på mandat av FN eller OSSE.

Deltagande med en snabbinsatsstyrka skall kunna ske med kort varsel. Även

specialenheter för ledning, fältarbeten, transporter och sjukvård skall kunna

delta i de fredsfrämjande truppinsatserna. Volym och innehåll i den svenska

styrkan skall anpassas efter efterfrågan och tillgängliga resurser (se vidare

avsnitt 8.4).

20.3 Vissa funktioner inom civilt försvar

20.3.1 Funktionen Civil ledning

Funktionen omfattar verksamhetsgrenarna Funktionssamordning, Samordning av

civilt försvar, Ledningssystem, Kommunal beredskap och Civilbefälhavarna.

 Överstyrelsen för civil beredskap är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Civil ledning skall bedrivas så |

| att ledning skall kunna utövas under höjd beredskap. Ledningen |

| skall härvid kunna utövas från fredsarbetsplats samt i |

| förekommande fall även från särskild krigsuppehållsplats. |

| Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser och den |

| beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra |

| påfrestningar på samhället i fred och för internationella |

| fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen gör följande bedömning av beredskapsläget i den för budgetåret

1995/96 gällande funktionsstrukturen.

 Civila myndigheter skall kunna leda verksamheten från sin fredsarbetsplats

även under höjd beredskap. Åtgärder för att möjliggöra detta har ännu inte

vidtagits i tillräcklig omfattning. Det innebär bl.a. att funktionens

ledningsförmåga på fredsarbetsplatser inte är fullt godtagbar avseende

telesäkerhet, skydd och uthållighet.

 Planerna för verksamhet vid höjd beredskap är i huvudsak aktuella, utom

beträffande kommunal verksamhet.

 Personellt är den omedelbara ledningsförmågan i huvudsak godtagbar genom den

befintliga kopplingen till fredsverksamheten. Förmågan att överföra information

med signalskyddad text, tal och bild är godtagbar. Förmågan att signalskydda

datakommunikation och att utnyttja datamedia på central och regional nivå

behöver förbättras.

 Civilbefälhavarna har goda ledningsmöjligheter från krigsuppehålls-platserna

men något begränsade från fredsarbetsplatserna. Förmågan hos civilbefälhavarnas

krigsorganisation är god eller mycket god och förmågan beträffande ABC-skydd är

godtagbar eller god.

 Sammantaget visar materiella brister avseende reservkraft,

telekommunikationer, skydd m.m. att ledningsmöjligheterna från

fredsarbetsplatserna kan ifrågasättas hos flertalet myndigheter.

Ledningsförmågan är därför totalt sett inte godtagbar. Med anledning av de

materiella bristerna är inte heller uthålligheten godtagbar.Handlingsberedskapen

och förmågan till flexibelt handlande är däremot godtagbar.

Inriktning av ledningssystemet

Ett civilt ledningssystem för att kunna klara det civila försvarets uppgifter

berör många samhällsverksamheter och måste utgå från sättet att leda och styra

motsvarande verksamheter under fredsförhållanden. Nu aktuella uppgifter

förutsätter så extrema påfrestningar, att särskilda åtgärder behöver vidtas för

att kunna disponera över och inrikta samt inte minst, prioritera samhällets

resurser mot dessa. Samtidigt som samhället i många avseenden blivit mer sårbart

för tänkbara påfrestningar finns det också i samhället stora och mångsidigt

användbara resurser, som måste kunna utnyttjas på ett effektivt sätt.

Ledningssystemet utgör också basen för den kompetens och förmåga som skall kunna

utnyttjas vid internationella insatser. Därför blir åtgärder som syftar till att

utveckla ett säkert och effektivt ledningssystem allt viktigare. Det gäller

åtgärder ända från den lokala nivån till den högsta ledningen.

 En av de största bristerna är härvid att ett effektivt teknikstöd för

informationshantering och lägespresentation m.m. saknas i det civila försvarets

ledningssystem. Det medför fördröjningar i beslutsprocesser, bristfälligt

underlag för beslut mm. Införandet av ett dylikt teknikstöd med inriktning på de

geografiskt områdesansvariga myndigheterna, dvs. länsstyrelser och

civilbefälhavare men även kommuner bör enligt regeringens mening påbörjas.

 Bristerna avseende reservkraft, skydd m.m. bör vidare uppmärksammas.

Inriktning av samordningen

Helhetssynen och den breddade hotbilden skapar ett viktigt incitament för att se

på samhället som bas för beredskapsåtgärder ur ett annorlunda perspektiv. Det

gäller nu att med olika medel "kvalitetssäkra" förmågan hos vitala funktioner.

 När det gäller internationella insatser bör - i enlighet med vad som anges i

kapitel 8 - Överstyrelsen för civil beredskap ha till uppgift att verka för att

förmågan att använda resurserna inom det civila försvaret ökar och ha en

överblick över vilka resurser som kan användas.

 I den långsiktiga omvärldsanalysen är forskning och studier de viktigaste

instrumenten. Forskningsinriktningen bör anpassas till det civila försvarets nya

uppgifter och till helhetssynen inom det civila försvaret.

 Den breddade hotbilden skärper kraven på en gemensam planeringsinriktning

utifrån en gemensam föreställning om vilka hot och risker som skall kunna mötas.

Det blir därvid väsentligt att ansvariga myndigheter och andra aktörer har en

enad uppfattning om det väpnade angreppets karaktär men också om vad en svår

påfrestning på samhället i fred är och vilka krav som då kan komma att ställas.

Det innebär också att den operativa planering som Överstyrelsen samordnar skall

utformas bl.a. i syfte att slå fast vilka planeringsgrunder som gäller.

Överstyrelsen

måste således ägna stor kraft åt att snabbt och effektivt se till att det nya

totalförsvarsbeslutet får genomslag i samhället.

 Satsningen på att tydliggöra ansvaret för beredskapshänsyn måste också ske

samordnat och med en gemensam föreställning om hot, risker och vad som krävs av

såväl funktionsledningsansvariga som områdesansvariga myndigheter på olika

nivåer.

 Den fortsatta utvecklingen av mål- och resultatstyrningen inom det civila

försvaret ställer särskilda krav på uppföljning och utvärdering. När

planeringsinriktning och verksamhetsmål förändras är det särskilt viktigt att

uppföljning och utvärdering sker mot de nya målen. För att kunna ge

statsmakterna en aktuell och heltäckande bild av hur totalförsvarsbeslutet 1996

har slagit igenom i planering och genomförande måste uppföljning och utvärdering

samordnas. Överstyrelsen har av statsmakterna redan fått en stärkt roll i detta

avseende. Regeringen redogör närmare för styrningen av det civila försvaret i

kapitel 19.

 Övningsverksamheten kommer att spela en utomordentligt viktig roll som verktyg

för att utvärdera det civila försvarets förmåga att lösa sina uppgifter. Vid

uppläggning av scenarier och övningsmoment bör hänsyn bl.a. tas till den

breddade hotbilden. Överstyrelsen skall samordna och utveckla

övningsverksamheten i enlighet med detta. Övningar är också av grundläggande

betydelse för att utveckla en förmåga och handlingsberedskap i det civila

försvarets ledningssystem. Av detta skäl är utbildningsinsatser i enlighet med

det kompetensutvecklingssystem som Överstyrelsen utarbetat avgörande. Systemet

måste dock vidareutvecklas med anledning av inriktningen i

totalförsvarsbeslutet. Regeringen anser att övningsverksamheten och

övningssystemen inom det civila försvaret skall utvecklas i enlighet med vad

regeringen här anfört.

20.3.2 Funktionen Ordning och säkerhet m.m.

Funktionen omfattar upprätthållande av allmän ordning och säkerhet,

brottsbekämpning och brottsutredning, åklagarväsendet samt utlänningsfrågor

förutom flyktingverksamhet. Rikspolisstyrelsen är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Ordning och säkerhet m.m. skall |

| bedrivas så, att under höjd beredskap ett skydd snabbt skall |

| kunna ges åt totalförsvarsviktiga anläggningar, att allmän ordning|

| och säkerhet i samhället skall kunna upprätthållas och att |

| allmänheten skall kunna lämnas skydd och hjälp. |

| |

| Verksamheten inom funktionen skall även under höjd beredskap |

| fullgöra sina fredstida uppgifter, men med prioritering av de |

| uppgifter som rör totalförsvaret. |

| |

| Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser och den |

| beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra |

| påfrestningar på samhället i fred och för internationella |

| fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen gör följande bedömning av beredskapsläget.

 Polisväsendet bibehåller i princip sin fredsorganisation i krig. Större delen

av polisväsendets personal är krigsplacerad vid polismyndigheterna.

Beredskapspolisorganisationen är, med vissa regionala undantag, väl fylld

utifrån de krav som hittills ställts. Personalen är utbildad och övad för

verksamheten i krissituationer och krig i enlighet med det nu gällande

utbildningssystemet för polisen.

 En av de viktigaste polisiära uppgifterna vid väpnat angrepp är att bekämpa

sabotageverksamhet. Ett led i detta är att bevaka viktigare

totalförsvarsanläggningar. Användningen av de polisiära resurserna är enligt

nuvarande planläggning koncentrerad till inledningsskedet av ett väpnat angrepp.

 Insatstiden för polisen vid ett beredskapslarm är kort, eftersom polisen är i

tjänst dygnet runt och har omedelbar tillgång till sin försvarsutrustning.

Större delen av polispersonalen kan vara mobiliserad inom två timmar.

 För att stärka försvaret mot ett överraskande väpnat angrepp måste de brister

när det gäller polisens försvarsutrustning som Rikspolisstyrelsen har pekat på i

programplanen för funktionen Ordning och säkerhet m.m., liksom det förhållandet

att ett antal polismän, främst kvinnor, saknar militär grundutbildning på sikt

åtgärdas. Omstruktureringen inom Försvarsmakten gör att vissa brister i

utrustningen bör kunna åtgärdas utan större kostnader genom att materiel som

inte längre behövs inom Försvarsmakten överförs till polisens

försvarsutrustning. Vissa åtgärder är enligt regeringens mening av den art att

de kan vidtas under ett anpassningsskede om det säkerhetspolitiska hotet mot

Sverige skulle ändras.

Inriktning av planeringen

Polisväsendet skall kunna öka sin förmåga vid ett ändrat säkerhetspolitiskt hot.

Samtliga myndigheter som ingår i funktionen skall ha förmåga att snabbt höja sin

beredskap för de uppgifter som tillkommer utöver uppgifterna i fred. Formerna

för samverkan med andra funktioner och myndigheter inom totalförsvaret skall

vara klarlagda under fredstid.

 Flertalet ledningscentraler har inte något skydd mot ett militärt angrepp. Vid

uppförandet har man främst sett till den fredstida användningen. Ledningen av

polisverksamheten bör dock så långt det är möjligt kunna ske från ett skyddat

utrymme. Verksamheten skall även, om än i begränsad omfattning, kunna fullgöras

i miljö som har utsatts för stridsmedel. Det fortifikatoriska skyddet av

ledningscentralerna behöver därför förbättras.

 Funktionen skall i första hans inriktas på att svara för ett omedelbart

försvar vid ett överraskande väpnat angrepp, skydda och understödja

Försvarsmaktens mobilisering och styrkeuppbyggnad samt i samverkan med annan

personal bevaka och skydda anläggningar som är viktiga för totalförsvaret.

 Regeringen konstaterar i avsnitt 17.6 om skydd av samhällsviktig verksamhet

att det finns ett behov av ytterligare personal för bevakningsuppgifter under

höjd beredskap samt att beredskapspolisen med en utökad organisation och bättre

utbildning kan utgöra ett lämpligt komplement för bevakning av skyddsobjekt.

Under anslaget B 5. Funktionen Ordning och säkerhet m.m. har medel beräknats för

en sådan utvidgning.

 Vid svåra påfrestningar på samhället i fred skall polisen upprätthålla allmän

ordning och säkerhet samt stödja samhällets övriga ansträngningar.

 Polisen skall, främst genom att tillhandahålla personal, kunna medverka vid

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser. Rikspolisstyrelsen har

därvid ett särskilt ansvar.

20.3.3 Funktionen Utrikeshandel

Funktionen omfattar åtgärder för att upprätthålla utrikeshandeln under höjd

beredskap. Kommerskollegium är funktionsansvarig myndighet. Andra myndigheter

med uppgifter inom funktionen är Tullverket, Statens jordbruksverk och

Exportkreditnämnden.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Utrikeshandel skall bedrivas så |

| som krävs för försvarsansträngningarna och befolkningens försörjning|

| under höjd beredskap. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Funktionen kan fullgöra uppgiften att förse regeringen med handelspolitiskt

underlag samt att administrera och kontrollera begränsade

utrikeshandelsregleringar. En total reglering är möjlig först efter en

resurskompletteringsperiod.

Inriktning av planeringen

Kommerskollegium har i funktionens programplan anmält behovet att till följd av

EU-medlemskapet ompröva funktionens verksamhet. En sådan omprövning bör nu

inledas. I ett första steg bör analyseras förändringar som medlemskapet medfört

av behovet och möjligheterna att i beredskaps- och försörjningssyfte styra

Sveriges utrikeshandel. Kollegiet bör senast den 30 juni 1997 inkomma med

yttrande i denna del.

 I avvaktan på denna värdering av EU-medlemskapets innebörd uttrycker

programplanen en lämplig inriktning av verksamheten.

20.3.4 Funktionen Befolkningsskydd och räddningstjänst

Funktionen Befolkningsskydd och räddningstjänst omfattar skydd och räddning av

människor, egendom och miljö i samband med olyckor och stridshandlingar. Detta

sker genom de särskilda beredskapsförberedelser som görs på det civila

försvarets område.

 Statens räddningsverk är funktionsansvarig myndighet.

 Två utredningars förslag påverkar funktionen, nämligen Finansiering av det

civila försvaret (SOU 1996:58) och Utvecklad samordning inom det civila

försvaret och fredsräddningstjänsten (SOU 1996:86). Dessa utredningar behandlas

i kapitel 19 och 12.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Befolkningsskydd och |

| räddningstjänst skall bedrivas så att skador till följd av |

| krigshandlingar skall förhindras eller begränsas i första hand på|

| människor och i andra hand på egendom och miljön. |

| Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser och den |

| beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra |

| påfrestningar på samhället i fred och för internationella |

| fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen anser att beredskapsläget inom funktionen i många avseenden är gott

men noterar att det också finns brister.

 Totalt finns i Sverige 7,3 miljoner skyddsrumsplatser, varav ca 3,5 miljoner

finns i riskområden med högsta eller hög prioritet. Enligt nuvarande

planeringsnormer föreligger en brist på ca 1,5 miljoner skyddsrumsplatser

företrädesvis i centrala storstadsområden. Möjligheterna att anordna skyddade

utrymmen är ännu inte helt kända.

 Andningsskydd finns till hela befolkningen men i många kommuner saknas

planläggning för utdelning till allmänheten inom 48 timmar.

 Ett antal av kommunerna har tagit fram förslag till, men ännu inte antagit,

räddningstjänstplan som inkluderar höjd beredskap.

 För räddningstjänsten vid höjd beredskap förutses stora kvalitativa brister

under den närmaste tioårsperioden, innan långtidsutbildade totalförsvarspliktiga

med civilplikt har tillförts räddningskårerna i tillräcklig omfattning.

 En nedsatt förvarningsfunktion finns inledningsvis i avvaktan på ett nytt

luftlägesinformationssystem. Hela befolkningen kan nås av varningsinformation

via radio och television. Utomhusvarning kan förmedlas till huvuddelen av de

områden som har särskilda risker. Nuvarande manöversystem för styrning av

varningsaggregaten behöver dock moderniseras.

 Brister i uppbyggnaden av hemskyddet föreligger bl.a. i storstäderna.

Inriktning av planeringen

Regeringen anser att utvecklingen inom funktionen Befolkningsskydd och

räddningstjänst under den kommande planeringsperioden kommer att starkt påverkas

av lagen (1994:1720) om civilt försvar och lagen (1994:1809) om

totalförsvarsplikt samt av de nya planeringsförutsättningarna enligt den av

riksdagen angivna inriktningen för planeringen.

Befolkningsskydd

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Regeringen avser att låta se över frågor med avseende på |

| skyddsrumsbyggande. |

--------------------------------------------------------------------

 Vid försvarsbeslutets första etapp tog försvarsutskottet upp Riksdagens

revisorers förslag 1994/95:RR11 om det framtida skyddsrumsbyggandet till

behandling. Utskottet delade Riksdagens revisorers uppfattning att det behövs

tydligare kriterier för skyddsrumsbyggandet. Ett tydligare hänsynstagande till

det lokala behovet av skyddsrum bör göras. Därmed kan det fysiska skyddet inom

befolkningsskyddet göras effektivare och billigare. Utskottet ansåg att

riktlinjerna för skyddsrumsbyggandet borde ses över. Även en ändrad finansiering

av skyddsrumbyggandet borde prövas i sammanhanget.

 Regeringen har i 1995 års planeringsanvisningar givit Överstyrelsen för civil

beredskap och Statens räddningsverk i uppdrag att speciellt utreda vissa frågor

rörande befolkningsskyddet. Statens räddningsverk har efter samråd med

Överstyrelsen för civil beredskap dels lämnat förslag till framtida utformning

av skyddsrumsbyggandet och inriktning av systemet för förvarning mot luftanfall

m.m., dels lämnat förslag till nytt planeringssystem för det fysiska skyddet.

Överstyrelsen för civil beredskap har lämnat en rapport om möjligheterna att

överföra ytterligare uppgifter till kommunerna.

 Mot bakgrund av vad som föreslås i rapporterna rörande ovanstående uppdrag

anser regeringen att färre begrepp skall användas i skyddsrumsplaneringen i

syfte att åstadkomma en enhetlig tillämpning av de regionala mål- och

riskanalyserna. Planering och produktion av fysiskt skydd bör inriktas enligt

följande.

Särskilt utsatt område Skyddsrumsområde.

Annat utsatt område Planläggs för skyddade utrymmen, med beaktande av

 befintliga skyddsrum

Övrigt område Ingen planering

 Områden där skyddsrum skall byggas (skyddsrumsområden) bör mer än tidigare

ansluta till riskområdena enligt de regionala mål- och riskanalyserna. Som

områdesidentitet bör därför i stället för hemskyddsområden de statistikområden -

nyckelkodsområden - för vilka SCB på uppdragsbasis levererar

befolkningsstatistik m.m. åt kommunerna användas. Ett nyckelkodsområde är

geografiskt bestämt av de fastigheter som ingår i området och är vanligen

betydligt mindre till ytan än ett hemskyddsområde.

 Skyddsrum bör byggas enbart för boende samt för personal i särskilt

totalförsvarsviktig verksamhet. Bristtäckningsproduktion genomförs i begränsad

omfattning med inriktning på totalförsvarsviktig verksamhet i storstädernas

innerområden.

 Enligt regeringens uppfattning kan besparingar vid skyddsrumsbyggande göras

genom ytterligare standardisering samt undvikande av speciallösningar. En

begränsning av skyddsrummens storlek underlättar användandet av

standardlösningar vid byggandet. Dessutom är den vapentekniska utvecklingen, med

större risk för användande av precisionsvapen, ett skäl till att begränsa

skyddsrummets storlek och därmed träffyta.

 Pågående program för underhållsbesiktning och åtgärdande av fel och brister i

befintliga skyddsrum bör enligt regeringens mening fullföljas för alla skyddsrum

i hela landet under försvarsbeslutsperioden.

