Regeringens proposition

 1993/94:26

 om utvidgad rätt till målsägandebiträde

 och förbättrat rättsligt bistånd till

 brottsoffer utomlands

Prop.

1993/94:26

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de

 förslag som har tagits upp i bifogade

 utdrag ur regeringsprotokollet den 30

 september 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen behandlas frågor om

 utvidgad rätt till målsägandebiträde och

 förbättrat rättsligt bistånd till

 brottsoffer utomlands.

 Enligt förslaget skall

 målsägandebiträde, utöver vad som nu

 gäller, kunna förordnas i samtliga mål om

 brott enligt brottsbalken, om fängelse

 kan följa på brottet och om det med

 hänsyn till målsägandens personliga

 förhållanden och andra omständigheter kan

 antas att målsäganden har ett särskilt

 starkt behov av biträde.

 Målsägandebiträdets uppgifter skall

 kvarstå även om talan avskiljs för att

 handläggas som ett särskilt tvistemål.

 Undantag gäller för det fall tvistemålet

 handläggs som ett s.k. småmål enligt 1

 kap. 3 d § rättegångsbalken.

 Målsägandebiträdets uppgifter skall också

 kvarstå när en fråga om enskilt anspråk

 överklagas till högre rätt. Slutligen

 klargörs att målsägandebiträde får

 förordnas i högre rätt, om åklagaren

 eller den tilltalade överklagat domen i

 ansvarsdelen.

 I propositionen föreslås också ändringar

 i reglerna om när allmän rättshjälp skall

 kunna beviljas i angelägenhet som skall

 behandlas utom riket. Om den rättssökande

 är bosatt i Sverige och saken gäller ett

 brott mot honom eller henne som motsvarar

 brott enligt 6 kap. brottsbalken skall

 det inte längre krävas att det finns

 särskilda skäl för rättshjälp. Förmånerna

 i utlandsangelägenheter rörande brott

 utvidgas till att också avse ersättning

 för resa och uppehälle. Vidare skall en-

 ligt förslaget reglerna i lagen

 (1973:137) om ekonomiskt bistånd till

 svenska medborgare i utlandet m.m.

 omfatta även dem som i utlandet blivit

 utsatt för våldsbrott. Det innebär att de

 skall ha rätt att få sådant ekonomiskt

 bistånd i anslutning till brottet som

 behövs för att de skall kunna ta tillvara

 sin rätt.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 april 1994.

 1

 Propositionens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättshjälpslagen

 (1972:429)

 Härigenom föreskrivs beträffande

 rättshjälpslagen (1972:429)1

 dels att 8 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny

 paragraf, 9 b §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

 Allmän rättshjälp får ej beviljas

 1. i angelägenhet 1. i angelägenhet

 som skall prövas som skall prövas

 eller på annat sätt eller på annat sätt

 behandlas utom behandlas utom

 riket, om ej den riket; rättshjälp

 rättssökande är får dock beviljas en

 bosatt här och rättssökande som är

 särskilda skäl bosatt här, om saken

 föreligger för gäller ett brott mot

 rättshjälp, honom eller henne

 som motsvarar brott

 enligt 6 kap.

 brottsbalken eller

 om det finns

 särskilda skäl för

 rättshjälp,

 2. utlänningar som varken är eller

 tidigare varit bosatta här, om det inte

 finns särskilda skäl för rättshjälp,

 3. den som är eller har varit

 näringsidkare i angelägenhet som har upp-

 kommit i hans näringsverksamhet, om det

 inte finns skäl för rättshjälp med hänsyn

 till verksamhetens art och begränsade

 omfattning, hans ekonomiska och

 personliga förhållanden och

 omständigheterna i övrigt,

 4. i fråga om anspråk som överlåtits

 till den rättssökande, om överlåtelsen

 kan antagas ha ägt rum i syfte att

 åstadkomma fördel vid prövning av begäran

 om rättshjälp,

 5. för upprättande av självdeklaration,

 6. för upprättande av äktenskapsförord,

 testamente eller gåvohandling,

 7. i angelägenhet rörande bodelning, om

 det inte med hänsyn till boets

 beskaffenhet och makarnas eller sambornas

 personliga förhållanden finns särskilda

 skäl för rättshjälp,

 8. om frågan om rättshjälp kan anstå

 till dess en annan rättslig angelägenhet,

 vari anspråket stöder sig på väsentligen

 likartad grund, har avgjorts slutligt,

 9. ägaren eller tidigare ägare av en

 fastighet eller en byggnad i angelägenhet

 som avser fastigheten eller byggnaden, om

 han har eller borde ha haft

 rättsskyddsförsäkring eller något annat

 liknande rätts-

 1Lagen omtryckt 1993:9.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 skydd som omfattar angelägenheten och

 något annat inte följer av

 andra stycket,

 10. i angelägenhet rörande

 trafikskadeersättning enligt trafikskade-

 lagen (1975:1410) eller rörande

 skadestånd som kan betalas från en

 föreliggande ansvarsförsäkring; dock får

 rättshjälp beviljas den skadelidande om

 angelägenheten är anhängig vid domstol

 eller rör enbart annan skada än

 personskada,

 11. den som ej har befogat intresse av

 att få sin sak behandlad.

 I fall som avses i första stycket 9 får

 rättshjälp beviljas när den rättssökandes

 egna kostnader i angelägenheten har

 uppgått till minst tre gånger det

 basbelopp som anges i 6 § första stycket.

 Därvid beaktas endast kostnader av sådant

 slag som kan antas komma att betalas från

 den rättssökandes rättsskydd eller, om

 något sådant inte finns, kostnader som

 avses i 9 § andra stycket.

 I fråga om visst slag av ärenden som är

 talrikt förekommande och normalt av enkel

 beskaffenhet kan regeringen förordna att

 allmän rättshjälp ej skall beviljas.

 Under förutsättning av ömsesidighet kan

 regeringen förordna att medborgare i en

 viss främmande stat och den som, utan att

 vara medborgare i den staten, är bosatt

 där skall vara likställd med svensk

 medborgare i fråga om allmän rättshjälp.

 9 b §

 I fråga om

 kostnader för rätts-

 hjälp i sådana

 rättsliga angelägen-

 heter rörande brott

 mot den rättssökande

 som behandlas utom

 riket gäller bestäm-

 melserna i 9 § andra

 stycket 1-4. Detta

 gäller dock endast i

 den mån kostnaderna

 inte täcks genom

 någon försäkring

 eller ersätts av

 domstol eller annan

 myndighet i den

 främmande staten. Om

 den rättssökande har

 kallats till en dom-

 stol eller annan

 myndighet lämnas

 ersättning för resa

 och uppehälle även

 om personlig

 inställelse inte

 ålagts.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1994.

 3

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m.

 Härigenom föreskrivs beträffande lagen

 (1973:137) om ekonomiskt bistånd till

 svenska medborgare i utlandet m.m. att

 det i lagen skall införas två nya

 paragrafer, 4 a och 5 a §§, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 a §

 En i Sverige bosatt

 svensk medborgare,

 som i utlandet

 blivit utsatt för

 våldsbrott, har rätt

 att av beskickning

 eller konsulat få

 ekonomiskt bistånd i

 anslutning till

 brottet om det

 behövs för att han

 eller hon skall

 kunna ta till vara

 sin rätt.

 Bistånd enligt

 första stycket får

 omfatta kostnader

 för utredning och

 bevisning samt för

 ersättning till

 ombud eller tolk.

 5 a §

 Den som fått

 bistånd enligt

 4 a § skall till

 staten återbetala

 vad han eller hon

 mottagit endast om

 det finns särskilda

 skäl.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1994.

 4

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1988:609) om

 målsägandebiträde

 Härigenom föreskrivs att 1-3, 6 och 8 §§

 lagen (1988:609) om målsägandebiträde

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

 I mål om brott När förundersökning

 enligt 6 kap. har inletts skall

 brottsbalken skall, ett särskilt biträde

 sedan för- för målsäganden

 undersökning har (målsägandebiträde)

 inletts, ett förordnas i mål om

 särskilt biträde 1. brott enligt 6

 för målsäganden kap. brottsbalken,

 (målsägandebiträde) om det inte är

 förordnas, om det uppenbart att

 inte är uppenbart målsäganden saknar

 att målsäganden behov av sådant

 saknar behov av biträde,

 sådant biträde. 2. brott enligt 3

 Om det med hänsyn eller 4 kap.

 till målsägandens brottsbalken, på

 personliga relation vilket fängelse kan

 till den misstänkte följa, eller enligt

 eller andra om- 8 kap. 5 eller 6 §

 ständigheter kan brottsbalken eller

 antas att måls- försök, förberedelse

 äganden har behov eller stämpling till

 av biträde, skall, sådant brott, om det

 sedan med hänsyn till

 förundersökning har målsägandens person-

 inletts, liga relation till

 målsägandebiträde den misstänkte eller

 förordnas även i andra omständigheter

 mål om kan antas att

 1. brott enligt 3 målsäganden har

 eller 4 kap. behov av sådant

 brottsbalken, på biträde,

 vilket fängelse kan

 följa,

 2. brott enligt 8 3. annat brott

 kap. 5 eller 6 § enligt brottsbalken,

 brottsbalken eller på vilket fängelse

 försök, för- kan följa, om det

 beredelse eller med hänsyn till

 stämpling till målsägandens

 sådant brott. personliga för-

 hållanden och övriga

 omständigheter kan

 antas att

 målsäganden har ett

 särskilt starkt

 behov av sådant

 biträde.

 Målsägandebiträde

 får förordnas i

 högre rätt, om

 åklagaren eller den

 tilltalade har över-

 klagat domen i

 ansvarsdelen.

 2 §

 Målsägandebiträde Målsägandebiträde

 får inte förordnas får inte för-

 sedan åklagaren har ordnas sedan

 beslutat att åklagaren har beslu-

 allmänt åtal inte tat att allmänt åtal

 skall väckas eller inte skall väckas

 att sådant åtal eller att sådant

 skall åtal skall

 1Senaste lydelse 1990:999.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 läggas ned eller läggas ned.

 sedan åklagaren

 avstått från att

 fullfölja talan mot

 dom i målet.

 3 §

 Målsägandebiträdet Målsägandebiträdet

 skall ta till vara skall ta till vara

 målsägandens målsägandens

 intressen i målet intressen i målet

 samt lämna stöd och samt lämna stöd och

 hjälp till hjälp till

 målsäganden. I målsäganden.

 målsägandebiträdets Målsägandebiträdet

 uppgift ingår inte skall bistå

 att bistå målsäganden med att

 målsäganden med att föra talan om

 föra talan om enskilt anspråk i

 enskilt anspråk i anledning av

 anledning av brottet, om detta

 brottet, om detta inte görs av

 görs av åklagaren. åklagaren.

 Målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 även om talan

 avskilts enligt 22

 kap. 5 § rätte-

 gångsbalken för att

 handläggas som

 särskilt mål enligt

 reglerna för

 tvistemål, såvida

 inte målet handläggs

 enligt 1 kap. 3 d §

 rättegångsbalken.

 Målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 också om

 tingsrättens dom

 överklagas endast i

 fråga om enskilt

 anspråk.

 6 §

 Om ett Om ett

 målsägandebiträde målsägandebiträde

 förordnas, ersätts förordnas, ersätts

 målsägandens målsägandens där-

 därefter efter uppkommande

 uppkommande kostnader för

 kostnader för bevisning och

 bevisning och utredning med

 utredning med anledning av talan

 anledning av talan om enskilt anspråk

 om enskilt anspråk och, i fall där

 i samma målsägandebiträdets

 utsträckning som om uppgift kvarstår en-

 målsäganden ligt 3 § andra

 beviljats allmän stycket, för resa

 rättshjälp med och uppehälle i

 anledning av en samband med in-

 sådan talan. ställelse inför

 domstol, i samma

 utsträckning som om

 målsäganden

 beviljats allmän

 rättshjälp med

 anledning av en

 sådan talan.

 8 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i 31

 31 kap. rätte- kap. rät-

 gångsbalken om tegångsbalken om

 skyldighet för den skyldighet för den

 tilltalade eller tilltalade eller

 annan att till annan att till

 staten återbetala staten återbetala

 kostnader som kostnader

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 enligt rättens som enligt rättens

 beslut betalats av beslut betalats av

 allmänna medel allmänna medel

 gäller även i fråga gäller även i fråga

 om kostnader enligt om kostnader enligt

 denna lag. denna lag. I mål där

 målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 enligt 3 § andra

 stycket gäller

 beträffande dessa

 kostnader bestämmel-

 serna i 18 kap.

 rättegångsbalken om

 ansvar för motparts

 rättegångskostnader.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1994.

 5

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 30 september

 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.

[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om utvidgad rätt till

 målsägandebiträde och förbättrat

 rättsligt bistånd till brottsoffer utom-

 lands

 1 Inledning

 I promemorian Några brottsofferfrågor -

 utvidgad rätt till målsägandebiträde och

 förbättrat rättsligt bistånd till

 brottsoffer utomlands (Ds 1992:24) som

 upprättats inom Justitiedepartementet

 föreslås vissa ändringar i lagen

 (1988:609) om målsägandebiträde,

 rättshjälpslagen (1972:429, RHL) och

 lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd

 till svenska medborgare i utlandet m.m.

 Promemorian har remissbehandlats. Jag

 avser nu att ta upp de frågor som

 behandlas i promemorian. Till protokollet

 i detta ärende bör fogas dels en

 sammanfattning av promemorian som bilaga

 1, dels promemorians lagförslag som bila-

 ga 2, och dels en förteckning över

 remissinstanserna som bilaga 3. En

 sammanställning av remissvaren finns

 tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr

 92-1404).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 9 september 1993

 att inhämta Lagrådets yttrande över de

 lagförslag som utarbetats i ärendet. De

 till Lagrådet remitterade förslagen bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 4.

 Lagrådet har beträffande förslaget att

 utvidga målsägandebiträdets behörighet

 att ta tillvara målsägandens intressen i

 fråga om skadestånd förordat att

 nuvarande ordning behålls. Jag återkommer

 till Lagrådets synpunkter i min följande

 framställning (avsnitt 5.2 och 5.3).

 Lagrådet har i övrigt lämnat förslagen

 utan erinran. Lagrådets yttrande bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 5. Jag har gjort vissa

 redaktionella ändringar i lagtexten.

 2 Bakgrund

 För många människor som utsätts för brott

 medför detta ingripande verkningar av

 olika slag. Ett brott innebär ofta en

 omskakande personlig upplevelse och kan

 vålla både fysiska och psykiska skador

 samt orsaka förluster både av ekonomisk

 art och av annat slag. För ett

 brottsoffer kan det också vara

 påfrestande att medverka i det rättsliga

 förfarandet hos polis, åklagare och

 domstol. Mera allmänna

 integritetskränkningar uppstår också

 ofta.

 Brottsoffrens situation har under senare

 år fått ökad uppmärksamhet. Det har på

 olika sätt klarlagts att brottsoffrens

 situation många gånger kan vara sådan att

 det krävs ett ökat engagemang från främst

 samhällets sida. I den kriminalpolitiska

 debatten har, såväl i Sverige som

 internationellt, efterhand ställts krav

 på olika åtgärder för att förbättra

 brottsoffrens ställning. I Sverige har

 brottsofferfrågorna aktualiserats i

 skilda sammanhang under de senaste åren.

 Riksdagen har i olika sammanhang - som

 jag i det följande skall redovisa närmare

 - givit regeringen i uppdrag att se över

 lagstiftningen i olika hänseenden.

 Vidtagna och planerade åtgärder finns

 också sedan ett antal år tillbaka

 redovisade i budgetpropositionerna.

 Redovisningarna handlar framför allt om

 det s.k brottsofferprogrammet från år

 1988 och hur arbetet med detta fullföljts

 (prop. 1987/88:100 bil 4 s. 34 f, prop.

 1988/89:100 bil 4, s. 32 f, prop.

 1989/90:100 bil 4, s. 36 f, prop.

 1990/91:100 bil 4, s. 35 f och prop.

 1991/92:100 bil 3 s. 49 f). I år finns en

 motsvarande redovisning intagen i prop.

 1992/93:100 bil 3, s. 44 f.

 I såväl höstens som vårens

 regeringsförklaring sägs att

 brottsoffrens ställning skall stärkas. I

 denna lagrådremiss tar jag upp ett par

 frågor, nämligen frågor dels om utvidgad

 rätt till målsägandebiträde och måls-

 ägandebiträdets uppgifter och

 processuella ställning, dels om rättsligt

 bistånd till brottsoffer i angelägenheter

 som behandlas utomlands. En omfattande

 kartläggning av vidtagna åtgärder på

 brottsofferområdet har gjorts i

 departementspromemorian Brottsoffren i

 blickpunkten - åtgärder för att stärka

 brottsoffrens ställning (Ds 1993:29).

 Promemorian innehåller också förslag till

 ytterligare åtgärder för att stärka

 brottsoffrens ställning. Bl.a. föreslås

 att en s.k. brottsofferfond skall

 inrättas. Remissbehandlingen av den

 promemorian har nyligen avslutats och

 förslagen bereds nu vidare inom

 Justitiedepartementet med sikte på

 ställningstaganden av regeringen snarast

 möjligt.

 3 Översikt över gällande lagstiftning

 m.m. på brottsofferområdet

 Begreppet brottsoffer förekommer inte i

 lagstiftningen. Där används i stället

 termen målsägande. De två termerna är

 dock inte helt synonyma. Av 20 kap. 8 §

 rättegångsbalken (RB) framgår att

 målsägande är den mot vilken ett brott

 har blivit begånget eller som har blivit

 förnärmad av brottet eller lidit skada av

 det.

 Vem som i visst fall är att anse som

 målsägande har betydelse i flera

 avseenden. Den enskilda åtalsrätten,

 rätten att ange vissa brott till åtal

 liksom möjligheten att föra talan om

 enskilt anspråk i anledning av brottet

 gäller i allmänhet endast för den som är

 att anse som målsägande i förhållande

 till det begångna brottet. Målsäganden är

 i formellt hänseende att anse som part i

 rättegången endast när han för talan,

 dvs. framställer ett yrkande om ansvar

 eller skadestånd. Sedan åklagaren väckt

 åtal, kan målsäganden biträda åtalet (20

 kap. 8 § RB). Det innebär att målsäganden

 inträder i processen som åklagarens

 medpart och har vissa möjligheter att

 agera självständigt i rättegången när det

 gäller ansvarsfrågan. Om åklagaren har

 beslutat att inte väcka åtal kan

 målsäganden i allmänhet väcka enskilt

 åtal (20 kap. 8 § RB). Om åklagaren

 lägger ned ett väckt åtal därför att det

 enligt hans bedömning inte finns

 tillräckliga skäl för att den misstänkte

 är skyldig till brottet, kan målsäganden

 ta över åtalet (20 kap. 9 § RB).

 Målsäganden kan i mål om allmänt åtal på

 egen hand överklaga ansvarsfrågan till

 högre rätt om åklagaren inte överklagar

 (20 kap. 8 § RB). Vidare kan målsäganden

 i anslutning till åtal för brottet

 framställa yrkanden om enskilt anspråk i

 anledning av brottet och få

 skadeståndstalan handlagd i brottmålet

 (22 kap. 1 § RB). Målsäganden kan föra

 sin talan genom ombud eller med hjälp av

 biträde (12 kap. 1 och 22 §§ RB).

 Frågan om biträde åt målsäganden i

 samband med förundersökning och rättegång

 kom i fokus i samband med de omfattande

 ändringar i brottsbalkens regler om

 sexualbrott som trädde i kraft år 1984

 (prop. 1983/84:105, bet. 1983/84:JuU25,

 rskr. 1983/84:332). Genom en ny regel i

 rättegångsbalken infördes då en möjlighet

 för en målsägande som behöver personligt

 stöd under rättegången att åtföljas av en

 s.k. stödperson (numera 20 kap. 15 §).

 Stödperson får anlitas i alla slags

 brottmål där målsäganden hörs.

 Förutsättningen är endast att målsäganden

 med hänsyn till brottets art eller annars

 kan antas vara i behov av ett personligt

 stöd. Möjligheten att anlita stödperson

 infördes i första hand med tanke på mål

 om sexualbrott och vissa andra

 våldsbrott. Stödpersonens uppgift är

 enbart att vara ett personligt stöd åt

 målsäganden. I den promemoria (Ds

 1993:29) om brottsoffer jag nyss nämnt

 föreslås att 20 kap. 15 § RB ändras så

 att målsäganden i princip själv skall få

 bestämma om han eller hon vill åtföljas

 av en stödperson.

 I sammanhanget bör också nämnas de

 möjligheter som finns att enligt

 socialtjänstlagen (1980:620) utse en

 särskild s.k. kontaktperson med uppgift

 att hjälpa den enskilde och hans närmaste

 i personliga angelägenheter. I prop.

 1983/84:105 (s. 42 f) anförs att det kan

 finnas utrymme att utse en kontaktperson

 för t.ex. den som blivit utsatt för ett

 sexualbrott. Kontaktpersonens uppgifter

 bestäms av den enskildes behov och

 kontaktpersonen kan också fungera som

 stödperson i samband med en rättegång.

 I det lagstiftningsärende om sexualbrott

 som jag nämnt i det föregående framhölls

 från flera håll att det inte är

 tillräckligt med ett personligt stöd åt

 målsäganden utan att det i många fall

 behövs också juridisk hjälp under det

 rättsliga förfarandet i anledning av

 brottet. Regeringen uppdrog i november

 1984 åt Rättshjälpskommittén (Ju 1982:01)

 att ta upp frågan om formerna för

 utvidgad rättshjälp åt i första hand

 kvinnor som utsatts för sexualbrott eller

 vissa andra våldsbrott. Kommittén

 redovisade sina överväganden i

 slutbetänkandet Målsägandebiträde (SOU

 1986:49). Förslagen ledde sedermera till

 lagstiftning på området och lagen

 (1988:609) om målsägandebiträde trädde i

 kraft den 1 juli 1988 (prop. 1987/88:107,

 bet. 1987/88:JuU33, rskr. 1987/88:318).

 Lagen, som innebar en principiell

 nyordning, ger målsäganden möjlighet att

 på statens bekostnad få ett eget

 juridiskt biträde - ett målsägandebiträde

 - vid förundersökning och rättegång

 rörande vissa typer av brott.

 En målsägande som behöver juridisk hjälp

 utöver den som polisen, åklagaren,

 målsägandebiträdet eller domstolen bistår

 med kan enligt bestämmelserna i

 rättshjälpslagen få juridisk rådgivning

 eller, under vissa förutsättningar,

 allmän rättshjäp med biträdesförordnande.

 Rådgivning i rättsliga angelägenheter

 enligt bestämmelserna i rättshjälpslagen

 lämnas av en jurist på advokatbyrå under

 högst en timme mot en fast avgift som i

 vissa fall kan sättas ned eller efterges.

 Allmän rättshjälp kan beviljas fysisk

 person i en rättslig angelägenhet, om han

 behöver sådant bistånd och hans beräknade

 årsinkomst inte överstiger ett visst

 belopp, för närvarande 235 900 kronor för

 en person utan försörjningsbörda. För att

 allmän rättshjälp skall kunna beviljas

 måste det vara fråga om en rättslig

 angelägenhet. Detta krav anses inte

 uppfyllt beträffande den som i egenskap

 av målsägande eller vittne enbart skall

 höras i rättegången. Om målsäganden

 framställer ett eget yrkande och

 därigenom blir part i rättegången, är

 emellertid denna förutsättning uppfylld.

