Prop.

1993/94:97Regeringens proposition

1993/94:97

Ansökningsförfarandet enligt lagen (1988:870)

om vård av missbrukare i vissa fall

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 november 1993

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall (LVM) ändras på så sätt att kommunerna tar över länsstyrelsernas nuvarande

uppgifter i enskilda ärenden om beredande av vård enligt LVM. En följdändring

föreslås i brottsbalken. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.................3

2 Lagtext.....................................3

 2.1....Förslag till lag om ändring i lagen om vård av miss-

 brukare i vissa fall....................3

 2.2.............Förslag till lag om ändring i brottsbalken8

3 Ärendet och dess beredning..................9

4 Bakgrund...................................10

5 Nuvarande ordning..........................11

6 Ansvaret för att utreda och aktualisera frågan om tvångsvård

 för vuxna missbrukare......................12

7 Kostnader..................................16

8 Ikraftträdande.............................16

9 Specialmotivering..........................17

 9.1..Förslaget till lag om ändring i lagen om vård av miss-

 brukare i vissa fall...................17

 9.2...........Förslaget till lag om ändring i brottsbalken20

Bilaga 1............Sammanfattning av betänkandet21

Bilaga 2.....................Remissammanställning22

Bilaga 3..............Lagrådsremissens lagförslag26

Bilaga 4.......................Lagrådets yttrande32

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 november 199333

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

 2. lag om ändring i brottsbalken.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare

i vissa fall

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall

 dels att 14 § skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 8 § skall betecknas 10 §, nuvarande 9 § betecknas 8 § och

nuvarande 10 § betecknas 9 §,

 dels att 6 och 7 §§, de nya 8-10 §§ samt 11, 13, 15, 38, 44, 45 och 47 §§

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 §

 Myndigheter som i sin Myndigheter som i sin

verksamhet regelbundet verksamhet regelbundet

kommer i kontakt med kommer i kontakt med

missbrukare är skyldiga missbrukare är skyldiga

att anmäla till att anmäla till social-

länsstyrelsen om de får nämnden om de får kännedom

kännedom om att någon kanom att någon kan antas

antas vara i behov av vara i behov av vård

vård enligt denna lag. enligt denna lag. Detta

Detta skall dock inte skall dock inte gälla

gälla myndigheter inom myndigheter inom hälso-

hälso- och sjukvården i och sjukvården i vidare

vidare mån än som följer mån än som följer av andra

av andra stycket. stycket.

 En läkare skall göra En läkare skall göra

anmälan till länsstyrel- anmälan till socialnämn-

sen, om han i sin verk- den, om han i sin

samhet kommer i kontakt verksamhet kommer i kon-

med någon som kan antas takt med någon som kan

vara i behov av vård antas vara i behov av

enligt denna lag och omedelbart omhänder-

han bedömer att denne tagande enligt 13 § eller

inte kan beredas vård enligt denna lag och

tillfredsställande vård han bedömer att denne

eller behandling genom inte kan beredas till-

läkarens egen försorg fredsställande vård eller

eller i övrigt inom behandling genom läkarens

hälso- och sjukvården. egen försorg eller i

 övrigt inom hälso- och

 sjukvården.

 3

 7 §

 Länsstyrelsen skall Socialnämnden skall

inleda utredning, när inleda utredning, när den

den genom anmälan enligt genom anmälan enligt 6 §

6 § eller på något annat eller på något annat sätt

sätt har fått kännedom omhar fått kännedom om att

att det kan finnas skäl det kan finnas skäl att

att bereda någon bereda någon tvångsvård.

tvångsvård. Myndigheter som avses

 Myndigheter som avses i 6 § första stycket är

i 6 § första stycket är skyldiga att lämna

skyldiga att lämna socialnämnden alla upp-

länsstyrelsen alla gifter som kan vara av

uppgifter som kan vara betydelse för en sådan

av betydelse för en sådan

 utredning.

utredning.

 8 §

(9 §) Socialnämnden skall i

 Socialnämnden skall i samband med att

samband med att utredningen inleds utse

redogörelsen enligt 8 § en tjänsteman hos nämnden

upprättas utse en som skall svara för

tjänsteman hos nämnden kontakterna med miss-

som skall svara för brukaren och med olika

kontakterna med vårdgivare.

missbrukaren och med

olika vårdgivare. 9 §

 När utredningen har

(10 §) inletts skall

 När utredningen har socialnämnden, om det

inletts skall inte är uppenbart

länsstyrelsen, om det obehövligt, besluta om

inte är uppenbart läkarundersökning av

obehövligt, besluta om missbrukaren samt utse

läkarundersökning av en läkare för un-

missbrukaren samt utse dersökningen. Läkaren

en läkare för un- skall i ett intyg ange

dersökningen. Läkaren missbrukarens aktuella

skall i ett intyg ange

missbrukarens aktuella hälsotillstånd.

hälsotillstånd. 10 §

 Av socialnämndens

(8 §) utredning skall framgå

 När en fråga uppkommit missbrukarens förhållanden

om att bereda en samt tidigare vidtagna

missbrukare tvångsvård och planerade åtgärder. Av

skall socialnämnden lämnautredningen skall också

länsstyrelsen en framgå i vilket hem

redogörelse för miss- intagning kan ske och

brukarens förhållanden vilken vård utanför hemmet

samt för tidigare som planeras, om

vidtagna och för plane- intagning sker.

rade åtgärder. Socialnämn-

den skall också ange i

vilket hem intagning

kan ske och vilken vård

utanför hemmet som

planeras, om intagning

sker.

 11 §

 Anser länsstyrelsen Anser socialnämnden

efter utredning att det efter utredning att det

finns skäl att bereda finns skäl att bereda

någon tvångsvård, skall någon tvångsvård, skall

länsstyrelsen ansöka om nämnden ansöka om sådan vård

sådan vård hos länsrätten.hos länsrätten.

 Till ansökan skall Till ansökan skall

fogas de uppgifter fogas den utredning

socialnämnden lämnat nämnden gjort och, om det

enligt 8 § och, om det inte möter synnerligt

inte möter synnerligt hinder, ett läkarintyg om

hinder, ett läkarintyg missbrukarens aktuella

om missbrukarens

aktuella hälsotillstånd. hälsotillstånd.

 Om ansökan inte innehåller läkarintyg eller om det behövs av något annat skäl,

får rätten besluta om läkarundersökning.

 13 §

 Socialnämnden eller polismyndigheten får besluta att en missbrukare omedelbart

skall omhändertas, om

 1. det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av denna lag, och

 2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan antas få

sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han inte får omedelbar vård, eller

på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av

sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

 Kan socialnämndens beslut om omhändertagande inte avvaktas, får beslut om

omhändertagande fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som

nämnden har förordnat. Beslutet skall anmälas vid nämndens nästa sammanträde.

 När länsstyrelsen har När socialnämnden har

ansökt om tvångsvård, fåransökt om tvångsvård, får

även rätten besluta att även rätten besluta att

missbrukaren omedelbart missbrukaren omedelbart

skall omhändertas. skall omhändertas.

 15 §

 Har socialnämnden Har socialnämnden eller

eller polismyndigheten polismyndigheten

beslutat om omedelbart beslutat om omedelbart

omhändertagande, skall omhändertagande, skall

beslutet genast beslutet genast

underställas länsrätten underställas länsrätten

eller, om beslutet har eller, om beslutet har

fattats efter det att fattats efter det att

länsstyrelsen har ansökt nämnden har ansökt om

om tvångsvård, den rätt tvångsvård, den rätt som

som prövar frågan om vård.prövar frågan om vård.

 Länsstyrelsen skall Har polismyndigheten

genast underrättas om fattat beslutet, skall

beslutet. Har polis- myndigheten genast

myndigheten fattat underrätta socialnämnden

beslutet, skall om sitt beslut.

myndigheten genast

underrätta socialnämnden

om sitt beslut.