 Planeringen bör omfatta en fredstida utbyggnad av skyddsrum i de mest utsatta

områdena, de s.k. skyddsrumsområdena. Skyddade utrymmen skall också planeras

inom skyddsrumsområde där skyddsrum ännu ej hunnit byggas i tillräcklig

omfattning. I andra utsatta områden skall det planeras för att möjliggöra en

utbyggnad av skyddade utrymmen under en anpassningsperiod. Ett system för

inventering och registrering av skyddade utrymmen bör enligt regeringens mening

införas under försvarsbeslutsperioden med början år 1997.

 Behovet av skyddsrum bör på ett tydligare sätt knytas till den fysiska

planeringen i kommunen. Regeringen anser att möjligheten att via plan- och

bygglagstiftningen integrera skyddrumsplanering i kommunens övriga fysiska

planering skall studeras. Därvid skulle skyddsrumsfrågorna aktualiseras på ett

tidigare stadium i byggprocessen och mål- och riskaspekterna tydliggöras i den

fysiska planeringen.

 För hela skyddsrumssystemet skall finnas ett system för certifiering och

kontroll för att samhället skall kunna försäkra sig om att rätt skyddsvärde

erhålls och vidmakthålls. Regeringen avser att låta utreda frågan om vem som

skall kunna utföra skyddsrumsbesiktningar.

 Administrationen av planeringssystemet bör fortlöpande förenklas bl.a. genom

införande av decentraliserat datorstöd.

 De problem, som enligt Riksdagens revisorer måste åtgärdas, rör förutom

tillämpningen av de regionala mål- och riskanalyserna och genomförandet av den

kommunala skyddsplaneringen - vilka regeringen behandlat ovan - även

bemyndigandesystemet och frågan om ett eventuellt överförande av medlen för

skyddsrumsbyggande till kommunerna för att ge dessa det fulla ansvaret för

befolkningsskyddet på lokal nivå. Det är enligt regeringens uppfattning inte

möjligt att inom ramen för nuvarande system helt komma tillrätta med de

olägenheter som revisorerna påtalat. Detta gäller oavsett om skyddsrumsbyggandet

förblir en statlig angelägenhet eller om medlen för skyddsrumsbyggande överförs

till kommunerna. Nuvarande finansieringssystem bör därför om möjligt ersättas

med ett annat system. Möjligheten att finansiera skyddsrumsbyggandet med hjälp

av lån ur riksgälden har aktualiserats av Överstyrelsen för civil beredskap och

senare i betänkandet Finansiering av det civila försvaret (SOU 1996:58). (Se

även kapitel 19). Utredningens förslag innebär att kostnaderna för

beredskapsinvesteringar bör lånefinansieras genom investeringslån i

Riksgäldskontoret. Regeringen finner emellertid, efter hörande av

Riksrevisionsverket, att lånefinansiering av skyddsrumsbyggandet enligt ovan

angivna metod inte är möjlig. Skälet till detta är att staten inte har

äganderätt till de färdiga skyddsrummen. Regeringen avser att vidare studera

möjligheterna att utveckla ett finansieringssystem som medför att statens

kostnader för skyddsrumsbyggandet blir jämnare fördelade över tiden och mindre

känsliga för förändringar i byggkonjunkturen än vad som är fallet med nuvarande

system. Frågan om en eventuell överföring av medlen för skyddsrumsbyggandet till

kommunerna bör enligt regeringens uppfattning hanteras i samband med beslut om

framtida finansieringssystem.

 Handlingsberedskap skall finnas för att kunna genomföra utrymning och

inkvartering över hela landet. I utpekade, riskutsatta områden skall särskild

planläggning och handlingsberedskap vara förberedd för snabba, omfattande

utrymningar. Likaså skall mörkläggning kunna genomföras efter en tids

förberedelser.

Räddningstjänst

Den integration av åtgärder för fred och krig som hittills genomförts inom

Statens räddningsverk ansvarsområden ligger i linje med riksdagens beslut om det

civila försvarets inriktning. Detta gäller speciellt den helhetssyn på

beredskapen mot hot och risker i fred och krig som nu fullföljs inom den

kommunala räddningstjänsten.

 Genom den ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102) som trädde i kraft den 1

juli 1995 har kommunerna det fulla ansvaret för räddningstjänsten i såväl fred

som under höjd beredskap. Den statliga civilförsvarsorganisationen har nu

avvecklats. Ansvarsfördelningen mellan stat och kommun har förändrats, vilket

bl.a. har påverkat länsstyrelsernas roll. Länsstyrelserna har fått en förstärkt

roll inom funktionen, dels vad avser rådgivning och utvärdering gentemot

kommunerna, dels som tillsynsmyndighet över räddningstjänsten under höjd

beredskap.

 Räddningstjänsten vid höjd beredskap skall kunna mobiliseras med kort varsel,

samt då vara planerad, organiserad, utrustad och utbildad.

 Kommunerna skall senast den 1 juli 1997 ha genomfört de förändringar av

räddningstjänstplanerna som följer av ansvaret för räddningstjänsten under höjd

beredskap. Grundläggande för en framtida väl fungerande kommunal organisation är

tillförsel av utbildade, totalförsvarspliktiga räddningsmän samt anskaffad,

modern räddningsutrustning. Anpassningen till de beräknande behoven av personal-

och materieltillgångar, vilket kommer att innebära krav på ökade resurser, skall

vara slutförd inom en tio årsperiod. Dessa resurser skall även kunna utnyttjas

vid stora olyckor och svåra påfrestningar på samhället i fred, vilket innebär

att en flexibel räddningstjänst med integration och helhetssyn fred - krig då

har uppnåtts.Hela befolkningen har i dagsläget tillgång till andningskydd. Någon

ytterligare anskaffning under försvarsbeslutsperioden är därför inte aktuell.

Nyanskaffning kommer att aktualiseras först i början av 2000- talet. Hela

befolkningen skall ha tillgång till andningsskydd inom 48 timmar efter beslut om

utdelning. Vid vitala funktioner inom riskområden för angrepp med strategiska

insatsstyrkor, bör andningsskydd kunna delas ut på kortare tid. Planeringen för

utdelning av andningsskydd bör enligt regeringen vidareutvecklas så att

utdelning säkert kan ske inom den stipulerade tiden.

 Hela landets befolkning skall kunna nås av varning genom radio eller

television. I områden med farlig verksamhet och inom särskilt riskutsatta

områden skall även personer som vistas utomhus kunna nås av varning.

 I lagen (1994:1720) om civilt försvar som trädde i kraft den 1 juli 1995

fastslogs att det i varje kommun skall finnas ett hemskydd. För att hemskyddet

skall bli en naturlig del i den kommunala beredskapsorganisationen är det

viktigt att hemskyddet organiseras och dimensioneras utifrån de uppgifter som

åligger hemskyddet. Vid utgången av försvarsbeslutsperioden bör samtliga

kommuner ha sett över och anpassat sitt hemskydd till de förutsättningar som

gäller för den enskilda kommunen.

 Överföringen av räddningstjänstmateriel för kommunernas behov under höjd

beredskap skall fortsätta.

 Kommunerna skall ha de ledningsplatser och sambandsystem som behövs med

avseende på kommunernas planering och organisation av räddningstjänsten under

höjd beredskap. Ledningsplatser och sambandsystem skall tillgodose krav på

effektiv och säker ledning under såväl fredstid som under höjd beredskap.

 Beredskapsinvesteringar däribland räddningstjänstmateriel under höjd beredskap

behandlas i betänkandet Finansiering av det civila försvaret (SOU 1996:58).

Utredningens förslag är att kostnaderna för beredskapsinvesteringar bör

lånefinansieras genom investeringslån i Riksgäldskontoret. Åtgärder bör vidtas

för att definiera begreppet beredskapsinvestering och för att fastställa

lämpliga avskrivningstider för olika typer av beredskapsinvesteringar.

Riksrevisionsverket har på uppdrag på regeringens uppdrag utrett möjligheten att

lånefinansiera beredskapsinvesteringar. (Se kapitel 19).

20.3.5 Funktionen Psykologiskt försvar

Funktionen Psykologiskt försvar omfattar verksamhetsgrenarna ledning och

administration, organisationsberedskap, forskning och studier,

informationsberedskap och information. Styrelsen för psykologiskt försvar är

funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Psykologiskt försvar skall |

| bedrivas så att befolkningens förtroende för det demokratiska |

| samhället under höjd beredskap bevaras samt att försvarsviljan |

| och motståndsandan stärks. En snabb och korrekt nyhetsförmedling|

| och en konkret och fullständig myndighetsinformation skall |

| säkerställas genom en god och anpassningsbar |

| informationsberedskap. Verksamheten skall även bedrivas så att |

| de resurser och den beredskap som skapas också skall kunna |

| utnyttjas vid svåra påfrestningar på samhället i fred och för |

| internationella fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen bedömer att Styrelsens för psykologiskt försvar beredskaps-

organisation har godtagbar förmåga att kunna upprätthålla en god beredskap inför

en eventuell kris- eller krigssituation, dock finns brister i förmågan att

snabbt kunna samordna den centrala myndighetsinformationen. Likaså finns vissa

brister vad gäller viktiga centrala myndigheters uthållighet i

informationshänseende vid långvariga krisförlopp.

 Sveriges Radio, Sveriges Television och TERACOM Svensk Rundradio AB har god

förmåga att distribuera program under störda förhållanden.

Säkerheten vid distribution av nyheter genom TT har i huvudsak ökat genom

övergång till distribution genom satellit till abonnenterna.

 Tidningsföretagen är för sin verksamhet i hög grad beroende av hur

elförsörjningen fungerar. Det saknas i dag reservelkraft för att driva

tryckerierna. För att motverka sårbarheten har påbörjats ett system med

värdtryckerier på regional nivå som ett komplement till ordinarie tryckerier.

 Regeringen vill i detta sammanhang nämna att Styrelsen för psykologiskt

försvar nyligen genomfört en översyn av myndighetens beredskapsorganisation.

Inriktning av planeringen

Informationsfrågor har fått en allt ökande betydelse i samhället i stort och

informationens betydelse vad gäller samhällets beredskap för såväl krigstida som

fredsmässiga påfrestningar.

 Mot bakgrund av användningen av försvarsresurser för dels genomförande av

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser, dels stärkande av

samhällets samlade förmåga att möta svåra påfrestningar på samhället i fred bör

i planeringen även beredskapen för dessa nya uppgifter beaktas.

 Utredningen om radion och televisionen i krig och krigsfara (Ku 1994:08) har i

sitt betänkande (SOU 1996:80) Viktigt meddelande - Radio och TV i krig och kris

lämnat förslag om vad som bör gälla för radio och television i krig och

krigsfara. I betänkandet föreslås bl.a. att Styrelsen för psykologiskt försvar

skall ha funktionsansvar för funktionen radiokommunikationer. Slutligt

ställningstagande till utredningens förslag görs i regeringens behandling av

betänkandet. Utredningens förslag remissbehandlas för närvarande.

 Regeringen har behandlat vissa frågor rörande Styrelsens för psykologiskt

försvar uppgifter i kapitel 12.

20.3.6 Funktionen Socialförsäkring m.m.

Funktionen Socialförsäkring m.m. omfattar socialförsäkringen och an- slutande

bidragssystem. Riksförsäkringsverket är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Socialförsäkring m.m. |

| (administration av socialförsäkringen samt arbetslöshets- och |

| tjänstegrupplivförsäkring) skall bedrivas så att under höjd |

| beredskap de ekonomiska trygghetssystemen fungerar på sådant sätt|

| att den enskilda människan får den ersättning hon är berättigad |

| till. Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser och |

| den beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra |

| påfrestningar på samhället i fred. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen bedömer att då en ny central reservrutin tagits i bruk under år 1996

är beredskapsläget godtagbart. Det föreligger dock brist på reservkraft vid

försäkringskassornas lokalkontor.

Inriktning av planeringen

De ekonomiska trygghetssystemen skall fungera även under störda för- hållanden.

 Oavsett om Riksförsäkringsverkets ADB-anläggning fungerar eller inte skall

utbetalningssystemen fungera i allt väsentligt. Ökad satsning bör göras på

reservkraft, säkrare teleförbindelser för försäkringskassorna och underhåll av

skyddet för ADB-anläggningen.Enligt regeringen är det angeläget att

Riksförsäkringsverket i planeringen beaktar att möjligheterna att vidta

beredskapsåtgärder först i ett anpassningsskede är begränsade.

20.3.7 Funktionen Hälso- och sjukvård m.m.

Funktionen Hälso- och sjukvård m.m. omfattar förutom den civila hälso- och

sjukvården även socialtjänst samt miljö- och hälsoskyddet i krig.

Socialstyrelsen är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Hälso- och sjukvård m.m. (hälso- och|

| sjukvård, socialtjänst, miljö- och hälsoskydd samt smittskydd) |

| skall bedrivas så att under höjd beredskap varje skadad eller |

| sjuk ges medicinskt acceptabel behandling och vård, de |

| grundläggande livsbetingelsema tryggas samt smittspridning och |

| uppkomst av epidemier så långt möjligt förebyggs, och verkningarna|

| av radioaktivt nedfall begränsas. Verksamheten skall även |

| bedrivas så att de resurser och den beredskap som skapas också |

| skall kunna utnyttjas vid svåra påfrestningar på samhället i fred|

| och för in- ternationella fredsfrämjande och humanitära insatser.|

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen bedömer att vid ett väpnat angrepp med ingen eller mycket kort

förvarning hälso- och sjukvården har en godtagbar förmåga. Vissa brister finns

dock beträffande ledning och samband, transporter, teknisk försörjning och

beredskap för ABC-angrepp. Anpassningsförmågan är inte helt tillfredsställande.

Bristerna gäller förmågan att leda hälso- och sjukvården vid stora skadeutfall

och vissa oklara ansvarsförhållanden. Socialtjänsten har godtagbar kapacitet men

inte godtagbar omställnings- förmåga. Miljö- och hälsoskyddet har godtagbar

kapacitet och omställ- ningsförmåga. Verksamheten har begränsade möjligheter att

minska verkan av ABC-stridsmedel samt beträffande omställningsförmåga brister

när det gäller samverkan på lokal nivå. Vid angreppshot i nuvarande omvärldsläge

finns en godtagbar uthållighet. För socialtjänsten finns brister i den tekniska

försörjningen.

 Vid ett angreppshot med iståndsatta styrkor, som medger kapacitets-uppbyggnad,

har hälso- och sjukvården godtagbar förmåga men initialt regionala obalanser

avseende personaltillgång. Förmågan till omställning är inte godtagbar på grund

av brister i förmågan att leda hälso- och sjukvården i den omställda

krigsorganisationen. Socialtjänsten har godtagbar kapacitet men inte godtagbar

omställningsförmåga. Miljö- och hälsoskyddet har i båda avseendena godtagbar

förmåga.

 Vid ett angreppshot på lång sikt finns godtagbar uthållighet. För hälso- och

sjukvården finns brister beträffande den tekniska försörjningen vid vissa

akutsjukhus och andra vårdanläggningar. Socialtjänsten har brister i den

tekniska försörjningen.

Inriktning av planeringen

Inriktningen av planeringen för funktionen Hälso- och sjukvård m.m. perioden

1997-2001 har sin utgångspunkt i riksdagens beslut om totalförsvarsbeslutets

första etapp som anges. Enligt regeringen är det angeläget att Socialstyrelsen i

planeringen beaktar möjligheterna att vidta beredskapsåtgärder först i ett

anpassningsskede.

 Den civila hälso- och sjukvården måste vid ett angrepp i nuvarande

omvärldsläge inledningsvis kunna svara för hela sjukvårdsbehovet, både militärt

och civilt skadade, med ordinarie fredsresurser. Skadade och sjuka skall kunna

ges behandling och vård med katastrof-beredskapens resurser, som skall kunna

fungera omedelbart. Primär kirurgi skall kunna utföras inom sex timmar.

Socialtjänsten skall liksom miljö- och hälsoskyddet kunna fungera omedelbart med

fredsorganisationens resurser. För angreppshotet skall genomgående finnas

fredstida uthållighet.

 När det gäller angreppshot med iståndsatta styrkor skall förmåga finnas att

efter en resursuppbyggnad under ett år kunna ge skadade och sjuka basal

behandling och vård. Primär och sekundär kirurgi skall kunna utföras inom

angivna ramar. Förebyggande åtgärder skall kunna ske. Viktiga förutsättningar

för att kunna klara sjukvårdsbehoven vid ett angrepp med iståndsatta styrkor är

tillgången till reservanordningar med tillräcklig kapacitet främst för el-,

vatten- och värmeförsörjningen samt att sjukvårdsförnödenheter finns

tillgängliga för såväl behandling av krigsskadade som för kvarvarande

fredssjukvård. Socialtjänsten skall inom en vecka vara anpassad till krigets

behov. Detsamma gäller miljö- och hälsoskyddet. Uthålligheten skall sträcka sig

över månader.

 I fråga om ett angreppshot på lång sikt skall funktionen kunna anpassa

verksamheten till ändrade krav på kapacitet, uthållighet och omställningsförmåga

genom åtgärder beträffande funktionssäkerhet, kompetens samt teknik- och

systemutveckling, flexibel planläggning m.m. Uthållighet m.m. skall kunna

anpassas till skilda säkerhetspolitiska lägen.

 När det gäller skydd mot A-, B- och C-stridsmedel skall profylaktisk

behandling och immunisering kunna utföras. Funktionen skall kunna fullfölja sina

viktigaste uppgifter i C-moln och radiakmiljö. Den skall även kunna lokalisera

och identifiera smittkälla med fältepidemiologisk verksamhet och mikrobiologisk

diagnostik. Funktionen skall ha ett

grundläggande skydd mot B-stridsmedel (grundskydd). C-kontaminerade och skadade

från områden eller anläggningar som har utsatts för B-angrepp skall kunna

omhändertas och saneras, främst vid sjukvårdsanläggning. Vissa utsatta

personalgrupper skall kunna ges ett förstärkt B-skydd.

 När det gäller medverkan vid internationella insatser och vid svåra

påfrestningar i fred skall expertinsatser och visst bistånd med förnöden- heter

kunna ges senast en vecka efter särskilt medgivande. Med fredstida

katastrofberedskap som grund skall funktionens kapacitet, uthållighet och

omställningsförmåga vara tillräcklig för svåra påfrestningar på samhället i

fred.

20.3.8 Funktionen Postbefordran

Funktionen Postbefordran omfattar för totalförsvaret postal kommunikation samt

postgiroverksamhet. Post- och telestyrelsen är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Postbefordran skall bedrivas så |

| att totalförsvarets behov av postal kommunikation samt |

| postgiroverksamhet skall kunna tillgodoses under höjd |

| beredskap. Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser |

| och den beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid |

| svåra påfrestningar på samhället i fred. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen gör följande bedömning av beredskapsläget.

 Vissa anläggningar är i krig sårbara för bekämpning med flyg och sabotage.

Följden kan bli att postverksamheten tvingas övergå till en manuell hantering

med stora förseningar som följd och att funktionen Finansiella tjänster

allvarligt påverkas. Bristen på reservkraft gör att den ökande produktionen av

elektronisk post och modern postsortering inte kan genomföras vid avbrott i

landets elförsörjning.

Inriktning av planeringen

Sårbarheten ökar eftersom posthanteringen centraliseras och automatiseras. Det

är svårt att skydda postterminalerna. Regeringen anser därför att åtgärderna

måste inriktas mot skydd mot sabotage, installation av egen reservkraft,

elektronisk överföring av brev/meddelanden samt alternativa transporter av brev

och paket.

 En särskild organisation för fältadresserad post skall finnas förberedd.

Beredskapåtgärderna anpassas till den utveckling som kommer att ske inom

funktionen. Vissa anläggningar erhåller skydd mot sabotage och flygbekämpning.

Sårbarheten vid elbortfall bör minskas genom att anskaffning av reservel

påbörjas vid de viktigaste sorteringsterminalerna. I övrigt bibehålls förmågan

oförändrad på dagens nivå. Vid programplaneperiodens slut saknas fortfarande

reservel vid ett antal sorteringsterminaler och inom postgiroverksamheten.