 Utöver det fallet att målsäganden väcker

 talan om enskilt anspråk i brottmålet är

 det fråga om en rättslig angelägenhet om

 målsäganden själv väcker åtal, biträder

 åklagarens talan, fullföljer talan i

 brottmålet i högre rätt eller övertar

 väckt åtal.

 Allmän rättshjälp enligt

 rättshjälpslagen kan i viss utsträckning

 också beviljas den som har utsatts för

 brott utomlands. En förutsättning för

 detta är att det föreligger särskilda

 skäl för rättshjälp. Den praxis som har

 utvecklats på området är mycket

 restriktiv och i enlighet med olika

 uttalanden i förarbetena har förmånerna

 begränsats till biträdeshjälp och

 utomprocessuella utredningskostnader.

 Någon ersättning för målsägandens

 kostnader för inställelse vid den

 utländska domstolen utgår inte.

 Om gärningsmannen inte kan betala

 skadestånd och det inte heller finns

 någon försäkring som täcker skadan, kan

 brottsoffer i vissa fall få ersättning

 från staten, s.k. brottsskadeersättning

 enligt bestämmelserna i brottsskadelagen

 (1978:413). Det är i första hand person-

 skador som ersätts. Även om

 gärningsmannen är okänd kan ersättning

 betalas, men då måste det finnas en

 utredning som visar att skadan uppkommit

 till följd av brott och inte t.ex. genom

 en olyckshändelse. Ersättningsbeloppen är

 maximerade och det görs ett visst avdrag

 för självrisk. Ansökan om ersättning görs

 hos Brottsskadenämnden inom två år från

 skadetillfället. Ersättning kan betalas

 ut även för det fall att den brottsliga

 gärningen begåtts utomlands. Däremot kan

 inte ersättning för inställelsekostnader

 vid förundersökning och rättegång

 utomlands betalas med stöd av lagen.

 I Sverige finns en ideell rikstäckande

 organisation till stöd för brottsoffer,

 Brottsofferjourernas riksförbund.

 Förbundet samarbetar med den

 internationella organisationen The

 European Forum for Victim Services. I

 vissa länder kan brottsoffer få stöd och

 praktiska råd på platsen av de nationella

 brottsofferjourerna. Även Riksorganisa-

 tionen för kvinnojourer i Sverige, ROKS,

 samt lokala kvinnojourer kan ge stöd till

 kvinnor som utsatts för brott.

 Jag vill i detta sammanhang också

 redovisa vissa internationella åtaganden

 på brottsofferområdet.

 Den 25 augusti 1988 ratificerade

 regeringen en inom Europarådet utarbetad

 konvention om ersättning till offer för

 våldsbrott. Enligt konventionen skall

 varje stat som tillträder konventionen

 utse en central myndighet, som skall ta

 emot och handlägga ansökningar om

 bistånd. Konventionen syftar till att

 harmonisera de skilda europeiska

 staternas bestämmelser om ersättning till

 offer för våldsbrott och att ge

 bestämmelserna bindande karaktär. En

 ytterligare målsättning är att

 säkerställa samarbete mellan

 konventionsstaterna i fråga om sådan

 ersättning. Konventionsstaterna skall

 särskilt verka för att personer som

 skadas på ett främmande lands territorium

 får ersättning av det landet.

 Konventionen har trätt i kraft såvitt

 avser nio stater (Danmark, Nederländerna,

 Luxemburg, Sverige, Frankrike, Stor-

 britannien, Finland, Norge och Schweiz).

 Ytterligare fyra stater har undertecknat

 konventionen.

 I sammanhanget kan också nämnas att FN i

 en rapport, Declaration of Basic

 Principles of Justice for Victims of

 Crime and Abuse of Power, Report of the

 Third Committee A/Res/40/881, har angivit

 vilka grundläggande rättsprinciper som

 skall gälla för brottsoffer. Det sägs

 bl.a. att offer bör behandlas med

 medkänsla och respekt. De skall ha rätt

 till rättsordningens skydd och system bör

 skapas för att ge offren gottgörelse på

 ett snabbt, rättvist och lättillgängligt

 sätt. Offren skall informeras om sina

 rättigheter och få det stöd som behövs

 under det rättsliga förfarandet. Om

 offret inte kan få fullt skadestånd från

 gärningsmannen eller från annat håll bör

 staten betala ekonomisk ersättning om

 offret fått betydande kroppsskada eller

 nedsatt hälsa till följd av allvarligt

 brott. Offren bör också få den

 materiella, medicinska, psykologiska och

 sociala hjälp som behövs genom

 regeringens försorg och genom andra

 frivilliga, samhällsbaserade insatser.

 Berörd personal inom polis, rättsväsende,

 sjukvård m.m. bör utbildas för att bättre

 förstå offrens behov.

 4 Rätten till målsägandebiträde

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 sak med mitt.

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser är positiva till för-

 slaget. Hovrätten över Skåne och Blekinge

 ifrågasätter om det är motiverat att

 ställa upp olika kriterier för

 förordnande vid olika typer av brott.

 Föreningen Sveriges åklagare har framfört

 kritik mot den lagtekniska utformningen.

 En remissinstans, Brottsofferjourernas

 riksförbund, anser att förslaget fått en

 alltför restriktiv utformning.

 Skälen för mitt förslag:

 Bakgrund

 I 1 § lagen om målsägandebiträde anges i

 vilka mål om brott och under vilka

 förutsättningar ett målsägandebiträde kan

 förordnas. Från början medgav lagen rätt

 till målsägandebiträde i mål om

 allvarligare sexuella övergrepp (brott

 enligt 6 kap. 1-6 §§ eller försök till

 brott enligt 6 kap. 1-4 eller 6 §

 brottsbalken, BrB), om det inte på grund

 av särskilda omständigheter kunde antas

 att målsäganden saknade behov av sådant

 biträde. Vidare medgavs rätt till

 målsägandebiträde i mål om en del andra

 typer av brott med inslag av våld eller

 annan integritetskränkning, om det med

 hänsyn till målsägandens personliga

 förhållanden och övriga omständigheter

 kunde antas att målsäganden hade ett

 särskilt starkt behov av biträde. Det

 gällde t.ex. mål om vissa andra - mindre

 grova - sexualbrott enligt 6 kap. BrB,

 brott enligt 3 eller 4 kap. BrB - dvs.

 bl.a. misshandel och olaga hot - eller

 försök till sådant brott, om fängelse

 kunde följa på brottet samt brott enligt

 8 kap. 5 eller 6 § BrB - dvs. rån eller

 grovt rån - eller försök till sådant

 brott.

 Riksdagen biföll den 12 december 1989

 justitieutskottets hemställan om

 målsägandebiträde i betänkandet

 Våldsbrott och brottsoffer (bet.

 1989/90:JuU5, rskr. 65) och gav därmed

 regeringen i uppdrag att skyndsamt lägga

 fram förslag till utvidgningar i rätten

 till målsägandebiträde. Den 1 januari

 1991 utvidgades rätten till målsägande-

 biträde (prop. 1989/90:158, bet.

 1990/91:JuU4, rskr. 1990/91:16, SFS

 1990:999).

 Enligt 1 § första stycket i dess

 nuvarande lydelse gäller att måls-

 ägandebiträde i mål om brott enligt 6

 kap. BrB skall förordnas, sedan

 förundersökning har inletts, om det inte

 är uppenbart att målsäganden saknar behov

 av sådant biträde. Regeln är alltså

 utformad så att domstolen i mål om

 sexualbrott i princip skall förordna

 biträde för alla som önskar det. I

 lagstiftningsärendet uttalade dåvarande

 departementschefen (prop. 1989/90:158 s.

 5) att ändringen i princip endast innebar

 en anpassning av lagtexten till den

 praxis som hade utvecklat sig.

 Enligt 1 § andra stycket kan, från den 1

 januari 1991, målsägandebiträde förordnas

 även i mål om brott enligt 3 eller 4 kap.

 BrB, på vilket fängelse kan följa, samt i

 mål om brott enligt 8 kap. 5 eller 6 §

 BrB eller försök, förberedelse eller

 stämpling till sådant brott, om det med

 hänsyn till målsägandens personliga

 relation till den misstänkte eller andra

 omständigheter kan antas att målsäganden

 har behov av biträde. Den ändrade

 lydelsen av 1 § andra stycket innebar

 även den till stor del en anpassning av

 lagtexten till domstolspraxis.

 Som jag nyss nämnt gällde före den 1

 januari 1991 att målsägandebiträde enligt

 1 § andra stycket skulle förordnas om det

 med hänsyn till målsägandens personliga

 förhållanden och övriga omständigheter

 kunde antas att målsäganden hade ett

 särskilt starkt behov av biträde. I

 propositionen med förslag till lag om

 målsägandebiträde anförde föredragande

 statsrådet (prop. 1987/88:107 s. 38) att

 förordnande i dessa fall skulle ske med

 stor restriktivitet. Det räckte inte med

 att det var fråga om ett sådant brott som

 ingick i uppräkningen, utan brottet

 skulle i det enskilda fallet ha varit av

 kvalificerat slag och ha inneburit en

 svår kränkning av offret. Därtill krävdes

 att bevisläget och det processuella läget

 i övrigt var sådant att man kunde räkna

 med att målsäganden skulle komma att

 utsättas för ingående eller pressande

 förhör. Som en ytterligare förutsättning

 angavs att målsägandens fysiska och/eller

 psykiska tillstånd skulle vara sådant att

 denne kunde antas ha väsentlig nytta av

 ett juridiskt biträde.

 I lagstiftningsärendet (prop.

 1989/90:158 s. 6 ff) om en utvidgad rätt

 till målsägandebiträde diskuterades bl.a.

 frågan om vilka typer av brott, förutom

 misshandel, som en utvidgad rätt till

 målsägandebiträde borde omfatta. Det

 konstaterades bl.a. med anledning av vad

 som kommit fram vid en hearing (en

 sammanfattning finns i a. prop. bil 1)

 att en utvidgning inte borde omfatta bara

 misshandel utan även de övriga i 1 §

 andra stycket uppräknade brotten eftersom

 det ansågs vara minst lika angeläget för

 målsäganden att få hjälp av ett måls-

 ägandebiträde när brottet rubricerats som

 t.ex. försök till mord eller försök till

 dråp. Det uttalades vidare att de som

 blir utsatta för rån ofta kan hamna i en

 djup kris efter det inträffade och då ha

 ett starkt behov av ett juridiskt biträde

 för att orka med den efterföljande rätte-

 gången och konfrontationen med den

 tilltalade. Av dessa skäl angavs att de i

 1 § andra stycket angivna

 förutsättningarna borde mjukas upp

 generellt för att markera att bedömningen

 inte skulle vara så restriktiv som

 lagtextens tidigare utformning talade

 för. Men samtidigt konstaterades att

 lagtexten måste vara så utformad att den

 ger utrymme för en verklig prövning av

 målsägandens behov av biträde i det

 enskilda fallet och att det på intet sätt

 kan anses sakligt motiverat att mera

 regelmässigt förordna målsägandebiträde i

 t.ex. mål om misshandel eller olaga hot.

 En ytterligare utvidgning av rätten till

 målsägandebiträde

 Lagen om målsägandebiträde har nu varit i

 kraft i drygt fem år. Redan i

 propositionen med förslag till lagen

 uttalades att det även i mål om andra

 brott än de som angivits i 1 § kunde

 förekomma behov av stöd och hjälp åt

 målsäganden och att den nya lagen skulle

 utvärderas så snart tillräckliga

 erfarenheter vunnits för att ge underlag

 för att bedöma om rätten till

 målsägandebiträde borde utvidgas. Som jag

 nyss redogjort för utvidgades också

 rätten till målsägandebiträde för knappt

 tre år sedan. Nu har från olika håll

 påtalats behov av ytterligare

 utvidgningar av lagen. Bland annat

 Våldskommissionen har föreslagit en

 utvidgning (SOU 1990:92). Vidare har

 riksdagen med anledning av ett par

 motioner begärt att regeringen ser över

 målsägandens rätt till målsägandebiträde

 i mål om andra typer av brott än de som i

 dag omfattas av bestämmelsen i 1 §.

 Våldskommissionen föreslår i sitt

 slutbetänkande Våld och brottsoffer (SOU

 1990:92, s. 177) att det bör övervägas

 att utvidga rätten till målsägandebiträde

 även till dem som utsätts för övergrepp i

 rättssak och att det kan vara motiverat

 att förordna målsägandebiträde när ett

 besöksförbud skall prövas av domstol i

 samband med brottmål där åklagaren för

 talan. Enligt kommissionen bör det också

 övervägas att utvidga rätten till

 målsägandebiträde i mål om våld eller hot

 mot tjänsteman. I alla dessa fall kan

 enligt kommissionen förhållandena vara

 sådana att det finns behov av

 målsägandebiträde.

 Våldskommissionens betänkande har

 remissbehandlats. Majoriteten av de

 remissinstanser som yttrat sig över

 kommissionens förslag i nu aktuellt

 hänseende biträder kommissionens förslag

 i huvudsak eller lämnar det utan erinran.

 Några avstyrker förslaget och

 ifrågasätter behovet av målsägandebiträde

 i de fall kommissionen föreslagit medan

 andra anser att en ytterligare utvidgning

 av rätten till målsägandebiträde bör

 övervägas. Från något håll efterlyses en

 möjlighet till behovsprövning utan

 detaljerade begränsningar.

 Justitieutskottet förordade i sitt

 betänkande Anslag till brottsskadenämnden

 m.m. (bet. 1990/91:JuU21) med anledning

 av ett antal motioner att rätten till

 målsägandebiträde utvidgas genom en

 ventil som innebär att det skall vara

 möjligt att få målsägandebiträde även i

 andra fall än som framgår direkt av lagen

 om det finns särskilda skäl för det.

 Utskottet anför bl.a. följande (s. 17 f).

 "--- det finns några brottstyper där

 inslag av sexuellt eller annat våld

 saknas men där integritetskränkningen

 likväl kan vara mycket betydande.

 Utskottet tänker här t.ex. på utpressning

 och vissa fall av bedrägeri

 (''''sol-och-vår''''). Härtill kommer att också

 våldskommissionen anser att det bör

 övervägas om rätten till målsägandebi-

 träde behöver utvidgas till att avse

 t.ex. våld mot tjänsteman och övergrepp i

 rättssak. Vissa sådana fall skulle utan

 tvekan kunna falla in under en sådan

 ventil som förordas ---".

 "Utskottet vill dock understryka att en

 utgångspunkt för en översyn bör vara de

 avgörande kriterierna för rätten till

 målsägandebiträde, nämligen

 integritetskränkning resp. personlig

 relation till gärningsmannen. Regeringen

 bör få i uppdrag att göra förnyade

 överväganden i saken och därefter lägga

 fram ett förslag till riksdagen. Vad ut-

 skottet nu har anfört bör riksdagen som

 sin mening ge regeringen till känna."

 Riksdagen biföll den 25 april 1991

 utskottets hemställan om utvidgad rätt

 till målsägandebiträde (rskr.

 1990/91:217).

 I promemorian föreslås vissa

 utvidgningar i rätten till målsägande-

 biträde. Förslaget har fått ett positivt

 mottagande under remissbehandlingen.

 Några remissinstanser har framfört

 synpunkter på bestämmelsens utformning.

 Enligt min mening finns det behov av

 måls-ägandebiträde också i mål om brott

 som i dag inte omfattas av be-stämmelsen

 i 1 §. Detta gäller, som

 justitieutskottet anfört, särskilt vid

 vissa brottstyper där inslaget av

 sexuellt eller annat våld saknas men där

 integritetskränkningen likväl kan vara

 mycket betydande, vilket kan vara fallet

 i t.ex. vissa utpressnings- och

 bedrägerimål. Men även de brottstyper som

 Våldskommissionen nämnt, bl.a. övergrepp

 i rättssak samt våld och hot mot

 tjänsteman, kan i vissa fall vara av

 sådan art att målsäganden har stort behov

 av det stöd och den hjälp ett målsägan-

 debiträde kan ge. Dessa brottstyper

 innefattar ju gärningar - t.ex.

 misshandel och olaga hot - som utgör

 sådana brott som redan nu kan medföra

 rätt till målsägandebiträde. Även i en

 del andra mål om brott än de nu nämnda

 kan målsäganden i det enskilda fallet

 tänkas ha behov av målsägandebiträde. Det

 kan gälla exempel-vis stöld och då främst

 bostadsinbrott, vissa skadegörelsebrott

 samt vissa brott enligt 13 kap. BrB.

 En av de remissinstanser som avstyrkt

 Våldskommissionens förslag hänvisar till

 att de brottstyper som kommissionen

 föreslår skall ge rätt till

 målsägandebiträde inte generellt innebär

 en sådan påfrestning på målsäganden att

 de motiverar biträde. Det ifrågasätts

 t.ex. om en polisman eller en åklagare

 som har utsatts för våld i tjänsten har

 behov av målsägandebiträde. Jag håller

 med om att det i många sådana fall finns

 visst fog för att ifrågasätta ett sådant

 behov. Likväl anser jag att lagen bör

 ändras och att ytterligare måltyper bör

 omfattas av lagen. En ytterligare

 utvidgad rätt till målsägandebiträde

 måste emellertid utformas så att det inte

 regelmässigt blir fråga om att förordna

 biträde i vissa typer av mål.

 Bestämmelserna bör därför utformas så att

 förordnanden i dessa fall skall ske med

 restriktivitet och efter en prövning av

 omständigheterna i det enskilda fallet.

 Det är viktigt att en ytterligare

 utvidgning verkligen täcker de fall där

 målsägandens behov av biträde är särskilt

 starkt.

 Beträffande den närmare utformningen av

 en sådan regel kan olika alternativ

 tänkas. Det ena är att i lagtexten direkt

 räkna upp några ytterligare brottstyper

 som skall kunna föranleda förordnande av

 målsägandebiträde. En sådan lösning har

 Föreningen Sveriges åklagare föreslagit i

 sitt remissvar över promemorians förslag.

 Med den lösningen riskerar man emellertid

 att vissa fall som bör motivera

 målsägandebiträde faller utanför

 tillämpningsområdet. Det är också svårt

 att exakt ringa in de brottstyper där

 behov av biträde kan tänkas föreligga i

 det enskilda fallet. En av de

 remissinstanser som yttrat sig över

 Våldskommissionens förslag anser t.ex.

 att preciseringen till vissa typer av mål

 ger en olycklig begränsning och föreslår

 i stället att domstolarna ges möjlighet

 till behovsprövning utan detaljerade be-

 gränsningar. En mera generell lösning är

 också enligt min mening att föredra. En

 sådan lösning ligger dessutom i linje med

 justitieutskottets uttalanden i frågan.

 När det gäller frågan om vilka brott som

 bör omfattas av en sådan bestämmelse har

 i promemorians förslag gränsen satts vid

 mål om brott enligt brottsbalken, på

 vilket fängelse kan följa. Jag delar

 bedömningen att det är en ändamålsenlig

 avgränsning. Om man begränsar

 brottstyperna till sådana på vilka

 fängelse kan följa, kommer mindre

 kvalificerade brott att uteslutas från

 biträdesförordnande, en ordning som för

 övrigt överensstämmer med den som redan

 gäller i mål om brott enligt 1 § andra

 stycket. En begränsning till brott enligt

 brottsbalken medför att de av

 Våldskommissionen föreslagna ärendena om

 besöksförbud i samband med talan i

 brottmål kommer att hamna utanför

 tillämpningsområdet. Det fåtal fall då

 besöksförbud prövas av domstol i samband

 med åtal rör dock, som också påtalades

 vid remissbehandlingen av

 Våldskommissionens förslag, oftast sådana

 brott för vilka det redan idag kan

 förordnas biträde. Den nu föreslagna

 utvidgningen torde i praktiken innebära

 att målsägandebiträde kommer att kunna

 förordnas i brottmålet i de fall det

 verkligen behövs och att målsägandens

 behov av biträde på så sätt blir

 tillgodosett.När det i övrigt gäller

 utformningen av en sådan regel är det en

 lämplig ordning att - som det föreslagits

 i promemorian - knyta an till de

 förutsättningar som gällde före den 1

 januari 1991 i mål om brott enligt 1 §

 andra stycket. Således bör gälla att

 målsägandebiträde skall förordnas om det

 med hänsyn till målsägandens personliga

 förhållanden och omständigheterna i

 övrigt kan antas att målsäganden har ett

 särskilt starkt behov av biträde. För att

 målsägandebiträde skall få förordnas i

 dessa fall bör, i enlighet med vad som

 uttalades vid lagens tillkomst, krävas

 att brottet i det enskilda fallet har

 varit av kvalificerat slag och inneburit

 en svår kränkning av offret. Vidare bör

 bevisläget och det processuella läget i

 övrigt vara sådant att man måste räkna

 med att målsäganden kommer att utsättas

 för ingående eller pressande förhör.

 Ytterligare en förutsättning bör vara att

 målsägandens fysiska och/eller psykiska

 tillstånd är sådant att han eller hon kan

 antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt

 biträde. Detta innebär att

 målsägandebiträde i de mål som omfattas

 av den nu föreslagna bestämmelsen inte

 skall förordnas regelmässigt utan bara

 när det är påkallat av sådana

 förhållanden i det enskilda fallet som nu

 angetts.

 Tillämpningsområdet för en så utformad

 bestämmelse kommer att i viss mån

 sammanfalla med vad som redan gäller för

 förordnande enligt nu gällande lydelse av

 1 § andra stycket, dvs. vid vissa

 särskilt angivna brott enligt 3, 4 och 8

 kap. BrB. Förutsättningarna för för-

 ordnande av målsägandebiträde blir

 emellertid betydligt mer restriktiva än

 de som nu gäller enligt andra stycket.

 Dessa är i sin tur mer restriktiva än de

 som nu gäller för förordnande enligt

 första stycket i mål om brott enligt 6

 kap. BrB. Promemorieförslaget har i denna

 del mött viss kritik under

 remissbehandlingen. Bl.a. har ifrågasatts

 om det är motiverat att uppställa skilda

 kriterier för förordnande. Enligt min

 mening har en sådan trappstegsliknande

 konstruktion emellertid fördelar genom

 att den klart markerar att

 förutsättningarna för att få ett

 målsägandebiträde skiftar beroende på

 brottets art.

 För att den trappstegsliknande

 konstruktionen skall framgå tydligt bör 1

 § lagen om målsägandebiträde formuleras

 om och de tre grupperna tas in i var sin

 punkt i paragrafen.

 Målsägandebiträde kan förordnas redan

 när förundersökning inletts. Det är

 undersökningledarens skyldighet att

 informera målsäganden om rätten till

 målsägandebiträde och anmäla till rätten

 om det finns anledning att förordna

 sådant biträde. Genom den nya tredje

 punktens restriktiva utformning kan de

 omständigheter som kan ge rätt till måls-

 ägandebiträde oftare än i fall som avses

 i första och andra punkterna komma fram

 först i ett senare skede av

 förundersökningen. Det är inte möjligt

 att, som några remissinstanser efterlyst,

 närmare ange när en anmälan till rätten

 skall göras. Detta måste avgöras efter en

 bedömning i det enskilda fallet.