 38 §

 I mål om beredande av I mål om beredande av

tvångsvård, där tvångsvård, där

omhändertagande har omhändertagande har

beslutats enligt 13 § beslutats enligt 13 §

första eller andra första eller andra

stycket, skall länsrättenstycket, skall länsrätten

ta upp målet till ta upp målet till

avgörande inom en vecka avgörande inom en vecka

från den dag då ansökan omfrån den dag då ansökan om

vård kom in eller, om vård kom in eller, om be-

beslutet om slutet om omhändertagande

omhändertagande har har fattats efter det

fattats efter det att att socialnämnden har

länsstyrelsen har ansökt ansökt om vård, inom en

om vård, inom en vecka vecka från den dag då

från den dag då under- underställningen skedde.

ställningen skedde. Om Om ett beslut om omedel-

ett beslut om omedel- bart omhändertagande inte

bart omhändertagande är verkställt när det

inte är verkställt när detunderställs eller om

underställs eller om länsrätten har beslutat om

länsrätten har beslutat omedelbart omhän-

om omedelbart omhän- dertagande enligt 13 §

dertagande enligt 13 § tredje stycket, skall

tredje stycket, skall målet tas upp till

målet tas upp till avgörande inom en vecka

avgörande inom en vecka från den dag då beslutet

från den dag då beslutet

verkställdes. verkställdes.

 Länsrätten får förlänga dessa tider, om det behövs ytterligare utredning eller

om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt.

 44 §

 Beslut av den som förestår vården vid ett LVM-hem får överklagas av den

enskilde hos länsrätten, om beslutet avser överflyttning enligt 25 §, avslag på

begäran om utskrivning eller förstörande eller försäljning av egendom enligt 36

§.

 Andra beslut enligt denna lag av den som förestår vården vid ett LVM-hem får

inte överklagas.

 Beslut om Beslut om

läkarundersökning enligt läkarundersökning enligt

10 § eller 11 § tredje 9 § eller 11 § tredje

stycket får inte stycket får inte

överklagas.

 överklagas.

 Beslut om omhändertagande enligt 13 § första eller andra stycket får inte

överklagas. Överklagande av rättens beslut om omhändertagande enligt 13 § tredje

stycket är inte inskränkt till viss tid.

 45 §1

 Polismyndigheten Polismyndigheten skall

skall lämna biträde för lämna biträde för att

att 1. på begäran av

 1. på begäran av socialnämnden eller rätten

länsstyrelsen eller föra en missbrukare till

rätten föra en en beslutad läkarundersök-

missbrukare till en

beslutad läkarundersök- ning,

ning,

 2. på begäran av socialnämnden föra den som skall beredas vård eller som är

omedelbart omhändertagen enligt denna lag till ett LVM-hem eller sjukhus,

 3. på begäran av chefsöverläkaren i fall som avses i 24 § tredje stycket föra

den som skall beredas vård eller som är omdelbart omhändertagen enligt denna lag

till ett LVM-hem, samt

 4. på begäran av den som förestår vården vid ett LVM-hem efterforska, hämta

eller förflytta någon som skall tas in i hemmet eller som vårdas där med stöd av

denna lag.

47 § Med socialnämnden avses i denna lag socialnämnden i den kommun som enligt

3 § socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret för att den enskilde får det stöd

och den hjälp som han behöver. Att överflyttning av ärenden till en annan

socialnämnd kan ske i vissa fall framgår av 72 § socialtjänstlagen.

 Med länsstyrelsen

avses i denna lag

länsstyrelsen i det län,

inom

1 Senaste lydelse

1990:606.

vilket den ansvariga Beslut om tvångsvård

kommunen är belägen. enligt 5 § och med

 Beslut om tvångsvård anledning av omhänder-

enligt 5 § och med tagande enligt 13 §

anledning av omhänder- fattas av länsrätten i det

tagande enligt 13 § län där den ansvariga

fattas av länsrätten i kommunen är belägen. Den

det län som anges i länsrätt som meddelade

andra stycket. Den läns- beslutet om vård beslutar

rätt som meddelade också i frågor som avses i

beslutet om vård be- 44 § första stycket.

slutar också i frågor som

avses i 44 § första

stycket.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Om ett ärende som har anhängiggjorts hos länsrätten före den 1 juli 1994

inte har avgjorts slutligt vid lagens ikraftträdande tillämpas äldre

bestämmelser.

 4

2.2 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 31 kap. 2 § och 38 kap. 2 § brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 31 kap.

 2 §1

 Kan den som har begått Kan den som har begått

en brottslig gärning bli en brottslig gärning bli

föremål för vård enligt föremål för vård enligt

lagen (1988:870) om vård lagen (1988:870) om vård

av missbrukare i vissa av missbrukare i vissa

fall får rätten överlämna åtfall får rätten överlämna åt

länsstyrelsen eller, i socialnämnden eller, i

fråga om den som redan ärfråga om den som redan är

intagen i ett hem där intagen i ett hem där

sådan vård meddelas, åt sådan vård meddelas, åt

styrelsen för hemmet att styrelsen för hemmet att

föranstalta om behövlig föranstalta om behövlig

vård. Innan rätten be- vård. Innan rätten

slutar om överlämnande beslutar om överlämnande

skall länsstyrelsen skall socialnämnden eller

eller styrelsen höras. styrelsen höras.

 Är för brottet stadgat strängare straff än fängelse i ett år, får överlämnande

enligt första stycket ske endast om det föreligger särskilda skäl.

38 kap.

2 §2 Har domstol med stöd av 31 kap. 1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten men finnes därefter att vården ej kan genomföras med den dömdes

samtycke eller, vid prövning i därför stadgad ordning, att i lag angivna

förutsättningar brister för vård av det slag som socialnämnd i yttrande till

domstolen förklarat sig ämna anordna, äger efter ansökan av åklagare den rätt

som först dömt i målet undanröja förordnandet om överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet.

 Vad nu har sagts Vad nu har sagts gäller

gäller på motsvarande sättpå motsvarande sätt när

när domstolen har domstolen har överlämnat

överlämnat någon till vårdnågon till vård med stöd av

med stöd av 31 kap. 2 § 31 kap. 2 § och den vård

och den vård som som socialnämnden i ytt-

länsstyrelsen i yttrande rande till domstolen har

till domstolen har förklarat sig ämna

förklarat sig ämna föranstalta om visar sig

föranstalta om visar sig inte kunna anordnas.

inte kunna anordnas.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Vad i 38 kap. 2 § andra stycket i dess nya lydelse sägs om yttrande av

socialnämnden skall även avse yttrande som före den 1 juli 1994 avgivits av

länsstyrelse.

1 Senaste lydelse 1988:1483.

2 Senaste lydelse 1981:1253.

 5

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade den 27 maj 1992 att en särskild utredare skulle tillkallas

för att göra en analys av förutsättningarna för och konsekvenserna av att

tillståndsgivningen enligt lagen (1977:293) om handel med drycker (LHD) överförs

till kommunerna. Utredaren skulle vidare utreda om socialnämnderna skulle få det

fulla ansvaret för utredning och ansökan om vård enligt lagen (1988:870) om vård

av missbrukare i vissa fall (LVM).

 I betänkandet Kommunernas roll på alkoholområdet och inom missbrukarvården

(SOU 1993:31) har utredaren lämnat förslag om att från länsstyrelsen till

respektive kommun överföra ansvaret för dels tillståndsgivning enligt LHD, dels

ansvaret för utredning och ansökan om vård enligt LVM. I propositionen behandlas

dock enbart utredarens förslag till ändring i LVM. Betänkandet har

remissbehandlats.

 I kommittédirektivet (Dir. 1992:68) angavs i fråga om LVM bl.a. följande. Ett

starkt skäl för en förändring av nuvarande ordning är att socialnämnderna redan

i dag har att genomföra stora delar av utredningsarbetet och att det är

socialnämnderna som skall svara för det fortsatta vårdarbetet när länsrätten har

fattat beslut om ett onhändertagande. I denna situation kan länsstyrelsens roll

bli oklar och uppenbar risk finns att befintliga utredningsresurser används

ineffektivt. Från olika håll har hävdats att länsstyrelsens roll borde begränsas

till dels en tillsynsfunktion gentemot kommunerna, dels en expertroll i

förhållande till länsrätten.

 En sammanfattning av utredningens förslag när det gäller LVM finns i bilaga 1.

