Regeringens proposition

2000/01:108

Åtgärder mot inställda huvudförhandlingar i brottmål vid tingsrätterna m.m.

Prop.

2000/01:108

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 22 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen ett antal ändringar i rättegångsbalken och

delgivningslagen (1970:428) som syftar till att minska antalet inställda

huvudförhandlingar i brottmål vid tingsrätterna. Förslagen innebär i huvudsak

följande. Kravet på utevaro vid ett tidigare tillfälle för att domstolen skall

kunna döma till fängelse i den tilltalades utevaro tas bort. Möjligheterna till

uppskov med huvudförhandling i mål där den tilltalade är anhållen eller häktad

föreslås mjukas upp för mer omfattande mål. Slutligen föreslås att tingsrätt

skall kunna använda förenklad delgivning i de fall där den tilltalade i samband

med föreläggande av ordningsbot eller utredning av ett brott som enligt 48 kap.

13 § rättegångsbalken kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot fått

information om att sådan delgivning kan komma att användas i tingsrätten i

händelse av att åtal väcks.

Vidare föreslår regeringen, som ett led i pågående reformering av

domstolsväsendet, att det genom en förordning skall kunna bestämmas att ett

ärende om företagsrekonstruktion, skuldsanering eller felparkering skall

handläggas av en annan tingsrätt än den tingsrätt som enligt de nu gällande

reglerna är behörig. En förutsättning skall dock vara att de båda tingsrätterna

har sina domkretsar inom samma län.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 5

2.2 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428) 10

2.3 Förslag till lag om ändringen i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

12

2.4 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334) 13

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

 14

3 Ärendet och dess beredning 15

4 Bakgrund 15

5 Överväganden och förslag 18

5.1 När den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen 18

5.2 Tidsfristen för huvudförhandling i mål med häktad 25

5.3 Häktning vid lindriga brott 26

5.4 Uppdelning av handläggningen i brottmål 28

5.5 Förenklad delgivning i brottmål 31

5.6 Vissa forumregler 37

6 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 42

7 Ekonomiska konsekvenser 42

8 Författningskommentar 43

8.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 43

8.2 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428) 44

8.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

44

8.4 Förslaget till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334) 44

8.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:764) om

företagsrekonstruktion 45

Bilaga 1 Förslag till lagtext i promemorian Inställda huvudförhandlingar

- förslag till åtgärder 46

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorian

 Inställda huvudförhandlingar - förslag till åtgärder 53

Bilaga 3 Promemorian Vissa processrättsliga frågor rörande forumregler

54

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorian

 Vissa processrättsliga frågor rörande olika forumregler 64

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 65

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 75

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 mars 2001 76

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428),

3. lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift,

4. lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334),

5. lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion.

2

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 36 kap. 1 §, 45 kap. 14 och 15 §§ samt 46 kap. 15 § skall ha följande

lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 46 kap. 15 a § med följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 kap.

1 §1

Var och en, som inte är part i målet, får höras som vittne. I brottmål får dock

målsäganden inte vittna, även om han ej för talan.

I brottmål får vittnesförhör inte heller äga rum med någon som har åtalats för

medverkan till den gärning förhöret gäller eller för någon annan gärning som har

 omedelbart samband med den gärningen.

Vad som sägs i andra stycket om den som har åtalats skall också gälla den som

för gärning som där avses

1. är skäligen misstänkt och har underrättats om misstanken enligt 23 kap. 18 §,

2. har meddelats strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot, eller

3. till följd av beslut enligt bestämmelser om åtalsunderlåtelse eller särskild

åtalsprövning ej har åtalats.

Skall någon som avses i andra eller tredje stycket höras i en rättegång som inte

 avser åtal mot honom själv, gäller i fråga om kallelse till förhandling och

påföljd för utevaro från förhandlingen samt i fråga om förhöret vad som sägs om

tilltalade i 31 kap. 4 §, 37 kap. 1 §, 45 kap. 15 § samt 46 kap. 15 § första

stycket. I fråga om rätt till ersättning för inställelse vid förhandling gäller

36 kap. 24 och 25 §§.

Skall någon som avses i andra eller tredje stycket höras i en rättegång som inte

 avser åtal mot honom själv, gäller i fråga om kallelse till förhandling och

påföljd för utevaro från förhandlingen samt i fråga om förhöret vad som sägs om

tilltalade i 31 kap. 4 §, 37 kap. 1 §, 45 kap. 15 § samt, med undantag för vad

som sägs om häktning, 46 kap. 15 §. I fråga om rätt till ersättning för

inställelse vid förhandling gäller 36 kap. 24 och 25 §§.

45 kap.

14 §2

Rätten bestämme, så snart ske kan, tid för huvudförhandlingen. För behandling av

 rättegångsfråga eller del av saken, som må avgöras särskilt, må

huvudförhandling utsättas, ehuru målet i övrigt ej är berett till

huvudförhandling.

Rätten skall bestämma tid för huvudförhandling så snart som möjligt. För

behandling av en rättegångsfråga eller en del av saken, som får avgöras

särskilt, får huvudförhandling sättas ut, trots att målet i övrigt inte är

berett till huvudförhandling.

Är den tilltalade anhållen eller häktad, skall huvudförhandling hållas inom en

vecka från den dag, då åtalet väcktes, om ej till följd av åtgärd, som avses i

11 eller 12 §, eller annan omständighet längre uppskov är nödvändigt. Har den

tilltalade häktats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för hans

häktande.

Är den tilltalade anhållen eller häktad, skall huvudförhandling hållas inom en

vecka från den dag, då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt på

grund av åtgärd som avses i 11 eller 12 §, målets omfattning eller annan

omständighet. Har den tilltalade häktats efter åtalet, skall tiden räknas från

dagen för hans eller hennes häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom en månad

från den dag då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt till följd

av åtgärd som avses i 11 eller 12 § eller annan omständighet. Har reseförbudet

meddelats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för delgivning av

beslutet.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom en månad

från den dag då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt på grund av

 åtgärd som avses i 11 eller 12 §, målets omfattning eller annan omständighet.

Har reseförbudet meddelats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för

delgivning av beslutet.

15 §3

Till huvudförhandlingen skall åklagaren kallas. Biträder målsäganden åtalet

eller för han eljest talan jämte åklagaren eller skall han höras i anledning av

åklagarens talan, skall ock målsäganden kallas. Skall målsäganden infinna sig

personligen, förelägge rätten honom vite.

Till huvudförhandlingen skall åklagaren kallas. Biträder målsäganden åtalet

eller för han eller hon annars talan jämte åklagaren eller skall han eller hon

höras i anledning av åklagarens talan, skall även målsäganden kallas. Skall

målsäganden infinna sig personligen, skall rätten förelägga honom eller henne

vite.

Den tilltalade skall kallas till huvudförhandlingen i stämningen eller genom

särskild kallelse. Skall han infinna sig personligen eller krävs det att han på

annat sätt är närvarande, skall rätten förelägga honom vite. Om det finns

anledning att anta att den tilltalade inte skulle iaktta ett sådant

föreläggande, får rätten förordna att han skall hämtas till huvudförhandlingen.

Kan målet enligt 46 kap. 15 § komma att avgöras trots att den tilltalade har

inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, skall han i kallelsen

erinras om detta. Rätten förordnar om inställandet av den som är anhållen eller

häktad.

Om kallande av vittne och sak-

kunnig gälle vad i 36 och 40 kap. är stadgat.

Den tilltalade skall kallas till huvudförhandlingen i stämningen eller genom

särskild kallelse. Skall han eller hon infinna sig personligen eller krävs det

att han eller hon på annat sätt är närvarande, skall rätten förelägga honom

eller henne vite. Om det finns anledning att anta att den tilltalade inte skulle

 följa ett sådant föreläggande, får rätten besluta att han eller hon skall

hämtas till huvudförhandlingen. Kan målet enligt 46 kap. 15 a § komma att

avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har

uteblivit, skall han eller hon i kallelsen erinras om detta. Rätten beslutar om

inställandet av den som är anhållen eller häktad.

Bestämmelser om kallande av vittne och sakkunnig finns i 36 och 40 kap.

46 kap.

15 §4

Uteblir den tilltalade från rättegångstillfälle för huvudförhandling eller

inställer han sig genom ombud då han har förelagts att infinna sig personligen,

skall rätten förelägga nytt vite eller förordna, att han skall hämtas till

rätten antingen omedelbart eller till senare dag.

Uteblir den tilltalade från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling eller

inställer han eller hon sig genom ombud då han eller hon har förelagts att

infinna sig personligen, skall rätten i första hand pröva om målet kan avgöras

enligt 15 a §. Är det inte möjligt att avgöra målet skall rätten besluta att den

 tilltalade skall

1. kallas på nytt vid vite,

2. hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag eller

3. häktas, om det finns förutsättningar för det.

Kan saken utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den tilltalade

 har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, om

1. det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i

högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i

förening,

2. den tilltalade, sedan stämning har delgetts honom, har avvikit eller håller

sig undan på sådant sätt att han inte kan hämtas till huvudförhandlingen eller

3. den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans närvaro på

grund därav inte är nödvändig.

I fall som avses i andra stycket 1 får fängelse ådömas endast om den tilltalade

tidigare har uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling i målet

 eller då har inställt sig endast genom ombud. Har åtalet efter det tidigare

rättegångstillfället utvidgats till att avse ytterligare gärning, får fängelse

ådömas endast om anledning fanns att döma till fängelse för de gärningar som

åtalet avsåg innan det utvidgades.

Med de påföljder som anges i andra stycket 1 skall likställas förordnande enligt

 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Detta gäller dock inte, om i samband

 med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff skall

förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger tre månader.

I fall som avses i andra stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade inte

 har delgetts kallelse till förhandlingen.

Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit.

15 a §

Kan saken utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den tilltalade

 har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, om

1. det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i

högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i

förening,

2. den tilltalade, sedan han eller hon har delgetts stämning, har avvikit eller

håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till

huvudförhandlingen eller

3. den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes

närvaro därför inte är nödvändig.

Med de påföljder som anges i första stycket 1 skall likställas förordnande

enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Det gäller dock inte, om i

samband med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff skall

förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger tre månader.

I de fall som avses i första stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade

inte har delgetts kallelse till förhandlingen.

Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.2 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428)

dels att 3 a § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 b §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §5

Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

 hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

Förenklad delgivning får användas bara om den sökte har delgetts upplysning om

att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller ärendet. Sådan

upplysning behöver dock inte delges med den som har inlett förfarandet vid

myndigheten eller som har gett in en handling i målet eller ärendet, om

upplysningen lämnas i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har

kommit in till myndigheten.

Förenklad delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar

genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds. Har ett mål om

betalningsföreläggande eller vanlig handräckning efter bestridande överlämnats

till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd får dock svaranden delges

 sökandens begäran om överlämnande och andra handlingar i målet genom förenklad

delgivning, om svaranden under handläggningen hos kronofogdemyndigheten har

delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet

hos tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd.

Förenklad delgivning får i andra fall än som följer av 3 b § inte avse

stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet vid

myndigheten inleds.

3 b §

Har ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning efter

bestridande överlämnats till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd,

får svaranden delges sökandens begäran om överlämnande och andra handlingar i

målet genom förenklad delgivning, om svaranden under handläggningen hos

kronofogdemyndigheten har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan

komma att användas i målet hos tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens

va-nämnd.

En tilltalad i ett brottmål vid tingsrätt får delges stämningsansökan och andra

handlingar i målet genom förenklad delgivning om han eller hon i samband med

föreläggande av ordningsbot, eller utredning av ett brott som enligt 48 kap. 13

 § rättegångsbalken får beivras genom sådant föreläggande, har delgetts

upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i brottmålet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.3 Förslag till lag om ändringen i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

Härmed föreskrivs att 10 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift6 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §7

Ett beslut enligt 9 § som innebär att betalningsansvaret undanröjts får inte

överklagas.

Andra beslut enligt 9 § överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars

domkrets överträdelsen har ägt rum. Överklagandet skall ges in till

polismyndigheten. Det skall ha kommit in dit senast tre veckor från det

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om

domstolsärenden, om inte annat anges i denna lag.

Andra beslut enligt 9 § överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars

domkrets överträdelsen har ägt rum, om inte regeringen föreskrivit att det skall

 ske till en annan tingsrätt med domkrets i samma län. Överklagandet skall ges

in till polismyndigheten. Det skall ha kommit in dit senast tre veckor från det

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om

domstolsärenden, om inte annat anges i denna lag.

Omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i

tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt, att han

haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset

vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att

omständigheten eller beviset åberopas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.4 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

Härmed föreskrivs att 21 § skuldsaneringslagen (1994:334) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §8

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om ansökan

 inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till tingsrätten

 i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om gäldenären

inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms tingsrätt.

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om ansökan

 inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till tingsrätten

 i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där, om inte

regeringen föreskrivit att det skall ske till en annan tingsrätt med domkrets i

det län där gäldenären är bosatt. Om gäldenären inte är bosatt i Sverige skall

ärendet överlämnas till Stockholms tingsrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.5

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

Härmed föreskrivs att 2 kap. 1 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en

borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet.

Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller

sökandens ombud.

En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en

borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet, om inte regeringen

 föreskrivit att det skall ske till en annan tingsrätt med domkrets i det län

där gäldenären bör svara. Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt

undertecknad av sökanden eller sökandens ombud.

I ansökan skall sökanden ange och styrka de omständigheter som gör rätten

behörig, om de inte är kända.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3

Ärendet och dess beredning

Regeringen uppdrog i regleringsbrevet för budgetåret 1999 åt Domstolsverket att

lämna förslag till åtgärder för att minska antalet inställda huvudförhandlingar

i brottmål vid tingsrätterna. I den utsträckning förslagen krävde

författningsändringar skulle verket lämna förslag till sådana.

Domstolsverket beslutade den 30 mars 1999 att tillsätta en arbetsgrupp med

uppgift att arbeta med processrättsliga frågor. Gruppen skall försöka fånga upp

idéer från domstolarnas verksamhet och utreda dessa. Gruppens första

arbetsuppgift har varit att utreda och lämna förslag till åtgärder för att

minska antalet inställda huvudförhandlingar i brottmål vid tingsrätterna.

Arbetsgruppen har i en promemoria (dnr Ju2000/109) lämnat förslag till åtgärder.

 Arbetsgruppens lagförslag finns i bilaga 1. Förslagen i promemorian har

remissbehandlats. I bilaga 2 finns en förteckning över remissinstanserna.

Remissvaren och en remissammanställning finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (dnr Ju2000/109).

Inom Domstolsverket har lagmannen Åke Rehnström med biträde av en arbetsgrupp

sett över vissa forumförhållanden i allmän domstol. Resultatet av arbetet har

redovisats till Justitiedepartementet och lagts till grund för en inom

departementet upprättad promemoria med lagförslag (dnr Ju2000/250). Promemorian

till vilken Domstolsverkets redovisning fogats finns i bilaga 3. Förslagen har

remissbehandlats. I bilaga 4 finns en förteckning över remissinstanserna.

Remissvaren och en remissammanställning finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (dnr Ju2000/250).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 1 mars 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådet

har invänt mot en förändring av grundförutsättningen för att mål skall kunna

avgöras i den tilltalades utevaro och förordat att den nuvarande lydelsen

behålls. Regeringen har följt Lagrådets yttrande. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets

 synpunkt i avsnitt 5.1.

4 Bakgrund

Konsekvenser av inställda huvudförhandlingar i brottmål

Ungefär en fjärdedel av alla huvudförhandlingar i brottmål ställs in. Inställda

huvudförhandlingar får negativa konsekvenser i flera avseenden. De utgör en risk

 för rättssäkerheten och orsakar effektivitetsförluster och stora kostnader för

både samhället och enskilda. Den totala årliga kostnaden enbart för

rättsväsendet har uppskattats till 67 miljoner kronor i en undersökning utförd

av Riksrevisionsverket (RRV 1994:16).

Från rättssäkerhetssynpunkt är det angeläget att handläggningen av brottmålen

inte drar ut på tiden. Det är viktigt att huvudförhandlingar hålls och att målen

 avgörs så kort tid som möjligt efter det att brottet begåtts. Särskilt viktigt

är detta när det åberopas muntlig bevisning eftersom det annars finns risk för

att målsägandes och vittnens minnesbilder av händelseförloppet avsevärt

försämras. Ju längre tid det tar innan huvudförhandling kommer till stånd desto

svårare blir det också att få tag på de förhörspersoner som åberopats. Vidare är

 det av betydelse för den allmänna laglydnaden att straff så snart som möjligt

följer på brott.

Huvudförhandlingar som ställs in ger även upphov till merarbete för domstolens

personal med bl.a. kallelser och delgivning. Ställs förhandlingen in samma dag

som den skulle ha ägt rum skall försvarare, vittnen, målsäganden och tolkar, som

 kallats och inställt sig, ha ersättning. Den spilltid som uppstår kan för de

berörda bli svår att utnyttja effektivt. Vidare ökar domstolens balans av

oavgjorda mål, vilket i sig fördröjer målens handläggning och alstrar merarbete

i form av posthantering och telefonförfrågningar från t.ex. målsäganden och

vittnen som väntar på att huvudförhandling skall komma till stånd.

Rättssäkerhets-, kostnads- och effektivitetsskäl talar alltså för att åtgärder

vidtas för att minska antalet inställda förhandlingar i brottmål.

Undersökningar av omfattningen av och orsaker till inställda förhandlingar i

brottmål

Problemen förknippade med inställda förhandlingar i brottmål har uppmärksammats

och utretts i flera olika sammanhang. Riksrevisionsverket (RRV) presenterade i

den ovan nämnda rapporten (RRV 1994:16) en granskning av hur stor andel av

utsatta huvudförhandlingar i brottmål som ställs in samt orsakerna till detta.

Underlag inhämtades bl.a. i form av en enkätundersökning med samtliga

tingsrätter avseende en period av fyra veckor (8 november ( 3 december 1993).

Syftet med granskningen var att utreda vilka konsekvenser inställda

förhandlingar medför för rättsväsendet samt att uppskatta de merkostnader som

belastar statsbudgeten. Vidare lämnade RRV vissa rekommendationer när det gäller

 t.ex. tillgång till information och samverkan inom rättsväsendet samt rutiner

vid tingsrätterna för att minska antalet inställda förhandlingar.