 Jag vill också erinra om att målsäganden

 inte ställs helt utan stöd i de mål där

 målsägandebiträde inte förordnas. Förutom

 det stöd åklagaren regelmässigt skall ge

 och möjligheterna till allmän rättshjälp

 finns det enligt 20 kap. 15 § RB

 möjlighet för målsäganden att vid rätte-

 gången åtföljas av en stödperson. Vidare

 vill jag påminna om åklagarens skyldighet

 enligt 22 kap. 2 § RB att föra

 målsägandens talan i skadeståndsdelen.

 9

 5 Målsägandebiträdets uppgifter och

 processuella ställning

 5.1 Talan om skadestånd som förs i

 samband med brottmålet

 Promemorians förslag: Överensstämmer med

 mitt.

 Remissinstanserna: De få

 remissinstanser som har yttrat sig i den-

 na del är positiva till förslaget. Från

 något håll föreslås att måls-

 ägandebiträdet skall göras primärt

 ansvarig för frågan om skadestånd.Skälen

 för mitt förslag: Enligt 3 § lagen om

 målsägandebiträde skall

 målsägandebiträdet ta till vara

 målsägandens intressen i målet samt lämna

 stöd och hjälp till målsäganden.

 Målsägandebiträdet skall alltså stödja

 och hjälpa målsäganden i olika hänseenden

 vid förundersökning och rättegång i mål

 om allmänt åtal. Biträdet skall exempel-

 vis upplysa målsäganden om förfarandet

 och de regler som gäller för detta,

 framföra målsägandens önskemål rörande

 olika handläggningsfrågor och bevaka att

 förhör med målsäganden sker på ett

 tillbörligt sätt. I bestämmelsen anges

 att det inte ingår i målsägandebiträdets

 uppgifter att bistå målsäganden med att

 föra talan om enskilt anspråk i anledning

 av brottet, om detta görs av åklagaren.

 Enligt riksdagen bör ansvarsfördelningen

 mellan biträdet och åklagaren i fråga om

 skadeståndstalan övervägas i samband med

 översynen av en utvidgad rätt till

 målsägandebiträde i övrigt (bet.

 1990/91:JuU21, s. 17 f, rskr.

 1990/91:217).

 Bestämmelser om förordnande, byte och

 entledigande av målsägandebiträde finns i

 4 § första-tredje styckena i lagen om

 målsägandebiträde. I fjärde stycket sägs

 att rättegångsbalkens regler om rätte-

 gångsbiträde i övrigt skall tillämpas i

 fråga om målsägandebiträde.

 I propositionen med förslag till lag om

 målsägandebiträde (prop. 1987/88:107 s.

 25) diskuterades bl.a. frågan om

 biträdets respektive åklagarens

 skyldigheter när det gällde målsägandens

 talan om enskilt anspråk.

 Rättshjälpskommittén föreslog i sitt

 slutbetänkande Målsägandebiträde (SOU

 1986:49) att det skulle ingå i

 målsägandebiträdets uppgifter att biträda

 målsäganden med talan om sådant enskilt

 anspråk som handläggs i samband med

 brottmålet. I propositionen erinrades

 emellertid om de sedan den 1 februari

 1988 gällande nya reglerna i fråga om

 handläggningen av skadeståndsanspråk i

 anledning av brott (jfr prop. 1987/88:1,

 bet. 1987/88:JuU14, rskr. 1987/88:81).

 Det påpekades att de nya reglerna betonar

 vikten av att polis och åklagare så långt

 möjligt hjälper målsäganden att utreda

 och föra talan om enskilt anspråk i

 anledning av brott och att målsäganden

 därför med de nya reglerna normalt kunde

 antas få så mycket hjälp från

 myndigheterna att det inte fanns något

 särskilt behov av ytterligare insatser.

 Samtidigt konstaterades att det också

 fortsättningsvis kunde inträffa att det

 enskilda anspråket är av sådan omfattning

 att polis och åklagare inte har resurser

 att driva det men att detta i sig inte

 hindrar att det enskilda anspråket ändå

 kan handläggas i brottmålet (22 kap. 1 §

 RB). Målsäganden kunde i sådana fall få

 juridisk hjälp i målet genom att söka

 allmän rättshjälp med biträdes-

 förordnande.

 Det ansågs emellertid opraktiskt och

 processoekonomiskt att - om ett

 målsägandebiträde redan hade förordnats -

 utse en annan person till biträde i

 skadeståndsdelen eller att i denna del

 kräva ett särskilt förordnande för

 målsägandebiträdet. I stället borde, om

 inte åklagaren åtagit sig att förbereda

 och utföra målsägandens skadeståndstalan,

 målsägandebiträdets behörighet att

 företräda målsäganden omfatta även frågor

 om skadestånd som handläggs i samband med

 åtal för brottet. De skäl av praktisk

 natur som kunde anföras för att måls-

 ägandebiträdets behörighet omfattar även

 skadeståndsfrågan ansågs dock gälla

 endast så länge denna handläggs samtidigt

 med ansvarsfrågan. Skulle

 skadeståndsfrågan avskiljas för att

 handläggas som ett särskilt tvistemål,

 borde - liksom i fråga om den offentlige

 försvararens behörighet - vanliga regler

 om biträde enligt rättshjälpslagen träda

 in. Det anfördes att en motsatt ordning

 skulle innebära att samhället prioriterar

 skadeståndsfordringar beträffande just

 vissa typer av brott, något som ansågs

 principiellt olämpligt. Av samma skäl

 borde biträdets behörighet inte heller i

 övrigt omfatta skadeståndsfrågor vid

 sidan av själva brottmålet. Som exempel

 på sådana situationer nämndes talan hos

 Brottsskadenämnden eller krav mot för-

 säkringsbolag. Denna begränsning av

 biträdets uppgifter ansågs också ha

 praktiska fördelar. Exempelvis angavs att

 domstol kan fatta beslut i alla frågor

 som rör målsägandebiträde om biträdets

 uppgifter läggs helt inom ramen för

 brottmålet.

 Vid den hearing som hölls i mars 1990

 inför den utvidgade rätt till

 målsägandebiträde som trädde i kraft den

 1 januari 1991 (prop. 1989/90:158, bil 1)

 framhölls att det ibland i praktiken kan

 framstå som oklart om det är åklagaren

 eller målsägandebiträdet som bör utföra

 skadeståndstalan. Det uppgavs emellertid

 att bestämmelsen har tillämpats så att

 målsägandebiträdet har utfört

 skadeståndstalan i samtliga fall där

 biträdesförordnande har meddelats. I

 propositionen om en utvidgad rätt till

 målsägandebiträde togs frågan om skade-

 ståndstalan upp på nytt och dåvarande

 departementschefen uttalade bl.a.

 följande (s. 8 f).

 10

 "Åklagarens skyldighet att utföra

 målsägandens talan i skadeståndsdelen

 regleras uteslutande av 22 kap. 2 § RB.

 Förutsättningarna enligt detta lagrum är

 att målsäganden begärt bistånd av

 åklagaren, att uppgiften kan utföras utan

 väsentlig olägenhet och att anspråket

 inte är uppenbart obefogat. Regeln i 3 §

 lagen om målsägandebiträde syftar enbart

 till att förebygga att såväl åklagaren

 som målsägandebiträdet för målsägandens

 talan i skadeståndsdelen. Biträdet skall

 utföra uppgiften endast om åklagaren inte

 gör det. Om åklagaren och målsäganden i

 samråd kommer fram till att det i ett

 enskilt fall är mest praktiskt att

 biträdet utför talan i skadeståndsdelen,

 kan detta lämpligen formellt sett

 manifesteras på så sätt att målsäganden

 avstår från att framställa någon begäran

 respektive återkallar sin begäran om att

 åklagaren skall utföra talan; i så fall

 bortfaller ju åklagarens skyldigheter

 enligt 22 kap. 2 § RB."

 I promemorian föreslås inga ändringar i

 reglerna om ansvarsfördelningen mellan

 åklagaren och biträdet när det gäller

 enskilda anspråk som handläggs i samband

 med brottmålet. När det gäller den

 lagtekniska utformningen av biträdets

 ansvar att bistå målsäganden i skade-

 ståndsdelen föreslås dock att den

 justeras på så sätt att det uttryckligen

 framgår att målsägandebiträdet skall

 bistå målsäganden med att föra talan om

 enskilt anspråk i anledning av brottet,

 om detta inte görs av åklagaren. En

 remissinstans vill gå längre och föreslår

 att det i 22 kap. 2 § RB görs ett tillägg

 av innebörd att målsägandebiträdet, när

 sådant förordnats, är primärt ansvarig

 för frågan om skadestånd. I konsekvens

 härmed skulle i 3 § lagen om

 målsägandebiträde anges att åklagaren är

 subsidiärt ansvarig för

 skadeståndsfrågan.

 Den arbetsfördelning mellan åklagaren

 och biträdet som följer av 3 § syftar

 till att undvika att dubbelarbete uppstår

 på grund av att både åklagaren och

 målsägandebiträdet engagerar sig i

 skadeståndsanspråket. Denna ordning

 medför också att målsäganden inte

 riskerar att ställas utan stöd eller

 hjälp vid utförandet av talan i skade-

 ståndsdelen. En ordning som innebär att

 åklagarens skyldighet att bistå

 målsäganden i skadeståndsdelen görs

 subsidiär i förhållande till

 målsägandebiträdets skulle enligt min

 mening innebära ett steg tillbaka när det

 gäller det allmännas stöd till

 brottsoffren. Det torde numera knappast

 råda några oklarheter i fråga om

 ansvarsfördelningen mellan åklagaren och

 målsägandebiträdet när det gäller talan

 om enskilt anspråk som handläggs i

 samband med brottmålet. Några praktiska

 problem som sammanhänger med fördelningen

 av uppgifterna har heller inte

 rapporterats. Den ordning som normalt

 tillämpas, nämligen att om

 målsägandebiträde har förordnats, denne

 förbereder och utför skadeståndstalan och

 att målsäganden och biträdet i samråd med

 åklagaren gör upp om vilken

 arbetsfördelning som bör gälla är enligt

 min mening ändamålsenlig. Jag är därför

 inte beredd att ändra i reglerna om

 ansvarsfördelningen mellan åklagaren och

 biträdet. Däremot finns det, såsom

 föreslås i promemorian, skäl att

 formulera om bestämmelsen så att

 målsägandebiträdets uppgifter i denna del

 framgår tydligare. Omformuleringen

 innebär också att lagtexten bättre

 speglar vad som i praktiken gäller.

 11

 5.2 Skadeståndstalan som avskiljs från

 brottmålet

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 huvudsak med mitt.Remissinstanserna: De

 flesta remissinstanserna är positiva till

 förslaget. En remissinstans anser dock

 att det är principiellt olämpligt att

 skadeståndsfordringar beträffande vissa

 typer av brott prioriteras. Från

 advokathåll har anförts att

 målsägandebiträdets uppgifter bör omfatta

 också handläggningen inför

 Brottsskadenämnden och vid försäk-

 ringsbolag. Några har framfört

 lagtekniska synpunkter.

 Skälen för mitt förslag: Enligt 22 kap.

 5 § RB får rätten beträffande talan om

 enskilt anspråk som tagits upp till

 behandling i samband med åtalet förordna

 att talan skall handläggas som särskilt

 mål enligt reglerna för tvistemål, om en

 fortsatt gemensam handläggning skulle

 medföra väsentliga olägenheter.

 Av formuleringen i 3 § lagen om

 målsägandebiträde följer att målsägan-

 debiträdet skall ta till vara

 målsägandens intressen "i målet", dvs.

 brottmålet. Detta innebär att biträdet

 inte är behörigt att bistå målsäganden

 med en skadeståndstalan i fall då en

 sådan talan förs i särskild ordning

 enligt reglerna för tvistemål (prop.

 1987/88:107 s. 38 f). Om ansvars- och

 skadeståndsfrågor från början har

 handlagts gemensamt i ett mål där

 målsäganden har haft ett

 målsägandebiträde och skadeståndstalan

 sedan avskiljs, blir alltså

 målsägandebiträdet obehörigt att bistå

 målsäganden i den delen. Är målsäganden i

 behov av juridisk hjälp även vid

 utförandet av skadeståndstalan kan måls-

 ägandebiträdet emellertid, under de

 förutsättningar som anges i rätts-

 hjälpslagen, förordnas till

 rättshjälpsbiträde i den fortsatta skade-

 ståndsprocessen.

 I promemorian föreslås att 3 § skall

 ändras så att målsäganden får rätt till

 bistånd av målsägandebiträdet även i ett

 skadeståndsmål som avskilts med stöd av

 22 kap. 5 § RB. En sådan ändring innebär

 att målsäganden inte behöver söka allmän

 rättshjälp för att få juridisk hjälp i

 skadeståndsmålet och att det redan

 förordnade biträdet kan ta tillvara

 målsägandens intressen även i detta mål

 utan att behöva förordnande som

 rättshjälpsbiträde.

 Promemorians förslag omfattar inte mål

 som handläggs som s.k. småmål, dvs. när

 det yrkade beloppet uppenbart inte

 överstiger ett halvt basbelopp enligt

 lagen (1962:381) om allmän försäkring

 (för närvarande 17 200 kr). Undantaget

 skall ses mot bakgrund av bestämmelsen i

 20 § andra stycket RHL. Enligt denna får

 rättshjälpsbiträde förordnas i s.k.

 småmål endast om särskilda skäl

 föreligger med hänsyn till sökandens

 personliga förhållanden eller sakens

 beskaffenhet.

 Vid remissbehandlingen av promemorian

 har Hovrätten över Skåne och Blekinge

 påpekat att promemorians argument för

 ändringen i det väsentliga har bäring

 även på fall där målsäganden inte har

 möjlighet att få ett biträde förordnat

 och att de inte är så tungt vägande att

 en särbehandling är befogad. Hovrätten

 har också framhållit det principiellt

 olämpliga i en prioritering av

 skadeståndsfordringar beträffande vissa

 typer av brott och att det är

 tillräckligt att målsäganden efter

 avskiljande har rätt till biträde enligt

 rättshjälpslagen.

 Lagrådsremissens förslag överensstämde

 med promemorians.

 Lagrådet förordar att den nuvarande

 ordningen i fråga om målsägandebiträdets

 befogenheter behålls och anför:

 "Den föreslagna ordningen medför att

 målsägandebiträdet mera tydligt än

 hittills kommer att få en funktion inom

 systemet för rättslig hjälp. Det kan

 hävdas att avgränsningen av de fall då

 målsäganden får biträdeshjälp med sitt

 skadeståndsanspråk inte är helt

 rationell. Mera betänkligt är emellertid

 att målsägandens tillgång till biträde i

 de fall då det enskilda anspråket skilts

 ut i processen leder till en viss obalans

 mellan parterna i målet.

 Så länge det enskilda anspråket

 handläggs tillsammans med ansvarsfrågan

 är situationen normalt den att

 målsägandebiträdet hjälper målsäganden

 och en offentlig försvarare bistår den

 tilltalade beträffande det enskilda

 anspråket. Parterna är relativt

 jämställda även om den tilltalade, om han

 förlorar, kan bli skyldig att betala

 staten kostnaden för försvararen intill

 belopp som skulle svara mot grundavgift

 och tilläggsavgift (rättshjälpsavgift)

 enligt rättshjälpslagen. Särbehandlas det

 enskilda anspråket, kan den offentlige

 försvararen inte längre i denna sin

 egenskap biträda svaranden. Denne kan

 visserligen ofta - men inte alltid -

 erhålla allmän rättshjälp och

 rättshjälpsbiträde. I så fall måste han

 emellertid i många fall bidra till

 kostnaderna genom att betala en ibland

 inte obetydlig rättshjälpsavgift; denna

 tillkommer utöver den tidigare nämnda

 återbetalningsskyldigheten. Detta kan

 leda till att han i vissa fall drar sig

 för att anlita rättshjälpen. Genomförs

 remissförslaget får däremot måls-äganden

 juridisk hjälp genom sitt biträde och

 viss annan rättshjälp utan att - bortsett

 från helt udda fall -behöva betala någon

 del av kostnaden för detta.

 Enligt lagrådets mening kan det

 ifrågasättas om denna ordning är förenlig

 med den viktiga principen om

 likställighet mellan parterna i en

 rättegång. Det är att märka att

 förmånsbehandlingen av målsäganden är

 knuten till dennes processuella ställning

 som sådan och inte tillkommer för att

 parera ett ekonomiskt underläge. Att det

 är angeläget att stödja den som drabbats

 av brott bör inte få till konsekvens att

 han får en favör mot den som har begått

 brottet i en process som gäller

 omfattningen av den kompensation som

 skall tillkomma honom."

 Lagrådet anger att en acceptabel -

 fastän alltså inte fullständig -

 likställighet kan uppnås genom att den

 offentlige försvararen som sådan får

 fortsätta att biträda svaranden även

 sedan det enskilda anspråket har kommit

 att handläggas separat. Närmare till

 hands ligger emellertid enligt Lagrådet

 att behålla nuvarande ordning och hänvisa

 målsäganden till att, liksom hans

 motpart, söka allmän rättshjälp. I nästan

 alla fall kan man räkna med att

 målsägandebiträdet förordnas till biträde

 enligt rättshjälpslagen.

 Enligt min mening är det angeläget att

 ta tillvara alla möjligheter att stärka

 brottsoffrens ställning och att den som

 utsatts för ett brott verkligen får det

 stöd och den hjälp han eller hon behöver.

 Stödet bör inte vara helt beroende av i

 vilken ordning målen handläggs vid dom-

 stolen. Skadeståndsprocessen kan vara nog

 så påfrestande för den som drabbats av

 brottet och som på nytt tvingas

 konfronteras med gärningsmannen. När en

 talan om enskilt anspråk avskiljs av dom-

 stolen på grund av att en fortsatt

 gemensam handläggning skulle medföra

 väsentliga olägenheter, beror det oftast

 på att ersättningsfrågan inte är av enkel

 beskaffenhet. Att missgynna målsäganden

 just i de mera komplicerade fallen är

 enligt min mening olämpligt. Det kan vara

 av stor betydelse för den som fått ett

 målsägandebiträde förordnat för sig i

 brottmålet att få hjälp och stöd av ett

 sådant biträde även i samband med

 utförandet av talan om enskilt anspråk i

 ett särskilt tvistemål. Eftersom

 målsägandebiträde förordnas för

 målsägande som utsatts för allvarliga

 brott och i mål där omständigheterna är

 sådana att han eller hon har behov av

 särskilt stöd och hjälp är det såväl

 rimligt som naturligt att stödet får

 omfatta även avskilda skadeståndsanspråk.

 Detta särskilt som målsägandebiträdets

 uppgift i frågor om skadestånd numera

 fått en alltmer framskjuten roll.

 Jag håller med Lagrådet om att det

 uppstår en viss skillnad mellan parterna

 om målsägandebiträdets uppgifter kvarstår

 även i avskilda tvistemål genom att

 målsäganden - käranden - har

 kostnadsfritt biträde medan svaranden är

 hänvisad till den allmänna rättshjälpen.

 En sådan skillnad i fråga finns

 emellertid, som Lagrådet också kon-

 staterar, redan när ett enskilt anspråk

 handläggs inom ramen för ett brottmål.

 Målsägandebiträdet är ju i princip

 kostnadsfritt för målsäganden medan den

 tilltalade kan bli återbetalningsskyldig

 för försvararkostnaderna.

 Jag vill hävda att det remitterade

 förslaget inte innebär att en målsägande

 får en starkare ställning i processen än

 motparten. Den skillnad som uppstår är av

 ekonomisk art och är egentligen inte

 annorlunda än den som uppstår mellan två

 parter i ett tvistemål där den ena parten

 har allmän rättshjälp till en mycket låg

 avgift - därför att hans ekonomi är svag

 - och den andra parten inte får

 rättshjälp alls eller får betala en

 mycket hög avgift därför att hans ekonomi

 är mycket god. Jag vill framhålla att det

 som motiverar den privilegierade form av

 bistånd som rätten till målsägandebiträde

 faktiskt utgör är utgångspunkten att

 målsäganden fått behov av juridiskt och

 annat bistånd utan egen förskyllan,

 därför att han blivit offer för brott.

 Jag vidhåller därför mitt förslag om att

 3 § lagen om målsägandebiträde skall

 ändras och att målsägandebiträdets

 uppgifter skall kvarstå i ett

 skadeståndsmål som avskiljs med stöd av

 22 kap. 5 § RB, dvs. på grund av att en

 fortsatt gemensam handläggning skulle

 medföra väsentliga olägenheter. Undantag

 bör som promemorieförslaget angett göras

 för det fall det yrkade

 skadeståndsbeloppet inte överstiger ett

 halvt basbelopp. Inte minst med hänsyn

 till bestäm-melserna i 35 kap. 5 § RB som

 tillåter rätten att uppskatta en skada

 till skäligt belopp torde det mera sällan

 bli fråga om att med stöd av 22 kap. 5 §

 RB avskilja anspråk som rör värden under

 ett halvt basbelopp. Att den nu

 föreslagna ändringen i 3 § lagen om måls-

 ägandebiträde inte omfattar de s.k.

 småmålen innebär inte att målsäganden

 alltid ställs utan biträde; om det finns

 särskilda skäl kan ett biträde förordnas

 enligt 20 § RHL.

 Den föreslagna ordningen bör gälla

 endast i de fall målsäganden redan från

 början, dvs. i brottmålet, har ett

 målsägandebiträde förordnat för sig, och

 där skadeståndstalan senare kommer att

 avskiljas med stöd av det nyss nämnda

 lagrummet i rättegångsbalken. Någon

 ändring av biträdets processuella

 ställning eller uppgifter i övrigt medför

 inte ändringen. Ändringen innebär inte

 att ett målsägandebiträde kan förordnas i

 ett tvistemål om enskilt anspråk i an-

 ledning av brott. I ett sådant fall får

 målsäganden i stället ansöka om allmän

 rättshjälp med biträdesförordnande. Vid

 remissbehandlingen av promemorieförslaget

 har Justitiekanslern framhållit att

 skillnaden i behandlingen av målsäganden

 i dessa hänseenden är mindre tillfreds-

 ställande och påpekat att rätten till

 biträde enligt rättshjälpslagen innebär

 en skyldighet att betala

 rättshjälpsavgifter medan rätten till

 målsägandebiträde inte innebär några

 kostnader för målsäganden. Lagrådet har -

 som jag redan redovisat - påtalat att

 avgränsningen av de fall då målsäganden

 får biträdeshjälp med sitt

 skadeståndsanspråk inte är helt

 rationell.

 Den avgränsning förslaget innebär är som

 jag ser det en ofrånkomlig följd av att

 de båda instituten är olika konstruerade.

 Rätten att få bistånd i form av ett

 målsägandebiträde avgränsas enligt

 gällande rätt av att det är fråga om ett

 brottmål. Den reglering som föreslås

 innebär att denna rätt utvidgas på så

 sätt att ett förordnande av målsägande-

 biträde som gjorts i ett brottmål

 fortsätter att gälla också om skade-

 ståndstalan avskiljs. I övrigt kan ett

 brottsoffer få bistånd i form av allmän

 rättshjälp. Jag menar att den lösning som

 föreslås är en väl avvägd gränsdragning

 mellan å ena sidan den privilegierade

 form av bistånd som rätten till

 målsägandebiträde utgör och å den andra,

 rätten till allmän rättshjälp. Jag är

 inte beredd att gå så långt som att ge

 möjlighet till målsägandebiträde i alla

 tvistemål om skadestånd som grundas på

 brott.