En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena

i denna del finns i bilaga 2.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 21 oktober 1993 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

 Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran. Efter lagrådsgranskningen har

vissa redaktionella ändringar gjorts i förhållande till det remitterade

förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall.

 Efter det att lagrådsremissen överlämnats har observerats att en följdändring

också bör göras i 38 kap. 2 § brottsbalken. Ett tillägg till förslaget till lag

om ändring i brottsbalken görs därför. Det lagförslag som tillkommit faller

under Lagrådets granskningsområde. Förslagets beskaffenhet är dock av sådan art

att Lagrådets yttrande inte behöver inhämtas.

 6

4 Bakgrund

Bakgrunden till utredningens uppdrag är i första hand den rådande

arbetssituationen vid länsstyrelserna, vilken gjort det svårt eller omöjligt för

länsstyrelserna att fullgöra sin uppgift som regional tillsyns- och

expertmyndighet inom bl.a. det sociala vårdområdet. Frågan har därför väckts om

att avlasta länsstyrelserna vissa ärendegrupper. LVM-ärenden har härvid

uppmärksammats. De har ett direkt samband med de uppgifter som redan åvilar

kommunerna och kan på ett naturligt sätt infogas i kommunernas övriga

verksamhet. Samtidigt kan vissa rationaliseringsvinster göras om kommunerna tar

över de uppgifter som för närvarande åvilar länsstyrelsen.

 Nuvarande LVM från år 1988 föregicks av en äldre lag från år 1981 (1981:1243).

Enligt den äldre LVM hade länsstyrelsen hela ansvaret för utredning och ansökan

om tvångsvård av missbrukare. I betänkandet Missbrukarna Socialtjänsten Tvånget

(SOU 1987:22) föreslog emellertid den s.k. socialberedningen att socialnämnderna

skulle få ett större ansvar för själva utredningsarbetet, men att

länsstyrelserna fortfarande skulle ha huvudansvaret för utredning och ansökan om

vård enligt LVM.

 Socialberedningens förslag fick ett blandat mottagande. Ett flertal

remissinstanser tillstyrkte beredningens förslag eller ville behålla den

dåvarande ordningen. Andra remissinstanser avstyrkte beredningens förslag och

ville ge socialnämnderna hela ansvaret för utredning och ansökan om vård enligt

LVM. Riksdagen beslutade i enlighet med regeringens proposition (prop.

1987/88:147, bet.1987/88:SoU25, rskr. 1987/88:382) att länsstyrelsen skulle

behålla ansvaret för utredning och ansökan men att socialnämnden skulle anlitas

för själva utredningsarbetet. I samband med riksdagsbehandlingen reserverade sig

de borgerliga partierna mot förslaget och föreslog i stället att socialnämnderna

skulle ges det fulla ansvaret för utredning och ansökan enligt LVM.

 Det har således funnits olika uppfattningar om länsstyrelsens roll när det

gäller handläggningen av LVM-ärenden. Diskussionen är inte ny. Redan i samband

med att nykterhetsvårdslagen avskaffades och ersattes av socialtjänstlagen och

den äldre LVM förekom olika meningar om vem som skulle ha ansvaret för eventuell

tvångsvård av missbrukare.

 Ett skäl till att behålla ansvaret för utredning och ansökan hos länsstyrelsen

har varit att skapa förutsättningar för en enhetlig bedömning av vårdbehovet i

LVM-ärenden. Det har bl.a. anförts att det kan föreligga skilda bedömningar om

behovet av LVM-vård i enskilda fall och att det därför kan finnas skäl att en

instans som är fristående från socialtjänsten prövar frågan. Häremot har anförts

att socialnämnderna i praktiken genomför stora delar av utredningsarbetet och

att de också ansvarar för de fortsatta vårdinsatserna bortsett från själva

tvångsvården.

 I departementspromemorian Länsstyrelsernas sociala funktioner (Ds 1989:9)

angavs att länsstyrelserna på grund av resursbrist haft svårt att

 7

fullgöra sina tillsynsuppgifter på det sociala området. Behovet av en översyn av

bl.a. ansökningsförfarandet i LVM-ärenden framhölls.

 Statskontoret konstaterade i promemorian Länsstyrelsens sociala funktion -

resursbehov (PM 1990-08-14) att om länsstyrelserna skall kunna fullgöra sina

tillsynsuppgifter i framtiden måste antingen betydande resurstillskott anslås

eller andra åtgärder vidtas för att frigöra resurser där. Statskontoret ansåg

det möjligt att genomföra lagändringar som skulle frigöra resurser så att

tillsynsarbetet skulle klaras inom ramen för den befintliga organisationen.

Statskontoret föreslog därför bl.a. att handläggning av ärenden enligt LVM

skulle överföras till kommunerna.

5 Nuvarande ordning

Socialtjänstlagen (1980:620) (SoL) är den lag som i första hand reglerar

socialnämndens arbete med missbrukare. LVM är ett komplement till SoL och

reglerar de situationer då frivillig vård bedöms vara otillräcklig och då

tvångsmässig vård enligt annan lagstiftning inte är påkallad. En förutsättning

för tvångsvård är att missbrukaren är i behov av vård till följd av ett

fortgående missbruk. Härutöver krävs att missbrukaren till följd av missbruket

antingen utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, löper en

uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller kan befaras komma att allvarligt

skada sig själv eller någon närstående.

 Behandlingen under LVM-vården har som syfte att omedelbart avbryta missbruket

men den skall även inriktas på motivation för fortsatt frivillig vård. Meningen

är att tvångsvården skall upphöra när tvånget inte längre är nödvändigt för att

ge den enskilde den vård eller det stöd han behöver.

 I den gamla LVM var det enbart polismyndigheten som fick besluta om ett

omedelbart omhändertagande. I den nya LVM har även socialnämnden denna

möjlighet. Eftersom det ofta gäller att snabbt fatta beslut fordras inte att

nämnden sammanträder för att avgöra frågan. Nämndens ordförande eller annan

ledamot som nämnden har förordnat kan fatta beslut i ärendet.

 Även i övrigt har socialnämndens engagemang i LVM-ärenden ökat jämfört med den

äldre lagstiftningen. Socialnämnderna skall mer aktivt än tidigare planera den

fortsatta vården. Redan under utredningstiden skall en särskild kontaktperson

utses för att göra upp en plan för den fortsatta vården och bistå missbrukaren

med kontakter med andra vårdgivare.

 I den nya LVM har socialnämndernas roll förändrats framför allt när det gäller

ansvaret för utredningsarbetet. Socialnämnden har en allmän utredningsskyldighet

enligt 50 § SoL. Det åvilar också nämnden enligt 11 § SoL att sörja för att

missbrukaren får behövlig hjälp och vård. Sådana insatser för en missbrukare kan

vara påkallade alldeles oavsett om LVM också kan bli tillämplig. Socialnämnden

skall därför alltid göra en utredning, om den får kännedom om något som tyder på

att någon är i behov av behandling eller stöd för missbruksproblem. Om

socialnämnden får kännedom om att någon är i behov av LVM-vård skall nämnden

göra en anmälan till länsstyrelsen. Det åvilar också nämnden då en fråga om

LVM-vård har uppkommit hos länsstyrelsen att lämna en redogörelse för klientens

tidigare och aktuella förhållanden.

 Länsstyrelsen skall enligt 7 § LVM inleda en utredning om den genom anmälan

eller på annat sätt fått kännedom om att en person är i behov av LVM-vård.

Själva utredningsarbetet skall skötas av socialnämnden, som svarar för

insamlandet av faktaunderlaget medan länsstyrelsen bedömer behovet av LVM-vård.

Det är också länsstyrelsen som beslutar om den läkarundersökning av missbrukaren

som förutsätts ske under utredningen. I sin ansökan till länsrätten skall läns-

styrelsen ange vilka grunder för tvångsvården som den anser tillämpliga. Ansökan

om vård prövas därefter av länsrätten, vars beslut kan överklagas hos kammar-

rätten.

