Regeringens proposition

1995/96:170

Översyn av skattebrottslagen

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 7 mars 1996

Lena Hjelm-Wallén

 Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att regleringen om skattebrott görs mer enhetlig och

sammanhållen. Skattebrottslagens tillämpningsområde utvidgas så att lagen kommer

att omfatta i stort sett samtliga straffbestämmelser som återfinns på

skatteområdet. Skattebrottslagen blir generellt tillämplig på alla skatter.

Lagen tillämpas även på vissa avgifter om detta särskilt föreskrivs.

 Skattebedrägeribrottet får en ny brottsbeteckning och benämns skatte-brott.

Skattebrottet konstrueras som ett farebrott med ett enhetligt subjektivt

rekvisit. Den kriminalisering som i dag regleras i uppbördslagen, lagen om

självdeklaration och kontrolluppgifter samt vissa andra författningar på skatte-

och avgiftsområdet förs över till skattebrottslagen under benämningarna

skattebetalningsbrott och skatteredovisningsbrott.

 De bestämmelser som anger vilka författningar lagen om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och

avgifter skall vara tillämpliga på ändras i enlighet med förslaget till ändring

i skattebrottslagen.

 I propositionen föreslås också att indrivning hos en handelsbolagsdel-ägare

för ett handelsbolags skuld avseende skatt eller avgift skall få ske i samma

ordning som gäller för skatten eller avgiften, dvs. som allmänt mål.

 Förslagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1996.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1669) om

 ändring i skattebrottslagen (1971:69) 7

 2.2 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen

 (1971:69) 112.3Förslag till lag om

ändring i brottsbalken

 (1962:700) 182.4Förslag till lag om

ändring i uppbördslagen

 (1953:272) 192.5Förslag till lag om

ändring i mervärdesskattelagen

 (1994:200) 22

 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

 självdeklaration och kontrolluppgifter 25

 2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:295) om

 sjömansskatt 262.8Förslag till lag om

ändring i lagen (1941:416) om

 arvsskatt och gåvoskatt 282.9Förslag till lag om

ändring i lagen (1962:381) om

 allmän försäkring 292.10Förslag till lag om

ändring i kupongskattelagen

 (1970:624) 312.11Förslag till lag om

ändring i bilskrotningslagen

 (1975:343) 322.12Förslag till lag om

ändring i fastighetstaxerings-

 lagen (1979:1152) 332.13Förslag till lag om

ändring i lagen (1981:691) om

 socialavgifter 34

 2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

 punktskatter och prisregleringsavgifter 35

 2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:668) om

 uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare37

 2.16 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

 (1988:327) 392.17Förslag till lag om

ändring i lagen (1988:328) om

 fordonsskatt på utländska fordon 402.18Förslag till lag om

ändring i lagen (1989:479) om

 ersättning för kostnader i ärenden och mål om

 skatt, m.m. 412.19Förslag till lag om

ändring i lagen (1990:613) om

 miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid energi-

 produktion 422.20Förslag till lag om

ändring i lagen (1990:659) om

 särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster432.21Förslag till lag

om ändring i lagen (1990:676) om

 skatt på ränta på skogskontomedel m.m. 442.22Förslag till lag om

ändring i lagen (1991:586) om

 särskild inkomstskatt för utomlands bosatta452.23Förslag till lag om

ändring i lagen (1991:591) om

 särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister

 m.fl. 46

 2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om

 koncessionsavgift på televisionens område47

 2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:672) om

 skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på

 bostadshus 482.26Förslag till lag om

ändring i lagen (1994:1744)

 om allmänna egenavgifter 49

 2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1920) om

 allmän löneavgift 50

 2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1670) om

 ändring i lagen (1971:1072) om förmåns-

 berättigade skattefordringar m.m. 512.29Förslag till lag om

ändring i lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter542.30Förslag till

lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter56

3 Ärendet och dess beredning 58

4 Skattebrotten 60

 4.1 Gällande rätt 60

 4.1.1 Skattebrottslagen 60

 4.1.2 Straffbestämmelser i vissa andra författningar66

 4.2 Allmänna utgångspunkter för en reform av bestäm-

 melserna om skattebrott 76

 4.3 Den lagtekniska utformningen av bestämmelsen om

 skattebrottslagens tillämpningsområde 82

 4.4 De centrala skattebrotten 88

 4.5 Skatteförseelse 1054.6Grovt skattebrott110

 4.7 Vårdslös skatteuppgift 113

 4.8 Skatteredovisningsbrott och skattebetalnings-

 brott 118

 4.9 Särskilt om brott mot uppbördslagstiftningen1244.10Försvårande av

skattekontroll m.m. 131

5 Övriga frågor om straffansvar 138

6 Administrativa sanktioner 145

 2

7 Handläggningen av mål om företrädaransvar

 för juridisk persons obetalda skatter och avgifter1467.1Överflyttning av

mål om ställföreträdaransvar till

 allmän förvaltningsdomstol 1467.2Handläggning av mål om

fordran på grund

 av handelsbolagsdelägares ansvar för handels-

 bolagets skuld 147

8 Ny lagteknisk utformning av de paragrafer

 som anger tillämpningsområdet för bl.a.

 lagen om förmånsberättigade skattefordringar

 m.m. 150

9 Ekonomiska konsekvenser 154

10 Författningskommentar 155

 10.1 Förslaget till lagen om ändring i lagen (1995:1669)

 om ändring i skattebrottslagen (1971:69)155

 10.2 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

 (1971:69) 15710.3Förslaget till lag om

ändring i brottsbalken

 (1962:700) 17010.4Förslaget till lag om

ändring i uppbördslagen

 (1953:272) 17010.5Förslaget till lag om

ändring i mervärdesskatte-

 lagen (1994:200) 17210.6Förslaget till lag om

ändring i lagen (1990:325) om

 självdeklaration och kontrolluppgifter 17310.7Förslaget till lag om

ändring i lagen (1958:295) om

 sjömansskatt 17410.8Förslaget till lag om

ändring i lagen (1941:416) om

 arvsskatt och gåvoskatt 17510.9Förslaget till lag om

ändring i lagen (1962:381) om

 allmän försäkring 17510.10Förslaget till lag

om ändring i kupongskattelagen

 (1970:624) 17610.11Förslaget till lag

om ändring i bilskrotnings-

 lagen (1975:343) 17610.12Förslaget till lag

om ändring i fastighetstaxerings-

 lagen (1979:1152) 17710.13Förslaget till lag

om ändring i lagen (1981:691) om

 socialavgifter 17810.14Förslaget till lag

om ändring i lagen (1984:151) om

 punktskatter och prisregleringsavgifter 178

 10.15 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:668) om

 uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare179

 3

 10.16 Förslaget till lag om ändring i fordonsskattelagen

 (1988:327) 17910.17Förslaget till lag

om ändring i lagen (1988:328)

 om fordonsskatt på utländska fordon 17910.18Förslaget till lag

om ändring i lagen (1989:479) om

 ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt,

 m.m. 18010.19Förslaget till lag

om ändring i lagen (1990:613)

 om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid

 energiproduktion 18010.20Förslaget till lag

om ändring i lagen (1990:659) om

 särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster18010.21Förslaget till

lag om ändring i lagen (1990:676) om

 skatt på ränta på skogskontomedel m.m. 18110.22Förslaget till lag

om ändring i lagen (1991:586) om

 särskild inkomstskatt för utomlands bosatta18110.23Förslaget till

lag om ändring i lagen (1991:591) om

 särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister

 m.fl................................... 181

 10.24 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:72) om

 koncessionsavgift på televisionens område182

 10.25 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:672) om

 skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på

 bostadshus 18210.26Förslaget till lag

om ändring i lagen (1994:1744)

 om allmänna egenavgifter 182

 10.27 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1920)

 om allmän löneavgift 182

 10.28 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1670) om

 ändring i lagen (1971:1072) om förmåns-

 berättigade skattefordringar m.m....... 18310.29Förslaget till lag

om ändring i lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter18310.30Förslaget

till lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter184

Bilaga 1 Skattebrottsutredningens sammanfattning av

 betänkandet Översyn av skattebrottslagen185

Bilaga 2 Skattebrottsutredningens förslag till lag om ändring

 i skattebrottslagen 194

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna beträffande

 betänkandet Översyn av skattebrottslagen202

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 203

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 252

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 mars

1996 257

 4

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1995:1669) om ändring i skattebrottslagen

(1971:69),

 2. lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69),

 3. lag om ändring i brottsbalken (1962:700),

 4. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272),

 5. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200),

 6. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och

 kontrolluppgifter,

 7. lag om ändring i lagen (1958:295) om sjömansskatt,

 8. lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

 9. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring,

 10. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624),

 11. lag om ändring i bilskrotningslagen (1975:343),

 12. lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152),

 13. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter,

 14. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och prisregle-

ringsavgifter,

 15. lag om ändring i lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter,

 16. lag om ändring i fordonsskattelagen (1988:327),

 17. lag om ändring i lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländskafordon,

 18. lag om ändring i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader iärenden och

mål om skatt, m.m.,

 19. lag om ändring i lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp avkväveoxider

vid energiproduktion,

 20. lag om ändring i lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa

 förvärvsinkomster,

 21. lag om ändring i lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskon-tomedel

m.m.,

 22. lag om ändring i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt förutomlands

bosatta,

 23. lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt förutomlands

bosatta artister m.fl.,

 24. lag om ändring i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televi-sionens

område,

 25. lag om ändring i lagen (1993:672) om skattereduktion för utgifterför

byggnadsarbete på bostadshus,

 26. lag om ändring i lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter,

 27. lag om ändring i lagen (1994:1920) om allmän löneavgift,

 28. lag om ändring i lagen (1995:1670) om ändring i lagen(1971:1072) om

förmånsberättigade skattefordringar m.m.,

 29. lag om ändring i lagen (1978:880) om betalningssäkring för skat-ter,

tullar och avgifter,

 30. lag om ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalningav skatter

och avgifter.

 5

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1669) om

ändring i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs att 1 § skattebrottslagen (1971:69) i paragrafens lydelse

enligt lagen (1995:1669) om ändring i nämnda lag samt ikraftträdandebestämmelsen

till lagen (1995:1669) om ändring i skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

-------------------------------------------------------

 Denna lag gäller i fråga om

skatt eller avgift enligt

 1. lagen (1908:128) om

bevillningsavgifter för

särskilda förmåner och

rättigheter, lagen

(1927:321) om skatt vid

utskiftning av aktiebolags

tillgångar,

kommunalskattelagen

(1928:370), lagen

(1933:395) om ersätt-

nings- skatt, lagen

(1941:416) om arvsskatt och

gåvoskatt, lagen (1946:324)

om skogsvårdsavgift, lagen

(1947:576) om statlig in-

komstskatt, lagen

(1947:577) om statlig

förmögenhetsskatt, lagen

(1958:295) om sjömansskatt,

lagen (1983:219) om

tillfällig vinstskatt, lagen

(1983:1086) om vinstdel-

ningsskatt, lagen

(1984:1052) om statlig

fastighetsskatt, lagen

(1986:1225) om tillfällig

förmögenhetsskatt för

livförsäkringsbolag,

understödsföreningar och

pensionsstiftelser, lagen

(1989:346) om särskild

vinstskatt, lagen

(1989:471) om investerings-

skatt för vissa byg-

gnadsarbeten, lagen

(1990:661) om avkastnings-

skatt på pensionsmedel,

lagen (1991:586) om särskild

inkomstskatt för utomlands

bosatta, lagen (1991:591)

om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister

m. fl., lagen

-------------------------------------------------------

 Denna lag gäller i fråga om

skatt och, om så särskilt (1991:687) om särskild

föreskrivs, annan avgift löneskatt på

till det allmänna som inte pensionskostnader, lagen

betecknas som skatt. (1993:1537) om

 expansionsmedel,

 2. lagen (1928:376) om

 skatt på lotterivinster,

 lagen (1941:251) om

 särskild varuskatt, lagen

 (1957:262) om allmän

 energiskatt, lagen

 (1961:372) om bensinskatt,

 lagen (1961:394) om

 tobaksskatt,

 stämpelskattelagen

 (1964:308), lagen

 (1972:266) om skatt på

 annonser och reklam, lagen

 (1972:820) om skatt på

 spel, lagen (1973:37) om

 avgift på vissa dryckes-

 förpackningar, vägtrafik-

 skattelagen (1973:601),

 lagen (1973:1216) om

 särskild skatt för

 oljeprodukter och kol,

 bilskrotningslagen

 (1975:343), lagen

 (1976:338) om

 vägtrafikskatt på vissa

 fordon, som icke är

 registre-rade i riket,

 lagen (1977:306) om

 dryckesskatt, lagen

 (1978:69) om

 försäljningsskatt på

 motorfordon, lagen

 (1978:144) om skatt på vis-

 sa resor, lagen (1982:691)

 om skatt på vissa

 kassettband, lagen

 (1982:1200) om skatt på

 videobandspelare, lagen

 (1982:1201) om skatt på

 viss elektrisk kraft,

 lagen (1983:1053) om skatt

 på omsättning av vissa

 värdepapper, lagen

 (1983:1104) om särskild

 skatt för elektrisk kraft

 från kärnkraftverk, lagen

 (1984:351) om

 totalisatorskatt, lagen

 (1984:355) om skatt på

 vissa dryckesförpackningar,

 lagen (1984:404) om stäm-

 pelskatt vid

 inskrivningsmyndigheter,

 lagen (1984:405) om

 stämpelskatt på aktier,

 lagen (1984:409) om skatt

 på gödselmedel, lagen

 (1984:410) om skatt på

 bekämpningsmedel, lagen

 (1984:852) om lagerskatt på

 viss bensin,

 fordonsskattelagen

-------------------------------------------------------

(1988:327), lagen

(1988:328) om fordonsskatt

på utländska fordon, lagen

(1988:1567) om miljöskatt på

inrikes flygtrafik, lagen

(1990:582) om

koldioxidskatt, la-gen

(1990:587) om svavelskatt,

lagen (1990:613) om

miljöavgift på utsläpp av

kväveoxider vid energi-

produktion, lagen

(1990:662) om skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på

vissa oljeprodukter, lagen

(1990:1427) om särskild

premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m.,

lagen (1991:1482) om lotte-

riskatt, lagen (1991:1483)

om skatt på vinstsparande

m.m., lagen (1992:1479) om

lagerskatt på viss bensin,

lagen (1992:1438) om die-

seloljeskatt och användning

av vissa oljeprodukter,

lagen (1992:1439) om

lagerskatt på dieselolja,

mervärdesskattelagen

(1994:200), lagen

(1994:1704) om lageravgift

på vissa jordbruksprodukter,

lagen (1994:1563) om to-

baksskatt, lagen

(1994:1564) om

alkoholskatt, lagen

(1994:1776) om skatt på

energi, lagen (1995:1667)

om skatt på naturgrus,

-------------------------------------------------------

 3. lagen (1981:691) om

social-avgifter och lagen

(1994:1744) om allmänna

egenavgifter.

-------------------------------------------------------

 Lagen gäller även preliminär

skatt, kvarstående skatt och

till-kommande skatt som

avses i uppbördslagen

(1953:272).

-------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas inte om Lagen tillämpas inte i

skatten eller avgiften fråga om

fastställs eller uppbärs i 1. gärningar som är

den ordning som gäller för belagda med straff i lagen

tull och inte heller (1960:418) om straff för

beträffande dröjsmålsavgift, varusmuggling,

skattetillägg eller liknande 2. skatte- eller

avgift. avgiftstillägg, ränta,

 dröjsmålsavgift, försenings-

 avgift eller liknande

 avgift.

-------------------------------------------------------

____________ ____________

 Denna lag träder i kraft Denna lag träder i kraft

den 1 juli 1996. den 1 juli 1996. Den äldre

 lydelsen av 1 § gäller dock

 fortfarande i fråga om

 gärningar som begåtts före

 ikraftträdandet.

 6

2.2 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen

(1971:69)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skattebrottslagen (1971:69)

 dels att 9 och 11 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 2-8, 10, 12-14, 14 a och 14 c §§ skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §1

-------------------------------------------------------

 Den som till ledning för

myndighets beslut i fråga om

skatt eller avgift

uppsåtligen avger handling

med oriktig uppgift och

därigenom föranleder att

skatt eller avgift inte

påförs eller påförs med för lågt

belopp eller tillgodoräknas

med för högt belopp döms för

s k a t t e- b e d r ä g e

r i till fängelse i högst två

år.

 Detsamma gäller den som

med avsikt att skatt eller

avgift inte skall påföras

eller skall påföras med för

lågt belopp underlåter att

avge deklaration eller

därmed jämförlig handling och

därigenom föranleder att han

eller den han företräder inte

påförs skatt eller avgift

eller påförs skatt eller

avgift med för lågt belopp.

 För skattebedrägeri skall

också den dömas som med

avsikt att skatt inte skall

påföras eller skall påföras med

för lågt belopp överenskommer

med sin arbetsgivare eller

annan som är skyldig att

utan föreläggande lämna

kontrolluppgift enligt 3

kap. lagen (1990:325) om

självdeklaration och

kontrolluppgifter, att

denne skall underlåta att

fullgöra sin

uppgiftsskyldighet, och som

därigenom föranleder att

skatt på grundval av

förenklad självdeklaration

inte påförs eller påförs honom

med för lågt belopp.

-------------------------------------------------------

 Den som på annat sätt än

muntligen uppsåtligen lämnar

oriktig uppgift till

myndighet eller underlåter

att till myndighet lämna

deklaration,

kontrolluppgift eller annan

föreskriven uppgift och

därigenom ger upphov till

fara för att skatt undandras

det allmänna eller felaktigt

tillgodoräknas eller

återbetalas till honom själv

eller annan döms för s k a t

t e b r o t t till fängelse

i högst två år.

 3 §

-------------------------------------------------------

 Om brott som avses i 2 § är Om brott som avses i 2 §

att anse som ringa, dömes förär att anse som ringa, döms

s k a t- t e f ö r s e e l s för s k a t- t e f ö r s e

e till böter. e l s e till böter.

 4 §

-------------------------------------------------------

 Om brott som avses i 2 § är Om brott som avses i 2 §

att anse som grovt, dömes förär att anse som grovt, döms

g r o v t s k a t t e b e för g r o v t s k a t t e b

d r ä g e- r i till r o t t till fängelse,

fängelse, lägst sex månader lägst sex månader och högst

och högst sex år. sex år.

 Vid bedömande huruvida Vid bedömande om brottet

brottet är grovt skall är grovt skall särskilt

särskilt beaktas, om det rörtbeaktas om det rört mycket

mycket betydande belopp betydande belopp, om

eller eljest varit av gärningsmannen använt falska

synnerligen farlig art. handlingar eller

 vilseledande bokföring

 eller om förfarandet ingått

 som ett led i en

 brottslighet som utövats

 systematiskt eller i större

 omfattning eller i annat

 fall varit av synnerligen

 farlig art.

 5 §

-------------------------------------------------------

 Den som till ledning för Den som på annat sätt än

myndighets beslut i fråga om muntligen av grov

skatt eller avgift av grov oaktsamhet lämnar oriktig

oaktsamhet avger handling uppgift till myndighet och

med oriktig uppgift och därigenom ger upphov till

därigenom föranleder fara förfara för att skatt

att skatt eller avgift undandras det allmänna

påföres med för lågt belopp eller felaktigt tillgodorä-

eller tillgodoräknas med för knas eller återbetalas till

högt belopp dömes, om gär- honom själv eller annan döms

ningen rör betydande belopp, för v å r d s l ö s

för v å r d s l ö s s k a t t e u p p g i f t

s k a t t e- u p p g i f t till böter eller fängelse i

till böter eller fängelse i högst ett år.

högst två år.

 Om gärningen med hänsyn

 till skattebeloppet och

 övriga omständigheter är av

 mindre allvarlig art,

 skall inte dömas till

 ansvar enligt första

 stycket.

 6 §

-------------------------------------------------------

 För försök till Den som uppsåtligen eller

skattebedrägeri och grovt av grov oaktsamhet

skattebedrägeri dömes till underlåter att fullgöra

ansvar enligt 23 kap. 1 § föreskriven skyldighet att

brottsbalken. innehålla skatt eller

 inbetala skatt som

 innehållits för annan, döms

 för s k a t t e b e t a l n

 i n g s- b r o t t till

 böter eller fängelse i högst

 ett år.

 I ringa fall skall inte

 dömas till ansvar enligt

 första stycket.

 7 §

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen Den som, i annat fall än

underlåter att till som avses i 2 §, på annat

uppbördsmyndighet avge sätt än muntligen uppsåtligen

föreskriven handling lämnar oriktig uppgift till

avseende redovisning av 1. myndighet, om

skatt eller avgift, som uppgiften rör förhållande som

innehållits för annan, eller har betydelse för

avger sådan handling med skyldigheten för honom

oriktig uppgift och eller annan att betala

därigenom föranleder fara förskatt,

att innehållen skatt eller 2. någon som är skyldig

avgift med orätt belopp att för honom innehålla

påföres den uppgiftsskyldige skatt eller lämna

eller tillgodoräknas annan kontrolluppgift eller

dömes för o r e d l i g motsvarande underrättelse,

u p p b ö r d s r e d o v i s-om uppgiften rör förhållande

n i n g till fängelse i som har betydelse för

högst ett år. skyldighetens fullgörande

 eller för skyldigheten för

 honom eller annan att

 betala skatt,

 döms för

 s k a t t e r e d o v i s-

 n i n g s b r o t t till

 böter eller fängelse i högst

 sex månader.

 Detsamma gäller den som,

 i annat fall än som avses i

 2 §, uppsåtligen underlåter

 att lämna en föreskriven

 uppgift angående sådant

 förhållande som anges i

 första stycket 1 eller 2

 till någon som avses där.

 Detta gäller dock endast

 under förutsättning att upp-

 giften skall lämnas utan

 föreläggande eller anmaning

 och inte avser egen

 självdeklaration.

-------------------------------------------------------

 I ringa fall skall inte

dömas till ansvar enligt

första eller andra stycket.

 8 §

-------------------------------------------------------

 Om brott som avses i 7 § är Den som av grov

att anse som ringa dömes för oaktsamhet begår gärning som

b r i s- t a n d e avses i 7 § första stycket 2

u p p b ö r d s r e d o- v i eller andra stycket döms för

s n i n g till böter eller v å r d s l ö s s k a t-

fängelse i högst sex månader.t e r e d o v i s n i n g

 till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

 I ringa fall skall inte

 dömas till ansvar enligt

 första stycket.

 10 §2

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen eller Den som uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet av grov oaktsamhet

åsidosätter bok- åsidosätter bok-

föringsskyldighet eller sådanföringsskyldighet eller

skyldighet att föra och sådan skyldighet att föra

bevara räkenskaper, som och bevara räkenskaper, som

föreskrivs för vissa föreskrivs för vissa

uppgiftsskyldiga, och uppgiftsskyldiga och

därigenom allvarligt försvårardärigenom ger upphov till

myndighets fara för att myndighets

kontrollverksamhet vid kontrollverksamhet vid

beräkning eller uppbörd av beräkning eller uppbörd av

skatt eller avgift döms för skatt eller avgift

f ö r s v å r a n- d e a v allvarligt försvåras, döms för

s k a t t e k o n t r o l l f ö r s v å r a n d e a v

till böter eller fängelse i s k a t t e k o n t r o l

högst två år eller, om brottetl till böter eller fängelse

är grovt, till fängelse i i högst två år eller, om

lägst sex månader och högst brottet är grovt, till fäng-

fyra år. else i lägst sex månader och

 högst fyra år.

 I ringa fall döms ej till ansvar enligt första stycket.

-------------------------------------------------------

 Ansvar enligt första

stycket inträder ej, om

ansvar för gärningen kan ådömas

enligt brottsbalken.

 12 §

-------------------------------------------------------

 Ansvar enligt 2-9 § Den som frivilligt

inträder ej för den som vidtar åtgärd som leder till

frivilligt vidtager åtgärd att skatten kan påföras,

som leder till att skatten tillgodoräknas eller

eller avgiften kan påföras återbetalas med rätt belopp,

eller tillgodoräknas med rättdöms inte till ansvar

belopp. enligt 2-8 §.

-------------------------------------------------------

 Ansvar enligt 10 § inträder

inte för den som frivilligt

uppfyller skyldighet som där

avses.

 13 §

-------------------------------------------------------

 Åtal för brott enligt 3 Åtal för brott enligt 3 §

eller 8 § får väckas endast omfår väckas endast om det är

det är påkallat av särskilda påkallat av särskilda skäl.

skäl.

 14 §3

-------------------------------------------------------

 Utan hinder av 35 kap. 1 § Utan hinder av 35 kap. 1 §

brottsbalken får påföljd för brottsbalken får påföljd för

brott enligt 3, 7, 8 eller brott enligt 3 eller 6-8 §

9 § ådömas, om den misstänkteådömas, om den misstänkte

häktats eller erhållit del avhäktats eller erhållit del

åtal för brottet inom fem år av åtal för brottet inom fem

från brottet. år från brottet. Har vid

 brott som avses i 10 § den

 misstänkte blivit föremål för

 skatte- eller taxerings-

 revision inom fem år från

 brottet, skall de i

 35 kap. 1 § brottsbalken

 angivna tiderna räknas från

 den dag då revisionen

 beslutades.

 Påföljd får ådömas för brott enligt denna lag utan hinder av att den

misstänkte inte erhållit del av åtal för brottet inom den tid som anges i 35

kap. 1 § brottsbalken eller första stycket denna paragraf, om den misstänkte

inom samma tid har delgetts underrättelse om att han är skäligen misstänkt för

brottet. Underrättelsen skall ha skett under en förundersökning som sedermera

lett till allmänt åtal mot den misstänkte för brottet. Den skall ha utfärdats av

åklagaren och ange de omständigheter som utgör grund för misstanken.

Delgivningen skall ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i

brottmål. Avvisas eller avskrivs mål mot någon om brott som han delgetts

misstanke om enligt detta stycke skall i fråga om möjligheten att ådöma påföljd

så anses som om delgivning av underrättelsen inte skett.