 I enlighet med vad som föreslås i

 promemorian bör rätten till målsägan-

 debiträde inte omfatta skadeståndsmål som

 avskilts från brottmålet på annan grund

 än den jag nyss angett, t.ex. på grund av

 att åklagaren har lagt ned åtalet eller

 att domstolen har avvisat åtalet. Jag

 anser vidare att det inte bör bli fråga

 om att frångå principen att domstol skall

 kunna fatta beslut i alla frågor som rör

 målsägandebiträde. Biträdets behörighet

 bör därför inte heller omfatta

 skadeståndsfrågor i övrigt, t.ex. vid

 talan hos Brottsskadenämnden eller krav

 mot försäkringsbolag, vilket under

 remissbehandlingen föreslagits från advo-

 kathåll.

 Jag föreslår alltså en utvidgning av

 målsägandebiträdes behörighet enligt vad

 som föreslås i promemorian. Jag förordar

 emellertid en formulering som närmare

 anknyter till förslaget i 6 §.

 5.3 Målsägandebiträdets uppgifter vid

 överklagande av dom

 Promemorians förslag: Överensstämmer med

 mitt i fråga om skadeståndstalan i högre

 rätt. Promemorian innehåller inga förslag

 när det gäller förbudet att förordna

 målsägandebiträde i högre rätt.

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna är positiva till

 promemorians förslag.

 Skälen för mitt förslag: I 2 § lagen om

 målsägandebiträde sägs att

 målsägandebiträde inte får förordnas i

 vissa situationer. Detta gäller om

 åklagaren har beslutat att inte väcka

 åtal eller att lägga ned åtalet eller när

 åklagaren har avstått från att fullfölja

 talan mot dom i målet. Av 4 § fjärde

 stycket framgår att rättegångsbalkens

 regler om rättegångsbiträde skall

 tillämpas i fråga om målsägandebiträde.

 Det förhållandet att ett

 målsägandebiträde i princip har samma

 ställning som ett rättegångsbiträde

 enligt rättegångsbalken medför bl.a. att

 biträdet kan överklaga domstolens

 avgörande endast efter fullmakt från

 målsäganden.

 Om ett mål går vidare till högre rätt

 genom att åklagaren eller den tilltalade

 överklagar tingsrättens dom i skuld-

 eller påföljdsfrågan, gäller

 målsägandebiträdets förordnande även

 processen i högre rätt (se prop.

 1987/88:107 s. 26). Åklagaren kan inte

 överklaga ett mål vad gäller det enskilda

 anspråket, om han inte samtidigt

 överklagar även i ansvarsdelen. Om

 målsäganden inte är nöjd med underrättens

 dom får han självständigt föra talan mot

 denna. Om emellertid åklagaren avstår

 från att föra målet vidare i ansvarsdelen

 och överklagande bara sker såvitt gäller

 frågan om skadestånd, upphör

 målsägandebiträdets behörighet. Den som

 har varit biträde kan emellertid

 fortsätta att ta tillvara målsägandens

 intressen i egenskap av ombud eller

 eventuellt, efter särskilt förordnande,

 som biträde enligt rättshjälpslagen.

 Denna ordning överensstämmer med vad som

 gäller för en offentlig försvarare. Om

 åklagaren inte för målet vidare men den

 tilltalade överklagar och vill bli

 frikänd eller få ändring i påföljdsdelen,

 kvarstår däremot målsägandebiträdets

 behörighet i överinstansen.

 I betänkandet Anslag till

 brottsskadenämnden m.m. (bet.

 1990/91:JuU21) behandlar

 justitieutskottet en motion med förslag

 om utvidgning av rätten till

 målsägandebiträde till att avse även

 överklagande av en dom i

 skadeståndsdelen. Utskottet uttalar (s.

 17) att syftet med motionsönskemålet

 synes vara att få till stånd en ordning

 där staten betalar biträdesersättningen

 om domen överklagas av målsäganden.

 Utskottet - som hänvisar till sitt

 uttalande i betänkandet 1990/91:JuU4 -

 anför (s. 18):

 "Frågan om målsägandebiträdets

 processuella ställning behandlades också

 i höstens lagstiftningsärende med

 anledning av ett motionsönskemål om ett

 förtydligande uttalande om

 ansvarsfördelningen mellan åklagaren och

 målsägandebiträdet i fråga om

 skadeståndstalan."

 "Utskottet uttalade i den fråga som då

 behandlades och som måste sägas ha en

 viss anknytning till det nu aktuella

 motionsspörsmålet, att utskottet saknade

 underlag för en bedömning av om en

 lagändring behövs. Utskottet utgick från

 att frågan skulle övervägas vidare inom

 regeringskansliet och avstyrkte bifall

 till motionen. Sådana överväganden bör

 lämpligen kunna ske i samband med den

 översyn som utskottet nyss ställt sig

 bakom. Vad utskottet nu anfört bör

 riksdagen --- som sin mening ge

 regeringen till känna."

 Riksdagen biföll den 25 april 1991

 utskottets hemställan i denna del (rskr.

 1990/91:217).

 I den motion (mot. 1990/91:Ju821) som

 justitieutskottet hänvisat till anförs

 bl.a. följande.

 "Målsägandebiträdets uppgift är att

 stödja och hjälpa brottsoffret samt ta

 tillvara offrets intressen i

 domstolsprocessen. Biträdets uppgifter är

 dock begränsade till själva rättegången.

 Målsägandebiträde ersätts enligt

 rättshjälpslagen.

 Målsäganden har rätt att överklaga domen

 i högre instans. I 20 kap. 8 § andra

 stycket RB stadgas: Har åklagaren väckt

 talan, äger målsäganden biträda åtalet;

 han må ock i högre rätt fullfölja talan.

 Av lagen om målsägandebiträde 2 §

 framgår dock att målsägandebiträde ej får

 förordnas i det fall åklagaren beslutar

 att avstå från att fullfölja talan. I dom

 1989-11-14 från hovrätten över Skåne och

 Blekinge framgår också att målsäganden i

 dessa fall inte kan företrädas av sitt

 biträde eftersom målsägandebiträdets

 uppdrag inte anses omfatta fullföljd av

 talan vare sig i skadeståndsdel eller

 ansvarsdel. Om målsäganden fullföljer

 talan svarar han därmed själv för

 biträdets kostnader. Rättshjälp utgår

 inte. Om domslutet i högre rätt går måls-

 äganden emot skall han dessutom ersätta

 motpartens rättegångskostnader."

 "--- är det rimligt att målsäganden har

 möjligheter att fullfölja talan, i vart

 fall avseende skadeståndsdelen."

 I promemorian föreslås att

 målsägandebiträdets uppgifter utvidgas på

 sätt att biträdet får ta till vara

 målsägandens intressen även i ett mål om

 skadestånd som överklagas till högre

 rätt.

 De begränsningar som följer av 3 § bör

 enligt promemorian gälla också i

 fortsättningen när ett överklagande i

 skadeståndsdelen handläggs i samband med

 brottmålet. Biträdet skall alltså bistå

 målsäganden med att föra skadeståndstalan

 endast om detta inte görs av åklagaren. I

 praktiken innebär dock detta att det så

 gott som uteslutande är biträdet som

 bistår målsäganden med det enskilda an-

 språket.

 Någon ändring när det gäller biträdets

 processuella ställning som

 rättegångsbiträde är inte avsedd med

 promemorieförslaget. Ett överklagande

 måste precis som tidigare göras av

 målsäganden själv eller av biträdet med

 stöd av fullmakt från målsäganden. Det är

 vidare endast de fall där

 målsägandebiträde redan från början har

 varit förordnad i brottmålet som den

 föreslagna ändringen tar sikte på. Det

 blir alltså inte fråga om att i högre

 rätt, i samband med fullföljd av talan om

 enskilt anspråk i anledning av brott,

 förordna biträde för en målsägande som

 inte tidigare haft målsägandebiträde. Har

 målsägandebiträde förordnats behövs inte

 något nytt förordnande för att biträdet

 skall vara behörigt att tillvarata

 målsägandens intressen även i fråga om

 det överklagade målet. Någon ändring i 2

 § lagen om målsägandebiträde föreslås

 därför inte. Ändringen framgår i stället

 av ett tillägg till 3 §.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge har

 framfört samma principiella invändningar

 mot förslaget som beträffande

 utvidgningen av rätten till

 målsägandebiträde i avskilda tvistemål.

 Enligt min mening gör sig samma skäl som

 redovisats till stöd för att

 målsägandebiträdet får fortsätta att ta

 till vara målsägandens intressen vid

 talan om enskilt anspråk som skall

 handläggas som särskilt tvistemål enligt

 22 kap. 5 § RB gällande även i dessa

 fall. Jag vill nämna att Lagrådets

 yttrande i den delen (avsnitt 5.2) också

 avser nu aktuellt förslag. Jag gör samma

 överväganden här som de jag redogjort för

 i anslutning till förslaget beträffande

 avskilda tvistemål och föreslår således

 en ändring i 3 § i enlighet med förslaget

 i lagrådsremissen.

 Förslaget innebär att

 målsägandebiträdets behörighet kvarstår i

 högre rätt i de fall tingsrättens dom

 överklagas beträffande det enskilda

 anspråket vare sig skadeståndsfrågan har

 handlagts i brottmålet eller som ett

 särskilt mål enligt reglerna för

 tvistemål. Målsägandebiträdets uppgifter

 kvarstår dock inte om skadeståndstalan

 har handlagts som ett förenklat tvistemål

 i tingsrätten.

 Man skulle i och för sig kunna

 ifrågasätta om det inte vore lämpligt att

 i högre rätt göra ett motsvarande

 undantag för mål om små värden som i

 tingsrätten har handlagts inom ramen för

 ett brottmål. I annat fall får man en

 ordning som innebär att rätt till

 målsägandebiträde inte finns när en

 skadeståndstalan avseende ett lägre

 belopp avskiljs redan i tingsrätten, men

 där en sådan rätt finns om talan först i

 högre rätt behandlas skilt från

 brottmålet. Om man å andra sidan undantar

 småmålsfallen från rätten till

 målsägandebiträde i fall där endast det

 enskilda anspråket överklagas, får man

 ett system där rätten till måls-

 ägandebiträde inte överensstämmer med

 rätten till biträde enligt rätts-

 hjälpslagen. Begränsningen av möjligheten

 att förordna ett rättshjälpsbiträde

 gäller enligt 20 § andra stycket RHL

 endast i småmål. En skadeståndstalan som

 fullföljs genom att tingsrättens dom i

 ett brottmål överklagas endast

 beträffande ett enskilt anspråk skall i

 hovrätten handläggas som ett ordinärt

 tvistemål och inte som ett småmål. Detta

 följer av att målet i tingsrätten inte

 har handlagts av en lagfaren domare

 enligt 1 kap. 3 d § RB, (49 kap. 12 §

 RB). Jag har i detta lagstiftningsärende

 inte underlag för att bedöma om rätten

 till biträde enligt rättshjälpslagen i

 högre rätt bör begränsas. Eftersom

 målsägandens motpart har rätt till

 rättshjälpsbiträde utan några

 inskränkningar får mål om små värden bör

 även behörigheten för målsägandebiträdet

 kvarstå utan inskränkningar. Jag stannar

 alltså för promemorians lösning i denna

 del, nämligen att målsägandebiträdet får

 fortsätta att ta tillvara målsägandens

 intressen i högre rätt i mål om

 skadestånd som i tingsrätten har

 handlagts inom ramen för ett brottmål,

 och detta oavsett tvisteföremålets värde.

 I detta sammanhang vill jag ta upp en

 fråga som inte behandlas i promemorian.

 Det råder nämligen en olycklig brist på

 överensstämmelse mellan omfattningen av

 behörigheten för ett målsägandebiträde

 som förordnats i underinstansen och

 möjligheten att förordna ett biträde

 först i högre rätt. Sistnämnda fråga

 regleras som jag inledningsvis nämnde i 2

 § lagen om målsägandebiträde. Där anges

 bl.a. att målsägandebiträde inte får

 förordnas sedan åklagaren avstått från

 att fullfölja talan mot dom i målet.

 Omfattningen av förbudet är emellertid

 inte helt klar. I prop. 1987/88:107

 uttalades (s. 38) att av förbudet följer

 att det inte ingår i målsägandebiträdets

 uppgifter att hjälpa målsäganden att

 överklaga i ansvarsdelen. Vad som gäller

 i en situation där domen överklagas i

 ansvarsdelen av den tilltalade men inte

 av åklagaren berörs inte. Av ett annat

 uttalande (a prop. s. 26) framgår att

 målsägandebiträdets behörighet omfattar

 fall där den tilltalade eller åklagaren

 överklagar i skuld- eller påföljdsfrågan,

 vilket starkt talar för att

 målsägandebiträde också bör kunna

 förordnas i högre rätt i dessa

 situationer, om det inte skett tidigare.

 Några sakskäl för att det skall förhålla

 sig på motsatt sätt finns inte. Svea

 hovrätt har dock i ett brottmål där

 endast de tilltalade överklagat ansett

 sig, med hänvisning till 2 § lagen om

 målsägandebiträde, lagligen förhindrad

 att förordna målsägandebiträde för

 målsäganden (RH 1993:29).

 Denna oklarhet rörande innebörden och

 omfattningen av förbudet enligt 2 § att

 förordna målsägandebiträde i vissa fall

 bör undanröjas. Jag förordar därför att

 ett förtydligande görs av innebörd att

 målsägandebiträde får förordnas i högre

 rätt om åklagaren eller den tilltalade

 fullföljt talan mot dom i målet i

 ansvarsdelen. Ändringen, som bör framgå

 av lagens 1 och 2 §§, innebär att

 möjligheten att i brottmål förordna ett

 målsägandebiträde harmonierar med

 omfattningen av den behörighet som gäller

 för ett målsägandebiträde som förordnats

 i underrätten.

 5.4. Vissa frågor om rättegångskostnader

 m.m.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 huvudsak med mitt.

 Remissinstanserna: Några remissinstanser

 har haft synpunkter på vissa detaljer.

 Skälen för mitt förslag: Enligt

 bestämmelsen i 6 § lagen om måls-

 ägandebiträde ersätts målsägandens

 uppkommande kostnader för bevisning och

 utredning med anledning av talan om

 enskilt anspråk i samma utsträckning som

 om målsäganden beviljats allmän

 rättshjälp med anledning av sådan talan.

 Bestämmelsen reglerar alltså inte

 målsägandens inställelsekostnader. Sådana

 kostnader ersätts i stället enligt 6 och

 7 §§ förordningen (1982:805) om

 ersättning av allmänna medel till

 vittnen, m.m. Enligt dessa bestämmelser

 får reseersättning, traktamente och

 ersättning för tidsspillan tillerkännas

 en målsägande som skall höras i brottmål

 med anledning av åklagarens talan. En

 part som har beviljats rättshjälp får

 tillerkännas reseersättning och

 traktamente.

 I promemorian föreslås att målsäganden i

 tvistemål med målsägandebiträde får rätt

 till ersättning för sin inställelse i

 samma utsträckning som den som har fått

 allmän rättshjälp. Remissinstanserna har

 inte framfört några invändningar och jag

 har ingen annan uppfattning. Jag föreslår

 därför att 6 § lagen om målsägandebiträde

 ändras i enlighet med promemorians

 förslag. Jag förordar dock, med anledning

 av vissa påpekanden under

 remissbehandlingen, en något annorlunda

 formulering. Den föreslagna ändringen

 innebär att målsäganden i mål som

 handläggs som tvistemål där målsägande-

 biträdets uppgift kvarstår enligt den

 föreslagna ändringen i 3 § andra stycket,

 har rätt till reseersättning och

 traktamente i samband med inställelse

 inför domstol.

 När det gäller frågan om ansvar för

 rättegångskostnader kan jag först

 konstatera att biträdeshjälp enligt lagen

 om målsägandebiträde i princip är

 kostnadsfri för målsäganden. Undantag

 görs endast om målsäganden utan giltigt

 skäl föranlett förundersökning och

 rättegång eller annars varit försumlig.

 Detta framgår av den hänvisning till

 31 kap. RB som görs i 8 § lagen om

 målsägandebiträde. Beträffande den

 misstänkte görs på motsvarande sätt en

 hänvisning till 31 kap. RB i 8 § lagen om

 målsägandebiträde. Det innebär att den

 misstänkte skall ersätta staten dess

 kostnader för målsägandebiträdet enligt

 reglerna i 31 kap. RB, om han döms för

 brottet. Ersättningsskyldigheten är såsom

 framgår av 31 kap. 1 § andra och tredje

 stycket RB begränsad med hänsyn till den

 dömdes ekonomiska och personliga

 förhållanden.

 Frågan om hur ansvaret för andra

 kostnader i skadeståndsdelen än dem som

 avser målsägandebiträdet skall fördelas

 när det enskilda anspråket handläggs i

 samband med brottmålet behandlades i

 propositionen om målsägandebiträde (prop.

 1987/88:107 s. 32 f). Bl.a. ansåg man att

 praktiska skäl talade för att behandla

 dessa kostnader på samma sätt som övriga

 kostnader för målsägandebiträdet. Därvid

 beaktades särskilt att det i allmänhet

 torde uppstå endast begränsade

 utredningskostnader i skadeståndsdelen.

 Den lösning som valdes innebär alltså att

 den tilltalade - om han förlorar målet -

 kan bli skyldig att återbetala

 kostnaderna i den delen i enlighet med

 reglerna i 31 kap. 11 § tredje stycket

 RB. Den målsägande som förlorar målet i

 skadeståndsdelen kan enligt samma lagrum

 bli skyldig att ersätta den tilltalades

 kostnader till den del de hänför sig till

 skadeståndsfrågan.

 Jag delar den uppfattning som framförs i

 promemorian om att den ordning som gäller

 beträffande kostnaderna i skadeståndsmål

 som handläggs tillsammans med brottmålet

 bör behållas oförändrade.

 Remissinstanserna har, med något

 undantag, inte gett uttryck för någon

 annan uppfattning.

 I fråga om fördelningen av

 rättegångskostnader i ett tvistemål med

 målsägandebiträde gäller inte 31 kap. 11

 § RB. I stället blir reglerna i 18 kap.

 RB direkt tillämpliga. I promemorian

 föreslås att på samma sätt som förlorande

 part enligt 18 kap. RB åläggs att betala

 motpartens rättegångskostnader (jfr 31 §

 RHL) bör svaranden, om han förlorar

 skadeståndsmålet, kunna förpliktas att

 återbetala kostnaderna enligt lagen om

 målsägandebiträde.

 Brottsofferjourernas riksförbund har

 invänt att förslaget innebär en ökad

 kostnadsrisk för brottsoffer. Jag vill

 mot detta framhålla att en ändring enligt

 förslaget inte innebär någon försämring

 för målsäganden i förhållande till vad

 som nu gäller. Den nya ordningen innebär

 inte att målsäganden i fall där

 skadeståndstalan lämnas utan bifall blir

 betalningsskyldig för kostnader för sitt

 målsägandebiträde. Reglerna i 18 kap. RB

 handlar ju enbart om ansvar för

 motpartens kostnader. För svaranden blir

 det däremot en skillnad i

 återbetalningsskyldighet beroende på om

 talan om skadestånd handläggs separat

 eller tillsammans med brottmålet. I det

 sistnämnda fallet är återbetalningsskyl-

 digheten begränsad genom hänvisningen i

 31 kap. 1 § tredje stycket RB till vad

 som skulle utgått i grundavgift och

 tilläggsavgift vid allmän rättshjälp.

 Återbetalningsskyldigheten kan också

 jämkas eller efterges enligt fjärde och

 femte stycket (jfr prop. 1987/88:107,

 s. 43). Några motsvarande begränsningar

 kommer inte att gälla om talan om

 skadestånd handläggs separat som ett

 särskilt mål. Detta är i överensstämmelse

 med vad som gäller enligt

 rättshjälpslagstiftningen; om en

 målsägande har allmän rättshjälp blir

 svaranden - om skadeståndstalan bifalls -

 således enligt gällande rätt skyldig att

 återbetala hela kostnaden för

 rättshjälpen.

 Jag förordar att ett kostnadsansvar

 enligt promemorieförslaget införs. Jag

 föreslår dock med anledning av vissa

 påpekanden under remissbehandlingen en

 något annorlunda formulering.

 6 Rättsligt bistånd till offer för brott

 som begåtts utomlands

 6.1 Bakgrund till mina förslag

 Frågor om rättsligt bistånd till

 brottsoffer i angelägenheter som

 behandlas utomlands har på senare tid

 uppmärksammats på olika håll. I riksdagen

 har exempelvis frågor om allmän

 rättshjälp i angelägenheter utomlands

 behandlats med anledning av motioner som

 väckts i ämnet. Justitieutskottet har vid

 dessa tillfällen (se bl.a. bet.

 1987/88:JuU21, bet. 1988/89:JuU19 och

 bet. 1989/90:JuU26) redogjort för

 gällande ordning och praxis men inte

 funnit skäl att ta initiativ till någon

 ändring i gällande reglering. Utskottet

 har dock särskilt framhållit att det är

 väl förenligt med gällande rätt att

 rättshjälp beviljas i ärenden som

 visserligen skall handläggas utomlands

 men där det föreligger starka humanitära

 skäl för den rättssökande att få sin sak

 prövad. När det gäller frågan om brotts-

 offrens situation i utlandsärenden har

 riksdagen gett regeringen i uppdrag att

 utreda frågan (bet. 1990/91:JuU4, rskr.

 1990/91:16 och bet. 1990/91:JuU27, rskr.

 1990/91:260).

 Debatten i fråga om brottsoffrens

 situation i utlandsangelägenheter har

 framför allt gällt i vilken utsträckning

 bistånd kan lämnas enligt

 rättshjälpslagen. Men även annan

 lagstiftning, t.ex. lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m., har upp-

 märksammats när det har gällt

 möjligheterna till stöd och hjälp på

 platsen för brottet.

 Rättshjälpslagstiftningen

 Utgångspunkten för allmän rättshjälp

 enligt rättshjälpslagen är att den skall

 stå öppen för den som är bosatt här i

 riket i angelägenhet som behandlas här.

 Enligt rättshjälpslagen kan dock den som

 är bosatt i Sverige i vissa fall få

 allmän rättshjälp i angelägenheter som

 skall prövas eller på annat sätt

 behandlas utom riket, nämligen om det

 finns särskilda skäl för rättshjälp (8 §

 första stycket 1 RHL). Detta gäller

 oavsett om den rättssökande är svensk

 eller utländsk medborgare, statslös eller

 politisk flykting. Praxis har här varit

 mycket restriktiv. De fall där rättshjälp

 har beviljats kan delas in i två grupper.

 Den ena gruppen gäller ärenden som rör

 statusfrågor, dvs. frågor om

 äktenskapsskillnad, vårdnad om barn,

 medborgarskap m.m. I sådana ärenden har

 särskilda skäl ansetts föreligga främst

 då det varit fråga om att tillvarata

 barns intressen. Den andra gruppen utgörs

 av ärenden med humanitärt inslag, t.ex.

 ärenden som gällt skadestånd på grund av

 nazistisk förföljelse eller återförening

 av familjemedlemmar.