6 Ansvaret för att utreda och aktualisera frågan

om tvångsvård för vuxna missbrukare

Regeringens förslag: Socialnämnden, i stället för som

nu länsstyrelsen, skall ha ansvaret för utredning

av behov av tvångsvård för vuxna missbrukare. Nämnden

skall också ha ansvaret för att ansökan om beredande

av tvångsvård görs hos länsrätten om det finns skäl

till det. Myndigheter som i sin verksamhet kommer

i kontakt med missbrukare samt läkare skall därmed

anmäla till socialnämnden, i stället för som nu till

länsstyrelsen, om de får kännedom om att någon kan

antas vara i behov av vård enligt LVM. Även den

upplysningsskyldighet som myndigheterna har

enligt 7 § andra stycket LVM skall som en följd

härav fullgöras till socialnämnden. Om en domstol

överlämnar en person som begått en brottslig gärning

till vård enligt LVM skall det i förekommande fall

åvila socialnämnden i stället för länsstyrelsen att

föranstalta om behövlig vård.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna (46 st) tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Endast nio instanser avstyrker

förslaget. De som avstyrker betonar vikten av en enhetlig rättstillämpning och

behovet av en fungerande initiativrätt för länsstyrelsen om kommunen inte gör

något. Kommunernas dåliga ekonomiska situation styr i dag enligt dessa

remissinstanser alltmer kommunernas handlande inom missbrukarvården. Flera

klientorganisationer befarar därför att den föreslagna kommunaliseringen kommer

att innebära en ytterligare försämring för deras medlemmar.

 Skälen för regeringens förslag: Det har länge rått delade meningar om vilken

roll kommunernas socialtjänst bör ha i förhållande till de vuxna missbrukarna,

främst vad avser tvångsvården. Meningsmotsättningarna har delvis berott på en

olikartad ideologisk syn på socialtjänsten som sådan, men också på olika

uppfattning om metoder i behandlingsarbetet. Under 1970- och början av

1980-talet hävdades i stor utsträckning att tvång mot vuxna inte alls borde

förekomma inom socialtjänstens ram, då detta ansågs äventyra ett förtroendefullt

samarbete på längre sikt mellan behandlare och klient. Samtidigt avvisades

uppfattningen att missbruksproblem skulle ses som en sjukdom i vanlig mening.

Sådana problem var således en angelägenhet för socialtjänsten. Däremot ansåg

många att socialtjänsten inte skulle befatta sig med tvångsvård, i vart fall

inte utöver vad som krävdes för att åstadkomma en inledande kort

avgiftningsperiod. Själva behandlingsarbetet skulle bygga på den enskildes egen

vilja till förändring, och socialtjänstens roll borde vara att motivera, hjälpa

och stödja honom i detta.

 Denna syn på missbrukarvården och socialtjänstens roll präglade 1981 års LVM,

som kom till som en kompromisslösning i ett läge där beslut redan fattats om

socialtjänstreformens ikraftträdande och om upphävande av den tidigare

nykterhetsvårdslagen, innan frågan om tvångsvård av missbrukare ännu fått någon

politisk lösning. Den äldre LVM utmärktes följaktligen av mycket begränsade

vårdindikationer och korta vårdtider. Främst i syfte att befria socialtjänsten

från rollen som den enskildes motpart i tvångsvårdsmålen blev då länsstyrelsen

den myndighet som skulle svara för utredning och ansökan om LVM-vård. Andra

argument som framfördes för denna senare förändring var önskemålet om att stärka

den enskildes rättsäkerhet samt att skapa förutsättningar för en mer enhetlig

rättstillämpning. Kritikerna menade dock att det var en konstlad lösning.

Missbrukarna visste ändå att socialtjänsten stod bakom en ansökan om tvångsvård.

 Erfarenheterna av ordningen med länsstyrelsen som den enskildes motpart har

dock varit mycket goda. Utredningarna från länsstyrelserna håller hög kvalitet

och länsstyrelsernas initiativrätt i LVM-ärendena har bidragit till att motverka

de skillnader i praxis och synsätt som finns i kommunerna. I 1988 års LVM behöll

man därför denna principlösning. För att minska ett visst dubbelarbete lades en

större del av ansvaret för själva utredningsarbetet på kommunens socialtjänst.

Det fanns dock en riksdagsminoritet som redan då ansåg att man borde ta steget

fullt ut och lägga hela ansvaret för utredning och ansökan om LVM-vård på

socialnämnden i stället för på länsstyrelsen.

 När det gäller frågan om det i fortsättningen bör vara länsstyrelsen eller

socialnämnden som svarar för utredning och ansökan om LVM-vård delar regeringen

utredarens bedömning att den ideologiska synen på socialtjänstens roll i fråga

om tvångsvård, som i mycket bestämt den lagtekniska regleringen av

missbrukarvården, har förändrats. Även om det fortfarande finns förespråkare för

uppfattningen att förtroendet för socialtjänsten försämras om socialtjänsten

också kan initiera tvångsvård, förefaller de flesta numera anse att detta spelar

en underordnad roll för relationen till klienten. Klienten vet ändå att frågan

om tvångsvård kan aktualiseras om inte behövlig behandling kommer till stånd på

frivillig väg. Här kan också erinras om att socialtjänsten ensam har ansvaret

för utredning och ansökan när det gäller omhändertagande av barn och ungdomar

enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), utan

att detta gett anledning till motsvarande diskussion och problem.

 Till detta kan självfallet läggas olika praktiska hänsyn. Det har länge varit

en strävan att effektivisera länsstyrelsernas tillsyn på det sociala området, så

att länsstyrelserna verkligen kan fungera som den stödjande regionala

fackexpertis för kommunernas socialtjänst som ursprungligen förutsattes. Detta

har i praktiken visat sig omöjligt för länsstyrelserna, främst eftersom de varit

alltför arbetstyngda med löpande ärenden. De extra resurser som länsstyrelserna

tillfördes för LVM-ärenden har inte varit tillräckliga. Det är därför angeläget

att finna möjliga alternativ för att avlasta länsstyrelserna löpande ärenden i

syfte att skapa förutsättningar för en mera aktiv och effektiv tillsyn. En

lämplig ärendegrupp är därvid LVM-ärendena.

 Samtidigt finns, som utredaren framhåller, hos socialnämnderna en stor kunskap

och erfarenhet inom just missbrukarvården. Kommunernas verksamhet på detta

område har långvarig tradition. Det är också socialtjänsten som har ansvaret för

all frivillig missbrukarvård, både den som kan vara ett alternativ till

tvångsvård och den efterföljande vård som måste kunna ges efter en period av

tvångsvård. Socialtjänsten känner väl till förhållandena för de flesta

missbrukare som är aktuella för LVM-vård. Skulle socialtjänsten i något fall

inte känna till en missbrukare eller ha undersökt möjligheterna till frivillig

vård för denne är socialnämnden ändå skyldig att utreda detta enligt 11 och 50

§§ SoL. Det ligger därför nära till hands att se det som en naturlig uppgift för

socialtjänsten att också utreda frågan om en eventuell LVM-vård och vid behov

initiera sådan. Det torde i själva verket innebära ett ganska blygsamt merarbete

för socialtjänsten, som ändå måste utreda ärendet och kanske också låta ansvarig

socialsekreterare närvara vid förhandlingen i länsrätten. Ett visst dubbelarbete

mellan länsstyrelsen och socialtjänsten skulle därigenom elimineras.

Erfarenheterna från de oftast mer komplicerade LVU-ärendena talar dessutom för

att kommunerna kan fullgöra dessa uppgifter på ett tillfredsställande sätt.

 Å andra sidan skall, som utredaren också påpekar, inte bortses från att

länsstyrelserna i flera avseenden kommit att spela en viktig roll genom sin

initiativrätt i LVM-ärenden. Det gäller bl.a. strävandena mot en enhetlig

rättstillämpning, något som får anses som både önskvärt och nödvändigt när det

gäller för den enskilde så ingripande åtgärder som en längre tids

frihetsberövande. Att praxis skiftar från kommun till kommun eller t.o.m. från

kommundel till kommundel kan svårligen accepteras på ett sådant område. Det

faktum att länsrätten fattar det formella beslutet om vård utgör visserligen en

garanti för att inte tvångsvård kommer till stånd i ett fall när andra

behandlingsmöjligheter först borde prövas. Beslut av länsrätten kan dock inte

garantera att en kommun inte underlåter att ansöka om LVM-vård i ett fall när så

borde ske. Det är inte minst i dessa situationer som länsstyrelsen kunnat agera

i kraft av sin initiativrätt och därigenom framtvinga vårdinsatser som en kommun

annars inte varit beredd att ansöka om. Detta har bl.a. framhållits av flera

klientorganisationer i deras remissvar över utredningens förslag.