20.3.9 Funktionen Telekommunikationer

Funktionen Telekommunikationer omfattar kommunikation av ljud, text, bild och

data via markbundna eller mobila nät. Post- och telestyrelsen är

funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Telekommunikationer skall |

| bedrivas så att totalförsvarets behov av teletjänster under höjd|

| beredskap tillgodoses. Verksamheten skall även bedrivas så att |

| de resurser och den beredskap som skapas också skall kunna |

| utnyttjas vid svåra påfrestningar på samhället i fred. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen gör följande bedömning av beredskapsläget.

 Trots att många av Telias förmedlingsfunktioner är fullträffsskyddade är

telekommunikationerna fortfarande mycket sårbara för sabotage och bekämpning med

flyg. Telias stora oskyddade telebyggnader med många viktiga funktioner, är

särskilt sårbara. Vid en stor insats av framför allt sabotage och

precisionsstyrda vapen från flyg är risken stor att telekommunikationerna

lamslås. Möjligheterna att prioritera teletrafik för totalförsvarsviktiga

abonnenter är små.

Inriktning av planeringen

Regeringen anser att Telekommunikationer är en nyckelfunktion för

totalförsvaret, som vid ett väpnat angrepp måste fungera med hög säkerhet.

 Sårbarheter i landets infrastruktur måste därför efterhand byggas bort eller

begränsas. Åtgärder kan främst vidtas i samband med operatörernas utbyggnad av

nät eller vid förnyelse av teknik. Utvecklingen inom funktionen går mycket fort.

Som följd av detta uppstår hela tiden nya möjligheter men också risker för nya

sårbarheter. Konsekvenser av Telias pågående omstrukturering måste beaktas.

Satsning på en mångfald av operatörer ger ökad flexibilitet och minskad

sårbarhet. Funktionen är mest sårbar för angrepp med precisionsstyrda vapen från

luften och för sabotage, varför skydd mot dessa angreppsformer prioriteras.

Manipulering i datasystem måste särskilt beaktas. Mask- och slingformiga nät med

redundans och omkopplingsmöjligheter vid skador utgör tillsammans med

fullträffskydd eller spridning av vitala funktioner främsta grund för

motståndsförmåga mot bekämpning. Skyddet av Telias transportnät bör förbättras.

GSM-näten förbereds för användning i krig genom att vissa anläggningar

fullträffsskyddas. Bevakning av vitala knutpunkter bör planeras inför både

väpnat angrepp och svåra påfrestningar på samhället i fred. Post- och

telestyrelsen utreder hur åtgärder bör vidtas för att förhindra manipulering av

datasystem. Reservkraften bör förbättras för att klara långa elavbrott vid

bekämpning av landets elförsörjning. En metod för prioritering av

totalförsvarsviktiga abonnenter bör tas fram och införas.

Finansiering av teleberedskapen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Kostnaden för vissa beredskapsåtgärder mot allvarlig fredstida |

| hot och påfrestningar inom funktionen Telekommunikationer skall |

| delvis finansieras genom en avgift. Avgiftssystemet bör träda i |

| kraft den 1 juli 1997. Regeringen avser senare lägga fram |

| förslag om regleringen av en sådan avgift. |

--------------------------------------------------------------------

I prop. 1995/96:12 framhöll regeringen att de senaste årens utveckling medför

att vi i dag måste teckna en bredare bild av tänkbara risker, hot och

påfrestningar. Bilden sträcker sig från de mer traditionella säkerhetspolitiska

hot som långsiktigt inte kan uteslutas, över de nya konflikter som tenderar att

blossa upp i det kalla krigets spår, till de hot och risker som följer av den

globala utvecklingen och de moderna samhällenas sårbarhet. Sammantaget talar

detta för ett vidgat säkerhetsbegrepp. Regeringen ansåg att med utgångspunkt

från det vidgade säkerhetsbegreppet skall en helhetssyn prägla samhällets

satsningar och åtgärder för att förebygga och hantera hot och risker såväl i

fred som i krig.

 Regeringen redovisade i propositionen om totalförsvarets första etapp grunder

för utformning och dimensionering av totalförsvaret. Därvid framhölls bl.a. att

totalförsvarets resurser också bör utformas för att kunna stärka samhällets

förmåga att förebygga och hantera svåra fredstida påfrestningar och katastrofer.

I propositionen framhölls vidare att när det gäller de särskilda resurser som

avdelas för det civila försvaret bör en mycket långtgående integrering av

resurser för fred respektive krig kunna ske.

 Riksdagen har ställt sig bakom vad regeringen anfört om det vidgade

säkerhetsbegreppet och inriktningen av det civila försvaret.

Regeringen har i avsnitt 19.3 behandlat frågor om styrning och finansiering av

det civila försvaret. Regeringen föreslår i avsnitt 20.3.17 att

beredskapsåtgärderna inom elområdet i sin helhet skall finansieras med avgifter

som tas ut av nätägare.

 Enligt regeringen bör även beredskapsåtgärder inom teleområdet

avgiftsfinansieras till viss del. I enlighet med det vidgade säkerhetsbegreppet

och den nya inriktning som beslutades för det civila försvaret i

totalförsvarsbeslutets första etapp, skall under den kommande

försvarsbeslutsperioden beredskapsåtgärderna utformas och dimensioneras med

hänsyn även till de fredstida påfrestningar som kan inträffa, t.ex.

terroristangrepp mot strategiskt viktiga anläggningar.

 På teleområdet finns emellertid förslag till EG-direktiv som innehåller

principer för finansiering av samhällsomfattande tjänster (universal service).

Med detta begrepp menas i huvudsak att alla användare skall garanteras ett visst

minimiutbud av tjänster. Vissa sådana tjänster får avgiftsfinansieras, bl.a. det

fasta allmänna telenätet för taltelefoni, fax och viss dataöverföring,

larmtjänster m.m. Regeringen anser således att en avgiftsfinansiering av

beredskapsåtgärderna bör begränsas till att omfatta sådana åtgärder som innebär

att det fasta allmänna telenätet ges en tillräcklig robusthet och flexibilitet

mot fredstida hot och påfrestningar och som är till nytta för operatörerna i

fredstid. Det är viktigt att avgifterna hålls på en sådan nivå att de inte kan

bedömas utgöra någon form av etablerings- eller konkurrenshinder. Avgifternas

storlek kommer att fastställas i regeringens kommande proposition om ändringar i

telelagen.

 Enligt regeringen bör sålunda den 1 juli 1997 införas ett avgiftssystem på

teleområdet som omfattar vissa beredskapspåtgärder mot allvarliga fredstida hot

och påfrestningar. Av det belopp på drygt 200 miljoner kronor per år som

erfordras för beredskapsåtgärder på teleområdet anser regeringen att 100

miljoner kronor bör avgiftsfinansieras. Den nuvarande upphandlingsmodellen skall

även fortsättningsvis tillämpas.

Övrigt

Överstyrelsen för civil beredskap har lämnat en rapport rörande funktionen

Telekommunikationer till regeringen. Överstyrelsen har inom ramen för denna

funktionsgenomgång inte funnit några uppgifter som gör att Överstyrelsen har en

avvikande uppfattning från Post- och telestyrelsen beträffande

planeringsinriktning samt beredskapsförmågan inom funktionen. Överstyrelsen

konstaterar att samarbetet inom funktionen håller på att finna sina former och

fungerar allt bättre.

 Enligt Överstyrelsen är inte definitionen av funktionen Telekommunikationer

entydig vilket har lett till vissa avgränsnings-problem. Överstyrelsen påpekar

vidare att avnämarna, i första hand Högkvarteret, Överstyrelsen,

militärbefälhavarna och civilbefälhavarna ej får någon samlad information om

vilka beredskapsåtgärder som genomförts under det senaste året, vilka

beredskapsåtgärder som planeras att upphandlas och på vilka grunder de

prioriteras.Överstyrelsen har bl.a förutsatt att PTS arbetar vidare med att

utveckla en redovisning av beredskapsåtgärder som vidtagits och effekterna av

dem samt att PTS bygger upp rutiner för att följa upp att operatörerna gör det

som de är ålagda att göra enligt PTS föreskrift.

 I departementspromemorian Moderna telekommunikationer åt alla (Ds 1996:38)

föreslås bl.a. att en rapporteringsskyldighet införs i Post- och telestyrelsens

instruktion avseende bl.a. effekterna av upphandlingen av handikappåtgärder och

försvarsberedskap.

20.3.10 Funktionen Transporter

Funktionen Transporter omfattar delfunktionerna väghållning,

järnvägstransporter, banhållning, sjötransporter, flygtransporter,

landsvägstransporter och transportsamordning. Överstyrelsen för civil beredskap

är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Transporter (transportsamordning, |

| järnvägstransporter, banhållning, väghållning, landsvägstransporter,|

| flygtransporter, sjötransporter) skall bedrivas så att under höjd|

| beredskap Försvarsmaktens samt totalförsvarets behov i övrigt kan|

| tillgodoses. Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser|

| och den beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid |

| svåra påfrestningar på samhället i fred och för internationella |

| fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Delfunktionen Väghållning

Vägverket är ansvarig för beredskapsplaneringen inom delfunktionen Väghållning.

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Förmågan att upprätthålla väghållningen vid väpnat angrepp är enligt regeringen

begränsad vad gäller vissa förbindelsearbeten samt i kompetens och kapacitet att

bygga reservbroar. Under ett anpassningsskede kan denna förmåga höjas till en

godtagbar nivå.

Inriktning av planeringen

Beredskapsplaneringen för väghållningen i statlig och kommunal regi skall

inriktas mot att upprätthålla kapaciteten för väghållning på en oförändrad nivå

vid krig i vår omvärld, vid svåra påfrestningar i fred och vid ett väpnat

angrepp. Förbindelserna i nord-sydgående riktning i Norrland och på stamvägnätet

i landet i övrigt skall efter utslagning kunna återupprättas minst en gång.

Delfunktionerna Järnvägstransporter och Banhållning

Banverket är ansvarigt för beredskapsplaneringen inom delfunktionen Banhållning

och SJ är på motsvarande sätt ansvarig för delfunktionen Järnvägstransporter.

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Förmågan att utföra järnvägstransporter vid störda förhållanden är till stor del

beroende av en fungerande elförsörjning och intakta broar. Banverket har endast

en begränsad tillgång på visst reparationsmaterial vilket medför vissa

begränsningar. Vid bortfall av elförsörjning kan diesellok användas för

prioriterade transporter och reservelverk finns för att försörja vitala tekniska

signal- och teleanläggningar. Fortsatta insatser krävs för att förbättra

ledningsförmågan. Det finns vissa brister vad gäller AC- skyddsmateriel.

Inriktning av planeringen

Planeringen skall ha som utgångspunkt att järnvägstransportkapaciteten i stort

sett är densamma som i fred, under förutsättning att järnvägarna inte har

utsatts för bekämpning. Även under störda förhållanden skall det vara möjligt

att bedriva järnvägstransporter.

 Regeringen anser att det är angeläget att anskaffa reservdelar och materiel

för reparationsberedskapen för järnvägarna samt att skydda de högst prioriterade

anläggningarna fortifikatoriskt. Vidare bör AC-skyddet förbättras och

telekommunikationerna med freds- och krigsupphållsplatser anpassas, bl.a. med

anledning av den tekniska utvecklingen inom området.

Delfunktionen Flygtransporter

Luftfartsverket är ansvarig för beredskapsplaneringen inom delfunktionen

Flygtransporter.

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Vid ett angrepp i nuvarande omvärldsläge bedöms samtliga flygplan och

helikoptrar vara tillgängliga och kunna ställas om till totalförsvarets behov.

Trots omfattande satsningar på markåtgärder fram till år 1997 begränsas

flygtrafiken med vissa flygplanstyper i delar av landet. Markåtgärder torde i

huvudsak färdigställas under de närmaste åren. En preliminär plan för att

förbereda anpassning på lång sikt är framtagen.

 Förmågan att utföra fjärrsjuktransporter bedöms vara god.

 Ledningsförmågan har förbättrats genom fortsatt utbyggnad av vissa

ledningscentraler. Förmågan till ledning inom delfunktionen Flygtransporter har

även förbättrats genom övnings- och utbildningsinsatser för SAS Sverige AB:s

(tidigare ABA) chefspersonal. Emellertid begränsas ledningsförmågan genom bl.a.

vissa andra kvarstående utbildnings- och övningsbehov samt av att flygvapnets

lednings- och informationssystem ännu inte är utbyggt. Anskaffning av modern

teknisk utrustning för transportledning är inte heller slutförd.

 Förmågan att utföra flygtransporter vid angrepp med AC-stridsmedel har

förbättrats då en omfattande anskaffning av AC-skyddsutrustning genomförts.

Brister kvarstår främst då det gäller utbildning och övning rörande AC-skydd.

Inriktning av planeringen

Regeringen anser att vid krig i vår omvärld skall det finnas möjlighet att

transportera lika mycket av vår utrikeshandel som normalt flygtransporteras i

fred. Utrikes persontransporter i linjetrafik skall under motsvarande

förhållanden kunna fortgå till viss mindre del.

 Inrikes tunga flygtransporter (person och gods) bör vara möjliga att kunna

utföras i en omfattning som motsvarar ca två tredjedelar av transporterna under

normala förhållanden. Denna förmåga eftersträvas även om all möjlighet till

service och reparationer av flygplanen i utlandet har upphört.

 Vid angrepp i nuvarande omvärldsläge skall flygplan och helikoptrar kunna

lösas från uppdrag och utföra totalförsvarsviktiga transporter i erforderlig

omfattning.

 Vid väpnat angrepp med iståndsatta styrkor skall möjlighet finnas att

flygtransportera den viktigaste delen av den utrikeshandel som normalt

flygtransporteras, varvid förutsätts att den svenska delen av SAS ensam svarar

för transporterna. Önskvärd förmåga vid dylika situationer är att klara ett

inrikes transportarbete, såväl av gods som av personer, som motsvarar närmare

hälften av det normala fredstida. Denna förmåga bedöms vara tillräcklig för att

klara totalförsvarets behov av flygtransporter.

 I samband med mobilisering och krigsorganisering skall SAS flygplansflotta

kunna utnyttjas för att tillgodose behovet av inrycknings- och

koncentreringstransporter. Särskilt viktigt är det dessutom att tillgodose

behovet av fjärrsjuktransporter. Detta gäller även under störda förhållanden.

 För ett angrepp med iståndsatta styrkor är målet att ca 20 flygplatser skall

vara möjliga att trafikera med tungt jetflyg och att de skall vara utbyggda med

uppställningsplatser för flygplanen. Utbyggnad av ytterligare ca 10 platser

skall kunna göras under en anpassningsperiod för ett angrepp på lång sikt. En

fortsatt anskaffning av flygreservdelar bör ske mot bakgrund bl.a. av att SAS

inför en ny flygplantyp från år 1998.

 Det är angeläget att ett stort antal flygplatser kan utnyttjas och att många

uppställningsplatser finns för flygplanen vid flygplatserna. Vid prioriterade

flygplatser för inryckningstransporter m.m skall därför uppställningsplatser

färdigställas. Arbetet med ett mindre antal verkstadsflygplatser skall också

slutföras. För övriga flygplatser som krävs för transporter vid ett större

angrepp skall utbyggnad förberedas för att kunna färdigställas under en längre

anpassningsperiod.

 Fortsatt utbyggnad och komplettering av flygtransportledningen bör genomföras

under programplaneperioden. Vidare bör ett nytt flygtrafikledningssystem för

krig påbörjas samt utbildning och viss anskaffning inom ABC-området genomföras.

Delfunktionen Sjötransporter

Sjöfartsverket är ansvarig för beredskapsplaneringen inom delfunktionen

Sjötransporter

 Förmågan att i dag utföra transporter i säkerhetspolitiska kriser och i krig

med enbart svenskflaggade fartyg är enligt regeringen allmänt sett bristfällig.

Det är bristen på större tank- och bulkfartyg som är mest markant. Kan däremot

t.ex. även svenskt och svenskkontrollerat utlandsflaggat tonnage utnyttjas

bedöms förmågan att utföra sjötransporter som god.

 Förmågan till ledning av sjötransporter vid krig i vår omvärld och vid väpnat

angrepp i nuvarande omvärldsläge är begränsad. Förmågan kan höjas inför ett

förändrat omvärldsläge.

 Regeringen föreslår i budgetpropositionen under Kommunikationsdepartementets

ansvarsområde inga ändringar i nu gällande allmänna beredskapsmål, nämligen att

trygga landets transportförsörjning i politiska och ekonomiska krissituationer.

Mål och inriktning för planeringen när det gäller delfunktionen Sjötransporter

skall därvid utgå bl.a. från de planeringsförutsättningar som anges i denna

proposition avsnitt 7.2.2 Övriga utgångspunkter. De särskilda krav och problem

som rör landets försörjning med sjötransporter kan därutöver självfallet

föranleda vissa icke kostnadskrävande åtgärder i enlighet med vad som framgår

nedan. Regeringen föreslår också att rederistödet något modifierat skall

behållas under perioden 1997-2001 i syfte att bibehålla fartyg under svensk

flagg.

 Målet för beredskapsplaneringen inom delfunktionen Sjötransporter bör vara att

det under ett säkerhetspolitiskt krisskede skall finnas svenska och utländska

fartyg tillgängliga i en sådan omfattning att de kan utföra det transportarbete

som normalt produceras i utrikeshandeln. Inrikes kustfart skall också kunna

upprätthållas i normal omfattning.

 Vid väpnat angrepp bör målet vara att svenska fartyg skall finnas tillgängliga

i en sådan omfattning att i storleksordningen en femtedel av det normala

transportarbet kan utföras och kustsjöfarten upprätthålla drygt hälften av sin

normala omfattning.

 För att tillgodose försörjningsbehoven i säkerhetspolitiska kriser och i krig

bör ytterligare åtgärder vidtas för att på olika sätt öka tillgången på lämpligt

tonnage för att möjliggöra en erforderlig utrikeshandel.

 Sjöfartspolitiska utredningen föreslog hösten 1995 att staten träffar avtal

med bl.a. svenska rederier med tillgång till svenskkontrollerade utlandsflaggade

fartyg som kan passa in i den svenska beredskapsplaneringen. Regeringen utreder

f.n. formerna för sådana avtal. Ett fortsatt arbete kommer - när utredningen är

redovisad - därför att ske i syfte att försöka öka tillgången till lämpliga

fartyg i en krisstuation.Även kostnaderna för dessa "beredskapsavtal" kommer att

redovisas.

 I syfte att höja handlingsberedskapen kommer därutöver informationsmaterial om

handelsflottan att utarbetas och fortsatt utbildning inom Sjöfartsverkets

krigsorganisation att ske genom ledningsövningar m.m. För att förbättra

ledningsmöjligheterna och för att bättre skydda sjöfarten under krig mot angrepp

förbereder sjöfartsverket beredskapsleder för den civila sjöfarten och

erforderlig materiel beredskapslagras.

Delfunktionerna Transportsamordning och Landsvägstransporter

Överstyrelsen för civil beredskap är ansvarig för beredskapsplaneringen inom

delfunktionerna Transportsamordning och Landsvägstransporter.

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Under ett anpassningsskede bedöms det finnas tid för kompletterande utbildning

och övning av ledningsorganisationen vad gäller delfunktionen

Transportsamordning.

 När det gäller delfunktionen Landsvägstransporter har kapacitetsmålen för

väpnat angrepp i stort sett uppnåtts. Transportföretagen har en hög

grundberedskap att utföra transporter och vägtrafikombuden har god förmåga att

lösa sina uppgifter.