 14 a §4

-------------------------------------------------------

 För brott enligt 2 eller 4 §

och för försök till sådant

brott får rätten på ansökan av

åklagaren besluta om

förlängning av den tid som

anges i 35 kap. 1 §

brottsbalken. Beslut om för-

längning får meddelas, om

stämning eller underrättelse

enligt 14 § andra stycket

avseende sådant brott inte

har kunnat delges den

misstänkte på grund av att

han

-------------------------------------------------------

 För brott enligt 2 eller 4 §

får rätten på ansökan av

åklagaren besluta om

förlängning av den tid som

anges i 35 kap. 1 §

brottsbalken. Beslut om för-

längning får meddelas, om

stämning eller underrättelse

enligt 14 § andra styc-ket

avseende sådant brott inte

har kunnat delges den

misstänkte på grund av att

han

 1. har saknat känt hemvist och det inte har kunnat klarläggas var han

uppehållit sig,

 2. inte har kunnat anträffas på känt hemvist inom riket och det inte har

kunnat klarläggas var han uppehållit sig samt det kan antas att han hållit sig

undan eller

 3. har stadigvarande vistats utomlands.

 Förlängningstiden skall bestämmas med hänsyn till vad som kan antas behövas

för att delgivning skall ske med den misstänkte, dock till minst sex månader.

Visar det sig att den bestämda tiden är otillräcklig, får rätten på ansökan av

åklagaren medge ytterligare förlängning.

 Förlängning enligt denna paragraf får inte omfatta längre tid än sam-manlagt

fem år.

 14 c §5

 Tingsrättens handläggning av mål enligt 14 a § är skriftlig. I handläggningen

får ingå muntlig förhandling när det kan antas vara till fördel för utredningen.

Den misstänkte och hans försvarare skall beredas tillfälle att yttra sig över

åklagarens ansökan om så kan ske.

-------------------------------------------------------

 Beslut varigenom en Beslut varigenom en

domstol lämnat en ansökan domstol lämnat en ansökan

enligt 14 a § utan bifall fårenligt 14 a § utan bifall

inte överklagas. Beslut av får inte överklagas. Beslut

tingsrätt att medge förlän- av tingsrätt att medge

gning enligt 14 a § får förlängning enligt 14 a § får

överklagas genom besvär. överklagas. Överklagandet

Besvärsinlagan skall ha skall ha kommit in inom två

kommit in inom två veckor veckor från den dag då den

från den dag då den misstänkte, på sätt som gäller

misstänkte, på sätt som gällerför delgivning av stämning i

för delgivning av stämning i brottmål, delgavs beslutet.

brottmål, delgavs beslutet.

 I övrigt skall vad som är föreskrivet i rättegångsbalken rörande brottmål

gälla i tillämpliga delar.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre bestämmelser tillämpas dock

fortfarande i fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

 7

 8

2.3 Förslag till lag om ändring i brottsbalken (1962:700)

 Härigenom föreskrivs att 35 kap. 4 § brottsbalken (1962:700) skall ha följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 35 kap.

 4 §6

 De i 1 § bestämda tiderna skall räknas från den dag brottet begicks.

Förutsätts för ådömande av påföljd att viss verkan av handlingen inträtt, skall

tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde.

 Har brott som avses i 6 kap. 1-4 och 6 §§ eller försök till sådana brott

begåtts mot barn under femton år skall de i 1 § bestämda tiderna räknas från den

dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt femton år.

-------------------------------------------------------

 Om vid bokföringsbrott, Om vid bokföringsbrott,

som ej är ringa, den som ej är ringa, den

bokföringsskyldige inom fem bokföringsskyldige inom fem

år från brottet har försatts iår från brottet har försatts

konkurs, fått eller erbjudit i konkurs, fått eller

ackord eller inställt sina erbjudit ackord eller

betal-ningar, skall tiden inställt sina betal-

räknas från den dag då detta ningar, skall tiden räknas

skedde. från den dag då detta

 skedde. Om den bok-

 föringsskyldige inom fem år

 från brottet blivit föremål

 för skatte- eller

 taxeringsrevision, skall

 tiden räknas från den dag då

 revisionen beslutades.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre bestämmelser tillämpas dock

fortfarande i fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

 9

2.4 Förslag till lag om ändring i uppbördslagen (1953:272)

 Härigenom föreskrivs i fråga om uppbördslagen (1953:272)1

 dels att 79-81 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 79 § skall utgå,

 dels att 77 a och 77 b §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 77 c §,

 dels att det närmast före 83 § skall införas en ny rubrik som skall lyda

 Vite .

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 77 a §2

 Har någon, i egenskap av företrädare för arbetsgivare som är juridisk person,

verkställt skatteavdrag men uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att

betala det innehållna beloppet i tid och ordning som i 77 § sägs, är han

tillsammans med arbetsgivaren betalningsskyldig för skattebeloppet och den

dröjsmålsavgift som belöper på detta. Betalningsskyldigheten får jämkas eller

efterges om det föreligger särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga Talan om att ålägga

betalningsskyldighet enligt betalningsskyldighet

första stycket skall föras enligt första stycket skall

vid allmän domstol. Talan fårföras vid allmän domstol.

inte väckas sedan Talan får inte väckas sedan

arbetsgivarens arbetsgivarens

betalningsskyldighet för betalningsskyldighet för

skattebeloppet har bort- skattebeloppet har

fallit enligt lagen bortfallit enligt lagen

(1982:188) om preskription (1982:188) om preskription

av skattefordringar m.m. av skattefordringar m.m.

Hos den som har blivit ålagd

betalningsskyldighet får in-

drivning ske i samma

ordning som gäller för

restförd skatt.

-------------------------------------------------------

 Den som har fullgjort

betalningsskyldighet för

skattebelopp eller

dröjsmålsavgift enligt första

stycket får söka beloppet åter

av arbetsgivaren. Därvid

tillämpas bestämmelserna i 76

§.

 Bestämmelsen i 4 §

preskriptionslagen

(1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt

tredje stycket.

 77 b §3

-------------------------------------------------------

 Har gift skattskyldig icke i föreskriven tid och ordning inbetalat skatt som

påförts på grund av sådan inkomst som avses i tredje stycket av anvisningarna

till 52 § kommunalskattelagen (1928:370), är maken jämte den skattskyldige

betalningsskyldig för skattebeloppet. Beloppet får uttagas hos maken i den ord-

ning som gäller för indrivning av skatt som påförts honom.

 17

 Har gift skattskyldig icke i föreskriven tid och ordning inbetalat skatt som

påförts på grund av sådan inkomst som avses i tredje stycket av anvisningarna

till 52 § kommunalskattelagen (1928:370), är maken jämte den skattskyldige

betalningsskyldig för skattebeloppet.

-------------------------------------------------------

 Makes ansvarighet enligt

första stycket avser det

belopp som utgör skillnaden

mellan den skattskyldige

debiterad skatt på grund av

inkomst och den skatt på

grund av inkomst som skulle

ha påförts den skattskyldige

om denne icke haft att

erlägga skatt för inkomst som

avses i första stycket.

Skatt, som har erlagts på

annat sätt än genom

indrivning hos den

skattskyldiges make, anses

i första hand avse annat än

inkomst enligt första

stycket. I fråga om

betalning av skatt enligt

detta stycke äger be-

stämmelserna i 29 § första

stycket motsvarande

tillämpning.

 Beslut om makes

betalningsskyldighet enligt

första och andra styckena

skall fattas av skattemyn-

digheten.

-------------------------------------------------------

 77 c §

 Hos den som har

 blivit ålagd

 betalningsskyldighet en-

 ligt 77 a eller 77 b § får

 indrivning ske i samma

 ordning som gäller för

 skatt. Detsamma gäller i

 fall då en bolagsman

 enligt 2 kap. 20 § lagen

 (1980:1102) om hand-

 elsbolag och enkla bolag

 skall svara för ett

 handelsbolags skuld

 enligt denna lag.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1991:97.

Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:771

79 a § 1992:680

80 § 1992:680.

2Senaste lydelse 1992:624.

3Senaste lydelse 1992:624.

 18

2.5 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200)

 Härigenom föreskrivs i fråga om mervärdesskattelagen (1994:200)

 dels att 19 kap. 10 § skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 19 kap. 10 § skall utgå,

 dels att 16 kap. 17 § och 19 kap. 12 § skall ha följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före 20 kap. 9 § skall lyda Överklagande av allmän

förvaltningsdomstols beslut .

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 kap.

 17 §

 Om någon i egenskap av företrädare för en skattskyldig som är juridisk person

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att betala in skatt inom den tid

som anges i 1 och 5 §§, är han tillsammans med den skattskyldige betalnings-

skyldig för skatten. Om företrädaren uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnat

uppgifter som föranlett att den skattskyldige tillgodoförts överskjutande

ingående skatt enligt 8 § med för stort belopp, är han tillsammans med den

skattskyldige skyldig att betala tillbaka beloppet.

-------------------------------------------------------

 Betalningsskyldighet som

följer av första stycket får

jämkas eller efterges om det

finns särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga Talan om att ålägga

betalningsskyldighet betalningsskyldighet

skall föras vid allmän skall föras vid allmän

domstol. Talan får inte domstol. Talan får inte

väckas sedan den väckas sedan den

skattskyldiges skattskyldiges

betalningsskyldighet för betalningsskyldighet för

skatten har fallit bort skatten har fallit bort

enligt lagen (1982:188) enligt lagen (1982:188)

om preskription av om preskription av

skattefordringar m.m. skattefordringar m.m.

Hos den som har blivit

ålagd betal-

ningsskyldighet får

indrivning göras i samma

ordning som gäller för

skatt.

-------------------------------------------------------

 Den som fullgjort betal-

ningsskyldigheten för

skatten enligt första

stycket får söka beloppet åter

av den skattskyldige.

 Bestämmelsen i 4 § pre-

skriptionslagen (1981:130)

gäller vid regressfordran

enligt fjärde stycket.

-------------------------------------------------------

 18 §

 Hos den som är betal-

 ningsskyldig enligt 17 §

 får indrivning ske i sam-

 ma ordning som gäller för

 skatt. Detsamma gäller i

 fall en bolagsman enligt

 2 kap. 20 § lagen

 (1980:1102) om handels-

 bolag och enkla bolag

 skall svara för ett han-

 delsbolags skuld

 avseende skatt enligt

 denna lag.

 19 kap.

 12 §1

 En ansökan om återbetalning enligt 10 kap. 9-13 §§ skall göras i den form som

föreskrivs i denna lag för deklaration av ingående skatt i en verksamhet som

medför skattskyldighet. För den som ansöker om sådan återbetalning gäller vad

som föreskrivs i 12-18 och 20-22 kap. i fråga om den som är skattskyldig, om

inget annat följer av 13 §.

-------------------------------------------------------

 Skattebrottslagen

(1971:69) gäller i fråga

om sådan ingående skatt

som avses i 10 kap. 9-13

§§.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1994:498.

 19

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter1

 dels att 4 kap. 7-10 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 4 kap. 7 § skall utgå.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 1Senaste lydelse av

4 kap. 7 § 1992:1310

4 kap. 8 § 1991:1903

4 kap. 9 § 1991:1904.

 20

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:295) om sjömansskatt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1958:295) om sjömansskatt1

 dels att 27- 28 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 17 § 1 mom., 26 § och rubriken närmast före 26 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 17 § 1 mom.2

 Underlåter redare, som är skyldig verkställa avdrag för sjömansskatt, utan

skälig anledning att vederbörligen fullgöra denna skyldighet, är han jämte

sjömannen ansvarig för skatt, vilken skatteavdraget skolat avse, till belopp som

svarar mot vad han underlåtit att avdraga.

 Har redare verkställt avdrag för sjömansskatt är sjömannen fri från

betalningsansvar för motsvarande skattebelopp.

-------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 77 a § Bestämmelserna i 77 a §

uppbördslagen äger och 77 c § uppbördslagen

motsvarande tillämpning i (1953:272) skall till-

fråga om sjömansskatt. ämpas även i fråga om

 sjömansskatt.

 Underlåter redare utan skälig anledning att fullgöra vad honom enligt 16 § 1

mom. åligger, och har till följd härav skatteavdrag verkställts med lägre belopp

än som eljest bort ske, är han jämte sjömannen ansvarig för skatt, vilken skat-

teavdraget skolat avse, till belopp som svarar mot vad han till följd av

underlåtenheten icke avdragit.

-------------------------------------------------------

Straffbestämmelser Straff och vite

 26 §3

-------------------------------------------------------

 Redare som i uppgift

enligt 16 § uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet

lämnar oriktigt meddelan-

de, som kan medföra för låg

beskattning av sjöman,

dömes till böter.

 Sjöman som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet

till myndighet eller

redare lämnar oriktig

uppgift om förhållande,

som har betydelse för

hans skyldighet att

erlägga sjömansskatt,

eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift av

sådant slag, dömes till

böter.

 I ringa fall dömes ej

till ansvar enligt första

eller andra stycket.

 Ansvar enligt första

eller andra stycket

inträder ej, om gärningen

är belagd med straff i

skattebrottslagen.

-------------------------------------------------------

 Vad som i

skattebrottslagen

(1971:69) föreskrivs om

skatt gäller även i fråga

om avgift som avses i

denna lag.

 Avgift enligt denna

lag omfattas även av

lagen (1971:1072) om

förmånsberättigade

skattefordringar m.m.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1970:933.

 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:777

27 § 1971:78

28 § 1985:108.

2Senaste lydelse 1971:814.

3Senaste lydelse 1971:78.

 21

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt1

 dels att 66 § skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 65 § skall utgå,

 dels att närmast före 67 § skall införas en ny rubrik Vite m.m. ,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 74 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 74 §

 Skatt enligt denna

 lag omfattas inte av

 förmånsrätt enligt lagen

 (1971:1072) om förmåns-

 berättigade

 skattefordringar m.m.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:857

66 § 1971:77.

 22

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

 Härigenom föreskrivs att 20 kap. 2 § lagen (1962:381) om allmän försäkring1

skall ha följande lydelse.

 20 kap.

 2 §2

 Vid tillämpningen av bestämmelserna i 11 kap. 6 a § om försäkrad, som vårdar

barn, skall med barn som där sägs likställas fosterbarn.

 Med förälder skall vid tillämpningen av bestämmelserna i 9 kap. 4 § och 11

kap. 6 a § likställas den, med vilken förälder är eller varit gift eller har

eller har haft barn, om de stadigvarande sammanbor.

 Med förälder skall vid tillämpningen av bestämmelserna i 9 kap. 4 §

likställas den som med socialnämndens tillstånd har tagit emot ett utländskt

barn för vård och fostran i syfte att adoptera det.

 Har någon med socialnämndens medgivande tagit emot ett utländskt barn i sitt

hem här i landet för vård och fostran i adoptionssyfte, skall vid tillämpning av

bestämmelserna i 8 och 14 kap. om rätt till barnpension barnet anses som barn

till denne. I sådana fall anses barnet bosatt i Sverige, om den blivande

adoptivföräldern var bosatt här i landet vid den tidpunkt då han avled.

 Vid tillämpning av denna lags bestämmelser om sjukpenninggrundande inkomst

och pensionsgrundande inkomst gäller vad som i 22 c § lagen (1984:668) om

uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare sägs om iakttagande av förhands-

besked.

-------------------------------------------------------

 Vid tillämpning av be-

stämmelserna i 3 kap. 2 a §

tredje stycket skall den

som lämnat uppgift om

innehav av en F-

skattesedel i en

anbudshandling, en

faktura eller någon därmed

jämförlig handling, som

även innehåller uppgifter

om utbetalarens och

betalningsmottagarens

namn och adress eller

andra för identifiering

godtagbara uppgifter

samt uppgift om

betalningsmottagarens

personnummer eller

organisationsnummer

anses ha en sådan

skattsedel. Uppgiften om

innehav av en F-

skattesedel gäller även

som sådant skriftligt

åberopande av F-skattese-

deln som avses i 3 kap.

2 a § fjärde stycket. Det

som nu sagts gäller dock

inte om den som betalar

ut ersättningen känner

till att uppgiften om

innehav av en F-

skattesedel är oriktig.

Bestämmelser om påföljd för

den som lämnar oriktig

uppgift om innehav av F-

skattesedel finns i 79 a §

uppbördslagen (1953:272).

-------------------------------------------------------

 Vid tillämpning av be-

stämmelserna i 3 kap. 2 a §

tredje stycket skall den

som lämnat uppgift om

innehav av en F-

skattesedel i en

anbudshandling, en

faktura eller någon därmed

jämförlig handling, som

även innehåller uppgifter

om utbetalarens och

betalningsmottagarens

namn och adress eller

andra för identifiering

godtagbara uppgifter

samt uppgift om

betalningsmottagarens

personnummer eller

organisationsnummer

anses ha en sådan

skattsedel. Uppgiften om

innehav av en F-

skattesedel gäller även

som sådant skriftligt

åberopande av F-skattese-

deln som avses i 3 kap.

2 a § fjärde stycket. Det

som nu sagts gäller dock

inte om den som betalar

ut ersättningen känner

till att uppgiften om

innehav av en F-

skattesedel är oriktig.

Bestämmelser om påföljd för

den som lämnar oriktig

uppgift finns i

skattebrottslagen

(1971:69).

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1982:120.

2Senaste lydelse 1992:682.

 23

2.10 Förslag till lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624)

 Härigenom föreskrivs i fråga om kupongskattelagen (1970:624)1

 dels att 31 och 32 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 31 § skall utgå,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 25 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 25 §

 Vid tillämpning av

 skattebrottslagen

 (1971:69) likställs Värde-

 papperscentralen VPC AB

 med myndighet i fråga om

 uppgift enligt 7 § andra

 stycket.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:996

31 § 1985:111

32 § 1971:98.

 24

2.11 Förslag till lag om ändring i bilskrotningslagen (1975:343)

 Härigenom föreskrivs att det i bilskrotningslagen (1975:343) skall införas en

ny paragraf, 12 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 12 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga

 om avgift som avses i

 denna lag.

 Avgift enligt denna

 lag omfattas även av

 lagen (1971:1072) om

 förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 och lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 25

2.12 Förslag till lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152)

 Härigenom föreskrivs i fråga om fastighetstaxeringslagen1 (1979:1152)

 dels att 18 kap. 41 § skall upphöra att gälla,

 dels att 18 kap. 23 § och 26 kap. 3 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 23 §2

 Fastighetsdeklaration eller annan uppgift skall efter föreläggande lämnas

till den som utfärdat föreläggandet, inom viss efter omständigheterna lämpad

tid, minst fem dagar efter mottagandet. Föreläggandet skall innehålla uppgift om

postadress för den som utfärdat föreläggandet.

-------------------------------------------------------

 Uppgift som lämnas

 till konsulent som

 biträder

 skattemyndigheten vid

 fastighetstaxeringen

 anses vid tillämpningen

 av skattebrottslagen

 (1971:69) lämnad till

 myndighet.

 26 kap.

 3 §3

-------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 18 Bestämmelserna i 18

kap. 2-9, 12-14, 16, 22- kap. 2-9, 12-14, 16 och

40 §§ samt 41 § första och 22-40 §§ skall, om inte

andra styckena skall, om annat är föreskrivet i

inte annat är föreskrivet detta kapitel, gälla vid

i detta kapitel, gälla särskild

vid särskild fastighetstaxering. I

fastighetstaxering. I föreläggande att lämna

föreläggande att lämna fastighetsdeklaration

fastighetsdeklaration skall vidare lämnas

skall vidare lämnas uppgift om den grund på

uppgift om den grund på vilken föreläggandet sker.

vilken föreläggandet sker.

 Föreläggande får inte förenas med vite i fall som sägs i 2 §. Förnyat

föreläggande att lämna särskild fastighetsdeklaration får däremot förenas med

vite.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse av 18 kap. 41 § 1993:1193.

2Senaste lydelse 1993:1193.

3Senaste lydelse 1993:1193

 26

2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1981:691) om socialavgifter skall

införas en ny paragraf, 5 kap. 5 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 kap.

-------------------------------------------------------

 5 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga

 om avgift som avses i

 denna lag.

 Avgift enligt denna

 lag omfattas även av

 lagen (1971:1072) om

 förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 och lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 27

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter

 dels att 5 kap. 17 § skall ha följande lydelse,

 dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 17 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 17§1

 Har någon, i egenskap av företrädare för skattskyldig som är juridisk person,

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att betala in skatt i den tid

och ordning som anges i 2 kap. 6-9 §§ samt 5 kap. 1 och 2 §§, är han tillsammans

med den skattskyldige betalningsskyldig för skatten. Betalningsskyldigheten får

jämkas eller efterges om det föreligger särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga Talan om att ålägga

betalningsskyldighet betalningsskyldighet

enligt första stycket enligt första stycket

skall föras vid allmän skall föras vid allmän

domstol. Talan får inte domstol. Talan får inte

väckas sedan den väckas sedan den

skattskyldiges skattskyldiges

betalningsskyldighet för betalningsskyldighet för

skattebeloppet har skattebeloppet har

bortfallit enligt lagen bortfallit enligt lagen

(1982:188) om pre- (1982:188) om pre-

skription av skattefor- skription av skattefor-

dringar m.m. Hos den som dringar m.m.

har blivit ålagd betal-

ningsskyldighet får

indrivning ske i samma

ordning som gäller för

skatt.

 Den som fullgjort betalningsskyldighet för skattebelopp enligt första stycket

får söka beloppet åter av den skattskyldige.

 Bestämmelsen i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt tredje stycket.

-------------------------------------------------------

 17 a §

 Hos den som har

 blivit ålagd

 betalningsskyldighet

 enligt 17 § får indrivning

 göras i samma ordning som

 gäller för skatt. Detsamma

 gäller i fall då en

 bolagsman enligt 2 kap.

 20 § lagen (1980:1102) om

 handelsbolag och enkla

 bolag skall svara för ett

 handelsbolags skuld

 avseende skatt enligt

 denna lag.

________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1990:1320.

 28

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare1

 dels att 15 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 15 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §2

 Den som i egenskap av företrädare för en arbetsgivare, som är juridisk

person, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har underlåtit att betala

arbetsgivaravgifter i den tid och ordning som följer av 4, 7 och 12 §§ är

tillsammans med arbetsgivaren betalningsskyldig för beloppet samt den ränta och

dröjsmålsavgift som belöper på detta. Betalningsskyldigheten får jämkas eller

efterges om det föreligger särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga Talan om att ålägga

betalningsskyldighet betalningsskyldighet

skall föras vid allmän skall föras vid allmän

domstol. Talan får inte domstol. Talan får inte

väckas sedan väckas sedan

arbetsgivarens betal- arbetsgivarens betal-

ningsskyldighet för ningsskyldighet för

beloppet har fallit bort beloppet har fallit bort

enligt lagen (1982:188) enligt lagen (1982:188)

om preskription av om preskription av

skattefordringar m.m. skattefordringar m.m.

Hos den som har blivit

ålagd betal-

ningsskyldighet får

indrivning ske i den

ordning som enligt 28 a §

gäller för indrivning av

arbetsgivaravgifter.

 Den som har fullgjort sin betalningsskyldighet enligt första stycket får söka

beloppet åter av arbetsgivaren. Därvid skall bestämmelserna i 76 § uppbördslagen

(1953:272) tillämpas.

 Bestämmelserna i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt tredje stycket.

-------------------------------------------------------

 15 a §

 Hos den som har

 blivit ålagd

 betalningsskyldighet

 enligt 15 § får indrivning

 ske i den ordning som

 enligt 28 a § gäller för

 indrivning av

 arbetsgivaravgifter.

 Detsamma gäller i fall då

 en bolagsman enligt 2

 kap. 20 § lagen

 (1980:1102) om handels-

 bolag och enkla bolag

 skall svara för ett han-

 delsbolags skuld

 avseende

 arbetsgivaravgifter samt

 den ränta och dröjsmål-

 savgift som belöper på

 dessa.

_______

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1991:98.

2Senaste lydelse 1993:908.

 29

2.16 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen (1988:327)

 Härigenom föreskrivs att 83 § och rubriken närmast före 83 § i

fordonsskattelagen (1988:327)1 skall upphöra att gälla vid utgången av juni

1996.

1 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1992:1440

83 § 1992:1440.

 30

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska

fordon

 Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska

fordon1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 14 §2

 Har införselhandling utfärdats och kan den inte företes i fall som avses i 9

§ andra stycket eller i 10 §, skall den som svarar för fordonet dömas till

penningböter.

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet

till tullmyndighet lämnar

en felaktig uppgift om

förhållande som är av bety-

delse för fastställande av

skatt enligt denna lag,

skall dömas till böter

eller fängelse i högst sex

månader, om gärningen inte

är belagd med straff i

skattebrottslagen

(1971:69).

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1992:1442.

2 Senaste lydelse 1992:1442.

 31

2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader

i ärenden och mål om skatt, m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Denna lag gäller ersättning av allmänna medel för en skattskyldigs kostnader

hos domstolar och andra myndigheter i ärenden och mål om skatter, tullar och

avgifter samt taxering av fastighet. Lagen tillämpas även i mål enligt lagen

(1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Den tillämpas

dock inte i ärenden om förhandsbesked.

-------------------------------------------------------

 Med skatter, tullar Med skatter, tullar

och avgifter avses i och avgifter avses i

denna lag detsamma som i denna lag detsamma som i

2 § första stycket 1-4 lagen om

lagen om betalningssäkring för

betalningssäkring för skatter, tullar och

skatter, tullar och avgifter. Med

avgifter. Med skattskyldig avses den

skattskyldig avses den vars skyldighet att

vars skyldighet att betala skatt, tull eller

betala skatt, tull eller avgift har varit föremål

avgift har varit föremål för prövning, liksom den

för prövning, liksom den som är ägare till

som är ägare till fastighet eller som

fastighet eller som enligt 1 kap. 5 § fas-

enligt 1 kap. 5 § fas- tighetstaxeringslagen

tighetstaxeringslagen (1979:1152) skall anses

(1979:1152) skall anses som ägare.

som ägare.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 32

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av

kväveoxider vid energiproduktion

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av

kväveoxider vid energiproduktion skall införas en ny paragraf, 10 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 10 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga

 om avgift som avses i

 denna lag.

 Avgift enligt denna

 lag omfattas även av

 lagen (1971:1072) om

 förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 och lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 33

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:659) om särskild löneskatt på

vissa förvärvsinkomster

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa

förvärvsinkomster1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §2

 I fråga om särskild löneskatt gäller bestämmelserna i 5 kap. lagen (1981:691)

om socialavgifter samt vad som i nedan angivna författningar är föreskrivet i

fråga om avgifter enligt nämnda lag:

 1. kommunalskattelagen (1928:370),

 2. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

-------------------------------------------------------

 3. skattebrottslagen

(1971:69), 3. lagen (1971:1072)

 4. lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

om förmånsberättigade skattefordringar m.m.,

skattefordringar m.m., 4. lagen (1979:611)

 5. lagen (1979:611) om upphovsmannakonto.

om upphovsmannakonto.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1991:668.