 I en tid som är ekonomiskt bekymmersam för kommunerna ökar, som utredaren

betonar, riskerna för att lokala ekonomiska hänsyn får påverka ramen för

missbrukarvården och att tvångsvård inte alltid kommer till stånd när det

behövs. Den ekonomiska åtstramningen är givetvis inte enbart av ondo, utan kan

framtvinga en kritisk omprövning och granskning av den vård som lämnas och kan

därmed leda till en effektivare och för den enskilde mer ändamålsenligt utformad

behandling. Det kan dock inte bestridas att en ensidig satsning på enbart

öppenvård kan medföra risker. Flera klientorganisationer framför i sina

remissvar exempelvis att det i vissa kommuner blivit mycket svårt att få till

stånd behövlig institutionell vård.

 Missbrukarvården är, som utredaren också påpekar, ett område där få personer

protesterar mot nedskärningar trots att ingenting tyder på att vårdbehoven

minskat. Den förändring som föreslås måste därför mötas med en kraftigt

intensifierad tillsyn från länsstyrelsens sida, inbegripet kontroll av

handläggningen av enskilda ärenden genom stickprov eller med anledning av

klagomål från enskilda eller myndigheter. Att de resurser som länsstyrelserna

hittills använt för LVM-ärenden frigörs får sålunda inte leda till att dessa tas

i anspråk för andra ändamål än för det sociala området.

 Med en sådan intensifierad tillsyn kan det finnas förutsättningar att

vidmakthålla den konsekventa rättstillämpning som uppnåtts genom

länsstyrelsernas bevakning av och initiativrätt i LVM-ärenden. Kompetensen finns

otvivelaktigt i kommunerna. Problemet i dag gäller konsekvenserna av att i ett

kärvt ekonomiskt läge hos samma instans förena dels initiativrätten enligt en

obligatoriskt tillämplig tvångslag, dels kostnadsansvaret för de i många fall

långvariga och kostsamma vårdåtgärderna. Detta problem kan dock inte sägas vara

unikt för LVM-vården utan finns även inom LVU-vården och inom den frivilliga

ungdoms- och missbrukarvården. En intensifierad tillsyn från länsstyrelsens sida

över hela socialtjänstområdet framstår därför som den i ett bredare perspektiv

viktigaste åtgärden för att hindra att ekonomiska hänsyn på ett otillbörligt

sätt tillåts påverka bedömningen av enskilda missbrukares behov av vård.

 Myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med missbrukare

är enligt 6 § LVM skyldiga att till länsstyrelsen anmäla om någon kan antas vara

i behov av vård enligt LVM. Detsamma gäller läkare som i sin verksamhet kommer i

kontakt med någon som kan antas vara i behov av LVM-vård och som läkaren varken

genom egen försorg eller i övrigt inom hälso- och sjukvården kan bereda en till-

fredsställande vård. Som en följd av att ansvaret för utredning och ansökan om

LVM-vård överflyttas är det naturligt att anmälningsskyldigheten som åvilar

andra myndigheter och läkare enligt 6 § LVM i fortsättningen avser socialnämnden

och inte länsstyrelsen. Detsamma gäller myndigheternas upplysningsskyldighet

enligt 7 § andra stycket. Likaså bör det vara socialnämnden och inte

länsstyrelsen som enligt 9 § LVM beslutar om läkarundersökning av missbrukaren

och utser läkare för undersökningen.

 Om någon begått en brottslig gärning och kan bli föremål för LVM-vård får

domstolen enligt 31 kap. 2 § brottsbalken överlämna åt länsstyrelsen eller

styrelsen för ett LVM-hem att föranstalta om behövlig vård. Som följd av

förslagen i övrigt bör också här länsstyrelsen ändras till socialnämnden liksom

i 38 kap. 2 § brottsbalken.

7 Kostnader

Socialnämnden har som tidigare nämnts redan idag en utredningsskyldighet när det

gäller missbrukare enligt 50 § SoL. Det åvilar också socialnämnden enligt 11 §

SoL att sörja för att missbrukare får behövlig hjälp och vård. Socialnämnden

skall således redan idag alltid göra en utredning, om den får kännedom om något

som tyder på att någon är i behov av behandling eller stöd för missbruksproblem.

Det åvilar också nämnden att vara länsstyrelsen behjälplig med utredning om en

klients tidigare och aktuella förhållanden. Själva utredningsarbetet för den som

är aktuell för LVM-vård skall således redan i dag skötas av socialnämnden, som

svarar för insamlandet av faktaunderlaget medan länsstyrelsen står för

bedömningen av behovet av LVM-vård. Oftast måste också ansvarig utredare från

socialtjänsten närvara vid förhandlingen i länsrätten.

 Enligt regeringens uppfattning torde den föreslagna förändringen för merparten

av kommunerna komma att innebära ett obetydligt merarbete för socialtjänsten.

Någon kostnadsomfördelning mellan stat och kommuner bör därför inte komma

ifråga. Genom förslaget kommer å andra sidan det dubbelarbete hos länsstyrelsen

och socialtjänsten som är en följd av de nuvarande reglerna att elimineras.

Detta resurstillskott bör dock användas för att förstärka länsstyrelsernas

tillsynsarbete inom det sociala området. Viss utbildning måste ges

socialtjänstens personal som i fortsättningen skall förbereda sig inför

förhandlingar i domstol och sköta processföring. Länsstyrelserna bör inom ramen

för sitt anslag övergångsvis administrera sådana utbildningsinsatser i samråd

med Svenska Kommunförbundets länsförbund. Regeringen avser att återkomma till

den frågan i årets budgetproposition.

8 Ikraftträdande

Den föreslagna förändringen bör träda i kraft den 1 juli 1994.

 8

9 Specialmotivering

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall

6 §

Ändringen i första stycket innebär att den anmälningsskyldighet vissa

myndigheter har angående behov av vård enligt LVM i fortsättningen skall

fullgöras till socialnämnden i stället för som hittills till länsstyrelsen.

 Andra stycket innehåller en specialregel om läkares anmälningsskyldighet.

Ändringen innebär dels att nuvarande anmälningsskyldighet i fråga om behov av

LVM-vård skall fullgöras till socialnämnden i stället för till länsstyrelsen,

dels att ett tillägg görs som klargör att samma regel gäller i fråga om behov av

omedelbart omhändertagande enligt 13 §. Den frågan regleras för närvarande

särskilt i 14 §.

 Att socialnämndens uppgifter kan fullgöras av annan kommunal nämnd om

kommunfullmäktige har beslutat det framgår av 4 § socialtjänstlagen.

7 §

Förslaget innebär ingen annan ändring i sak än att socialnämnden i stället för

länsstyrelsen skall svara för utredningar om tvångsvård. Uppgiftsskyldigheten

vid utredningar enligt LVM skall följaktligen fullgöras till socialnämnden.

8 §

Paragrafen svarar mot nuvarande 9 §. Ändringen innebär att socialnämnden skall

utse en kontaktperson i samband med att nämnden inleder utredningen i stället

för som tidigare i samband med redogörelsen till länsstyrelsen. I förarbetena

till nu gällande lagstiftning (prop. 1987/88:147) anfördes att erfarenheten

visat att den enskilde behöver stöd under utredningstiden. Till kontaktpersonens

uppgifter hör, som anfördes i propositionen, att informera den enskilde om de

regler som gäller för vården och att förmedla kontakt med andra i missbrukarens

närhet som kan bistå denne. Det senare förutsätter givetvis samtycke av den

enskilde. En ledamot av nämnden kan inte utses som kontaktperson. Syftet med

denna bestämmelse är alltså ett annat än att utse någon ansvarig för

utredningen. Den föreslagna nya ordningen för utredning och ansökan om vård

enligt lagen motiverar inte att regeln om att utse kontaktperson ändras.