 De förmåner för vilka allmän rättshjälp

 kan utgå framgår av 9, 9 a och 10 §§

 RHL. I lagtexten finns inte några

 särskilda bestämmelser som reglerar vilka

 förmåner som utgår i angelägenheter som

 skall behandlas utomlands. I förarbetena

 (prop. 1972:4 s. 419 f) uttalas dock att

 de förmåner som kan bli aktuella i

 utlandsärenden hänför sig till

 utomprocessuell utredningskostnad och

 biträdeshjälp. Det sägs också att det

 ligger i sakens natur att en sådan

 biträdeshjälp måste få begränsad

 omfattning. Som huvudregel gäller att

 biträdet får driva ärendet från Sverige.

 Det bör alltså normalt inte komma i fråga

 att biträdet företar resor utomlands för

 att inställa sig vid förhandlingar inför

 domstol eller annan myndighet. Frågan får

 normalt lösas så att biträdet uppdrar åt

 någon jurist på platsen att utföra

 arbetet.

 I 1972 års lagstiftningsärende förordade

 Lagrådet att närmare föreskrifter om

 förmånerna i utlandsärenden skulle

 meddelas av Konungen efter bemyndigande i

 rättshjälpslagen. Lagrådet anförde i

 denna del följande (a. prop. s. 402).

 "I lagtexten har ej direkt angivits

 vilka förmåner som rättshjälp i

 angelägenhet utomlands närmare innebär."

 --- "En genomgång av uppräkningen i

 förevarande paragraf av förmånerna ger

 emellertid vid handen, att åtskilliga av

 dem ej gärna kan ifrågakomma annat än i

 angelägenheter som prövas eller eljest

 behandlas här i landet. Av övriga

 förmåner - vilka sålunda i och för sig

 skulle kunna tänkas bli ersatta i

 angelägenheter som behandlas utomlands -

 torde biträdeshjälpen bli den i praktiken

 mest betydelsefulla. Uppenbart är

 emellertid att icke vilka åtgärder som

 helst bör kunna ersättas i nu ifråga-

 varande slag av angelägenheter. Behövliga

 åtgärder, företagna inom landet, torde

 utan vidare böra ersättas. Detsamma

 gäller smärre kostnader, exempelvis för

 läkarintyg utfärdade utomlands. Däremot

 kan det knappast vara rimligt att

 exempelvis biträdets resor utomlands samt

 arbete och tidsspillan i samband därmed

 alltid skall kunna ersättas. I vissa fall

 kan utan tvivel ett praktiskt och

 legitimt behov föreligga att även mera

 kostsamma åtgärder utomlands ersättes. En

 reglering i själva lagen av dylika frågor

 förefaller knappast möjlig. Enligt

 lagrådets mening skulle det vara en

 lämplig ordning att i förevarande

 paragraf, förslagsvis som ett nytt sista

 stycke, intages ett bemyndigande för

 konungen att meddela närmare föreskrifter

 om rättshjälpsförmåner i angelägenheter

 som behandlas utomlands."

 I propositionen (s. 419 f) ansågs dock

 inte någon sådan reglering om

 bemyndigande som föreslogs av Lagrådet

 erforderlig bl.a. mot bakgrund av att de

 enda förmåner som kan bli aktuella hänför

 sig till utomprocessuell

 utredningskostnad och biträdeshjälp.

 I sammanhanget vill jag också nämna att

 ett par olika utredningar under årens

 lopp har sett över vissa frågor om

 rättshjälp i utlandsangelägenheter.

 Rättshjälpsutredningen tog i sitt

 betänkande (SOU 1977:49 s. 174 ff) upp

 bl.a. frågan om expeditionsavgifter vid

 allmän rättshjälp i angelägenhet som

 behandlas utomlands men lämnade av kost-

 nadsskäl inte några förslag om

 utvidgningar. Rättshjälpskommittén skulle

 enligt sina direktiv undersöka regeln om

 rättshjälp i angelägenheter utomlands och

 vid behov lägga fram förslag till

 förändringar. Kommittén konstaterade i

 sitt betänkande (SOU 1984:66 s. 93) att

 en sträng praxis synes ha utbildats när

 det gäller att bevilja allmän rättshjälp

 i angelägenheter utomlands och att det

 därför saknades anledning för kommittén

 att överväga ytterligare inskränkningar.

 Det kunde inte heller bli fråga om att

 utvidga rätten till sådan hjälp mot

 bakgrund av det dåvarande kravet på

 besparingar.

 Man kan alltså konstatera att det inte

 finns några möjligheter enligt svensk

 rätt att ersätta en svensk medborgare som

 kallats att inställa sig utomlands för

 att vittna eller höras som målsägande i

 rättegång. Om en målsägande däremot t.ex.

 för talan om skadestånd i en sådan

 rättegång kan vederbörande söka

 rättshjälp för den saken här i landet,

 men några möjligheter att få

 inställelsekostnader betalda via rätts-

 hjälpen finns för närvarande inte heller

 i dessa fall.

 Lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd

 till svenska medborgare i utlandet m.m.

 I lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd

 till svenska medborgare i utlandet m.m.

 föreskrivs bl.a. att svensk medborgare,

 som är bosatt i Sverige och som anhållits

 eller eljest berövats friheten genom

 beslut av domstol eller annan myndighet i

 utlandet, är berättigad att av be-

 skickning eller konsulat erhålla

 ekonomiskt bistånd i den utsträckning som

 behövs för att han skall beredas ett

 tillfredsställande rättsskydd. Rätten

 till bistånd enligt lagen gäller även

 lagföring för brott utan

 frihetsberövande, om påföljden eller

 åtgärden skulle innebära ett allvarligt

 ingrepp för honom. Bistånd får omfatta

 kostnad för utredning och bevisning samt

 ersättning till försvarare, rättegångs-

 biträde, ombud eller tolk, om kostnaden

 uppkommit under förundersökning, i rätte-

 gång eller i annat rättsligt förfarande.

 Finns det särskilda skäl får biståndet

 avse även annan kostnad. Den som fått

 bistånd är återbetalningsskyldig men

 jämkning kan ske i vissa fall.

 Bestämmelserna omfattar således inte

 svenska medborgare som utomlands blir

 utsatta för brott. Ett begränsat

 ekonomiskt bistånd kan dock med stöd av

 lagen ges till en svensk medborgare som

 råkat i nöd eller annan svårighet

 utomlands. Ambassader och konsulat kan i

 första hand bistå nödställda svenskar

 genom att erbjuda hjälp till självhjälp.

 Det kan gälla t.ex. att förmedla

 kontakter med anhöriga eller att ge råd

 om banköverföringar. Det finns också

 möjlighet för den som är nödställd att

 efter särskild ansökan få ett tillfälligt

 ekonomiskt bistånd av utlandsmyndigheten.

 Med nödställd avses den som på grund av

 exempelvis stöld, rån, sjukdom eller

 annan olycklig omständighet saknar medel

 till i första hand hemresa och vissa

 andra utgifter i samband med denna. Den

 som blir sjuk eller skadas i utlandet kan

 också få bistånd för nödvändig läkar- och

 sjukhusvård, om vederbörande själv inte

 kan betala för vården. Den som fått

 tillfälligt bistånd är

 återbetalningsskyldig.

 I förarbetena till lagen om ekonomiskt

 bistånd (prop. 1972:132 s. 200 ff)

 uttalas sammanfattningsvis bl.a. följande

 i fråga om bistånd i utlandsärenden.

 Den hjälp som svenska utlandsmyndigheter

 lämnar svenska medborgare innebär dels

 att bistånd lämnas dem vid

 frihetsberövande samt vid åtal eller

 andra rättsliga förfaranden utomlands,

 dels att begränsad ekonomisk hjälp ges i

 vissa nödsituationer. Den andra bistånds-

 formen är avsedd att användas restriktivt

 och kan ofta gå ut på att bereda

 tillfällig ekonomisk hjälp för hemresa

 när medel saknas härför. När det gäller

 ekonomiskt bistånd i brottmål är det ett

 viktigt rättssäkerhetskrav att den som

 anhålls, häktas eller i övrigt berövas

 friheten ges möjlighet att försvara sig

 och att framföra sådana omständigheter

 som talar till hans förmån. I den mån

 svenska medborgare utomlands saknar ett

 rimligt rättsskydd bör det därför ankomma

 på de svenska utlandsmyndigheterna att

 tillse att de får detta. Biståndet kan

 avse kostnader för utredning och

 bevisning samt arvode och annan

 ersättning till försvarare,

 rättegångsbiträde, ombud eller tolk, vare

 sig kostnaderna uppkommit under

 förundersökning, i rättegång eller i

 annat rättsligt förfarande. Bestämmelsen

 innebär en anpassning till

 rättshjälpslagens bestämmelser. När det

 gäller möjligheten att ålägga frikänd

 person återbetalningsskyldighet är det

 uppenbart att kostnader som beror på

 vårdslöshet eller försummelse bör få

 krävas åter även vid frikännande dom. En

 sådan ordning överensstämmer också med

 vad som gäller enligt RB. Även i andra

 fall bör återbetalningsskyldighet

 undantagsvis kunna komma i fråga,

 exempelvis om utlandsmyndigheten erbjuder

 en försvarare som är fullt kompetent och

 lämplig men den biståndsberättigade ändå

 kräver att få en långt dyrare advokat.

 Samtidigt skall utlandsmyndigheterna

 självfallet sträva efter att begränsa

 kostnaderna i görligaste mån.

 Enligt lagens 8 § jämförd med 13 § i

 förordningen (1992:247) med instruktion

 för utrikesrepresentationen gäller att

 flyktingar och statslösa som är bosatta i

 Sverige är likställda med svenska med-

 borgare i fråga om bistånd om inte

 särskilda skäl föranleder annat.

 Reformönskemål

 I december 1990 anordnade

 Justitiedepartementet en hearing om

 rättshjälp i ärenden som handläggs

 utomlands. I hearingen deltog bl.a.

 företrädare för Domstolsverket,

 Besvärsnämnden för rättshjälpen,

 Rättshjälpsnämnden i Stockholm,

 Rättshjälpsmyndigheten, Sveriges

 advokatsamfund, Brottsofferjourernas

 riksförbund, Riksorganisationen för

 kvinnojourer, Svenska försäkringsbolags

 riksförbund, Folksam samt Civil-,

 Utrikes- och Justitiedepartementen.

 Anteckningar från hearingen finns

 tillgängliga i detta lagstiftningsärende.

 Vad frågan gällde var bl.a. om

 regleringen i rättshjälpslagen i den

 praktiska tillämpningen kan ha medfört en

 alltför restriktiv bedömning av behovet

 av rättshjälp i angelägenheter som rör

 offer för utomlands begångna brott på ett

 sådant sätt att en justering av

 lagstiftningen är påkallad.

 En allmän uppfattning vid hearingen var

 att det behövs ökat stöd till personer

 som blir föremål för rättsliga

 förfaranden utomlands. De inbjudna var

 eniga om att det - vid sidan av

 rättshjälp - också behövs andra former av

 bistånd till brottsoffer utomlands.

 Förbättrade möjligheter till stöd, hjälp

 och annat bistånd från ambassader och

 konsulat efterfrågades från flera håll.

 Vidare nämndes möjligheten att få hjälp

 och stöd på platsen för brottet genom en

 stödperson. Det rådde delvis delade

 meningar om utvidgad rättshjälp, men från

 flera håll framhölls att reglerna kommit

 att tillämpas alltför restriktivt när det

 gäller beviljandet av rättshjälp i

 angelägenheter utomlands. Från advo-

 kathåll påpekades att detta inte minst

 gäller i familjerättsliga ärenden.

 Allmänt ansågs att de förmåner för vilka

 rättshjälp kan utgå i utlandsärenden är

 alltför inskränkta. Rättshjälpen borde

 exempelvis omfatta målsägandens

 inställelsekostnader. Frågan om i vilken

 utsträckning rättsligt bistånd

 efterfrågats på grund av våldtäkt som ägt

 rum utomlands, besvarades med att det

 såvitt känt gällde ett ytterst fåtal

 fall.

 I regeringens proposition (1990/91:78)

 om internationellt ungdomsutbyte

 konstateras (s. 15 f) mot bakgrund av den

 svåra situation som uppstår för ungdomar

 som i samband med utlandsresor blir

 utsatta för brott, t.ex. våldtäkt och

 rån, att en översyn skall göras av

 Utrikesdepartementets direktiv för

 omvårdnad av de svenska medborgare som

 utsätts för brott i syfte att förbättra

 brottsoffrens ställning. Det sägs vidare

 att en inventering av de problem

 utrikesförvaltningen kommit i kontakt med

 när det gäller bl.a. våldsbrott mot

 ungdomar skall ingå i översynen och att

 denna bör leda fram till att lämpliga

 åtgärder vidtas för att ge brottsoffren

 utomlands ett bättre skydd.

 En sådan översyn har gjorts i samarbete

 med Justitiedepartementet. Under hösten

 1991 gjordes en inventering vid de olika

 utlandsmyndigheterna angående rättsligt

 bistånd till offer för våldsbrott utom-

 lands för att få en bild av i vilken

 utsträckning rättsligt och annat bistånd

 efterfrågas, i vilken omfattning

 utlandsmyndigheterna kan ge efterfrågad

 hjälp samt respektive lands regelsystem

 på området. En sammanställning av

 frågorna och de inkomna frågesvaren finns

 som bilaga till promemorian.

 Sammanfattningsvis kan konstateras att

 knappt hälften av de ca 90

 utlandsmyndigheter som svarade under de

 senaste tolv månaderna hade erhållit

 begäran om hjälp i någon form från

 svenska medborgare som blivit utsatta för

 våldsbrott. Sammanlagt rörde det sig om

 317 svenskar, till övervägande delen män.

 I de flesta fall var det fråga om rån-

 eller stöldbrott, men av materialet

 framgår också att några fall gällt

 misshandel, våldtäkt eller annat

 sexualbrott. Mer än en tredjedel av

 utlandsmyndigheterna anser att de kunde

 lämna offret ett tillfredsställande stöd

 och bistånd, medan andra lämnat förslag

 till förbättringar. Av inventeringen

 framgår att variationerna länderna

 emellan är mycket stora när det gäller

 möjligheterna att ersätta målsägandens

 kostnader för inställelse och juridiskt

 bistånd enligt respektive lands

 lagstiftning.

 Jag vill också påminna om att

 brottsoffrens ställning i utlandsärenden

 har aktualiserats i riksdagen. Riksdagen

 biföll den 7 november 1990 en reservation

 i justitieutskottets betänkande

 1990/91:JuU4 (rskr. 1990/91:16). I

 reservationen uttalas följande

 beträffande offer för våldsbrott i mål

 utomlands.

 "Som framförs i motionen är svenska

 medborgare inte sällan utsatta för grova

 våldsbrott utomlands och starka

 humanitära skäl talar uppenbarligen för

 att målsägandena i många av dessa fall

 bör ges ett effektivt ekonomiskt och

 personligt stöd vid rättegångar

 utomlands. De frågor det närmast gäller

 är ersättning för egen inställelse vid

 domstol utomlands, oavsett om målsäganden

 för egen talan i målet eller ej, samt

 advokathjälp eller annat juridiskt stöd

 under rättegången. Även reglerna om

 rättshjälp för en målsägande som för

 talan i mål utomlands bör ses över.

 Enligt utskottets uppfattning torde

 samtliga dessa frågor näppeligen kunna få

 en erforderlig behandling vid den av

 regeringen aviserade hearingen.

 Regeringen bör därför ges i uppdrag att

 snarast tillsätta en utredning med

 uppdrag att utreda situationen för nu

 nämnda brottsoffer med sikte på en

 effektiv förbättring enligt de riktlinjer

 utskottet angett så att de ifrågavarande

 målsägandena i görligaste mån skall

 tillförsäkras samma stöd som en

 målsägande vid svensk domstol. Regeringen

 bör återkomma till riksdagen med förslag

 om de åtgärder som behöver vidtas."

 I betänkandet om anslag till rättshjälp

 m.m. (bet. 1990/91:JuU27) återkom

 utskottet till frågan om stöd till offer

 för brott utomlands och uttalar därvid

 (s. 9).

 "Utskottet kan konstatera att regeringen

 börjat vidta åtgärder med anledning av

 riksdagens uttalanden i höstas. Hittills

 vidtagna mått och steg är emellertid inte

 tillräckliga. Det är nödvändigt att

 fortsatta åtgärder vidtas utan dröjsmål.

 Detta bör riksdagen som sin mening ge

 regeringen till känna."

 Riksdagen biföll utskottets hemställan

 den 15 maj 1991 (rskr. 1990/91:260).

 6.2 Utvidgade möjligheter till allmän

 rättshjälp för brottsoffer i

 utlandsangelägenheter

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 huvudsak med mitt.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna är

 i huvudsak positiva till förslaget. Några

 remissinstanser har synpunkter på den

 lagtekniska utformningen av promemorians

 lagförslag.

 Skälen för mitt förslag: Inte minst mot

 bakgrund av riksdagens uttalanden i fråga

 om rättsligt bistånd till offer för

 våldsbrott utomlands är tiden nu mogen

 för förbättringar i skyddet för offer för

 brott som begåtts utomlands. Det är

 särskilt angeläget med vissa för-

 bättringar i syfte att fånga upp de mest

 ömmande fallen. Rättsligt bistånd i

 utlandsärenden bör framför allt kunna

 medges i större utsträckning vid de mest

 integritetskränkande brotten.

 Jag vill inledningsvis framhålla att

 varje land har sitt eget regelsystem på

 området och att många länder, precis som

 Sverige, har regler som medger ersättning

 för olika kostnader som åsamkas måls-

 äganden. Det är därför inte nödvändigt

 att gå så långt som att mer generellt

 föreskriva att den svenska staten alltid

 skall ersätta kostnader för advokat, tolk

 eller inställelse.

 När det då gäller vilken metod som skall

 användas för att förbättra det rättsliga

 biståndet i utlandsärenden är jag ense

 med den bedömning som görs i promemorian

 om att det inte är lämpligt att knyta an

 till reglerna i lagen om

 målsägandebiträde eftersom den

 lagstiftningen passar mindre väl in i ett

 system som också skulle omfatta mål om

 brott som skall behandlas utomlands.

 Reglerna om målsägandebiträde är alltför

 bundna till den svenska rättsordningen

 och andra inhemska förhållanden.

 Målsägandebiträdets uppgift är att ta

 tillvara målsägandens intressen under

 såväl förundersökning som rättegång. Ett

 förordnande redan under förundersökningen

 i ett brottmål utomlands torde endast

 undantagsvis kunna bli aktuellt. Därtill

 kommer samhällsekonomiska aspekter in i

 bilden när det gäller kostnader för

 biträdets resor. När det gäller advokat-

 eller biträdeshjälp utomlands måste det

 även i fortsättningen i de flesta fall

 bli fråga om att advokaten i princip får

 sköta ärendet från Sverige och i samband

 med rättegång eller annan inställelse

 anlita ett platsombud. Det nu angivna

 förhållandet gör att den roll

 målsägandebiträdet har, nämligen att vara

 närvarande och stötta målsäganden i

 samband med förhör och rättegång, inte

 går att upprätthålla i utlandsärendena.

 Enligt lagen om målsägandebiträde är det

 domstol som beslutar i alla frågor med

 stöd av lagen och den principen bör inte

 ändras utan tungt vägande skäl. Någon

 behörig domstol i fråga om

 målsägandebiträden som skall förordnas i

 utlandsärenden finns inte och inte heller

 är det lämpligt att lägga

 beslutanderätten på

 Rättshjälpsmyndigheten. Jag kan således

 inte biträda den uppfattning som

 framförts under remissbehandlingen att

 rätt till målsägandebiträde bör finnas

 vid brott enligt 6 kap. BrB oavsett om

 brottet begåtts inom eller utom riket.

 I promemorian föreslås i stället att

 rätten till allmän rättshjälp i

 angelägenheter som skall prövas eller på

 annat sätt behandlas utomlands skall

 utvidgas. Förslaget har i allmänhet

 vunnit anslutning under

 remissbehandlingen. Från något håll har

 dock mot denna lösning invänts att rätten

 till rättshjälp är beroende av den

 rättssökandes inkomst.

 Även jag förordar en lösning som innebär

 en utvidgning av rätten till allmän

 rättshjälp. Den övre inkomstgränsen för

 erhållande av allmän rättshjälp är 235

 900 kr för år 1993, vilket innebär att

 flertalet rättssökande kan antas komma

 att omfattas av möjligheten att få rätts-

 hjälp. En sådan lösning är vidare

 tekniskt sett relativt okomplicerad. En

 naturlig avgränsning blir därmed att det

 skall vara fråga om en rättslig

 angelägenhet, vilket innebär att en

 målsägande som för talan om skadestånd -

 eller ansvar - kommer att omfattas av

 bestämmelsen. Det är rimligt att det

 allmänna i första hand bistår den som

 också för talan med anledning av brottet.

 Man kan också i allmänhet utgå från att

 målsäganden för talan vid allvarligare

 brottslighet.

 En utvidgad möjlighet till rättshjälp

 bör främst avse offer för de mest

 integritetskränkande och allvarliga

 brotten. En lämplig avgränsning är, som

 också föreslås i promemorian, att medge

 allmän rättshjälp till den som utomlands

 utsatts för ett sådant brott som

 motsvarar brott enligt 6 kap. BrB, dvs.

 mål om sexualbrott. Under senare år har

 i massmedia ett antal fall som gällt

 våldtäkt av flickor utomlands

 uppmärksammats. Dessa och liknande fall

 skulle omfattas av en sådan bestämmelse.

 I 6 kap. BrB finns ett antal brott av

 något mindre allvarlig art än exempelvis

 våldtäkt och sexuellt utnyttjande, liksom

 bestämmelser om försöksbrott m.m. Detta

 talar i och för sig för att begränsa

 tillämpningsområdet genom att direkt i

 lagtexten räkna upp de allvarligaste och

 mest integritetskränkande sexualbrotten.

 Med sådana uppräkningar riskerar man

 emellertid alltid att utesluta vissa nog

 så ömmande fall. Bl.a. mot den bakgrunden

 är en mer generellt utformad regel att

 föredra. En sådan ordning är också i

 bättre överensstämmelse med regleringen i

 lagen om målsägandebiträde när det gäller

 mål om sexualbrott.

 Promemorians lagförslag innebär att ett

 tillägg görs i 8 § första stycket 1 RHL.

 Av tillägget framgår att rättshjälp får

 beviljas målsägande i angelägenheter som

 skall prövas eller på annat sätt behand-

 las utom riket om det gäller brott som

 motsvarar brott enligt 6 kap. BrB. För

 sådana fall skall det således inte

 ställas krav på att det finns särskilda

 skäl för allmän rättshjälp. I samband

 därmed föreslås en ändrad lydelse av

 bestämmelsen i 8 § första stycket 1 för

 att det klart skall framgå att allmän

 rättshjälp i andra fall får beviljas en

 rättssökande som är bosatt här om det

 finns särskilda skäl för rättshjälp.

 Utformningen av lagtexten har rönt viss

 kritik från remissinstanserna.

 Domstolsverket föreslår en reglering

 efter förebild av vad som gäller för

 fastighetstvister enligt punkt 9 i 8 §

 och att således rättshjälp skall beviljas

 brottsoffer endast om kostnaderna inte

 täcks av försäkring eller utländsk

 myndighet.

 Jag ansluter mig till den lösning som

 föreslås i promemorian. Domstolsverkets

 förslag skulle enligt min mening medföra

 tillämpningssvårigheter, bl.a. på grund

 av att man när rättshjälp begärs inte

 alltid vet om vissa kostnader täcks av

 ersättning från myndighet i utlandet.