Inriktning av planeringen

Regeringen anser att organisationen för transportsamordning bör vara väl

förberedd och kunna träda i verksamhet snabbt. Under ett anpassningsskede bör

emellertid kompletterande utbildning och övning kunna genomföras. Särskilt

viktigt är att den kan ge det enskilda transportföretaget tydlig information om

prioriteringar vid kapacitetsbrist.

 Vidare anser regeringen att i säkerhetspolitiska kriser skall godstransporter

i stort sett kunna utföras i normal omfattning.

 Landsvägstransporter skall kunna genomföras i viss omfattning även vid avbrott

på allmänna elnätet och avbrott på telenätet. Linjetrafik med bussar skall kunna

bedrivas i normal omfattning under säkerhetspolitiska kriser och neutralitet

samt i stort sett även vid väpnat angrepp.

20.3.11 Funktionen Finansiella tjänster

Funktionen omfattar betalningar och andra finansiella tjänster inom bank- och

försäkringsväsendet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Finansiella tjänster skall |

| bedrivas så att under höjd beredskap betalningssystemet i landet|

| kan upprätthållas och de mest angelägna tjänsterna i övrigt inom|

| bank- och försäkringsväsendet erbjudas. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Postgirots datacentral med den centrala produktionsenheten är mycket sårbar vid

flygbekämpning och sabotage. Ett reservsystem på annan ort än Stockholm kan

användas för prioriterade postgirokonton som innehas av offentliga organ och

K-företag. Regeringen bedömer att anläggningens förmåga är, utom vid elbortfall,

godtagbar, men att dess skydd är dåligt. Bankgirots förmåga att förmedla

betalningar är god men måste upphöra om verksamheten inte kan bedrivas i

ordinarie lokaler och med ordinarie utrustning. För närvarande pågår även

planering för regional clearing men den är ännu inte avslutad.

 Försäkringsföretagens förmåga att anpassa sig till allvarliga störningar är

enligt regeringens bedömning godtagbar. Statens krigsförsäkringsnämnd bedöms i

detta hänseende ha god förmåga och Statens krigsskadenämnd godtagbar förmåga.

 Brist på skyddsrum försvårar i viss utsträckning verksamhet i fredstida

lokaler, t.ex. i Stockholms innerstad; skyddade utrymmen finns i viss

utsträckning.

 Under och efter en långvarig säkerhetspolitisk kris kan tillgången på

reservdelar till datorutrustning bli kritisk och minska kapaciteten inom såväl

giroverksamhet som annan bank- och försäkringsverksamhet.

Inriktning av planeringen

Kontantlösa betalningar skall kunna utväxlas i hela landet. Hushåll och företag

skall kunna disponera sina tillgodohavanden på konton i bankerna och kontona

skall kunna tillföras lönemedel, pensioner m.m. Krediter skall kunna lämnas, i

första hand till krigsviktig verksamhet. Postgirot skall kunna användas inte

bara för statens och K-företags betalningar utan om möjligt även för betalningar

av alla som har postgirokonton.

 Regional clearing skall kunna inrättas för avveckling av transaktioner mellan

bankerna. Ett nät av bank- och postkontor skall kunna hålla öppet för att

betjäna allmänheten. Värdepappersmarknaden skall kunna fungera så att

penningpolitiskt motiverade transaktioner kan utföras och allmänheten kan komma

åt sina placeringar.

 Försäkringsföretagen skall kunna bedriva en begränsad verksamhet.

Livförsäkring, brandförsäkring av fastighet samt försäkring av anläggningar och

transporter som är angelägna för folkförsörjningen och Försvarsmakten skall

upprätthållas. Statens krigsförsäkringsnämnd och Statens krigsskadenämnd skall

kunna träda i funktion. Försäkringsföretagen skall gemensamt ha organiserat ett

nät av lokalkontor för att betjäna allmänheten med försäkringstjänster.

20.3.12 Funktionen Skatte- och uppbördsväsende

Funktionen omfattar verksamhet som bedrivs inom skatteförvaltningen och tullen

samt exekutionsväsendet, främst beskattning, uppbörd och folkbokföring samt

verkställighet enligt utsökningsbalken eller annan författning. Riksskatteverket

är funktionsansvarig myndighet för funktionen Skatte- och uppbördsväsende.

Övriga myndigheter med uppgifter inom funktionen är Tullverket,

skattemyndighetena och kronofogdemyndighetena.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Skatte- och uppbördsväsende skall |

| bedrivas så att under höjd beredskap betalning av skatter, |

| tullar och avgifter säkerställs. Beslutade ändringar i |

| skattereglerna skall snabbt kunna verkställas. |

| Folkbokföringssystemet skall ha hög funktionssäkerhet. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen vill beträffande funktionens beredskapsläge anföra följande. Frågor

om beskattningen under säkerhetspolitiska kriser och krig har relativt nyligen

behandlats i prop. 1994/95:171 Beskattningen under kriser och krig. I

propositionen föreslogs en ny fullmaktslag, lagen (1995:439) om beskattning,

förtullning och folkbokföring under krig eller krigsfara m.m, som trätt i kraft

den 1 juli 1995 (bet. 1994/95:SkU24, rskr. 1994/95:241). Propositionen har

utgått från de påfrestningar Sverige kan utsättas för vid ett väpnat angrepp

samt de försörjningsproblem som kan uppstå i samband med allvarliga krigshotande

internationella kriser och i en neutralitetssituation. Den planering som skett

har emellertid givetvis stor betydelse även för ett mer vidgat säkerhetsbegrepp

där svåra påfrestningar på samhället i fred beaktas. Vid krigsbetingade kriser

finns, till skillnad mot vissa svåra fredstida påfrestningar, i regel en viss

förvarningstid då beredskapen kan höjas och förberedelser vidtas. Betydelsen av

flexibilitet får därför genom det vidgade säkerhetsbegreppet ökad aktualitet och

bör betonas liksom nödvändigheten av en helhetssyn på verksamhet som bedrivs

under normala förhållanden och verksamhet under krisförhållanden.

 Beredskapsläget inom funktionen är enligt regeringen till vissa delar

godtagbart. Företagens möjligheter att att klara skatteuppbörden i störd miljö

är emellertid osäker. Postens medverkan i uppbördsverksamheten är inte

säkerställd. Detsamma gäller möjligheterna till samband både vad gäller

fredsarbetsplats och krigsuppehållsplats.

Inriktning av planeringen

Ett fungerande skatte- och uppbördssystem är nödvändigt för att tillförsäkra det

allmänna en löpande uppbörd av skatter och avgifter. Dessa intäkter är av stor

vikt för att finansiera offentlig verksamhet och för folkförsörjningen. Skatte-

och uppbördssystemen har även stor betydelse som styrmedel för den ekonomiska

politiken. Flexibiliteten måste vara stor för att det snabbt skall finnas

möjlighet att vidta åtgärder vid t.ex. en nationell eller internationell

finansiell kris. Ett flexibelt skattetryck kan också användas för att reglera

köpkraften och för att styra konsumtionen i syfte att undvika hamstring och

bristsituationer.

 De ändringar som kan bli aktuella att göra i skattelagstiftningen under höjd

beredskap har berörts i den ovan nämnda propositionen om beskattningssystemets

utformning under kriser och krig. Motsvarande ändringar kan emellertid bli

aktuella även vid vissa påfrestningar på samhället i fred även om den nyligen

införda fullmaktslagstiftningen endast kan användas vid krigsrelaterade kriser

(jfr 1 § lagen om beskattning, förtullning och folkbokföring under krig eller

krigsfara m.m.). Även i folkbokföringssystemen måste det finnas nödvändig

flexibilitet inte minst mot bakgrund av att uppgifter från folkbokföringen är

betydelsefulla för såväl den enskildes rättigheter och skyldigheter som för

andra myndigheter med viktiga samhällsfunktioner.

 I kravet på flexibilitet ligger att funktionen så långt det är möjligt skall

kunna anpassas till de skiftande förhållanden som säkerhetspolitiska kriser och

krig kan innebära och ändå fullgöra sin uppgift. En fråga av särskild vikt i

detta sammanhang är att fortsättningsvis säkerställa reservdrift för nödvändiga

ADB-system. I den fortsatta planeringen bör även en planläggning ske för

begränsade manuella rutiner. Postens medverkan i uppbördsverksamheten bör

säkerställas liksom sambandsmöjlighetena både för fredsarbetsplats och

krigsuppehållsplats. För angreppshot på lång sikt bör funktionen kunna verka

autonomt i minst tre geografiska områden. Enligt regeringen är det angeläget att

funktionen i planeringen beaktar möjligheten att vidta beredskapsåtgärder först

i ett anpassningsskede.

20.3.13 Funktionen Livsmedelsförsörjning m.m.

Funktionen Livsmedelsförsörjning m.m. omfattar försörjning med livsmedel inkl.

vatten, reglerings- och ransoneringsåtgärder för livsmedel, livsmedelshygien och

civil veterinärverksamhet. Statens jordbruksverk är funktionsansvarig myndighet.

Vidare har Statens livsmedelsverk, Naturvårdsverket och Fiskeriverket

deluppgifter inom funktionen.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Livsmedelsförsörjning m.m. skall |

| bedrivas så att befolkningen under höjd beredskap kan få tillgång|

| till tillräckligt med livsmedel inklusive dricksvatten med |

| hänsyn till energi- och näringsbehov. Verksamheten skall även |

| bedrivas med syfte att de resurser och den beredskap som |

| skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra påfrestningar på |

| samhället i fred och för internationella fredsfrämjande och |

| humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Beredskapen grundas på de fredstida resurserna inom livsmedelssektorn och dess

anpassningsförmåga och flexibilitet, kompletterad med särskilda

beredskapsåtgärder. Beredskapsåtgärderna går i första hand ut på att skapa

förutsättningar för näringslivet att fortsätta sin verksamhet. De fredstida

resurserna behöver därutöver kompletteras, främst med beredskapslagring.

Lagringen svarar för huvuddelen av kostnaderna för beredskapen.

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen bedömer att förmågan att trygga försörjningen med livsmedel är

godtagbar vid ett väpnat angrepp med iståndsatta styrkor, dock förutsatt att

planerad komplettering av beredskapslager av livsmedel i södra och mellersta

Sverige kan genomföras under en ettårig uppbyggnadsperiod. Förmågan efter ett

krig är beroende av import av insatsvaror för växtodling och proteinfodermedel

för animalieproduktion.

 Gränssättande för försörjningen med dricksvatten är el, reservvattentäkter,

reservdelar och kemikalier. Vid störningar i ordinarie distributionssystem har

förmågan att snabbt organisera distributionen av nödvatten avgörande betydelse.

I de tre storstadsområdena bedöms förmågan som godtagbar på gränsen till icke

godtagbar. I övriga landet bedöms förmågan som godtagbar. Förmågan

att förhindra eller i tid upptäcka sabotage med B- stridsmedel bedöms inte som

godtagbar.

EU-medlemskapets innebörd för beredskapsverksamheten

Genom att Sverige fr.o.m. år 1995 omfattas av EG:s gemensamma jordbrukspolitik

är möjligheterna begränsade att självständigt påverka det inhemska jordbruket

och dess inriktning. Den gemensamma jordbrukspolitiken innebär en gemensam pris-

och marknadspolitik. Handeln med jordbruksprodukter är fri inom unionen, men

reglerad mot tredje land med hjälp av gränsskydd och exportstöd. Möjligheterna

att i framtiden vidta olika beredskapsåtgärder påverkas därigenom. Bland annat

torde en ransonering eller reglering vara åtgärder som inte är förenliga med

EG:s regelverk.

 Växtodling och djuruppfödning har också påverkats av medlemskapet. Det har

bl.a. inneburit att en sedan tidigare krympande oljeväxtodling genom Blair

House-avtalet mellan EU och USA kommit att begränsas ytterligare. Förändringen

har förstärkts av den för oljeväxtodlingen ogynnsamma prisrelationen mot

spannmål. Gemenskapen är inte självförsörjande med vegetabiliska oljor och

proteinfodermedel. Detsamma gäller för ammoniak, vilket är basen för

kvävegödselmedel. Däremot är EU självförsörjande vad gäller animalie- och

mejeriprodukter samt socker och spannmål.

 För förädlingsindustrin innebär medlemskapet ökad konkurrens. Möjligheten att

konkurrera kan dock komma att begränsas av otillräcklig tillgång på råvara som

en följd av EG:s regleringar. Förväntade strukturförändringar, med ytterligare

koncentration och specialisering som följd är negativ ur beredskapssynpunkt. För

handeln torde det inte bli några större strukturella förändringar till följd av

medlemskapet.

Inriktning av planeringen

Regeringen anser det vara önskvärt att funktionen vid utgången av

försvarsbeslutsperioden har en förmåga att tillgodose befolkningens behov av

dricksvatten och andra livsmedel, med hänsyn till energi- och näringsbehov,

under alla former av påfrestningar. Vid ett angrepp i nuvarande omvärldsläge

skall förmågan kunna tillgodoses med ordinarie fredsresurser, dvs. näringslivets

och hushållens resurser. Behoven av dricksvatten skall så långt möjligt

tillgodoses med ordinarie distributionssystem. Vid störningar i dessa skall

huvudmännen för vattenverk och distributionsnät säkerställa tillgång på

dricksvatten för konsumenternas överlevnad och minimibehoven för andra

prioriterade brukare. Livsmedelskontroll, djurskydd och djursjukvård skall så

lång möjligt kunna upprätthållas.

 Vid angrepp med iståndsatta styrkor i ett förändrat omvärldsläge skall det

finnas förmåga, förutom den förmåga som redan finns hos näringsliv och

vattenverk samt den beredskapslagring av livsmedel och kemikalier, (bl.a. för

beredning av dricksvatten) som måste finnas redan i fredstid, att komplettera

resurser så att uthålligheten i försörjningen kommer att motsvara vad som krävs.

Behovet av livsmedel och dricksvatten skall kunna tillgodoses i alla delar av

landet, även vid produktionsbortfall och avbrott i transporterna. Detsamma skall

gälla för livsmedels- och dricksvattenkontroll.

 Förmåga skall finnas att följa och analysera utvecklingen och ett förändrat

hot på lång sikt inom ansvarsområdet och att anpassa beredskapsåtgärderna till

denna utveckling och ett förändrat hot.

 Försörjningen skall kunna upprätthållas även vid användandet av ABC-

stridsmedel.

 Funktionens förmåga inför angreppshot skall i akuta situationer kunna

utnyttjas vid fredsfrämjande och humanitära insatser inom ramen för samarbete i

internationella organisationer, förutsatt att resurser som förbrukas kan byggas

upp inom rimlig tid.

 Myndigheter inom funktionen skall ha en handlingsberedskap för snabba och

effektiva åtgärder. Resurser avsedda för kriser och krig skall även kunna

utnyttjas vid svåra påfrestningar på samhället i fred och därefter byggas upp

igen.

 I prop. 1994/95:25 (bet. 1994/95:FiU1, rskr. 1994/95:145) Vissa

ekonomisk-politiska åtgärder, m.m. framhölls att de fredstida lagringsmålen

kunde sänkas om möjligheterna till en säker import ökade. Mot bakgrund av de

väntade effekterna av ett närmare samarbete med länderna i Europa framhöll den

dåvarande regeringen att beredskapslagringen kunde minskas väsentligt.

Besparingen borde kunna uppgå till 200 miljoner kronor årligen. I 1994/95 års

budgetproposition (1994/95:100 bil. 10) anfördes att denna besparing var möjlig

mot bakgrund av planeringsförutsättningarna i 1992 års totalförsvarsbeslut, den

förändrade importsituation som uppstått i och med förändringarna i Europa och

det svenska EU-medlemskapet. Beredskapslagringen borde koncentreras på behoven i

krig. Riksdagen beslutade i enlighet med regeringens förslag

(bet. 1994/95:JoU13, rskr. 1994/95:291). I enlighet med Jordbruksverkets

beräkningar beslöt den dåvarande regeringen att den utförsäljning av

beredskapslager som var nödvändig för att nå besparingsmålet på 200 miljoner

kronor skulle generera en nettointäkt på minst 640 miljoner kronor till och med

den 31 december 1997.

 Enligt försvarsbeslutets första etapp skall totalförsvaret inte bara stå

berett att möta traditionella säkerhetspolitiska hot, utan även ett bredare

spektrum av hot och risker. Det civila försvaret skall värna civilbefolkningen

och trygga dess försörjning, kunna genomföra fredsfrämjande och humanitära

insatser samt stärka samhällets samlade förmåga att möta svåra påfrestningar på

samhället i fred. Regeringen ansåg att beredskapsläget med hänsyn tagen till de

förändrade uppgifterna för det civila försvaret, den ändrade hotbilden vid ett

väpnat angrepp samt de tillgångar och den förmåga som redan byggts upp medgav en

viss nedtoning av de ekonomiska resursanspråken för bl.a. försörjningsområdet

livsmedel. Hänsyn bör tas till behoven i ett fall där Sverige står neutralt vid

krig i vårt närområde. Frågan är därvid vilka möjligheterna är till import av

s.k. strategiska varor. Vidare bör åtgärderna på livsmedelsområdet i första hand

avse beredskapslagring av halvfabrikat och färdigvaror i de delar av landet,

väsentligen Norrland, där problem med försörjning kan uppstå vid ett väpnat

angrepp. Riksdagen delade denna uppfattning (bet. 1995/96:FöU1).

 De nya planeringsförutsättningarna där även förmågan vid svåra påfrestningar i

fred och förmågan att bistå i fredsfrämjande och humanitära insatser finns med

medför ett behov av att revidera den övergripande målsättningen för funktionen.

Beredskapslagring

Med anledning av besparingskraven i nyss nämnda budgetproposition avbröts

planerad återstående lageruppbyggnad av insatsvaror till jordbruket och

avvecklingen av dessa produkter började.

 I utförsäljningen ingick även, som en följd av möjlig lageruppbyggnad i en

krissituation och förändrade beräkningsnormer, vissa kvantiteter livsmedel och

livsmedelsråvara. Dessa tillgångar är ojämnt fördelade över landet. Ett angrepp

kan bl.a. leda till att områden i landet blir isolerade, att transporter till

landets norra delar omöjliggörs samt att produktion slås ut av olika skäl.

Lagringsmålen för norra Sverige motsvarar 90 % av energibehovet under ett väpnat

angrepp. Dessutom lagras livsmedelsråvara till förädlingsindustrin för en

situation efter ett krigsskede då transportförbindelserna med övriga landet

antas vara avbrutna.

 Lagringsmålen för livsmedel i södra och mellersta Sverige motsvarar

25 % av energibehovet under ett angrepp, medan 50 % av behovet lagras i form av

insatsvaror. Dessa lagringsmål delas upp i ett mål för fredstida lagring och ett

mål för kompletteringsanskaffning under ett återtagningsskede. En del av de

livsmedel som säljs ut har bedömts kunna kompletteringsanskaffas under en

ettårsperiod. Denna kompletteringsanskaffning beräknas kosta knappt 360 miljoner

kronor. Även komplettering av kemikalier för beredning av dricksvatten till en

kostnad av sex miljoner kronor kommer att behöva genomföras.

 Det säkerhetspolitiska läget och de särskilda förhållandena inom

livsmedelsområdet gör att regeringen anser att beredskapslagringen helt kan

avvecklas. Planeringen och säkerställandet av livsmedels-försörjningen bör kunna

ske på andra sätt än genom fredstida lagring av livsmedel. Vissa

lagringskostnader bedöms dock vara nödvändiga. Regeringen avser att ge

Jordbruksverket i uppdrag att mot denna bakgrund lämna förslag till den närmare

planeringen av beredskapen. En minskning av lagren bör ske i en takt som innebär

att onödiga förluster undviks.