9 §

Paragrafen svarar mot nuvarande 10 §. Ändringen innebär att socialnämnden i

stället för länsstyrelsen skall besluta om läkarundersökning i samband med

utredningen om tvångsvård.

 9

10 §

Paragrafen svarar mot nuvarande 8 §. Den omredigeras som följd av att

socialnämnden själv skall svara för utredningen om tvångsvård och inte endast

lämna en redogörelse till länsstyrelsen. Några andra ändringar i sak föreslås

inte. Under utredningstiden bör alltså genom kontakt med Statens

institutionsstyrelse undersökas i vilket hem intagning kan ske och vidare vilken

vård utanför hemmet som kan vara möjlig. Att dessa uppgifter skall framgå av den

utredning, som enligt 11 § skall fogas till socialnämndens ansökan om

tvångsvård, säkerställer att domstolen får erforderligt underlag för sin

bedömning i fråga om den föreslagna tvångsvården. Att socialnämnden undersöker

och förbereder frågan om intagning redan under utredningstiden bidrar också till

att vården kan inledas snabbare och till att kontinuiteten förbättras i det fall

missbrukaren redan är omhändertagen.

11 §

Ändringen i första stycket innebär endast att det är socialnämnden i stället för

länsstyrelsen som skall ansöka om tvångsvård hos länsrätten.

 Ändringen i andra stycket är föranledd av att det är socialnämndens egen

utredning som skall ges in till länsrätten och inte endast det underlag som

nämnden hittills har lämnat till länsstyrelsen.

 Tredje stycket är oförändrat.

13 §

Första och andra styckena är oförändrade.

 Ändringen i tredje stycket är föranledd av att det är socialnämnden i stället

för länsstyrelsen som skall ansöka om tvångsvård.

14 §

Paragrafen föreslås upphävd. Den regel som för närvarande finns där om läkares

anmälningsskyldighet till socialnämnden i fråga om behov av omedelbart

omhändertagande har arbetats in i den allmänna regeln om läkares

anmälningsskyldighet i 6 § andra stycket. Med hänsyn till att grunden för

läkarens skyldighet att anmäla såväl behov av omedelbart omhändertagande som

behov av vård enligt lagen är att tillfredsställande vård eller behandling inte

kan beredas missbrukaren genom läkarens försorg eller annars inom hälso- och

sjukvården saknas anledning att ha kvar en särskild regel om anmälan av behov av

omedelbart omhändertagande under detta avsnitt. Anmälan skall enligt förslaget i

båda fallen göras till socialnämnden.

15 §

Ändringen i första stycket är föranledd av att det skall ligga på socialnämnden

i stället för länsstyrelsen att ansöka om tvångsvård.

 Ändringen i andra stycket innebär att första meningen utgår. I denna anges för

närvarande att länsstyrelsen skall underrättas om beslut om

 10

omedelbart omhändertagande. Detta blir onödigt när socialnämnden kommer att

svara för ansökan om tvångsvård. Däremot måste självfallet polismyndighetens

skyldighet att underrätta socialnämnden om sådana beslut kvarstå.

38 §

Ändringen i första stycket är föranledd av förslaget att socialnämnden och inte

länsstyrelsen skall ansöka om tvångsvård.

 Andra stycket är oförändrat.

44 §

Första, andra och fjärde styckena är oförändrade.

 Ändringen i tredje stycket innebär att hänvisningen till 10 § ändras till 9 §

som följd av den ändrade ordningen av 8-10 §§.

45 §

Ändringen innebär att socialnämnden såsom ansvarig för utredningen i mål om

tvångsvård får rätt att, liksom tidigare länsstyrelsen, begära polishandräckning

för att föra en missbrukare till läkarundersökning.

47 §

Första stycket är oförändrat.

 I det nuvarande andra stycket anges vilken länsstyrelse som avses i olika

paragarafer i lagen. Denna bestämmelse blir onödig om socialnämnden övertar alla

länsstyrelsens uppgifter i fråga om utredning och ansökan om tvångsvård. Regler

om länsstyrelsens tillsyn över socialtjänsten inklusive missbrukarvården finns i

socialtjänstlagen. Andra stycket föreslås därför utgå.

 Ändringen i det nya andra stycket (nuvarande tredje) är en konsekvens av att

det nuvarande andra stycket upphävs och innebär att regeln om vilken länsrätt

som är behörig knyts till i vilket län den ansvariga kommunen är belägen. Det

innebär ingen ändring i sak.

Ikraftträdandebestämmelserna

De nya bestämmelserna bör i princip få fullt genomslag genast vid

ikraftträdandet. Ärenden som är aktuella hos länsstyrelserna bör således

fortsättningsvis handläggas av socialnämnden. För det fall länsstyrelsen redan

har anhängiggjort ett mål i domstol ter det sig dock mest ändamålsenligt att

länsstyrelsen får fullfölja ärendet till dess det avgjorts slutligt, utan att

partsställningen hos domstolen förändras.

 11

9.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

31 kap.

2 §

Ändringen i första stycket är en konsekvens av förslaget om ändring i LVM.

38 kap.

2 §

I denna paragraf görs en konsekvensändring i andra stycket.

 12

Sammanfattning av betänkandet vad avser lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall

(LVM)

I utredningen konstateras att kommunerna redan har huvudansvaret för

missbrukarvården på grund av bestämmelserna i socialtjänstlagen. Kommunerna har

sålunda att svara för frivillig vård både som alternativ till tvångsvård och som

uppföljning av en period av tvångsvård. Det åvilar också kommunen enligt

socialtjänstlagen att utreda en enskilds behov av insatser. Även enligt LVM

åvilar det kommunen att tillhandahålla länsstyrelsen en redogörelse för

missbrukarens förhållanden och för vidtagna och planerade åtgärder. Det innebär

därför ett ganska blygsamt merarbete för kommunen att, på samma sätt som enligt

lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), ta det fulla

ansvaret för utredning och ansökan om tvångsvård och föra talan härom i

länsrätten. Utredningen erinrar om att bakgrunden till att länsstyrelsen getts

denna roll enligt LVM men inte enligt LVU är att söka i den ideologiska debatt

om vården av vuxna missbrukare vilken föregick 1981 års LVM. Det principiella

motståndet mot att låta socialtjänsten spela en aktiv roll i ärenden om

tvångsvård synes dock ha minskat. Det konstateras samtidigt att erfarenheterna

av länsstyrelsernas verksamhet varit mycket goda och att denna ordning bidragit

till att motverka de skillnader i praxis och synsätt som funnits i kommunerna.

 Den risk som kan finnas med att idag anförtro kommunerna hela ansvaret för att

utreda och initiera tvångsvård sammanhänger i första hand med att en kommun i

ett kärvt ekonomiskt läge kan bli alltför obenägen att initiera kostsam

institutionsvård, också i ett fall då lagen kräver detta. Detta är dock inte ett

problem som bara gäller LVM-vården utan även den frivilliga missbrukarvården och

den kvalificerade ungdomsvården. Det måste därför mötas främst genom utökad

tillsyn över hela socialtjänstområdet. Utredningen framhåller vikten av att de

resurser som frigörs hos länsstyrelserna verkligen utnyttjas för sådan tillsyn.

Detta bör även innefatta att länsstyrelsen, på grund av anmälan från anhöriga

e.d., kontrollerar handläggningen av vissa enskilda ärenden.

 Utredningens författningsförslag innebär att kommunerna tar över samtliga

länsstyrelsens uppgifter i enskilda ärenden enligt LVM. I övrigt föreslås inga

sakliga förändringar. En följdändring föreslås i brottsbalken.

 13

Remissammanställning

Kommunernas roll på alkoholområdet och inom

missbrukarvården (SOU 1993:31)

I denna sammanställning behandlas endast missbrukarvården.