2 Senaste lydelse 1994:1924.

 34

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m.

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m. skall införas en ny paragraf, 15 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 15 §

 Skatt enligt denna

 lag omfattas inte av

 förmånsrätt enligt lagen

 (1971:1072) om förmåns-

 berättigade

 skattefordringar m.m.

 Skatten kan inte heller

 bli föremål för be-

 talningssäkring enligt

 lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 35

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta

 Härigenom föreskrivs att 21 § lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §1

-------------------------------------------------------

 I fråga om särskild in- I fråga om särskild in-

komstskatt gäller i komstskatt gäller i

tillämpliga delar vad som tillämpliga delar vad som

sägs om överflyttning av sägs om överflyttning av

beslutsbehörighet i 2 a §, beslutsbehörighet i 2 a §,

om anstånd med inbetal- om anstånd med inbetal-

ning av skatt i 49 och ning av skatt i 49 och

51 §§, om dröjsmålsavgift i 51 §§, om dröjsmålsavgift i

58 §, om indrivning i 59 58 §, om indrivning i 59

§, om ansvar för skatt som §, om ansvar för skatt som

påförts en avliden eller påförts en avliden eller

ett dödsbo i 61 §, om ett dödsbo i 61 §, om

central tillsyn m.m. i central tillsyn m.m. i

72 §, om rätt att ta del 72 §, om rätt att ta del

av preliminär av preliminär

självdeklaration m.m. i självdeklaration m.m. i

73 §, om arbetsgivares 73 §, om arbetsgivares

ansvarighet för ar- ansvarighet för ar-

betstagares skatt, m.m. betstagares skatt, m.m.

i 77, 77 a och 78 §§, om i 77, 77 a, 77 c och 78

straffbestämmelser m.m. i §§, om vite i 83 §, om om-

79-81 och 83 §§, om om- prövning m.m. i 84-94 §§,

prövning m.m. i 84-94 §§, om beslut om särskilda

om beslut om särskilda debiteringsåtgärder i 95 §

debiteringsåtgärder i 95 § samt om överklagande m.m.

samt om överklagande m.m. i 96-103 §§ uppbördslagen

i 96-103 §§ uppbördslagen (1953:272). Beslut om

(1953:272). Beslut om anstånd som avses i 49 §

anstånd som avses i 49 § den lagen meddelas av

den lagen meddelas av beskattningsmyndigheten

beskattningsmyndigheten enligt denna lag. Beslut

enligt denna lag. Beslut om anstånd skall

om anstånd skall skyndsamt meddelas den

skyndsamt meddelas den skattskyldige utan

skattskyldige utan kostnad för denne.

kostnad för denne.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1993:917.

 36

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister m.fl. skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 23 §1

-------------------------------------------------------

 I fråga om särskild in-

komstskatt gäller i

tillämpliga delar vad som

sägs om anstånd med

inbetalning av skatt i

49 och 51 §§, om uppbörd i

52 §, om dröjsmålsavgift i

58 §, om indrivning i 59

§, om ansvar för skatt som

påförts avliden eller

dödsbo i 61 §, om rätt att

taga del av preliminär

självdeklaration m. m. i

73 §, om arbetsgivares

ansvarighet för

arbetstagares skatt,

m.m. i 77, 77 a och 78 §§,

om straffbestämmelser

m.m. i 79, 80, 81 och 83

§§, om omprövning m. m. i

84-94 §§, om beslut om

särskilda

debiteringsåtgärder i 95 §

samt om överklagande m.

m. i 97, 99 och 103 §§

uppbördslagen (1953:272).

Vad som där sägs om ar-

betsgivare skall då gälla

den som är redovisnings-

skyldig enligt 14 § denna

lag och vad som där sägs

om skattemyndighet skall

gälla Skattemyndigheten i

Kopparbergs län. Med

uppbördsdeklaration avses

enligt denna lag

redovisning enligt 14 §.

Beslut om anstånd skall

skyndsamt meddelas den

skattskyldige utan

kostnad för denne.

-------------------------------------------------------

 I fråga om särskild in-

komstskatt gäller i

tillämpliga delar vad som

sägs om anstånd med

inbetalning av skatt i

49 och 51 §§, om uppbörd i

52 §, om dröjsmålsavgift i

58 §, om indrivning i 59

§, om ansvar för skatt som

påförts avliden eller

dödsbo i 61 §, om rätt att

taga del av preliminär

självdeklaration m. m. i

73 §, om arbetsgivares

ansvarighet för

arbetstagares skatt,

m.m. i 77, 77 a, 77 c

och 78 §§, om vite i 83 §,

om omprövning m. m. i

84-94 §§, om beslut om

särskilda

debiteringsåtgärder i 95 §

samt om överklagande m.

m. i 97, 99, 101 och 103 §§

uppbördslagen (1953:272).

Vad som där sägs om

arbetsgivare skall då

gälla den som är redo-

visningsskyldig enligt

14 § denna lag och vad

som där sägs om skattemyn-

dighet skall gälla

Skattemyndigheten i

Kopparbergs län. Med upp-

bördsdeklaration avses

enligt denna lag

redovisning enligt 14 §.

Beslut om anstånd skall

skyndsamt meddelas den

skattskyldige utan

kostnad för denne.

 I 3 § lagen (1959:551) om beräkning av pensionsgrundande inkomst enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring finns bestämmelser om skyldighet för

arbetsgivare att lämna särskild kontrolluppgift för beräkning av

pensionsgrundande inkomst.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1994:1883.

 37

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på

televisionens område

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på

televisionens område skall införas en ny paragraf, 13 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 13 a §

 Avgift enligt denna

 lag omfattas av lagen

 (1971:1072) om förmåns-

 berättigade

 skattefordringar m.m.

 och lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 38

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:672) om skattereduktion för

utgifter för byggnadsarbete på bostadshus

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:672) om skattereduktion för

utgifter för byggnadsarbete på bostadshus

 dels att 14 § skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 12 § skall lyda Omprövning och överklagande .

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 39

2.26 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:40) om tillfällig kompensation

för viss energiskatt

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1994:40) om tillfällig kompensation för

viss energiskatt1 skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1996.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1994:1782.

 40

2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter

skall införas en ny paragraf, 8 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 8 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga

 om avgift som avses i

 denna lag.

 Avgift enligt denna

 lag omfattas även av

 lagen (1971:1072) om

 förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 och lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 41

2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1920) om allmän löneavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1920) om allmän löneavgift

 dels att 4 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 §, av följande lydelse.

 4 §1

 I fråga om allmän löneavgift gäller bestämmelserna i 5 kap. lagen (1981:691)

om socialavgifter samt vad som i nedan angivna författningar är föreskrivet i

fråga om avgifter enligt nämnda lag:

 1. kommunalskattelagen (1928:370),

 2. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

-------------------------------------------------------

 3. skattebrottslagen

(1971:69),

 4. lagen (1971:1072)

om förmånsberättigade

skattefordringar m.m., 3. lagen (1979:611)

 5. lagen (1979:611) om upphovsmannakonto.

om upphovsmannakonto.

-------------------------------------------------------

 5 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga

 om avgift som avses i

 denna lag.

 Avgift enligt denna

 lag omfattas även av

 lagen (1971:1072) om

 förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse 1994:1920.

 42

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1670) om ändring i lagen

(1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. i paragrafens lydelse enligt lagen (1995:1670) om ändring

i nämnda lag samt ikraftträdandebestämmelsen till lagen (1995:1670) om ändring i

lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

-------------------------------------------------------

 Förmånsrätt enligt 11 § jordbrukets område, lagen

förmånsrättslagen (1974:226) om

(1970:979) följer med prisreglering på fiskets

fordran på område, lagen (1990:615)

 1. skatt och avgift, om avgifter på vissa

som anges i 1 § första jordbruksprodukter m.m.,

stycket uppbördslagen lagen (1990:616) om

(1953:272), samt skatt införande av lagen

enligt lagen (1908:128) (1990:615) om avgifter på

om bevillningsavgifter vissa jordbruksprodukter

för särskilda förmåner och m.m. och lagen

rättigheter, lagen (1994:1704) om lagerav-

(1958:295) om sjömans- gift på vissa

skatt, kupongskattelagen jordbruksprodukter,

(1970:624), lagen 7. avgift som uppbärs

(1986:219) om tillfällig med tillämpning av lagen

vinstskatt, lagen (1984:668) om uppbörd av

(1983:1225) om tillfällig socialavgifter från ar-

förmögenhetsskatt för liv- betsgivare,

försäkringsbolag, under- 8. avgift enligt

stödsföreningar och pen- lagen (1992:72) om

sionsstiftelser, lagen koncessionsavgift på

(1990:661) om avkast- televisionens område.

ningsskatt på pensionsme- Förmånsrätten omfattar

del, lagen (1991:586) om ej dröjsmålsavgift och

särskild inkomstskatt för liknande avgift som utgår

utomlands bosatta och vid försummelse att redo-

lagen (1991:591) om sär- visa eller betala

skild inkomstskatt för fordringar och ej heller

utomlands bosatta skatte- eller

artister m.fl., avgiftstillägg och

 2. skatt enligt förseningsavgift.

mervärdesskattelagen

(1994:200),

 3. skatt eller avgift

enligt lagen (1928:376)

om skatt på

lotterivinster, lagen

(1941:251) om särskild

varuskatt, lagen

(1957:262) om allmän

energiskatt, lagen

(1961:372) om bensin-

skatt, lagen (1961:394)

om tobaksskatt, stämpel-

skattelagen (1964:308),

lagen (1972:266) om

skatt på annonser och

reklam, lagen (1972:820)

om skatt på spel, lagen

(1973:37) om avgift på

vissa dryck-

esförpackningar, lagen

(1973:1216) om särskild

skatt för oljeprodukter

och kol,

bilskrotningslagen

(1975:343), lagen

(1977:306) om dryckess-

katt, lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på mo-

torfordon, lagen

(1978:144) om skatt på

vissa resor, lagen

(1982:691) om skatt på

vissa kassettband, lagen

(1982:1200) om skatt på

videobandspelare, lagen

(1982:1201) om skatt på

viss elektrisk kraft,

lagen (1983:1053) om

skatt på omsättning av

vissa värdepapper, lagen

(1983:1104) om särskild

skatt för elektrisk kraft

från kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om

totalisatorskatt, lagen

(1984:355) om skatt på

vissa dryckes-

förpackningar, lagen

(1984:404) om stämpel-

skatt vid

inskrivningsmyndigheter,

lagen (1984:405) om

stämpelskatt på aktier,

lagen (1984:409) om

skatt på gödselmedel,

lagen (1984:410) om

skatt på bekämpningsmedel,

lagen (1984:852) om

lagerskatt på viss

bensin, lagen

(1988:1567) om miljöskatt

på inrikes flygtrafik,

lagen (1990:582) om

koldioxidskatt, lagen

(1990:587) om

svavelskatt, lagen

(1990:613) om miljöavgift

på utsläpp av kväveoxider

vid energiproduktion,

lagen (1990:662) om

skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om

lagerskatt på vissa

oljeprodukter, lagen

(1990:1427) om särskild

premieskatt för gruppliv-

försäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteris-

katt, lagen (1991:1483)

om skatt på vinstsparande

m.m., lagen (1992:1479)

om lagerskatt på vissa

bensin, lagen

(1992:1438) om

dieseloljeskatt och

användning av vissa

oljeprodukter, lagen

(1992:1439) om

lagerskatt på dieselolja,

lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen

(1994:1564) om

alkoholskatt, lagen

(1994:1776) om skatt på

energi, lagen

(1995:1667) om skatt på

naturgrus,

 4. skatt enligt

vägtrafikskattelagen

(1973:601), lagen

(1976:339) om salu-

vagnsskatt,

fordonsskattelagen

(1988:327), lagen

(1988:328) om fordons-

skatt på utländska fordon,

 5. tull, särskild

avgift enligt 39 §

tullagen (1973:670) och

avgift enligt lagen

(1968:361) om avgift vid

införsel av vissa

bakverk,

 6. avgift enligt

lagen (1967:340) om

prisreglering på

-------------------------------------------------------

 Förmånsrätt enligt 11 §

förmånsrättslagen

(1970:979) följer med

fordran på skatt och tull

samt, om så särskilt före-

skrivs, annan avgift

till det allmänna som

inte betecknas som

skatt.

-------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas inte

om det följer av särskild

föreskrift eller i fråga

om skatte- eller

avgiftstillägg, ränta,

dröjsmålsavgift,

förseningsavgift, eller

liknande avgift.

-------------------------------------------------------

__________ ________

 Denna lag träder i Denna lag träder i

kraft den 1 juli 1996. kraft den 1 juli 1996. I

 fråga om skatt eller

 avgift som belöper på tid

 före ikraftträdandet gäller

 äldre föreskrifter.

 43

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:880) om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §1

-------------------------------------------------------

 Betalningssäkring får Betalningssäkring får

användas i fråga om for- användas i fråga om for-

dran på dran på

 1. skatt, tull eller 1. skatt och tull

avgift som avses i 1 § samt, om så särskilt

första stycket lagen föreskrivs, annan avgift

(1971:1072) om till det allmänna som

förmånsberättigade inte betecknas som

skattefordringar m.m., skatt,

 2. skatt enligt lagen

(1941:416) om arvsskatt 2. skatte- eller

och gåvoskatt, avgiftstillägg, ränta,

 dröjsmålsavgift,

 förseningsavgift eller

 liknande avgift om den

 fordran som tillägget,

 räntan eller avgiften

 avser får

 betalningssäkras.

-------------------------------------------------------

 3. skatte- eller

avgiftstillägg eller

förseningsavgift,

 4. ränta eller avgift

som utgår i samband med

uppbörd eller indrivning

av fordran enligt 1, 2

eller 3,

 5. skatte- eller

avgiftsbelopp jämte

dröjsmålsavgift eller ränta

som företrädare för

juridisk person är

skyldig att betala

enligt 77 a §

uppbördslagen (1953:272),

17 § 1 mom. lagen

(1958:295) om sjö-

mansskatt, 5 kap. 17 §

lagen (1984:151) om

punktskatter och

prisregleringsavgifter,

15 § lagen (1984:668) om

uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare eller

16 kap. 17 §

mervärdeskattelagen

(1994:200).

 Betalningssäkring får

användas också i fråga om

sådan fordran på utländsk

skatt, tull eller av-

gift, för vilken säkerstäl-

lande av betalning får

ske här i riket enligt

överenskommelse mellan

Sverige och främmande

stat.

-------------------------------------------------------

 Betalningssäkring får

användas också

 1. om annan än den

skatt- eller

avgiftsskyldige är

betalningsskyldig för

belopp som avses i första

stycket,

 2. för sådan fordran på

utländsk skatt, tull

eller avgift, för vilken

säkerställande av

betalning får ske här i

landet enligt

överenskommelse mellan

Sverige och främmande

stat.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 I fråga om skatt eller avgift som belöper på tid före ikraftträdandet gäller

äldre föreskrifter.

1 Senaste lydelse 1994:1986.

 44

2.31 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid

återbetalning av skatter och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning

av skatter och avgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

 Avräkning enligt denna lag skall göras från belopp som återbetalas eller

annars utbetalas på grund av bestämmelse i

 1. uppbördslagen (1953:272),

 2. lagen (1958:295) om sjömansskatt,

-------------------------------------------------------

 3.

mervärdesskattelagen

(1994:200) med undantag

av 10 kap. 6 och 7 §§,

 4. tullagen

(1973:670),

tullförordningen

(1973:979), lagen

(1973:981) om frihet från

införselavgift, tullagen

(1987:1065), lagen

(1987:1069) om

tullfrihet m.m. eller

lagen (1987:1066) om

frihet från skatt eller

avgift vid införsel,

 5. lagen (1982:1006)

om avdrags- och

uppgiftsskyldighet

beträffande vissa

uppdragsersättningar,

 6. lagen (1959:552)

om uppbörd av vissa

avgifter enligt lagen

(1981:691) om

socialavgifter eller

lagen (1984:668) om upp-

börd av socialavgifter

från arbetsgivare,

 7. lagen (1984:151)

om punktskatter och

prisregleringsavgifter

eller författning som

anges i 1 kap. 1 § första

stycket samma lag, i de

fall då utbetalningen

ankommer på

Skattemyndigheten i Kop-

parbergs län,

 8. lagen (1974:992)

om nedsättning av allmän

energiskatt,

 9. lagen (1991:586)

om särskild inkomstskatt

för utomlands bosatta

eller

 10. lagen (1991:591)

om särskild inkomstskatt

för utomlands bosatta ar-

tister m.fl.

 Vad som sagts i första

stycket 7 gäller inte

utbetalning enligt 9

kap. 1 § lagen

(1994:1776) om skatt på

energi och 13 § lagen

(1978:69) om för-

säljningsskatt på

motorfordon.

-------------------------------------------------------

 3. lagen (1984:151)

om punktskatter och

prisregleringsavgifter

eller författning som

anges i 1 kap. 1 § första

stycket samma lag, i de

fall då utbetalningen

ankommer på

Skattemyndigheten i Kop-

parbergs län,

 4. lagen (1984:668)

om uppbörd av

socialavgifter från

arbetsgivare,

 5. lagen (1991:586)

om särskild inkomstskatt

för utomlands bosatta,

 6. lagen (1991:591)

om särskild inkomstskatt

för utomlands bosatta

artister m.fl.,

 7.

mervärdesskattelagen

(1994:200) med undantag

av 10 kap. 6 och 7 §§.

 8. tullagen

(1994:1550) och lagen

(1994:1551) om

tullfrihet m.m.

 Vad som sagts i första

stycket 3 gäller inte

utbetalning enligt 9

kap. 1 § lagen

(1994:1776) om skatt på

energi och 13 § lagen

(1978:69) om för-

säljningsskatt på

motorfordon.

 Avräkning skall också göras vid återbetalning av belopp som tagits ut som

förrättningskostnad vid indrivning av en sådan fordran som avses i 2 § första

meningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre föreskrifter gäller

forfarande i fråga om avräkning vid återbetalning eller annan utbetalning av

skatter och avgifter enligt

 1. lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) om

socialavgifter,

 2. tullagen (1973:670),

 3. tullförordningen (1973:979),

 4. lagen (1973:981), om tullfrihet m.m.,

 5. lagen (1974:992) om nedsättning av allmän energiskatt och koldioxidskatt,

 6. lagen (1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa

uppdragsersättningar,

 7. tullagen (1987:1065),

 8. lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. och

 9. lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel.

1 Senaste lydelse 1994:1780.

 45

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 25 februari 1993 bemyndigade den dåvarande regeringen det

statsråd som hade till uppgift att föredra ärenden om skatter att tillkalla en

särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av skatte-brottslagen m.m. Som

särskild utredare förordnades justitierådet Johan Munck. Utredningen antog

namnet 1993 års skattebrottsutredning och avlämnade i mars 1995 delbetänkandet

Översyn av skattebrottslagen (SOU 1995:10). Utredningens sammanfattning av

betänkandet finns i bilaga 1. Utredningens förslag till ändring i

skattebrottslagen finns i bilaga 2.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning av de remissinstanser som

yttrat sig finns i bilaga 3. En remissammanställning över remissyttrandena har

upprättats och finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi95/1664).

Regeringen tar nu upp de förslag som utredningen lagt fram i betänkandet.

 Vi tar i detta ärende också upp de förslag som redovisats i en inom

Finansdepartementet upprättad promemoria Ny lagteknisk utformning av de

paragrafer som anger tillämpningsområdet för lagen (1971:1072) om

förmånsberättigade skattefordringar m.m., lagen (1978:880) om betalningssäkring

för skatter, tullar och avgifter samt lagen (1985:146) om avräkning vid

återbetalning av skatter och avgifter (dnr Fi95/2388). Promemorian har

remissbehandlats. Generaltullstyrelsen, Riksskatteverket, Kammarrätten i

Stockholm, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Sveriges Advokatsamfund och

Sveriges Industriförbund har yttrat sig. En remissammanställning finns i

ärendet.

 Regeringen tar slutligen upp en hemställan från Riksskatteverket om ändring i

utsökningsbalken (dnr Fi95/7094). Hemställan har remissbehandlats. Svea Hovrätt,

Kammarrätten i Stockholm, Uppsala tingsrätt, Länsrätten i Göteborgs och Bohus

län, Kronofogdemyndigheten i Södermanlands län, Företagarnas Riksorganisation

och Sveriges Industriförbund har yttrat sig. En remissammanställning finns i

ärendet.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 februari 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

 Regeringen har i propositionens lagförslag i allt väsentligt följt Lagrådets

förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i författningskommentarerna till de

lagrum som Lagrådet lämnat synpunkter på. I förhållande till Lagrådsremissen har

också gjorts vissa ändringar av redaktionell karaktär.

 Lagrådet har förordat att straffbestämmelsen i 6 § lagen (1994:40) om

tillfällig kompensation för viss energiskatt skall behållas eftersom det är

tveksamt om skattebrottslagen kommer att täcka den aktuella kompensationen.

Regeringen menar att visserligen kan den aktuella straffbestämmelsen kvarstå

eftersom lagen, som Lagrådet påpekat, numera har begränsat intresse. Ansökan om

kompensation enligt lagen skulle nämligen göras före utgången av september 1995.

Lagändringarna i förevarande proposition föreslås träda i kraft först den 1 juli

1996 och äldre bestämmelser skall gälla för tid före ikraftträdandet. Enligt

regeringens uppfattning omfattas dock kompensation för skatt av skattebrott-

slagen. Vi återkommer till denna fråga i författningskommentaren till 2 §

skattebrottslagen (se avsnitt 10.2).

 Yttrande från Lagrådet har inte inhämtats beträffande förslagen till ändringar

i 68 § 6 mom. uppbördslagen (1953:272) och 7 kap. 2 § mervärdesskattelagen

(1994:200). Ändringarna är av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle

sakna betydelse.

 58

4 Skattebrotten

4.1 Gällande rätt

4.1.1 Skattebrottslagen

Historik

Skattestrafflagutredningen lade år 1969 i sitt betänkande Skattebrotten

(SOU 1969:42) fram förslag till en ny skattebrottslag som skulle ersätta

skattestrafflagen (1943:313) och förslag till ett helt nytt administrativt

sanktionssystem. Förslagen kom i propositionen 1971:10 att ligga till grund för

lagstiftning om administrativa sanktioner i form av skatte- och avgiftstillägg

och en ny skattebrottslag.

 Den ännu gällande skattebrottslagen trädde i kraft den 1 januari 1972. I lagen

har inte företagits några ändringar av mera avgörande betydelse sedan lagen

infördes. Visserligen har lagen ändrats i stort sett varje år men detta beror på

den konstruktion som valts för att reglera dess till-lämpningsområde.

 Förutom de ändringar som varit en följd av att nya skattelagar tillkommit och

andra upphört, har reglerna om handläggning av skattebrottmål och om

preskription av sådana mål varit föremål för lagstiftningsåtgärder (prop.

1982/83:134 och 1984/85:47). Vidare har en särskild straff-skala för grova fall

av försvårande av skattekontroll införts år 1982 i samband med att reglerna om

bokföringsbrott ändrades (prop. 1981/82:85). Slutligen har ändringar i

skattebrottslagen företagits i samband med att systemet med förenklad

självdeklaration infördes vid 1987 års taxering. Samtidigt ändrades 120 §

taxeringslagen (1956:623) så att fängelse högst sex månader infördes i

straffskalan (prop. 1984/85:180).

Skattebedrägeri

Skattebedrägeribrottet förekommer i tre olika varianter; aktivt brott, passivt

brott och skattebedrägeri vid förenklad självdeklaration.

 För s.k. aktivt skattebedrägeri döms enligt 2 § första stycket skattebrott-

slagen den som till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift

uppsåtligen avger handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder att

skatt eller avgift inte påförs eller påförs med för lågt belopp eller

tillgodoräknas med för högt belopp. Straffet är fängelse i högst två år.

 Det är inte någon förutsättning för ansvar att den oriktiga uppgiften avser

egen skatt eller avges av den skattskyldige själv. Också den som lämnar en

oriktig uppgift till ledning för fastställande av annans skatt kan dömas för

skattebedrägeri.

 Något krav på att den avgivna handlingen skall ha viss form eller att den är

undertecknad uppställs inte. En förutsättning är dock att handlingen i något

avseende har betydelse för myndighetens beslut i fråga om skatt eller avgift.

Själva beslutet skall avse att bestämma underlaget för skatte- eller

avgiftsuttaget, eller att fastställa om en skatt eller avgift över huvud taget

skall betalas och i så fall med vilket belopp.

 Straffbuden i skattebrottslagen är s.k. blankettstraffbud. Vad som skall

förstås med en "oriktig uppgift" kan inte utläsas direkt i lagen utan måste

bedömas utifrån de materiella bestämmelserna i skatte- och av-

giftsförfattningarna. Ett förtigande av en omständighet kan i vissa fall vara

att jämställa med ett oriktigt uppgiftslämnande. Däremot behöver ett i och för

sig ohållbart yrkande inte vara att bedöma som en oriktig uppgift om grunderna

redovisas öppet. Inte heller felsummeringar och felöverföringar i

deklarationsblanketter är alltid att bedöma som oriktiga uppgifter.

 Skattebedrägeribrottet är konstruerat som ett effektbrott och det aktiva

brottet fullbordas i och med att skattemyndigheten fattat ett felaktigt beslut

till nackdel för det allmänna. Med beslut skall därvid enligt lagmotiven förstås

själva debiterings- eller krediteringsbeslutet och alltså inte det materiella

avgörandet av skattefrågan.

 För att ansvar skall kunna inträda vid lämnande av oriktig uppgift krävs att

uppgiftslämnaren haft till uppsåt att skatt skall undandras. S.k. eventuellt

uppsåt är tillräckligt för ansvar. Detta innebär att det t.ex. inte är

nödvändigt att uppgiftslämnaren med säkerhet vet att uppgiften är oriktig. Det

räcker att han inser att detta är möjligt och att full visshet om uppgiftens

oriktighet inte skulle ha avhållit honom från att lämna den.

 Den andra formen av skattebedrägeri, s.k. passivt skattebedrägeri, regleras i

2 § andra stycket. För skattebedrägeri döms således även den som med avsikt att

skatt eller avgift inte skall påföras eller skall påföras med för lågt belopp

underlåter att avge deklaration eller därmed jämförlig handling och därigenom

föranleder att han eller den han företräder inte påförs skatt eller avgift eller

påförs skatt eller avgift med för lågt belopp.