Av rapporten framgår bl.a. följande. En fjärdedel (26 %) av alla

huvudförhandlingar i brottmål ställs in. Minst en tredjedel av dem (9 %) ställs

in samma dag som förhandlingen skulle ha ägt rum. Den vanligaste orsaken till

att förhandlingar ställs in samma dag är att den tilltalade, men ibland också en

 målsägande eller ett vittne, uteblir. Den vanligaste orsaken till att

förhandlingar ställs in i förväg är delgivningssvårigheter (52 %)

(delgivningsproblem som orsak kartlades endast för de huvudförhandlingar som

ställdes in i förväg).

En inställd huvudförhandling fördröjer rättsprocessen med cirka två månader.

Skjuts en huvudförhandling upp en andra gång innebär det en sammanlagd försening

 på cirka fyra månader.

RRV gjorde i rapporten beräkningar av kostnaderna för inställda förhandlingar i

brottmål från ett statsfinansiellt perspektiv och fann i huvudsak följande. Den

sammanlagda årliga kostnaden för inställda huvudförhandlingar kan uppskattas

till cirka 67 miljoner kronor. De samhällsekonomiska kostnaderna är sannolikt

avsevärt större. Om andelen inställda huvudförhandlingar kan minskas från

nuvarande 25 % till 10 %, uppskattas den möjliga besparingen för rättsväsendet

till cirka 40 miljoner kronor. Kostnaderna för rättsväsendet är lägre när

förhandlingen ställs in i förväg än när den ställs in samma dag som den skulle

ha ägt rum; närmare 80 % av de totala kostnaderna gäller inställda förhandlingar

 samma dag. Av myndigheterna inom rättsväsendet är det tingsrätterna som drabbas

 av de största kostnaderna vid inställda förhandlingar.

Domstolsverket har åren 1996 ( 1999 genomfört statistiska undersökningar av

andelen inställda huvudförhandlingar vid 20 tingsrätter (undersökningarna år

1996 och 1997 avsåg november månad och år 1998 och 1999 avsåg april och maj

månader).

Enligt jämförelsetalen för de olika åren har det totala antalet inställda

huvudförhandlingar minskat något, från 30 % år 1996 till 25 % år 1999 (jfr 26 %

år 1993 enligt RRV:s undersökning). Variationen i inställda förhandlingar har

dock samtliga år varit ganska stor mellan tingsrätterna; t.ex. från 12 % till 40

 % år 1999.

Av Domstolsverkets undersökning år 1999 framgår följande. Andelen förhandlingar

som ställdes in samma dag som förhandlingen skulle ha hållits ökade från 9 % år

1998 till 18 % år 1999. Därav var andelen huvudförhandlingar där ett vittne

eller en målsägande skulle ha deltagit 30 % år 1999 jämfört med 42 % år 1998. Av

 dessa förhandlingar ställdes 12 % in på grund av att den tilltalade inte var

delgiven.

De vanligaste orsakerna totalt sett till att förhandlingar ställdes in samma dag

 som de skulle ha hållits var bristande delgivning (i 53 % av fallen;

motsvarande siffra för år 1998 var 33 %) och att part eller vittne uteblivit (i

24 % av fallen; 48 % år 1998).

Andelen huvudförhandlingar som ställs in samma dag som förhandlingen skulle ha

hållits har alltså ökat markant, liksom andelen förhandlingar som ställs in

samma dag på grund av delgivningsproblem. En möjlig förklaring till detta anges

i kommentaren till Domstolsverkets undersökning vara att domstolarna i större

utsträckning än tidigare väntar med att ställa in förhandlingar i mål där man av

 någon anledning, t.ex. bristande delgivning, misstänker att den tilltalade inte

 kommer och där inga vittnen eller målsägande är kallade till

förhandlingstillfället (detta stöds av att andelen inställda förhandlingar där

ett vittne eller en målsägande skulle ha deltagit har minskat). En alternativ

förklaring till att fler förhandlingar ställs in på grund av bristande

delgivning kan vara ökade problem att få tilltalade och andra som kallats till

huvudförhandlingen delgivna.

Andra orsaker till att förhandlingar ställdes in var t.ex. att ytterligare brott

 var under utredning, att någon blivit sjuk eller att förundersökningen behövde

kompletteras.

Vissa forumregler

Sedan några år pågår en omfattande reformering av domstolsväsendet. En

ledstjärna har varit att domstolarnas verksamhet skall renodlas. Domstolarna

skall främst syssla med rättskipning. På grundval främst av förslag som lades

fram av Domstolsutredningen i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet (SOU

1991:106) har flera delreformer genomförts, bl.a. såvitt gäller hanteringen av

bouppteckningsärenden vilka förts från tingsrätterna till skattemyndigheterna.

Också domstolarnas organisation har varit föremål för en intensiv uppmärksamhet

under senare år. I skrivelse (1999/2000:106) till riksdagen uttalade regeringen

att tillgänglighet, möjligheter för en stärkt beredningsorganisation,

förutsättningar för återkommande kompetensutveckling, möjligheter att

specialisera verksamheten, möjligheter att rekrytera personal och geografisk

samordning med rättsväsendets övriga myndigheter bör vara de allmänna principer

som bildar utgångspunkten vid reformeringen av tingsrättsorganisationen. Den

organisatoriska lösningen bör enligt vad regeringen angav vara att tillskapa

större domkretsar. Det kan som regeringen angav ske genom att tingsrätter läggs

samman, genom att verksamheten bedrivs i en domkrets med permanent verksamhet på

 flera orter eller genom att, i de fall arbetsunderlaget inte bär en permanent

verksamhet på mer än en ort, tillgängligheten och den lokala förankringen

tillgodoses genom att domstolen har tingsställe vid en eller flera orter.

Regeringen förklarade vidare i skrivelsen att en reform av domstolarnas

organisation bör ske stegvis och ta hänsyn till varje regions speciella

förutsättningar. Utredningsarbetet bör enligt vad regeringen angav bedrivas av

Domstolsverket i nära samverkan med domstolarna. Riksdagen ställde sig bakom de

utgångspunkter regeringen redovisade i skrivelsen (se bet. 1999/2000:JuU22).

Just nu finns det 93 tingsrätter. Det finns alltså i genomsnitt mer än fyra

tingsrätter per län. För en del typer av mål och ärenden har det sedan länge

skett en koncentrering genom att endast vissa tingsrätter är behöriga. Det

gäller t.ex. fastighetsmål, miljömål, sjörättsmål, patentmål samt tryckfrihets-

och yttrandefrihetsmål. Det gäller också ärenden om utsökning. I detta ärende

finns förslag att öppna en möjlighet att koncentrera handläggningen även för

vissa andra ärenden, nämligen för ärenden om skuldsanering,

företagsrekonstruktion och felparkering. Under år 2000 inkom till tingsrätterna

1 190 ärenden om felparkeringsavgift, 1 426 ärenden om skuldsanering och 111

ärenden om företagsrekonstruktion.

5 Överväganden och förslag

5.1 När den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 46 kap. 15 § rättegångsbalken skall delas

upp i två paragrafer och få en delvis ny språklig utformning. En hänvisning till

 reglerna om häktning skall införas i nuvarande första stycket. Kravet på att

den tilltalade skall ha uteblivit från ett tidigare rättegångstillfälle för att

fängelse skall få ådömas skall tas bort.

Regeringens bedömning: Förutsättningarna för att avgöra ett mål trots att den

tilltalade inte har infunnit sig till huvudförhandlingen bör inte ändras.

Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer delvis med regeringens förslag.

Arbetsgruppen föreslår dock en annan ordning för uppräkningen i 46 kap. 15 § av

handlingssätt när den tilltalade uteblir från ett rättegångstillfälle för

huvudförhandling. Dessutom föreslår arbetsgruppen ändrade regler om

förutsättningarna för att avgöra målet trots att den tilltalade inte har

infunnit sig.

Remissinstanserna: Övervägande del av remissinstanserna har en positiv

inställning till förslaget. De huvudsakliga invändningar som framförs är, att

den av arbetsgruppen föreslagna uppräkningen av handlingssätt när den tilltalade

 uteblir bör utgå från den minst ingripande åtgärden, att det är tveksamt om

häktningsalternativet skall anges direkt i lagtexten samt att den föreslagna

ändringen att mål får avgöras i den tilltalades utevaro om den tilltalades

personliga närvaro inte är nödvändig för utredningen, inte i praktiken kommer

att innebära någon förändring från hur det är i dag.

Skälen för regeringens förslag: När den tilltalade uteblir från

rättegångstillfälle för huvudförhandling eller inställer sig genom ombud då han

förelagts att infinna sig personligen, kan rätten enligt 46 kap. 15 §

rättegångsbalken välja mellan olika handlingssätt. Under vissa förutsättningar

kan förhandlingen hållas och målet avgöras i den tilltalades utevaro. I andra

fall kan rätten ställa in förhandlingen och förelägga nytt (högre) vite eller

besluta att hämta den tilltalade antingen omedelbart eller till senare dag.

Finns förutsättningar enligt 24 kap. rättegångsbalken kan rätten, när den

tilltalade uteblir från rättegångstillfälle för huvudförhandling, besluta att

häkta den tilltalade.

En förutsättning för att bestämmelserna i 46 kap. 15 § rättegångsbalken skall

kunna tillämpas är i de flesta fall att den tilltalade delgetts kallelse till

förhandlingen och att det inte på grund av någon särskild omständighet kan antas

 att han har laga förfall (se 32 kap. 6 och 8 §§ rättegångsbalken). I de fall

målet kan avgöras i den tilltalades utevaro skall kallelse enligt 45 kap. 15 §

andra stycket rättegångsbalken innehålla en erinran om detta.

För att ett mål skall kunna avgöras i den tilltalades utevaro krävs att saken

ändå kan utredas tillfredsställande. Det skall inte heller finnas anledning att

döma till andra påföljder än böter, fängelse i högst tre månader, villkorlig dom

 eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Fängelse får bara ådömas

 om den tilltalade tidigare har uteblivit från ett rättegångstillfälle för

huvudförhandling i målet eller då har inställt sig endast genom ombud. Har

åtalet efter det tidigare rättegångstillfället utvidgats till att avse

ytterligare gärning får fängelse ådömas endast om anledning fanns att döma till

fängelse för de gärningar som åtalet avsåg innan det utvidgades.

Arbetsgruppen har i promemorian föreslagit att 46 kap. 15 § rättegångsbalken

skall delas upp i två paragrafer; en 15 § som skall behandla rättens

handlingsalternativ när den tilltalade uteblir från ett rättegångstillfälle för

huvudförhandling och en 15 a § som skall behandla förutsättningarna att avgöra

ett mål även om den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller

uteblivit.

Handlingssätt när den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen

Arbetsgruppen har föreslagit att lagtexten i nuvarande 46 kap. 15 § första

stycket utformas så att den på ett mer pedagogiskt sätt än i dag ger vägledning

när det gäller domstolens val av handläggningssätt när den tilltalade uteblir

från en huvudförhandling. Arbetsgruppen anser att lagtexten bör utformas så att

den även anger i vilken ordning rätten bör överväga de olika åtgärderna.

Arbetsgruppen föreslår att bestämmelsen utformas så att den först behandlar den

möjlighet som rätten har att besluta att avgöra målet trots utevaron enligt den

föreslagna 15 a § eller att omedelbart hämta den tilltalade till förhandlingen.

Därefter, anser arbetsgruppen, bör bestämmelsen behandla de alternativ som finns

 när förhandlingen måste ställas in. Arbetsgruppen har föreslagit att, eftersom

vitesföreläggande redan prövats och inte haft önskvärd effekt, möjligheten att

på nytt förelägga vite - låt vara förhöjt sådant - därför bör nämnas sist. I

promemorian föreslås även att häktningsförutsättningar bör övervägas före

alternativen hämtning till en senare dag och vite. Som skäl för detta anför

arbetsgruppen att om de lagliga förutsättningarna för häktning är uppfyllda bör

rätten använda detta effektiva sätt att säkra att nästa förhandling inte ställs

in på den grunden att den tilltalade uteblir.

Regeringen delar arbetsgruppens uppfattning att lagtexten i nuvarande 46 kap. 15

 § första stycket bör utformas på ett sätt som mer pedagogiskt och

lättillgängligt än i dag ger vägledning när det gäller domstolens val av

handläggningssätt när den tilltalade uteblir. Regeringen anser dock i likhet med

 flera remissinstanser att uppräkningen av handlingssätt när den tilltalade

uteblir bör utgå från den minst ingripande åtgärden. I dag anges inte

uttryckligen i 46 kap. 15 § rättegångsbalken den möjlighet som rätten har att,

om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt 24 kap. rättegångsbalken,

häkta en tilltalad som uteblivit från ett rättegångstillfälle för

huvudförhandling eller inställt sig genom ombud då han eller hon har förelagts

att infinna sig personligen. Regeringen finner i likhet med arbetsgruppen att en

 hänvisning till reglerna om häktning bör införas i 46 kap. 15 §, men med hänsyn

 till den s.k. proportionalitetsprincipen som ger uttryck för att minsta möjliga

 tvång skall användas för att nå det avsedda syftet och att tvångsmedel endast

får användas om syftet med åtgärden inte kan uppnås genom mindre ingripande

insatser, hänvisningen bör placeras sist i uppräkningen.

Kravet på tillfredsställande utredning vid utevarohandläggning

Rättegångsbalkens regler om rättegången i brottmål bygger på att det är rätten

som har det yttersta ansvaret för att domen blir materiellt riktig. Det finns i

balken regler som ger rätten möjlighet att i det syftet komplettera utredningen

i målet (t.ex. 35 kap. 6 § och 45 kap. 11 och 12 §§). I första hand kommer

emellertid rättens utredningsansvar till uttryck genom regler om materiell

processledning (46 kap. 4 § andra stycket).

Enligt rättegångsbalkens ursprungliga lydelse var det möjligt att handlägga ett

brottmål i den tilltalades utevaro när det inte kunde följa svårare straff än

fängelse (dvs. inte straffarbete). Ett krav var att saken kunde "nöjaktigt

utredas". Processlagberedningen uttalade i motiven (se NJA II 1943 s. 588) att

frågan om nöjaktig utredning förelåg fick bedömas med hänsyn till

omständigheterna. För beredningen framstod det som tydligt att rätten endast i

undantagsfall borde döma till frihetsstraff utan att den tilltalade infunnit sig

 personligen. Beredningen fann det nämligen ligga i sakens natur att, då åtalet

gäller ett grovt brott, nöjaktig utredning endast undantagsvis kan vinnas utan

den tilltalades hörande. Möjligheterna att döma till villkorlig dom,

skyddstillsyn eller fängelse i den tilltalades utevaro avskaffades år 1964 men

återinfördes år 1982 (prop. 1981/82:105, JuU 1981/82:45, rskr. 1981/82:273, SFS

1982:283). I samband med den senare reformen justerades kravet på utredningen så

 att det numera krävs att utredningen är "tillfredsställande". Någon

betydelseskillnad var inte avsedd. I lagrådsremissen vid 1982 års reform

förklarade föredragande departementschefen att ett grundläggande krav för att

ett mål över huvud taget skall få tas till huvudförhandling och avgöras i den

tilltalades utevaro är att utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en

från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom (se angiven prop. s.7).

Lagrådet, som vid 1982 års reform hade flera invändningar mot att

tillämpningsområdet för dömande i den tilltalades utevaro utvidgades, förutsatte

 att endast sådana mål skulle tas upp där redan en summarisk genomgång av

handlingarna ger en entydig uppfattning såväl i skuldfrågan som beträffande

påföljden. Vidare anförde Lagrådet att villkoret om en tillfredsställande

utredning borde upprätthållas så att det måste föreligga antingen ett klart

erkännande från den misstänkte under förundersökningen eller enbart sådana

invändningar som med hänsyn till upplysta eller kända förhållanden uppenbart kan

 lämnas utan avseende. Mål där muntlig bevisning skall förekomma borde inte

räknas hit och det måste enligt Lagrådet mer än som skett i lagstiftningsärendet

 framhållas att det erfarenhetsmässigt sällan kan sägas föreligga någon säkerhet

 för ett materiellt riktigt avgörande så länge målsägandes och vittnens

berättelser inte kunnat direkt bemötas av och vägas mot uppgifter av den

tilltalade (se angiven prop. s.15).

Departementschefen framhöll i sin anmälan av lagrådsyttrandet att det endast om

utredningen i ansvarsfrågan är entydig kan komma i fråga att avgöra målet i den

tilltalades utevaro. I allmänhet rör det sig enligt vad han angav om fall där

den tilltalade har erkänt under förundersökningen och erkännandet stöds av övrig

 utredning i målet. Han förklarade att en tillämpning kan bli aktuell också i

t.ex. icke erkända rattfyllerimål där resultaten av blodanalysen ger klart

besked och utredningen i övrigt inte talar emot den tilltalades skuld eller i

mål där den tilltalade erkänner det faktiska händelseförloppet men har en annan

uppfattning om den rättsliga bedömningen. Departementschefen ansåg det inte

lämpligt att ställa upp ett absolut hinder mot att muntlig bevisning tas upp och

 att målet avgörs i den tilltalades utevaro med hänvisning till att något sådant

 hinder inte fanns enligt då gällande regler om bötesmål och att några

olägenheter till följd därav inte framkommit. Han konstaterade emellertid att

utrymmet för utevarodomar när den tilltalade förnekat gärningen är mycket

begränsat. Det borde självfallet aldrig komma i fråga att avgöra ett mål i den

tilltalades utevaro, om bevisningen i målet pekar i olika riktningar eller av

andra skäl inte är helt entydig eller bevisningen kan antas komma att framstå

som mindre tillförlitlig, om den skulle konfronteras med den tilltalades egna

uppgifter. Han betonade också att det självfallet finns anledning för

domstolarna att iaktta större återhållsamhet med att avgöra brottmål i den

tilltalades utevaro, om det blir fråga om att döma till annan påföljd än böter

(se prop. 1981/82:105 s. 22-23).

De restriktiva uttalanden som gjordes i lagstiftningsärendet måste läsas mot

bakgrund av att syftet med lagändringen var att vidga möjligheterna att avgöra

brottmål i den tilltalades utevaro. Uttalandena tar alltså i första hand sikte

på fall över bötesnivån och syftade inte till att begränsa möjligheterna att

avgöra bötesmål i utevarofallen (se Justitiedepartementet i PM om tillämpningen

av 46 kap. 15 § andra stycket rättegångsbalken, bifogat regeringsbeslut

1987-12-10 dnr Ju1987-691 och Fitger, Rättegångsbalken, s. 46:31-32). Denna

slutsats är dock inte oomstridd (se[REDACTED_EFTERNAMN], Utevarohandläggning och

bevisvärdering i brottmål, 1993, s. 135 f.).