 Rättshjälpsmyndigheten har haft

 invändningar mot promemorians förslag när

 det gäller förutsättningarna för

 rättshjälp i andra angelägenheter

 utomlands än som avser brott och hävdat

 att svåra gränsdragningsproblem blir

 följden av att bestämmelsen formuleras om

 utan att det tydligt anges vad som avses

 med ändringen. När det gäller frågan om

 rättshjälp i dessa utlandsärenden har den

 nuvarande bestämmelsen i 8 § första

 punkten RHL, som jag tidigare redogjort

 för, i praxis tolkats mycket restriktivt

 och enligt min mening alltför

 restriktivt. Det finns skäl för en något

 mer generös reglering. Bestämmelsen bör

 därför formuleras om för att tydligare

 markera att det finns undantag från

 regeln om att rättshjälp endast får

 beviljas i angelägenheter som skall

 behandlas vid svenska domstolar och myn-

 digheter. Enligt min mening kan och bör

 begreppet särskilda skäl behållas i

 paragrafen eftersom man med en mjukare

 formulering annars riskerar en alltför

 generös tillämpning. För att rättshjälp

 skall beviljas i utlandsärenden bör det

 alltså även i fortsättningen ställas krav

 på att det finns särskilda skäl - i den

 betydelse begreppet normalt har i lag-

 stiftningen - för rättshjälp. Den ändrade

 formulering jag föreslår bör enligt min

 mening kunna medföra en mer nyanserad

 tillämpning än den nuvarande lydelsen

 gör.

 Jag föreslår således att 8 § första

 punkten RHL ändras i enlighet med

 promemorians förslag. Jag har gjort några

 smärre justeringar i förslaget till

 lagtext.

 Jag vill med anledning av vissa

 påpekanden under remissbehandlingen

 framhålla att rätten till allmän

 rättshjälp i första hand regleras i 6 §

 RHL och att en förutsättning för

 rättshjälp är att den rättssökande har

 behov av det bistånd som tillhandahålls

 enligt rättshjälpslagen. Behovet skall

 således bedömas med utgångspunkt i de

 förmåner som anges i 9, 9a och 10 §§ RHL.

 Vidare gäller att rättshjälp inte får

 beviljas den som inte har befogat

 intresse av att få sin sak behandlad.

 Någon tveksamhet om att prövningen av

 rätten till allmän rättshjälp alltid

 skall ske efter en bedömning i det

 enskilda fallet finns enligt min mening

 inte.

 Promemorian innehåller också ett förslag

 om ändring i rättshjälpslagen beträffande

 de förmåner som kan utgå i angelägenheter

 utomlands. Biträdeshjälpen blir enligt

 förslaget även fortsättningsvis av

 begränsad omfattning. Biträdet skall som

 huvudregel få sköta ärendet från Sverige

 och i samband med inställelse för

 förhandling eller liknande anlita ett

 ombud på platsen. I vissa fall kan det

 dock vara berättigat för biträdet att

 själv företa resor utomlands för att

 inställa sig till exempelvis förhandling

 i målet. Däremot skall den rättssökandes

 egna kostnader för resor i samband med

 egen inställelse under förundersökning

 och rättegång utgöra en sådan kostnad som

 ersätts av den allmänna rättshjälpen. En

 förutsättning är enligt promemorians

 förslag att målsäganden ålagts personlig

 inställelseskyldighet. Vidare föreslås

 att ersättning för den rättssökandes

 kostnader i angelägenheten endast skall

 lämnas i den mån de inte ersätts av

 myndighet eller domstol i det land där

 den rättsliga angelägenheten prövas eller

 på annat sätt behandlas. Ersättning skall

 inte heller lämnas i den mån kostnaderna

 täcks genom någon försäkring. Enligt

 förslaget skall bestämmelserna tas in i

 en ny paragraf, 9 b §, i

 rättshjälpslagen.

 Den föreslagna bestämmelsen har i

 promemorian utformats så att de aktuella

 förmånerna inte bara omfattar den

 målsägande som fått allmän rättshjälp i

 mål om sexualbrott med stöd av det nya

 tillägget i 8 §, utan också den

 målsägande som annars fått allmän

 rättshjälp beviljad i en rättslig

 angelägenhet rörande brott utomlands.

 Förslaget innebär att en här i landet

 bosatt målsägande som för talan i ett mål

 om rån utomlands fortsättningsvis kan få

 sina inställelsekostnader ersatta, om de

 särskilda skälen för att få allmän

 rättshjälp är uppfyllda. Däremot anses

 det föra för långt att i sammanhanget

 generellt utvidga förmånerna till att

 avse också tvistemål och andra ärenden

 som behandlas utomlands.

 Under remissbehandlingen har riktats

 invändningar mot att en förutsättning för

 ersättning för resa och uppehälle enligt

 förslaget skall vara att målsäganden

 ålagts personlig inställelseskyldighet.

 Jag instämmer i kritiken och förordar en

 formulering där rätten till ersättning

 inte blir beroende av hur den utländska

 domstolen formulerat kallelsen till

 målsäganden. Man kan räkna med att

 utländska rättsordningar har skiftande

 regler för när personlig närvaro vid

 förhandling krävs och för hur kallelser

 utformas. Det bör enligt min mening vara

 tillräckligt som förutsättning för rätt

 till ersättning för inställelsekostnader

 att målsäganden kallats till förhandling.

 En remissinstans har påpekat att det i

 rättshjälpslagen inte anges vilka

 förmåner som rättshjälp i angelägenheter

 utomlands innebär och att den föreslagna,

 nya bestämmelsen tar sikte enbart på

 angelägenheter rörande brott. Jag är för

 närvarande inte beredd att utöver det

 område promemorians förslag omfattar

 lagreglera vilka förmåner som kan bli

 aktuella i de fall rättshjälp beviljas

 för angelägenheter utomlands. Mitt

 förslag innebär ingen annan förändring i

 förhållande till vad som nu gäller än att

 inställelsekostnader ersätts i ange-

 lägenheter rörande brott. När det t.ex.

 gäller ersättning för de kostnader för

 tolk som kan uppkomma i utlandsärendena

 gäller att tolkkostnader ersätts som ett

 utlägg för rättshjälpsbiträdet i enlighet

 med den praxis som utbildats på området.

 Om kostnader för tolk uppstår utan att de

 kan debiteras som ett utlägg för biträdet

 bör dessa kunna ses som kostnader för in-

 ställelsen. Jag återkommer strax till

 denna fråga.

 Enligt promemorieförslaget skall

 regeringen eller, efter regeringens

 bemyndigande, Rättshjälpmyndigheten

 meddela närmare föreskrifter om

 tillämpningen av de olika

 rättshjälpförmåner som kan bli aktuella.

 Föreskrifterna skall bl.a. ange de

 närmare principerna för rättshjälps-

 biträdets egna resor utomlands resp.

 anlitande av platsombud, (jfr också

 Lagrådets uttalande i prop. 1972:4, se

 avsnitt 6.1). Såväl Domstolsverket som

 Rättshjälpsmyndigheten har ifrågasatt om

 Rättshjälpsmyndigheten bör utfärda

 föreskrifterna. Domstolsverket har invänt

 att föreskrifter inte är erforderliga då

 beslutsfunktionen i första instans endast

 tillkommer en myndighet. Inte heller jag

 anser det nödvändigt med närmare

 föreskrifter när det gäller tillämpningen

 av bestämmelserna om förmåner i

 utlandsärenden. Den tillämpande

 myndigheten kan utan ett bemyndigande

 tillgodose det behov av information och

 liknande som kan finnas bland den

 rättssökande allmänheten.

 Jag vill avslutningsvis erinra om att

 regeringen enligt 26 § RHL är bemyndigad

 att meddela bestämmelser om ersättning

 för inställelsekostnader. Sådana

 bestämmelser har meddelats genom

 förordningen (1982:805) om ersättning av

 allmänna medel till vittnen m.m.

 Kompletteringar i denna förordning bör

 göras med anledning av den nu föreslagna

 ordningen. I den praktiska tillämpningen

 av de nya bestämmelserna kan det t.ex.

 innebära en olägenhet för målsäganden att

 inte förrän vid ärendets avslutande få

 besked huruvida kostsamma resor kommer

 att ersättas som rättshjälpskostnader.

 Det bör därför finnas en möjlighet att

 begära förskott. Också frågor om

 ersättning för tolkkostnader bör regleras

 i denna ordning. Jag avser att återkomma

 till regeringen i denna del.

 6.3 Utvidgad rätt till bistånd på platsen

 för brottet

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 huvudsak med mitt.

 Remissinstanserna: De remissinstanser

 som yttrat sig i denna del är

 huvudsakligen positiva till förslaget.

 Skälen för mitt förslag: Det är en brist

 att ambassaderna i dag inte kan erbjuda

 brottsoffer annan konsulär service än

 exempelvis hjälp till kontakter med

 myndigheter och försäkringsbolag och

 ekonomiskt bistånd för hemresa till

 Sverige. Bl.a. mot bakgrund av vad som

 framkom vid den hearing

 Justitiedepartementet anordnade i decem-

 ber 1990 och resultatet av den

 inventering som gjordes vid utlands-

 myndigheterna under hösten 1991 (jfr

 avsnitt 6.1.) bör offer för brott som

 begåtts utomlands få en förstärkt rätt

 till ekonomiskt bistånd av ambassader och

 konsulat.

 En förbättring i brottsofferskyddet för

 detta område kan i enlighet med vad som

 föreslogs i promemorian ske genom

 ändringar i lagen om ekonomiskt bistånd

 till svenska medborgare i utlandet m.m.

 Syftet bör då i princip vara att

 jämställa brottsoffer med den

 personkrets, framför allt frihetsberövade

 personer, som enligt gällande bestämmel-

 ser i lagen ges rätt till ekonomiskt

 bistånd i den utsträckning som behövs för

 att de skall beredas ett

 tillfredsställande rättsskydd. En följd

 av anknytningen till lagen om ekonomiskt

 bistånd blir att många i Sverige bosatta

 utlänningar ställs utanför rätten till

 bistånd. Av lagens 8 § följer emellertid

 att rätten till bistånd omfattar

 flyktingar och personer som är statslösa

 om de är bosatta i Sverige.

 När det gäller frågan om vilken kategori

 brottsoffer som bör omfattas av en sådan

 rätt till bistånd, bör i första hand de

 som utsatts för allvarliga och

 integritetskränkande brott komma i fråga.

 En rimlig avgränsning är den som föreslås

 i promemorian, nämligen att bistånds-

 regeln omfattar offer för våldsbrott.

 Därmed kommer exempelvis offer för

 sexualbrott, misshandelsbrott och vissa

 rånbrott att få ett förbättrat skydd.

 Någon remisskritik mot promemorians

 förslag i dess huvuddrag har inte

 framförts.

 Jag föreslår därför att den som är

 bosatt i Sverige och i utlandet blivit

 utsatt för våldsbrott, skall vara

 berättigad att av beskickning eller

 konsulat erhålla ekonomiskt bistånd i

 anslutning till brottet om det behövs för

 att denne skall kunna ta till vara sin

 rätt. Bestämmelsen bör tas in i lagen om

 ekonomiskt bistånd och kommer därmed att

 omfatta svenska medborgare, flyktingar

 och statslösa, om de är bosatta här.

 Av bestämmelsen bör närmare framgå i

 vilken utsträckning bistånd skall ges och

 vad biståndet skall omfatta. Överväganden

 i dessa frågor måste göras bl.a. mot

 bakgrund av de ändringar i rättshjälps-

 lagen jag föreslagit i det föregående.

 Bestämmelsen om ekonomiskt bistånd till

 offer för våldsbrott i lagen om

 ekonomiskt bistånd bör därför endast ta

 sikte på sådant biståndsbehov som uppstår

 i anslutning till brottet, dvs. i ett

 inledande skede. Rätten till bistånd i

 samband med det rättsliga efterspel som

 så småningom kan komma att bli följden av

 det begångna brottet, t.ex. ett

 rättegångsförfarande, följer i stället av

 reglerna i rättshjälpslagen.

 Bistånd enligt lagen om ekonomiskt

 bistånd bör ges för att den som blivit

 utsatt för våldsbrott skall kunna ta till

 vara sin rätt. För att i detta hänseende

 ge offren för våldsbrott utomlands ett

 förstärkt grundskydd bör direkt av

 lagtexten framgå att biståndet får

 omfatta kostnader för utredning och

 bevisning samt för ersättning till ombud

 eller tolk. Att bistånd skall lämnas om

 det behövs innebär också att det inte

 föreligger någon skyldighet för

 utlandsmyndigheterna att lämna bistånd

 med stöd av denna bestämmelse om

 biståndet kan fås på annat sätt. Ett skäl

 att inte lämna bistånd kan t.ex. vara att

 personen i fråga har en försäkring som

 täcker de aktuella kostnaderna. Vidare

 framgår av lagens 9 § att bistånd inte

 skall lämnas enligt lagen i den mån

 bistånd kan erhållas från annan stat. Jag

 vill därför erinra om att offrets

 rättigheter många gånger kan bli helt

 tillgodosedda inom ramen för den

 utländska statens rättssystem.

 Det är inte enbart ekonomiskt bistånd

 som behövs för att förstärka

 brottsoffrens situation i utlandsärenden.

 Detta framkom, som jag tidigare

 redovisat, bl.a. vid

 Justitiedepartementets hearing den

 6 december 1990. Där efterlystes ett

 större engagemang från utlands-

 myndigheternas sida och ökade möjligheter

 att få hjälp i form av såväl personligt

 som juridiskt stöd. Man skulle kunna

 tänka sig att ålägga ambassader och

 konsulat en större beredskap för att

 hjälpa människor som utsatts för

 våldsbrott än som i dag torde vara fallet

 på många håll. Dessa frågor, liksom andra

 närliggande frågor av mer praktisk natur,

 lämpar sig dock inte för reglering i lag.

 Närmare föreskrifter i dessa delar och om

 tillämpningen av den nya bestämmelsen kan

 meddelas av regeringen eller, efter

 regeringens bestämmande, av

 Utrikesdepartementet.

 Bistånd enligt lagen om ekonomiskt

 bistånd är i princip alltid förenat med

 återbetalningsskyldighet.

 Återbetalningsskyldigheten får dock

 enligt bestämmelser i lagen jämkas eller

 efterges. När det gäller återbetalning av

 erhållet bistånd enligt 4 § för den som

 frikänns, gäller enligt 5 § att

 återbetalning skall ske endast om det

 finns särskilda skäl. På motsvarande sätt

 bör återbetalningsskyldighet för den som

 fått bistånd med stöd av den nya

 bestämmelsen i 4 a § endast komma i fråga

 om det föreligger särskilda skäl. Detta

 innebär att biståndet i de allra flesta

 fall kommer att vara kostnadsfritt för

 den som utomlands blivit utsatt för

 våldsbrott. Särskilda skäl som kan

 föranleda återbetalningsskyldighet är

 t.ex. att de uppkomna kostnaderna beror

 på den biståndberättigades egen

 vårdslöshet eller försummelse eller om

 den biståndsberättigade inte godtar ett

 kompetent och lämpligt ombud som

 utlandsmyndigheten erbjuder utan i

 stället kräver att få ett mycket dyrare

 ombud.

 7 Ekonomiska konsekvenser

 Ett målsägandebiträde är i princip

 kostnadsfritt för målsäganden. Biträdet

 har rätt till ersättning av allmänna

 medel i enlighet med vad som enligt

 rättshjälpslagen gäller för biträde vid

 allmän rättshjälp, dvs. ersättning med

 skäligt belopp för arbete, tidsspillan

 och utlägg. Det kan nämnas att

 timkostnadsnormen under tiden 1 juli

 1993-30 juni 1994 är 910 kr inklusive

 moms. Den tilltalade kan i vissa fall bli

 skyldig att helt eller delvis till staten

 återbetala kostnaderna för

 målsägandebiträdet enligt reglerna i

 31 kap. RB.

 I samband med tillkomsten av

 målsägandebiträdeslagen uttalades i

 propositionen (prop. 1986/87:107 s. 35 f)

 att reformen kunde - i förening med andra

 föreslagna reformer på rättshjälpsområdet

 - genomföras inom ramen för oförändrade

 resurser. Man räknade med att biträde

 skulle komma att förordnas i ca 1 500 mål

 årligen, varav ca 1 000 i ärenden om

 sexualbrott. Den ökade belastningen på

 rättshjälpsanslaget uppskattades till 2,5

 miljoner kr. Timkostnadsnormen uppgick

 vid det tillfället till 490 kr.

 I prop. 1989/90:158 om utvidgad rätt

 till målsägandebiträde, m.m.

 konstaterades att förslagen om en

 utvidgad rätt till målsägandebiträde i

 mångt och mycket utgjorde en anpassning

 av lagtexten till praxis. Av

 Domstolsverkets statistik över

 kostnadsutvecklingen kunde utläsas att

 domstolarna hade blivit generösare i

 tillämpningen av lagen. Kostnaderna under

 budgetåret 1988/89 - det första

 budgetåret under vilket den nya lagen

 gällde - var drygt 4,7 miljoner kr, medan

 kostnaderna under påföljande halvår var

 nära 3,4 miljoner kr. Mot bakgrund av

 denna utveckling beräknades kostnaderna

 för hela budgetåret 1989/90 till knappt 7

 miljoner kr. Bedömningen var att den

 föreslagna utvidgningen skulle rymmas

 inom ramen för givna resurser.

 Domstolsverket har i

 anslagsframställningen för budgetåret

 1994/95 beräknat belastningen på

 rättshjälpsanslaget för rättshjälp genom

 målsägandebiträde till ca 17 miljoner kr.

 I promemorian redovisas vissa

 kostnadsberäkningar som gjorts inom

 Justitiedepartementet av hur stora

 kostnadsökningar den föreslagna

 utvidgningen i 1 § lagen om

 målsägandebiträde kan förväntas medföra.

 Befintlig statistik över lagen om

 målsägandebiträde är emellertid mycket

 bristfällig och den hittillsvarande

 ärende- och kostnadsutvecklingen, på

 vilken kostnadsberäkningarna måste

 baseras, måste därför uppskattas.

 Uppskattningsvis uppgick antalet ärenden

 med målsägandebiträde budgetåret 1988/89

 till ca 650, medan motsvarande siffra för

 budgetåren 1989/90 och 1990/91 är ca 1

 100 ärenden. Den genomsnittliga

 ärendekostnaden uppskattas till knappt

 10 000 kr exklusive moms.

 När det först gäller frågan om i hur

 många ärenden det kan bli aktuellt med

 förordnande av målsägandebiträde enligt

 den nya bestämmelsen uppskattas i

 promemorian, mot bakgrund av bestämmel-

 sens restriktiva utformning, det

 ytterligare antal ärenden som kommer att

 omfattas av utvidgningen till högst något

 hundratal ärenden per år. Den årliga

 kostnadsökningen beräknas till ca 1

 miljoner kr. När det gäller den utvidgade

 rätten till målsägandebiträde i vissa mål

 om enskilt anspråk som avskilts från den

 gemensamma handläggningen samt i vissa av

 målsäganden överklagade mål om enskilt

 anspråk anses i promemorian ett rimligt

 antagande vara att utvidgningarna inte

 kommer att belasta rättshjälpsanslaget i

 någon större omfattning. Denna bedömning

 grundar sig dels på att de enskilda

 anspråken relativt sällan blir avskilda

 från den gemensamma handläggningen med

 brottmålet och dels på att målsäganden

 enligt gällande rätt i stället kan få

 allmän rättshjälp med biträdesförordnande

 beviljad i tvistemålet. Ofta har det

 tidigare förordnande målsägandebiträdet

 också förordnats till rättshjälpsbiträde

 i skadeståndsprocessen. Med den nya

 ordningen slipper man ifrån denna omgång,

 vilket innebär en viss besparing i

 administrativt hänseende. I de fall där

 så inte skett, måste den nya ordningen

 innebära en processekonomisk vinst,

 eftersom målsägandebiträdet redan är

 insatt i skadeståndsfrågan och därför kan

 ta tillvara målsägandens rätt med en

 betydligt mindre arbetsinsats än som

 annars vore fallet. Den nya ordningen

 innebär heller inga ändringar när det

 gäller möjligheterna att förplikta

 förlorande part att ersätta statens

 kostnader för biträdet. I denna del torde

 därför den föreslagna ordningen bli i det

 närmaste kostnadsneutral eller endast

 förenad med mycket måttliga

 kostnadsökningar.

 Den föreslagna ändringen i

 rättshjälpslagen av rätten till

 rättshjälp i angelägenheter som behandlas

 utomlands innebär en ökad belastning på

 rättshjälpsanslaget. Med den restriktiva

 utformning bestämmelsen har kommer

 emellertid endast ett fåtal fall att

 omfattas. Vart och ett av dessa kan dock

 antas föranleda relativt höga kostnader

 för staten i jämförelse med de kostnader

 motsvarande ärenden skulle medfört om de

 hade behandlats inom landet.

 Kostnadsökningen uppskattas i promemorian

 till 0,5 - 1 miljoner kr.

 Ändringen i lagen om ekonomiskt bistånd

 till svenska medborgare i utlandet m.m.

 innebär att konsulat och beskickningar i

 större utsträckning än tidigare skall

 lämna ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare som i utlandet utsatts för

 våldsbrott. Bl.a. mot bakgrund av de

 uppgifter om antalet våldsbrott utomlands

 som framkommit vid den inventering som

 gjorts vid utlandsmyndigheterna och den

 relativt restriktiva utformning de

 ändrade bestämmelserna fått, bedöms i

 promemorian de ökade kostnader som följer

 av lagförslaget bli måttliga. Den årliga

 kostnadsökningen beräknas uppgå till

 högst 1 miljoner kr.Några

 remissinstanser, bl.a. Domstolsverket och

 Rättshjälpsmyndigheten, har menat att de

 i promemorian redovisade kostnadsberäk-

 ningarna är för låga. Det påtalas att

 kostnaderna i ärenden som handläggs

 utomlands ofta är mycket höga och att

 inte minst tolknings- och

 översättningsarbete kan bli mer kostsamt

 än vad som förutsetts.

 För egen del vill jag framhålla att

 kostnaderna för den utvidgning av rätten

 till målsägandebiträde och till

 rättshjälp som jag föreslår är mycket

 svåra att förutse. De beräkningar som

 redovisats i promemorian bör dock kunna

 ligga till grund för bedömningen.

 Kostnaderna bör enligt min mening

 beräknas bli något högre än som

 förutsatts där men torde kunna stanna vid

 storleksordningen 2,5 till 3 miljoner kr.

 Kostnaderna bör finansieras genom

 besparingar på annat håll inom

 Justitiedepartementets ansvarsområde.

 Kostnadsökningen för ändringen i lagen

 om ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m. är också den

 svår att beräkna. Kostnaden kan möjligen

 bli något högre än det vad som anges i

 promemorian. Reformen i denna del

 belastar Utrikesdepartementets anslag.

 Anslaget har redan för innevarande

 budgetår höjts för att finansiera

 reformen.

 8 Ikraftträdande m.m

 De föreslagna lagändringarna bör kunna

 träda i kraft den 1 april 1994. Några

 särskilda övergångsbestämmelser behövs

 inte. Det innebär att målsägandebiträde

 kan förordnas efter ikraftträdandet även

 i mål och ärenden som påbörjats

 dessförinnan.

 9 Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om ändring i rättshjälpslagen

 (1972:429),

 2. lag om ändring i lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m.,

 3. lag om ändring i lagen (1988:609) om

 målsägandebiträde.