 Gränsdragningen mellan det aktiva och passiva brottet är inte helt skarp. Även

om en deklaration är så bristfällig att skattemyndigheten får tillgripa

skönstaxering är ansvar för aktivt skattebedrägeri inte uteslutet. Om däremot en

deklaration genomgående innehåller orimliga uppgifter eller helt saknar

uppgifter om inkomster och avdrag kan det förmodligen inte komma i fråga att

anse handlingen relevant; ansvar för passivt skattebedrägeri ligger närmare till

hands i dessa fall.

 I likhet med vad som gäller det aktiva brottet skall underlåtenheten vid

passivt skattebedrägeri vara avsedd att ha direkt betydelse för beräkning av

skatt eller avgift. Utanför det straffbara faller därför bl.a. underlåtenhet att

registrera sig som skattskyldig till t.ex. mervärdesskatt.

 Till skillnad från det aktiva skattebedrägeriet fordras för ansvar för passivt

skattebedrägeri att den skattskyldige underlåtit att deklarera med avsikt att

undandra skatt, s.k. direkt uppsåt. Den som av tidsbrist, oföretagsamhet e.d.

försummat att deklarera kan således inte göra sig skyldig till skattebedrägeri.

 Det passiva skattebedrägeriet är fullbordat när underlåtenheten föranlett

beskattningsmyndigheten att fatta ett felaktigt skattebeslut till nackdel för

det allmänna. Om den skattskyldige genom skönstaxering eller skönsbeskattning

påförs rätt skatt eller för hög skatt föreligger således inte något

skattebedrägeri. Om något skattebeslut inte fattas till följd av att den

skattskyldige är ett okänt skattesubjekt för myndigheten anses brottet

fullbordat vid den tidpunkt beskattningsmyndigheten skulle ha fattat ett beslut

om deklarationsskyldigheten hade fullgjorts i behörig ordning. När detta skulle

ha skett är naturligtvis svårt att avgöra då det gäller slutlig inkomst- och

förmögenhetsskatt eftersom beslut i dessa fall fattas löpande under

taxeringsperioden. I praxis har fullbordanstidpunkten ansetts vara den 15

december taxeringsåret eftersom den skattskyldige senast vid detta datum skall

ha tillställts skattsedel på slutlig skatt. Vad gäller mervärdesskatt,

punktskatter och arbetsgivaravgifter är förfarandereglerna utformade så att

brottet anses fullbordat när deklarationen skulle ha kommit in till

beskattningsmyndigheten.

 Den tredje formen av skattebedrägeri tillkom år 1987 i samband med att det

förenklade deklarationsförfarandet infördes. En skattskyldig som uppfyllde

förutsättningarna för att ingå i det förenklade deklarationssystemet behövde

inte uppge sådana inkomster för vilka kontrolluppgift skall lämnas. Genom att

underteckna den förenklade deklarationsblanketten försäkrade i stället den

skattskyldige att de kontrolluppgifter han erhållit var riktiga. För att

förhindra att ansvar för skattebedrägeri skulle vara uteslutet om arbetsgivaren

i samråd med den skattskyldige lämnade en riktig kontrolluppgift till den

skattskyldige men en felaktig sådan till beskattningsmyndigheten infördes

straffbestämmelsen i 2 § tredje stycket skattebrottslagen.

Skatteförseelse

Om ett skattebedrägeri är att anse som ringa döms enligt 3 § skattebrottslagen

för skatteförseelse. Förutom i straffhänseende har brottsrubriceringen betydelse

för frågan om åtal och för ansvar vid försök till brott. Enligt 13 §

skattebrottslagen får åtal för skatteförseelse nämligen inte väckas med mindre

det är påkallat av särskilda skäl, och enligt 6 § skattebrottslagen är försök

till skatteförseelse straffritt.

 Vid bedömningen om ett skattebedrägeri är att anse som ringa skall samtliga

objektiva omständigheter beaktas. Av avgörande betydelse är naturligtvis

storleken av den undandragna skatten. I praxis har denna gräns satts vid ungefär

3/4 basbelopp. Även om beloppet inte är obetydligt kan emellertid, enligt

uttalanden i förarbetena, gärningen vara att hänföra till ringa brott om en

oriktighet varit så iögonenfallande att beskattningsmyndigheten vid en med

normal omsorg företagen granskning borde ha uppmärksammat felaktigheten och

således inte föranletts att fatta ett oriktigt skattebeslut (prop. 1971:10 s.

250).

Grovt skattebedrägeri

Grovt skattebedrägeri bestraffas enligt 4 § skattebrottslagen med fängelse,

lägst sex månader och högst sex år. Liksom när det gäller skatteförseelse skall

samtliga objektiva omständigheter beaktas vid bedömningen om ett skattebedrägeri

är att anse som grovt. I lagtexten nämns som exempel på sådana omständigheter

att brottet rört mycket betydande belopp eller eljest varit av synnerligen

farlig art.

 Det belopp som anges som kvalifikationsgrund avser undandragen skatt eller

avgift. Någon fixerad beloppsgräns kan av förklarliga skäl inte heller för dessa

fall uppställas. Den omständigheten att det i lagtexten talas om "mycket

betydande" belopp antyder emellertid att gränsen ligger betydligt högre än vad

som gäller för bl.a. grovt förmögenhetsbrott enligt brottsbalken. I praxis har

undandragna skattebelopp upp emot tio basbelopp bedömts som icke grovt brott.

 Den andra kvalifikationsgrunden, att gärningen varit av "synnerligen farlig

art", syftar i första hand på gärningsmannens tillvägagångssätt. Om falsk

handling eller vilseledande bokföring använts är detta omständigheter som i

praxis ansetts medföra att brottet bör bedömas som grovt. I praxis har även den

omständigheten att brottsligheten utövats systematiskt eller i större omfattning

föranlett att brottet betraktats som grovt även om det skatte- eller

avgiftsbelopp som vid varje tillfälle undandragits i och för sig inte varit så

betydande.

Vårdslös skatteuppgift

För vårdslös skatteuppgift döms enligt 5 § skattebrottslagen den som till

ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift av grov oaktsamhet

avger handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för att skatt

eller avgift påförs med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för högt

belopp, allt under förutsättning att gärningen rör betydande belopp. Brottet

utgör således den culpösa motsvarigheten till aktivt skattebedrägeri och försök

därtill. Straffet är böter eller fängelse i högst två år.

 Till skillnad från skattebedrägeriet är vårdslöshetsbrottet konstruerat som

ett farebrott. För fullbordat brott är sålunda tillräckligt att det förelegat en

fara för att det resultat som utgör rekvisit vid aktivt skattebedrägeri skall

inträffa eller annorlunda uttryckt, att myndigheten med ledning av den oriktiga

uppgiften fattar ett felaktigt skattebeslut till nackdel för det allmänna.

 I den proposition som låg till grund för skattebrottslagen formulerade

departementschefen kravet på fara så, att åklagaren måste göra sannolikt att

förhållandena i det aktuella fallet varit sådana att det förelegat en

beaktansvärd risk för att skatt eller avgift skulle ha påförts för lågt eller

tillgodoräknats för högt (prop. 1971:10 s. 255). För ansvar angavs vara

tillräckligt att felet sannolikt inte skulle upptäckas vid en rutinmässig

granskning.

 För att ansvar för vårdslös skatteuppgift skall inträda fordras dessutom att

gärningen avsett betydande belopp. Vid skattebrottslagens tillkomst uttalade

departementschefen att belopp upp till 2 000 kr i varje fall inte bör leda till

åtal utan skattetillägg får för dessa fall anses vara en till-räcklig sanktion.

I NJA 1984 s. 520 hade Högsta domstolen bl.a. att ta ställning till frågan om

rekvisitet betydande belopp var uppfyllt och fastslog rådande praxis, att

gränsen i allmänhet torde kunna sättas vid ungefär ett basbelopp.

 59

Oredlig uppbördsredovisning

Enligt 7 § skattebrottslagen döms den för oredlig uppbördsredovisning som

uppsåtligen underlåter att till uppbördsmyndighet avge föreskriven handling

avseende redovisning av skatt eller avgift, som innehållits för annan, eller

avger sådan handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för att

innehållen skatt eller avgift med orätt belopp påföres den uppgiftsskyldige

eller tillgodoräknas annan. Straffet är fängelse i högst ett år.

 En arbetsgivare som betalar ut ersättning i form av t.ex. lön är skyldig att

göra avdrag för mottagarens preliminära skatt. Han är vidare skyldig att lämna

redovisning till skattemyndigheten om den sålunda innehållna skatten och att

betala in denna till uppbördsmyndigheten. Bestämmelser om detta finns i

uppbördslagen (1953:272) och i lagen (1958:295) om sjömansskatt. Överträdelse av

bestämmelsen om redovisningsskyldighet kriminaliseras i skattebrottslagen medan

försummelse av skyldigheten att innehålla och betala in skatt sanktioneras i

uppbördslagen och sjömansskattelagen.

 Uppbördsredovisningsbrotten har en aktiv och en passiv form. Gemensamt för de

båda formerna är att gärningarna skall föranleda fara för den angivna effekten.

I detta avseende skiljer sig uppbördsbrotten från de uppsåtliga skattebrotten.

Faran skall vara konkret i likhet med vad som gäller beträffande vårdslös

skatteuppgift. I subjektivt hänseende är eventuellt uppsåt tillräckligt. Det

fordras således inte, som för passivt skattebedrägeri, att den uppgiftsskyldige

haft en avsikt att undandra skatt.

Bristande uppbördsredovisning

Är uppbördsredovisningsbrottet ringa döms enligt 8 § skattebrottslagen för

bristande uppbördsredovisning till böter.

 Till den lindrigare formen hänförs i första hand gärningar som rör mindre

skatte- eller avgiftsbelopp. Särskilt gäller detta om brottet omfattar en

enstaka uppbördstermin eller några få arbetstagares skattemedel.

 Liksom beträffande skatteförseelse gäller enligt 13 § skattebrottslagen att

åtal för bristande uppbördsredovisning får ske endast om det är påkallat av

särskilda skäl.

 Gränsen för när åtal väcks torde i praxis ligga någonstans omkring ett

basbelopp. Om det är fråga om upprepad brottslighet eller någon annan

försvårande omständighet föreligger kan gränsen för ringa brott troligen sättas

lägre.

Vårdslös uppbördsredovisning

Om ett uppbördsredovisningsbrott begås av grov oaktsamhet döms enligt 9 §

skattebrottslagen för vårdslös uppbördsredovisning till böter eller fängelse i

högst sex månader. De objektiva brottsförutsättningarna överensstämmer helt med

dem som gäller för det uppsåtliga brottet enligt 7 §.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar för vårdslös uppbördsredovisning.

Vid bedömningen om en gärning är att anse som ringa skall samma överväganden

göras som vid avgörandet om ett uppsåtligt brott är att bedöma som bristande

uppbördsredovisning. I praxis torde gränsen för när åtal väcks emellertid ligga

något högre, omkring två basbelopp.

Försvårande av skattekontroll

För försvårande av skattekontroll döms enligt 10 § första stycket skat-

tebrottslagen den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter

bokföringsskyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevara räkenskaper som

föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga, och därigenom allvarligt försvårar

myndighets kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift.

Straffet är böter eller fängelse i högst två år eller om brottet är grovt,

fängelse i lägst sex månader och högst fyra år.

 Ansvar för försvårande av skattekontroll skall enligt 10 § andra stycket

skattebrottslagen inte ådömas om gärningen är att bedöma som ringa.

 Enligt 10 § tredje stycket skattebrottslagen är brottet subsidiärt till bl.a.

bokföringsbrott i 11 kap. 5 § brottsbalken.

 Bestämmelsen omfattar bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1976:125)

och därtill anknutna särskilda regler om bokföringsskyldighet i aktiebolagslagen

(1975:1385) och lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar samt fr.o.m. år 1996

även stiftelselagen (1994:1220) och lagen (1967:331) om tryggande av

pensionsutfästelse. Vidare omfattas den skyldighet att föra och bevara

räkenskaper som föreskrivs i bl.a. jordbruksbokföringslagen (1979:141),

uppbördslagen, sjömansskattelagen och vissa punktskatteförfattningar.

 Bestämmelsen är som nämnts subsidiär i förhållande till brottsbalken. Med

uttrycket om ansvar kan ådömas enligt brottsbalken förstås att en gärning som

är straffbar enligt såväl brottsbalken som 10 § skattebrottslagen kan beivras

enligt sistnämnda stadgande om ansvar enligt brottsbalken i det konkreta fallet

är uteslutet, t.ex. genom åtalspreskription.

 Ansvar för försvårande av skattekontroll förutsätter att gärningen begåtts

uppsåtligen eller i vart fall av grov oaktsamhet.

 För att ansvar för grovt brott skall bli aktuellt bör fordras, att det rört

sig om en systematisk och uppsåtlig brottslighet som har avsett särskilt höga

belopp.

 Ringa fall av försvårande av skattekontroll torde enligt motivuttalandena

föreligga om gärningsmannen visserligen åsidosatt skyldigheten att föra eller

bevara räkenskaper på sådant sätt att myndighetens kontrollarbete allvarligt

försvårats eller kanske rent av omöjliggjorts men där omständigheterna talar för

att det kan röra sig endast om mer obetydliga skatte- eller avgiftsbelopp.

Osjälvständiga brottsformer

Försök till skattebedrägeri och grovt skattebedrägeri är straffbelagt enligt 6 §

skattebrottslagen.

 Uttryckliga regler om straff för medverkan till brott saknas i skattebrott-

slagen. Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1994 har emellertid

lagfästs att medverkansreglerna i 23 kap. brottsbalken skall gälla även utanför

balken straffbelagda gärningar för vilka fängelse är stadgat. Medverkan till

skattebrott bestraffades emellertid i praxis även innan de nu nämnda ändringarna

i brottsbalken infördes. Medverkan till annat skattebrott än skatteförseelse och

bristande uppbördsredovisning är således numera straffbart enligt reglerna i 23

kap. 4 och 5 §§ brottsbalken.

Frivillig rättelse

En bestämmelse om frivillig rättelse finns i 12 § skattebrottslagen. Sålunda

skall den som frivilligt vidtar åtgärd som leder till att skatt eller avgift kan

påföras eller tillgodoräknas med rätt belopp gå fri från ansvar.

Preskription och handläggning av skattemål

Bestämmelser om s.k. åtalspreskription finns i 35 kap. 1 § brottsbalken. Om en

misstänkt inte häktats eller delgivits åtal för ett brott inom viss tid, som

varierar beroende av brottets svårhetsgrad, får påföljd inte ådömas. Även om de

angivna förutsättningarna är uppfyllda får enligt 35 kap. 6 § brottsbalken

påföljd inte ådömas om viss längre tid förflutit, s.k. påföljdspreskription

eller absolut preskription.

 I 14 § första stycket skattebrottslagen har emellertid undantag gjorts från

brottsbalkens regler om åtalspreskription. Enligt bestämmelsen är i inget fall

preskriptionstiden för skattebrott kortare än fem år. Detta gäller således även

bötesbrotten skatteförseelse och bristande uppbördsredovisning.

 Genom en ändring år 1985 i 14 § andra stycket skattebrottslagen kan

preskription av skattebrott numera förhindras genom att den misstänkte delges

brottsmisstanke. Det är således inte längre någon förutsättning att den

misstänkte häktas eller delges stämning för brottet för att åtalspreskriptionen

skall brytas.

 För att ytterligare begränsa den misstänktes möjligheter att genom t.ex.

förhalning av skatteprocessen och förundersökningen uppnå preskription av

brottet, infördes år 1985 genom 14 a § skattebrottslagen en möjlighet att få

preskriptionstiden för skattebedrägeri och grovt skattebedrägeri eller försök

därtill förlängd med upp till fem år. Avsikten med bestämmelsen är att

möjliggöra delgivning av brottsmisstanke eller åtal, så att preskriptionstiden i

stället ytterst begränsas genom reglerna i 35 kap. 6 § brottsbalken. En

förutsättning är att delgivningsförsök avseende stämning eller brottsmisstanke

misslyckats. Vidare fordras att någon av förutsättningarna i 14 a § första

stycket 1-3 föreligger. Beslut om förlängning av preskriptionstiden beslutas av

tingsrätten efter ansökan av åklagaren. Ansökan skall göras före utgången av den

tid som begärs förlängd.

4.1.2 Straffbestämmelser i vissa andra författningar

Straffbestämmelser i uppbördslagen

I 1 § uppbördslagen (1953:272) uppräknas de skatter och avgifter som ingår i

uppbördssystemet. Samlingsbeteckningen i uppbördslagen för dessa skatter och

avgifter är skatt. Begreppet skatt är här endast en lagteknisk term och

motsvarar inte det finansrättsliga begreppet skatt.

 Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift till

myndighet om förhållande, som har betydelse för hans skyldighet att betala skatt

skall dömas till böter. Likaså skall den dömas som lämnar sådana uppgifter för

en juridisk person som han företräder. Samma påföljd följer för den som

underlåter att lämna föreskriven uppgift av sådant slag. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar (79 § uppbördslagen). Bestämmelsen är subsidiär till

skattebrottslagen på så sätt att den inte är tillämplig om gärningen är belagd

med straff i skattebrottslagen. Skattebrottslagen bestraffar endast oriktiga

uppgifter som lämnas skriftligen eller på motsvarande sätt. Muntligen lämnade

oriktiga uppgifter kan däremot bestraffas enligt 79 § uppbördslagen.

 Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter till

arbetsgivaren för egen del eller som företrädare för juridisk person om innehav

av F-skattesedel eller något annat förhållande som har betydelse för skyldighet

att betala skatt, skall dömas till böter eller fängelse i högst sex månader (79

a § uppbördslagen). Enbart böter har inte ansetts vara en tillräcklig påföljd i

dessa fall (prop. 1991/92:112 s. 184-185). Även i detta fall kan gärningen begås

både genom muntliga och skriftliga uppgifter. Bestämmelsen i 79 a §

uppbördslagen är subsidiär till både skattebrottslagen och brottsbalken. En

skillnad föreligger dock i förhållande till den subsidiaritetsregel som finns i

79 § uppbördslagen. Enligt 79 a § kan bestämmelsen tillämpas så snart ansvar

inte kan utdömas enligt skattebrottslagen eller brottsbalken, således oberoende

av om gärningen är straffbelagd enligt de lagarna. Har t.ex. preskription

inträtt för överträdelse av skattebrottslagen eller brottsbalken kan

uppbördslagens 79 a § tillämpas. Här har använts samma lagstiftningsteknik som i

10 § skattebrottslagen. Där föreskrivs det att ansvar för försvårande av

skattekontroll inte inträder, om ansvar för gärningen kan ådömas enligt

brottsbalken. Inte heller enligt 79 a § skall ansvar ådömas vid ringa fall.

 En arbetsgivare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter

skyldighet att verkställa skatteavdrag skall dömas till böter. I ringa fall

skall inte dömas till ansvar (80 § uppbördslagen). Om han uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att inbetala den skatt som innehållits

för annan skall han dömas till böter. Rör gärningen betydande belopp eller

föreligger annan försvårande omständighet skall arbetsgivaren dömas till

fängelse i högst ett år. I ringa fall skall inte dömas till ansvar (81 §

uppbördslagen). Preskriptionstiden för brott enligt 81 § har förlängts till att

omfatta fem år från brottets begående om den misstänkte inom denna tid häktats,

erhållit del av åtal för brottet eller delgetts underrättelse om att han är

skäligen misstänkt för brottet.

Straffbestämmelser i mervärdesskattelagen

En utländsk företagare har efter ansökan rätt att i vissa fall få återbetalning

av ingående mervärdesskatt. Den som vill erhålla återbetalning skall göra

ansökan på blankett enligt fastställt formulär och bifoga faktura och andra

erforderliga handlingar. Uppgifterna i ansökan skall lämnas på heder och

samvete.

 Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar en oriktig uppgift som är

ägnad att leda till att ingående skatt återbetalas med ett för högt belopp skall

enligt 19 kap. 10 § mervärdesskattelagen (1994:200) dömas till böter eller

fängelse i högst sex månader, om inte gärningen är belagd med strängare straff i

brottsbalken. Detta straffstadgande motsvarar tidigare gällande 17 § lagen

(1991:119) om återbetalning av mervärdeskatt till utländska företagare, vilken

lag upphört att gälla i och med att den nya mervärdesskattelagen trätt i kraft.

I specialmotiveringen till sistnämnda paragraf anförde föredragande statsrådet

att ansvar enligt skattebrottslagen inte kunde komma i fråga i de fall som

paragrafen tog sikte på (prop. 1990/91:72 s. 17). Anledningen är att den som

ansöker om återbetalning inte gör det i egenskap av skattskyldig. Det är,

lagtekniskt sett, i stället fråga om en ansökan att i egenskap av icke

skattskyldig få kompensation för mervärdesskattekostnader. Den nu gällande

straffbestämmelsen, som inte kommenterats särskilt, måste antas vila på samma

synsätt.

 Genom konstruktionen med ett ansökningsförfarande för att få kompensation för

vad som motsvarar ingående mervärdesskatt blir bestämmelserna om bedrägeri och

grovt bedrägeri samt osann och vårdslös försäkran i brottsbalken tillämpliga.

 Även nystartade verksamheter, näringsidkare, exportörer m.fl. har i vissa fall

rätt till återbetalning av ingående mervärdesskatt även när omsättningen för

dessa inte är skattepliktig (10 kap. 9 och 11 - 13 §§ mervärdesskattelagen).

Begäran om återbetalning skall ske genom avgivande av deklaration av ingående

skatt, dvs. i samma form som den som har en verksamhet som medför

skattskyldighet (19 kap. 12 § första stycket mervärdesskattelagen).

 Genom 15 kap. 1 § mervärdesskattelagen har skattemyndighetens beslut i fråga

om återbetalning av ingående skatt enligt 10 kap. 9 - 13 §§ jämställts med ett

beskattningsbeslut. Konsekvensen av detta är att skattebrottslagen har ansetts

direkt tillämplig. Detta framgår numera av 19 kap. 12 § andra stycket. Tillägget

tillkom i förtydligande syfte på initiativ av skatteutskottet (bet.

1993/94:SkU30 s. 19 - 20).

Brott mot bestämmelserna om självdeklaration och kontrolluppgifter

I lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrollavgifter regleras bl.a.

skyldigheten att lämna självdeklaration vilken skall tjäna som underlag för

taxering. Deklaration kan avges som särskild självdeklaration eller förenklad

självdeklaration. I båda fallen skall deklaration avges på heder och samvete och

på blankett enligt fastställt formulär. Utöver de uppgifter som krävs enligt

formuläret bör var och en lämna de ytterligare upplysningar som kan vara av

betydelse för den egna taxeringen. I lagen regleras vidare

skyldigheten att lämna kontrolluppgifter och andra uppgifter samt hur dessa

skall utformas. Kontrolluppgifterna har till syfte att vara till ledning för

taxering av andra än uppgiftslämnaren själv och för registrering av preliminär

skatt som har innehållits genom skatteavdrag.

 I 4 kap. 7 - 10 §§ lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter

straffbeläggs underlåtenhet att fullgöra vissa av de skyldigheter som stadgas i

lagen.

 Den som till arbetsgivare eller någon annan som är skyldig att avge

kontrolluppgift rörande honom, uppsåtligen lämnar oriktig uppgift om förhållande

som har betydelse för skyldighetens fullgörande, skall dömas till böter.

Detsamma gäller i fråga om underlag för kontrolluppgift avseende vissa

betalningar till eller från utlandet. I ringa fall skall inte dömas till ansvar

(4 kap. 7 §). Om någon underlåter att fullgöra sina skyldigheter när det gäller

att lämna kontrolluppgift som skall lämnas utan föreläggande av skattemyndighet

skall han, om det sker uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, dömas till böter

eller fängelse i högst sex månader. Är underlåtenheten ringa skall inte dömas

till ansvar. Ansvar inträder inte om gärningen är belagd med straff i

skattebrottslagen (4 kap. 8 §). Vidare är det belagt med straff i form av

penningböter att underlåta att fullgöra skyldighet att lämna kontrolluppgifter

och vissa motsvarande uppgifter beträffande bl.a. räntor, utdelningar och

överlåtelser av bostadsrättslägenheter. Detsamma gäller underlåtenhet att lämna

sådan kontrolluppgift som i vissa fall skall avges för beskattning utomlands

(4 kap. 9 §). Ansvar enligt denna bestämmelse skall inte ådömas vid ringa fall

och inte heller om gärningen är belagd med straff i skattebrottslagen. Det är

slutligen enligt 4 kap. 10 § belagt med bötesstraff att inte inom föreskriven

tid anmäla när utländsk skatt, som blivit avräknad från svensk skatt, har

nedsatts.

Brott mot bestämmelserna i lagen om sjömansskatt

Sjömansskatt och, fr.o.m. den 1 januari 1995, allmänna egenavgifter skall

erläggas av sjöman dels för inkomst ombord på svenskt handelsfartyg med en

bruttodräktighet av minst 100 som huvudsakligen används i närfart eller

fjärrfart, dels för dagpenning från erkänd arbetslöshetskassa inom

sjöfartsnäringen om personen någon gång inom tolv månader dessförinnan haft att

erlägga sjömansskatt. Sjömansskatten är en definitiv källskatt som uttas i

stället för kommunalskatt och statlig inkomstskatt. Den som uppburit inkomst för

vilken det utgått sjömansskatt skall inte deklarera inkomsten och skall därmed

inte heller taxeras för denna.Sedan den 1 januari 1995 utgår allmänna egenav-

gifter även för sjömän. Om inget annat särskilt anges gäller vad som nedan sägs

om sjömansskatt även beträffande sådana avgifter.

 Ärenden angående sjömansskatt handläggs av Skattemyndigheten i Göteborgs- och

Bohus län eller av sjömansskattenämnden inom Riksskatteverket. Redare är skyldig

att göra avdrag för sjömansskatten och att per tvåmånadersperioder till

skattemyndigheten inbetala och redovisa under perioden innehållen sjömansskatt.

Skattebrottslagen är i sin nuvarande lydelse tillämplig på skatt enligt lagen

(1958:295) om sjömansskatt. I 26 § lagen om sjömansskatt föreskrivs det därtill

att sjöman som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till myndighet eller redare

lämnar oriktig uppgift om förhållande, som har betydelse för hans skyldighet att

erlägga sjömansskatt, eller underlåter att lämna sådan föreskriven uppgift,

skall dömas till böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Ansvar skall

inte inträda om gärningen är belagd med straff i skattebrottslagen. Lagen om

sjömansskatt går därmed längre än skattebrottslagen. Enligt lagen om

sjömansskatt kan den sjöman straffas med böter som skriftligen eller muntligen

lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven uppgift, oavsett

om det leder till att skatt undandras eller ej. Bestämmelsen motsvarar närmast

79 och 79 a § uppbördslagen (1953:272).