Arbetsgruppen hävdar i den nu föreliggande promemorian att det finns domare som

drar sig för att avgöra annat än erkända mål i den tilltalades utevaro.

Samtidigt är det enligt promemorian mycket som tyder på att tillämpningen av

utevaroregeln generellt sett är mer liberal än de restriktiva

förarbetsuttalandena synes syfta till. Arbetsgruppen föreslår mot den bakgrunden

 att det uttryckliga kravet på tillfredsställande utredning ersätts av en

bestämmelse om att den tilltalades personliga närvaro inte skall vara nödvändig

för utredningen. Det bör enligt arbetsgruppen leda till att rätten inte behöver

göra någon förberedande bedömning på handlingarna såvitt avser skuldfrågan innan

 huvudförhandlingen påbörjas. I de mål där påföljden stannar vid böter finns det

 enligt arbetsgruppen i princip aldrig tillräcklig anledning att skjuta upp

lagföringen när den tilltalade uteblir. Men även mål där påföljden kan antas bli

 villkorlig dom bör enligt arbetsgruppen i princip kunna avgöras i den

tilltalades utevaro och detta oavsett om han har erkänt. I många remissyttranden

 hävdas att förslaget inte kommer att leda till några förändringar i förhållande

 till gällande praxis.

I lagrådsremissen föreslogs att promemorieförslaget skulle genomföras.

Regeringen angav i remissen att rätten otvivelaktigt även i fortsättningen måste

 ha det yttersta ansvaret för att utredningen i ett brottmål som rätten skall

pröva är godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt. Därav följer emellertid inte,

enligt vad regeringen angav, att rätten alltid måste fortsätta handläggningen av

 ett brottmål till dess att alla källor till sakens belysning fullständigt har

uttömts. Hur långt rätten skall gå har, som regeringen påpekade, varit föremål

för delade meningar till vilket säkert bidragit att det nuvarande kravet på att

saken skall kunna utredas "tillfredsställande" i sig kan tolkas på flera sätt.

Inte heller promemorieförslaget om att den tilltalades personliga närvaro inte

skall vara nödvändig för utredningen gick enligt vad regeringen angav fritt från

 kritik i detta avseende. Klart var exempelvis enligt regeringens uppfattning

att arbetsgruppens påstående om att det i bötesmål i princip aldrig finns

tillräcklig anledning att skjuta upp avgörandet framstod som alltför kategoriskt

 även med den lydelsen. Regeringen menade att promemorieförslaget ändå hade

fördelar. Det betydelsefulla när domstolen i en utevarosituation ställs inför

frågan om målet skall avgöras genast eller om åtgärder skall företas i syfte att

 få den tilltalade att inställa sig borde nämligen enligt regeringen rimligen

vara vad eventuella åtgärder av det slaget kan komma att få för praktisk

betydelse för målets utgång. Ett sådant betraktelsesätt lät sig enligt

regeringen lättare anläggas med promemorieförslaget än med den nu gällande

regeln. Regeringen tog som exempel det fallet att i ett bötesmål rätten inte

finner någon beaktansvärd anledning att räkna med att fortsatta åtgärder som

företas i syfte att få den tilltalade att inställa sig kommer att leda till en

för honom mer fördelaktig utgång av saken. Regeringen förklarade att

huvudprincipen för det fallet borde vara att rätten omedelbart prövar målet i

befintligt skick. Regeringen menade att det utgör en överdriven och missriktad

omtanke om den tilltalade att låta ett krav på utredningens fullständighet leda

till att han drabbas av viten och hämtningskostnader utan att det finns något

som klart pekar på att detta varit nödvändigt för att säkerställa kravet på ett

rättssäkert avgörande av ansvarsfrågan. Att rätten ser en möjlighet att en

omedelbar prövning kommer att leda till ett för åklagaren mindre fördelaktigt

resultat borde enligt regeringen endast i undantagsfall kunna vara någon grund

för att skjuta upp avgörandet. För sådana fall där påföljden kan antas bli

villkorlig dom eller skyddstillsyn måste man dock, enligt vad regeringen

påpekade, givetvis ta hänsyn till att påföljder av det berörda slaget ofta

ställer stora krav på utredningen om personliga förhållanden. Särskilt när det

gäller fall där påföljden kan komma att bli fängelse har man att beakta de

mycket höga krav som måste ställas på utredningens robusthet. Regeringen fann

detta medföra att man för de fallen även i fortsättningen borde låta de

motivuttalanden som gjordes år 1982 vara vägledande.

Lagrådet påpekar i sitt yttrande över lagrådsremissen att åtskilliga domstolar

och Sveriges domareförbund i sina remissyttranden kritiserat den föreslagna

ändringen och att det bl.a. uttalats att det vid en jämförelse mellan uttrycken

är svårt att utläsa att förslaget vidgar möjligheterna att avgöra mål i den

tilltalades utevaro. Enligt Lagrådet antyds i motivuttalandena att domstolen

skulle kunna beakta förhållandet mellan den påföljd som den tilltalade kan dömas

 till och de konsekvenser av ekonomisk och annan art som han kan drabbas av om

målet skjuts upp. Väl är det enligt Lagrådet möjligt att sådana avvägningar kan

göras någon gång i praktiken med gott resultat. Att uttrycka en sådan tanke i

lagtext är dock enligt Lagrådet svårt och kravet måste också i fortsättningen

vara att utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från

rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom. Lagrådet menar att den nuvarande lydelsen

ger uttryck åt detta krav. Att ändra lagtexten på det sätt som föreslås och

förena denna ändring med motivuttalanden som inte hänför sig till vad som är

nödvändigt "för utredningen" är enligt Lagrådet ägnat att skapa förvirring.

Lagrådet, som påpekar att det enligt regeringsformen har att beakta

rättssäkerhetens krav, förordar därför att det nuvarande uttrycket behålls.

Lagrådets uttalanden understryker hur svårt det är att i lagtext slå fast hur

domstolen bör förfara i det fallet att den tilltalade uteblir från en

huvudförhandling i brottmål. Som regeringen angav redan i lagrådsremissen kan

man rikta kritik såväl mot den nuvarande lydelsen av lagtexten som mot den

lydelse som föreslogs i lagrådsremissen. Med hänsyn till Lagrådets invändningar

anser regeringen att det inte finns ett tillräckligt underlag för att nu ändra

den gällande lydelsen.

Det skall nämnas att 1999 års rättegångsutredning (Dir 1999:62) sysslar med

frågor om möjligheterna att avgöra tvistemål och brottmål på handlingarna i

stället för efter huvudförhandling och att resultatet av utredningens arbete kan

 komma att minska antalet fall i vilka det blir aktuellt att avgöra ett brottmål

 i den tilltalades utevaro.

Bestämmelsen om när mål får avgöras i den tilltalades utevaro skall föras in i

en ny paragraf, 15 a §. Till följd härav bör 45 kap. 15 § andra stycket

rättegångsbalken om kallelse till huvudförhandling ändras så, att hänvisning

görs till 46 kap. 15 a § när det gäller erinran i kallelse om att målet kan

komma att avgöras trots att den tilltalade uteblivit eller inställt sig endast

genom ombud.

Kravet på utevaro från två huvudförhandlingar i vissa fall

För att rätten skall kunna döma till fängelse i den tilltalades utevaro krävs

att han eller hon uteblivit en gång tidigare. Skälet för denna reglering är att

den tilltalade, med hänsyn till fängelsestraffets ingripande natur, genom att

utebli från ett tidigare förhandlingstillfälle har visat sin bristande vilja att

 delta i rättegången (prop. 1981/82:105 s. 7). Arbetsgruppen har föreslagit att

detta krav skall tas bort.

Som tidigare framhållits är det enligt nuvarande reglering ett grundläggande

krav för att ett mål över huvudtaget skall få tas till huvudförhandling och

avgöras i den tilltalades utevaro att utredningen i målet ger tillräckligt

underlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom (se angiven prop. s.

7). Denna förutsättning påverkas inte av det antal gånger den tilltalade har

uteblivit. Att den tilltalade även vid ett tidigare tillfälle uteblivit från ett

 rättegångstillfälle för huvudförhandling i målet medför ju inte att saken kan

utredas mer tillfredsställande. Utredningen i målet kan tvärtom bli osäkrare och

 sämre med tiden.

Att ta bort kravet på utevaro från två huvudförhandlingar för att rätten skall

kunna döma till fängelse i den tilltalades utevaro strider inte heller mot

rätten för en part till en rättvis rättegång ("fair hearing") enligt art 6:1 i

den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de

 grundläggande friheterna. En grundläggande förutsättning för att ett mål skall

kunna avgöras i den tilltalades utevaro är att den tilltalade blivit

vederbörligen delgiven kallelse till förhandlingen och att det inte på grund av

någon särskild omständighet kan antas att han eller hon har laga förfall. Att

då, om utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från

rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom, döma någon i sin frånvaro till ett

fängelsestraff har inte ansetts strida mot art 6.1. Den tilltalade får då anses

själv ha avstått från att begagna sig av sin rätt att försvara sig vid en

muntlig förhandling (se Danelius, Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis

 - En kommentar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, 1:a

uppl., 1997, s. 170).

Regeringen anser mot bakgrund av det ovan anförda att kravet på utevaro vid ett

tidigare tillfälle, för att rätten skall få döma till fängelse i den tilltalades

 utevaro, skall tas bort.

5.2 Tidsfristen för huvudförhandling i mål med häktad

Regeringens förslag: Möjligheterna till uppskov med huvudförhandling i mål där

den tilltalade är anhållen eller häktad mjukas upp för mer omfattande mål.

Arbetsgruppens bedömning är att tidsfristen inom vilken huvudförhandling skall

hållas i mål där den tilltalade är anhållen eller häktad skall förlängas till

två veckor. Samtidigt skall markeras att huvudregeln är att förhandlingen skall

hållas skyndsamt.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Några tillstyrker förslaget medan

många avstyrker. Till de senare hör Riksdagens ombudsmän (JO), Hovrätten över

Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt och Sveriges

advokatsamfund. Hovrätten för Västra Sverige och Jönköpings tingsrätt, som också

 är negativa till förslaget, föreslår en utvidgad och konkretiserad möjlighet

för domstolen att i det enskilda fallet medge uppskov med huvudförhandlingen.

Skälen för regeringens förslag: När en tilltalad är anhållen eller häktad skall

rätten enligt 45 kap. 14 § andra stycket RB hålla huvudförhandling inom en vecka

 från den dag då åtalet väcktes. Undantag gäller dock för sådana fall där ett

längre uppskov är nödvändigt till följd av att utredningen behöver kompletteras

eller till följd av en annan omständighet. Har den tilltalade häktats efter

åtalet, räknas tiden från dagen för hans eller hennes häktande.

Arbetsgruppen föreslår att enveckasfristen förlängs till en tvåveckorsfrist mot

bakgrund av att domstolarnas tidsscheman är mer pressade nu än förr och att

enveckasfristen med dagens arbetsbörda i domstolarna leder till att redan

utsatta förhandlingar ofta behöver ställas in för att möjliggöra handläggningen

av mål mot häktade. Som en annan nackdel med enveckasfristen anger arbetsgruppen

 att det inte sällan är svårt för domstolen att på den korta tid som står till

buds få kontakt med vittnen och målsägande och få bekräftat att de fått del av

kallelse. Arbetsgruppen påpekar i sina skäl också att den längsta tiden mellan

brott och dom ligger före åtalets väckande och att den som döms till en

frihetsberövande påföljd numera får avräkna häktningstiden. Arbetsgruppen är

inte enig om förslaget.

Skälet till att tidsfristen är så kort som en vecka när det gäller mål mot

häktade är att den tilltalades frihetsförlust inte skall bli längre än vad som

är oundgängligen nödvändigt (se NJA II 1943 s. 574). Det är ett skäl som

naturligtvis fortfarande har bärkraft i allra högsta grad. När den tilltalade är

 frihetsberövad är det av särskild vikt att han eller hon inte skall behöva vara

 oviss om och oroa sig för utgången under onödigt lång tid. Att

huvudförhandlingar gällande tilltalade som inte är frihetsberövade inte sällan

behöver ställas in för att bereda plats åt huvudförhandlingar mot häktade är

dock otvivelaktigt ett stort problem. I första hand bör emellertid, som

arbetsgruppen anger, problemen lösas med organisatoriska åtgärder. Det gäller

att ta till vara alla möjligheter till mer rationella och mer flexibla rutiner

inom tingsrätterna och mellan tingsrätterna och åklagarna i syfte att åstadkomma

 en snabb handläggning av målen mot frihetsberövade. Kontakterna mellan

domstolar, åklagare, försvarare och sådana som skall svara för personutredning

måste vara goda och snabba.

Till de av arbetsgruppen anförda skälen skall i övrigt sägas att det visserligen

 kan bereda problem att på den korta tid som står till buds få kontakt med

vittnen och målsägande och få bekräftat att de fått del av kallelse. De

problemen har dock knappast blivit mer kännbara efter det att de nuvarande

reglerna infördes. Att utredningen av ett brott kan ta lång tid hos polis och

åklagare är knappast ett skäl för en förlängning av fristen för hållande av

huvudförhandling utan snarare ett skäl i motsatt riktning. Ingen av de

tilltalade som efter huvudförhandlingen döms till en icke frihetsberövande

påföljd får avräkna någon häktningstid. Fristerna för hållande av

domstolsförhandlingar mot frihetsberövade är otvivelaktigt oftast betydligt

längre i andra länder än i vårt land, men inte heller detta är egentligen något

skäl att förlänga de hos oss gällande fristerna.

Redan nu finns det regler som tillåter att man i vissa fall kan göra undantag

från enveckasregeln. Varken utredningen om brottet eller personutredningen

behöver bli lidande till följd av enveckasregeln, eftersom det redan med

bestämmelserna i deras nuvarande lydelse går att göra vissa undantag. Undantag

kan göras också för att tillgodose den tilltalades önskemål om att vara biträdd

av just den försvarare han önskar. Undantag förekommer också till följd av att

ett mål är mycket omfattande. Ett tydligt exempel utgör det nyligen prövade

målet om diskoteksbranden i Göteborg. Tillämpningsområdet för undantagen enligt

gällande rätt uppfattas dock av domstolarna som mycket snävt.

Regeringen vill mot denna bakgrund endast göra den ändringen i bestämmelserna om

 tiden för huvudförhandling att det i reglerna uttryckligen framhålls att

undantag från enveckasregeln får göras i de fall där målet är omfattande.

Regeringen ser inte något behov av att göra någon motsvarande ändring i lagen

(1964:167) om unga lagöverträdare där det i 29 § andra stycket finns en

hänvisning till rättegångsbalkens bestämmelser om tidsfrister i mål där den

tilltalade är häktad.

5.3 Häktning vid lindriga brott

Regeringens bedömning: Någon möjlighet att häkta vid lindrigare brott bör inte

införas.

Arbetsgruppens förslag: Den som är misstänkt för ett brott för vilket är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse ett år men vilket inte kan antas komma

 att bli bestraffat endast med böter skall kunna häktas. En förutsättning skall

vara att han eller hon saknar känt hemvist i Sverige och det finns risk för att

han eller hon avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff.

Remissinstanserna: Övervägande antal remissinstanser är positiva till

arbetsgruppens förslag. Det finns emellertid även flera kritiska röster.

Riksdagens ombudsmän (JO), Hovrätten över Skåne och Blekinge, Malmö tingsrätt

och Sveriges advokatsamfund avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: För häktning krävs i normalfallet att det för

brottet är föreskrivet fängelse ett år eller däröver. Oavsett brottets

beskaffenhet får dock enligt 24 kap. 2 § RB häktning ske bl.a. om den misstänkte

 saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig

från riket undandrar sig lagföring eller straff. För all användning av

tvångsåtgärder i rättegång gäller att åtgärden skall uppväga det intrång eller

men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat

motstående intresse (den s.k. proportionalitetsprincipen).

Arbetsgruppen föreslår en regel som ger ökade möjligheter till häktning i de

fall där den misstänkte saknar känt hemvist i Sverige och det finns risk för att

 han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Förslaget

 avser sådana fall där straffmaximum är lägre än fängelse ett år men där

straffet inte kan antas stanna vid böter. Med förslaget vill arbetsgruppen komma

 till rätta med sådana fall där brottmålsrättegången omintetgörs därför att den

misstänkte inte går att delge kallelse till huvudförhandling eller underlåter

att inställa sig till en sådan utan att målet kan avgöras i hans utevaro. De

brott det gäller är enligt arbetsgruppen sådana med straffmaximum sex månaders

fängelse som begås av personer som inte har någon fast bostad. Arbetsgruppen

nämner särskilt brottet grov olovlig körning.

Ett genomförande av förslaget skulle på visst sätt innebära en återgång till

äldre rätt. Enligt RB:s ursprungliga lydelse kunde nämligen häktning ske i fall

där fängelse kunde följa på brottet utan att det kunde antas att ett bötesstraff

 var tillräckligt. En förutsättning var att den misstänkte inte hade något

stadigt hemvist inom riket och det skäligen kunde befaras att han avvek. Regeln

upphävdes år 1987 (prop. 1986/87:112, JuU 1987/88:7, rskr. 1987/88:30, SFS

1987:1211). Den föredragande departementschefen uttalade i propositionen att man

 med fog kunde ifrågasätta om det var rimligt att enbart på den grunden att den

misstänkte saknade hemvist i riket tillåta häktning även vid så lindriga brott

som täcktes av regeln och att undersökningar visat att regeln fått allt mindre

praktisk betydelse.

När det enligt nu gällande bestämmelser om häktning krävs att det föreligger en

risk för att den misstänkte "avviker" avses enligt motiven (se NJA II 1943 s.

320) att den misstänkte i avsikt att undkomma förflyttar sig från boningsort

eller ort där han uppehåller sig så att hans inställande omöjliggörs eller

försvåras. Med "på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff" avses bl.a.

att han håller sig dold eller anlägger föklädnad eller på annat sätt förändrar

sitt utseende. Att den misstänkte under utrednings- eller häktningstiden kommer

att vara svår att anträffa, om han inte häktas, är inte i sig något

häktningsskäl (jfr Ekelöf m.fl., Rättegång III, 6:e upplagan s. 37, JO 1983/84

s. 56 samt Fitger, Rättegångsbalken s. 24:9).