 Förslaget 2 har upprättats i samråd med

 chefen för Utrikesdepartementet.

 Förslagen har granskats av Lagrådet.

 10 Specialmotivering

 10.1 Förslaget till lag om ändring i

 rättshjälpslagen (1972:429)

 8 §

 Bestämmelsen i 8 § första stycket 1 har

 formulerats om. Genom ett tillägg till

 bestämmelsen framgår att allmän

 rättshjälp också får beviljas en

 rättssökande som är bosatt här, om saken

 gäller ett utomlands begånget brott mot

 sökanden som motsvarar brott enligt

 6 kap. BrB. Detta innebär att en

 målsägande som för talan i ett mål om

 sexualbrott skall kunna beviljas allmän

 rättshjälp utan krav på att det finns

 särskilda skäl för allmän rättshjälp. Den

 nya ordningen torde framför allt få

 betydelse när det gäller våldtäktsbrott

 och andra grova sexualbrott. Skälen för

 ändringen har redovisats i avsnitt 6.2.

 Att rättshjälp i dessa fall endast kan

 beviljas om målsäganden för talan följer

 av den allmänna bestämmelsen i 6 § RHL.

 Detta innebär att en målsägande som för

 talan om skadestånd kommer att omfattas

 av bestämmelsen, liksom en målsägande som

 för talan om ansvar. Av reglerna i

 rättshjälpslagen följer vidare att det är

 Rättshjälpsmyndigheten som beviljar

 allmän rättshjälp i dessa fall.

 Myndighetens beslut kan överklagas till

 Rättshjälpsnämnden.

 Av bestämmelsen framgår också att allmän

 rättshjälp i utlandsärenden får beviljas

 en rättssökande som är bosatt här, om det

 finns särskilda skäl för rättshjälp.

 Bestämmelsen kommenteras i den allmänna

 motiveringen, avsnitt 6.2 En sådan

 situation kan exempelvis vara för handen

 när en målsägande vill föra talan

 utomlands i mål om ett annat allvarligt

 och integritetskränkande brott som inte

 motsvarar brott enligt 6 kap. BrB.

 9 b §

 Paragrafen, som är ny, reglerar de

 förmåner som kan utgå i rättsliga

 angelägenheter rörande brott mot den

 rättssökande som behandlas utomlands.

 Bestämmelsen gäller alltså inte enbart de

 fall där rättshjälp beviljas i mål om

 sexualbrott med stöd av det nya tillägget

 i 8 § första stycket 1, utan också i de

 fall allmän rättshjälp annars beviljas i

 rättsliga angelägenheter utomlands som

 rör brott.

 Enligt den nya bestämmelsen anses som

 kostnad för rättshjälpen den

 rättssökandes kostnader enligt 9 § andra

 stycket 1-4. Detta innebär att kostnader

 för biträde och utomprocessuell utredning

 kommer att omfattas i enlighet med

 gällande rätt men att också kostnader för

 den rättssökandes resa och uppehälle

 fortsättningsvis kommer att kunna

 ersättas i de nu aktuella ärendena.

 Däremot omfattas inte de kostnader eller

 den del av kostnaderna som täcks genom

 någon försäkring eller som ersätts av

 domstol eller annan myndighet i det land

 där den rättsliga angelägenheten prövas

 eller på annat sätt behandlas.

 Av bestämmelsen framgår också att rätten

 till ersättning för resa och uppehälle

 inte helt motsvaras av vad som gäller

 enligt 9 § andra stycket 4. Där anges att

 rätt till ersättning förutsätter att

 personlig inställelse ålagts den

 rättssökande. Som angetts i avsnitt 6.2

 är en sådan ordning mindre lämplig i

 fråga om inställelser vid utländska dom-

 stolar. Förutsättningen för rätt till

 ersättning i dessa fall är i stället att

 målsäganden kallats till domstol eller

 annan myndighet i utlandet.

 Som redovisats i avsnitt 6.2 förutsätts

 biträdesförordnanden, även i de ärenden

 som berättigar till biträde med stöd av

 tillägget i 8 § första stycket 1, vara av

 begränsad omfattning. Detta innebär att

 biträdet som huvudregel får sköta ärendet

 från Sverige och i samband med

 inställelse för förhandling eller

 liknande anlita ett ombud på platsen. I

 vissa fall kan det dock vara berättigat

 att biträdet själv företar resor

 utomlands. Ibland kan det t.ex. vara

 ekonomiskt fördelaktigare att biträdet

 själv inställer sig vid förhandling i

 målet. I andra fall kan det visa sig

 omöjligt att hitta ett lämpligt

 platsombud som kan tillvarata

 målsägandens intressen.

 Det blir Rättshjälpsmyndigheten som

 kommer att besluta i de nu aktuella

 ärendena. Enligt 25 § RHL får dock

 biträdet besluta om utredning av mindre

 omfattning.

 10.2 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd

 till svenska medborgare i utlandet m.m.

 4 a §

 Enligt den nya bestämmelsen har en i

 Sverige bosatt svensk medborgare, som i

 utlandet blivit utsatt för våldsbrott,

 rätt att av beskickning eller konsulat få

 ekonomiskt bistånd i anslutning till

 brottet om det behövs för att han skall

 kunna ta till vara sin rätt.

 I paragrafens första stycke avgränsas

 kretsen av biståndsberättigade till offer

 för våldsbrott. Som tidigare nämnts

 omfattas därmed bl.a. den som blivit

 utsatt för sexualbrott, misshandel eller

 rån. Av första stycket följer också att

 ekonomiskt bistånd till offer för

 våldsbrott endast ges för sådant

 biståndsbehov som uppstår i anslutning

 till brottet. De situationer bestämmelsen

 närmast tar sikte på är det biståndsbehov

 som kan uppstå i samband med polisanmälan

 av brottet och inledande polisförhör. I

 övrigt utgår rättsligt bistånd enligt

 reglerna i rättshjälpslagen. Det finns

 inte någon skyldighet för

 utlandsmyndigheterna att lämna bistånd

 med stöd av bestämmelsen om biståndet kan

 fås på annat sätt. I övrigt hänvisas till

 vad som sagts i avsnitt 6.3.

 Av andra stycket framgår att biståndet

 får omfatta kostnader för utredning och

 bevisning samt för ersättning till ombud

 eller tolk. Biståndet motsvarar i princip

 det bistånd som kan lämnas till bl.a.

 frihetsberövade personer enligt 4 §.

 5 a §

 Enligt den nya paragrafen skall den som

 erhållit bistånd med stöd av den nya

 bestämmelsen i 4 a § återbetala vad han

 mottagit endast i den mån det finns

 särskilda skäl. Detta innebär, som

 framgår av den allmänna motiveringen, att

 erhållet bistånd i princip är

 kostnadsfritt för den som utomlands

 blivit utsatt för våldsbrott. Sådana

 särskilda skäl som kan föranleda

 återbetalningsskyldighet finns exempel på

 i avsnitt 6.3.

 10.3 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1988:609) om målsägandebiträde

 1 §

 Paragrafen har formulerats om och

 försetts med ett nytt stycke.

 Första stycket har delats in i punkter.

 Paragrafens nuvarande första och andra

 stycke motsvarar första och andra

 punkten. Ändringen är endast av

 redaktionell art.

 Tredje punkten, som har behandlats i

 avsnitt 4, är ny. Ändringen innebär att

 målsägandebiträde skall kunna förordnas

 även i mål om annat brott enligt

 brottsbalken än som tidigare angetts i

 bestämmelsen, om fängelse kan följa på

 brottet. Att rätten gäller även vid

 försöksbrott och vid förberedelse och

 stämpling samt medverkan till brott

 framgår av att inga brott enligt

 brottsbalken undantagits i lagtexten.

 De förutsättningar som gäller för att

 förordna biträde enligt den nya

 bestämmelsen motsvarar de som gällde

 enligt 1 § andra stycket före lag-

 ändringen den 1 januari 1991, nämligen om

 det med hänsyn till målsägandens

 personliga förhållanden och andra

 omständigheter kan antas att målsäganden

 har ett särskilt starkt behov av biträde.

 Förutsättningarna är således annorlunda

 formulerade än i andra punkten där

 målsägandens personliga relation till den

 misstänkte ensam kan motivera ett

 biträde.

 Lagtextens utformning markerar att

 förordnande av biträde enligt den nya

 punkten skall ske med restriktivitet.

 Brottet skall i det enskilda fallet ha

 varit av kvalificerat slag och inneburit

 en svår kränkning av offret. Vidare skall

 bevisläget och det processuella läget i

 övrigt vara sådant att man kan räkna med

 att målsäganden kommer att utsättas för

 ingående eller pressande förhör.

 Ytterligare gäller att målsägandens

 fysiska eller psykiska tillstånd skall

 vara sådant att målsäganden kan antas ha

 väsentlig nytta av ett juridiskt biträde

 (jfr prop. 1987/88:107, s. 38). Om

 målsäganden har eller har haft en nära

 relation till den misstänkte, är detta

 också en omständighet som skall beaktas i

 sammanhanget. Andra omständigheter av

 personlig art som kan ha betydelse för om

 målsägandebiträde skall förordnas kan

 vara förståndshandikapp, sjuklighet,

 depressioner till följd av brottet,

 beroende ställning i t.ex. arbetslivet

 eller i förhållandet mellan elev och

 lärare eller att målsäganden är särskilt

 gammal eller ung (jfr prop. 1989/90:158,

 s. 11). Exempel på typer av brott där det

 kan bli aktuellt att förordna

 målsägandebiträde med stöd av den nya

 tredje punkten är utpressning, bedrägeri,

 stöld, skadegörelse, övergrepp i

 rättssak, våld och hot mot tjänsteman i

 vissa fall samt vissa brott enligt 13

 kap. BrB, såsom mordbrand.

 Ändringen i andra stycket innebär att

 ett målsägandebiträde får förordnas i

 högre instans om domen överklagats i

 ansvarsdelen, dvs. i skuld- eller

 påföljdsfrågan, av åklagaren eller den

 tilltalade. Liksom tidigare gäller att

 målsägandebiträde inte får förordnas i

 högre rätt, om endast målsäganden

 överklagat domen. Ändringen har

 behandlats i avsnitt 5.3.

 2 §

 Det sista ledet i bestämmelsen har tagits

 bort och, med viss justering, förts in i

 1 § andra stycket.

 3 §

 Paragrafen, som innehåller bestämmelser

 om målsägandebiträdets uppgifter, har

 delats in i två stycken.

 Första stycket motsvarar första meningen

 i nu gällande lydelse. I andra stycket

 första meningen, som motsvarar andra

 meningen i nuvarande lydelse, har en

 omformulering gjorts. Enligt denna skall

 målsägandebiträdet bistå målsäganden med

 att föra talan om enskilt anspråk i

 anledning av brottet, om detta inte görs

 av åklagaren. Den nya formuleringen

 innebär ingen ändring i sak utan innebär

 endast en markering av

 målsägandebiträdets skyldigheter i denna

 del. De är också en anpassning till den

 tillämpning bestämmelsen fått, nämligen

 att det huvudsakligen är

 målsägandebiträdet som bistår målsäganden

 med skadeståndstalan i

 brottmålsrättegången. Bestämmelsen har

 behandlats i avsnitt 5.1.

 Om målsägandens talan om enskilt anspråk

 avskilts enligt 22 kap. 5 § RB för att

 handläggas som särskilt mål enligt

 reglerna för tvistemål, skall

 målsägandebiträdet ta tillvara

 målsägandens intressen även i det målet,

 om inte målet skall handläggas som ett

 s.k. småmål enligt 1 kap. 3 d § RB. Detta

 framgår av andra stycket. Något särskilt

 förordnande för biträdets behörighet i

 detta hänseende behövs inte. Som framgår

 av den allmänna motiveringen, avsnitt

 5.2, skall målsägandens rätt till bistånd

 i det avskilda skadeståndsmålet gälla

 endast i de fall målsäganden redan från

 början, dvs. i brottmålet, har ett

 målsägandebiträde förordnat för sig, men

 där skadeståndstalan senare avskiljs med

 stöd av det nyss nämnda lagrummet i

 rättegångsbalken. Ändringen innebär

 alltså inte att det kan bli fråga om att

 förordna målsägandebiträde i tvistemål om

 enskilt anspråk i anledning av brott för

 den som inte har målsägandebiträde

 förordnat för sig i brottmålet. I

 sistnämnda fall får målsäganden i stället

 ansöka om allmän rättshjälp med

 biträdesförordnande. Ändringen omfattar

 inte heller mål som avskilts från

 brottmålet på annan grund än den nyss

 angivna, t.ex. på grund av att åklagaren

 har lagt ned åtalet eller att domstolen

 har avvisat åtalet. Biträdets behörighet

 omfattar inte heller skadeståndsfrågor i

 övrigt, t.ex. talan hos

 Brottsskadenämnden eller krav mot

 försäkringsbolag. Därmed kan domstolen

 även fortsättningsvis besluta i alla

 frågor som rör målsägandebiträde.

 Tillägget innebär ingen ändring av

 biträdets processuella ställning eller

 uppgifter i övrigt.

 Av tillägget i andra stycket framgår

 också att målsägandebiträdets uppgifter

 kvarstår när en fråga om enskilt anspråk

 har överklagats till högre rätt oberoende

 av vem som överklagat domen i

 skadeståndsdelen. Den nya bestämmelsen

 blir tillämplig såväl när tingsrättens

 dom i ett brottmål överklagas endast

 beträffande enskilt anspråk som när

 domen i ett sådant mål som avskilts med

 stöd av 22 kap. 5 § RB överklagas. I

 sistnämnda fall gäller undantag för mål

 som i tingsrätten handlagts som ett s.k.

 småmål. Ändringen tar sikte på de fall

 där målsägandebiträde redan från början

 förordnats i brottmålet. I övrigt

 hänvisas till avsnitt 5.3.

 6 §

 Enligt bestämmelsen i 6 § lagen om

 målsägandebiträde ersätts målsägandens

 uppkommande kostnader för bevisning och

 utredning med anledning av talan om

 enskilt anspråk i samma utsträckning som

 om målsäganden beviljats allmän

 rättshjälp med anledning av sådan talan.

 Om målsäganden biträds av ett

 målsägandebiträde i ett tvistemål där

 målsägandebiträdets uppgift kvarstår

 skall målsäganden enligt ett tillägg till

 6 § också ha rätt till ersättning för

 resa och uppehälle i samband med

 inställelse inför domstol i samma

 utsträckning som om målsäganden beviljats

 allmän rättshjälp med anledning av en

 sådan talan.

 8 §

 Den nuvarande bestämmelsen i 8 § lagen om

 målsägandebiträde omfattar inte sådana

 kostnader för målsägandebiträde som

 uppkommer i ett tvistemål. Genom ett

 tillägg framgår att bestämmelserna i

 18 kap. RB om ansvar för motparts

 rättegångskostnader också gäller

 kostnader enligt lagen om

 målsägandebiträde i mål som handläggs som

 tvistemål och där målsägandebiträdets

 uppgifter kvarstår enligt 3 § andra

 stycket. Frågan har behandlats i den all-

 männa motiveringen, avsnitt 5.4.

 11 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i rättshjälpslagen

 (1972:429),

 2. lag om ändring i lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m.,

 3. lag om ändring i lagen (1988:609) om

 målsägandebiträde.

 12 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta de förslag som föredraganden

 lagt fram.

 12

 Sammanfattning av promemorian Ds 1992:24

 I höstens regeringsförklaring sägs att

 brottsoffrens ställning skall stärkas.

 Förslagen i denna promemoria är ett led i

 regeringens arbete på detta område.

 I promemorian föreslås att möjligheterna

 att få målsägandebiträde utvidgas.

 Förutom de mål om brott som enligt

 gällande rätt berättigar målsäganden till

 målsägandebiträde, bl.a. mål om

 sexualbrott, misshandel, olaga hot och

 rånbrott, föreslås nu att

 målsägandebiträde skall kunna förordnas i

 mål om samtliga brott enligt

 brottsbalken, om fängelse kan följa på

 brottet och om det med hänsyn till

 målsägandens personliga förhållanden och

 andra omständigheter kan antas att måls-

 äganden har ett särskilt starkt behov av

 biträde. Den föreslagna regeln är avsedd

 att fånga upp sådana fall där det nu inte

 går att förordna målsägandebiträde, men

 där brottet, förundersökningen och

 rättegången i det enskilda fallet kan

 antas så påfrestande för målsäganden att

 det är rimligt att denne får stöd och

 hjälp av ett målsägandebiträde.

 Det föreslås också att

 målsägandebiträdets uppgifter att ta

 tillvara målsägandens intressen i mål om

 skadestånd skall vidgas. Om målsäganden

 för talan om skadestånd i ett brottmål

 där målsägandebiträde har förordnats,

 skall målsägandebiträdets förordnande

 också omfatta målsägandens intressen i

 skadeståndsmålet, även om detta avskiljs

 av domstolen för att handläggas som ett

 särskilt tvistemål. Undantag görs endast

 för sådana mål som rör värden under ett

 halvt basbelopp och som därför skall

 handläggas som s.k. förenklade tvistemål.

 Dessutom föreslås att målsägandebiträdet

 i större utsträckning skall kunna bistå

 målsäganden om denne fullföljer

 skadeståndstalan till högre rätt. En

 konsekvens av de nu föreslagna

 ändringarna blir att målsäganden, om

 denne har fått målsägandebiträde

 förordnat för sig i brottmålet, i vissa

 avskilda och överklagade mål om enskilt

 anspråk i anledning av brottet inte

 längre blir hänvisad till att söka allmän

 rättshjälp för att få stöd och hjälp i

 den rättsliga angelägenheten. I

 promemorian föreslås vidare utökade

 möjligheter till allmän rättshjälp åt

 brottsoffer i angelägenheter som prövas

 eller på annat sätt behandlas utom riket.

 En målsägande som för talan i mål om

 brott som motsvarar brott enligt 6 kap.

 brottsbalken, dvs. sexualbrott, skall i

 princip alltid kunna få allmän rättshjälp

 i mål om sådant brott som behandlas

 utomlands. I rättshjälpslagen föreslås

 också en helt ny paragraf, som reglerar

 vilka förmåner som kan utgå i

 utlandsärenden som rör rättsliga ange-

 lägenheter i mål om brott. Enligt

 gällande rätt ersätter rättshjälpen

 endast kostnader för biträde och

 utomprocessuell utredning i utlands-

 ärenden. Nu föreslås att också

 målsägandens inställelsekostnader skall

 kunna ersättas. Rätten till ersättning

 görs dock subsidiär i så måtto att

 kostnaderna skall ersättas endast i den

 mån de inte täcks av någon försäkring

 eller ersätts av den utländska

 myndigheten eller domstolen. Enligt

 förslaget skall de vidgade förmånerna

 inte enbart gälla de målsägande som fått

 rättshjälp i mål om sexualbrott med stöd

 av det nya tillägget, utan också omfatta

 andra som fått allmän rättshjälp, om den

 rättsliga angelägenheten behandlas

 utomlands och rör mål om brott.

 För att stärka brottsoffrets ställning i

 samband med det inledande förfarandet när

 brottet begås utomlands föreslås

 ändringar i lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m. En i Sverige

 bosatt svensk medborgare, som i utlandet

 blivit utsatt för våldsbrott, skall

 enligt förslaget ha rätt att av

 beskickning eller konsulat få sådant

 ekonomiskt bistånd i anslutning till

 brottet som behövs för att denne skall

 kunna ta till vara sin rätt. I lagtexten

 nämns att biståndet får omfatta kostnader

 för utredning och bevisning samt för

 ersättning till ombud eller tolk. Den

 närmare tillämpningen av bestämmelsen

 förutsätts ske genom föreskrifter som

 senare meddelas av utrikesdepartementet.

 Erhållet bistånd blir i princip kost-

 nadsfritt för den drabbade.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 april 1993.

 54

 Promemorians lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1988:609) om

 målsägandebiträde

 Härigenom föreskrivs att 1, 3, 6 och 8

 §§ lagen (1988:609) om målsägandebiträde

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

 I mål om brott När förundersökning

 enligt 6 kap. har inletts skall

 brottsbalken skall, ett särskilt biträde

 sedan för- för målsäganden

 undersökning har (målsägandebiträde)

 inletts, ett förordnas i mål om

 särskilt biträde 1. brott enligt 6

 för målsäganden kap. brottsbalken,

 (målsägandebiträde) om det inte är

 förordnas, om det uppenbart att

 inte är uppenbart målsäganden saknar

 att målsäganden behov av sådant

 saknar behov av biträde,

 sådant biträde. 2. brott enligt 3

 Om det med hänsyn eller 4 kap.

 till målsägandens brottsbalken, på

 personliga relation vilket fängelse kan

 till den misstänkte följa, och brott

 eller andra om- enligt 8 kap. 5

 ständigheter kan eller 6 §

 antas att måls- brottsbalken eller

 äganden har behov försök, förberedelse

 av biträde skall, eller stämpling till

 sedan sådant brott, om det

 förundersökning har med hänsyn till

 inletts, målsägandens person-

 målsägandebiträde liga relation till

 förordnas även i den misstänkte eller

 mål om andra omständigheter

 1. brott enligt 3 kan antas att

 eller 4 kap. målsäganden har

 brottsbalken, på behov av sådant

 vilket fängelse kan biträde,

 följa,

 2. brott enligt 8 3. annat brott

 kap. 5 eller 6 § enligt brottsbalken,

 brottsbalken eller på vilket fängelse

 försök, för- kan följa, om det

 beredelse eller med hänsyn till

 stämpling till målsägandens

 sådant brott. personliga för-

 hållanden och övriga

 omständigheter kan

 antas att

 målsäganden har ett

 särskilt starkt

 behov av sådant

 biträde.

 3 §

 Målsägandebiträde Målsägandebiträde

 skall ta till- skall ta tillvara

 vara målsägandens målsägandens

 intressen i målet intressen i målet

 samt lämna stöd och samt lämna stöd och

 hjälp till hjälp till

 målsäganden. I målsäganden.

 målsägande-

 1Senaste lydelse

 1990:999. Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse Målsägandebiträdet

 skall bistå

 biträdets uppgift målsäganden med att

 ingår inte attbistå föra talan om

 målsäganden med att enskilt anspråk i

 föra talan om anledning av

 enskilt anspråk i brottet, om detta

 anledning av inte görs av

 brottet, om detta åklagaren. Sådant

 görs av åklagaren. bistånd skall

 lämnas även om talan

 avskilts för

 handläggning som

 tvistemål med stöd

 av 22 kap. 5 §

 rättegångsbalken,

 såvida inte målet

 handläggs enligt 1

 kap. 3 d §

 rättegångsbalken.

 Målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 också när en fråga

 om enskilt anspråk

 överklagats till

 högre rätt.

 6 §

 Om ett Om ett

 målsägandebiträde målsägandebiträde

 förordnas, ersätts förordnas, ersätts

 målsägandens målsägandens där-

 därefter efter uppkommande

 uppkommande kostnader för

 kostnader för bevisning och

 bevisning och utredning med

 utredning med anledning av talan

 anledning av talan om enskilt anspråk

 om enskilt anspråk och, i mål som

 i samma enligt 3 § andra

 utsträckning som om stycket handläggs

 målsäganden som tvistemål, för

 beviljats allmän resa och uppehälle i

 rättshjälp med samband med

 anledning av en inställelse inför

 sådan talan. domstol, i samma

 utsträckning som om

 målsäganden

 beviljats allmän

 rättshjälp med

 anledning av en

 sådan talan.