 Redare för handelsfartyg där sjöman skall erlägga sjömansskatt, skall varje år

före den 1 oktober till skattemyndigheten lämna ett antal uppgifter enligt

fastställt formulär. Den redare som avseende dessa uppgifter uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet lämnar oriktigt meddelande, som kan medföra för låg

beskattning av sjöman, skall dömas till böter. I ringa fall skall inte dömas

till ansvar. Ansvar skall inte inträda om gärningen är belagd med straff i

skattebrottslagen .

 Uppbördslagen är inte tillämplig på skatt enligt lagen om sjömansskatt. Den

redare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att

verkställa avdrag för skatt döms i stället enligt 27 § lagen om sjömansskatt

till böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Om en redare utan skälig

anledning underlåter att verkställa föreskrivet avdrag blir han jämte sjömannen

ansvarig för skatten och avgiften.

 Redare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att

inbetala skatt som innehållits för annan döms, enligt 28 § lagen om

sjömansskatt, till böter eller, om gärningen rör betydande belopp eller annan

försvårande omständighet föreligger, till fängelse i högst ett år. I ringa fall

skall inte dömas till ansvar. Utan hinder av 35 kap. 1 § BrB får påföljd ådömas

om den som är misstänkt häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom fem

år från brottet. Bestämmelserna i 14 § andra stycket skattebrottslagen är

tillämpliga på dessa brott.

 Har företrädare för arbetsgivare som är juridisk person dragit av skatt men

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att inbetala detta belopp i rätt

tid och ordning, är företrädaren tillsammans med arbetsgivaren betalningsskyldig

för skatten och dröjsmålsavgift på denna. Betalningsskyldigheten kan jämkas

eller efterges om det föreligger särskilda skäl. Talan om betalningsansvar skall

enligt 17 § 1 mom. tredje stycket föras vid allmän domstol.

 Fullgör redare, utan skälig anledning, inte sin skyldighet att lämna uppgifter

till skattemyndigheten och innebär detta att skatteavdrag sker för sjöman med

för lågt belopp, blir redare och sjöman solidariskt ansvariga för underlåtet

avdrag.

Brott mot lagen om arvsskatt och gåvoskatt

Enligt lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt utgår skatt till staten för

egendom som förvärvas genom arv, testamente eller gåva. Skattskyldig är den som

förvärvar egendomen med vissa angivna undantag. Skatt tas ut för all egendom om

arvlåtare/testator eller gåvogivare vid dödsfallet eller gåvotillfället var

bosatt eller stadigvarande vistades i Sverige. Detsamma gäller om han var

antingen svensk medborgare eller gift med en svensk medborgare och hade flyttat

från Sverige mindre än tio år före det tillfälle som utlöser skatten. Därtill

tas skatt ut i Sverige för viss egendom med anknytning till landet.

Skattskyldigheten inträder huvudsakligen vid tidpunkten för dödsfallet eller

gåvans fullbordande. Efter avliden person skall upprättas en bouppteckning

innehållande bl.a. en förteckning över och värdering av den avlidnes tillgångar

och skulder. Bouppteckningen ligger sedan till grund för beskattningen av

testaments- och arvtagare. För beskattning av gåva skall deklaration avges av

den skattskyldige, dvs. mottagaren av gåvan. I vissa fall skall deklaration

lämnas även om arvfallen egendom.

 Bouppteckning skall inges till behörig tingsrätt medan gåvodeklaration skall

inges till behörig skattemyndighet. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet

underlåter att avge deklaration inom föreskriven tid skall dömas till böter om

inte gärningen är belagd med straff i skattebrottslagen. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar (66 § lagen om arvsskatt och gåvoskatt).

Brott mot kupongskattelagen

Kupongskatt skall enligt kupongskattelagen (1970:624) erläggas till staten för

utdelning på aktie i svenskt aktiebolag och andel i svensk värdepappersfond med

undantag för utdelning i form av samtliga aktier i ett annat svenskt aktiebolag

direkt eller indirekt ägt av det utdelande bolaget. Kupongskatt är en definitiv

källskatt och uttas med 30 procent av utdelningen. Skatt utgår huvudsakligen i

de fall utdelningen betalas till utdelningsberättigad som skatterättsligt inte

anses bosatt i Sverige och utgår i stället för inkomstskatt och

förmögenhetsskatt. Beskattningsmyndighet är Skattemyndigheten i Kopparbergs län.

 För avstämningsbolag skall Värdepapperscentralen VPC Aktiebolag (VPC),

förvaltare och förvaringsinstitut vid utbetalning av utdelning innehålla

kupongskatt om det inte framgår att den utdelningsberättigade inte är

skattskyldig. Skatten innehålls också när utdelning inte kan ske på grund av

bristande uppgifter om den utdelningsberättigade. Den som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet bryter mot detta skall dömas till böter. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar. Ansvar enligt kupongskattelagen inträder inte om gärningen är

belagd med straff i brottsbalken. De uppgifter som skall lämnas om den

utdelningsberättigade skall lämnas skriftligen till VPC, förvaltare och

förvaringsinstitut, dels i samband med begäran om införing i aktiebok eller

förteckning, dels vid begäran av VPC, förvaltare eller förvaringsinstitut, samt

vid ändrade förhållanden av betydelse för bedömningen av skattskyldigheten. Den

som uppsåtligen bryter mot detta stadgande skall, om åtgärden kan medföra för

låg kupongskatt för honom eller den han företräder, dömas till böter eller fäng-

else i högst två år. Rör brottet verkligt betydande belopp eller är det av

särskilt farlig art eller föreligger annan synnerligen försvårande omständighet,

skall personen dömas till fängelse i högst sex år. Sker överträdelsen av grov

oaktsamhet skall personen dömas till böter eller fängelse i högst sex månader.

Ringa fall skall inte föranleda ansvar vid grov

 60

oaktsamhet. Ansvar inträder inte heller för den som frivilligt rättar oriktig

uppgift eller fullgör underlåten uppgiftsskyldighet.

 VPC, förvaltare och förvaringsinstitut skall senast fyra månader efter

utdelningstillfället lämna skriftlig uppgift till den utdelningsberättigade om

det belopp som innehållits som kupongskatt. VPC, förvaltare och

förvaringsinsitut skall inom fyra månader efter utdelningstillfället lämna

beskattningsmyndigheten uppgifter om utbetald utdelning och innehållen

kupongskatt samt vad som ej kunnat utbetalas till utdelningsberättigad avseende

avstämningsbolag. Inom samma tid skall också innehållen kupongskatt inbetalas

till beskattningsmyndigheten, dock med undantag för skatt på utdelning som ej

kunnat betalas ut. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot detta

skall dömas till böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Är gärningen

belagd med straff i brottsbalken skall kupongskattelagen inte tillämpas.

 Vid utbetalning från aktiebolag som inte är avstämningsbolag (kupongbolag),

skall den som erhåller utdelningen på heder och samvete lämna uppgifter enligt

fastställt formulär till den som betalar ut utdelningen, för att

skattskyldigheten skall kunna bedömas (14 § kupongskattelagen och 3 kap. 28 §

LSK). Framgår det inte uppenbarligen att den utdelningsberättigade inte är

skattskyldig för utdelningen, skall kupongskatt innehållas. Den som betalar ut

utdelningen skall skriftligen meddela uppgiftslämnaren att kupongskatt

innehållits. Den som uppsåtligen bryter häremot skall, om åtgärden kan medföra

för låg kupongskatt för honom eller den han företräder, dömas till böter eller

fängelse i högst två år. Rör brottet verkligt betydande belopp eller är det av

särskilt farlig art eller om annan synnerligen försvårande omständighet förelig-

ger, är straffet fängelse i högst sex år. Begås gärningen av grov oaktsamhet kan

straff ådömas med böter eller fängelse i högst sex månader. Den som frivilligt

rättar oriktig uppgift eller fullgör underlåten uppgiftsskyldighet skall inte

dömas till ansvar. Detsamma gäller om en grovt oaktsam gärning är att bedöma som

ringa. Inom fyra månader efter utdelningstillfället, dock senast den 15 januari

följande år, skall kupongbolag till beskattningsmyndigheten lämna de blanketter

med uppgifter om utdelning som kommit in samt inbetala kupongskatt. Den som upp-

såtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot detta skall dömas till böter. I

ringa fall döms inte till ansvar. Faller gärningen under straffbestämmelser i

brottsbalken skall dessa tillämpas i stället för kupongskattelagen.

 Blanketter avseende utdelning från kupongbolag skall ordnas på visst sätt.

Alla aktiebolag skall inom en månad efter utdelningstillfället sända bestyrkt

avskrift av utdelningsbeslutet till registreringsmyndigheten som sänder det

vidare till beskattningmyndigheten. Registreringsmyndigheten skall erinra om

denna skyldighet om den inte har uppfyllts och anmäla till

beskattningsmyndigheten om beslutet inte inkommer. Lämnas utdelning i annan form

än i svensk valuta och föreligger skyldighet att inbetala kupongskatt, skall

beskattningsmyndigheten senast en vecka efter beslutet om utdelning skriftligen

underrättas om tillgångarnas värde vid utdelningstillfället. Den som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet bryter mot dessa föreskrifter skall dömas till böter,

dock inte om gärningen är ringa eller om ansvar stadgas i brottsbalken.

Brott i samband med fastighetstaxering

Fastighetstaxeringsvärdet ligger till grund för olika skattebeslut, bl.a.

fastighetsskatt, förmögenhetsskatt, arvsskatt och gåvoskatt. Fastighet-

staxeringen regleras huvudsakligen i fastighetstaxeringslagen (1979:1152). Genom

en lagändring som trädde i kraft den 1 december 1993 infördes nya regler för

fastighetstaxeringsförfarandet (prop. 1993/94:1). Förfarandet har härigenom i

väsentliga hänseenden anpassats till det som gäller vid inkomsttaxeringen. I

syfte att åstadkomma ytterligare förenklingar har vidare från och med 1996 års

allmänna fastighetstaxering införts ett system med registerbaserad

fastighetstaxering (prop. 1994/95:53). I detta senare sammanhang antogs också

regler om ett omräkningsförfarande, som i huvudsak innebär att det värde som

åsatts en fastighet vid allmän eller särskild fastighetstaxering, det s.k.

basvärdet, årligen skall justeras med hänsyn till prisutvecklingen på fastig-

hetsmarknaden.

 Enkelt beskrivet innebär förfarandet att skattemyndigheten inhämtar uppgifter

för taxeringen från befintliga register. Om tillfredsställande underlag på detta

sätt kan erhållas tillställs fastighetsägaren senast den 15 oktober året före

taxeringsåret ett förslag till fastighetstaxering. Mot förslaget kan påpekanden

lämnas senast den 1 november samma år. Om en fastighetsägare erhåller ett

taxeringsförslag upphör därmed hans skyldighet enligt 18 kap. 1 §

fastighetstaxeringslagen att lämna allmän fastighetsdeklaration.

Fastighetsägaren är inte skyldig att godkänna de förtryckta uppgifter som

framgår av deklarationsförslaget och han är inte heller skyldig att rätta

eventuella felaktigheter i taxeringsförslaget som kan vara ägnade att leda till

en för låg taxering. Om fastighetsägaren inte tillställts något förslag senast

den 15 oktober, är han emellertid, med vissa undantag, skyldig att utan före-

läggande lämna deklaration. Efter föreläggande föreligger alltid

deklarationsplikt.

 Den som till ledning vid allmän fastighetstaxering uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet lämnar handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för

att taxeringen blir för låg döms enligt 18 kap. 41 § till böter eller fängelse i

högst sex månader. I ringa fall döms inte till ansvar. Straffbestämmelsen är

genom en hänvisning i 26 kap. 3 § till-lämplig även vid särskild

fastighetstaxering.

 Tidigare föreskrevs bötesstraff för underlåtenhet att lämna allmän fastighets-

deklaration. Genom de lagändringar som trädde i kraft den 1 december 1993

infördes emellertid en möjlighet att påföra fastighetsägare som försummat sin

deklarationsskyldighet en förseningsavgift. Straffbestämmelsen för

deklarationsförsummelse ansågs då vara obehövlig och upphävdes.

 Samtidigt som straffbestämmelsen för underlåtenhetsfallen upphävdes infördes

en formell möjlighet till skönstaxering vid fastighetstaxering.

 Straffbestämmelsen i fastighetstaxeringslagen har i praktiken inte kommit att

tillämpas. Det kan dessutom konstateras att straffbestämmelsen är avsedd för

allvarliga fall, vilka på detta område inte torde vara särskilt frekventa.

Brott mot fordonsskattelagen

För fordon som är skattepliktiga skall fordonsskatt erläggas till staten med

ett fast belopp för en bestämd tidsperiod, oberoende av i vilken utsträckning

fordonet brukas under denna period. För den tid ett fordon är avställt tas dock

inte någon fordonsskatt ut. Storleken av skatten varierar med fordonsslag,

skattevikt, drivmedel och fordonets konstruktion. Har buss eller lastbil som kan

drivas med dieselolja eller släpvagn som dras av ett sådant fordon använts

utomlands och har skatt eller avgift tagits ut där för trafik med eller innehav

av sådant fordon kan återbetalning ske av i Sverige erlagd fordonsskatt med

visst belopp. Den som vid ansökan om återbetalning uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter som är ägnade att leda till att skatten

betalas tillbaka med för högt belopp, skall dömas till böter eller fängelse i

högst sex månader om inte strängare straff är föreskrivet i skattebrottslagen.

Berättigad till återbetalning är den som är skattskyldig för fordonet när

utlandsvistelsen upphör.

 För lastbil eller släpvagn som har transporterats på järnväg inom Sverige kan

återbetalning av hela fordonsskatten ske om transport skett under sammanlagt

minst 120 dygn under skatteåret. Har fordonet transporterats på järnväg under

minst 60 dygn men mindre än 120 dygn under skatteåret skall halva fordonsskatten

återbetalas. Den som vid ansökan om återbetalning uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter som är ägnade att leda till att skatten

betalas tillbaka med för högt belopp, skall dömas till böter eller fängelse i

högst sex månader om inte strängare straff är föreskrivet i skattebrottslagen.

Återbetalningsberättigad är den som är skattskyldig för fordonet vid utgången av

skatteåret eller, om skatteplikt då har upphört av annan anledning än

avställning, den som vid den tidpunkten var skattskyldig för fordonet.

Fordonsskatt på utländska fordon

För lastbilar, bussar och andra släpvagnar än påhängsvagnar, som dras av

lastbilar eller bussar skall betalas fordonsskatt enligt lagen, om fordonen har

förts in till Sverige för tillfälligt brukande här och inte är registrerade här.

Skatt tas bara ut för fordon som har en totalvikt över 6 000 kg. Under vissa

förutsättningar kan fordonen undantas från skatt. Fordonsskatten fastställs av

och betalas till tullmyndighet i samband med att fordonet förs ut ur landet.

Föreligger särskilda skäl kan skatten betalas i annan ordning. Förtullas ett

fordon för vilket skattskyldighet föreligger enligt lagen, skall skatten betalas

in i den ordning som tullmyndigheten förskriver där fordonet förtullas.

 Tullmyndighet utfärdar införselhandling när ett fordon för vilket skatt skall

utgå förs in i landet. Vid utförsel skall handlingen lämnas till tullmyndigheten

i utförselorten. Den som svarar för fordonet skall lämna övriga uppgifter som

behövs för att fastställa skatten. Detsamma gäller vid förtullning av fordon.

Betalas inte skatten när fordonet skall föras ut ur landet får tullmyndigheten i

utförselorten omhänderta fordonet. Förtullas fordonet men betalas inte skatten i

föreskriven ordning får även sådant fordon omhändertas. Skatten tas i båda

fallen ut i den ordning som föreskrivs i tullagen och tullförordningen.

 Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till tullmyndighet lämnar en

felaktig uppgift om förhållande som är av betydelse för fastställande av skatt

enligt lagen, skall dömas till böter eller fängelse i högst sex månader, om inte

gärningen är belagd med straff i skattebrottslagen.

 61

4.2 Allmänna utgångspunkter för en reform av

 bestämmelserna om skattebrott

Regeringens förslag: Regleringen om skattebrott skall göras mer enhetlig och

sammanhållen.

 Bestämmelser om skattebrott skall även i fortsättningen finnas i en särskild

lag.

 De undandragandebrott som regleras i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling arbetas inte in i skattebrottslagen.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med regeringens

förslag.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har varit positiva eller inte haft

något att erinra mot förslaget att göra regleringen om skattebrotten mer

enhetlig och sammanhållen.

 Endast ett fåtal remissinstanser har särskilt yttrat sig över frågan om

skattebrotten skall regleras i en särskild lag eller om reglerna skall inarbetas

i brottsbalken. Generaltullstyrelsen och Statsåklagarmyndigheten för speciella

mål anser att skattebrottslagen bör behållas som särskild lag och inte inarbetas

i brottsbalken. Regionåklagarmyndigheten i Stockholm anser att skälen för att

inarbeta skattebrottsreglerna i brottsbalken överväger eftersom det skulle ha

ett betydande symbolvärde och att reglerna hör hemma i brottsbalken. Myndigheten

anser dock att det finns skäl att avvakta med att införa skattebrottslagen som

särskilt kapitel i brottsbalken. Riksskatteverket anser att frågan om att föra

över straffbestämmelserna i skattebrottslagen till brottsbalken bör anstå till

en eventuell framtida översyn av strafflagstiftningens systematik. Även Svenska

Arbetsgivareföreningen, Sveriges Industriförbund och Lantbrukarnas Riksförbund

anser att skattebrottslagen tills vidare bör bestå som särskild lag. Svenska

revisorsamfundet SRS anser att en specialstrafflag för skattebrotten inte

innebär några påtagliga nackdelar och ser inte några praktiska vinster i att

infoga skattebrottsbestämmelser i brottsbalken. Samfundet befarar i stället att

en sådan förändring skulle innebära att brottsbalken blir alltför

svåröverskådlig.

 Generaltullstyrelsen och Statsåklagarmyndigheten för speciella mål delar

uppfattningen att någon överflyttning för närvarande inte bör göras av reglerna

om undandragandebrott i varusmugglingslagen.

Skälen för regeringens förslag:

En mer enhetlig och sammanhållen reglering

Straffbestämmelser som kan bli aktuella i samband med brott mot skatte- och

avgiftsförfattningarna är spridda över ett antal författningar. Även om

straffbestämmelserna avseende de mest allvarliga brotten på området har samlats

i skattebrottslagen förekommer bestämmelser om straff också i t.ex. lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling, uppbördslagen (1953:272),

mervärdesskattelagen (1994:200), lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter samt lagen (1958:295) om sjömansskatt. Även brottsbalkens

regler, framför allt vad gäller bedrägeribrotten, kan i vissa fall aktualiseras.

 Inte sällan är ett och samma förfarande kriminaliserat både enligt

skattebrottslagen och enligt en straffbestämmelse i någon annan författning på

skatte- och avgiftsområdet. En gärning kan således falla under flera

straffbestämmelser som i många fall har olika lagteknisk konstruktion och olika

straffskalor. Genom att straffbestämmelsernas lagtekniska konstruktion skiftar

och eftersom de är spridda i ett flertal författningar har regelkomplexet blivit

svåröverskådligt. Förhållandet mellan de olika straffbe-stämmelserna framgår

inte heller alltid på ett klart sätt och frågor om lagkonkurrens kan medföra

tillämpningsproblem. Tillämpningen av bestämmelserna underlättas inte heller av

att vissa lagrum åberopas mycket sällan.

 Även om de praktiska olägenheterna med den nuvarande ordningen inte skall

överdrivas bör lagstiftningen ändras så att oklarheter och omotiverade

skillnader mellan straffbestämmelserna undanröjs. Genom att förenkla och

samordna straffsanktionerna på skatte- och avgiftsområdet blir regelverket mer

överskådligt och bättre systematiserat. Behovet av enhetliga regler framstår,

som utredningen påpekat, som än angelägnare mot bakgrund av det förslag som

Skattebetalningsutredningen arbetar med, vilket innebär att ett gemensamt

avräkningskonto för ett flertal olika skatter och avgifter tillskapas och att

uppbörden av olika skatter och avgifter samordnas i stor utsträckning.

 I sammanhanget bör påpekas att syftet med reformen inte är att i någon mer

betydande omfattning utöka eller begränsa det straffbara området. Det straffbara

området kommer i huvudsak endast att justeras i mindre omfattning.

En särskild skattebrottslag även i fortsättningen

Utredningen har föreslagit att bestämmelserna om skattebrott även fort-

sättningsvis skall regleras i en särskild lag och inte inordnas i brottsbalken.

Utredningen har funnit att skattebrotten hör till den brottskategori som med

hänsyn till sin svårhetsgrad och allmänna betydelse skulle försvara en placering

i brottsbalken och att brottstypen, låt vara efter vissa problem som dock kommer

att minska om förslaget genomförs, skulle gå att systematiskt inordna i

brottsbalken. Utredningen har dock ifrågasatt om de vinster som kan uppnås genom

att skattebrottslagen - liksom vissa andra specialstraffbestämmelser - inarbetas

i brottsbalken är så påtagliga att en lagteknisk reform i den riktningen är värd

sitt pris. Utredningen har även framfört att det erfarenhetsmässigt inte alltid

enbart är en fördel att utvidga området för ett sammanhållet lagverk till mycket

stora områden. För de tillämpande myndigheterna går överskådligheten delvis

förlorad och regleringen kan bli svårare att tillgodogöra sig. Dessutom

tillkommer att den praktiska tillämpningen av skattebrottslagstiftningen i

betydande utsträckning ankommer på personer som inte har anledning att vara

förtrogna med straffsystemet i dess helhet. Utredningen har funnit att det

nuvarande systemet med en specialstrafflag för skattebrotten fungerar väl.

Frågan om en överflyttning till brottsbalken har därför inte ansetts mer

angelägen än att den kan uppskjutas till dess att eventuellt en mer

genomgripande systematisk översyn av brottsbalken och specialstraffrätten äger

rum. Remissinstanserna har i huvudsak delat denna bedömning.

 Som framgår av utredningens betänkande har frågan om en överflyttning av

skattebrottslagens regler till brottsbalken till och från varit föremål för

diskussion alltsedan förarbetena till 1943 års skattestrafflag. De skäl som

Lagrådet anförde då var att ett införlivande av skattebrotten i den allmänna

strafflagen skulle ge brotten en allvarligare prägel, vilket på sikt kunde

tänkas få en viss moralbildande verkan på allmänheten och dessutom föranleda att

åklagarna kom att se det som en mer angelägen uppgift att beivra brottstypen.

Departementschefen var emellertid av den uppfattningen att de resultat som genom

lagstiftningen över huvud taget kunde stå att vinna i de nämnda avseendena

skulle kunna uppnås jämväl genom att en särskild skattestrafflag tillskapades.

Frågan aktualiserades ånyo i samband med förarbetena till den nu gällande

skattebrottslagen. Skattestrafflagutredningen framhöll att det från vissa

synpunkter skulle vara en ändamålsenlig lösning att infoga skattebrotten i

brottsbalken. Vid en sammanvägning av de för- och nackdelar som ansågs förbundna

med en överflyttning, där det avgörande skälet var att varusmugglingslagstift-

ningens bestämmelser om undandragande förutsattes behålla sin plats i

speciallagstiftningen, stannade Skattestrafflagutredningen för att skattebrotten

i det aktuella sammanhanget inte borde tas in i brottsbalken.

 Fängelsestraffkommittén har i sitt huvudbetänkande (SOU 1986:14) föreslagit

att straffbestämmelserna i skattebrottslagen förs över till brottsbalken.

Bestämmelser om tillämpningsområdet för skattebrottsbestämmelserna och för-

farandereglerna föreslås däremot inte överförda till brottsbalken. För dessa

regler föreslogs i stället en särskild reglering utanför brottsbalken. Förslaget

fick ett blandat mottagande av remissinstanserna. Kritik riktades bl.a. mot att

den föreslagna systematiken skulle bli svåröverskådlig. Vidare framfördes

principiella betänkligheter mot den föreslagna ordningen med en särskild lag om

tillämpningen av brottsbalkens regler om skattebedrägeri. Konstruktionen ansågs

inte väl förenlig med vedertagen lagstiftningsteknik.

 Det har hävdats att s.k. blankettstraffbud inte lämpar sig för att föras över

till brottsbalken. Med blankettstraffbud avses straffbud som i princip endast

innehåller straffsatsen och för brottets materiella innehåll hänvisar till andra

lagrum. I dessa anges den brottsliga handlingen ofta på ett från tid till annan

skiftande sätt utan att blankettstraffbudet därför behöver ändras. Skattebrotten

brukar hänföras till blankettstraffbuden eftersom de i hög utsträckning får sitt

materiella innehåll genom bestämmelser i skatte- och avgiftsförfattningarna,

t.ex. regler om vilka uppgifter som i olika sammanhang skall lämnas samt när och

hur detta skall ske. Skattebrotten kan emellertid sägas skilja sig från de

typiska blankettstraffbuden genom att ha egna brottsbeteckningar och i huvudsak

självständiga brottsbeskrivningar. Liknande straffbestämmelser förekommer också

redan i dag i brottsbalken t.ex. vad gäller bokföringsbrott i 11 kap. 5 § och

miljöbrotten i 13 kap. Skattebrottsbestämmelsernas karaktär av blankettstraffbud

innebär därför inte något avgörande hinder mot att föra över dessa brott till

brottsbalken. En överflyttning förefaller också lagtekniskt möjlig.

 De skäl som brukar anföras för en överflyttning av skattebrottslagen kan

sammanfattningsvis sägas vara av två slag. Det första skälet är att en

överflyttning skulle vara önskvärd från lagteknisk och systematisk synpunkt. I

detta ligger en allmän strävan att föra in i princip samtliga mer betydelsefulla

straffbestämmelser i brottsbalken. Det andra skälet är att en överflyttning

skulle ha en pedagogisk och psykologisk funktion genom att allvaret i

bestämmelserna betonas genom en placering i brottsbalken.

 Mot en överflyttning kan å andra sidan anföras att en lagteknisk och

systematisk uppstramning sker redan genom de förslag som läggs fram här genom

att i stort sätt samtliga straffvärda förfarandena samlas i skatte-brottslagen.