Delgivningsfrågor bereder otvivelaktigt domstolarna stora svårigheter i en hel

del brottmål, men man kan alltså med arbetsgruppens nu berörda förslag inte mer

allmänt undgå sådana svårigheter i de berörda målen. Man bör också beakta att

åklagaren eller domstolen i sådana fall där det föreligger en risk för att den

misstänkte undandrar sig lagföring eller straff kan besluta om reseförbud eller

anmälningsskyldighet enligt 25 kap. RB. Särskilt det senare institutet kan vara

användbart, eftersom det skall leda till fortlöpande kontakter mellan

myndigheterna och den misstänkte och enligt 25 kap. 2 § andra stycket och 9 § RB

 i de allra flesta fall skall följas av häktning, om skyldigheten inte fullgörs.

 Riksåklagaren har i sitt remissyttrande anfört att det finns förutsättningar

att använda de nu gällande reglerna om reseförbud och anmälningsskyldighet i

större utsträckning än vad som nu är fallet. En anmälningsskyldighet är givetvis

 betydligt mindre ingripande för den enskilde än en häktning och står i god

samklang med proportionalitetsprincipen när det gäller mindre allvarliga brott.

Det skall nämnas att det kan finnas möjligheter att angripa

delgivningsproblematiken också genom ändrade rutiner för samarbetet mellan

polis, åklagare och domstol.

Svårigheterna att få delgivna tilltalade att inställa sig till en

huvudförhandling bör enligt regeringens mening i första hand lösas genom en

tillämpning av reglerna om hämtning. År 1984 (prop. 1983/84:78, JuU 1983/84:15,

rskr. 1983/84:152, SFS 1984:131) infördes i 9 kap. 10 § RB nya regler om

hämtning till domstol. Dessa regler ger domstolen möjlighet att under vissa

förutsättningar besluta att den som kallats omhändertas av polis 18 timmar innan

 förhandlingen inleds. Möjligheten är som HD påpekar i rättsfallet NJA 1992 s.

555 närmast avsedd att tillämpas beträffande personer som saknar fast bostad

eller som kan förmodas hålla sig undan vid tiden för förhandlingen. Såväl

Riksåklagaren som Malmö tingsrätt har angett att hämtningsinstitutet kan

utnyttjas effektivare än nu.

Regeringen är mot denna bakgrund inte beredd att genomföra det nu berörda

förslaget från arbetsgruppen.

5.4 Uppdelning av handläggningen i brottmål

Regeringens bedömning: Någon möjlighet att i större utsträckning än i dag dela

upp handläggningen av flera åtal mot samme tilltalade bör inte införas.

Arbetsgruppens förslag: Det skall i större utsträckning än i dag bli möjligt att

 dela upp handläggningen av flera åtal mot samme tilltalade.

Remissinstanserna: Övervägande antal remissinstanser är positiva till

arbetsgruppens förslag. Riksdagens ombudsmän (JO) anser sig dock inte kunna

tillstyrka arbetsgruppens förslag. Han anser att frågorna är av sådan art att de

 bör göras till föremål för ytterligare överväganden och ny remissgenomgång

innan slutlig ställning tas. Han anser att eftersom påföljdssystemet under

senare år genomgått ett antal förändringar påföljdsbestämningen blivit mer

komplicerad än tidigare och att arbetsgruppen inte på ett tillräckligt

inträngande sätt belyst hur detta påverkar en uppdelning av ett mål mot en och

samma tilltalad. Riksåklagaren är tveksam till en ändring och närmast beredd att

 avstyrka förslaget. Han anser att det mot bakgrund av det komplexa

påföljdssystemet finns en risk att straffmätning och påföljdsfrågor blir så

utrymmeskrävande i processen om förslaget genomförs, att det är tveksamt om

detta uppvägs av vinster i form av färre inställda förhandlingar.

Skälen för regeringens bedömning: Har åtal väckts mot någon för flera brott

eller åtal mot flera för att ha tagit del i samma brott skall åtalen, enligt 45

kap. 3 § första stycket rättegångsbalken, handläggas i en rättegång om inte

rätten finner särskild handläggning vara lämpligare. Åtal som väckts mot flera

för skilda brott får, enligt samma bestämmelse, handläggas i en rättegång om det

 är till gagn för utredningen. En rättegång kan således komma att avse flera

tilltalade, omfatta olika brott och flera personer kan vara kallade att höras

som målsägande eller vittne. Om någon av dessa personer uteblir ställs rätten

inte sällan inför frågan om hela huvudförhandlingen måste ställas in eller om

det går att arrangera handläggningen så att man kan handlägga delar av målet. En

 fördel med det senare alternativet är att inte alla som har kommit för att

delta i förhandlingen behöver vända hem bara för att kallas till domstolen till

ett senare tillfälle.

Fortsatt huvudförhandling eller deldom

De handläggningsalternativ som finns i dag när rätten ställs inför det ovan

beskrivna problemet och inte vill ställa in förhandlingen, är antingen att göra

uppehåll i förhandlingen och fortsätta den när man fått tag i förhörspersonen

eller att slutföra den del av handläggningen som går att slutföra och avgöra den

 delen av målet genom deldom.

Reglerna om uppehåll i huvudförhandlingen återfinns i 46 kap. 11 §

rättegångsbalken. Den 1 juli 2000 mjukades dessa regler upp och den tidigare

tidsgränsen på femton dagar för att fortsatt huvudförhandling skulle få hållas

togs bort (prop. 1999/2000:26, bet. 1999/2000:JuU10, rskr. 1999/2000:151, SFS

2000:172). Om huvudförhandlingen inte kräver mer än tre dagar, skall den

genomföras inom loppet av en vecka. I andra fall skall förhandlingen pågå minst

tre dagar per vecka. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets

omfattning, huvudförhandlingens längd eller andra särskilda omständigheter får

uppehåll göras i större omfattning. Ny huvudförhandling skall hållas, om

uppehåll i förhandlingen gjorts i sådan omfattning att syftet med en

sammanhållen huvudförhandling väsentligen gått förlorat. Är den tilltalade

häktad, får ett uppehåll inte göras i mer än en vecka, om inte på grund av

särskilda omständigheter ett längre uppehåll är nödvändigt. Bestämmelsen tar

sikte både på de fall där oförutsedda händelser inträffar sedan tid för

huvudförhandling väl har bestämts eller redan påbörjats men också vid

utsättandet av en huvudförhandling kan det finnas skäl att tillämpa regeln

(prop. 1999/2000:26 s. 45 ( 46 och 139 - 142).

Deldom får enligt 30 kap. 4 § rättegångsbalken meddelas om flera åtal handläggs

i en rättegång. Avser åtalen samme tilltalade får deldom dock meddelas endast om

 det finns synnerliga skäl för det.

Arbetsgruppens förslag

Arbetsgruppen föreslår att kravet på synnerliga skäl för deldom där åtalen avser

 samme tilltalade mjukas upp för att åstadkomma att det blir möjligt att dela

upp handläggningen på det sättet i fler fall än för närvarande. Arbetsgruppen

anser att en sådan reform skulle minska antalet inställda huvudförhandlingar.

Regeln i 30 kap. 4 § rättegångsbalken om att en deldom i brottmål rörande ett av

 flera åtal mot en tilltalad kräver synnerliga skäl tillkom år 1956 och innebar

en uppluckring av ett tidigare totalförbud mot uppdelningar av åtal mot en

tilltalad. Rättegångsutredningen föreslog i sitt betänkande (SOU 1982:26 del A

s. 38 f. och 47, del B s. 401 f. och 422) en uppmjukning av reglerna om deldom

beträffande en tilltalad. Utredningen föreslog att i bestämmelsen om förening av

 åtal beträffande en tilltalad som huvudregel ( precis som i dag ( skulle stå

att åtalen skulle handläggas i en rättegång. Som ett undantag föreslogs den nya

regeln att åtalen skulle handläggas särskilt om det har fördelar för den

tilltalade eller för handläggningen eller annars är lämpligt. Utredningen angav

som exempel på när särskild handläggning kunde vara till fördel för den

tilltalade, att den tilltalade ville börja avtjäna påföljd för en viss gärning

trots att utredningen av övriga gärningar inte kunde bli klar förrän långt

senare. Enligt utredningen skulle särskild handläggning inte få ske om det

skulle innebära en väsentlig olägenhet för bestämmande av påföljd. Vid bedömande

 härav måste enligt utredningen hänsyn tas till möjligheterna enligt 34 kap.

brottsbalken att genom senare dom korrigera ett tidigare resultat. Bestämmelsen

om deldom föreslogs av utredningen få den lydelsen att deldom var tillåten över

ett av flera åtal, som kunde särskiljas.

Rättegångsutredningens förslag remissbehandlades och remissinstanserna ställde

sig i allmänhet bakom grundtankarna i förslaget eller lämnade det utan erinran.

Det anfördes att man i praxis redan tillämpade de riktlinjer som utredningen

drog upp. Ett par remissinstanser ansåg dock att möjligheterna att dela upp

rättegången vid flera åtal mot samma person blev för stora om förslaget

genomfördes och att det fanns risk för ''''processer i processen'''' rörande frågan om

 kumulation skulle ske eller inte (prop. 1986/87:89 s. 97 f.).

Regeringen förde inte rättegångsutredningens förslag vidare utan ansåg att redan

 de föreliggande reglerna gav tillräckligt utrymme för att dela upp rättegången

och att någon ändring inte behövdes.

Arbetsgruppen anser att den bedömning som rättegångsutredningen gjorde år 1982

har goda skäl för sig och att kravet att det skall föreligga synnerliga skäl för

 att rätten skall få meddela deldom beträffande ett av flera åtal som rör en

tilltalad innebär en kraftig begränsning. Arbetsgruppen menar att om

rättegångsutredningens förslag genomförs och det i större utsträckning än idag

blir möjligt att avgöra ett av flera åtal mot samma tilltalade, färre

huvudförhandlingar kommer att behöva ställas in och parter och vittnen kommer

inte att behöva skickas hem med oförrättat ärende och kallas på nytt vid ett

senare tillfälle. En ändring kommer även, enligt arbetsgruppen, möjliggöra att

omfattande brottmål i större utsträckning än idag kan delas upp på flera

huvudförhandlingar, vilket ökar flexibiliteten i handläggningen.

Huvudregeln när det gäller åtal mot samma person för flera brott bör givetvis

vara att åtalen handläggs i en rättegång och resulterar i gemensam påföljd. Som

arbetsgruppen pekar på och som bygger på vad rättegångsutredningen anförde, så

finns det situationer när detta av en eller annan anledning inte är lämpligt

eller möjligt och med tanke på dessa fall bör det finnas möjlighet att dela upp

rättegången. Fråga är om kravet på synnerliga skäl för en sådan uppdelning skall

 tas bort. Skälet till att det krävs synnerliga skäl för en uppdelning är att

det finns en allvarlig nackdel med att dela upp handläggningen. Påföljdsfrågan

kan få en otillfredsställande behandling.

Sedan rättegångsutredningen lade fram sitt betänkande år 1982 har

påföljdssystemet genomgått ett antal förändringar. Reglerna om straffmätning (29

 kap. brottsbalken) och val av påföljd (30 kap. brottsbalken) har ändrats. Nya

påföljder och påföljdskombinationer har också införts.

Enligt 30 kap. 3 § första stycket brottsbalken skall domstolen som huvudregel,

när någon döms för flera brott, döma till gemensam påföljd för brotten om inte

något annat är föreskrivet. Det medför således vissa olägenheter om den

brottslighet som en person har gjort sig skyldig till inte bedöms i ett

sammanhang. Dessa olägenheter kan i vissa fall minskas genom en tillämpning av

reglerna i 34 kap. brottsbalken, men en samlad lagföring har ändå betydande

fördelar i de allra flesta fall, inte minst för den tilltalade själv. Vid en

uppdelning av handläggningen kan påföljden förbli osäker för den tilltalade

till dess även den andra delen av målet är avgjord och om den första deldomen

överklagas till hovrätten kan osäkerheten komma att bestå under mycket lång tid

och i vissa fall kan den i första deldomen ådömda påföljden komma att prövas på

nytt av domstol i enlighet med reglerna i 34 kap. 10 § brottsbalken. Denna

osäkerhet för den tilltalade kan komma att inverka menligt på hans eller hennes

återanpassning i samhället.

Med hänsyn till påföljdsbestämningens komplexitet och de lättnader som skett när

 det gäller möjligheten att hålla fortsatt huvudförhandling samt att redan

nuvarande regler ger visst utrymme att dela upp rättegången finner regeringen

att någon ändring av reglerna om deldom för närvarande inte behövs. Regeringen

är således inte nu beredd att genomföra det berörda förslaget från

arbetsgruppen.

5.5 Förenklad delgivning i brottmål

Regeringens förslag: En tilltalad i brottmål i tingsrätt skall kunna delges

genom förenklad delgivning, om han eller hon i samband med föreläggande av

ordningsbot eller utredning av ett brott som får beivras genom sådant

föreläggande har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att

användas i målet.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens men arbetsgruppens

 förslag innefattar sådana fall där upplysningarna delgetts i samband med

strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot eller delgivning av misstanke om

ett brott som kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot.

Remissinstanserna: En övervägande del av remissinstanserna har en positiv

inställning till förslaget. Riksdagens ombudsmän (JO) avstyrker dock bestämt

arbetsgruppens förslag på den grunden att han anser det vara ett grundläggande

rättssäkerhetskrav att den som åtalas för ett brott delges åtalet med de

handlingar som åberopas till stöd för detta enligt vanliga regler, oavsett

vilken svårighetsgrad som den åtalade gärningen har och oavsett hur ansvars- och

 påföljdsfrågorna har handlagts hos polis och åklagare. Hovrätten över Skåne och

 Blekinge, Malmö tingsrätt och Sveriges advokatsamfund avstyrker också förslaget

 med hänvisning till att förslaget inte är godtagbart från

rättssäkerhetssynpunkt. Riksåklagaren är positiv till arbetsgruppens förslag.

Han anser det dock tveksamt att låta polis och tull delge samtliga s.k.

kontorsförelägganden. Han anser det knappast vara ekonomiskt försvarbart att

sända samtliga sådana förelägganden för delgivning. I sådant fall måste rutinen

betungas med ett system för bevakning av att svar kommer samt - i de fall svar

uteblir - för påminnelse och delgivning med stämningsman. Riksåklagaren säger

sig se fördelar med att delge obesvarade strafförelägganden för att förenkla den

 vidare handläggningen i domstolen. När ett föreläggande betrids bör dock enligt

 honom någon delgivning inte ske före åtal. Rikspolisstyrelsen ställer sig

positiv till arbetsgruppens förslag, men anser det vara av vikt att polisen inte

 onödigtvis belastas med nya arbetsuppgifter och att polisen kompenseras för de

kostnadsökningar som förslagen innebär.

Skälen för regeringens förslag: Den 1 februari 1991 infördes delgivningsformen

förenklad delgivning (prop. 1990/91:11, bet. 1990/91:JuU8, rskr. 1990/91:90, SFS

 1990:1410). Reglerna har därefter dels justerats så att förenklad delgivning

kan användas även i myndigheters initiativärenden (prop. 1991/92:169, bet.

1992/93:JuU1, rskr. 1992/93:3, SFS 1992:1065), dels anpassats till ändringar i

postlagen (prop. 1993/94:38, bet. 1993/94:TU 11, rskr. 1993/1994:119, SFS

1993:1688). Genom en lagändring den 1 juli 1995 blev det möjligt att delge

svaranden genom förenklad delgivning i mål som har överlämnats till tingsrätt,

Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd från den summariska processen hos

kronofogdemyndigheten, förutsatt att svaranden under handläggningen hos

kronofogdemyndigheten fått information om att förenklad delgivning kan komma att

 användas efter överlämnandet (prop. 1994/95:188, bet. 1994/95:JuU22, rskr.

1994/95:379, SFS 1995:638).

Förenklad delgivning regleras i 3 a § delgivningslagen (1970:428). Bestämmelsen

innebär att delgivning kan ske genom att en myndighet sänder en handling med

post till den sökte under hans senaste kända adress och minst en dag senare

skickar ett meddelande om att handlingen har sänts. Den sökte anses delgiven när

 två veckor har förflutit från det att meddelandet skickades med post, om det

inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen

före tvåveckorstidens utgång kommit fram till den söktes senaste kända adress

(19 § delgivningslagen). Förenklad delgivning förutsätter att den sökte har fått

 upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller

ärendet. Enligt huvudregeln skall upplysningen delges den sökte. Upplysningen

behöver emellertid inte delges den som har inlett förfarandet vid myndigheten

eller som har gett in en handling i målet eller ärendet. I de fallen räcker det

att upplysningen skickas i vanligt brev, om det sker i nära anslutning till att

ansökan eller handlingen har kommit in till myndigheten (3 a § andra stycket

delgivningslagen).

Förenklad delgivning får användas endast om det inte är olämpligt med hänsyn

till omständigheterna (3 a § första stycket delgivningslagen). I förarbetena

lämnades uttolkningen av denna föreskrift till myndigheterna själva. Några

hållpunkter angavs emellertid. Förfarandet bör inte användas under tid för

vanlig sommarsemester och längre helger. Det bör inte heller användas om parten

särskilt har anmält att han inte kan nås av posten under viss tid; detta under

förutsättning givetvis att uppgiften kan bedömas som trovärdig och inte som ett

försök att undandra sig delgivning. Man bör vara försiktig med att använda

förfarandet gentemot personer som på goda grunder kan antas ha särskilt svårt

att förstå vad som krävs av dem och att tillvarata sina intressen, t.ex.

personer som är mycket unga, mycket gamla eller har psykiska handikapp. En annan

 situation där det kan vara olämpligt att använda förfarandet är när det kan

finnas någon i den söktes hushåll som har motstående intressen till denne och

som därför kan befaras undanhålla honom hans post. När det gäller handlingar som

 är mycket ingripande för den enskilde, eller när ärendets handläggningstid blir

 mycket lång, kan myndigheten också avstå från att använda förenklad delgivning,

 om den bedöms som mindre lämplig (se prop. 1990/91:11 s. 49).

Information om förenklad delgivning skall som huvudregel lämnas i varje mål och

i varje instans. Delgivningsformen får inte avse stämningsansökningar eller

andra handlingar genom vilka mål eller ärenden anhängiggörs; undantag har

emellertid gjorts för delgivning med svaranden i mål som efter bestridande

överlämnats från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten (3 a §

tredje stycket delgivningslagen). Även i andra hänseenden finns inskränkningar

när det gäller delgivning av stämningsansökningar o.d. (se t.ex. 3 § tredje

stycket delgivningslagen och 33 kap. 6 § första stycket RB). Skälet för

inskränkningarna är att särskilt starka krav bör ställas vid delgivning av

handlingar som typiskt sett har mycket stor betydelse för mottagaren.