I. Förteckning över instanser som yttrat sig

Av de remissinstanser som anmodats eller erbjudits att inkomma med synpunkter på

betänkandet har följande inkommit med svar:

 Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårds-

styrelsen, Brottsförebyggande rådet, Statskontoret, Riksrevisionsverket,

Statistiska Centralbyrån, Statens livsmedelsverk, Konsumentverket,

Konkurrensverket, Statens institutionsstyrelse, Kommerskollegium, Riksdagens

ombudsmän (JO), Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i

Stockholms län, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Länsrätten i Örebro län,

Länsrätten i Hallands län, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i

Norrbottens län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Värmlands län,

Polismyndigheten i Stockholm, Polismyndigheten i Göteborg, Polismyndigheten i

Umeå, Polismyndigheten i Norrköping, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Stockholms läns landsting, Göteborgs och Bohus läns

landsting, Malmöhus läns landsting, Skaraborgs läns landsting, Göteborgs stad,

Stockholms stad, Haninge kommun, Umeå kommun, Uppsala kommun, Linköpings kommun,

Kalmar kommun, Malmö kommun, Borlänge kommun, Sundsvalls kommun, Kalix kommun,

Halmstads kommun, Östersunds kommun, Sveriges kommunaltjänstemannaförbund

(SKTF), Statstjänstemannaförbundet (ST), Tjänstemännens Centralorganisation

(TCO), Sveriges Psykologförbund, Sveriges läkarförbund, Sveriges socionomers,

personal- 

 Kammarrätten i Stockholm, Stockholms kommun, SKTF, ALRO, LO, Stockholms läns

landsting, Föreningen Sveriges Socialchefer, RFB, Länkarna och Länkens

kamratförbund.

 Kammarrätten i Stockholm delar utredarens positiva omdöme angående

länsstyrelsernas hantering av LVM-ärendena, och framhåller att länsstyrelsernas

medverkan i dessa ärenden bidragit till att domstolarnas uppgifter på området

kunnat renodlas i enlighet med de intentioner som låg till grund för

förvaltningsdomstolsreformen. Med tanke på länsstyrelsernas arbetssituation

ifrågasätter man också vilka vinster som görs genom kommunaliseringen av

LVM-ärendena eftersom de resurser som frigörs inte skall få användas för andra

ändamål än för tillsyn inom det sociala området.

 Stockholms stad anser också att nuvarande ordning gällande LVM bör bibehållas.

Utredningar och ansökningar blir då mer enhetliga och rättsäkerheten för den

enskilde ökar. Stockholms stad anför vidare att utredaren vill göra gällande att

det skulle bli ett ganska blygsamt merarbete för kommunerna att överta hela

LVM-hanteringen. Så är dock inte fallet i Stockholms stad. Stadens

socialförvaltning anser det inte rimligt att kommunen ska påta sig kostnader för

att lösa statens behov av resurser för tillsynsuppgifter fastlagda i lag av

riksdagen. Stockholms stad förutsätter därför att kompensation erhålls för

merkostnaderna om riksdagen ändå beslutar genomföra ändringen.

 Vikten av en enhetlig rättstillämpning är SKTF:s övergripande argument mot

utredarens förslag. Det finns enligt SKTF betydande faror att kommunens ekonomi

blir styrande för bedömningen av tvångsvård som är en kostsam vårdform. LO anser

att så länge det inte finns en fungerande organisation för utökad tillsyn över

kommunerna bör länsstyrelserna ha kvar ansvaret för LVM-vården. Föreningen

Sveriges Socialchefer är också kritisk till att denna tvångslagstiftning mot

vuxna missbrukare skall inordnas i socialtjänsten.

 ALRO anser att lagstiftarnas intentioner med LVM delvis har "kommit på skam"

och att kommunernas ekonomiska situation i dag styr valet av bistånd i en

utsträckning som inte var förväntad när lagen tillkom och att detta i sig är ett

skäl för att bibehålla länsstyrelsens roll i LVM-handläggningen. ALRO menar

vidare att den föreslagna kommunaliseringen vore en katastrof för LVM och

medlemmarna lika väl som för kommunerna och institutionerna på sikt. I detta

påstående får man medhåll från andra intresseorganisationer t.ex. Sällskapet

Länkarnas Riksförbund och RFB.

Avstår

10 remissinstanser svarar att de avstår från att lämna synpunkter på utredarens

förslag. De remissinstanser vilka i den här frågan avstått från att lämna

synpunkter är;

 Folkhälsoinstitutet, Riksrevisionsverket, Livsmedelsverket, Konkurrensverket,

Kommerskollegium, Malmöhus läns landsting, Uppsala kommun, SRA, CAN och SHR.

 15

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare

i vissa fall

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall

 dels att 14 § skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 8 § skall betecknas 10 §, nuvarande 9 § betecknas 8 § och

nuvarande 10 § betecknas 9 §,

 dels att 6 och 7 §§, de nya 8-10 §§ samt 11, 13, 15, 38, 44, 45 och 47 §§

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 §

 Myndigheter som i sin Myndigheter som i sin

verksamhet regelbundet verksamhet regelbundet

kommer i kontakt med kommer i kontakt med

missbrukare är skyldiga missbrukare är skyldiga

att anmäla till att anmäla till social-

länsstyrelsen om de får nämnden om de får kännedom

kännedom om att någon kanom att någon kan antas

antas vara i behov av vara i behov av vård

vård enligt denna lag. enligt denna lag. Detta

Detta skall dock inte skall dock inte gälla

gälla myndigheter inom myndigheter inom hälso-

hälso- och sjukvården i och sjukvården i vidare

vidare mån än som följer mån än som följer av andra

av andra stycket. stycket.

 En läkare skall göra En läkare skall göra

anmälan till länsstyrel- anmälan till socialnämn-

sen, om han i sin verk- den, om han i sin

samhet kommer i kontakt verksamhet kommer i kon-

med någon som kan antas takt med någon som kan

vara i behov av vård antas vara i behov av

enligt denna lag och omedelbart omhänder-

han bedömer att denne tagande eller vård enligt

inte kan beredas denna lag och han bedömer

tillfredsställande vård att denne inte kan

eller behandling genom beredas

läkarens egen försorg tillfredsställande vård

eller i övrigt inom eller behandling genom

hälso- och sjukvården. läkarens egen försorg

 eller i övrigt inom hälso-

 och sjukvården.

7 §

 Länsstyrelsen skall Socialnämnden skall

inleda utredning, när inleda utredning, när den

den genom anmälan enligt genom anmälan enligt 6 §

6 § eller på något annat eller på något annat sätt

sätt har fått kännedom omhar fått kännedom om att

att det kan finnas skäl det kan finnas skäl att

att bereda någon bereda någon tvångsvård.

tvångsvård. Myndigheter som avses

 Myndigheter som avses i 6 § första stycket är

i 6 § första stycket är skyldiga att lämna

skyldiga att lämna socialnämnden alla upp-

länsstyrelsen alla upp- gifter som kan vara av

gifter som kan vara av betydelse för en sådan

betydelse för en sådan

 utredning.

utredning.

 8 §

(9 §) Socialnämnden skall i

 Socialnämnden skall i samband med att

samband med att utredningen inleds utse

redogörelsen enligt 8 § en tjänsteman hos nämnden

upprättas utse en som skall svara för

tjänsteman hos nämnden kontakterna med miss-

som skall svara för brukaren och med olika

kontakterna med vårdgivare.

missbrukaren och med

olika vårdgivare. 9 §

 När utredningen har

(10 §) inletts skall socialnämn-

 När utredningen har den, om det inte är

inletts skall uppenbart obehövligt,

länsstyrelsen, om det besluta om

inte är uppenbart läkarundersökning av

obehövligt, besluta om missbrukaren samt utse

läkarundersökning av en läkare för un-

missbrukaren samt utse dersökningen. Läkaren

en läkare för un- skall i ett intyg ange

dersökningen. Läkaren missbrukarens aktuella

skall i ett intyg ange

missbrukarens aktuella hälsotillstånd.

hälsotillstånd. 10 §

 Socialnämndens

(8 §) utredning skall utvisa

 När en fråga uppkommit missbrukarens förhållanden

om att bereda en samt tidigare vidtagna

missbrukare tvångsvård och planerade åtgärder. Av

skall socialnämnden lämnautredningen skall också

länsstyrelsen en framgå i vilket hem

redogörelse för miss- intagning kan ske och

brukarens förhållanden vilken vård utanför hemmet

samt för tidigare vid- som planeras, om

tagna och för planerade intagning sker.

åtgärder. Socialnämnden

skall också ange i

vilket hem intagning

kan ske och vilken vård

utanför hemmet som

planeras, om intagning

sker.