Det är, som flera remissinstanser påpekat, inte heller givet att en

överflyttning till brottsbalken medför att regleringen blir enklare och mer

överskådlig. En ytterligare aspekt är att många av de som praktiskt har att

beakta skattebrottsbestämmelserna saknar insikt i brottsbalkens systematik och

innehåll.

 De pedagogiska och psykologiska faktorerna är mer svårfångade. Betydelsen av

dessa faktorer bör dock inte överdrivas då det för de enskilda i det närmaste

helt torde sakna betydelse hur bestämmelserna om skattebrotten ordnas

systematiskt. Frågan torde också ha fått en allt mindre betydelse i och med att

skattebrottslagstiftningen utvecklats och att betydande straffskärpningar skett

sedan tillkomsten av en skattestrafflag på 1940-talet. Systemet med en särskild

skattebrottslag har samtidigt blivit allt mer etablerat och fungerat väl.

 De invändningar från principiella och systematiska utgångspunkter som riktats

mot ordningen med en särskild specialstraffrättslig reglering berör inte bara

skattebrotten utan även annan specialstraffrättslig lagstiftning. En viktig lag

i detta sammanhang är lagen (1960:418) om straff för varu-smuggling som bl.a.

reglerar vissa undandragandebrott med nära anknytning till skattebrotten (se

avsnitt 5). Frågan om en överflyttning av bestämmelserna om skattebrott till

brottsbalken rymmer således skiftande aspekter av huvudsakligen lagteknisk

karaktär. Eftersom det inte finns något givet svar på frågan var bestämmelserna

hör hemma och då det knappast finns några mer påtagliga nackdelar med nuvarande

systematik bör ordningen med en särskild skattebrottslag tills vidare bestå.

Brott i samband med införsel och utförsel

Tull är statsrättsligt att anse som en form av skatt. Brott som består i

undandragande av tull är därmed ett slags skattebrott. Skattebrottslagen om-

fattar emellertid inte tull. Den tillämpas inte heller om en skatt eller avgift

fastställs eller uppbärs i den ordning som gäller för tull. I stället är lagen

om straff för varusmuggling tillämplig på gärningar som innebär att tull, annan

skatt eller avgift undandras staten vid införsel och utförsel

(undandragandebrott). Varusmugglingslagen omfattar även brott som består i att

gods förs in eller ut ur riket i strid mot förbud (in- eller utförselbrott).

 Från tid till annan har förts diskussioner om att inarbeta undandragande-

brotten i varusmugglingslagen i skattebrottslagstiftningen. Varusmugglingslagen

skulle i så fall kunna begränsas till att avse brott mot regleringar av införsel

och utförsel. Frågan övervägdes redan under förarbetena till 1943 års skatte-

strafflag men avvisades emellertid med den huvudsakliga motiveringen att

tullbrotten var alltför speciella för att arbetas in i en allmän lag (SOU

1942:31 s. 97). I det betänkande som låg till grund för varusmugglingslagen

anslöt sig 1956 års varusmugglingsutredning till denna uppfattning (SOU 1959:24

s. 169). En utgångspunkt vid varusmugglingslagens tillkomst blev i stället att

lagen i princip borde avse alla slags brott mot införsel- och

utförselbestämmelserna. Fördelen med denna ordning var enligt vad

departementschefen anförde i propositionen att reglerna blev enhetliga och över-

skådliga och att ingen skillnad behövde göras mellan handlingar som i yttre

avseenden var helt identiska (prop. 1960:115 s. 58).

 Frågan om att flytta över varusmugglingslagens bestämmelser om undandragande

har även tagits upp av 1973 års varusmugglingsutredning (SOU 1976:37) och 1986

års varusmugglingsutredning (SOU 1991:84). Ingen av utredningarna har ansett att

undandragandebrotten bör föras över till skattebrottslagen. 1986 års

varusmugglingsutredning framhöll dock att frågan borde tas upp till förnyade

överväganden i samband med en framtida översyn av skattebrottslagen.

 Inte heller Skattebrottsutredningen anser att undandragandebrotten på

tullområdet bör inordnas i skattebrottslagen. Utredningen har dock påpekat att

flera av de materiella skillnader som tidigare funnits mellan lagarna, om 1986

års varusmugglingsutrednings och utredningens egna förslag genomförs, kommer att

undanröjas. Utredningen föreslår nämligen att det inte längre skall gälla ett

krav på direkt uppsåt för att underlåtenhet att avge deklaration skall kunna

bestraffas som skattebedrägeri utan att kriminaliseringen i detta avseende skall

följa vanliga uppsåtsregler (se avsnitt 4.4). Ett ytterligare hinder undanröjs

åtminstone delvis om 1986 års varusmugglingsutrednings förslag om att reglerna

om förverkande och om straffansvar för efterföljande hantering av gods som har

varit föremål för undandragandebrott enligt smugglingslagstiftningen - förutom

vad gäller alkoholdrycker och tobaksvaror - avvecklas. Som

Skattebrottsutredningen har funnit kommer det emellertid under alla förhållanden

att kvarstå betydande skillnader mellan varusmugglingslagens nuvarande reglering

och skattebrottslagen som inte bör undanröjas genom sakliga lagändringar.

Oriktiga muntliga uppgifter bör t.ex. inte kunna bestraffas som skattebedrägeri

(se avsnitt 4.4). Det ligger däremot i sakens natur att sådana uppgifter måste

kunna bestraffas enligt smugglingslagstiftningen eftersom någon generell plikt

att lämna skriftlig deklaration inte gäller vid införsel av varor. En annan

grupp bestämmelser i varusmugglingslagen som materiellt sett måste finnas kvar

vare sig bestämmelserna inarbetas i skattebrottslagen eller inte är de som

straffbelägger förfoganden över oförtullat och obeskattat gods (4 § 1 och 2

varusmugglingslagen). Dessutom bör vissa särskilda regler gälla i fråga om

förundersökning på tullområdet liksom om befogenheter för tjänstemännen vid

Tullverket och vid Kustbevakningen.

 Behovet av en särreglering skulle i och för sig kunna tillgodoses genom

specialregler i skattebrottslagen för fall då ett undandragandebrott begås i

samband med införsel och utförsel av varor eller genom hänvisningar till

varusmugglingslagen. En sådan reglering skulle emellertid bli komplicerad och

svåröverskådlig. Utredningen har anmärkt att när en överflyttning av varusmugg-

lingslagens undandragandebrott till skattebrottslagen ansetts som önskvärd detta

inte vid något tillfälle motiverats med att överflyttningen skulle underlätta

tillämpningen av lagstiftningen eller medföra några andra praktiska fördelar.

Önskemålet är snarare grundat på att man sett det som naturligt att brott som

består i att det allmänna undandras föreskrivna skatter och avgifter regleras i

en och samma författning. Om detta systematiska intresse tillgodoses bryts

emellertid den systematik som ligger till grund för den nuvarande varu-

smugglingslagens utformning, nämligen att lagen bör avse alla slags brott vid

införsel och utförsel av varor. Inte sällan förhåller det sig också så att ett

undandragandebrott enligt varusmugglingslagen har samband med en överträdelse av

en införselreglering. Från praktisk synpunkt är det också en uppenbar fördel om

brott inom Tullverkets ansvarsområde så långt möjligt regleras i samma för-

fattning, inte minst med hänsyn till den personal inom tullen och kustbevak-

ningen som har brottsbekämpande uppgifter på området.

 Även om det givetvis finns likheter mellan en del av de brott som bestraffas

enligt varusmugglingslagen och de som omfattas av skattebrottslagen har

utredningen påpekat att brottens karaktär i praktiken ofta skiljer sig åt. Detta

gäller både i fråga om brott som begås av privatpersoner och sådana brott som

begås i näringsverksamhet.

 Mot bakgrund av de skäl som redovisats i det föregående anser regeringen att

de undandragandebrott som nu behandlas i varusmugglingslagen för närvarande inte

bör inarbetas i skattebrottslagen.

 Regeringen återkommer i det följande (avsnitt 5) till frågan om anpassning av

regleringen i varusmugglingslagen till de ändringar som föreslås i

skattebrottslagen.

 62

4.3 Den lagtekniska utformningen av bestämmelsen

 om skattebrottslagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: Uppräkningen i skattebrottslagen av de skatter och avgifter

som lagen är tillämplig på upphävs. Skattebrottslagen blir generellt tillämplig

på samtliga skatter, även kupongskatt.

 Lagen tillämpas även på avgifter till det allmänna om detta följer av särskild

föreskrift.

 Skattebrottslagen görs subsidiär till lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

 Utredningens förslag: Skattebrottsutredningen föreslår att 1 § skatte-

brottslagen skall ha följande lydelse.

 Vad som i denna lag föreskrivs om skatt gäller även i fråga om soci-

alförsäkringsavgifter samt, i den mån så har särskilt föreskrivits, annan avgift

till det allmänna som ej betecknas som skatt.

 Lagen tillämpas inte

 1. i fråga om gärningar som är belagda med straff i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling,

 2. i den mån det följer av särskild föreskrift,

 3. beträffande skattetillägg, ränta, dröjsmålsavgifter, förseningsavgifter

eller liknande avgifter.

 Utredningen föreslår inte att skattebrottslagen skall tillämpas på ku-

pongskatt.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, förutom Åklagarmyndigheten i

Stockholm och Företagarna, har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot att

uppräkningsprincipen överges. Riksåklagaren anser dock att socialavgifterna

skall behandlas som andra avgifter eftersom termen socialförsäkringsavgifter

inte är definierad i lag och att tillämpningsproblem kan komma att uppstå.

Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Svenska Arbetsgivareföreningen och

Sveriges Industriförbund har liknande uppfattningar. Svea Hovrätt, Svenska

Arbetsgivareföreningen och Sveriges Industriförbund anser att det av lagtexten

uttryckligen bör framgå att lagen gäller i fråga om skatt eller avgift och att

andra stycket andra punkten endast avser föreskrifter som kommit till uttryck i

författning. Kammarrätten i Stockholm har svårt att se annat än fördelar med den

föreslagna ordningen. Kammarrätten påpekar dock att det i och för sig inte kan

uteslutas att fråga kan uppkomma om en pålagas innersta väsen och att förslaget

tar sikte på avgifter till det allmänna, vilket innebär att den privatise-

ring/bolagisering som inletts kan återverka i sanktionshänseende. Sveriges

Advokatsamfund och Företagarna anser det önskvärt med en uttrycklig föreskrift i

vederbörande specialförfattning för att skattebrottslagen skall vara tillämplig

oavsett om detta gäller en skatt, avgift eller socialförsäkringsavgift.

Polismyndigheten i Stockholms län anser att det uttryckliga undantaget för

dröjsmålsavgifter, förseningsavgifter eller liknande avgifter bör utgå.

Skälen för regeringens förslag:

Gällande metod

Skattestrafflagens tillämpningsområde reglerades på så sätt att de särskilda

skatteförfattningarna innehöll föreskrifter som angav om lagen var tillämp-lig.

Skattestrafflagutredningen föreslog inte någon ändring härvidlag. Utredningen

anförde emellertid, att lagens tillämpningsområde måste framgå på ett otvetydigt

sätt och att detta enklast kunde uppnås genom att en bestämmelse om detta togs

in i de skatte- och avgiftsförfattningar som avsågs falla under lagens

tillämpningsområde. Enligt utredningens mening borde emellertid hänvisningen ges

en materiell innebörd i den meningen att förekomsten av en sådan skulle utgöra

en förutsättning för de föreslagna bestämmelsernas tillämplighet, något som inte

ansågs vara förhållandet enligt skattestrafflagen. I den proposition som följde

angav departementschefen att den av utredningen föreslagna metoden för att

bestämma lagens tillämplighet i och för sig var fullt tänkbar men att det från

systematisk synpunkt var bättre att i själva skattebrottslagen direkt ange på

vilka skatter och avgifter lagen skulle vara tillämplig (prop. 1971:10 s. 224).

Enligt departementschefen torde den senare metoden även erbjuda fördelar för den

praktiska tillämpningen. Den metod som förespråkades av departementschefen

antogs och skattebrottslagens tillämpningsområde anges inledningsvis genom en

uppräkning i lagens första paragraf. Avsikten var att uppräkningen skulle vara

uttömmande. Från denna princip har emellertid gjorts undantag i lagen (1990:659)

om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster, lagen (1989:484) om

arbetsmiljöavgift och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift. De nämnda lagarna

omfattas inte av uppräkningen i skattebrottslagen. I stället anges i de nämnda

författningarna att skatte-brottslagen är tillämplig.

Skälen för utredningens förslag

Skälen för utredningens förslag att frångå uppräkningsprincipen är att

- uppräkningsprincipen inte följts fullt ut

- redaktionen har kommit att te sig främmande för en författning av den

generella karaktär som skattebrottslagen är avsedd att ha

- ständiga ändringar medför risk för fel eller inadvertenser

- uppräkningen har kommit att omfatta en rad upphävda skatteförfattningar för

att undvika oavsiktlig avkriminalisering.

 Utredningens förslag innebär att den uppräkning som nu finns i 1 §

skattebrottslagen ersätts av regler som medför att alla skatter kommer att

omfattas av skattebrottslagen, om det inte anges annorlunda i den materiella

författning som reglerar skatten i fråga. Beträffande avgifter görs en skillnad

mellan socialförsäkringsavgifter och andra avgifter. Socialförsäkringsavgifter

jämställs i detta hänseende med skatter. Med socialförsäkringsavgifter avser

utredningen avgifter som omfattas av lagen (1981:691) om socialavgifter och

lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter samt allmänna egenavgifter enligt

lagen (1958:295) om sjömansskatt. För andra avgifter krävs att det i den

materiella lagstiftningen anges att skattebrottslagen skall vara tillämplig.

Gränsdragningen mellan skatter och avgifter görs utifrån den terminologi som

används i den materiella författningen.

Allmänna synpunkter på uppräkningsmetoden

Regeringen ställer sig bakom de allmänna överväganden utredningen gjort

beträffande avskaffandet av uppräkningsmetoden. Uppräkningen i 1 §

skattebrottslagen har med tiden blivit så omfattande att bestämmelsen och därmed

lagens tillämpningsområde blivit svåröverskådligt. Lagens generella karaktär kan

också sägas fördunklas av detaljer. Ett annat skäl för att frångå

uppräkningsmetoden är, som utredningen påpekat, att uppräkningen måste ändras så

snart en ny skatt eller avgift införs om denna skall omfattas av lagen.

Paragrafen har därför kommit att ändras i genomsnitt mer än en gång per år sedan

ikraftträdandet 1972. Ständiga ändringar underlättar inte för dem som skall

tillämpa lagen och medför också som utredningen påpekat en ökad risk för fel

eller inadvertenser.

 Inte sällan händer det att skatte- och avgiftsförfattningar upphör att gälla

eller att de införs för att gälla endast under en begränsad tid. För att undvika

en oavsiktlig avkriminalisering av gärningar som begåtts innan lagen i fråga

upphävts står upphävda författningar regelmässigt kvar i uppräkningen i

skattebrottslagen även sedan skatte- eller avgiftsförfattningen upphört att

gälla. Det ligger en svårighet i att avgöra när den upphävda skatte- eller

avgiftsförfattningen skall undantas från skattebrottslagens tillämpningsområde

utan risk för att följden därav blir en oavsiktlig avkriminalisering. Av

uppräkningen i skattebrottslagen är därför så många som en tredjedel av

författningarna upphävda. Förhållandet bidrar inte till att skapa tydlighet och

erbjuder knappast heller fördelar för den praktiska tillämpningen. En annan sak

är att fördelarna med uppräkningsmetoden dessutom inte fullt ut uppnåtts genom

att den i några fall frångåtts.

 Även om det kan hävdas att det är till viss fördel för tillämpningen att det

direkt av bestämmelsen i skattebrottslagen går att utläsa om lagen är tillämplig

beträffande en viss skatt eller avgift, bör den praktiska betydelsen av denna

aspekt bedömas med beaktande av skattebrottsbestämmelsernas karaktär av

blankettstraffbud. Eftersom bestämmelserna inte innehåller en fullständig

gärningsbeskrivning av brotten måste de läsas mot bakgrund av reglerna i olika

skatte- och avgiftsförfattningar. Den som skall tillämpa skattebrottslagen måste

således under alla förhållanden inhämta kunskaper om vad som gäller på det

aktuella området.

 En konsekvent genomförd uppräkningsmetod har vissa fördelar. Som kommit att

klart framgå av nuvarande ordning har metoden emellertid också påtagliga

nackdelar. Regeringen föreslår att metoden överges då skattebrottslagens

tillämpningsområde på ett klart och entydigt sätt kan anges genom en lagteknisk

lösning som i huvudsak ansluter sig till utredningens förslag. I det följande

kommer förslaget att utvecklas närmare.

Skatter

En grundläggande förutsättning vid utformningen av bestämmelsen som anger

skattebrottslagens tillämpningsområde är att tillämpningsområdet anges på ett

klart och entydigt sätt.

 Skattebrottslagen bör, i likhet med vad utredningen föreslagit, vara generellt

tillämplig på skatter. Skattebrottslagen omfattar också redan i dag nästan alla

skatter. Lagen omfattar dock inte kupongskatt enligt kupong-skattelagen

(1970:624) och inte heller skatt enligt lagen (1976:339) om saluvagnsskatt,

lagen (1990:667) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. eller enligt lagen

(1994:40) om tillfällig kompensation på viss energiskatt.

 Kupongskattelagen innehåller särskilda straffbestämmelser i 31 och 32 §§.

Skattebrottsutredningen har påpekat att de förhållanden som kupongskattelagen

reglerar är säregna i förhållande till den övriga beskattningen. Kupongskatten

kan sägas utgöra en definitiv källskatt och det är främst oriktiga uppgifter

till de organ som är skyldiga att innehålla sådan skatt, i första hand

Värdepapperscentralen VPC AB, som kan medföra straff om uppgifterna medför för

låg kupongskatt. Sådana oriktiga uppgifter omfattas i och för sig av den

kriminalisering i skattebrottslagen som vi föreslår.

 Utredningen har särskilt pekat på att de straffskalor som finns i kupong-

skattelagen avviker markant från utredningens förslag till ny skattebrottslag.

Det maximala straffet i kupongskattelagen är sex års fängelse. I skattebrotts-

lagen är det maximala straffet i motsvarande situation enligt utredningens

förslag fängelse i sex månader. Utredningen har övervägt frågan om

straffskalorna i de praktiskt taget aldrig tillämpade straffbestämmelserna i

kupongskattelagen är rimliga. Före skattebrottslagens tillkomst var

maximistraffet fängelse sex månader, men på förslag i propositionen till nämnda

lag höjdes straffsatserna till de nuvarande för att de skulle komma i nivå med

dem som gäller enligt skattebrottslagen (prop. 1971:10 s. 308). Förarbetena

lämnar inte någon egentlig vägledning om skälet till förändringen. Utredningen

har antagit att kupongskattens konstruktion som en definitiv källskatt haft

betydelse i sammanhanget. Med hänsyn till detta och eftersom brott mot bestäm-

melserna kan röra höga belopp har utredningen utgått från att brotten

principiellt sett har eller åtminstone kan tänkas ha samma straffvärde som

skattebedrägeri. Utredningen föreslår därför att skattebrottslagen inte skall

vara tillämplig för kupongskatt.

 Det avgörande skälet för utredningen mot att föra in brott mot ku-

pongskattelagens bestämmelser till skattebrottslagen har således varit

svårigheten att bibehålla kupongskattelagens straffskalor. De allvarligaste

brottsbeteckningarna i skattebrottslagen förutsätter att det oriktiga

uppgiftslämnandet sker till myndighet (jfr förslaget till lydelse av 2 och 4 §§

i skattebrotts-lagen). Problemet på kupongskatteområdet består i att uppgifter i

hög omfattning lämnas till Värdepapperscentralen, som ju inte är en myndighet.

Dessa uppgifter läggs sedan till grund för beskattningen. Genom regeringens

förslag till utformning av kupongskattelagen bortfaller problemet (se avsnitt

9.10). Vi föreslår nämligen att vid tillämpningen av skattebrottslagen skall

Värdepapperscentralen VPC AB likställas med myndighet i fråga om uppgifter som

enligt 7 § andra stycket skall lämnas till bolaget. Vårt förslag till ändringar

i skattebrottslagen och kupongskattelagen innebär därför att brott mot

kupongskattelagens bestämmelser omfattas av förslagen till 2-4, 7 och 8 §§

skattebrottslagen. De påföljder som kan komma i fråga överensstämmer med vad

som gäller i övrigt för skattebrott. Om ett förfarande bedöms som mer

kvalificerat enligt de generella grunder som finns för en sådan bedömning bör

den möjlighet till flexibilitet som finns vid brottsbestämningen och

straffmätningen i skattebrottslagen utnyttjas. I och med detta kan

skattebrottslagen omfatta även kupongskatt. De särskilda straffbestämmelserna i

kupongskattelagen kan därför upphävas. För övriga skatteförfattningar som för

närvarande inte omfattas av skattebrotts-lagen gäller att utrymmet för sådan

brottslighet som skattebrottslagen skall beivra genomgående är litet, men att

det ändå inte kan anses finnas skäl att generellt undanta lagarna från

skattebrottslagens tillämpningsområde.

Avgifter

Skattebrottslagen är tillämplig endast på ett förhållandevis begränsat antal

avgifter, främst avgifter på socialförsäkringsområdet och avgifter som omfattas

av lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter. Någon ändring i detta

hänseende är inte påkallad. Den generella metod som föreslås beträffande skatter

är därför inte lämplig för att bestämma lagens tillämpningsområde för avgifter.

Den mest naturliga lösningen är i stället att positivt ange de avgifter som

faller inom skattebrottslagens tillämpningsområde. Frågan är närmast om

uppräkningen skall ske i skattebrottslagen eller i avgiftsförfattningen i fråga.

 De nackdelar som visat sig allmänt gälla för uppräkningsmetoden gäller även

för avgifterna även om de inte är fullt så tydliga, eftersom de avgifter som

omfattas är betydligt färre till antalet. Vi föreslår att bestämmelser om att en

avgift omfattas av skattebrottslagen placeras i den författning som reglerar

avgiften i fråga. Med denna lösning vinns även den fördelen att en

avgiftsskyldig direkt i det regelkomplex som anger de materiella bestämmelserna

får besked om att överträdelser sanktioneras genom skattebrotts-lagen. Eftersom

termen socialförsäkringsavgift inte är definierad i lag och det, vilket

remissbehandlingen visar, kan uppkomma diskussioner om en avgift är en

socialförsäkringsavgift eller inte bör termen inte användas i skattebrottslagen.

Även i de författningar som reglerar vad som brukar kallas

socialförsäkringsavgifter bör det därför tas in bestämmelser om att

skattebrottslagen är tillämplig.

Lagen om straff för varusmuggling

För att undvika lagkonkurrens bör avgränsningen mellan varusmugglingslagens och

skattebrottslagens tillämpningsområden, i enlighet med utredningens förslag,

göras på så sätt att skattebrottslagen blir tillämplig endast om gärningen inte

är belagd med straff enligt varusmugglingslagen. Skattebrottslagen kommer

härigenom att gälla för brott som i regel inte har samband med in- eller

utförsel.

Skattetillägg m.m.

Regeringen föreslår i likhet med utredningen ett uttryckligt undantag för

skattetillägg, avgiftstillägg, räntor, dröjsmålsavgift, förseningsavgift och

liknande avgift från skattebrottslagens tillämpningsområde. I och för sig kan

hävdas att t.ex. ett skattetillägg definitionsmässigt inte är en skatt. Vi anser

dock att undantaget är motiverat av tydlighetsskäl. Detta gäller framför allt i

fråga om avgränsningen av de avgifter som kan komma att omfattas av lagen.

Konsekvensändringar

Den föreslagna metoden att ange tillämpningsområdet för skattebrottslagen medför

konsekvensändringar i lagen (1958:295) om sjömansskatt, lagen (1981:691) om

socialavgifter, bilskrotningslagen (1975:343), lagen (1989:484) om

arbetsmiljöavgift, lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid

energiproduktion, lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa

förvärvsinkomster, lagen (1993:672) om skattereduktion för utgifter för

byggnadsarbete på bostadshus, mervärdesskattelagen (1994:200), lagen (1994:1704)

om lageravgift på vissa jordbruksprodukter, lagen (1994:1744) om allmänna

egenavgifter och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift. Ändringarna behandlas

närmare i författningskommentarerna (avsnitt 10).

 63

4.4 De centrala skattebrotten

Regeringens förslag: Skattebedrägeribrottet får en ny brottsbeteckning och

benämns i fortsättningen skattebrott samt omfattar även förfaranden som i dag

bedöms som uppbördsbrott.

 Skattebrottet konstrueras som ett farebrott. Ett skattebrott fullbordas när en

oriktig uppgift uppsåtligen lämnas till myndighet eller när en föreskriven

uppgiftsskyldighet uppsåtligen åsidosätts om detta ger upphov till fara för att

skatt eller avgift skall undandras det allmänna.

 Kravet på direkt uppsåt till skatteundandragande slopas för den passiva formen

av skattebrott. Det subjektiva rekvisitet blir därmed enhetligt för

skattebrottet och kommer att omfatta samtliga uppsåtsformer.

 Det s.k. specialsubjektet slopas för passivt skattebrott, vilket innebär att

skatteeffekten inte längre behöver ha gynnat den skattskyldige själv eller någon

som han företräder, utan kan ha gynnat vem som helst.

 Begreppet handling ersätts med ett krav på att uppgifter skall ha lämnats på

annat sätt än muntligen för att föranleda straffansvar.

 Invändning om kvittning i skattebrottmål bör i princip inte tillmätas betydelse

vid ansvarsbedömningen.

 Kriminaliseringen av försök till skattebrott slopas till följd av övergången

till farerekvisit.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Utredningen förordar dock en något mindre vidsträckt

tolkning av farerekvisitet.