20.3.14 Funktionen Arbetskraft

Anslaget avser funktionen Arbetskraft som omfattar främst frågor om

arbetskraftsförsörjning under höjd beredskap. Arbetsmarknadsstyrelsen är

funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Arbetskraft skall bedrivas så att |

| under höjd beredskap totalförsvarets behov av arbetskraft kan |

| tillgodoses. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Funktionens myndigheter har beredskapsverk och bemannade krigsorganisationer.

Funktionens personal är utbildad och övad.

 Behovet av att säkerställa nyckelpersonal kan för närvarande inte tillgodoses

på grund av en uppkommen finansieringsbrist. Innevarande budgetår anser sig inte

Arbetsmarknadsverket ha medel för att av Pliktverket köpa den nödvändiga

tjänsten för ändrad krigsplacering. Arbetsmarknadsstyrelsen har infört ett

tillfälligt stopp för ändrad krigsplacering tills dess att finansieringsfrågan

är löst.

Inriktning av planeringen

Arbetsmarknadsstyrelsen har till regeringen i skrivelse den 30 januari 1996

ifrågasatt behovet av en särskild fredstida planering av

arbetskraftsförsörjningen. Myndigheten hänvisar till att den rörlighet som finns

på arbetsmarknaden innebär att även utan särskild fredstida planering kan

behovet av arbetskraft tillgodoses genom kompletteringsutbildningar i händelse

av krigshot.

 Regeringen anser att funktionen Arbetskraft bör finnas kvar.

Arbetsmarknadsverket har en regional och lokal organisation som ger goda

förutsättningar att utöva funktionsansvaret. Ansvaret för funktionen Arbetskraft

bör därför även fortsättningsvis finnas hos Arbetsmarknadsstyrelsen.

 Arbetsmarknadsverkets roll skall ses som en del av totalförsvaret. Funktionen

Arbetskraft ställer krav på viss administration även i fredstid. Regeringen

anser det nödvändigt att det finns en samlad bild av arbetskraftsförsörjningen.

Personalplanläggningen av nyckelpersoner i k-företag m.m. bör därför ske på en

fortsatt god nivå i enlighet med de nya planeringsförutsättningarna.

 Beträffande frågan om finansiering av Totalförsvarets pliktverks tjänster

skall avgiftsfinansieringen av tjänsterna ändrad krigsplacering,

disponibilitetskontroll samt vissa andra nödvändiga avgifter för ADB-utbildning

till Pliktverkets datasystem (PLIS) ske genom Överstyrelsen för civil beredskap.

Överstyrelsen avses teckna avtal för den civila delen av totalförsvaret för

detta.

20.3.15 Funktionen Flyktingverksamhet

Funktionen Flyktingverksamhet omfattar dels uppgifter som motsvarar mottagande

av flyktingar och asylsökande som reguljärt förekommer i fredstid, dels

uppgifter som tillkommer i fråga om omhändertagande av flyktingar och andra

utlänningar som under kriser och krig kan komma att söka en fristad i Sverige.

Statens invandrarverk har ansvaret för funktionen.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Flyktingverksamhet skall bedrivas |

| så att flyktingar och asylsökande kan tas emot även under höjd |

| beredskap. Verksamheten skall bedrivas så att resurser och den |

| beredskap som skapas också kan utnyttjas vid svåra påfrestningar|

| på samhället i fred och för internationella fredsfrämjande och |

| humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen bedömer att funktionens möjligheter att verka enligt statsmakternas

krav och intentioner vid ett väpnat angrepp är god.

Inriktning av planeringen

Funktionen bör vid ett väpnat angrepp så långt möjligt med hänsyn tagen till

bl.a. inströmningen av asylsökande med ordinarie säkerhetsskydd kunna bedriva

verksamhet med samma grundläggande kompetens och flexibilitet som under normala

förhållanden. De skyddssökande bör kunna få nödvändig samhällsservice som är

anpassad efter krigsmiljöns särskilda krav. Kapaciteten bör kunna ökas under en

kompletteringsperiod. En förutsättning för detta är att befogenheter ges genom

författningsreglering för extraordinära situationer. Regeringen avser att senare

återkomma till riksdagen i denna fråga.

20.3.16 Funktionen Landskaps- och fastighetsinformation

Verksamheten inom funktionen Landskaps- och fastighetsinformation omfattar

åtgärder för att vid höjd beredskap säkerställa att totalförsvaret har tillgång

till landskapsinformation, hydrografisk information, geologisk information och

fastighetsinformation av erforderligt slag och i tillräcklig omfattning.

Funktionen leder och samordnar krigstryckningsorganisationen samt förbereder

stöd till totalförsvarets markanskaffning. Funktionen omfattar även

sekretessgranskning av kartor och flygbilder samt tillståndsgivning för

databaser med landskapsinformation.

 Lantmäteriverket är funktionsansvarig myndighet. Andra myndigheter med

uppgifter inom funktionen är lantmäterimyndigheterna i respektive län

Sjöfartsverket och Sveriges geologiska undersökning.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Landskaps- och fastighets- |

| information skall bedrivas så att totalförsvarets behov av |

| landskapsinformation, fastighetsinformation, hydrografisk |

| information, geologisk information samt stöd till |

| markanskaffning under höjd beredskap kan tillgodoses. Dessutom |

| skall krigstryckningsorganisationen kunna träda i kraft under |

| höjd beredskap. |

| |

| Verksamheten skall bedrivas så att de resurser och den |

| beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra |

| påfrestningar på samhället i fred och för internationella |

| fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen anser att beredskapsläget för funktionen är godtagbart men att vissa

brister föreligger. Tillgången på kartor för militära förband och

totalförsvarets ledning är, i det korta perspektivet, säkerställd. Tillgång till

fastighets- och landskapsorganisation i digitalt lagrad form är dock begränsad.

I det fall totalförsvarets behov skulle öka på grund av beredskapshöjning kan

funktionen i huvudsak anpassa produktionen i takt därmed. Tillgången till

digitala data kommer dock under avsevärd tid att vara begränsad och svår att

snabbt öka. Funktionen är dock känslig för störningar. Det finns brister

beträffande reservkraft och försörjningsplaner.

Inriktning av planeringen

Regeringen anser att funktionens myndigheter skall verka aktivt för att sprida

kunskap om den information och kompetens som finns att tillgå och hur den kan

användas inom det civila försvaret.

 Förutsättningarna för att snabbt och på ett juridiskt godtagbart sätt

säkerställa åtkomst av mark och fastigheter vid höjd beredskap bör förbättras.

 Insatser bör göras för att eliminera brister och osäkerheter i

produktionsapparaten under höjd beredskap. Insatser krävs även för att

tillgodose det växande behovet av digitalt lagrad fastighets- och

landskapsinformation. Möjligheter till ajourhållning på stor bredd av såväl

analog som digital information bör säkerställas.

 Under en kompletteringsperiod skall produktionen kunna inriktas på information

som är viktig för totalförsvaret. Fredslager av kartor och digitalt lagrad

information skall snabbt kunna distribueras till kunder inom totalförsvaret.

 Funktionens förmåga skall kunna utnyttjas vid internationella insatser. Vid

svåra påfrestningar på samhället i fred kan god tillgång till landskaps- och

fastighetsinformation, enligt regeringens uppfattning, få stor betydelse.

20.3.17 Funktionen Energiförsörjning

Verksamheten inom funktionen Energiförsörjning syftar till att tillgodose

samhällets behov av energi under säkerhetspolitiska kriser och i krig. Närings-

och teknikutvecklingsverket (NUTEK) är funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Energiförsörjning skall bedrivas så|

| att under höjd beredskap totalförsvarets och det övriga samhällets|

| behov av elkraft och annan energi kan tillgodoses. |

| Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser och den |

| beredskap som skapas också kan utnyttjas vid svåra påfrestningar|

| på samhället i fred och för internationella fredsfrämjande och |

| humanitära insatser. Åtgärderna inom funktionen skall säkerställa|

| åtaganden om försörjningsberedskap inom energiområdet som följer av|

| IEP-avtalet och medlemskapet i EU. |

--------------------------------------------------------------------

Bedömt beredskapsläge den 31 december 1996

Regeringen gör följande bedömning av beredskapsläget.

Förmågan att på nationell och regional nivå leda och samordna verksamheten inom

funktionen är godtagbar. Inom elförsörjningen

begränsas uthålligheten i ledningsförmågan av att drift-, övervaknings- och

kommunikationssystem är beroende av en fungerande elförsörjning.

 Förmågan att upprätthålla en fungerande elförsörjning och att prioritera

leveranserna av el bör förstärkas. Vitala funktioner med behov av kontinuerlig

eltillförsel kan inte i alla tänkbara lägen påräkna en säker försörjning. I

mindre strategiskt viktiga områden kan elförsörjningen upprätthållas helt eller

delvis. Det finns brister i förmågan att återupprätta en fungerande

elförsörjning. ABC-skyddet inom elförsörjningen är otillräckligt. Förmågan att

upprätthålla värmeförsörjningen utan fungeran- de ordinarie elförsörjning är

begränsad inom elberoende uppvärmnings system. Förmågan inom elförsörjningen är

en gränssättande faktor för hela totalförsvarets samlade förmåga.

 Inom bränsle- och drivmedelsförsörjningen finns krigslager av olja på en av

regeringen angiven nivå. Uthålligheten är god. Förmågan att upprätthålla

distributionen till prioriterade förbrukare och ABC-skyddet är godtagbar.

Tillgängligheten är godtagbar. Sveriges åtaganden om försörjningsberedskap inom

ramen för IEP-avtalet och EU är uppfyllda. Förmågan att genomföra

förbrukningsregleringar kan förbättras.

 Beredskapsläget inom elförsörjningen bedöms kunna förbättras något under en

anpassningsperiod, främst vad gäller robustheten i elsystemet, möjligheterna att

prioritera elförsörjningen, ABC-skyddet och reparationsförmågan. Förmågan att

upprätthålla och återupprätta en fungerande elförsörjning bedöms dock vara

otillräcklig också efter en anpassningsperiod. Planeringen för att genomföra

anpassningsåtgärder inom funktionen kan förbättras.

Ansvarsfördelning och organisation inom funktionen

Nuläge

Organisation och ansvarsfördelning

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) är central förvaltningsmyndighet

inom energiområdet och funktionsansvarig myndighet för funktionen

Energiförsörjning. Vid höjd beredskap har NUTEK det övergripande

samordningsansvaret för landets energiförsörjning och ansvar för försörjningen

med bränslen och drivmedel. NUTEK ansvarar för planering och genomförande av

förbrukningsregleringar av energi undantaget elektrisk kraft. NUTEK är

tillsynsmyndighet för lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol.

 Inom elförsörjningens område har NUTEK sedan Statens vattenfallsverk

ombildades till aktiebolag år 1992 det samordnande ansvaret för inriktning och

planeringen av beredskapsarbetet (prop. 1991/92:49, bet. 1991/92:NU10,

rskr. 1991/92:92). Kraftindustrin organiserade i samband med bildandet av

Vattenfall AB ett till branschorganisationen Kraftsam knutet kansli för den

branschgemensamma beredskapsplaneringen. Kansliet har senare ombildats till

bolaget Svensk Elberedskap AB, som ägs och finansieras av Svenska

Kraftverksföreningen. Den verkställande planeringen inom elbredskapens område

utförs av Svensk Elberedskap AB i enlighet med ett avtal med NUTEK. Inom NUTEK

finns en särskild beslutande nämnd, Krigsskyddsnämnden för kraftanläggningar

(KSN), som prövar ärenden enligt lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder

för vissa kraftanläggningar m.m.

 Övriga myndigheter med uppgifter inom funktionen är Elförsörjningsnämnden

(EFN). Statens oljelager (SOL), Affärsverket svenska kraftnät (Svenska

kraftnät), Statens kärnkraftinspektion (SKI) och Statens strålskyddsinstitut

(SSI). EFN träder i verksamhet i krig eller när regeringen annars bestämmer det

och övertar då NUTEK:s beredskapsuppgifter inom elförsörjningen. Nämndens

uppgift är att i samverkan med övriga totalförsvarsmyndigheter se till att

samhällets behov av elkraft tillgodoses genom att planera, leda och samordna

elförsörjningens resurser. Då regeringen beslutar om förbrukningsreglering av el

skall nämnden, i den utsträckning regeringen föreskriver, genomföra regleringen

och inrikta elproduktionen.

 SOL förvaltar de statliga, civila krigslagren av olja och oljelagrings

anläggningarna. I krig skall SOL i samverkan med bl.a. oljeföretagen försörja

totalförsvaret med bränslen och drivmedel.

 Svenska kraftnät driver och förvaltar det svenska storkraftnätet för el och de

statligt ägda utlandsförbindelserna. Verket har till uppgift att utöva

systemansvaret för elektrisk ström enligt 15 a § lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

(ellagen). Svenska kraftnät har därmed det övergripande ansvaret för att

elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller

delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av

el. Verket skall inom sitt verksamhetsområde svara för bl.a. den operativa

beredskapsplaneringen. När EFN är i verksamhet skall Svenska kraftnät bedriva

sin ordinarie verksamhet under nämndens ledning.

 SKI är central förvaltnings- och tillsynsmyndighet för kärneknisk verksamhet.

I verksamheten ingår bl.a. att granska säkerheten i kärntekniska anläggningar.

SKI beslutar om driftstillstånd för kärnkraftverken. Myndighetens uppgifter är i

huvudsak oförändrade under krigs- eller beredskapstillstånd.

 SSI är central förvaltningsmyndighet för frågor om skydd av människor, djur

och miljö mot skadlig verkan av joniserande och icke-joniserande strålning.

Myndighetens uppgifter inom funktionen Energiförsörjning är inte definierade.

Grunderna för oljelagringen

Beredskapslagringen av olja i Sverige är av två slag, lagring för fredstida

oljekriser och krigslagring. Lagringen för oljekriser tar sikte på allvarliga

störningar i oljeförsörjningen som uppstår i fredstid.

Krigslagringen tar sikte på situationer då landet antingen har blivit indraget i

krig eller står neutralt (krigssituationer).

 Lagring för oljekriser infördes med anledning av oljekrisen år 1973-1974. Kort

därefter anslöt sig Sverige tillsammans med flertalet andra OECD-länder till

avtalet om ett Interntionellt energiprogram, IEP. Avtalet innehåller

bestämmelser om bl.a. samordnade åtgärder för att möta oljeförsörjningskriser.

Genom IEP-avtalet har de anslutna ländema åtagit sig att hålla beredskapslager

av olja motsvarande 90 dagars nettoimport. Vid en kris skall länderna vidta

åtgärder för att begränsa oljekonsumtionen och medverka i ett system för

fördelning av tillgänglig olja. Genom EU-medlemskapet skall Sverige också följa

unionens bestämmelser som innebär krav på lager motsvarande 90 dagars

konsumtion. För svenskt vidkommande är kraven enligt IEP-avtalet och EU:s regler

likvärdiga.

 Lagring av olja för krigssituationer infördes redan före andra världskriget.

Från år 1957 har genomförts en rad oljelagringsprogram på grundval av skyldighet

enligt lag för oljehandeln och vissa storförbrukare att hålla beredskapslager av

olja, s.k. tvångslagring. Sedan år 1987 har staten svarat för lagringen för det

civila försvarets behov. Enligt riksdagens beslut år 1994 skall lager byggas upp

i näringslivet samtidigt som de statliga lagren avvecklas successivt.

 Uppgiften att förvalta och avveckla de statliga civila beredskaps-lagren

ligger sedan den 1 juli 1994 hos en särskild myndighet, Statens oljelager.

Avvecklingen skall vara avslutad år 1999.

 Beredskapslagringen av olja hos näringslivet grundas på lagringsskyldighet

enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol (LBOK) för den som

sålt eller förbrukat oljeprodukter. Sådan skyldighet gäller för alla importörer

och raffinaderiföretag. Denna lagring kan betecknas som allmän i den meningen

att lagrings-skyldigheten grundas på en viss, för alla lagringsskyldiga lika

stor andel av föregående års försäljning eller förbrukning. Regeringen

fastställer varje år denna andel, det s.k. lagringsprocenttalet, genom en

särskild förordning. Sedan år 1987 har andelen varit 25 % för ett antal viktiga

oljeprodukter ingående i fredskrislagren. Fr.o.m den 1 juli 1996 åläggs berörda

företag med stöd av LBOK även viss lagring för krigs-situationer. Omfattningen

av krigslagringen redovisas inte öppet. För vissa el- och värmeproducerande

anläggningar fastställs lagrings-skyldigheten enligt särskilda regler.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning och åtgärder |

| |

| Funktionen Energiförsörjning bör delas in i delfunktionerna |

| Elförsörjning och Bränsle- och drivmedelsförsörjning. |

| |

| NUTEK bör vara funktionsansvarig myndighet för funktionen |

| Energiförsörjning och ansvara för delfunktionen Bränsle- och |

| drivmedelsförsörjning. Statens oljelager har uppgifter inom |

| delfunktionen. |

| |

| Affärsverket svenska kraftnät (Svenska kraftnät) bör vara |

| ansvarig |

| myndighet för delfunktionen Elförsörjning. Statens |

| kärnkraftinspektion |

| har uppgifter inom delfunktionen. Elförsörjningsnämnden bör |

| avvecklas. |

| |

| Elförsörjningens regionala organisation bör bestå av elområden som|

| skall ledas av en elbefälhavare. Organisationen bör träda i |

| verksamhet i krig eller då regeringen annars bestämmer, och |

| verka |

| som regionala organ åt Svenska kraftnät. Den nuvarande |

| ordningen för det fredstida beredskapsarbetet på regional nivå bör|

| behållas |

| med de förändringar som följer av den nya organisationen inom |

| delfunktionen. |

| |

| NUTEK bör ansvara för ransoneringar och andra förbruknings- |

| regleringar inom energiområdet. |

| |

| Regeringen avser uppdra åt Svenska kraftnät och NUTEK att vidta|

| erforderliga åtgärder för att genomföra den nya ordningen. |

--------------------------------------------------------------------

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Avviker från regeringens bedömning.

Utredningen föreslår att funktionen Energiförsörjning delas i två nya

funktioner, nämligen Bränsle- och drivmedelsförsörjning samt Elförsörjning.

Enligt förslaget skall NUTEK vara funktionsansvarig myndighet för funktionen

Bränsle- och drivmedel. Enligt förslaget inrättas EFN som en myndighet i fred

med ansvar för funktionen Elförsörjning. EFN:s uppgifter i krigstid föreslås

oförändrade. Övriga myndigheter med uppgifter inom funktionen Elförsörjning är

enligt förslaget Statens kärnkraftinspektion och Affärsverket svenska kraftnät.

Remissinstanserna: Remissopinionen är delad till ELU:s förslag. Tillstyrker

förslaget gör bl.a. Försvarsmakten, Riksrevisionsverket, Banverket, Statens

järnvägar, Elsäkerhetsverket, Sveriges Radio AB, Sveriges Television AB,

Sveriges Industriförbund, Svenska Kraftverksföreningen, Svenska

Elverksföreningen och Riksförbundet Energileverantörema. Avstyrker förslaget gör

bl.a. Statskontoret, Överstyrelsen för civil beredskap, civilbefälhavarna,

NUTEK, Post- och telestyrelsen, Jordbruksverket och länsstyrelserna i Uppsala,

Hallands och Gävleborgs län.

Elberedskapsutredningens (EBU) förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning.

Hearing: Samtliga remissinstanser tillstyrker EBU:s förslag. Svenska

Kraftverksföreningen och Svensk Elberedskap AB anför att Svenska kraftnäts

ansvar för elberedskapen också bör omfatta tillsynsansvaret för

beredskapslagringen av olja och kol vid elproducerande anläggningar. Enligt

NUTEK och ÖCB bör NUTEK ansvara för denna uppgift i samråd med Svenska kraftnät.