Ytterligare regler om förenklad delgivning återfinns i 17 §

delgivningsförordningen (1979:101). Där sägs att föreskrifter om vad en

upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas skall innehålla

meddelas av Domstolsverket. Domstolsverket har meddelat föreskrifter i DVFS

1991:1.

Frågan om lämpligheten från rättssäkerhetssynpunkt av ett system där information

 om förenklad delgivning i ett ärende får avse även efterföljande rättsliga

förfaranden diskuterades i förarbetena såväl när förenklad delgivning infördes

(prop. 1990/91:11) som när delgivningsreformen gjordes tillämplig på mål som

överlämnats från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten (prop.

1994/95:188). Som skäl för att information om förenklad delgivning bör lämnas i

varje mål och i varje instans angavs i huvudsak följande. Det kan vara svårt att

 i en information i första instans precisera vid vilken myndighet saken kan

komma att handläggas i senare skeden och i så fall under vilka omständigheter.

Det kan också uppkomma tveksamhet om sakens identitet i olika skeden, alltså vad

 som egentligen är samma "ärende". Det kan vidare komma att gå lång tid, ibland

mycket lång tid, från det att informationen har lämnats i första instans till

det att målet kommer upp i andra instans och eventuellt också vidare därifrån.

Det bör inte begäras av parten att han under mycket lång tid skall hålla

informationen om förenklad delgivning i minnet och stå till förfogande för

delgivning på det sätt som är tänkt vid denna delgivningsform (prop. 1990/91:11

s. 22-23).

Som redan nämnts kan delgivning av ansökan om överlämnande av mål från summarisk

 process hos kronofogdemyndighet till tingsrätt dvs. den handling genom vilken

förfarandet inleds vid tingsrätten och andra handlingar i målet ske med

svaranden genom förenklad delgivning. En förutsättning för det är att svaranden

i målet om betalningsföreläggande eller handräckning hos kronofogdemyndigheten

har delgetts information om att förenklad delgivning kan komma att användas vid

tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd om målet efter bestridande

överlämnas dit (3 a § tredje stycket delgivningslagen).

En sådan ordning ansågs godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt av följande skäl.

Informationen gäller delgivning i endast en instans och svaranden tillställs

senare underrättelse om vart målet överlämnas. Informationen lämnas typiskt sett

 kort tid innan handläggningen påbörjas i nästa instans. Svaranden kan lätt

överblicka vad målet vid tingsrätten kan komma att avse, eftersom han vet vilka

yrkanden han har bestritt. Undantaget från huvudregeln om förbud mot förenklad

delgivning av handlingar genom vilka mål eller ärenden anhängiggörs var, enligt

regeringens mening, helt acceptabelt med hänsyn till svarandens goda möjligheter

 att överblicka det processuella läget (prop. 1994/95:188 s. 15).

Arbetsgruppen har, utifrån de ovan redovisade uttalandena i förarbetena när det

gäller möjligheten att använda förenklad delgivning vid tingsrätterna i

överlämnade mål från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten,

övervägt vilka krav som måste uppställas för att förenklad delgivning skall

kunna användas vid tingsrätt i brottmål där den tilltalade redan vid

handläggningen hos polis, tull eller åklagarmyndighet delgetts information om

att sådan delgivning kan komma att användas. Arbetsgruppen har uppställt

följande kriterier för att ordningen skall vara acceptabel från

rättssäkerhetssynpunkt.

( den tilltalade måste, när information lämnas om att förenklad delgivning

 kan komma att användas om saken går vidare till tingsrätt, kunna överblicka vad

 målet i tingsrätten kommer att avse,

( den tilltalade skall inte behöva hålla sig anträffbar på det sätt som

förenklad delgivning förutsätter under längre tid än som kan anses skäligt och

( information måste senare tillställas den tilltalade om vilken tingsrätt

som handlägger målet.

Utifrån dessa kriterier föreslår arbetsgruppen att en tilltalad i brottmål i

tingsrätt skall kunna delges genom förenklad delgivning, om han i samband med

strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot eller delgivning av misstanke om

ett brott som kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot delgetts

upplysningar om en sådan delgivning kan komma att användas.

Regeringen gör den bedömningen att det första av de kriterier som arbetsgruppen

uppställer gör att man måste ifrågasätta lämpligheten att tillämpa det av

arbetsgruppen föreslagna förfarandet när det gäller strafföreläggandefallen. Ett

 strafföreläggande utfärdas av åklagare och innebär att den misstänkte till

godkännande omedelbart eller inom viss tid föreläggs ett straff efter vad

åklagaren anser att brottet bör föranleda (48 kap. 2 § första stycket RB). I

normala fall är straffet böter, men om den misstänkte är över 18 år kan

strafföreläggandet avse villkorlig dom eller sådan dom i förening med böter. I

ett föreläggande kan också upptas t.ex. förverkanden, annan sådan särskild

rättsverkan, avgift till brottsofferfond och en målsägandes skadeståndsanspråk.

Om föreläggandet godkänns gäller det som en lagakraftvunnen dom. Att

föreläggandet bestrids resulterar i de flesta fall i att åklagaren går vidare

med ett åtal och i de allra flesta fall överensstämmer åklagarens ansvarsyrkande

 med det som den misstänkte fått kunskap om genom strafföreläggandet. Det finns

emellertid undantag. Oberoende av om den misstänkte har haft några invändningar

mot strafföreläggandet kan åklagaren nämligen ändra gärningsbeskrivningen

och/eller yrka ansvar för ett brott med en annan brottsbeteckning än det som

angetts i strafföreläggandet. Det kan också i undantagsfall vara så att det

efter strafföreläggandets utfärdande tillkommer ett skadeståndsanspråk eller att

 ett sådant anspråk förändras, t ex genom att högre belopp yrkas eller att

ersättning yrkas för ytterligare skador. Målsägandens möjligheter att ändra sig

skärs sällan av innan målet har företagits till huvudförhandling i tingsrätten.

Det som har sagts nu talar med en inte obetydlig styrka mot att

strafföreläggandefall bör omfattas av en reform. Det finns också ett annat tungt

 vägande skäl mot att låta strafföreläggandefallen omfattas. De fall som med

dagens regler omfattas av strafföreläggandeinstitutet är nämligen många gånger

av så allvarlig beskaffenhet att de kan leda till ingripande påföljder. Särskild

 försiktighet är därmed motiverad när det gäller att ta bort kravet på bevisning

 för att delgivning av stämning i brottmål har skett. Till detta skall läggas

att man för att genomföra utredningsförslaget när det gäller

strafföreläggandefallen skulle behöva införa ett resurskrävande system för

delgivning av strafförelägganden.

Om man håller sig till fall inom tillämpningsområdet för institutet föreläggande

 av ordningsbot är situationen en annan. Föreläggande av ordningsbot innebär att

 den misstänkte till godkännande omedelbart eller inom viss tid föreläggs ett

bötesstraff (48 kap. 2 § andra stycket RB). För brottet får det inte vara

föreskrivet annat straff än böter omedelbart i penningar och inte heller

normerade böter. Ordningsboten skall ha bestämts av Riksåklagaren eller, i vissa

 fall, av en statsåklagare. Godkänns föreläggandet gäller det som en

lagakraftvunnen dom. Institutet föreläggande av ordningsbot hanteras i första

hand av polismän och tulltjänstemän. Huvudregeln är att ett föreläggande

utfärdas i direkt anslutning till brottet i den misstänktes närvaro av en

polisman eller en tulltjänsteman. Den misstänkte får då direkt veta vilket brott

 som misstanken avser, vilket bötesstraff som skall betalas m.m. och han eller

hon får sedan möjlighet att omedelbart ta ställning till frågan om godkännande

av föreläggandet (48 kap. 16 § andra stycket RB). Om den misstänkte godtar

föreläggandet, skall han eller hon genast teckna sitt godkännande på en blankett

 och lämna denna till polismannen eller tulltjänstemannen. Om han eller hon är

närvarande när föreläggande utfärdas och behöver rådrum för att ta ställning

till föreläggandet, får han eller hon med sig föreläggandet för senare

ställningstagande till frågan om godkännande (48 kap. 16 § tredje stycket RB).

Slutligen förekommer det att polismannen eller tulltjänstemannen utfärdar ett

föreläggande i den misstänktes frånvaro och skickar det till honom eller henne

per post för ställningstagande, s.k. kontorsföreläggande (48 kap. 16 § tredje

stycket RB).

Polisens och tullens hantering av ärenden som omfattas av reglerna om

ordningsbot resulterar i att över 200 000 brott per år klaras av. Varje år måste

 emellertid omkring 8 000 åtal väckas för brott som i och för sig faller in

under institutet föreläggande av ordningsbot. Ett sätt att förenkla den

fortsatta hanteringen av dessa åtal är enligt arbetsgruppen att polismannen

eller tulltjänstemannen delger den misstänkte upplysningar om förenklad

delgivning i samband med ingripandet. Arbetsgruppen anser att paralleller kan

dras med mål som överlämnats från den summariska processen hos

kronofogdemyndigheten. Den tilltalade får genom föreläggandet en mycket god

överblick över vad målet vid tingsrätten kan komma att avse. Det krävs i regel

inte någon ytterligare utredning av polisen; det bör därför inte gå så lång tid

från det att informationen om förenklad delgivning ges till dess målet handläggs

 vid tingsrätten. Informationen om förenklad delgivning skulle bara avse en

instans.

Såvitt gäller ordningsbotsfallen ser regeringen klara fördelar med

arbetsgruppens förslag när det gäller att åstadkomma en effektiv men samtidigt

rättssäker handläggning av dessa brottmål. I de fall där föreläggandet godkänns

behövs givetvis inga upplysningar om förenklad delgivning. Fördelarna hänför sig

 i första hand till de fall där den misstänkte ges rådrum för ett godkännande,

där han förnekar brott eller där det av någon annan anledning inte kan utfärdas

ett föreläggande. I de flesta fall kan den misstänkte då delges upplysning om

förenklad delgivning direkt på platsen. För de fall där det blir aktuellt med

kontorsföreläggande föreslår arbetsgruppen att polismannen eller

tulltjänstemannen tillställer den misstänkte upplysning om förenklad delgivning

i samband med utskicket av föreläggandet. Den misstänkte måste då, till skillnad

 från i dag, delges handlingarna. Rikspolisstyrelsen anser att delgivning även i

 det senare fallet, d.v.s. vid kontorsförelägganden, i de flesta fall kan ske i

samband med ingripandet på platsen eller vid ett senare förhör. Ett

kontorsföreläggande behöver då bara i undantagsfall delges tillsammans med en

underrättelse om förenklad delgivning. Mycket talar för Rikspolisstyrelsens

lösning.

Mot den nu angivna bakgrunden av hur ett system med delgivning av upplysning om

förenklad delgivning skulle kunna fungera anser regeringen att det av

arbetsgruppen föreslagna systemet bör införas för de brott som omfattas av

institutet föreläggande av ordningsbot. Reformen bör däremot inte få omfatta

några andra brott. Det är givetvis inte tillräckligt att låta de nya reglerna

avse sådana fall där ett föreläggande om ordningsbot faktiskt utfärdas. De

stora resursvinsterna hänför sig ju till de fall där den misstänkte förnekar

gärningen och något föreläggande för den skull inte får utfärdas (se 48 kap. 15

§ RB). Arbetsgruppen föreslår, som redan nämnts, att dessa fall i lagtexten

skall beskrivas som fall där upplysning delgetts i samband med delgivning av

misstanke om ett brott som kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot.

Uttrycket "delgivning av misstanke" har emellertid i det praktiska rättslivet

kommit att nära knytas till sådana fall där en förundersökning har nått en viss

bevisnivå (jfr 23 kap. 18 § RB). Det synes därför vara mindre lämpligt att

använda uttryckssättet i ordningsbotsfall, där det inte bedrivs någon

förundersökning enligt RB (jfr 23 kap. 22 § RB). Ett av Rikspolisstyrelsen

framfört förslag om att man i lagtexten i stället skall hänvisa till "rapport

om" ett brott av nu angivet slag har den svagheten att en polismans rapportering

 enligt polislagen till närmaste förman ofta behöver anstå något. Enligt

regeringen bör man därför låta lagtexten avse utredningen av ett brott som

enligt 48 kap. 13 § rättegångsbalken kunnat beivras genom föreläggande av

ordningsbot

Regeringen vill understryka att ändringarna i delgivningslagen är avsedda att

öppna en möjlighet för domstolarna att använda förenklad delgivning i

ordningsbotsfallen. Domstolen måste naturligtvis även i dessa fall pröva om de

allmänna förutsättningarna för att förenklad delgivning skall få användas är

uppfyllda i det enskilda fallet. Ser exempelvis domstolen, när den skall delge

den tilltalade stämning, att det gått lång tid från det den tilltalade delgavs

upplysning om att förenklad delgivning kunde komma att användas, kan den

självklart behöva avstå från att använda förenklad delgivning i målet.

Bestämmelser om i vilka fall och i vilka former som misstänkta skall delges

upplysning om att förenklad delgivning kan komma att tillämpas i domstol bör tas

 in i förordning. Siktet bör dock vara ställt på att delgivning av underrättelse

 som huvudregel skall ske vid ett personligt sammanträffande mellan den

misstänkte och polismannen respektive tulltjänstemannen.

Det är viktigt att det också kommer att finnas fullgoda blanketter som kan

användas av polismännen och tulltjänstemännen. Framtagandet av blanketter bör

ankomma på Rikspolisstyrelsen och Tullverket. En fråga som särskilt behöver

uppmärksammas i det sammanhanget är vad som bör gälla för en misstänkt som vill

anmäla att han ändrat adress. Det bör stå klart för den misstänkte vart han

eller hon skall vända sig och det är enligt regeringen därför lämpligt att

adressändring sker till den myndighet som lämnade upplysning om att förenklad

delgivning kan komma att användas i domstol. Det bör vidare ingå i instruktionen

 för dem som har rätt att ge förelägganden om ordningsbot att upplysning om

förenklad delgivning inte bör ges i de mycket sällsynta undantagsfall där det

finns anledning att anta att en talan om ett enskilt anspråk kommer att föras

(jfr 48 kap. 15 § RB).

5.6 Vissa forumregler

Regeringens förslag: Regeringen ges möjlighet att föreskriva att ett ärende om

företagsrekonstruktion, skuldsanering eller felparkering skall handläggas av en

annan tingsrätt än den tingsrätt som enligt de nu gällande reglerna är behörig,

om de båda tingsrätterna har sina domkretsar inom samma län.

Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att nu ge en tingsrätt vidgade

möjligheter att lämna över ett mål till en annan tingsrätt. Det finns inte

heller skäl att nu ändra reglerna om forum för konkursärenden.

Promemorieförslaget: En tingsrätt skall under vissa förutsättningar kunna lämna

över ett mål till en annan tingsrätt inom samma län. Ett konkursärende skall

handläggas av den tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller del av län

till vilket ärendet enligt nu gällande regler är anknutet i forumhänseende. Ett

ärende om felparkeringsavgift, skuldsanering eller företagsrekonstruktion skall

handläggas av den tingsrätt som regeringen bestämt för län eller del av län.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslagen.

Förslagen eller vissa av förslagen avstyrks dock av Riksdagens ombudsmän (JO)

såvitt gäller överlämnande av mål, Malmö tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Lunds

tingsrätt, Örebro tingsrätt, Karlstads tingsrätt såvitt gäller domstolsärenden,

Riksåklagaren såvitt gäller brottmål samt Sveriges advokatsamfund. Köpings

tingsrätt och Hedemora tingsrätt säger sig vara tveksamma.

Skälen för regeringens förslag:

Överflyttning av vissa mål

Enligt den nu gällande ordningen kan en tingsrätt som är behörig att handlägga

ett tvistemål eller ärende inte lämna över det till en annan tingsrätt. En

domstol som är behörig att handlägga ett brottmål kan dock enligt 19 kap. 7 § RB

 lämna över det till en annan tingsrätt, men för detta krävs särskilda skäl. I

det remitterade förslaget ges en tingsrätt som är behörig att handlägga ett

tvistemål eller brottmål möjlighet att överlämna det till en annan tingsrätt i

samma län, om detta är till fördel för handläggningen av målet och den

mottagande tingsrätten samtycker. Något överlämnande skall dock endast i vissa

familjerättsliga situationer få ske i tvistemål där parterna träffat avtal om

ett visst forum eller där det finns en särskild forumregel som utesluter att de

allmänna bestämmelserna i rättegångsbalken om forum tillämpas.

Förslaget är avsett att utjämna sådana arbetstoppar som kan uppstå i en

tingsrätts verksamhet och som inte hinner motverkas genom

organisationsändringar. Förslaget skall underlätta pågående och framtida

samverkansprojekt mellan olika tingsrätter. Den ökade flexibilitet som åstadkoms

 genom möjligheten till överlämnande skall bidra till ett effektivare

utnyttjande av rättsväsendet i dess helhet och målen skall därmed kunna

handläggas snabbare.

Remisskritiken är omfattande och tar sikte på en mängd frågor. Åtskilliga

remissinstanser menar att förslaget präglas endast av myndighetsperspektivet och

 att medborgarperspektivet därmed kommit i skymundan. Man pekar i det

sammanhanget på de problem och kostnader som kan uppstå för parterna även vid

resor inom ett och samma län. Några remissinstanser menar att parterna i målet

alltid måste beredas tillfälle att yttra sig innan ett mål kan lämnas över från

en domstol till en annan och att parterna måste ha möjlighet att säga nej,

åtminstone om de är ense och det inte föreligger speciella skäl. JO menar att

förslaget är alltför lösligt för att kunna godtas från rättssäkerhetssynpunkt.

Även andra remissinstanser befarar att förslaget leder till oordning. Också

risken för dubbelarbete framhålls.

Remisskritiken har övertygat regeringen om att det inte nu bör införas någon

möjlighet för en behörig tingsrätt att flytta över ett mål till en annan

tingsrätt i samma län. Regeringen vill nämna att det kan finnas skäl att se

närmare på om det bör införas en utökad möjlighet för en tingsrätt att i ett

speciellt fall överlämna ett mål oavsett om detta sker över en länsgräns. En

sådan reform skulle emellertid ha ett helt annat syfte än de förslag som nu har

diskuterats och den skulle med all sannolikhet kräva helt andra lösningar.