 Remissinstanserna: En övervägande del av de remissinstanser som uttalat sig om

utformningen av de centrala skattebrotten är positiva till förslaget. Några

remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren och Riksskatteverket, har emellertid

framfört viss kritik. Riksåklagaren ser vissa fördelar med en konstruktion som

farebrott i stället för effektbrott då förutsebarheten ökar, såväl med avseende

på fullbordanspunkten som frågan huruvida brottet fullbordats eller stannat på

försöksstadiet. Enligt Riksåklagaren finns emellertid vägande invändningar mot

konstruktionen med ett farebrott, såsom det har presenterats av utredningen,

bl.a. kan kravet på konkret fara i utredningens utformning medföra betydande

tillämpningssvårigheter. Riksåklagaren är därför inte beredd att tillstyrka lag-

förslaget i denna del. En alternativ utgångspunkt skulle enligt Riksåklagaren

kunna vara att kriminalisera gärningen att lämna en oriktig uppgift eller

underlåta att lämna deklaration etc. med uppsåt att skatt undandras oavsett

vilka effekter eller vilken risk (fara) för effekt som har uppstått eller kan

uppstå. En sådan lösning skulle möjligen te sig från rättspolitiska

utgångspunkter mer motiverad än den lösning som nu har valts. Vad man vill uppnå

med kriminaliseringen är ju att förmå skattskyldiga att lämna ett korrekt

underlag för taxeringen. Riksskatteverket har framfört liknande synpunkter och

föreslår att farerekvisitet utformas så att alla oriktiga uppgifter som lämnas

annat än muntligen och som kan medföra skatteundandragande innebär att fara

föreligger. Som otjänliga försök bör enligt verket anses sådana uppgifter som

enligt 5 kap. 4 § första stycket 2 taxeringslagen (1990:324) inte medför

skattetillägg. Riksskatteverket vill även att farerekvisitet vid s.k. rullande

underskott förtydligas, förslagsvis genom att reglerna anpassas så att de

motsvarar de fall där skattetillägg påförs med hjälp av ett fiktivt underlag,

eftersom fullbordanspunkten kan ligga långt fram.

Skälen för regeringens förslag:

Skattebrott; en ny brottsbeteckning

Beteckningen skattebedrägeri framstår som mindre adekvat, särskilt med hänsyn

till den utvidgning som regeringen kommer att föreslå när det gäller det passiva

brottet. För en ändring i fråga om brottsbeteckningen talar också det

förhållandet att regeringens förslag innebär att de förfaranden som i dag

betecknas som oredlig uppbördsredovisning skall hänföras under den centrala

bestämmelsen i skattebrottslagen (se avsnitt 4.9). Skattebrottens ställning som

självständig brottstyp kommer också till tydligare uttryck med en ändrad

brottsbeteckning. Dessutom skulle införandet av en ny brottsbeteckning vara ett

ändamålsenligt sätt att tydligt markera den förändring av brottstypen som blir

följden av regeringens förhållandevis genomgripande förslag till ändring av det

centrala skattebrottet. Regeringen har av dessa skäl funnit det lämpligt att

brottet ges den mera neutrala brottsbenämningen skattebrott.

Skattebrottet konstrueras som farebrott

Enligt bestämmelserna i den lag som föregick skattebrottslagen, skatte-

strafflagen (1943:313), gällde beträffande de centrala brotten - falskde-

klaration och vårdslös deklaration - att ett brott ansågs fullbordat så snart en

handling med en oriktig uppgift inkommit till beskattningsmyndigheten. Att den

osanna eller ofullständiga uppgiften medfört ett felaktigt skattebeslut

fordrades alltså inte för att ansvar för falskdeklaration eller vårdslös

deklaration skulle kunna utkrävas. Det var tillräckligt att uppgiften varit

"ägnad att" leda till för låg skatt för den deklarationsskyldige eller någon som

han företrädde. Ett deklarationsbrott kunde vidare begås endast genom att en

oriktig uppgift lämnades i en formbunden handling, en deklaration eller däremot

svarande skriftlig försäkran. Gärningsbeskrivningarna var utformade efter samma

principer som sanningsbrotten osann och vårdslös försäkran i 15 kap. 10 §

brottsbalken. Underlåtenhet att lämna självdeklaration bestraffades inte i

skattestrafflagen utan försummelser av detta slag sanktionerades med penning-

böter enligt 120 § taxeringslagen (1956:623).

 Även den utredning som år 1965 tillsattes för att se över skattestraf-

flagstiftningen, Skattestrafflagutredningen, utformade i sitt förslag till

skattebrottslag brottsbeskrivningarna med sanningsbrotten i brottsbalken som

förebild. Utredningen föreslog dock att det brottsliga förfarandet inte skulle

begränsas till lämnandet av osanna eller ofullständiga uppgifter i en skriftlig

formbunden handling, utan alla oriktiga uppgifter, såväl skriftliga som

muntliga, vilka lämnades till en myndighet och innebar fara för att skatt eller

avgift skulle komma att undandras det allmänna, skulle i princip kunna medföra

straffansvar. Det straffbara området föreslogs vidare utvidgat så att vissa

former av deklarationsförsummelse skulle kunna bestraffas som centralt

skattebrott.

 I den proposition (prop. 1971:10) som utarbetades på grund av Skat-

testrafflagutredningens förslag kom emellertid de centrala skattebedräge-

ribrotten att utformas som effektbrott. Departementschefen anförde att brotten

närmast är att uppfatta som en typ av förmögenhetsbrott och att

straffbestämmelserna därför i första hand bör ta sikte på att skydda det

allmänna mot den förmögenhetsskada som kan uppstå om skatten eller avgiften blir

för lågt beräknad och orsaken är att söka i att någon lämnat oriktig uppgift

till ledning för beslutet. I sammanhanget anmärkte departementschefen att

vilseledandet utgör ett karakteristiskt drag vid brott av bedrägerityp och att

utredningens förslag till brottskonstruktion skulle innebära att ansvar för

fullbordat brott kunde utkrävas även om något vilseledande inte kom till stånd.

Brottskonstruktionen för skattebedrägeri borde utformas med beaktande främst av

praktiska synpunkter. Med hänsyn till den utvidgning av det straffbara området

som förslaget innebar, borde skattebedrägeribrottet konstrueras som ett

effektbrott (prop. s. 229).

 Det avgörande för den valda konstruktionen med effektrekvisit tycks alltså ha

varit att det ansågs föra för långt att behålla farerekvisitet samtidigt som det

straffbara området utvidgades.

 Något motsvarande resonemang fördes emellertid inte då det gällde det

oaktsamma skattebrottet, vilket i enlighet med Skattestrafflagutredningens

förslag kom att utformas med ett farerekvisit. Att ett farerekvisit valdes för

vårdslös skatteuppgift synes emellertid kunna ges en enkel förklaring. Som

Skattestrafflagutredningen framhöll skulle nämligen en konstruktion med

effektdelikt för oaktsamhetsfallen inneburit, att oriktiga uppgifter som

upptäcktes under taxeringsförfarandet inte skulle kunna bestraffas. Gärningen

skulle inte anses fullbordad eftersom uppgiften inte föranlett något felaktigt

skattebeslut, och att straffa oaktsamt försök synes logiskt otänkbart. Om den

oriktiga uppgiften av någon anledning förbigick den ordinarie granskningen och

upptäcktes först därefter skulle ansvar däremot kunna utkrävas. Effektiviteten

och noggrannheten i skattemyndighetens granskningsarbete skulle med en sådan

konstruktion bli av avgörande betydelse för straffbarheten, något som onekligen

skulle föra med sig en icke önskvärd ojämnhet i rättstillämpningen. Behovet av

att bestraffa även fall av vårdslöshet som upptäcks av skattemyndigheten under

taxeringsarbetet torde således ha varit avgörande för valet av konstruktionen

med ett farerekvisit för de oaktsamma brotten.

 Även brotten mot uppgiftsskyldighet i uppbördssammanhang har konstruerats som

farebrott i skattebrottslagen. Också här tycks lämplighetssynpunkter har varit

utslagsgivande för valet mellan ett effektrekvisit och ett farerekvisit.

 Som framgår av det föregående (avsnitt 4.2) utgår vi från att skattebrotten i

vart fall under den närmast överskådliga tiden inte kommer att införlivas i

brottsbalken. Även med den utgångspunkten att brotten mot skatte- och

avgiftsförfattningarna kriminaliseras i en särskild strafflag är det enligt vår

uppfattning emellertid angeläget att straffbestämmelserna såväl systematiskt som

lagtekniskt får enhetliga och enkla brottsbeskrivningar. Däremot synes det

mindre intressant vilket brottsbalksbrott, bedrägeribrottet eller sannings-

brottet, som skattebrottet till sin natur närmast liknar. En av anledningarna

till att skattebrotten har ansetts böra regleras i en särskild lag är just att

dessa brott i flera avseenden skiljer sig från dem som regleras inom den

allmänna straffrätten. Vid valet mellan att konstruera skattebrottet som ett

effektbrott eller farebrott behöver därför inte någon jämförelse med

brottsbalkens konstruktion göras.

 Konstruktionen av skattebedrägeri som effektbrott har tidigare vid flera

tillfällen och i olika sammanhang ifrågasatts och kritiserats. Den kritik som

framförts har ofta gått ut på att brottet borde omkonstrueras till ett

farebrott. Ett av argumenten för detta har varit att de allmänna domstolarna med

en sådan utformning av brottet inte i lika stor utsträckning som med nuvarande

ordning skulle tvingas avvakta lagakraftägande avgörande från skattedomstolarna.

Brottmålen skulle alltså kunna avgöras snabbare.

 Det är emellertid inte utan vidare givet att en ändring av brottskonstruktio-

nen till farebrott skulle medföra några mera genomgripande fördelar från denna

synpunkt. Oavsett konstruktionen i övrigt av brottet måste nämligen "oriktig

uppgift" eller motsvarande uttryck ingå som en brottsförutsättning. Vad som är

en oriktig uppgift måste i sin tur avgöras med ledning av bestämmelserna i den

skatteförfattning som i det enskilda fallet reglerar skattskyldigheten. Detta

samband mellan skattebrottmålet och själva skattefrågan kan givetvis inte

brytas.

 Konstruktionen av brottet som ett effektbrott innebär emellertid dessutom att

prövningen i skatteinstanserna även i formell mening blir av avgörande betydelse

för brottmålets bedömning. Om skatteprocessen utmynnat i ett konstaterande att

skattskyldighet inte föreligger för de belopp som åtalet gäller anses den

allmänna domstolen sålunda enligt nuvarande ordning formellt bunden av detta

avgörande (jfr NJA 1979 s. 286 och 1982 s. 212). Denna ordning är också avsedd

(jfr prop. 1971:10 s. 247 och 351 samt prop. 1982/83:134 s. 10). Betydelsen av

detta skall dock inte överdrivas; även om brottet konstrueras som ett farebrott

skulle de allmänna domstolarna naturligtvis som regel följa förvaltningsdomsto-

larnas uppfattning i själva skattefrågan. Utrymmet för att avgöra ett

skattebrottmål utan att avvakta lagakraftvunnet avgörande i skatteprocessen

torde visserligen öka något om brottet omkonstrueras till farebrott. I praktiken

skulle dock säkerligen skillnaden inte bli så stor. I de fall ett skattemål

innehåller komplicerade eller svårbedömda skattefrågor måste det ofta vara

ofrånkomligt att avvakta utgången i skattemålet innan brottmålet företas till

slutlig handläggning oavsett om brottet har en konstruktion med ett

effektrekvisit eller ett farerekvisit. Och även i fall då åtalet under alla

omständigheter är till fullo styrkt, kan ju den slutliga bedömningen av det

undandragna beloppets storlek ha betydelse för straffmätningen.

 En omkonstruktion av det centrala skattebrottet till ett farebrott synes

således inte i någon mera påtaglig utsträckning öka de allmänna domstolarnas

möjlighet att avgöra ansvarsfrågan utan att behöva avvakta skatteprocessens

utfall. De argument som framförts med denna innebörd är redan av detta skäl

enligt vår mening av förhållandevis begränsad betydelse för en omkonstruktion.

Till detta kommer att enligt vad utredningen har inhämtat problemet med

vilandeförklarade skattebrottmål inte tillnärmelsevis är av samma omfattning nu

som under det första decenniet av skattebrottslagens giltighetstid.

 Ett annat och enligt regeringens uppfattning långt mera beaktansvärt skäl, som

i olika sammanhang åberopats för en omkonstruktion till ett farebrott, har varit

de svårigheter som den nuvarande ordningen medför då det gäller att bestämma

tidpunkten då brottet skall anses fullbordat.

 Som tidigare nämnts var brotten falskdeklaration och vårdslös deklaration i

skattestrafflagen utformade med ett farerekvisit. För att ansvar skulle inträda

var det tillräckligt att en avgiven oriktig uppgift var "ägnad att" leda till en

för låg skattepåföring. Med denna konstruktion ansågs brotten fullbordade så

snart en handling med en oriktig uppgift inkommit till beskattningsmyndigheten.

Med den konstruktion av effektbrott som skattebedrägeribrottet erhöll genom

införandet av skattebrottslagen inträder ansvar först sedan

beskattningsmyndighet påfört någon en för låg skatt eller avgift eller

tillgodoräknat någon en skatt eller avgift med för högt belopp. Medför den

oriktiga uppgiften en fara för en för låg skattepåföring kan i stället ansvar

för försök till skattebedrägeri inträda.

 I detta hänseende skiljer sig konstruktionen av skattebedrägeri mycket

påtagligt från utformningen av brottsbalkens bedrägeribrott. För sistnämnda

brott krävs visserligen förmögenhetsöverföring men sådan anses ha ägt rum redan

när fara uppstått för en slutlig förlust på den vilseleddes sida, med

motsvarande utsikter till slutlig vinst för gärningsmannen. Det kan från denna

synpunkt i själva verket hävdas att skattestrafflagens utformning av brottet

falskdeklaration sakligt sett var mera lik bedrägeribrottet än vad som gäller

för skattebedrägeri. Den effekt som krävs för att skattebedrägeri skall anses

fullbordat har snarast likheter med vad som krävs i fråga om tillgreppsbrott.

 Enligt uttalanden av departementschefen i propositionen till skatte-

brottslagen skall straffstadgandet förstås så att skattebedrägeribrottet är att

anse som fullbordat vid den tidpunkt då beslut fattas om debitering eller

kreditering av skatt eller avgift till nackdel för det allmänna. Beslutet kan

antingen vara preliminärt eller slutligt och det spelar i och för sig ingen roll

för ansvarsbedömningen om det vunnit laga kraft eller ej.

 Genom rättsfallet NJA 1987 s. 201 klargjordes att fullbordanspunkten, såvitt

gäller skattebrott som påverkat beslut vilka har upptagits i skattelängden, bör

antas vara den dag då slutskattesedeln senast skall tillställas den skattskyl-

dige, nämligen den 15 december under taxeringsåret.

 De schablonregler som behövt uppställas på grund av svårigheterna i det

enskilda fallet att fastställa den exakta tidpunkten när ett beslut fattats står

i mindre god överensstämmelse både med lagens ord och med dess grunder. Dessutom

kan det i vissa fall framstå som egendomligt att ett skattebrott skall anses

fullbordat först då en på förhand fixerad tidpunkt inträffat, som saknar

anknytning till den brottsliga handlingen. Antag att en skattskyldig i sin

deklaration dels framställt ett yrkande om visst avdrag, dels gjort ett

otillåtet avdrag utan att ange vad detta avser. Vid granskningen av

deklarationen finner skattemyndigheten att det yrkade avdraget inte kan godtas

och underrättar den skattskyldige härom. Den oriktiga uppgiften upptäcks

emellertid inte av skattemyndigheten vid taxeringen utan först därefter. I detta

fall kan det onekligen förefalla märkligt att brottet inte anses fullbordat vid

den tidpunkt granskningen faktiskt företogs och den oriktiga uppgiften undgick

upptäckt. Eftersom preskriptionstiden börjar löpa från den dag brottet anses

fullbordat kan det vara av avgörande betydelse för den skattskyldige vilken

tidpunkt som skall gälla.

 Numera upprättas inte längre någon skattelängd. Uppgifterna som tidigare

antecknades i längden finns dock att hämta i det av skattemyndigheten förda

taxeringsuppgiftsregistret. Skattsedel på slutlig skatt skall enligt gällande

regler alltjämt tillställas den skattskyldige senast den 15 december under

taxeringsåret. I det förenklade deklarationsförfarande, som tillämpas från och

med 1995 års taxering, skall emellertid slutskattesedel översändas till den

skattskyldige senast den 31 augusti under taxeringsåret om grundläggande beslut

om årlig taxering fattats senast den 15 augusti på grundval av förenklad

självdeklaration. I övriga fall gäller även i fortsättningen den 15 december.

 Beträffande andra skatter och avgifter än dem som tidigare upptogs i

skattelängden anses skattebrottet fullbordat den dag när debitering eller

kreditering sker i det enskilda fallet. När det gäller bl.a. mervärdesskatt,

punktskatter och socialavgifter kan den som inger en deklaration med oriktig

uppgift emellertid ådra sig ansvar för skattebrott så snart deklarationen kommit

in till behörig myndighet. För dessa skatter och avgifter finns nämligen

bestämmelser om s.k. automatiska beslut i de speciella författningarna, vilka

anger att skatten respektive avgiften skall anses fastställd i enlighet med

deklarationen.

 Det kan således konstateras att förfarandereglernas utformning på

skatteområdet är helt avgörande för bedömningen om ett skattebrott är fullbordat

eller inte. Det kan från rationella utgångspunkter vara svårt att försvara en

ordning som innebär att förfarandereglerna i så hög grad styr om ett skattebrott

är fullbordat eller har stannat på försöksstadiet; särskilt som detta innebär

omotiverade skillnader mellan olika skatteslag. Att brottet kan betraktas som

fullbordat i och med att en oriktig uppgift har lämnats till

beskattningsmyndigheten torde överensstämma med ett naturligt betraktelsesätt

och motsvarar dessutom bättre vad som gäller för jämförbar traditionell

brottslighet. Den nuvarande ordningen får också konsekvenser i preskriptionshän-

seende som knappast framstår som sakligt motiverade och dessutom kan vålla

tillämpningssvårigheter.

 Ett ytterligare argument för en omkonstruktion av det centrala skattebrottet

är de konsekvenser som formerna för skattekontrollen kan få med den nu gällande

ordningen. Med den konstruktion brottet har i dag bedöms en oriktighet i en

självdeklaration som upptäcks under taxerings-året som försöksbrott - med en

lindrigare straffskala - medan brottet om det avslöjas först på ett senare

stadium anses som fullbordat. Det förhållandet att brottet bedöms olika beroende

på när en oriktig uppgift upptäcks kan vara svårt att motivera. Eftersom försök

till skatteförseelse är straffritt kan emellertid tidpunkten för upptäckt vara

av betydelse även för själva frågan om straffbarhet.

 De konsekvenser som enligt gällande ordning kan bli följden av skat-

tekontrollens inriktning i det särskilda fallet är enligt vår mening otillfreds-

ställande från rättssäkerhetssynpunkt. Det är också svårt att rationellt

motivera den konsekvens av dagens system som består i att en lindrigare

straffskala gäller för ett brott som har stannat på försöksstadiet beroende på

att inget debiterings- eller krediteringsbeslut har hunnit fattas före

lagföringen. Den skattskyldige har ju i denna situation gjort allt som från hans

sida fordras för att brottet skall vara fullbordat.

 Det finns således enligt regeringens mening beaktansvärda skäl för en

omkonstruktion av skattebrottet till farebrott.

 Utredningen har i fråga om farerekvisitet uttalat att det för att ansvar skall

kunna komma i fråga krävs att det förelegat en konkret fara för

skatteundandragande. Farerekvisitet skall enligt utredningen få samma innebörd

som i dag gäller motsvarande rekvisit i 5 § skattebrottslagen angående vårdslös

skatteuppgift. Utredningen redovisar tre fall enligt vilka fara inte bör anses

föreligga. I det första fallet anges att fara inte anses föreligga om det är

praktiskt taget uteslutet att en oriktig uppgift undgår upptäckt, t.ex. när det

gäller uppgifter som skattemyndigheten har tillgång till genom register som förs

av någon annan myndighet. Vidare bör fara inte heller anses föreligga om en

uppgift är oklar eller tvivelaktig och därför borde ha föranlett en närmare

granskning från myndigheten. Slutligen bör fara inte anses föreligga om en

felaktighet är av sådant slag att den bort avslöjas vid en med normal omsorg

företagen granskning enligt för myndigheten föreskrivna rutiner. För farebe-

dömningen blir enligt utredningen i dessa fall av betydelse vilken redo-

visningsmetod som den uppgiftsskyldige tillämpar, hur kontrollen hos myndigheten

är utformad, granskningstidens längd och andra liknande objektiva

omständigheter. Däremot skall inte beaktas sådana egenskaper som okunnighet

eller bristande rutin hos den som företar kontrollen. Utredningens uttalanden i

denna del har kritiserats av Riksåklagaren och Riksskatteverket.

 Beträffande innebörden av farerekvisitet har utredningen som nämnts hänvisat

till 5 § skattebrottslagen angående vårdslös skatteuppgift. I propositionen till

skattebrottslagen uttalades härvid att åklagaren måste göra sannolikt att

förhållandena i det enskilda fallet varit sådana att det förelegat en

beaktansvärd risk för att skatt eller avgift skulle påföras med ett för lågt

belopp. Det borde för ansvar vara tillräckligt att felet sannolikt inte skulle

upptäckas vid en med normal omsorg företagen rutinmässig granskning. Därvid

angavs den redovisningsmetod som skall användas av den redovisningsskyldige,

kontrollapparatens utformning, granskningstidens längd och andra liknande

faktorer vara av avgörande betydelse vid farebedömningen. En oriktig uppgift som

kan avslöjas endast vid en genomgång av bokföring och andra räkenskaper skulle

enligt departementschefen så gott som undantagslöst anses innebära fara i

lagrummets mening (prop. 1971:10 s. 255).

 Utgångspunkten för innebörden av farerekvisitet bör enligt vår mening även

framdeles vara att det för ansvar är tillräckligt att felet sannolikt inte

skulle upptäckas vid den normala rutinmässiga kontrollen. Kontrollsystemets

uppbyggnad och funktionssätt blir därmed av avgörande betydelse för

farerekvisitets innehåll. Såsom Riksskatteverket påpekat i sitt remissyttrande

går kontrollen av självdeklarationer till så att alla deklarationsuppgifter

registreras på data efter en kontroll som endast görs för att kunna registrera

själva uppgiften. Genom samkörning av deklarationsuppgifter med övriga i

skatteregistret tillgängliga uppgifter sorteras befarade felaktigheter ut och

beräknas olika nyckeltal som kan ge anledning till särskild kontroll. Den

rutinmässiga kontrollen är således numera en maskinell kontroll. Någon manuell

kontroll av hela deklarationsmaterialet sker inte längre.

 På löntagarbeskattningens område finns ett omfattande system med obligatoriska

kontrolluppgifter, dvs. de skall lämnas utan föreläggande av skattemyndigheten.

Således skall uppgifter lämnas om bl.a. inkomster av tjänst, ränteintäkter och

ränteutgifter samt reavinst respektive reaförlust vid avyttring av andel i

värdepappersfonder. Vid avyttring av andra värdepapper skall kontrolluppgift

lämnas om försäljningslikviden. Det förenklade deklarationssystem som tillämpas

fr.o.m. 1995 års taxering innebär att deklarationsblanketterna förtrycks med

uppgifter från kontrolluppgifterna som direkt kan läggas till grund för

beskattning. Utrymmet för skatteundandragande är således vad gäller uppgifter

som omfattas av den obligatoriska kontrolluppgiftsskyldigheten begränsat till de

fall en oriktig kontrolluppgift lämnats eller kontrolluppgift inte alls lämnats

och den skattskyldige inte genom en s.k. tilläggsuppgift rättat felet.

 Vad gäller mervärdesskatt, arbetsgivaravgifter och punktskatter innebär

systemet med s.k. automatiska beslut att deklarationerna över huvud taget inte

blir föremål för någon granskning innan skatten bestäms. Beskattningsmyndigheten

har därför inte möjlighet att reagera ens för en fullständigt apart uppgift.

Dock sker även här, efter beskattningsbeslutet, maskinella kontroller av de

lämnade uppgifterna, varvid deklarationer som kontrollsystemet bedömer som

granskningsvärda sorteras ut.

 Den nu beskrivna uppbyggnaden av den rutinmässiga skattekontrollen gör att man

inte, på det sätt utredningen föreslagit, kan anse att fara inte föreligger om

en uppgift är oklar eller tvivelaktig och därför borde ha föranlett en närmare

granskning från myndigheten. Fara för skatteundandragande kan enligt vår mening

tvärtom ofta föreligga även i de fall en uppgift i och för sig är oklar eller

tvivelaktig. Inte heller kan man, som utredningen antagit, utgå från att det

praktiskt taget är uteslutet att en oriktig uppgift undgår upptäckt om den

framgår vid kontroll mot register som skattemyndigheten har tillgång till men

som förs av andra myndigheter. Som Riksskatteverket påpekat är uppgifter som

inte tillförs skatteregistret inte automatiskt tillgängliga för

skattemyndigheten och kan inte användas vid urvalskontroll.

 Det sagda innebär att farerekvisitet med den uppbyggnad skattekontrollen

numera har får en tämligen vidsträckt innebörd.

 Sammanfattningsvis anser regeringen att övervägande skäl talar för att

skattebrott omkonstrueras till ett farebrott. Därigenom vinner bestämmelsen i

sakligt och pedagogiskt hänseende, och den blir dessutom enklare att tillämpa.

Vidare uppnås den betydande fördelen att kongruens erhålls mellan det uppsåtliga

och vårdslösa skattebrottet. Den formella kopplingen mellan skatteinstansernas

och den allmänna domstolens bedömningar kommer också att frånfallas. Till detta

kommer att man ökar förutsättningarna för att åstadkomma en enhetlig reglering

på skattebrottsområdet, eftersom vissa specialstraffrättsliga brottskonstruk-

tioner alltjämt är utformade enligt principerna för farebrott. Brottet bör

enligt vår mening fullbordas genom att en föreskriven uppgiftsskyldighet

åsidosätts med uppsåt att skatt skall undandras det allmänna om fara för

skatteundandragande uppkommer. I princip alla oriktiga uppgifter som lämnas

annat än muntligen och som är relevanta för beskattningsbeslutet kan innebära

att fara föreligger. Motsvarande gäller underlåtelse att lämna föreskrivna

uppgifter. Beträffande uppenbart orimliga yrkanden kan nämnas att om det inte

framstår som sannolikt att dessa uppgifter lämnats med uppsåt att skatt skall

undandras det allmänna är skattebrott uteslutet redan på denna grund. Även vid

tillämpning av bestämmelserna i 5 § skattebrottslagen om vårdslös skatteuppgift

bör farebegreppet tolkas på sätt som nu sagts.