 8 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i 31

 31 kap. rätte- kap. rät-

 gångsbalken om tegångsbalken om

 skyldighet för den skyldighet för den

 tilltalade eller tilltalade eller

 annan att till annan att till

 staten återbetala staten återbetala

 kostnader som en- kostnader som enligt

 ligt rättens beslut rättens beslut

 betalas av allmänna betalas av allmänna

 medel gäller även i medel, liksom

 fråga om kostnader bestämmelserna i 18

 enligt denna lag. kap. rättegångs-

 balken om ansvar för

 motparts

 rättegångskostnader,

 gäller även i fråga

 om kostnader enligt

 denna lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 56

 2 Förslag till

 Lag om ändring i rättshjälpslagen

 (1972:429)

 Härigenom föreskrivs beträffande

 rättshjälpslagen (1972:429)1

 dels att 8 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny

 paragraf, 9 b §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §2

 Allmän rättshjälp

 får ej beviljas 1. i angelägenhet

 1. i angelägenhet som skall prövas

 som skall prövas eller på annat sätt

 eller på annat sätt behandlas utom

 behandlas utom riket; rättshjälp

 riket, om ej den får dock beviljas en

 rättssökande är rättssökande som är

 bosatt här och bosatt här, om

 särskilda skäl sökanden är

 föreligger för målsägande och saken

 rättshjälp, gäller ett brott som

 motsvarar brott

 enligt 6 kap.

 brottsbalken eller

 om det annars finns

 särskilda skäl för

 rättshjälp,

 2. utlänningar som varken är eller

 tidigare varit bosatta här, om det inte

 finns särskilda skäl för rättshjälp,

 3. den som är eller har varit

 näringsidkare i angelägenhet som har upp-

 kommit i hans näringsverksamhet, om det

 inte finns skäl för rättshjälp med hänsyn

 till verksamhetens art och begränsade

 omfattning, hans ekonomiska och

 personliga förhållanden och

 omständigheterna i övrigt,

 4. i fråga om anspråk som överlåtits

 till den rättssökande, om överlåtelsen

 kan antagas ha ägt rum i syfte att

 åstadkomma fördel vid prövning av begäran

 om rättshjälp,

 5. för upprättande av självdeklaration,

 6. för upprättande av äktenskapsförord,

 testamente eller gåvohandling,

 7. i angelägenhet rörande bodelning, om

 det inte med hänsyn till boets

 beskaffenhet och makarnas eller sambornas

 personliga förhållanden finns särskilda

 skäl för rättshjälp,

 8. om frågan om rättshjälp kan anstå

 till dess en annan rättslig

 angelägenhet, vari anspråket stöder sig

 på väsentligen likartad grund, har

 avgjorts slutligt,

 9. ägaren eller tidigare ägare av en

 fastighet eller en byggnad i angelägenhet

 som avser fastigheten eller byggnaden, om

 han har eller borde ha haft

 rättsskyddsförsäkring eller något annat

 liknande rätts-

 1Lagen omtryckt 1983:487.

 2Senaste lydelse 1989:360.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 skydd som omfattar angelägenheten och

 något annat inte följer av andra

 stycket,10. i angelägenhet rörande

 trafikskadeersättning enligt

 trafikskadelagen (1975:1410) eller

 rörande skadestånd som kan betalas från

 en föreliggande ansvarsförsäkring; dock

 får rättshjälp beviljas den skadelidande

 om angelägenheten är anhängig vid domstol

 eller rör enbart annan skada än

 personskada,

 11. den som ej har befogat intresse av

 att få sin sak behandlad.

 I fall som avses i första stycket 9 får

 rättshjälp beviljas när den rättssökandes

 egna kostnader i angelägenheten har

 uppgått till minst tre gånger det

 basbelopp som anges i 6 § första stycket.

 Därvid beaktas endast kostnader av sådant

 slag som kan antas komma att betalas från

 den rättssökandes rättsskydd eller, om

 något sådant inte finns, kostnader som

 avses i 9 § andra stycket.

 I fråga om visst slag av ärenden som är

 talrikt förkommande och normalt av enkel

 beskaffenhet kan regeringen förordna att

 allmän rättshjälp ej skall beviljas.

 Under förutsättning av ömsesidighet kan

 regeringen förordna att medborgare i en

 viss främmande stat och den som, utan att

 vara medborgare i den staten, är bosatt

 där skall vara likställd med svensk

 medborgare i fråga om allmän rättshjälp.

 9 b §

 I fråga om

 kostnader för rätts-

 hjälp i sådana

 rättsliga angelägen-

 heter rörande brott

 som behandlas utom

 riket gäller bestäm-

 melserna i 9 § andra

 stycket 1-4. Detta

 gäller dock endast i

 den mån kostnaderna

 inte täcks genom

 någon för- säkring

 eller ersätts av

 någon utländsk myn-

 dighet eller

 domstol.

 Regeringen eller,

 efter rege- ringens

 bemyndigande, rätts-

 hjälpsmyndigheten

 meddelar närmare

 föreskrifter om

 tillämpningen av

 första stycket.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 57

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m.

 Härigenom föreskrivs beträffande lagen

 (1973:137) om ekonomiskt bistånd till

 svenska medborgare i utlandet m.m.

 dels att 5 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny

 paragraf, 4 a §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 a §

 En i Sverige bosatt

 svensk medborgare,

 som i utlandet

 blivit utsatt för

 våldsbrott, har rätt

 att av beskickning

 eller konsulat få

 sådant ekonomiskt

 bistånd i anslutning

 till brottet som be-

 hövs för att han

 skall kunna ta till

 vara sin rätt.

 Bistånd enligt

 första stycket får

 omfatta kostnader

 för utredning och

 bevisning samt för

 ersättning till

 ombud eller tolk.

 Utrikes-

 departementet

 meddelar närmare

 föreskrifter om

 tillämpningen av

 denna bestämmelse.

 5 §1

 Lämnas bistånd enligt 4 § för

 bestridande av kostnader i rättegång

 eller under förundersökning om brott och

 dömes den som erhållit bistånd för

 brottet, skall han till statsverket

 återbetala vad han mottagit.

 Återbetalningsskyldigheten får dock

 jämkas eller efterges, om skäl härtill

 föreligger med hänsyn till hans

 brottslighet eller personliga och

 ekonomiska förhållanden.

 Frikännes den som erhållit bistånd

 enligt 4 § för brottet skall han till

 statsverket återbetala vad han mottagit

 endast i den mån särskilda skäl

 föreligger.

 Nedlägges rättegången eller

 förundersökningen om brott mot den som

 erhållit bistånd enligt 4 § utan att

 skuldfrågan avgjorts genom dom, skall den

 som erhållit bistånd, i den mån det med

 hänsyn till omständigheterna är skäligt,

 till statsverket återbetala vad han

 mottagit. Detsamma gäller om skuldfrågan

 i annat fall kan antagas ej komma att

 avgöras genom dom därför att den som

 erhållit bistånd håller sig undan.

 1Senaste lydelse 1975:1303.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Den som erhållit

 bistånd enligt 4 a

 § skall till

 statverket åter-

 betala vad han

 mottagit endast i

 den mån särskilda

 skäl föreligger.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 58

 Lagrådsremissens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättshjälpslagen

 (1972:429)

 Härigenom föreskrivs beträffande

 rättshjälpslagen (1972:429)1

 dels att 8 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny

 paragraf, 9 b §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

 Allmän rättshjälp får ej beviljas

 1. i angelägenhet 1. i angelägenhet

 som skall prövas som skall prövas

 eller på annat sätt eller på annat sätt

 behandlas utom behandlas utom

 riket, om ej den riket; rättshjälp

 rättssökande är får dock beviljas en

 bosatt här och rättssökande som är

 särskilda skäl bosatt här, om saken

 föreligger för gäller ett brott mot

 rättshjälp, honom eller henne

 som motsvarar brott

 enligt 6 kap.

 brottsbalken eller

 om det finns

 särskilda skäl för

 rättshjälp,

 2. utlänningar som varken är eller

 tidigare varit bosatta här, om det inte

 finns särskilda skäl för rättshjälp,

 3. den som är eller har varit

 näringsidkare i angelägenhet som har upp-

 kommit i hans näringsverksamhet, om det

 inte finns skäl för rättshjälp med hänsyn

 till verksamhetens art och begränsade

 omfattning, hans ekonomiska och

 personliga förhållanden och

 omständigheterna i övrigt,

 4. i fråga om anspråk som överlåtits

 till den rättssökande, om överlåtelsen

 kan antagas ha ägt rum i syfte att

 åstadkomma fördel vid prövning av begäran

 om rättshjälp,

 5. för upprättande av självdeklaration,

 6. för upprättande av äktenskapsförord,

 testamente eller gåvohandling,

 7. i angelägenhet rörande bodelning, om

 det inte med hänsyn till boets

 beskaffenhet och makarnas eller sambornas

 personliga förhållanden finns särskilda

 skäl för rättshjälp,

 8. om frågan om rättshjälp kan anstå

 till dess en annan rättslig angelägenhet,

 vari anspråket stöder sig på väsentligen

 likartad grund, har avgjorts slutligt,

 9. ägaren eller tidigare ägare av en

 fastighet eller en byggnad i angelägenhet

 som avser fastigheten eller byggnaden, om

 han har eller

 1Lagen omtryckt 1993:9.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 borde ha haft rättsskyddsförsäkring eller

 något annat liknande rättsskydd som

 omfattar angelägenheten och något annat

 inte följer av

 andra stycket,

 10. i angelägenhet rörande

 trafikskadeersättning enligt trafikskade-

 lagen (1975:1410) eller rörande

 skadestånd som kan betalas från en

 föreliggande ansvarsförsäkring; dock får

 rättshjälp beviljas den skadelidande om

 angelägenheten är anhängig vid domstol

 eller rör enbart annan skada än

 personskada,

 11. den som ej har befogat intresse av

 att få sin sak behandlad.

 I fall som avses i första stycket 9 får

 rättshjälp beviljas när den rättssökandes

 egna kostnader i angelägenheten har

 uppgått till minst tre gånger det

 basbelopp som anges i 6 § första stycket.

 Därvid beaktas endast kostnader av sådant

 slag som kan antas komma att betalas från

 den rättssökandes rättsskydd eller, om

 något sådant inte finns, kostnader som

 avses i 9 § andra stycket.

 I fråga om visst slag av ärenden som är

 talrikt förekommande och normalt av enkel

 beskaffenhet kan regeringen förordna att

 allmän rättshjälp ej skall beviljas.

 Under förutsättning av ömsesidighet kan

 regeringen förordna att medborgare i en

 viss främmande stat och den som, utan att

 vara medborgare i den staten, är bosatt

 där skall vara likställd med svensk

 medborgare i fråga om allmän rättshjälp.

 9 b §

 I fråga om

 kostnader för rätts-

 hjälp i sådana

 rättsliga angelägen-

 heter rörande brott

 som behandlas utom

 riket gäller bestäm-

 melserna i 9 § andra

 stycket 1-4. Detta

 gäller dock endast i

 den mån kostnaderna

 inte täcks genom

 någon försäkring

 eller ersätts av

 domstol eller annan

 myndighet i den

 främmande staten. Om

 den rättssökande har

 kallats till en

 domstol eller annan

 myndighet lämnas

 ersättning för resa

 och uppehälle även

 om personlig

 inställelse inte

 ålagts.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1994.

 63

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlandet m.m.

 Härigenom föreskrivs beträffande lagen

 (1973:137) om ekonomiskt bistånd till

 svenska medborgare i utlandet m.m. att

 det i lagen skall införas två nya

 paragrafer, 4 a och 5 a §§, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 a §

 En i Sverige bosatt

 svensk medborgare,

 som i utlandet

 blivit utsatt för

 våldsbrott, har rätt

 att av beskickning

 eller konsulat få

 sådant ekonomiskt

 bistånd i anslutning

 till brottet som

 behövs för att han

 eller hon skall

 kunna ta till vara

 sin rätt.

 Bistånd enligt

 första stycket får

 omfatta kostnader

 för utredning och

 bevisning samt för

 ersättning till

 ombud eller tolk.

 5 a §

 Den som fått

 bistånd enligt

 4 a § skall till

 staten återbetala

 vad han eller hon

 mottagit endast om

 särskilda skäl

 föreligger.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1994.

 64

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1988:609) om

 målsägandebiträde

 Härigenom föreskrivs att 1-3, 6 och 8 §§

 lagen (1988:609) om målsägandebiträde

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

 I mål om brott När förundersökning

 enligt 6 kap. har inletts skall

 brottsbalken skall, ett särskilt biträde

 sedan för- för målsäganden

 undersökning har (målsägandebiträde)

 inletts, ett förordnas i mål om

 särskilt biträde 1. brott enligt 6

 för målsäganden kap. brottsbalken,

 (målsägandebiträde) om det inte är

 förordnas, om det uppenbart att

 inte är uppenbart målsäganden saknar

 att målsäganden behov av sådant

 saknar behov av biträde,

 sådant biträde. 2. brott enligt 3

 Om det med hänsyn eller 4 kap.

 till målsägandens brottsbalken, på

 personliga relation vilket fängelse kan

 till den misstänkte följa, eller enligt

 eller andra om- 8 kap. 5 eller 6 §

 ständigheter kan brottsbalken eller

 antas att måls- försök, förberedelse

 äganden har behov eller stämpling till

 av biträde, skall, sådant brott, om det

 sedan med hänsyn till

 förundersökning har målsägandens person-

 inletts, liga relation till

 målsägandebiträde den misstänkte eller

 förordnas även i andra omständigheter

 mål om kan antas att

 1. brott enligt 3 målsäganden har

 eller 4 kap. behov av sådant

 brottsbalken, på biträde,

 vilket fängelse kan

 följa,

 2. brott enligt 8 3. annat brott

 kap. 5 eller 6 § enligt brottsbalken,

 brottsbalken eller på vilket fängelse

 försök, för- kan följa, om det

 beredelse eller med hänsyn till

 stämpling till målsägandens

 sådant brott. personliga för-

 hållanden och övriga

 omständigheter kan

 antas att

 målsäganden har ett

 särskilt starkt

 behov av sådant

 biträde.

 Målsägandebiträde

 får förordnas i

 högre rätt, om

 åklagaren eller den

 tilltalade har över-

 klagat domen i

 ansvarsdelen.

 2 §

 Målsägandebiträde Målsägandebiträde

 får inte förordnas får inte för-

 sedan åklagaren har ordnas sedan

 beslutat att åklagaren har be-

 allmänt åtal inte slutat att allmänt

 skall väckas eller åtal inte skall

 att sådant åtal väckas eller att

 skall sådant åtal skall

 1Senaste lydelse 1990:999.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 läggas ned eller läggas ned.

 sedan åklagaren

 avstått från att

 fullfölja talan mot

 dom i målet.

 3 §

 Målsägandebiträdet Målsägandebiträdet

 skall ta till vara skall ta till vara

 målsägandens målsägandens

 intressen i målet intressen i målet

 samt lämna stöd och samt lämna stöd och

 hjälp till hjälp till

 målsäganden. I målsäganden.

 målsägandebiträdets Målsägandebiträdet

 uppgift ingår inte skall bistå

 att bistå målsäganden med att

 målsäganden med att föra talan om

 föra talan om enskilt anspråk i

 enskilt anspråk i anledning av

 anledning av brottet, om detta

 brottet, om detta inte görs av

 görs av åklagaren. åklagaren.

 Målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 även om talan

 avskilts enligt 22

 kap. 5 § rätte-

 gångsbalken för att

 handläggas som

 särskilt mål enligt

 reglerna för

 tvistemål, såvida

 inte målet handläggs

 enligt 1 kap. 3 d §

 rättegångsbalken.

 Målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 också om

 tingsrättens dom

 överklagas endast i

 fråga om enskilt

 anspråk.

 6 §

 Om ett Om ett

 målsägandebiträde målsägandebiträde

 förordnas, ersätts förordnas, ersätts

 målsägandens målsägandens där-

 därefter efter uppkommande

 uppkommande kostnader för

 kostnader för bevisning och

 bevisning och utredning med

 utredning med anledning av talan

 anledning av talan om enskilt anspråk

 om enskilt anspråk och, i fall där

 i samma målsägandebiträdets

 utsträckning som om uppgift kvarstår en-

 målsäganden ligt 3 § andra

 beviljats allmän stycket, för resa

 rättshjälp med och uppehälle i

 anledning av en samband med in-

 sådan talan. ställelse inför

 domstol, i samma

 utsträckning som om

 målsäganden

 beviljats allmän

 rättshjälp med

 anledning av en

 sådan talan.

 8 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i 31

 31 kap. rätte- kap. rät-

 gångsbalken om tegångsbalken om

 skyldighet för den skyldighet för den

 tilltalade eller tilltalade eller

 annan att till annan att till

 staten återbetala staten återbetala

 kostnader som kostnader som

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 enligt rättens enligt rättens

 beslut betalats av beslut betalats av

 allmänna medel allmänna medel

 gäller även i fråga gäller även i fråga

 om kostnader enligt om kostnader enligt

 denna lag. denna lag. I mål där

 målsägandebiträdets

 uppgift kvarstår

 enligt 3 § andra

 stycket gäller

 bestämmelserna i 18

 kap. rätte-

 gångsbalken om

 ansvar för motparts

 rättegångskostnader.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1994.

 65

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-09-21

 Närvarande: hovrättspresidenten Bo

 Broomé, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

 regeringsrådet Arne Baekkevold.

 Enligt protokoll vid

 regeringssammanträde den 9 september 1993

 har regeringen på hemställan av

 statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta

 lagrådets yttrande över förslag om

 utvidgad rätt till målsägandebiträde och

 förbättrat rättsligt bistånd till

 brottsoffer utomlands.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits

 av hovrättsassessorn Cecilia Renfors.

 Förslagen föranleder följande yttrande

 av lagrådet:

 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1988:609) om målsägandebiträde

 Förslaget i lagrådsremissen innebär bl.a.

 att ett målsägandebiträdes uppgifter som

 huvudregel skall kvarstå även om

 målsägandens talan om enskilt anspråk

 avskiljs för att handläggas som

 tvistemål. Målsägandebiträdet skall också

 kunna fortsätta att biträda målsäganden

 när en fråga om enskilt anspråk

 överklagas till högre rätt.

 Den föreslagna ordningen medför att

 målsägandebiträdet mera tydligt än

 hittills kommer att få en funktion inom

 systemet för rättslig hjälp. Det kan

 hävdas att avgränsningen av de fall då

 målsäganden får biträdeshjälp med sitt

 skadeståndsanspråk inte är helt

 rationell. Mera betänkligt är emellertid

 att målsägandens tillgång till biträde i

 de fall då det enskilda anspråket har

 skilts ut i processen leder till en viss

 obalans mellan parterna i målet.

 Så länge det enskilda anspråket

 handläggs tillsammans med ansvarsfrågan

 är situationen normalt den att

 målsägandebiträdet hjälper målsäganden

 och en offentlig försvarare bistår den

 tilltalade beträffande det enskilda

 anspråket. Parterna är relativt

 jämställda, även om den tilltalade, om

 han förlorar, kan bli skyldig att betala

 staten kostnaden för försvararen intill

 det belopp som skulle svara mot

 grundavgift och tilläggsavgift

 (rättshjälpsavgift) vid rättshjälp enligt

 rättshjälpslagen. Särbehandlas det

 enskilda anspråket, kan den offentlige

 försvararen inte längre i denna sin

 egenskap biträda svaranden. Denne kan

 visserligen ofta - men inte alltid -

 erhålla allmän rättshjälp och rätts-

 hjälpsbiträde. I så fall måste han

 emellertid i många fall bidra till

 kostnaderna genom att betala en ibland

 inte obetydlig rättshjälpsavgift; denna

 tillkommer utöver den tidigare nämnda

 återbetalningsskyldigheten. Detta kan

 leda till att han i vissa fall drar sig

 för att anlita rättshjälpen. Genomförs

 remissförslaget får däremot målsäganden

 juridisk hjälp genom sitt biträde och

 viss annan rättshjälp utan att - bortsett

 från helt udda fall - betala någon del av

 kostnaden för detta.

 Enligt lagrådets mening kan det

 ifrågasättas om denna ordning är förenlig

 med den viktiga principen om

 likställighet mellan parterna i en

 rättegång. Det är att märka att

 förmånsbehandlingen av målsäganden är

 knuten till dennes processuella ställning

 som sådan och inte tillkommer för att

 parera ett ekonomiskt underläge. Att det

 är angeläget att stödja den som har

 drabbats av brott bör inte få till

 konsekvens att han får en favör i en

 process mot den som har begått brottet i

 en tvist som gäller omfattningen av den

 kompensation som skall tillkomma honom.

 En acceptabel - fastän alltså inte

 fullständig - likställighet kan uppnås

 genom att den offentlige försvararen som

 sådan får fortsätta att biträda svaranden

 även sedan det enskilda anspråket har

 kommit att handläggas separat - i första

 instans eller efter fullföljd till högre

 rätt. Närmare till hands kan emellertid

 ligga att behålla nuvarande ordning i

 fråga om målsägandebiträdets befogenheter

 och hänvisa målsäganden till att, liksom

 hans motpart, söka allmän rättshjälp och

 biträdesförordnande. I nästan alla fall

 kan man räkna med att målsägandebiträdet

 förordnas till biträde enligt

 rättshjälpslagen. Lagrådet förordar för

 sin del det senare alternativet.

 Övriga förslag

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 69

 Innehåll

 Proposition 1

 Propositionens huvudsakliga innehåll 1

 Propositionens lagförslag 3

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 30 sep-

 tember 1993 9

 1 Inledning 9

 2 Bakgrund 10

 3 Översikt över gällande lagstiftning

 m.m.på brottsoffer-

 området 11

 4 Rätten till målsägandebiträde 14

 5 Målsägandebiträdets uppgifter och

 processuella ställning 20

 5.1 Talan om skadestånd som förs i

 samband med

 brottmålet 20

 5.2 Skadeståndstalan som avskiljs från

 brottmålet 23

 5.3 Målsägandebiträdets upgifter vid

 överklagande av

 dom 27

 5.4 Vissa frågor om rättegångskostnader

 m.m. 31

 6 Rättsligt bistånd till offer för brott

 som begåtts utomlands 33

 6.1 Bakgrund till mina förslag 33

 6.2 Utvidgade möjligheter till allmän

 rättshjälp för

 brottsoffer i utlandsangelägenheter38

 6.3 Utvidgad rätt till bistånd på

 platsen för brottet 43

 7 Ekonomiska konsekvenser 45

 8 Ikraftträdande m.m. 47

 9 Upprättade lagförslag 48

 10Specialmotivering 48

 10.1Förslaget till lag om ändring i

 rättshjälpslagen

 (1972:429) 48

 10.2Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1973:137) om

 ekonomiskt bistånd till svenska

 medborgare i utlan-

 det m.m. 49

 10.3Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1988:609)

 om målsägandebiträde 50

 11Hemställan 53

 12Beslut 53

 Bilagor

 1 Sammanfattning av promemorian Ds

 1992:24 54

 2 Promemorians lagförslag 56

 3 Förteckning av remissinstanser som

 yttrat sig över prome-

 morian Ds 1992:24 62

 4 Lagrådsremissens lagförslag 63

 5 Lagrådets yttrande 69

 71