Forum för vissa ärenden

Ett konkursärende inleds enligt 2 kap. konkurslagen (1987:672) genom att en

gäldenär eller någon som anser sig ha en fordran mot honom eller henne ger in en

 konkursansökan till en tingsrätt. Behörig tingsrätt är den där gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Ingen tingsrätt är

 alltså undantagen från rätten och skyldigheten att pröva konkursärenden.

En näringsidkare som har betalningssvårigheter kan enligt lagen (1996:764) om

företagsrekonstruktion få till stånd ett särskilt förfarande för att

rekonstruera sin verksamhet. En ansökan får enligt 2 kap. 1 § den lagen göras av

 gäldenären eller av en borgenär. I fråga om forum gäller samma grundregel som

för konkurs. Ärendet hos tingsrätten omfattar hela rekonstruktionsförfarandet.

Det handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden.

Skuldsanering innebär att en fysisk person helt eller delvis befrias från de

skulder som han eller hon har. Frågor om skuldsanering handläggs i första hand

av en kronofogdemyndighet. Myndigheten kan enligt 21 § skuldsaneringslagen

(1994:334) överlämna ärendet till tingsrätten i den ort där gäldenären är

bosatt. Enligt 29 § samma lag kan vissa beslut av myndigheten överklagas till

samma tingsrätt. Även skuldsaneringsärenden handläggs i domstolen enligt

ärendelagen.

Ärenden om överträdelser av det allmännas föreskrifter som rör parkering eller

stannande av fordon handläggs enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift i

första hand av polismyndighet. Polismyndighetens verksamhetsområde är länet.

Faktiskt synes dock många polismyndigheter låta arbetet med

felparkeringsärendena ske lokalt på flera orter inom myndighetens

verksamhetsområde. Den som ålagts att betala en avgift kan överklaga till den

tingsrätt inom vars domkrets överträdelsen har ägt rum. Ärendet handläggs enligt

 ärendelagen. Polismyndigheten är motpart i ärendet.

Enligt promemorieförslaget skall ansökningar om konkurs eller

företagsrekonstruktion göras hos den tingsrätt som regeringen bestämt för det

län eller del av län där gäldenären bör svara i tvistemål som angår

betalningsskyldighet i allmänhet. Skuldsaneringsärenden skall enligt förslaget,

när de går vidare från kronofogdemyndighet, handläggas av den tingsrätt som

regeringen bestämt för det län eller den del av län där gäldenären är bosatt.

Felparkeringsärenden skall, när de går vidare, handläggas av den tingsrätt som

regeringen bestämt för det län eller den del av län där överträdelsen har ägt

rum. I promemorian sägs bl.a. att förslagen ligger i linje med tankarna på att

bedriva verksamhet i flera domstolar med gemensam domkrets. Det sägs i

promemorian också att förslagen kan utgöra ett instrument för att behålla

domstolsverksamheten vid mindre domstolar som har svårt att i framtiden bedriva

en effektiv verksamhet med bibehållen kvalitet, men där det av olika anledningar

 inte är lämpligt med en organisationsförändring som innebär skapande av en

tingsrätt med gemensam domkrets och dömande verksamhet på flera orter.

Remisskritik kommer från flera håll. Några remissinstanser finner det vara svårt

 att se förslagen som förenliga med de riktlinjer för domstolarnas organisation

som regeringen dragit upp i den förut omnämnda skrivelsen 1999/2000:106. Det

påpekas i det sammanhanget att regeringen tidigare angett att varje bestående

tingsrätt skall ha en sådan styrka att den på ett effektivt och kompetent sätt

kan handlägga varje slags mål eller ärende. Några remissinstanser menar att det

därför inte behövs regler om en koncentrering av mål till vissa tingsrätter i

syfte att åstadkomma tillräcklig kompetens för handläggningen. I ett par

remissyttranden sägs att forumreglerna blir alltför krångliga och att enskilda

kan få svårt att bedöma till vilken tingsrätt de skall vända sig. Det sägs också

 att det kan uppstå ökade besvär och resekostnader för parterna. Också

förslagens betydelse för notarieutbildningen och för domstolssekreterarnas

anställningar nämns av några remissinstanser. Såvitt gäller

felparkeringsärendena anges att de har en stark lokal anknytning och att det i

en del sådana ärenden till och med förekommer att tingsrätten håller syn på

platsen.

Innan regeringen går närmare in på frågor om fördelarna och nackdelarna med

förslagen vill regeringen nämna att några remissinstanser har angett att frågan

om en reform av det angivna slaget är förenlig med regeringsformen behöver

belysas. Den bestämmelse de har i tankarna är 11 kap. 4 § regeringsformen som

utsäger att föreskrifter ges i lag om domstolarnas rättskipningsuppgifter, om

huvuddragen av deras organisation och om rättegången. Den paragrafen hindrar

inte att regeringen ger förordningsbestämmelser om rikets indelning i domsagor,

dvs. om tingsrätternas domkretsar (jfr 1 kap. 1 § RB). Regeringen har rätt att

ge sådana bestämmelser också om domkretsarna för t.ex. miljödomstolarna och

fastighetsdomstolarna och dessutom om vilka domstolar som skall ha behörighet

att handlägga t.ex. tryckfrihetsmål och sjörättsliga mål. I de mål som faller in

 under de berörda bestämmelserna skall domstolen i allmänhet utöva en

rättskipning i traditionell mening (jfr NJA II 1947 s. 87). De ärenden som

omfattas av promemorieförslaget hör emellertid inte till en rättskipning av det

slaget utan till den frivilliga rättsvården, som i regeringsformens mening

närmast kan anses utgöra förvaltning. Därmed är det enligt regeringens bedömning

 alldeles klart att det inte finns några konstitutionella hinder mot en reform.

De remitterade förslagen måste ses med utgångspunkt i den allmänna målsättningen

 för hur domstolarna i framtiden bör vara organiserade. Reformarbetet i stort

när det gäller domstolsorganisationen och när det gäller domstolarnas

sidofunktioner utanför rättskipningsområdet är för närvarande inne i ett

dynamiskt skede. Avsikten är bl.a. att tingsrätterna skall bli ännu mer

slagkraftiga. Oavsett de metoder som väljs för reformerna kan otvivelaktigt

behovet av lösningar som innebär att vissa slags ärenden koncentreras till ett

mindre antal tingsrätter komma att minska eller helt falla bort i en del län.

Regeringen ser inte detta som något som skulle göra en reform enligt

promemorieförslaget överflödig. En möjlighet att koncentrera handläggningen av

vissa ärendetyper är nämligen ägnad att medföra en högre flexibilitet och den

kan vara särskilt värdefull under en reformperiod, så att en tingsrätt kan

sättas in för att hjälpa en näraliggande tingsrätt. En flexibilitet är värdefull

 också när det gäller att möta sådana akuta anhopningar av ärenden som kan

uppstå t.ex. till följd av att det på en viss ort sätts i system att överklaga

en viss typ av myndighetsbeslut. En koncentrering av de ärenden det nu gäller

kan vidare under vissa förutsättningar bidra till att man kan rationalisera

handläggningen och den kan därmed leda till att ärendena handläggs snabbare.

Genom en koncentrering av ärendena kan det i vissa fall också bli möjligt att i

ökad utsträckning tillåta att arbetsuppgifter delegeras till domstolsbiträden.

Det som har sagts nu innebär inte att regeringen för samtliga landsändar behöver

 bestämma vilka tingsrätter som skall handlägga de ärenden det gäller. I stort

sett fungerar ju det nuvarande systemet väl. Det viktiga är att det skapas en

möjlighet att relativt enkelt tillgodose de krav som den praktiska verkligheten

i domstolsarbetet i särskilda fall kan komma att ställa. En reform bör därför

inte ges den utformning som föreslås i promemorian. Den reform som bör komma i

fråga är i stället att nuvarande forumregler behålls men med det tillägget att

regeringen kan meddela föreskrifter om undantag. Jfr på den punkten 14 § andra

stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Vikten av att man

inte genom nya forumregler för särskilda ärendetyper stör det redan pågående

reformarbetet måste betonas. Sålunda är konkursärendena många och hanteringen av

 dem utgör en långtifrån oviktig del av tingsrätternas nuvarande

arbetsuppgifter. Dessa ärenden kan därmed inte flyttas från en tingsrätt till en

 annan utan att det uppstår betydande organisatoriska konsekvenser. Mot den

bakgrunden anser regeringen att det i nuvarande läge inte finns tillräckliga

skäl att låta konkursärendena omfattas av en reform. Ärenden om skuldsanering,

felparkering och företagsrekonstruktion har inte alls samma betydelse i det

berörda hänseendet.

Som flera remissinstanser har varit inne på är det önskvärt att den som vill

inleda ett förfarande vid en tingsrätt utan några större besvär kan få kunskap

om vart han eller hon skall vända sig. Den enskilde kan få den kunskapen på

flera tänkbara sätt. Ärenden om skuldsanering och felparkering handläggs primärt

 vid en förvaltningsmyndighet och i sådana ärenden får den enskilde behövliga

upplysningar om behörig domstol genom en klagoanvisning eller liknande. Ärendena

 om företagsrekonstruktion inleds av företagare och man synes av dem kunna

begära att de på ett eller annat sätt tar reda på vad som gäller. I sista hand

har varje tingsrätt till vilken den enskilde med orätt skulle kunna vända sig i

ett ärende av nu aktuellt slag en skyldighet att lämna ärendet vidare till den

tingsrätt som är behörig. Det som har sagts nu medför att de enskildas

berättigade informationsbehov i fråga om vilken domstol som är behörig får anses

 vara väl tillgodosett även efter en reform. Någon egentlig risk för att

enskilda lider en rättsförlust har regeringen svårt att se.

Man kan emellertid inte bortse från att parter och andra i vissa fall kan komma

att få högre resekostnader till följd av att mål koncentreras. Regeringen

behöver emellertid inte få möjlighet att meddela andra undantag från

forumreglerna än sådana som innebär att ett ärende flyttas från en tingsrätt

till en annan tingsrätt inom samma län. Därmed blir det inga mer betydande

kostnadsökningar för någon enskild person. Men frågor om avstånd mellan domstol

och parter aktualiserar ändå frågor om efter vilka riktlinjer som en

koncentrering av ärendena bör tillåtas att ske. I det remitterade förslaget görs

 flera vägledande uttalanden om detta. Det anges sålunda att det vid ett

ställningstagande till vilken eller vilka tingsrätter i ett län som skall ha

behörighet att handlägga de ärendetyper för vilka forumfrågan föreslås delegerad

 skall beaktas det geografiska avståndet för parterna, förutsättningar att ta

till vara särskild kompetens eller andra särskilda resurser hos en tingsrätt,

liksom behovet av samverkan med vissa myndigheter. Vidare skall regeringen

enligt den remitterade promemorian beakta de synpunkter som tingsrätterna i

länet har i forumfrågan. Dessa uttalanden har betydelse även med ett system

enligt vilket regeringen endast ges möjlighet att inom ett län göra undantag

från de normala forumbestämmelserna. Regeringen vill tillägga att det för sådana

 ärenden som tillhör insolvensrätten finns anledning att ta hänsyn till att

ärendetillströmningen kan variera kraftigt alltefter de ekonomiska

konjunkturerna och att de lösningar som väljs måste vara anpassade för att utan

några komplikationer kunna möta sådana förändringar och detta även om de sker

hastigt.

Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att det bör öppnas en möjlighet

att genom förordning göra avvikelser inom ett län från de forumbestämmelser som

nu gäller för ärenden om företagsrekonstruktion, skuldsanering och felparkering.

6 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

7 Ekonomiska konsekvenser

Förslaget om förenklad delgivning i brottmål får vissa ekonomiska och

verksamhetsmässiga konsekvenser för domstolarna, polisen och tullen. Från

effektivitetssynpunkt för hela rättsväsendet innebär förslaget dock fördelar.

För polisen innebär förslaget bl.a. att antalet delgivningsuppdrag för

stämningar och kallelser till domstol minskar. Därutöver kommer poliser i mindre

 utsträckning än i dag att vara uppbundna för vittnesförhör i domstol eftersom

förhandlingar inte kommer att ställas in så ofta som idag på grund av bristande

delgivning. En del av den tid som idag avsätts för huvudförhandlingar kan i

framtiden användas till annan verksamhet. Kostnader för bl.a. administration kan

 komma att öka för polisen på grund av förslaget. Regeringen avser att i

budgetpropositionen för 2002 återkomma till riksdagen med eventuella förslag

till omfördelning av resurser inom rättsväsendet och med förslag till

finansiering av polisens kostnadsökningar.

Även tulltjänstemännen kommer i mindre utsträckning än idag att vara uppbundna

för vittnesförhör i domstol, samtidigt som vissa kostnadsökningar för

administration kan beräknas. Kostnadsökningarna beräknas som marginella och

bedöms kunna hanteras inom anslagsramen.

8

Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

36 kap. 1 §

En ändring i fjärde stycket till följd av att 46 kap. 15 § delas upp i två

paragrafer. Hänvisning görs till 46 kap. 15 § i stället för till 46 kap. 15 §

första stycket.

45 kap. 14 §

I andra stycket har uttryckligen angivits att undantag från enveckasregeln, när

det gäller tid för hållande av huvudförhandling i mål där den tilltalade är

anhållen eller häktad, får göras i de fall där målet är omfattande. Bestämmelsen

 har närmare behandlats i avsnitt 5.2. Motsvarande ändring har gjorts i tredje

stycket i fråga om tidsfristen när det gäller huvudförhandling i mål där den

tilltalade är ålagd reseförbud. I övrigt har bestämmelsen anpassats till

modernare språkbruk.

45 kap. 15 §

Bestämmelsen har ändrats till följd av att en ny 15 a § tillkommit i 46 kap. I

andra stycket hänvisas till 46 kap. 15 a § när mål kan avgöras trots att den

tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit. I övrigt har

 bestämmelsen anpassats till modernare språkbruk.

46 kap. 15 §

Bestämmelsen har delats upp i två paragrafer för att på ett mer pedagogiskt sätt

 än i dag ge domstolen vägledning av handlingssätt när den tilltalade uteblir

från en huvudförhandling och 15 § har fått en delvis ny språklig utformning.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.1. De olika handlingssätten är

alternativa. I första hand skall dock rätten överväga de möjligheter som finns

att genomföra huvudförhandlingen i den tilltalades utevaro. Uppräkningen i

övrigt av handlingssätt utgår med hänsyn till proportionalitetsprincipen från

det minst ingripande. För att häktning skall kunna ske måste givetvis de lagliga

 förutsättningarna enligt 24 kap. rättegångsbalken föreligga.

46 kap. 15 a §

Paragrafen är ny. Den motsvarar nuvarande 15 § andra och fjärde-sjätte styckena

och reglerar möjligheterna att avgöra mål och rättegångsfrågor i den tilltalades

 utevaro. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.1. Bestämmelsen i nuvarande 15

 § tredje stycket, att den tilltalade måste ha uteblivit en gång tidigare för

att rätten skall kunna döma till fängelse, har tagits bort. I övrigt har vissa

språkliga justeringar gjorts.

8.2 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

3 a §

Andra stycket innehåller en hänvisning till en ny paragraf, 3 b §, som

innehåller undantagsregler för när stämningsansökningar och andra handlingar

genom vilka förfarandet vid en myndighet inleds får delges genom förenklad

delgivning.

3 b §

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 5.5. Till första stycket har

flyttats huvuddelen av nuvarande 3 a § andra stycket. Andra stycket innehåller

en bestämmelse om när förenklad delgivning får användas för delgivning med en

tilltalad i brottmål.

Det kan inträffa att den som i tingsrätten kan delges genom förenklad delgivning

 enligt denna regel åtalas för ett nytt brott och att de båda åtalen handläggs i

 en rättegång. Stämning avseende det nya brottet kan då delges med förenklad

delgivning endast om förutsättningarna för det finns enligt bestämmelsen i andra

 stycket; det förutsätter således att den tilltalade vid handläggningen avseende

 det nya brottet hos polisen eller tullen informerats om att förenklad

delgivning kan komma att användas vid tingsrätten. Om inte, krävs att den

tilltalade delges upplysningar om förenklad delgivning igen, lämpligen i samband

 med att han delges stämning för att svara på det nya åtalet.

8.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

10 §

Förslaget innebär att det öppnas en möjlighet att genom förordning göra

avvikelser inom ett län från de gällande forumbestämmelserna. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 5.6.

8.4 Förslaget till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

21 §

Förslaget innebär att det öppnas en möjlighet att genom förordning göra

avvikelser inom ett län från de gällande forumbestämmelserna. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 5.6.

8.5

Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

2 kap. 1 §

Förslaget innebär att det öppnas en möjlighet att genom förordning göra

avvikelser inom ett län från de gällande forumbestämmelserna. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 5.6.

Förslag till lagtext i promemorian Inställda huvudförhandlingar - förslag till

åtgärder

Författningsförslag

1. Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken att 24 kap. 1 §, 30 kap. 4 §,

45 kap. 3 och 14 §§ samt 46 kap. 15 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 kap.

1 §

Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet

fängelse ett år eller däröver, får häktas, om det med hänsyn till brottets

beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns

risk för att han

1. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff,

2. genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens

utredning eller

3. fortsätter sin brottsliga verksamhet.

Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet

fängelse ett år eller däröver, får häktas, om det med hänsyn till brottets

beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns

risk för att han

1. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff,

2. genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens

utredning eller

3. fortsätter sin brottsliga verksamhet.

Om den misstänkte inte har känt hemvist i Sverige, får han häktas även om det är

 föreskrivet lindrigare straff än fängelse ett år för brottet, om det finns risk

 för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff.

Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, skall

häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning saknas.

Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, skall

häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning saknas.

Häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i

övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående

intresse.

Häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i

övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående

intresse.

Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får

häktning inte ske.

Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får

häktning inte ske.

30 kap.

4 §

Handläggas i en rättegång flera åtal, må dom givas beträffande något av dem,

ehuru handläggningen angående de övriga icke avslutats. Avse åtalen samme

tilltalade, må sådan dom dock ej givas med mindre synnerliga skäl äro därtill.

Om det i samma rättegång finns flera åtal får, om det är lämpligt, dom ges över

något av dem trots att handläggningen av de övriga inte har avslutats.

45 kap.