Skälen för regeringens bedömning

Funktionsindelning

Det finns en viss utbytbarhet mellan energislagen i energisystemet inom

exempelvis uppvärmningssektorn, industrin och området för kraftgenerering. Det

finns även behov av avvägningar mellan dessa sektorer och transportsektorn.

Energisystemets flexibilitet bör tillvaratas i samband med försörjningsproblem

inom energiområdet i fred och i krig. Detta förutsätter en viss samordning av

försörjningen av bränsle- och drivmedel och av elkraft. Även i det fredstida

beredskapsarbetet finns det behov av samordning. För att säkerställa denna

samordning bör det övergripande ansvaret för beredskapsuppgifterna inom

energiområdet även i fortsättningen hållas samman inom en funktion

(Energiförsörjning).

 Förutsättningarna för verksamheten och beredskapsåtgärderna skiljer sig

väsentligt åt mellan elförsörjningssystemet och bränsle- och driv-

medelsförsörjningen. Verksamheten inom funktionen Energiförsörjning bör delas i

två delfunktioner, Bränsle- och drivmedelsförsörjning samt Elförsörjning.

Härigenom skapas förutsättningar för ett effektivt och målinriktat

beredskapsarbete i de två delarna av energisystemet samtidigt som behovet av

samordning inom energiberedskapen i stort tillgodoses.

Huvudmannaskap för funktionen Energiförsörjning och delfunktionen

Bränsle- och drivmedelsförsörjning

Den s.k. ansvarsprincipen bör vara vägledande för myndighetsorganisationen inom

funktionen Energiförsörjning. Myndighetsstrukturen och ansvarsförhållandena inom

energiområdet bör så långt möjligt vara den

samma i krig och i fred. Organisationsförändringarna vid övergången till

krigsorganisation bör minimeras.

 NUTEK är central förvaltningsmyndighet inom energiområdet och bör därmed vara

funktionsansvarig myndighet för funktionen Energiförsörjning. NUTEK skall svara

för de uppgifter som enligt beredskapsförordningen (1993:242) åligger en

funktionsansvarig myndighet. Verksamheten som funktionsansvarig myndighet bör

särskilt koncentreras till de uppgifter som är gemensamma för funktionen. NUTEK

skall bl.a. ta fram programplaner, beredskapslägesredovisningar och andra för

funktionen gemensamma planeringsdokument. NUTEK skall också samordna gemensamma

beredskapsförberedelser inom funktionen och svara för den funktionsgemensamma

utbildnings- och övningsverksamheten.

 NUTEK är tillsynsmyndighet enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av

olja och kol och bör därmed ansvara för delfunktionen Bränsle- och

drivmedelsförsörjning. NUTEK skall därmed inom delfunktionen svara för de

uppgifter som enligt beredskapsförordningen (1993:242) åligger en

funktionsansvarig myndighet. I fredstid skall NUTEK bl.a. samordna, inrikta och

utöva tillsyn över beredskapsförberedelserna inom delfuktionen. NUTEK skall även

se till att Sveriges åtaganden om försörjningsberedskap inom energiområdet som

följer av IEP-avtalet och medlemsskapet i EU uppfylls. Vid höjd beredskap skall

NUTEK bl.a. planera, leda och samordna resurserna inom bränsle- och drivme-

delsområdet. I delfunktionen Bränsle- och drivmedelsförsörjning skall även SOL

ingå.

 Regeringen avser att se över tillsynsansvaret för beredskapslagringen av olja

och kol vid elproducerande anläggningar. Tillsvidare bör NUTEK behålla detta

tillsynsansvar och lösa uppgiften i samråd med Svenska kraftnät.

Huvudmannaskap för delfunktionen Elförsörjning

ELU föreslog att EFN skall inrättas som en myndighet i fredstid, med ansvar för

den föreslagna funktionen Elförsörjning. Flera remissinstanser är kritiska till

förslaget. Som skäl anförs bl.a. att EFN:s uppgifter i fredstid och i krig

skiljer sig åt. Vidare anförs att förslaget skapar oklarheten om

ansvarsfördelningen mellan EFN och Svenska kraftnät och att det är osäkert om

myndigheten kan hävda beredskapsintresset mot bakgrund av bl.a. dess föreslagna

anknytning till kraftbranschen.

 Enligt EBU bör ansvaret för delfunktionen Elförsörjning läggas på Svenska

kraftnät. Som skäl anförs att Svenska kraftnät som systemansvarig myndighet

enligt ellagen har ett kortsiktigt operativa ledningsansvar för

elförsörjningen.Vidare anförs att verksamheten med elanläggningarnas

driftsäkerhet har nära anknytning till elberedskapen. Enligt EBU kommer därmed

myndighetsstrukturen inom elförsörjningens område att överensstämma i fred och

krig i enlighet med ansvarsprincipen. Remissinstanserna stöder EBU:s förslag.

 EBU:s förslag enligt regeringens mening bör ligga till grund för

ansvarsfördelningen inom delfunktionen Elförsörjning. Därmed övertar Svenska

kraftnät i allt väsentligt EFN:s uppgift att i krig planera, leda och samordna

elförsörjningens resurser. EFN bör därför avvecklas. EFN:s krigsorganisation

bör i tillämpliga delar övertas av Svenska kraftnät. Genom förslaget renodlas

beredskapsansvaret inom elförsörjningen till att omfatta produktion, överföring

och distribution av elkraft.

 Som ansvarig myndighet för delfunktionen Elförsörjning skall Svenska kraftnät

i fredstid delta i gemensam verksamhet för funktionen Energiförsörjning, såsom

exempelvis studier, planering och övningar. Vidare ingår att samordna, inrikta

och utöva tillsyn över elföretagens beredskapsförberedelser, samt att utbilda

och öva krigsplacerad personal och civilpliktiga inom delfunktionen.

 Vid höjd beredskap skall Svenska kraftnät leda och samordna elförsörjningens

resurser och att ta fram underlag för beslut om prioriteringar av

elanvändningen. Vidare ingår då ett övergripande ansvar för reparationer och

underhåll av anläggningar i elsystemet. I ansvaret ligger också att i samband

med förbrukningsreglering av el svara för verkställigheten av

tillämpningsföreskrifter.

 Förfogandelagen (1978:262) och ransoneringslagen (1978:268) träder i

tillämpning vid höjd beredskap eller då regeringen annars bestämmer. Svenska

kraftnät kan i sådana situationer efter regeringens bestämmande utöva sin

verksamhet med stöd av dessa lagar. Därmed vidgas verkets befogenheter inom

elförsörjningen. De befogenheter som enligt ellagen följer med systemansvaret

kvarstår vid höjd beredskap.

Övriga myndigheter inom delfunktionen Elförsörjning

SKI bör vara beredskapsmyndighet inom delfunktionen Elförsörjning. Nuvarande

ordning när det gäller ansvarsförhållandena inom kärnsäkerhetsområdet bör bestå.

SKI:s uppgifter inom elberedskapen skall vara oförändrade.

 Elsäkerhetsverket är tillsynsmyndighet för elsäkerhetsfrågor enligt ellagen

och ansvarar för de statliga insatserna för att bl.a. bygga upp, upprätthålla

och utveckla en god säkerhetsnivå för elektriska anläggningar och elektrisk

materiel. Det finns beröringspunkter mellan elsäkerhet och elberedskap.

Exempelvis är de reparationer av elektriska anläggningar som kan förekomma i

krig förenade med särskilda säkerhetsproblem. Elsäkerhetsverket kan tillföra

kompetens inom elsäkerhetsområdet till beredskapsarbetet och bör därför ingå i

delfunktionen Elförsörjning. Det finns således anledning att överväga om

Elsäkerhetsverket bör vara beredskapsmyndighet inom delfunktionen Elförsörjning.

 Det är en uppgift för Svenska kraftnät att i samråd med Elsäkerhetsverket

närmare överväga om Elsäkerhetsverket bör vara beredskapsmyndighet inom

delfunktionen Elförsörjning och att precisera verkets ansvar och uppgifter i ett

sådant sammanhang.

 SSI har inte några direkta uppgifter inom elförsörjningsområdet och bör inte

ingå i delfunktionen Elförsörjning. Institutets beredskapsuppgifter bör

koncentreras till funktionen Befolkningsskydd och räddningstjänst.

Regional organisation inom delfunktionen Elförsörjning

Den nuvarande ordningen för elförsörjningens regionala beredskapsorganisation

fastställdes genom regeringsbeslut den 25 augusti 1988. Enligt beslutet skall

organisationen bestå av självständiga myndigheter i två nivåer; elområden på

högre regional nivå och elblock på lägre regional nivå. Elområdet leds av en

elbefålhavare. Elblocket leds av en elblockchef. Organisationen inrättas i krig

eller då regeringen annars bestämmer och knyts till enskilda företag inom

elförsörjningen.

 Den regionala organisationen för elberedskapen bör anpassas till tillgången på

ledningsresurser och det regionala ledningsbehovet inom elförsörjningen, samt

till förhållandena i övrigt på elmarknanden. Organisationen bör bestå av en

nivå, s.k. elområden. Vid höjd beredskap eller då regeringen annars bestämmer

bör elområdet ledas av en elbefälhavare. Elbefälhavaren skall verka som

regionala organ åt Svenska kraftnät. Elbefälhavaren skall leda och samordna de

åtgärder som krävs inom elområdet för att prioriterade behov av elkraft skall

kunna tillgodoses. Om Svenska kraftnät inte kan utöva en central ledning över

elförsörjningen skall elbefälhavaren självständigt leda verksamheten inom

elområdet.

 Kraftsam Elberedskap, sedermera Svensk Elberedskap AB, har i skrivelse den 22

juni 1993 (N93/1329) lämnat förslag till bl.a. ny regional organisation för

elberedskapen. Förslaget har remissbehandlats. Remissinstanserna var i huvudsak

positiva till förslaget. EBU har lämnat ett förslag till regional organisation.

Remissinstanserna tillstyrker EBU:s förslag. Förslagen från Kraftsam

Elberedskaps och EBU överenstämmer i allt väsentligt med regeringens bedömning.

 De fredstida beredskapsförberedelserna på regional nivå utförs för närvarande

av s.k. elområdeskanslier, som även har till uppgift att vara kansli åt

elbefälhavaren i krig. Kanslierna är knutna till enskilda företag inom

elförsörjningen och finansieras delvis av dessa. Verksamheten vid kanslierna

regleras i avtal mellan Svensk Elberedskap AB och det enskilda företag dit

kansliet är knutet.

 Dagens ordning för det fredstida beredskapsarbetet på regional nivå är enligt

regeringens mening ändamålsenlig och bör behållas med de förändringar som följer

av att Svenska kraftnät skall ansvara delfunktionen Elförsörjning. Det är en

uppgift för Svenska kraftnät att med berörda företag i varje region sluta avtal

om elbefälhavarorganisationen och elområdeskansliernas verksamhet.

 I vissa delar av landet förekommer ett frivilligt samarbete mellan elföretagen

i s.k. storstörningsorganisationer. Samarbetet syftar till att underlätta

samverkan i samband med fredstida störningar. En del elområdeskanslier har

uppgifter inom storstörningsorganisationerna. Det är en uppgift för Svenska

kraftnät att tillsammans med berörda företag pröva förutsättningarna för en

ytterligare integration mellan elområdes- och storstörningsorganisationen och

att vidta erforderliga åtgärder.

Ansvaret för förbrukningsregleringar inom energiförsörjningen

Enligt den nuvarande ordningen skall NUTEK i samråd med Överstylresen för civil

beredskap planera och samordna ransoneringar och andra regleringar som gäller

förbrukning av energi. Vidare har NUTEK till uppgift att, i den utsträckning

regeringen föreskriver, genomföra förbrukningsreglering av energi, undantaget

elkraft för vilket EFN har motsvarande uppgift.

 I samband med ransonering och andra förbrukningsregleringar anger regeringen

inriktningen av prioriteringarna i stort. Energifunktionen har utifrån denna

övergripande inriktning att se till att de prioriterade verksamheternas behov av

energi så långt möjligt kan tillgodoses. Ansvaret för förbrukningsregleringar

inom energiområdet bör samlas vid NUTEK. Verket bör överta EFN:s uppgift att

genomföra förbrukningsregleringar av elkraft. Svenska kraftnät och övriga organ

inom elförsörjningen bör inte ha någon del i myndighetsbeslut som rör enskilda

förbrukare i samband med förbrukningsregleringar utan endast svara för

verkställigheten av tillämpningsföreskrifter om förbrukningsreglering. En viktig

uppgift är att lämna beslutsunderlag om tillförsel och förbrukning av energi

till NUTEK och andra organ som beslutar om prioritering av energianvändningen.

 Enligt regeringens bedömning kan förmågan att genomföra förbruk-

ningsregleringar av energi förbättras. Regeringen avser att göra en översyn av

behovet av ytterligare förändringar inom området.

Svenska kraftnäts arbete med beredskapsfrågor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens åtgärder |

| |

| Ett s.k. insynsråd inrättas vid Svenska kraftnät för att |

| tillförsäkra branschföreträdare och berörda myndigheter insyn och|

| inflytande i arbetet med elberedskap. |

--------------------------------------------------------------------

Elberedskapsutredningens (EBU) förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Hearing: EBU:s förslag tillstyrkes överlag. Svenska kraftnät, Svenska

Kraftverksföreningen och Svenska Elverksföreningen betonar vikten av att

verksamheten särskiljs i Svenska kraftnäts verksamhet och organisation. Svenska

Elverksföreningen framhåller att insynsrådet måste vara kraftfullt och ha ett

reellt inflytande.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt EBU finns det inte några direkt

motstridiga intressen mellan uppgifterna inom delfunktionen Elförsörjning och de

frågor Svenska kraftnät ansvarar för. Enligt EBU bör emellertid

elberedskapsarbetet organiseras på ett sätt som möjliggör att verksamheten kan

bedrivas självständigt i förhållande till Svenska kraftnäts övriga verksamhet.

Vidare framhålls att det är angeläget att andra berörda myndigheter och

elkraftbranschen får insyns- och påverkansmöjligheter i elberedskapsarbetet.

 Regeringen vill i detta sammanhang informera riksdagen om sina övervägandena

rörande formerna för ledningen av Svenska kraftnäts verksamhet som ansvarig

myndighet för delfunktionen Elförsörjning.

 Svenska kraftnät leds av en lekmannastyrelse. Under styrelsen leds

verksamheten av en generaldirektör. Denna ordning skall gälla även när det

gäller verksamheten med elberedskap. Den personal som skall arbeta med

beredskapsuppgifterna skall vara anställd av Svenska kraftnät och vara

underställd myndighetens ledning.

 I syfte att tillförsäkra företagen inom elbranschen och viktiga

totalförsvarsmyndigheter inflytande och insyn i verksamheten med elberedskap

avser regeringen attt inrätta ett s.k. insynsråd vid Svenska kraftnät. Rådet

skall höras innan beslut fattas i beredskapsfrågor. Rådet skall utses av

regeringen och skall bestå av experter på beredskapsfrågor och elförsörjningen.

Bland myndigheterna skall Överstyrelsen för civil beredskap, NUTEK och

Försvarsmakten vara företrädda. Elkraftindustrin bör företrädas av bl.a.

branschföreningarna. Rådet skall kvarstå under säkerhetspolitiska kriser och i

krig och då ingå i Svenska kraftnäts krigsorganisation.

 EFN inrättades ursprungligen som en myndighet för ransoneringsfrågor (prop.

1976/77:74, bet. 1976/77:FöU13, rskr. 1976/77:311) I detta sammanhang anfördes

att emedan förbrukningsregleringar starkt kan påverka den enskildes liv borde de

regleringsorgan som inrättas ha förtroendemannainslag. I EFN kom det därför ingå

företrädare för bl.a. de politiska partierna och arbetsmarknadens parter. Som en

följd av att uppgiften att utfärda tillämpningsföreskrifter i samband med

förbrukningsreglering av el överförs till NUTEK kvarstår inte längre behovet av

förtroendemannainslag i det centrala ledningsorganet för elförsörjningen.

Beredskapsansvar för företag inom elförsörjningen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning och åtgärder |

| |

| Företagen inom elförsörjningen ansvarar i fred för att förebygga,|

| åtgärda och hantera störningar inom det egna verksamhetsområdet.|

| Företagen bör ha motsvarande ansvar i krig och upprätthålla |

| verksamheten under sådana förhållanden. |

| |

| Regeringen avser återkomma till riksdagen med förslag till |

| regelverk för elberedskapsområdet. |

--------------------------------------------------------------------

Ellagstiftningsutrednings (ELU) bedömning: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De remissinstanser som berör frågan tillstyrker ELU:s

bedömning.

Elberedskapsutredningens (EBU) bedömning: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Hearing: EBU:s överväganden och förslag tillstyrkes.

Skälen för regeringens bedömning: Elföretagens medverkan i beredskapsarbetet är

av stor betydelse för möjligheterna att uppnå en god beredskap inom

elförsörjningen. Med elföretag avses elproduktionsföretag, elhandelsföretag,

nätföretag, m.fl. Elföretagen bör upprätthålla sin verksamhet även i samband med

säkerhetspolitiska kriser och i krig. Företagen bör ansvara för att förebygga,

åtgärda och hantera de störningar som kan inträffa inom det egna verksamhets-

området i krig på motsvarande sätt som för fredstida störningar. Därmed kan den

kompetens och kännedom om bl.a. produktions- och konsumtionsförhållanden och

elektriska anläggningar som finns hos företagen utnyttjas också under dessa

omständigheter. Elföretagens ansvar för elberedskapen bör även innefatta

finansieringen av beredskapsåtgärderna. Huvuddragen i regeringens förslag till

finansieringssystem för elberedskapen redovisas nedan.

 Företagens fredstida elberedskapsarbete skall inriktas, samordas och

utvärderas av Svenska kraftnät. Det är en uppgift för Svenska kraftnät att

närmare precisera de beredskapsförberedelser som skall genomföras.För närvarande

regleras elföretagens medverkan i beredskapsarbetet i lag (1982:1004) om

skyldighet för näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer, m.fl. att delta i

totalförsvarsplaneringen (näringsidkarlagen). Ägare av vissa elkraftanläggningar

kan åläggas att vidta fysiska skyddsåtgärder enligt lagen (1942:335) om

särskilda skyddsåtgärder vid elektriska anläggningar, m.m.

 ELU har föreslagit en ny lag som reglerar omfattningen och karaktären av

elföretagens skyldigheter att vidta beredskapsåtgärder i sina anläggningar. Den

föreslagna lagstiftningen ställer mer omfattande krav än den nuvarande lagen

(1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa elekriska anläggningar m.m. och

skall enligt förslaget ersätta denna. Flertalet remissinstanser tillstyrker

ELU:s lagförlag. Vissa remissinstanser, bl.a. Överstyrelsen för civil beredskap

och NUTEK anför att en mer långtgående lagstiftning som reglerar elföretagens

beredskapsskyldigheter bör övervägas.

 EBU skall enligt sina direktiv lämna förslag till de författningsändringar och

övrig lagreglering som behövs inom elberedskapsområdet. ELU:s förslag till ny

krigsskyddslag skall härvid utgöra en utgångspunkt. Vidare skall EBU överväga

behovet av lagstiftning för att reglera lednings- och befogenhetsförhållanden i

krig och elföretagens medverkan i beredskapsarbetet. EBU skall senast den

30 september 1996 redovisa förslag till den lagstiftning som kan behövas.

Regeringen avser att återkomma till riksdagen i denna fråga.