 11 §

 Anser länsstyrelsen Anser socialnämnden

efter utredning att det efter utredning att det

finns skäl att bereda finns skäl att bereda

någon tvångsvård, skall någon tvångsvård, skall

länsstyrelsen ansöka om nämnden ansöka om sådan vård

sådan vård hos länsrätten.hos länsrätten.

 Till ansökan skall Till ansökan skall

fogas de uppgifter fogas den utredning

socialnämnden lämnat nämnden gjort och, om det

enligt 8 § och, om det inte möter synnerligt

inte möter synnerligt hinder, ett läkarintyg om

hinder, ett läkarintyg missbrukarens aktuella

om missbrukarens

aktuella hälsotillstånd. hälsotillstånd.

 Om ansökan inte innehåller läkarintyg eller om det behövs av något annat skäl,

får rätten besluta om läkarundersökning.

 13 §

 Socialnämnden eller polismyndigheten får besluta att en missbrukare omedelbart

skall omhändertas, om

 1. det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av denna lag, och

 2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan antas få

sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han inte får omedelbar vård, eller

på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av

sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

 Kan socialnämndens beslut om omhändertagande inte avvaktas, får beslut om

omhändertagande fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som

nämnden har förordnat. Beslutet skall anmälas vid nämndens nästa sammanträde.

 När länsstyrelsen har När socialnämnden har

ansökt om tvångsvård, fåransökt om tvångsvård, får

även rätten besluta att även rätten besluta att

missbrukaren omedelbart missbrukaren omedelbart

skall omhändertas. skall omhändertas.

 15 §

 Har socialnämnden Har socialnämnden eller

eller polismyndigheten polismyndigheten

beslutat om omedelbart beslutat om omedelbart

omhändertagande, skall omhändertagande, skall

beslutet genast beslutet genast

underställas länsrätten underställas länsrätten

eller, om beslutet har eller, om beslutet har

fattats efter det att fattats efter det att

länsstyrelsen har ansökt nämnden har ansökt om

om tvångsvård, den rätt tvångsvård, den rätt som

som prövar frågan om vård.prövar frågan om vård.

 Länsstyrelsen skall Har polismyndigheten

genast underrättas om fattat beslutet, skall

beslutet. Har polis- myndigheten genast

myndigheten fattat underrätta socialnämnden

beslutet, skall om sitt beslut.

myndigheten genast

underrätta socialnämnden

om sitt beslut.

 38 §

 I mål om beredande av I mål om beredande av

tvångsvård, där tvångsvård, där

omhändertagande har omhändertagande har

beslutats enligt 13 § beslutats enligt 13 §

första eller andra första eller andra

stycket, skall länsrättenstycket, skall länsrätten

ta upp målet till ta upp målet till

avgörande inom en vecka avgörande inom en vecka

från den dag då ansökan omfrån den dag då ansökan om

vård kom in eller, om vård kom in eller, om be-

beslutet om slutet om omhändertagande

omhändertagande har har fattats efter det

fattats efter det att att socialnämnden har

länsstyrelsen har ansökt ansökt om vård, inom en

om vård, inom en vecka vecka från den dag då

från den dag då under- underställningen skedde.

ställningen skedde. Om Om ett beslut om omedel-

ett beslut om omedel- bart omhändertagande inte

bart omhändertagande är verkställt när det

inte är verkställt när detunderställs eller om

underställs eller om länsrätten har beslutat om

länsrätten har beslutat omedelbart omhän-

om omedelbart omhän- dertagande enligt 13 §

dertagande enligt 13 § tredje stycket, skall

tredje stycket, skall målet tas upp till

målet tas upp till avgörande inom en vecka

avgörande inom en vecka från den dag då beslutet

från den dag då beslutet

verkställdes. verkställdes.

 Länsrätten får förlänga dessa tider, om det behövs ytterligare utredning eller

om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt.

 44 §

 Beslut av den som förestår vården vid ett LVM-hem får överklagas av den

enskilde hos länsrätten, om beslutet avser överflyttning enligt 25 §, avslag på

begäran om utskrivning eller förstörande eller försäljning av egendom enligt 36

§.

 Andra beslut enligt denna lag av den som förestår vården vid ett LVM-hem får

inte överklagas.

 Beslut om Beslut om

läkarundersökning enligt läkarundersökning enligt

10 § eller 11 § tredje 9 § eller 11 § tredje

stycket får inte stycket får inte

överklagas.

 överklagas.

 Beslut om omhändertagande enligt 13 § första eller andra stycket får inte

överklagas. Överklagande av rättens beslut om omhändertagande enligt 13 § tredje

stycket är inte inskränkt till viss tid.

 45 §1

 Polismyndigheten Polismyndigheten skall

skall lämna biträde för lämna biträde för att

att 1. på begäran av

 1. på begäran av socialnämnden eller rätten

länsstyrelsen eller föra en missbrukare till

rätten föra en en beslutad läkarundersök-

missbrukare till en

beslutad läkarundersök- ning,

ning,

 2. på begäran av socialnämnden föra den som skall beredas vård eller som är

omedelbart omhändertagen enligt denna lag till ett LVM-hem eller sjukhus,

 3. på begäran av chefsöverläkaren i fall som avses i 24 § tredje stycket föra

den som skall beredas vård eller som är omdelbart omhändertagen enligt denna lag

till ett LVM-hem, samt

 4. på begäran av den som förestår vården vid ett LVM-hem efterforska, hämta

eller förflytta någon som skall tas in i hemmet eller som vårdas där med stöd av

denna lag.

47 § Med socialnämnden avses i denna lag socialnämnden i den kommun som enligt

3 § socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret för att den enskilde får det stöd

och den hjälp som han behöver. Att överflyttning av ärenden till en annan

socialnämnd kan ske i vissa fall framgår av 72 § socialtjänstlagen.

 Med länsstyrelsen

avses i denna lag

länsstyrelsen i det län,

inom vilket den

ansvariga kommunen är Beslut om tvångsvård

belägen. enligt 5 § och med

 Beslut om tvångsvård anledning av omhän-

enligt 5 § och med dertagande enligt 13 §

anledning av omhän- fattas av länsrätten i det

dertagande enligt 13 § län där den ansvariga

fattas av länsrätten i kommunen är belägen. Den

det län som anges i länsrätt som meddelade

andra stycket. Den beslutet om vård beslutar

länsrätt som meddelade också i frågor som avses i

beslutet om vård be- 44 § första stycket.

slutar också i frågor som

avses i 44 § första

stycket.

1 Senaste lydelse 1990:606.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Om ett ärende som har anhängiggjorts hos länsrätten före den 1 juli 1994

inte har avgjorts slutligt vid lagens ikraftträdande tillämpas äldre

bestämmelser.

 16

2 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 31 kap. 2 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 31 kap.

 2 §1

 Kan den som har begått Kan den som har begått

en brottslig gärning bli en brottslig gärning bli

föremål för vård enligt föremål för vård enligt

lagen (1988:870) om vård lagen (1988:870) om vård

av missbrukare i vissa av missbrukare i vissa

fall får rätten överlämna åtfall får rätten överlämna åt

länsstyrelsen eller, i socialnämnden eller, i

fråga om den som redan ärfråga om den som redan är

intagen i ett hem där intagen i ett hem där

sådan vård meddelas, åt sådan vård meddelas, åt

styrelsen för hemmet att styrelsen för hemmet att

föranstalta om behövlig föranstalta om behövlig

vård. Innan rätten be- vård. Innan rätten

slutar om överlämnande beslutar om överlämnande

skall länsstyrelsen skall socialnämnden eller

eller styrelsen höras. styrelsen höras.

 Är för brottet stadgat strängare straff än fängelse i ett år, får överlämnande

enligt första stycket ske endast om det föreligger särskilda skäl.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1 Senaste lydelse 1988:1483.

 17

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1993-11-18

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 21 oktober 1993, varvid statsrådet

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN] varit föredragande, har regeringen för Lagrådets yttrande

överlämnat förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

 2. lag om ändring i brottsbalken.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Ingrid

Stenkula.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 18

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 november 1993

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:97 Ansökningsförfarandet enligt lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall

 19