3 §

Hava åtal väckts mot någon för flera brott eller åtal mot flera för att hava

tagit del i samma brott, skola åtalen handläggas i en rättegång, om ej rätten

finner särskild handläggning vara lämpligare.

Om åtal har väckts mot någon för flera brott, eller mot flera för att ha tagit

del i samma brott, skall åtalen handläggas i en rättegång. Åtalen får dock

handläggas särskilt om det är lämpligt.

Åtal som väckts mot flera för skilda brott, må handläggas i en rättegång om det

är till gagn för utredningen.

Om åtal har väckts mot flera för skilda brott, får åtalen handläggas i en

rättegång, om det är till fördel för utredningen.

Ej må åtal förenas, med mindre åtalen väckts vid samma domstol och denna är

behörig samt för åtalen samma rättegångsform är tillämplig.

Åtal får inte förenas, om de inte väckts vid samma domstol och denna är behörig

samt samma rättegångsform är tillämplig för åtalen.

När skäl äro därtill, må åtal, som förenats, åter särskiljas.

När det finns skäl för det, får åtal, som förenats, åter särskiljas.

14 §

Rätten bestämme, så snart kan, tid för huvudförhandlingen. För behandling av

rättegångsfråga eller del av saken, som må avgöras särskilt, må huvudförhandling

 särskilt utsättas, ehuru målet i övrigt ej är berett till huvudförhandling.

Rätten skall bestämma tid för huvudförhandling så snart det kan ske. För

behandling av en rättegångsfråga eller en del av saken, som får avgöras

särskilt, får huvudförhandling utsättas, trots att målet i övrigt inte är berett

 till huvudförhandling.

Är den tilltalade anhållen eller häktad, skall huvudförhandling hållas inom en

vecka från den dag, då åtalet väcktes, om ej till följd av åtgärd, som avses i

11 eller 12 §, eller annan omständighet längre uppskov är nödvändigt. Har den

tilltalade häktats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för hans

häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom en månad

från den dagen då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt till

följd av åtgärd som avses i 11 eller 12 § eller annan omständighet. Har

reseförbudet meddelats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för

delgivning av beslutet.

Är den tilltalade anhållen eller häktad, skall huvudförhandling hållas skyndsamt

 och senast inom två veckor från den dag då åtalet väcktes, om inte på grund av

åtgärd, som avses i 11 eller 12 §, eller annan omständighet längre uppskov är

nödvändigt. Har den tilltalade häktats efter åtalet, skall tiden räknas från

dagen för hans häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas skyndsamt och

senast inom en månad från den dagen då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är

 nödvändigt på grund av åtgärd som avses i 11 eller 12 § eller annan

omständighet. Har reseförbudet meddelats efter åtalet, skall tiden räknas från

dagen för delgivning av beslutet.

46 kap.

15 §

15 §

Uteblir den tilltalade från rättegångstillfälle för huvudförhandling eller

inställer han sig genom ombud då han har förelagts att infinna sig personligen,

skall rätten förelägga nytt vite eller förordna, att han skall hämtas till

rätten antingen omedelbart eller till senare dag.

Uteblir den tilltalade från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling eller

inställer han sig genom ombud då han har förelagts att infinna sig personligen

skall rätten i första hand avgöra målet enligt 15 a §. Är det inte möjligt skall

 rätten besluta att han skall

1. hämtas till rätten omedelbart,

2. häktas, om det finns förutsättningar för det,

3. hämtas till rätten till en senare dag eller

4. föreläggas nytt vite.

15 a §

Kan saken utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den tilltalade

 har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, om

l. det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i

högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i

förening,

2. den tilltalade, sedan stämning delgetts honom, har avvikit eller håller sig

undan på sådant sätt att han inte kan hämtas till huvudförhandlingen eller

3. den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans närvaro på

grund därav inte är nödvändig.

I fall som avses i andra stycket 1 får fängelse ådömas endast om den tilltalade

tidigare har uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling i målet

 eller då har inställt sig endast genom ombud. Har åtalet efter det tidigare

rättegångstillfället utvidgats till att avse ytterligare gärning, får fängelse

ådömas endast om anledning fanns att döma till fängelse för de gärningar som

åtalet avsåg innan det utvidgades.

Med de påföljder som anges i andra stycket 1 skall likställas förordnande enligt

 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Det gäller dock inte, om i samband

med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff skall förklaras

 förverkad i fråga om en strafftid som överstiger tre månader.

I fall som avses i andra stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade inte

 har delgetts kallelse till förhandlingen.

Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit.

Målet får avgöras även om den tilltalade har inställt sig endast genom ombud

eller uteblivit, om den tilltalades personliga närvaro inte är nödvändig för

utredningen och

1. det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i

högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i

förening,

2. den tilltalade, sedan han delgetts stämning, har avvikit eller håller sig

undan på ett sådant sätt att han inte kan hämtas till huvudförhandlingen eller

3. den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans närvaro därför

 inte är nödvändig.

Med de påföljder som anges i första stycket 1 skall likställas förordnande

enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Det gäller dock inte, om i

samband med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff skall

förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger tre månader.

I fall som avses i första stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade

inte har delgetts kallelse till förhandlingen.

Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2. Förslag till lag om ändring i lag (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs i fråga om lag (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare att 29 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

29 §

Mål mot den som inte har fyllt tjugoett år skall alltid behandlas skyndsamt.

Mål mot den som inte har fyllt tjugoett år skall alltid behandlas skyndsamt.

Väcks allmänt åtal mot den som inte har fyllt arton år för ett brott för vilket

det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader, skall de tidsfrister iakttas

som är föreskrivna för åtgärder i mål där den tilltalade är häktad. I stället

för den tid om en vecka, som i 45 kap. 14 § rättegångsbalken är föreskriven för

hållande av huvudförhandling, skall gälla en tid om två veckor.

Inhämtar rätten yttrande från socialnämnden enligt 28 §, skall nämnden yttra sig

 inom en sådan tid att rätten kan hålla huvudförhandling enligt reglerna i andra

 stycket. Om ärendets beskaffenhet föranleder det, får yttrandet med rättens

medgivande lämnas senare.

Väcks allmänt åtal mot den som inte har fyllt arton år för ett brott för vilket

det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader, skall de tidsfrister iakttas

som är föreskrivna för åtgärder i mål där den tilltalade är häktad.

Inhämtar rätten yttrande från socialnämnden enligt 28 §, skall nämnden yttra sig

 inom en sådan tid att rätten kan hålla huvudförhandling enligt reglerna i andra

 stycket. Om ärendets beskaffenhet föranleder det, får yttrandet med rättens

medgivande lämnas senare.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

3. Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428)

dels att 3 a § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 b §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §

3 a §

Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

 hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

Förenklad delgivning får användas bara om den sökte har delgetts upplysning om

att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller ärendet. Sådan

upplysning behöver dock inte delges med den som har inlett förfarandet vid

myndigheten eller som har gett in en handling i målet eller ärendet, om

upplysningen lämnas i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har

kommit in till myndigheten.

Förenklad delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar

genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds. Har ett mål om

betalningsföreläggande eller vanlig handräckning efter bestridande överlämnats

till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd får dock svaranden delges

 sökandens begäran om överlämnande och andra handlingar i målet genom förenklad

delgivning, om svaranden under handläggningen hos kronofogdemyndigheten har

delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet

hos tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd.

Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

 hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

Förenklad delgivning får användas bara om den sökte har delgetts upplysning om

att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller ärendet. Sådan

upplysning behöver dock inte delges med den som har inlett förfarandet vid

myndigheten eller som har gett in en handling i målet eller ärendet, om

upplysningen lämnas i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har

kommit in till myndigheten.

Förenklad delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar

genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds i andra fall än som följer av 3 b

 §.

3 b §

Har ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning efter

bestridande överlämnats till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd

får svaranden delges sökandens begäran om överlämnande och andra handlingar i

målet genom förenklad delgivning, om svaranden under handläggningen hos

kronofogdemyndigheten har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan

komma att användas i målet hos tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens

va-nämnd.

En tilltalad i ett brottmål vid tingsrätt får delges stämningsansökan och andra

handlingar i målet genom förenklad delgivning om han i samband med

1. strafföreläggande,

2. föreläggande av ordningsbot eller delgivning av misstanke om ett brott som

kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot

har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i

brottmålet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorian Inställda

huvudförhandlingar - förslag till åtgärder

Riksdagens ombudsmän, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Hovrätten för Västra

Sverige, Stockholms tingsrätt, Katrineholms tingsrätt, Jönköpings tingsrätt,

Mariestads tingsrätt, Karlskrona tingsrätt, Malmö tingsrätt, Göteborgs

tingsrätt, Karlstads tingsrätt, Gävle tingsrätt, Lycksele tingsrätt, Länsrätten

i Blekinge län, Länsrätten i Mariestad, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsoffermyndigheten, Riksrevisionsverket, Sveriges

advokatsamfund, Nämndemännens riksförbund, Sveriges Domareförbund, 1999-års

rättegångsutredning.

Riksåklagaren har bifogat yttranden av Åklagarmyndigheten i Stockholm,

Åklagarmyndigheten i Linköping, Åklagarkammaren i Växjö, Åklagarkammaren i

Kalmar, Åklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten i Västerås och

Ekobrottsmyndigheten.

Kriminalvården har bifogat yttranden av Kriminalvårdsmyndigheterna Stockholm

Kronoberg och Göteborg Centrum.

Promemorian Vissa processrättsliga frågor rörande forumregler

Inom Domstolsverket har lagmannen Åke Rehnström med biträde av en arbetsgrupp

sett över vissa forumförhållanden i allmän domstol. Resultatet av arbetet har

presenterats i en promemoria med lagförslag (se bilaga 1). Förslagen syftar till

 att skapa förutsättningar för en större flexibilitet inom

domstolsorganisationen och ett effektivare utnyttjande av rättsväsendet i dess

helhet.

Förslagen i arbetsgruppens promemoria

I arbetsgruppens promemoria föreslås att nya bestämmelser införs i

rättegångsbalken, äktenskapsbalken och föräldrabalken som innebär en möjlighet

för tingsrätter inom ett län att samarbeta genom överlämnande av tvistemål,

brottmål, mål om barns boende och umgänge med barn samt mål och ärenden rörande

vårdnad om barn.

I förslaget föreslås dessutom att forumfrågan för konkursärenden,

skuldsaneringsärenden, ärenden om företagsrekonstruktion, ärenden om

felparkeringsavgift och de registreringsärenden som regleras i äktenskapsbalken

skall bestämmas av regeringen. Behörig tingsrätt föreslås vara den tingsrätt

regeringen bestämt för det län eller del av län där gäldenären bör svara i

tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet, vilket normalt är där

gäldenären har sitt hemvist. För mål om felparkering föreslås att de överklagas

till den tingsrätt som regeringen har bestämt för det län eller del av län där

överträdelsen har ägt rum.

Förslagen i sistnämnda del ligger i linje med tankarna på att bedriva verksamhet

 i flera domstolar med gemensam domkrets (se prop. 1999/2000:1, utgiftsområde 4,

 s. 102 f.), vilket bl.a. syftar till att samla specialmål till vissa enheter

och utjämna arbetsbördan vid toppar. Förslaget att koncentrera vissa ärendetyper

 till en eller två tingsrätter i ett län kan vidare vara ett värdefullt

instrument för att behålla domstolsverksamhet vid mindre domstolar som har svårt

 att i framtiden bedriva effektiv verksamhet med bibehållen kvalitet, men där

det av olika anledningar inte är lämpligt med en organisationsförändring som

innebär skapande av en tingsrätt med gemensam domkrets och dömande verksamhet på

 flera orter.

Domstolsverkets kommentarer

Domstolsverket har med framhållande av ärendets vikt överlämnat promemorian till

 Justitiedepartementet. När det gäller förslaget till lösning beträffande

registrering enligt 16 kap. 2 § äktenskapsbalken har Domstolsverket i missiv

till promemorian framfört att det bör övervägas om inte förslaget är allför

snävt.

Domstolsutredningen

Ett mer långtgående förslag finns i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet

(SOU 1991:106 s. 84 ff) där det föreslås att tingsrätternas handläggning av

registreringsärenden enligt äktenskapsbalken skall tas över av det centrala

äktenskapsregistret samt att avhandlingsprotokollet avskaffas. Vidare har

utredningen föreslagit att huvudmannaskapet för äktenskapsregistret skall övergå

 från Statistiska centralbyrån till Riksskatteverket.

Justitiedepartementets kommentarer

Inom departementet har upprättats ett lagförslag som i stora delar

överensstämmer med arbetsgruppens lagförslag. Några skillnader finns dock. Det

gäller framför allt vissa bestämmelser om överlämnande av mål från en tingsrätt

till en annan tingsrätt vilka föreslås införda i 10 kap.

20 b § och 19 kap. 11 b § rättegångsbalken, 14 kap. 3 a § äktenskaps-balken och

6 kap. 17 a § föräldrabalken. I departementsförslaget tillmäts sålunda ett

påstående från käranden om grunden för den överlämnande domstolens behörighet

inte någon sådan betydelse som det tillmäts enligt arbetsgruppens förslag.

Vidare har i departementsförslaget införts uttryckliga bestämmelser om vad

syftet med ett överlämnande skall vara och om att något överlämnande inte får

ske till en tingsrätt som inte är villig att ta emot målet.

I anslutning till det som har sagts nu finns det anledning att påpeka att med

hänsyn till 34 kap. 3 § rättegångsbalken en domstol inte bör kunna överlämna ett

 mål sedan svaranden har gjort en befogad foruminvändning.

För att det tydligt skall framgå att ett genkäromål, en talan av mellankommande

part eller en regresstalan efter det att ett mål har överlämnats skall väckas

vid den mottagande tingsrätten och inte vid den överlämnande, har några

bestämmelser i 10 kap. 14 § rättegångsbalken getts en formulering som något

avviker från den som finns i arbetsgruppens förslag.

Arbetsgruppens förslag till ändring av 16 kap. 2 § äktenskapsbalken om behörig

domstol för registrering av ett äktenskapsförord har i departementsförslaget

fått en något avvikande konstruktion i avsikt att minimiera risken för att ett

registrerat äktenskapsförord blir förklarat ogiltigt på grund av att det har

inregistrerats vid fel domstol (jfr rättsfallet NJA 1954 s. 325).

I övrigt är skillnaderna mellan arbetsgruppens förslag och departementsförslaget

 huvudsakligen av redaktionell karaktär.

Vid ett ställningstagande till vilken eller vilka tingsrätter i ett län som

skall vara behörig att handlägga de ärendetyper för vilka forumfrågan föreslås

delegerad skall beaktas det geografiska avståndet för parterna, förutsättningar

att ta till vara särskild kompetens eller andra särskilda resurser hos en

tingsrätt, liksom behovet av samverkan med vissa myndigheter. Såsom anges i

promemorian skall regeringen beakta de synpunkter som tingsrätterna i länet har

i forumfrågan.

Förslag till lagtext

1 Förslag till lag om ändring rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 10 kap. 14 § skall ha följande lydelse,

dels att i balken skall införas två nya paragrafer, 10 kap. 20 b § och 19 kap.

11 b §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

14 §

Käromål mot flera svarande må väckas vid den rätt, där någon av dem enligt vad

förut i detta kapitel är stadgat har att svara, om det sker samtidigt och

käromålen stödja sig på väsentligen samma grund. Är saken sådan, att endast en

dom kan givas mot alla, som hava del i saken, må talan ock väckas vid den rätt,

där någon av dem har att svara.

Käromål mot flera svarande får väckas vid den rätt där någon av dem enligt det

som sagts förut i detta kapitel har att svara, om det sker samtidigt och

käromålen stödjer sig på väsentligen samma grund. När saken är sådan att endast

en dom kan ges mot alla som har del i saken, får talan i stället väckas vid den

rätt där någon av dem har att svara eller där saken redan handläggs i mål mot

någon av dem.

Genkäromål upptages av den rätt, som upptagit huvudkäromålet.

Genkäromål tas upp av den rätt som handlägger huvudkäromålet.

Talan, som avses i 14 kap. 4 eller 5 §, upptages av den rätt, som upptagit

huvudmålet.

Talan som avses i 14 kap. 4 eller 5 § tas upp av den rätt som handlägger

huvudmålet.

20 b §

En tingsrätt får överlämna ett mål till en annan tingsrätt i samma län, om detta

 är till fördel för handläggningen av målet och den mottagande tingsrätten

samtycker. Något överlämnande får dock inte ske, om behörigheten grundas på 16 §

 och någon av parterna motsätter sig ett överlämnande. Något överlämnande får

inte heller ske, om tvisten är sådan som avses i 17 §. Den mottagande

tingsrätten skall anses vara behörig, om det finns en tingsrätt i länet som

skall anses vara behörig enligt en bestämmelse i detta kapitel.

19 kap.

11 b §

En tingsrätt får överlämna ett mål till en annan tingsrätt i samma län, om detta

 är till fördel för handläggningen av målet och den mottagande tingsrätten

samtycker. Den mottagande tingsrätten skall anses vara behörig, om det finns en

tingsrätt i länet som enligt en bestämmelse i detta kapitel skall anses vara

behörig. Innan målet överlämnas skall parterna beredas tillfälle att yttra sig,

om det inte är obehövligt

Ansökan skall anses ha kommit in till den mottagande tingsrätten samma dag som

den kom in till den tingsrätt som först tog emot ansökan. Handläggningen av

målet skall fortsätta där den slutade hos den överlämnande tingsrätten.

Denna lag träder i kraft den

2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken

dels att 16 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att i balken skall införas en ny paragraf, 14 kap. 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

3 a §

En tingsrätt får överlämna ett äktenskapsmål till en annan tingsrätt i samma

län, om detta är till fördel för handläggningen av målet och den mottagande

tingsrätten samtycker. Den mottagande tingsrätten skall anses vara behörig, om

det finns en tingsrätt i länet som på annan grund skall anses vara behörig.

Innan målet överlämnas skall parterna beredas tillfälle att yttra sig, om det

inte är obehövligt.

Ansökan skall anses ha kommit in till den mottagande tingsrätten samma dag som

den kom in till den tingsrätt som först tog emot ansökan. Handläggningen av

målet skall fortsätta där den slutade hos den överlämnande tingsrätten.

16 kap.

2 §

Ansökan om registrering görs hos tingsrätt.

Ansökan om registrering görs hos en tingsrätt som regeringen bestämt för

handläggning av ärenden om sådan registrering.

Till ansökan skall fogas den handling som skall registreras. Begärs registrering

 av en gåva som inte har skett skriftligen, skall uppgift om gåvan lämnas i en

handling som har undertecknats av båda makarna.