Principer för finansiering av energiberedskapen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning |

| |

| Kostnaderna för åtgärder inom delfunktionen Elförsörjning skall |

| finansieras genom en avgift (elberedskapsavgift) som betalas |

| av innehavare av nätkoncession. |

| |

| Avgiftssystemet bör träda i kraft den 1 juli 1997. Regeringen |

| avser att senare lägga fram förslag om regleringen av en sådan |

| avgift. |

--------------------------------------------------------------------

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Avviker från regeringens förslag.

Utredningen föreslår att beredskapsåtgärderna huvudsakligen finansieras med

skattemedel över statsbudgeten. Vid ny- och ombyggnation av elektriska

anläggningar skall ägaren åläggas att finansiera vissa beredskapsåtgärder.

Beredskapslagring av olja vid elproducerande anläggningar skall finansieras av

anläggningsägaren.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker ELU:s förslag.

Elberedskapsutredningen: Överensstämmer med regeringens förslag.

Hearing: Flertalet remissinstanser tillstyrker EBU:s överväganden och förslag.

Överstyrelsen för civil beredskap framhåller att statsmakterna genom att införa

en avgiftsfinansiering reducerar möjligheterna att göra avvägningar mellan olika

funktioner när det gäller civilförsvarsmedlens användning. Enligt Överstyrelsen

för civil beredskap bör därför elberedskapsavgiftens användningsområde

definieras så brett som möjligt. Svenska Kommunförbundet och Svenska Elverks-

föreningen anför att elberedskapen är en kollektiv nyttighet och att den därför

bör finansieras med skattemedel.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt lagen (1942:335) om särskilda

skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar kan ägaren till en anläggning över en

viss storlek åläggas att på egen bekostnad ge anläggningen ett utförande som är

lämpligt från skyddssynpunkt. Vidare kan ägare till elproducerande anläggningar

av viss storlek åläggas att hålla beredskapslager av olja med stöd av lagen

(1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol. För beredskapsåtgärder i

elektriska anläggningar lämnas sedan år 1987 statsbidrag i form av ett

investeringsbidrag. Företag inom elbranschen svarar därutöver för de kostnader

som hänförs till bl.a. krigsplanläggning, medverkan i övningar och viss

utbildning. Svenska Kraftverksföreningen finansierar verksamheten vid Svensk

Elberedskap AB och lämnar ekonomiskt stöd till elområdeskanslierna. Dessa

finansieras i övrigt av det enskilda elföretag dit kansliet är knutet.

 Företag som är verksamma inom energiförsörjningen bör svara för finansieringen

av beredskapsåtgärderna inom området. Inom oljeförsörjningsområdet ansvarar de

lagringsskyldiga från den 1 juli 1996 med stöd av lagen (1984:1049) om

beredskapslagring av olja och kol för en del av lagringen av olja för det civila

försvarets behov i krigssituationer (prop. 1994/95:176, bet. 1994/95:NU25, rskr.

1994/95:393). Fram till år 1999 skall de lagringsskyldiga successivt överta hela

ansvaret för krigslagringen i samband med att beredskapslagringen vid Statens

oljelager avvecklas. De lagringsskyldiga svarar därmed för finansieringen av

beredskapslagringen för krig i likhet med vad som gäller för lagringen för

fredstida oljekriser.

 Elförsörjningsområdet bör i likhet med oljesektorn svara för sina

beredskapskostnader. Därmed åstadkoms en högre grad av konkurrensneutralitet

mellan energislagen.

 Kraven på beredskapsåtaganden inom oljeförsörjningsområdet är generellt

utformade. Motsvarande möjlighet finns inte inom elförsörjningsområdet. Det

finns stora skillnader inom landets regioner och delar av elsystemet vad gäller

behovet av beredskapsåtgärder. Generellt riktade krav kan medföra att kostsamma

beredskapsåtgärder med liten beredskapsnytta genomförs. Beredskapsåtgärderna

inom elförsörjningsområdet bör genomföras selektivt genom att individuellt

utformade krav på åtgärder riktas till det enskilda elföretaget. Därmed uppnås

en hög kostnadseffektivitet i beredskapsarbetet. För att uppnå

konkurrensneutralitet bör företaget erhålla statsbidrag för de åtgärder som

genomförs.

 Utredningen om det civila försvarets finansiering har i betänkandet

Finansieringen av det civila försvaret (SOU 1996:58) föreslagit bl.a. att

beredskapskostnaderna inom infrastrukturområdena, däribland elförsörjningen,

skall finansieras genom en särskilt offentligrättslig avgift. Utredningens

överväganden och förslag, remissinstansernas synpunkter och regeringens

principiella ställningstaganden redovisas i kapitel 19.

 EBU har föreslagit principer för ett avgiftsystem för elberedskapen som bl.a.

innebär att en offentligrättsligt reglerad beredskapsavgift som tas ut av

nätägare skall införas. Flertalet remissinstanser tillstyrker EBU:s förslag.

 Regeringen anser att bidragssystemet för elberedskapen bör finansieras genom

att en offentligrättslig avgift införs inom elförsörjningsområdet. Ett sådant

finansieringssystem är konkurrensneutralt såväl gentemot oljesektorn som mellan

företagen inom elförsörjningen. Vidare skapas förutsättningar för ett effektivt

medelsutnyttjande. Regeringen avser att återkomma till riksdagen våren 1997 med

ett förslag i finansieringsfrågan. Inriktningen bör dock vara att

beredskapsavgiften skall träda i kraft den 1 juli 1997. För första hälften av

budgetåret 1997 bör verksamheten finansieras genom att medel anvisas ur

kvarstående medel ur XII huvudtiteln Energi anslag

E 2. Åtgärder inom energiförsörjningen.

 Regeringen föreslår i prop. 1996/97:1 Förslag till statsbudget för år 1997 att

riksdagen godkänner att Svenska kraftnät som en ram för rörlig kredit under år

1997 får ta upp riksgäldslån om högst 100 miljoner kronor. Vidare föreslår

regeringen att denna rörliga kredit, i avvaktan på att en beredskapsavgift

införs, bör kunna användas för finansiering av beredskapsverksamheten under

första halvåret 1997 i den mån anslagssparandet från anslaget XII huvudtiteln

Energi anslaget E2. Åtgärder inom energiförsörjningen inte är tillfyllest.

Finansieringen och kostnaderna för elberedskapen bör vara särskilda i Svenska

kraftnäts bokföring och redovisning.

 Sedan budgetåret 1988/89 har regeringen haft riksdagens bemyndigande att inom

vissa ramar låta staten ta på sig ekonomiska förpliktelser i samband med

planering av sådana beredskapsåtgärder till vilka det har lämnats bidrag ur

anslaget XII huvudtiteln Energi anslaget E 2. Åtgärder inom elförsörjningen. Det

senast lämnade bemyndigandet avser perioden t.o.m. budgetåret 1997/98. Med

hänsyn till de förändringar av elberedskapens finansiering som regeringen avser

att föreslå avser regeringen inte nu begära en förlängning av bemyndigandet.

Bemyndigandet att besluta om sådana åtgärder bör

övergå från NUTEK till Svenska kraftnät i samband med att Svenska kraftnät

övertar ansvaret för elberedskapen.

 NUTEK har i programplanen för funktionen Energiförsörjning perioden 1997 -

2001 beräknat funktionens medelsbehov till i genomsnitt 315 miljoner kr per år,

eller sammanlagt 1 572,5 miljoner kr. Av dessa medel beräknas elberdskapens

medelsbehov uppgå till i genomsnitt ca 300 miljoner kr per år. Bedömningen

omfattar kostnader för elberedskapen med nuvarande ambitionsnivå och inriktning.

NUTEK:s bedömning är en indikation på det sammanlgda årliga avgiftsuttag som kan

bli aktuellt då elberedskapsavgiften införs.

Inriktning av planeringen

Inriktning

Känsligheten för störningar i elförsörjningen är ett av de mest betydande

problemen inom beredskapsområdet och en gränssättade faktor för hela

totalförsvarets samlade förmåga. Insatser som gäller elförsörjningen bör liksom

hittills prioriteras.

 Funktionens övergripande mål skall vara vägledande för planeringen. För att

kunna uppfylla detta skall verksamheten vad gäller elförsörjningen inriktas mot:

- att en fungerande elförsörjning till prioriterade användare kan upprätthållas.

Driften av elsystemet skall kunna upprätthållas utan ordinarie elförsörjning

till styr-, övervaknings- och kommunikationssystem. Förutsättningarna för

övergång till drift av elsystemet i separata delsystem (ö-drift) skall

ytterligare prövas och utvecklas.

- att reparationer för att upprätthålla och återupprätta ett sammanhängande

elförsörjningssystem skall kunna genomföras. Behovet av ABC-skydd bör beaktas.

Fredstida personal- och reparationsresurser skall utnyttjas och förstärkas med

pliktpersonal.

 Skillnader mellan regioner i den militära hotbilden mot elsystemet och i

betydelse för totalförsvaret skall beaktas i beredskapsarbetet.

Beredskapsåtgärderna inom elförsörjningen skall samordnas med de statliga

insatserna för att installera reservkraftaggregat.

 Delfunktionen Elförsörjning skall kunna medverka med reparationsresurser vid

humanitära internationella insatser.

 Vad gäller bränsle- och drivmedelsförsörjningen skall verksamheten inriktas

mot:

- att försörjningen med drivmedel och bränslen till prioriterade användare skall

kunna upprätthållas vid höjd beredskap. Härvid skall lager lokaliseras så att

totalförsvarets behov tillgodoses. Vidare skall tillgången säkras på lämpliga

lagringsutrymmen som kan användas för att öka krigslagringen av importerade

varor i ett ändrat säkerhetspolitiskt läge.

 Det skall finnas planering för att under en anpassningsperiod kunna höja

beredskapen inom energiområdet genom bl.a. utbildning, övning,

materielanskaffning och skyddsåtgärder.

Anpassning av krigslagren till rådande säkerhetspolitiska situation

Riksdagen beslutade år 1994 att de statliga lagren av olja för det civila

försvarets behov i krigssituationer skall avvecklas och lager i stället byggas

upp i näringslivet (prop. 1993/94:141,bet. 1993/94:NU19,rskr. 1993/94:311).

Enligt riksdagens beslut år 1995 skall lagringen ske enligt samma system som

gäller för beredskapslagringen för fredstida oljekriser (prop. 1994/95:176,bet.

1994/95:NU25,rskr. 1994/95:393). Upp- byggnaden av krigslagren i näringslivet

påbörjas under

innevarande lagringsår och skall ha slutförts under år 1999 då den statliga

lagringen upphör.

 I prop. 1994/95:176 Beredskapslagring av olja och kol framhöll regeringen att

bedömningar av framtida krisers och krigs karaktär påverkar förutsättningarna

för beräkningen av de beredskapslager av olja som behöver hållas, i vad avser

såväl storleken som sammansättningen av lagren. Regeringen ansåg det önskvärt

att sådana förändringar snabbt skulle få genomslag i de lagringskrav som riktas

mot företagen och aviserade bl.a. mot den bakgrunden att någon form av

kontrollstation hösten 1995 skulle beakta eventuella ändringar i

förutsättningarna. Tidpunkten valdes med hänsyn till att riksdagen då beräknades

ha tagit ställning till den första etappen av beslutet för nästa

försvarsbeslutsperiod. Vid en sådan kontrollstation skulle även vissa frågor om

gasollagring behandlas.

 Kontrollstationen har väsentligen bedrivits som ett led i programplanearbetet.

Utöver de allmänna planeringsanvisningarna till Överstyrelsen för civil

beredskap lämnade regeringen den 7 december 1995 tilläggsanvisningar avseende

oljelagringen. I dessa fick Överststyrelsen bl.a. uppdraget att särskilt beakta

möjligheten att under planeringsperioden upprätthålla beredskapen med lägre

lagringsnivåer än tidigare. Vidare har NUTEK fått ett särskilt uppdrag att

redovisa principer för hur det, i samband med att ansvaret för krigslagringen av

olja överförs till näringslivet, skall kunna säkerställas att lagren lokaliseras

på ett sätt som överensstämmer med det förbrukningsmönster som kan förutses vid

ett väpnat angrepp, att rimlig hänsyn tas till behovet av fortifikatoriskt skydd

samt att tillgången tryggas på lagringsutrymmen som är lämpade för upplagring i

ett skärpt säkerhetspolitiskt läge. I regleringsbrevet för 1995/96 fick NUTEK i

uppdrag att redovisa en analys av möjligheterna att, såvitt gäller lagring för

oljekriser, låta även säljare av gasol fullgöra sin lagringsskyldighet helt

eller till övervägande del med annat bränsle. Samtliga uppdrag har av

myndigheterna redovisats till regeringen under hösten 1995 och våren 1996.

 Överstyrelsen för civil beredskap/NUTEK har utifrån de nya

planeringsförutsättningarna och gjorda antaganden om ett väpnat angrepps

karaktär och omfattning och mot bakgrund av genomförda revideringar av

konsumtionsnivåerna föreslagit en neddragning av volymerna, sammanlagt och för

andra produkter än flygfotogen. För den senare produkten har myndigheterna

föreslagit en betydande ökning. Beräkningarna har legat till grund för två

beslut av regeringen i juni 1996 om omfattningen av krigslagren för lagringsåret

1996/97. Det ena beslutet avser näringslivets lagringsskyldighet, det andra

avser den lagring som sker genom Statens oljelagers försorg. Regeringen avser

att lägga in en motsvarande kontrollstation avseende lagringsvolymerna inför

lagringsåret 1997/98.

 Några av de frågor som förutskickades ingå i 1995 års kontrollstation är

fortfarande under beredning. Det gäller bl.a. frågan om en viss del av behovet

av bränsle och drivmedel skall kunna täckas med upplagring i krisskeden och den

därmed sammanhängande frågan om s.k. malpåseläggning av lagerutrymmen. Även

frågan om generella medgivanden att lagra ersättningsbränslen för gasol är under

fortsatt beredning. NUTEK har föreslagit att nuvarande ordning med individuell

prövning behålls.

20.3.18 Funktionen Försörjning med industrivaror

Funktionen omfattar verksamhetsgrenarna Funktionssamordning, Försörjning med

industrivaror och Uppdragsverksamhet. Överstyrelsen för civil beredskap är

funktionsansvarig myndighet.

Mål

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag |

| |

| Verksamheten inom funktionen Försörjning med industrivaror skall|

| bedrivas så att produktion av varor och tjänster möjliggörs under|

| en anpassningsperiod inför ett angreppshot med iståndsatta |

| styrkor. Verksamheten skall även bedrivas så att de resurser och|

| den beredskap som skapas också skall kunna utnyttjas vid svåra |

| påfrestningar på samhället i fred och för internationella |

| fredsfrämjande och humanitära insatser. |

--------------------------------------------------------------------

 Försörjningskommissionen bedöms ha god förmåga.

 Beredskapsläget är godtagbart beträffande flertalet försörjningsviktiga

industribranscher. Beredskapsläget är emellertid inte tillfredsställande

beträffande elektronikindustrin, som är starkt importberoende, och på

kemiområdet (bl.a. avseende lösningsmedel). På verkstadsområdet finns allvarliga

brister beträffande reparationskapacitet och reservdelar.

 På teko-området är kapaciteten för konfektionering så knapp att den inte torde

räcka för att täcka både sjukvårdens och Försvarsmaktens behov. Stora delar av

den berörda industrin har dessutom flyttats utomlands. Beredskapsläget kan

därför inte förbättras med industriella åtgärder.

Inriktning av funktionen

Dimensionerande för planeringen inom funktion Försörjning med industrivaror är

det fall som bedöms kunna inträffa först om några år i ett förändrat

omvärldsläge. Sannolikt kommer sådana politiska och militära förvarningar att

ges, att en resurskomplettering kan genomföras. Med anledning härav bör

beredskapslagren reduceras. Vidare kommer beredskapsavtal av nuvarande slag att

minska. Kommande avtal bör mer få karaktären av lagrings- och omsättningsavtal.

Tyngdpunkten i beredskapsarbetet bör - till följd av det ökade internationella

beroendet, större känslighet för störningar samt osäkerhet om den

säkerhetspolitiska och ekonomiska utvecklingen - fortsättningsvis att ligga på

analys- och planeringsarbetet samt på internationell uppföljning. Detta ställer

krav på viss kompetensutveckling hos personalen. Huvuddelen av kostnaderna

kommer dock även fortsättningsvis att avse beredskapsavtal och

beredskapslagring. Lagringsåtgärder inriktas på strategiska varor som inte kan

anskaffas genom resurskomplettering.

 Följande slag av beredskapsåtgärder bör öka i betydelse: företagsplanläggning

och företagskontakter inkluderande risk- management-analyser, förberedelser för

omställning av produktion, återvinning och återanvändning, FoU-projekt,

internationellt samarbete inkluderande krishandelsavtal samt modifierade

beredskapsavtal.

 Den förändrade hotbilden och osäkerheten inför framtiden medför, att

Överstyrelsen skall eftersträva att genomföra beredskapsåtgärder som ger största

möjliga handlingsfrihet och flexibilitet, för att höjningen av krigsdugligheten

skall kunna genomföras inom en ettårsperiod, och då vidta de åtgärder som då

bedöms vara de mest angelägna för att klara de krav som ställs på funktionen.

Detta ställer krav på en nära kontakt med näringslivet och en förmåga att tolka

och analysera utvecklingen rätt samt att därefter planera och genomföra

åtgärder.

20.4 Verksamhetsområde C - Kustbevakningen och vissanämnder m.m.

20.4.1 Kustbevakningen

Kustbevakningen har till uppgift att, i enlighet med sin instruktion och andra

särskilda föreskrifter, utföra sjöövervakning och annan kontroll- och

tillsynsverksamhet samt miljöräddning till sjöss.

Kustbevakningen har i sin planering utgått från att de övergripande målen och

verksamhetsmålen i 1995 års regleringbrev i stort kommer att vara vägledande

även för perioden 1997-2001.

Övergripande mål för perioden 1997 - 2001

Kustbevakningen skall inom svenskt sjöterritorium och svensk ekonomisk zon

bedriva övervakningsverksamhet och kontroll i syfte att begränsa brottsligheten

och så att säkerheten till sjöss liksom respekten för lagar och andra

föreskrifter ökar.

Kustbevakningen skall bedriva miljöräddningstjänst till sjöss så att

konsekvenserna till följd av olyckor och utsläpp till sjöss kan begränsas.

Kustbevakningen skall även ha en hög beredskap för sjöräddningstjänst och bidra

till att säkerheten till sjöss ökar, människor kan räddas och följderna av

personskador begränsas.

Kustbevakningen skall medverka i internationellt samarbete för att utveckla

gränskontroll, brottsbekämpning till sjöss, miljöskydd till sjöss och annan

sjöövervakning. Därvid skall särskilt beaktas behov och möjligheter avseende

länderna kring Östersjön.

Kustbevakningens person- och varukontroll till sjöss vid den svenska delen av

EU:s yttre gräns skall hållas på en hög nivå genom en effektiv patrullering. Det

skall finnas förmåga att ingripa mot varje misstänkt överträdelse av gällande

bestämmelser.

Utvecklingen i Östeuropa och EU-medlemskapet

Kustbevakningen har för åren 1997-2001 utarbetat en fördjupad

anslagsframställning med en särskild omvärldsanalys. Syftet med omvärldsanalysen

var att komma fram till hur verksamheten påverkas och förändras av vår omvärld

samt vilka resurser myndigheten behöver för att hantera konsekvenserna av dessa

förändringar.

 Den genomförda omvärldsanalysen visar främst på två faktorer som berör

Kustbevakningens verksamhet: utvecklingen i Östeuropa och EU- medlemskapet.

 De växande ekonomierna och den industriella utvecklingen i de f.d. öststaterna

innebär ökad fartygstrafik i Östersjön som i sin tur ställer krav på ökad

övervakning från Kustbevakningen. Den ökade fartygstrafiken från Öst ökar risken

för oljeutsläpp på grund av att antalet oljetransporter ökat och att dessa sker

med fartyg som inte uppfyller säkerhetskraven för ändamålen. Ytterligare en

orsak är brist på miljömedvetande bland besättningen på dessa fartyg.