Beträffande anmälan om bodelning finns bestämmelser i 9 kap. 1 § andra stycket.

Denna lag träder i kraft den

3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken

dels att 6 kap. 17 a och 17 b §§ skall betecknas 6 kap. 17 b och 17 c §§,

dels att i balken skall införas en ny paragraf, 6 kap. 17 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

17 a §

En tingsrätt får överlämna ett mål om vårdnad, boende eller umgänge till en

annan tingsrätt i samma län, om detta är till fördel för handläggningen av målet

 och den mottagande tingsrätten samtycker. Den mottagande tingsrätten skall

anses vara behörig, om det finns en tingsrätt i länet som på annan grund skall

anses vara behörig. Innan målet överlämnas skall parterna beredas tillfälle att

yttra sig, om det inte är obehövligt.

Ansökan skall anses ha kommit in till den mottagande tingsrätten samma dag som

den kom in till den tingsrätt som först tog emot ansökan. Handläggningen av

målet skall fortsätta där den slutade hos den överlämnande tingsrätten.

Denna lag träder i kraft den

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §9

Ett beslut enligt 9 § som innebär att betalningsansvaret undanröjts får inte

överklagas.

Andra beslut enligt 9 § överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars

domkrets överträdelsen har ägt rum. Överklagandet skall ges in till

polismyndigheten. Det skall ha kommit in dit senast tre veckor från det

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om

domstolsärenden, om inte annat anges i denna lag.

Andra beslut enligt 9 § överklagas skriftligen till den tingsrätt som regeringen

 bestämt för det län eller del av län där överträdelsen har ägt rum.

Överklagandet skall ges in till polismyndigheten. Det skall ha kommit in dit

senast tre veckor från det klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande

gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte annat anges i denna lag.

Omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i

tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt, att han

haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset

vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att

omständigheten eller beviset åberopas.

Denna lag träder i kraft den

5 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 1 § konkurslagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

Ansökan om konkurs görs skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör svara i

 tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Ansökningshandlingen

skall vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller sökandens ombud.

Ansökan om konkurs görs skriftligen hos den tingsrätt som regeringen bestämt för

 det län eller del av län där gäldenären bör svara i tvistemål som angår

betalningsskyldighet i allmänhet. Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt

undertecknad av sökanden eller sökandens ombud.

Sökanden skall ange och styrka de omständigheter som gör rätten behörig, om de

inte är kända.

En ansökan skall avvisas, om det inte av den framgår vilken tingsrätt som är

behörig och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen.

Denna lag träder i kraft den

6 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

Härigenom föreskrivs att 21 § skuldsaneringslagen (1994:334) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §10

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om ansökan

 inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till tingsrätten

 i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om gäldenären

inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms tingsrätt.

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om ansökan

 inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till den

tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller del av län där gäldenären är

bosatt för vidare handläggning där. Om gäldenären inte är bosatt i Sverige skall

 ärendet överlämnas till Stockholms tingsrätt.

Denna lag träder i kraft den

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 1 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en

borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet.

Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller

sökandens ombud.

En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en

borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt som regeringen

bestämt för det län eller del av län där gäldenären bör svara i tvistemål som

angår betalningsskyldighet i allmänhet. Ansökningshandlingen skall vara

egenhändigt undertecknad av sökanden eller sökandens ombud.

I ansökan skall sökanden ange och styrka de omständigheter som gör rätten

behörig, om de inte är kända.

Denna lag träder i kraft den

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorian Vissa

processrättsliga frågor rörande olika forumregler

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms

tingsrätt, Malmö tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Lunds tingsrätt, Köpings

tingsrätt, Hedemora tingsrätt, Linköpings tingsrätt, Örebro tingsrätt, Karlstads

 tingsrätt, Lycksele tingsrätt, Luleå tingsrätt, Länsrätten i Värmlands län,

Länsrätten i Västernorrlands län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsoffermyndigheten, Riksrevisionsverket, Sveriges

advokatsamfund, Nämndemännens riksförbund, Riksskatteverket, Statistiska

centralbyrån, Svenska kommunförbundet och Sveriges domareförbund.

Riksskatteverket har bifogat yttranden av kronofogdemyndigheterna i Stockholm,

Kalmar, Jönköping, Malmö, Härnösand och Umeå.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 36 kap. 1 §, 45 kap. 14 och 15 §§ samt 46 kap. 15 § skall ha följande

lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 46 kap. 15 a § med följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 kap.

1 §11

Var och en, som inte är part i målet, får höras som vittne. I brottmål får dock

målsäganden inte vittna, även om han ej för talan.

I brottmål får vittnesförhör inte heller äga rum med någon som har åtalats för

medverkan till den gärning förhöret gäller eller för någon annan gärning som har

 omedelbart samband med den gärningen.

Vad som sägs i andra stycket om den som har åtalats skall också gälla den som

för gärning som där avses

1. är skäligen misstänkt och har underrättats om misstanken enligt 23 kap. 18 §,

2. har meddelats strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot, eller

3. till följd av beslut enligt bestämmelser om åtalsunderlåtelse eller särskild

åtalsprövning ej har åtalats.

Skall någon som avses i andra eller tredje stycket höras i en rättegång som inte

 avser åtal mot honom själv, gäller i fråga om kallelse till förhandling och

påföljd för utevaro från förhandlingen samt i fråga om förhöret vad som sägs om

tilltalade i 31 kap. 4 §, 37 kap. 1 §, 45 kap. 15 § samt 46 kap. 15 § första

stycket. I fråga om rätt till ersättning för inställelse vid förhandling gäller

36 kap. 24 och 25 §§.

Skall någon som avses i andra eller tredje stycket höras i en rättegång som inte

 avser åtal mot honom själv, gäller i fråga om kallelse till förhandling och

påföljd för utevaro från förhandlingen samt i fråga om förhöret vad som sägs om

tilltalade i 31 kap. 4 §, 37 kap. 1 §, 45 kap. 15 § samt 46 kap. 15 §. I fråga

om rätt till ersättning för inställelse vid förhandling gäller 36 kap. 24 och 25

 §§.

45 kap.

14 §12

Rätten bestämme, så snart ske kan, tid för huvudförhandlingen. För behandling av

 rättegångsfråga eller del av saken, som må avgöras särskilt, må

huvudförhandling utsättas, ehuru målet i övrigt ej är berett till

huvudförhandling.

Rätten skall bestämma tid för huvudförhandling så snart som möjligt. För

behandling av en rättegångsfråga eller en del av saken, som får avgöras

särskilt, får huvudförhandling sättas ut, trots att målet i övrigt inte är

berett till huvudförhandling.

Är den tilltalade anhållen eller häktad, skall huvudförhandling hållas inom en

vecka från den dag, då åtalet väcktes, om ej till följd av åtgärd, som avses i

11 eller 12 §, eller annan omständighet längre uppskov är nödvändigt. Har den

tilltalade häktats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för hans

häktande.

Är den tilltalade anhållen eller häktad, skall huvudförhandling hållas inom en

vecka från den dag, då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt på

grund av åtgärd som avses i 11 eller 12 §, målets omfattning eller annan

omständighet. Har den tilltalade häktats efter åtalet, skall tiden räknas från

dagen för hans eller hennes häktande.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom en månad

från den dag då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt till följd

av åtgärd som avses i 11 eller 12 § eller annan omständighet. Har reseförbudet

meddelats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för delgivning av

beslutet.

Är den tilltalade ålagd reseförbud, skall huvudförhandling hållas inom en månad

från den dag då åtalet väcktes, om inte längre uppskov är nödvändigt på grund av

 åtgärd som avses i 11 eller 12 §, målets omfattning eller annan omständighet.

Har reseförbudet meddelats efter åtalet, skall tiden räknas från dagen för

delgivning av beslutet.

15 §13

Till huvudförhandlingen skall åklagaren kallas. Biträder målsäganden åtalet

eller för han eljest talan jämte åklagaren eller skall han höras i anledning av

åklagarens talan, skall ock målsäganden kallas. Skall målsäganden infinna sig

personligen, förelägge rätten honom vite.

Till huvudförhandlingen skall åklagaren kallas. Biträder målsäganden åtalet

eller för han eller hon annars talan jämte åklagaren eller skall han eller hon

höras i anledning av åklagarens talan, skall även målsäganden kallas. Skall

målsäganden infinna sig personligen, skall rätten förelägga honom eller henne

vite.

Den tilltalade skall kallas till huvudförhandlingen i stämningen eller genom

särskild kallelse. Skall han infinna sig personligen eller krävs det att han på

annat sätt är närvarande, skall rätten förelägga honom vite. Om det finns

anledning att anta att den tilltalade inte skulle iaktta ett sådant

föreläggande, får rätten förordna att han skall hämtas till huvudförhandlingen.

Kan målet enligt 46 kap. 15 § komma att avgöras trots att den tilltalade har

inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, skall han i kallelsen

erinras om detta. Rätten förordnar om inställandet av den som är anhållen eller

häktad.

Om kallande av vittne och sak-

kunnig gälle vad i 36 och 40 kap. är stadgat.

Den tilltalade skall kallas till huvudförhandlingen i stämningen eller genom

särskild kallelse. Skall han eller hon infinna sig personligen eller krävs det

att han eller hon på annat sätt är närvarande, skall rätten förelägga honom

eller henne vite. Om det finns anledning att anta att den tilltalade inte skulle

 följa ett sådant föreläggande, får rätten besluta att han eller hon skall

hämtas till huvudförhandlingen. Kan målet enligt 46 kap. 15 a § komma att

avgöras trots att den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller har

uteblivit, skall han eller hon i kallelsen erinras om detta. Rätten beslutar om

inställandet av den som är anhållen eller häktad.

Bestämmelser om kallande av vittne och sakkunnig finns i 36 och 40 kap.

46 kap.

15 §14

Uteblir den tilltalade från rättegångstillfälle för huvudförhandling eller

inställer han sig genom ombud då han har förelagts att infinna sig personligen,

skall rätten förelägga nytt vite eller förordna, att han skall hämtas till

rätten antingen omedelbart eller till senare dag.

Uteblir den tilltalade från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling eller

inställer han eller hon sig genom ombud då han eller hon har förelagts att

infinna sig personligen, skall rätten i första hand pröva om målet kan avgöras

enligt 15 a §. Är det inte möjligt att avgöra målet skall rätten besluta att den

 tilltalade skall

1. kallas på nytt vid vite,

2. hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag eller

3. häktas, om det finns förutsättningar för det.

Kan saken utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den tilltalade

 har inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit, om

1. det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i

högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i

förening,

2. den tilltalade, sedan stämning har delgetts honom, har avvikit eller håller

sig undan på sådant sätt att han inte kan hämtas till huvudförhandlingen eller

3. den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans närvaro på

grund därav inte är nödvändig.

I fall som avses i andra stycket 1 får fängelse ådömas endast om den tilltalade

tidigare har uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling i målet

 eller då har inställt sig endast genom ombud. Har åtalet efter det tidigare

rättegångstillfället utvidgats till att avse ytterligare gärning, får fängelse

ådömas endast om anledning fanns att döma till fängelse för de gärningar som

åtalet avsåg innan det utvidgades.

Med de påföljder som anges i andra stycket 1 skall likställas förordnande enligt

 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Detta gäller dock inte, om i samband

 med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff skall

förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger tre månader.

I fall som avses i andra stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade inte

 har delgetts kallelse till förhandlingen.

Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit.

15 a §

Målet får avgöras även om den tilltalade har inställt sig endast genom ombud

eller uteblivit, om den tilltalades personliga närvaro inte är nödvändig för

utredningen och

1. det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse i

högst tre månader, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i

förening,

2. den tilltalade, sedan han eller hon har delgetts stämning, har avvikit eller

håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till

huvudförhandlingen eller

3. den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning.

Med de påföljder som anges i första stycket 1 skall likställas förordnande

enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Det gäller dock inte, om i

samband med förordnandet villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff skall

förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger tre månader.

I de fall som avses i första stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade

inte har delgetts kallelse till förhandlingen.

Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit.

Denna lag träder i kraft den

2 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428)

dels att 3 a § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 b §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §15

Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

 hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

Förenklad delgivning får användas bara om den sökte har delgetts upplysning om

att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller ärendet. Sådan

upplysning behöver dock inte delges med den som har inlett förfarandet vid

myndigheten eller som har gett in en handling i målet eller ärendet, om

upplysningen lämnas i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har

kommit in till myndigheten.

Förenklad delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar

genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds. Har ett mål om

betalningsföreläggande eller vanlig handräckning efter bestridande överlämnats

till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd får dock svaranden delges

 sökandens begäran om överlämnande och andra handlingar i målet genom förenklad

delgivning, om svaranden under handläggningen hos kronofogdemyndigheten har

delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet

hos tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd.

Förenklad delgivning får i andra fall än som följer av 3 b § inte avse

stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet vid

myndigheten inleds.

3 b §

Har ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning efter

bestridande överlämnats till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd,

får svaranden delges sökandens begäran om överlämnande och andra handlingar i

målet genom förenklad delgivning, om svaranden under handläggningen hos

kronofogdemyndigheten har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan

komma att användas i målet hos tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens

va-nämnd.

En tilltalad i ett brottmål vid tingsrätt får delges stämningsansökan och andra

handlingar i målet genom förenklad delgivning om han eller hon i samband med

föreläggande av ordningsbot, eller utredning av ett brott som enligt 48 kap. 13

 § rättegångsbalken får beivras genom sådant föreläggande, har delgetts

upplysningar om att förenklad delgivning kan komma att användas i brottmålet.

Denna lag träder i kraft den

3 Förslag till lag om ändringen i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

Härmed föreskrivs att 10 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift16 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §17

Ett beslut enligt 9 § som innebär att betalningsansvaret undanröjts får inte

överklagas.

Andra beslut enligt 9 § överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars

domkrets överträdelsen har ägt rum. Överklagandet skall ges in till

polismyndigheten. Det skall ha kommit in dit senast tre veckor från det

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om

domstolsärenden, om inte annat anges i denna lag.

Andra beslut enligt 9 § överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars

domkrets överträdelsen har ägt rum, om inte regeringen föreskriver att det skall

 ske till en annan tingsrätt med domkrets i samma län. Överklagandet skall ges

in till polismyndigheten. Det skall ha kommit in dit senast tre veckor från det

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om

domstolsärenden, om inte annat anges i denna lag.

Omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i

tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt, att han

haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset

vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att

omständigheten eller beviset åberopas.

Denna lag träder i kraft den

4 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

Härmed föreskrivs att 21 § skuldsaneringslagen (1994:334) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §18

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om ansökan

 inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till tingsrätten

 i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om gäldenären

inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms tingsrätt.

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om ansökan

 inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till tingsrätten

 i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där, om inte

regeringen föreskriver att det skall ske till en annan tingsrätt med domkrets i

det län där gäldenären är bosatt. Om gäldenären inte är bosatt i Sverige skall

ärendet överlämnas till Stockholms tingsrätt.

Denna lag träder i kraft den

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

Härmed föreskrivs att 2 kap. 1 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en

borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet.

Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller

sökandens ombud.

En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en

borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet, om inte regeringen

 föreskriver att det skall ske till en annan tingsrätt med domkrets i det län

där gäldenären bör svara. Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt

undertecknad av sökanden eller sökandens ombud.

I ansökan skall sökanden ange och styrka de omständigheter som gör rätten

behörig, om de inte är kända.

Denna lag träder i kraft den

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-14

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 1 mars 2001 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428),

3. lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift,

4. lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334),

5. lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Åsa Nord.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

46 kap. 15 a §

En av förutsättningarna för att ett mål skall kunna avgöras i den tillta-lades

utevaro är enligt gällande rätt att saken ändå kan utredas till-fredsställande.

I det remitterade förslaget motsvaras denna förutsättning av en föreskrift om

att den tilltalades personliga närvaro inte är nödvändig för utredningen.

Den föreslagna ändringen har under remissbehandlingen kritiserats av åtskilliga

domstolar och av Sveriges Domareförbund. Bl.a. har uttalats att det vid en

jämförelse mellan uttrycken är svårt att utläsa att förslaget vidgar

möjligheterna att avgöra mål i den tilltalades utevaro. I motivuttalandena

antyds att domstolen skulle kunna beakta förhållandet mellan den påföljd som den

 tilltalade kan dömas till och de konsekvenser av ekonomisk och annan art som

han kan drabbas av om målet skjuts upp. Väl är det möjligt att sådana

avvägningar kan göras någon gång i praktiken med gott resultat. Att uttrycka en

sådan tanke i lagtext är däremot svårt. Kravet måste också i fortsättningen vara

 att utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från

rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom (prop. 1981/82:105 s. 7). Den nuvarande

lydelsen ger uttryck åt detta krav. Att ändra lagtexten på det sätt som föreslås

 och förena denna ändring med motivuttalanden som inte hänför sig till vad som

är nödvändigt "för utredningen" är ägnat att skapa förvirring. Lagrådet, som

enligt regeringsformen har att beakta rättssäkerhetens krav, förordar att det

nuvarande uttrycket behålls.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:108 Åtgärder mot inställda

huvudförhandlingar i brottmål vid tingsrätterna m.m.

1 Senaste lydelse 1987:747.

2 Senaste lydelse 1981:1294.

3 Senaste lydelse 1982:283.

4 Senaste lydelse 1991:1549.

5 Senaste lydelse 1995:638.

6 Lagen omtryckt 1987:25.

7 Senaste lydelse 1996:257.

8 Senaste lydelse 1996:267.

9 Senaste lydelse 1996:257.

10 Senaste lydelse 1996:267.

11 Senaste lydelse 1987:747.

12 Senaste lydelse 1981:1294.

13 Senaste lydelse 1982:283.

14 Senaste lydelse 1991:1549.

15 Senaste lydelse 1995:638.

16 Lagen omtryckt 1987:25.

17 Senaste lydelse 1996:257.

18 Senaste lydelse 1996:267.

Prop. 2000/01:108

4

1

13

64

15

64

52

64

Prop. 2000/01:108

Bilaga 1

53

64

Prop. 2000/01:108

Bilaga 2

62

64

Prop. 2000/01:108

Bilaga 3

63

64

64

64

Prop. 2000/01:108

Bilaga 4

73

64

Prop. 2000/01:108

Bilaga 5

74

1

Prop. 2000/01:108

Bilaga 6

75

1

76

1