 EU-medlemskapet berör Kustbevakningens verksamhet främst avseende

fiskekontrollen och den yttre gränskontrollen. En gemensam fiskeförvaltning med

strängare kontrollkrav för fisket såväl inom som utom EU har tillkommit. Den

yttre gränskontrollen har ökat i omfattning efter Sveriges inträde i EU. EU:s

sjögränser betraktas som tredjelandsgränser både vad avser personer och varor.

Förutom att Sveriges kust är en av unionens längsta med två yttre gränser, en

runt kusten och en runt Gotland, är den dessutom en av de mest svårövervakade

genom vidsträckta skärgårdsområden och glesbygd. Även EU-medlemskapet innebär

därför ett väsentligt ökat övervakningsbehov till sjöss.

20.4.2 Nämnder m.m.

Totalförsvarets chefsnämnd

Övergripande mål

Totalförsvarets chefsnämnd skall verka för samordning av viktiga centrala

myndigheters verksamhet inom totalförsvaret i fred.

 Chefsnämnden skall särskilt följa samhällsutvecklingen i landet och verka för

att de krav som totalförsvaret ställer beaktas i samhällsplaneringen.

Bidrag till Svenska röda korset

Den verksamhet som Sverige bedömt skall bedrivas med anledning av ratificeringen

av Genèvekonventionerna regleras i dag i efterforskningsförordningen

(1988:1039). Av förordningen framgår att den i konventionerna angivna officiella

nationella byrån skall upprättas i form av Efterforskningsbyrån för krigsfångar

och civilinternerade (EKC) från den tidpunkt regeringen bestämmer. För att

förbereda EKC:s verksamhet finns en särskild delegation, EKC-delegationen, med

företrädare för närmast berörda myndigheter och organisationer. Enligt ett avtal

mellan staten och Svenska röda korset (fortsättningsvis Röda

korset) lämnar Röda korset biträde åt EKC-delegationen och åt EKC när den har

inrättats.

 EKC och EKC-delegationens uppgifter har varit föremål för översyn under

innevarande budgetår. Detta har lett till att regeringen föreslår en ny struktur

för verksamheten. Fr.o.m. den 1 januari 1997 föreslås Delegationens uppgifter

övertas - såvitt avser den föreslagna nationella upplysningsbyråns verksamhet -

av Röda korset i enlighet med ett avtal, som avses upprättas mellan staten och

Röda korset. Detta har regeringen redovisat i kapitel 18.

 Sammanfattningsvis innebär den nya ordningen att den nu gällande

efterforskningsförordningen kommer att upphävas och nu befintligt avtal med Röda

korset kommer att säga upp. I stället kommer ett nytt avtal om en nationell

upplysningsbyrå att tecknas mellan staten och Röda korset. Avtalet kommer att

reglera såväl beredskapsförberedelserna för den nationella upplysningsbyrån,

inklusive inrättandet av en särskild delegation för förberedelsearbetet, som en

situation då den nationella upplysningsbyrån har upprättats.

 Regeringen fäster - så som också har påpekats i kapitel 18 - stor vikt vid de

uppgifter som Röda korset utför när det gäller efterforskning och

familjeåterförening och avser att även i fortsättningen stödja Röda korsets

verksamhet i denna del. Ett särskilt avtal mellan staten och Röda korset rörande

dessa uppgifter kommer därför också att tecknas.

20.5 Verksamhetsområde D - Stödverksamhet

Fortifikationsverket

Det övergripande målet för Fortifikationsverket är att fastigheterna skall

förvaltas så att

- god hushållning och hög ekonomisk effektivitet uppnås,

- ändamålsenliga mark-, anläggnings- och lokalresurser kan tillhandahållas till

 konkurrenskraftiga villkor,

- fastigheternas värden långsiktigt tas till vara.

Fortifikationsverket skall inom ramen för de övergripande målen anpassa sin

verksamhet till förändrade förutsättningar under försvarsbeslutsperioden.

Ambitionen när det gäller miljöarbetet skall i tillämpliga delar motsvara den

som gäller för andra stora fastighetsförvaltare.

Försvarets materielverk

Det övergripande målet för Försvarets materielverk är att genom en

kostnadseffektiv och säker materielanskaffning bidra till att stärka den samlade

försvarsförmågan.

 Försvarets materielverk skall inom ramen för det övergripande målet anpassa

verksamheten till förändrade förutsättningar under försvarsbeslutsperioden. Av

särskild betydelse är att ytterligare förbättra affärsmässigheten i

upphandlingen samt att bistå Försvarsmakten i dess planering för förmåga till

anpassning.

Totalförsvarets pliktverk

Det övergripande målet för Totalförsvarets pliktverk är att svara för att

myndigheter och andra som har bemanningsansvar inom totalförsvaret får stöd och

service i frågor avseende bemanning med totalförsvarspliktiga som skrivs in för

värnplikt eller civilplikt.

 Totalförsvarets pliktverk skall inom ramen för det övergripande målet anpassa

verksamheten till förändrade förutsättningar under försvarsbeslutsperioden.

Försvarshögskolan

Det övergripande målet för Försvarshögskolan är att genom utbildning och

forskning stödja totalförsvarets kompetensuppbyggnad och chefsutveckling av

såväl militär som civil personal.

Försvarets radioanstalt

Det övergripande målet för Försvarets radioanstalt är att inhämta underrättelser

genom signalspaning enligt den inriktning som regeringen, Försvarsmakten och

övriga uppdragsgivare anger.

Försvarets forskningsanstalt

Det övergripande målet för Försvarets forskningsanstalt är att med beaktande av

krav på relevans och vetenskaplig kvalitet bedriva forskning och

utredningsarbete för totalförsvaret samt till stöd för nedrustning och in-

ternationell säkerhet.

Flygtekniska försöksanstalten

Det övergripande målet för Flygtekniska försöksanstalten är att främja

utvecklingen av flygteknik inom landet.

Stöd till frivilliga försvarsorganisationer inom totalförsvaret

Bidrag ges som stöd till de frivilliga försvarsorganisationer som anges i bilaga

till förordningen (1994:524) om frivillig försvarsverksamhet för den del av

deras verksamhet att främja totalförsvaret som omfattar ledning/administration,

försvarsupplysning och rekrytering.

21 Författningskommentar

21.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1403)

 om höjd beredskap

Lagens rubrik ändras på så sätt att det även framgår att lagen innehåller en

definition av begreppet totalförsvar.

1 §

I denna paragrafs första stycke föreskrivs vad som i fredstid avses med

totalförsvar. Härvid framgår det att totalförsvar avser en verksamhet och inte

en organisation. Totalförsvarsverksamhet utgörs av sådana åtgärder som utöver

den ordinarie verksamheten behövs just för att förbereda samhället för

krigsförhållanden.

Andra styckets första och andra meningar motsvarar lagens nuvarande

1 § första stycke. Av styckets sista mening framgår att under högsta beredskap

är totalförsvar all den samhällsverksamhet som då skall bedrivas.

Totalförsvarsbegreppet vidgas alltså under högsta beredskap - på samma sätt som

gäller i dag enligt beredskapförordningen - till att omfatta alla de åtgärder

som behövs för att ställa om samhället och utgör hela den samhällsverksamhet som

då skall bedrivas.

Tredje stycket talar om att totalförsvar består av verksamhet av två olika slag

- militär verksamhet som är militärt försvar och civil verksamhet som är civilt

försvar. Det militära försvaret är inte någon myndighet utan avser den militära

verksamhet som bedrivs av myndigheten Försvarsmakten och andra organ. Den

militära verksamheten bedrivs dock huvudsakligen inom just Försvarsmakten. Det

civila försvaret omfattar all den civila verksamhet som utgör totalförsvar, det

vill säga alla de beredskapsförberedelser som statliga civila myndigheter,

kommuner, landsting och kyrkliga kommuner samt enskilda, företag, föreningar

m.fl. vidtar i fredstid och all den civila verksamhet som behövs under

krigsförhållanden för att stödja Försvarsmakten, skydda och rädda liv och

egendom, trygga en livsnödvändig försörjning och upprätthålla viktiga

samhällsfunktioner.

2 §

Av denna paragraf framgår att resurserna för totalförsvar skall utformas för att

även kunna användas vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser

samt för att kunna stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra

påfrestningar på samhället. Alla de resurser som finns för

totalförsvarsverksamhet bör givetvis så långt möjligt och ändamålsenligt kunna

utnyttjas även vid annan verksamhet i fred. I denna paragraf föreskrivs

emellertid en direkt skyldighet att vid utformningen av totalförsvarsresurser -

såväl personella som materiella - ta hänsyn till att resurserna också skall

kunna användas i de nämnda situationerna. Detta innebär inte en utvidgning av

verksamhetsområdet för totalförsvaret. Totalförsvarsresurserna ställs till

förfogande för det samhällsorgan som normalt har att hantera t.ex. svåra

påfrestningar på samhället. Den typ av totalförsvarsresurser som kan komma till

användning är bland annat lednings- och personalresurser, förplägnads- och

förläggningsresurser, transportresurser, materiel och reservkraft. Paragrafen

har efter förslag från Lagrådet utformats i närmare anslutning till den

formulering som användes i regeringens prop. 1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse

(s.52). För att undvika att totalförsvar uppfattas som en organisation har

regeringen valt att inte använda begreppet totalförsvar i bestämd form. I

stället har regeringen valt att skriva "totalförsvarsresurser". Förändringen av

paragrafens utformning medför inte någon ändring av paragrafens innehåll i sak.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 1 § andra och tredje styckena.

4 - 7 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 2 - 5 §§. Hänvisningen till 1 § i nuvarande 2

och 3 §§ har dock ändrats till en hänvisning till 3 § i konsekvens med övriga

ändringar i lagen.

21.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1720) omcivilt försvar

8 kap. 13 §

Paragrafen motsvarar den bestämmelse som regeringen avser att i förordning

utfärda beträffande statliga myndigheters uppgiftsskyldighet till den nationella

upplysningsbyrån med anledning av 1949 års Genèvekonventioner med

tilläggsprotokoll. Enligt första stycket skall alla uppgifter om vistelseort,

hälsotillstånd och liknande förhållanden som avser krigsfångar och andra

skyddade personer som avses i 1949 års Genèvekonventioner med tilläggsprotokoll

lämnas till Totalförsvarets pliktverk respektive Statens invandrarverk.

Uppgiftsskyldigheten gäller endast krigsfångar och andra skyddade personer som

är i Sveriges våld, dvs. personer som är frihetsberövade eller vilkas

rörelsefrihet på annat sätt är begränsad. Med andra skyddade personer än

krigsfångar avses främst civilinternerade, dvs. personer som har bedömts vara en

säkerhetsrisk och därför tagits i förvar. I övrigt hänvisas till respektive

konvention i fråga om vilka personer som är att anse som skyddade enligt

konventionerna och tilläggsprotokollen.

Uppgifter om krigsfångar skall lämnas till Totalförsvarets pliktverk och

uppgifter gällande andra skyddade personer än krigsfångar skall lämnas till

Statens invandrarverk. Dessa myndigheter har sedan att lämna uppgifterna vidare

till den nationella upplysningsbyrån. Av den förordning som - enligt vad nyss

sagts - regeringen avser att utfärda samt av avtalet mellan staten och Svenska

röda korset kommer att framgå att den nationella upplysningsbyrån kommer att

vara upprättad under krig eller annan väpnad konflikt som Sverige deltar i från

den tidpunkt som regeringen bestämmer. Konsekvensen av detta blir att någon

uppgiftsskyldighet inte kan göras gällande annat än om regeringen har fattat

beslut om att den nationella upplysningsbyrån skall upprättas.

I andra stycket stadgas att uppsamlade värdeföremål och handlingar som lämnas

kvar av skyddade personer samt handlingar och värdeföremål som efterlämnas av

avlidna skyddade personer skall samlas in och vidarebefordras på samma sätt som

gäller för upplysningar. Det skall dock vara fråga om handlingar och

värdeföremål som kan antas vara av vikt för den skyddade personens närmast

anhöriga. Uppgift skall också lämnas om var avlidna skyddade personers gravar är

belägna.

8 kap. 14 §

Svenska röda korset skall under vissa förutsättningar upprätta den nationella

upplysningsbyrån. För att förbereda denna verksamhet kan Röda korset behöva

visst bistånd med att förbereda den nationella upplysningsbyråns verksamhet från

myndigheter och andra organ som kan komma att få sådan information som avses i

föregående paragraf. I denna paragraf har kommuner, landsting och kyrkliga

kommuner ålagts en skyldighet att lämna Svenska röda korset sådant biträde.

Regeringen avser att i förordning ålägga statliga myndigheter motsvarande

skyldighet.

9 kap.

I samband med att den nya säkerhetsskyddslagen (1996:627) infördes upphävdes de

tidigare 1 och 2 §§ med tillhörande rubriker i detta kapitel. Samtidigt

beslutades att den tidigare 3 § skulle benämnas 1 § och att kapitelrubriken

skulle vara "Tystnadsplikt". Av förbiseende beslutades däremot inte att

underrubriken "Tystnadsplikt" närmast före den tidigare 3 § skulle utgå.

Regeringen har nu föreslagit att detta misstag rättas till samtidigt som en ny 2

§ införs i kapitlet.

9 kap. 2 §

Den typ av uppgifter som anställda vid den nationella upplysningsbyrån kommer

att hantera kommer att vara uppgifter som är sekretessbelagda. Uppgifterna kan

vara sekretessbelagda bl.a. med hänsyn till rikets säkerhet (försvarssekretess),

med hänsyn till utländsk makt (utrikessekretess) eller med hänsyn till den

enskildes integritet. Därför har en tystnadspliktsregel tagits in i denna

paragraf. Tystnadsplikten skall omfatta den som deltar eller har deltagit i

verksamheten hos den nationella upplysningsbyrån. Tystnadsplikten utgör dock

inte hinder för den som deltar i verksamheten hos den nationella

upplysningsbyrån att vidarebefordra sådana uppgifter till CTA.

21.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen(1980:100)

7 kap. 14 §

I paragrafen införs ett nytt tredje stycke. Av det nya stycket framgår att de

uppgifter som lämnas till Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverk

för vidarebefordran till den nationella upplysningsbyrån med anledning av 1949

års Genèvekonventioner och tilläggsprotokollen till konventionerna omfattas av

sekretess. Sekretessen gäller inte om det står klart att uppgiften kan röjas

utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen gäller

med ett s.k. omvänt skaderekvisit. Det innebär att det föreligger en presumtion

för att uppgiften omfattas av sekretess.

För att de sekretessbelagda uppgifterna skall kunna lämnas vidare till den

nationella upplysningsbyrån har det i ett nytt femte stycke införts en regel som

möjliggör för Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverk att lämna de

sekretessbelagda uppgifterna vidare till denna byrå. För att sekretessregeln i

det nya stycket inte skall bli utan verkan har den kompletterats med en

bestämmelse i 9 kap. 2 § lagen om civilt försvar om tystnadsplikt för den som

deltar eller har deltagit i sådan verksamhet hos den nationella upplysningsbyrån

som omfattar befattning med denna typ av uppgifter.

Förteckning över remissinstanser som beretts tillfälle att yttra sig över

följande betänkanden och rapporter

1. Betänkande Svenska insatser för internationell katastrof- och flyktingshjälp

- Kartläggning, analys och förslag (SOU 1995:72)

SIDA, Försvarsmakten, Militärhögskolan, Försvarshögskolan, Kustbevakningen,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för

psykologiskt försvar, Totalförsvarets pliktverk, Socialstyrelsen, Statens

naturvårdsverk, Rädda barnen, Svenska Röda korset och Sveriges Psykologförbund.

2. Betänkande av CFF-utredningen Finansieringen av det civila försvaret (SOU

1996:58)

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för

psykologiskt försvar, Rikspolisstyrelsen, Socialstyrelsen, Post- och

Telestyrelsen, Statens jordbruksverk, Närings- och teknikutvecklingsverket,

Riksrevisionsverket, Statskontoret, Affärsverket svenska kraftnät, Banverket,

Vägverket, Luftfartsverket, Civilbefälhavaren i södra civilområdet,

Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen

i Norrbottens län, Posten AB, Telia AB, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Svenska Arbetsgivarföreningen, Svensk Elberedskap AB,

Sveriges Television AB, Sveriges Radio AB och TERACOM Svensk Rundradio AB.

3. Betänkande Utvecklad samordning inom det civila försvaret och

fredsräddningstjänsten (SOU 1996:86)

Rikspolisstyrelsen, SIDA, Kommerskollegium, Försvarsmakten, Försvarshögskolan,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för

psykologiskt försvar, Försvarets forskningsanstalt, Civilbefälhavaren i

Mellersta civilområdet, Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen, Post- och

telestyrelsen, Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Statskontoret,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Statens

jordbruksverk, Arbetsmarknadsstyrelsen, Statens invandrarverk, Närings- och

teknikutvecklingsverket, Länsstyrelsen i Malmöhuslän, Länsstyrelsen i

Norrbottens län,

4. Rapporten Organisation och arbetsformer för EKC och EKC-delegationen

Försvarsmakten, Värnpliktsverket (numera Totalförsvarets pliktverk),

Överstyrelsen för civil beredskap, EKC-delegationen, Statens invandrarverk,

Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet och Svenska Röda korset.

5. Betänkandena Totalförsvarspliktiga m 95 en utvärdering av de

totalförsvarspliktigas medinflytande och deras sociala och ekonomiska situation

under grundutbildningen (SOU 1995:118) och Totalförsvarspliktiga m 95 förslag om

jobb/studier efter muck, bostadsbidrag, dagpenning och försäkringar (SOU

1996:18)

Försvarsmakten, Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk,

Totalförsvarets pliktverk, Nämnden för personalvård för totalförsvarspliktiga,

Överklagandenämnden för totalförsvaret, Riksförsäkringsverket,

Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Centrala studiestödsnämnden,

Arbetsmarknadsstyrelsen, Kammarkollegiet, Statens trygghetsnämnd,

Försäkringskasseförbundet, Officersförbundet, Värnpliktsrådet samt

Civilpliktsrådet.

6. Betänkande Ekonomisk politik under kriser och i krig (SOU 1992:75)

Arbetsmarknadsstyrelsen, Exportkreditnämnden, Finansinspektionen, Fullmäktige i

Sveriges Riksbank, Försvarets forskningsanstalt, Förvarshögskolan,

Generaltullstyrelsen, Kommerskollegium, Konjunkturinstitutet,

Riksförsäkringsverket, Riksgäldskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Styrelsen för psykologiskt försvar, Stockholms Fondbörs, Överbefälhavaren och

Överstyrelsen för civil beredskap.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1403) om höjd beredskap

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar

3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-05-23

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i

Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 15 maj 1996 (Försvarsdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1992:1403) om höjd beredskap,

2. lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar,

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Maria Hedegård.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om höjd beredskap

I 2 § i det remitterade förslaget har tagits in en bestämmelse om att det vid

utformningen av totalförsvarsresurser skall beaktas att resurserna även skall

kunna användas vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser samt

för att kunna stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra

påfrestningar på samhället.

Enligt Lagrådets mening bör bestämmelsen utformas i närmare anslutning till den

formulering som användes i prop. 1995/1996:12 (s. 52). Lagrådet föreslår att

bestämmelsen får följande lydelse:

"Totalförsvarets resurser skall utformas så att de även kan användas vid

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser och stärka samhällets

förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar på samhället."

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Försvarsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 september 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén, Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Regeringen beslutar proposition 1996/97:4 Totalförsvar i förnyelse - etapp 2.