Försök till skattebrott avkriminaliseras

Med den tillämpning av farerekvisitet som nu föreslagits blir utrymmet för

försök till skattebrott synnerligen begränsat. I den mån man över huvud taget

skulle kunna tänka sig någon realistisk situation där sådant brott likväl skulle

förekomma, får det anses finnas skäl för undantag från skattebrottslagens

tillämpningsområde. Regeringen föreslår därför att kriminaliseringen av försök

till skattebrott slopas.

Särskilt om kvittning

När skattemyndigheten upptäcker en oriktig uppgift i en deklaration händer det

inte sällan att den skattskyldige invänder att han av en eller annan anledning

inte framställt ett yrkande om avdrag som han bör medges eller att han tagit upp

en inkomst med för högt belopp och att dispositionerna, om en avräkning gjordes,

skulle minska eller eliminera resultatet av den upptäckta felaktigheten.

 Om invändningen är direkt hänförlig till den oriktiga uppgiften - den

skattskyldige gör t.ex. gällande att han haft kostnader för att förvärva den

inkomst som han underlåtit att deklarera - är frågan inte om en kvittning i

egentlig mening utan om en beräkning av den oriktiga upp-giftens beloppsmässiga

storlek. Man talar i dessa fall om s.k. oäkta kvittning.

 Man brukar i skatteförfarandet tala om kvittningsyrkanden endast under

förutsättning att en skatteprocess uppkommit. Motsvarande yrkanden, såväl "äkta"

som "oäkta" godtas som regel om de framställs under ärendets handläggning vid

skattemyndigheten, naturligtvis under förutsättning att den skattskyldige kan

visa stöd för sitt påstående. Om yrkandena framställs först sedan en viss fråga

blivit föremål för process är förhållandet emellertid numera något annorlunda.

 Tidigare var skatteprocessen i huvudsak utformad som en beloppsprocess, där

föremålet för talan var den beloppsmässiga ändring av taxeringen som yrkats.

Inom den ram som dragits upp genom de yrkade beloppen kunde klaganden fritt

ändra sin talan och motparten komma med kvittningsinvändningar.

 I den nya taxeringslagen, som tillämpas fr.o.m. 1991 års taxering, har

emellertid skatteprocessen utformats som en sakprocess, varvid rättegångsbalken

i viss mån fått tjäna som förebild. Processföremålet avser numera en enskild

fråga och talan är helt frikopplad från taxeringen. En väckt talan får i princip

inte ändras. Klaganden får dock justera sitt yrkande till att avse ett högre

belopp om den fråga som är föremål för prövning därigenom inte ändras. I

länsrätt får klaganden dessutom - inom den tid som gäller för överklagande -

 föra in en ny fråga som har samband med den som skall prövas, om domstolen

finner att den nya frågan utan olägenhet kan prövas i målet. De grunder som en

part hade kunnat åberopa till stöd för sin talan mister sin rättsliga betydelse

(prekluderas) genom domen. Den skattskyldige kan således inte senare väcka ny

talan med yrkande att frågan skall bedömas annorlunda därför att han kommit på

en ny omständighet som talar till hans förmån. Härav följer också att

rättskraften hos ett avgörande inte sträcker sig längre än till den rättsföljd

som varit fråga i målet. Andra frågor i taxeringsbeslutet kan således i vanlig

ordning omprövas av skattemyndigheten och bli föremål för särskilt överklagande,

som huvudregel inom en femårsperiod. Motsvarande gäller med något undantag på

skatteområdet i övrigt.

 I förarbetena till skattebrottslagen har förutsatts att en invändning om

kvittning skall godtas i ett brottmål om den har godtagits eller skulle ha

godtagits i taxeringsprocessen och gärningsmannen inte kan misstänkas för att ha

haft ett skattebedrägligt syfte genom att först efter brottsupptäckten göra

gällande invändningen (prop. 1971:10 s. 249). Kvittning i brottmålet bör enligt

departementschefen behandlas efter i stort sett samma principer som gäller för

de allmänstraffrättsliga förmögenhetsbrotten. Mot bakgrund av dessa förarbets-

uttalanden har kvittningsinvändningar i mål om skattebrott kommit att beaktas i

stor utsträckning i rättstillämpningen. Skattebrottsutredningen har i sitt

betänkande uppgett att man inte haft underlag för att göra någon bedömning av i

vad mån praxis härvidlag förändrats efter år 1991.

 Den omkonstruktion av skattebrottet till ett farebrott som regeringen föreslår

aktualiserar frågan om och i vilken mån hänsyn i fortsättningen skall tas till

en av gärningsmannen i efterhand framställd kvittningsinvändning.

 Med ett farebrott träder av förklarliga skäl effekten av brottet i viss mån i

bakgrunden. Skattebrottet utformat som ett farebrott förutsätter inte att det

allmänna drabbas av en förmögenhetsskada; för ansvar är i stället tillräckligt

att fara för skatteundandragande förelegat.

 Enligt regeringens mening bör, när skattebrottet nu omkonstruerats till ett

farebrott, straffbarheten av en oriktig uppgift inte påverkas av den

omständigheten att den tilltalade samtidigt lämnat felaktiga uppgifter till sin

nackdel eller försummat att göra ett tillåtet avdrag. Hänsyn bör således inte

tas till kvittningsinvändningar i andra fall än då invändningen har omedelbart

samband med den oriktiga uppgiften. En annan sak är att sådana omständigheter

kanske någon gång kan påverka straffmätningen eller valet av påföljd.

Ett enhetligt uppsåtsrekvisit

Ett påbud ställer i många fall ett större krav på människor än ett förbud.

Normalt sett finns det ju endast ett handlingsalternativ för att uppfylla en

ålagd skyldighet medan olika möjligheter står till buds för att undvika att

överträda ett förbud. Bland annat av det skälet kan det finnas anledning att

principiellt sett anse en underlåtenhet mindre straffvärd än ett aktivt

handlande. Så ser man också i allmänhet saken i lagstiftning och

rättstillämpning på det straffrättsliga området.

 Den principiella skillnaden mellan underlåtenhet och aktivt handlande

framträder dock på vissa områden som mindre påtaglig. Hit hör otvivelaktigt

skattebrottsområdet. Att i en deklaration lämna en oriktig uppgift och att avstå

från att över huvud taget lämna deklaration är sålunda olika sätt att underlåta

att fullgöra en deklarationsskyldighet. I många fall likställs också ett

utelämnande av en uppgift i skattesammanhang med ett aktivt oriktigt

uppgiftslämnande. Det finns därför anledning att diskutera frågan om det finns

skäl att inom skattestraffrätten behandla underlåtenhet och aktivt handlande på

olika sätt.

 Regeln om passivt skattebrott i 2 § andra stycket skattebrottslagen har kommit

att utformas så att den ställer krav på direkt uppsåt hos gärningsmannen. För

att ansvar för passivt skattebrott skall kunna utkrävas fordras således att den

skattskyldige genom att underlåta att deklarera haft för avsikt att undandra

skatt. Just skatteundandragandet skall vara den effekt han vill uppnå med sin

underlåtenhet. Har han genom sitt förfarande åsyftat att komma i ett

förmånligare läge i t.ex. bidragssammanhang genom att åsättas en låg

beskattningsbar inkomst faller detta förfarande utanför det straffbara området,

även om han skulle ha insett att hans underlåtenhet ofrånkomligen leder till att

skatt undandras det allmänna. Detsamma gäller om den skattskyldige har förstått

att en sådan effekt av hans underlåtenhet är möjlig och det dessutom kan hållas

för visst att han skulle ha underlåtit att deklarera även om han varit fullt

medveten om att effekten skulle ha inträffat. I det förra fallet har den

skattskyldige ett s.k. indirekt uppsåt till effekten att ingen eller för låg

skatt skall påföras honom och i det senare fallet föreligger ett s.k. eventuellt

uppsåt i förhållande till samma effekt.

 I den allmänna diskussionen kring skattebrottslagens utformning har vid

åtskilliga tillfällen framförts synpunkter på den nuvarande utformningen av det

passiva skattebrottet. Röster har upprepade gånger höjts för att det subjektiva

rekvisitet bör ändras så att något krav på avsikt - direkt uppsåt - hos

gärningsmannen att undandra skatt inte uppställs för att ansvar för skattebrott

skall kunna utkrävas. Indirekt eller eventuellt uppsåt till skatteundandragande

skulle således vara tillräckligt för att föranleda ansvar. Ett av de mera

framskjutna argumenten för en omkonstruktion har varit den synpunkt som redan

Skattestrafflagutredningen på sin tid framhöll, nämligen att den nuvarande

utformningen medför alltför högt ställda beviskrav. Tanken på en omkonstruktion

av det subjektiva rekvisitet har även framförts i utredningsbetänkanden rörande

skattebrottslagen. En utförlig genomgång av bakgrunden till nuvarande

bestämmelse och tidigare förslag till ändring har redovisats av Skatteb-

rottsutredningen i nu föreliggande betänkande (SOU 1995:10 s. 200 ff).

 Ett ofta anfört argument för att i subjektivt hänseende likställa det aktiva

och det passiva skattebedrägeribrottet är de bevissvårigheter som anses vara

förenade med den nuvarande utformningen av det passiva skattebedrägeriet. Att

det kan vara svårt att uppnå full bevisning om det för straffbarhet uppställda

kravet på avsikt synes emellertid inte vara något argument som i sig bör vara

avgörande för en övergång till vanliga uppsåtsregler. Bevissvårigheterna var för

övrigt förutsedda av lagstiftaren vid straffbestämmelsens tillkomst. Av större

betydelse för frågan om en ändring är befogad är däremot om den nuvarande

konstruktionen medför att gärningar som rimligen bör anses straffvärda faller

utanför det straffbara området.

 Den nuvarande utformningen innebär att en skattskyldig som inser att hans

underlåtenhet att deklarera ovillkorligen kommer att medföra att skatt undandras

det allmänna undgår straffansvar, om exempelvis syftet har varit att han skall

komma i åtnjutande av en inkomstprövad förmån. Likaså går den fri från ansvar

som misstänker att ett skatteundandragande kan bli följden av hans underlåtenhet

även när det kan hållas för visst att han med full vetskap härom inte skulle ha

handlat annorlunda. Dessa förfaranden får i åtskilliga fall anses lika

straffvärda som det då skatteundandragandet varit det avgörande för

gärningsmannens underlåtenhet. När den som med indirekt uppsåt att undandra

skatt underlåter att deklarera, ingår underlåtenheten visserligen ofta som ett

led i ett annat brottsligt förfarande, men detta synes inte inverka på

bedömningen.

 En situation som har uppgetts vålla särskilda problem i den praktiska

tillämpningen har samband med det gemensamma uppbördssystemet för

arbetsgivaravgifter och innehållen källskatt. Detta system innebär att

arbetsgivaren i samma handling - uppbördsdeklarationen - skall deklarera

arbetsgivaravgifter och redovisa innehållen preliminär skatt. Det förutsätts

också att han skall erlägga betalning i båda dessa hänseenden på grundval av de

lämnade uppgifterna.

 Underlåter arbetsgivaren att avlämna uppbördsdeklaration, gör han sig normalt

skyldig till oredlig eller vårdslös uppbördsredovisning. För oredlig

uppbördsredovisning gäller inte något krav på direkt uppsåt, utan vanliga

uppsåtsregler är tillämpliga. Till den del underlåtenheten har avseende på

arbetsgivaravgifterna krävs emellertid till följd av utformningen av 2 § direkt

uppsåt. Skulle arbetsgivaren mot ett åtal invända att hans syfte varit att

skjuta upp betalningen för den innehållna källskatten medan han haft möjlighet

att betala arbetsgivaravgifterna är det således tveksamt om han kan fällas till

ansvar för skattebrott. En i praktiken inte ovanlig invändning vid underlåtenhet

är också att arbetsgivaren saknat medel till betalning och inte känt till att

han likväl var deklarationsskyldig (s.k. oegentlig rättsvillfarelse, jfr NJA

1977 s. 225). Anser sig domstolen kunna konstatera att arbetsgivaren insett

möjligheten av att han var deklarationsskyldig och att han skulle ha underlåtit

att deklarera även vid visshet på denna punkt, torde han kunna fällas till

ansvar för oredlig uppbördsredovisning beträffande den innehållna källskatten

men knappast för skattebrott i vad avser arbetsgivaravgifterna.

 Skyldigheten att redovisa arbetsgivaravgifter, mervärdesskatt och andra

liknande skatter och avgifter skiljer sig inte i något avgörande hänseende från

skyldigheten att redovisa skatt eller avgift som innehållits för annan. I

samtliga fall skall deklaration avges med korta intervaller och möjligheten att

fullgöra uppgiftsskyldigheten bygger i allt väsentligt på att den

redovisningsskyldige har en ordnad bokföring. Att uppställa skilda krav på

uppsåt vid underlåtenhet att lämna de olika typerna av redovisning synes därför

inkonsekvent och skapar, som det nyss anförda ger vid handen, vissa till synes

irrationella problem i rättstillämpningen.

 De invändningar som anförts mot ett subjektivt rekvisit omfattande samtliga

uppsåtsformer har i huvudsak gått ut på att det straffbara området med en sådan

konstruktion skulle bli för vidsträckt och att rättssäkerheten skulle äventyras.

Det har hävdats att en sådan ordning skulle medföra en alltför stor risk för att

även den fälls till ansvar som av glömska, förhinder, oföretagsamhet eller

nonchalans underlåtit att deklarera.

 Risken för att någon numera skall i bokstavlig mening glömma bort att

deklarera torde emellertid vara mycket liten. Skatteförvaltningen lämnar

fortlöpande, genom olika media, deklarationsinformation till allmänheten. De

skattskyldiga, såväl enskilda som företagare, som sedan tidigare är kända

skattesubjekt, blir dessutom personligen påminda om sin skyldighet genom att de

får tillsänt sig deklarationsblanketter och broschyrer i nära anslutning till

deklarationstillfället. Om den skattskyldige trots detta skulle ha försummat att

lämna deklaration erhåller han i de flesta fall ett föreläggande av

skattemyndigheten att inkomma med sådan. Innan det blir aktuellt med en anmälan

till åklagaren gör skattemyndigheten dessutom regelmässigt en utredning och

beslutar om skönstaxering eller skönsbeskattning.

 Man kan emellertid inte bortse från att en underlåtenhet att deklarera kan

vara att hänföra till omständigheter som visserligen inte är ägnade att ursäkta

försummelsen men som ändå saknar anknytning till ett i egentlig mening

bedrägligt syfte. Arbetsanhopning, personliga problem och andra liknande

förhållanden kan medföra att deklarationsbestyren skjuts upp på en obestämd

framtid eller mer eller mindre förträngs. Om i sådana eller liknande fall den

skattskyldige inte bara skulle förpliktas att betala förseningsavgift och

skattetillägg utan också fällas till ansvar för skattebrott med eventuellt

uppsåt, skulle detta otvivelaktigt föra väl långt. Till en del torde det vara

synpunkter av detta slag som ligger till grund för den nuvarande regleringen.

 I detta avseende är, såvitt avser inkomst- och förmögenhetsbeskattning,

emellertid läget numera förändrat i förhållande till det som förelåg vid

skattebrottslagens tillkomst, främst beroende på att taxeringen för

skattskyldiga i allmänhet i så utomordentligt stor utsträckning bygger på

kontrolluppgifter. Sedan skattebrottslagen infördes har skyldigheten att lämna

kontrolluppgifter successivt utökats. Det förenklade deklarationsförfarande som

tillämpas från och med 1995 års taxering bygger också på en utvidgad skyldighet

i detta avseende. Förfarandet innebär att den skattskyldige tillsänds en

deklarationsblankett med förtryckta uppgifter, som i huvudsak grundar sig på

lämnade kontrolluppgifter. Är de förtryckta uppgifterna oriktiga eller

ofullständiga skall den skattskyldige komplettera dessa. I annat fall skall

blanketten endast undertecknas och återsändas till skattemyndigheten. Enligt

Riksskatteverkets beräkningar förtrycktes vid 1995 års taxering förenklade

deklarationsblanketter till sammanlagt 5 453 000 personer. Av dessa beräknas i

runda tal 60 % eller 3 250 000 ha lämnats utan tilläggsuppgift. Dessa

deklaranter har således godkänt det utsända taxeringsförslaget.

 För det stora flertalet skattskyldiga gäller därför att en underlåtenhet att

deklarera inte kan medföra ansvar för skattebrott även om vanliga uppsåtsregler

blir tillämpliga. När den skattskyldige inte har haft några inkomster som av ett

eller annat skäl varit dolda för kontrolluppgiftssystemet, föreligger över huvud

taget inte någon risk för felaktig taxering trots underlåtenheten att deklarera.

 Till detta kommer att skillnaden endast är subtil mellan underlåtenhet och

aktivt handlande i det förenklade deklarationsförfarandet, där deklaration kan

avges genom att den förtryckta blanketten undertecknas och återsänds till

skattemyndigheten. Det blir därmed knappast rimligt att den som underlåter att

lämna förenklad deklaration skall behandlas annorlunda i straffrättsligt

hänseende än den som lämnar en sådan deklaration utan att komplettera oriktiga

eller ofullständiga uppgifter.

 Genom ett enhetligt uppsåtsrekvisit omfattande samtliga uppsåtsformer skulle

kriminaliseringen få en mera ändamålsenlig avgränsning än vad som är fallet i

dag. Vidare skulle den värdefulla fördelen vinnas att en underlåtenhet att

deklarera bedöms enligt samma regler oberoende av vilken skatt eller avgift som

redovisningen avser. Även från systematisk synpunkt får det anses vara en vinst

att kongruens uppnås mellan det aktiva och passiva skattebrottet. Till detta

kommer att enhetliga regler regelmässigt kan antas vara till gagn för

rättstillämpningen.

 Regeringen anser att de fördelar som står att vinna med ett enhetligt uppsåts-

rekvisit är så påtagliga att man bör övergå till vanliga uppsåtsregler när det

gäller passivt skattebrott. Vi föreslår alltså att kravet på direkt uppsåt

slopas.

 Däremot bör inte underlåtenhetsbrott som är att tillskriva oaktsamhet bedömas

som vårdslös skatteuppgift. Som närmare kommer att utvecklas i det följande

(avsnitt 4.8) är det vår uppfattning att oaktsam underlåtenhet att avge egen

självdeklaration över huvud taget inte bör kriminaliseras. Den som av grov

oaktsamhet underlåter att avge andra typer av deklarationer kommer däremot

enligt vårt förslag att i inte ringa fall kunna dömas för

skatteredovisningsbrott.

Specialsubjekt vid passivt skattebrott

Det passiva skattebedrägeribrottet är till skillnad mot det aktiva konstruerat

med ett s.k. specialsubjekt. I underlåtelsefallen skall effekten således ha

gynnat den skattskyldige själv eller någon som han företräder, medan den i de

aktiva fallen kan ha gynnat vem som helst.

 En arbetsgivare som i en kontrolluppgift uppger utbetald lön med för lågt

belopp kan alltså straffas som gärningsman, även om han inte själv har någon

vinning av sitt handlande. En förutsättning enligt gällande ordning är

naturligtvis att kontrolluppgiften föranleder en för låg skattepåföring. Skulle

arbetsgivaren däremot låta bli att lämna en kontrolluppgift kan han inte göras

ansvarig för skattebedrägeri eftersom han inte gör någon egen skattevinst. Är

omständigheterna sådana att han kan anses ha främjat ett skattebedrägeri - t.ex.

om det kan styrkas en överenskommelse mellan honom och den skattskyldige - kan

arbetsgivaren fällas till ansvar för medhjälp. I annat fall kan ansvar endast

utdömas enligt den lindrigare bestämmelsen i 4 kap. 8 § lagen om självdeklara-

tion och kontrolluppgifter.

 Enligt regeringens mening finns inte skäl att bedöma en arbetsgivare som med

uppsåt att skatt skall undandras det allmänna underlåter att lämna

kontrolluppgift annorlunda än den som lämnar en oriktig kontrolluppgift. Något

krav på specialsubjekt bör därför inte uppställas för underlåtelsefallen. Vi

föreslår därför att specialsubjektet utmönstras ur 2 § skattebrottslagen.

Handlingsbegreppet m.m.

För att ansvar för aktivt skattebedrägeri skall komma i fråga fordras att den

oriktiga uppgiften skall vara lämnad i en handling. En oriktig uppgift som

lämnas muntligen kan således enligt nuvarande ordning inte föranleda ansvar

enligt skattebrottslagen. Skattestrafflagen på sin tid tog endast sikte på

oriktiga uppgifter som lämnades i en deklaration eller däremot svarande

skriftlig försäkran. Enligt skattebrottslagen bestraffas emellertid oriktiga

uppgifter i alla slags handlingar som avges till ledning för myndighets beslut i

fråga om skatt eller avgift. Således kan även en oriktig uppgift i korrespondens

med skattemyndigheten eller i en handling som lämnas i samband med en skatte-

eller taxeringsrevision föranleda ansvar, liksom oriktiga uppgifter i handlingar

som inges till domstol i en skatteprocess. Det sistnämnda var tidigare en omdis-

kuterad fråga, som numera fått sin lösning genom Högsta domstolens avgörande i

NJA 1994 s. 277.

 För straffbarhet fordras inte att handlingen upprättats just för att tjäna som

underlag för fastställande av skatt eller avgift. Även en sådan handling som

exempelvis ett köpekontrakt angående fast egendom, vilken inges i ett

lagfartsärende och ligger till grund för fastställande av stämpelskatt, omfattas

således av straffbudet. Detsamma gäller en bouppteckning som upprättas med

anledning av ett dödsfall: handlingen utgör i detta fall underlag för faststäl-

lande av arvsskatt.

 Av särskilt intresse i detta sammanhang är om även ett elektroniskt dokument

kan anses omfattat av begreppet handling i skattebrottslagens mening.

 Redan i dag lämnas en mängd uppgifter till skattemyndigheten på medium för

automatisk databehandling. Så sker i fråga om kontrolluppgifter,

räkenskapsuppgifter (s.k. SRU-uppgifter) enligt 2 kap. 19 § lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter liksom beträffande redovisning av

avdragen kvarstående skatt enligt 55 § 2 mom. uppbördslagen (1953:272).

 I betänkandet Elektronisk dokumenthantering inom skatteförvaltningen (Ds

1994:80) föreslås att möjligheten till elektroniskt uppgiftslämnande utvidgas

till att även avse deklarationer. Enligt utredarens mening påkallar förslaget

ingen ändring i skattebrottslagen eftersom rekvisitet "handling" bör förstås så

att även elektroniskt avgivna deklarationer innefattas (s. 173 ff.).

Riksåklagaren har emellertid i sitt remissyttrande över förslaget anfört att

det, med hänsyn till den innebörd ordet handling har i det allmänna språkbruket

och till det nyligen införda förbudet mot analog tillämpning av straffbestämmel-

ser, är nödvändigt att i skattebrottslagen införa en definition av vad som i

lagen förstås med handling. Regeringen har tidigare i avvaktan på

Skattebrottsutredningens arbete skjutit frågan om elektroniska deklarationer på

framtiden (prop. 1994/95:93 s. 22).

 En utförlig beskrivning av handlingsbegreppets betydelse på olika rättsområden

har lämnats av Datastraffrättsutredningen i betänkandet Information och den nya

InformationsTeknologin (SOU 1992:110 s. 106 ff.). Datastraffrättsutredningen har

lämnat förslag till ändringar - med sikte på handlingsbegreppet - i såväl rätte-

gångsbalken som brottsbalken. Utredningen föreslår sålunda att rekvisitet urkund

ersätts med "dokument", och att detta senare begrepp får en speciell betydelse i

kapitlet om förfalskningsbrott, nämligen "en skriftlig originalhandling eller en

bestämd mängd data för automatisk informationsbehandling, om det är möjligt att

fastställa att innehållet härrör från den som framstår som utställare". Vidare

anges legitimationskort, biljett och dylikt bevismärke vara att anse som ett

"dokument" i den betydelse begreppet tillagts i det aktuella kapitlet.

Datastraffrättsutredningens förslag bereds för närvarande inom

regeringskansliet.

 I sammanhanget bör även nämnas att en särskild utredare (Ju 1994:05) tillsatts

med uppdrag att utarbeta sådana förslag till rättslig reglering som kan behövas

bl.a. för användning av elektroniska dokument inom både förvaltningen och

näringslivet (dir. 1994:42). Denna utredning beräknas avsluta sitt arbete under

våren 1996.

 Utredningen konstaterar att om begreppet handling bibehålls som ett rekvisit i

skattebrottslagen fordras en närmare precisering av begreppet för att även

elektroniska deklarationer skall omfattas av lagens straffbe-stämmelser.

Utredningen har dock inte funnit det ändamålsenligt att föreslå att begreppet

ges en särskild betydelse i skattebrottslagen innan ett slutligt ställ-

ningtagande föreligger till Datastraffrättsutredningens förslag om ändringar av

handlingsbegreppet på den allmänna straffrättens område. Därtill kommer att

frågan om en rättslig reglering för användningen av elektroniska dokument för

närvarande är föremål för särskild utredning. Mot bakgrund av bl.a. den snabba

utvecklingstakten inom informationstekniken får det anses mera ändamålsenligt

att ta bort begreppet handling i brottsbeskrivningarna i stället för att ge

ordet en närmare angiven betydelse i skattebrottslagens mening. Utredningen

föreslår därför att oriktiga uppgifter som lämnas på annat sätt än muntligen bör

kunna medföra straffansvar för skattebrott och vårdslös skatteuppgift.

Utredningens förslag i denna del har lämnats utan erinran av remissinstanserna.

 Även regeringen delar utredningens bedömning att det mest ändamålsenliga är

att ta bort begreppet handling i brottsbeskrivningarna. Syftet med begreppet

handling i skattebrottslagen torde vara att skilja mellan muntliga uppgifter som

inte kan leda till straffansvar och uppgifter i handlingar. Regeringen föreslår

därför att oriktiga uppgifter som lämnas på annat sätt än muntligen bör kunna

medföra straffansvar för skatte-brott. Motsvarande bör följdenligen gälla även

för skatteförseelse och vårdslös skatteuppgift.

 64

4.5 Skatteförseelse

Regeringens förslag: Kriminaliseringen av ringa brott behålls oför-ändrad.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att straffbestämmelsen om

skatteförseelse bör utvidgas till att omfatta skattebrott som med hänsyn till

skattebeloppet och övriga omständigheter är av mindre allvarlig art och att

ringa brott avkriminaliseras. Den särskilda åtalsprövningsregeln i 13 §

skattebrottslagen blir därigenom obehövlig och kan upphävas. Vidare föreslår

utredningen att straffbestämmelserna i uppbördslagen, lagen om självdeklaration

och kontrolluppgifter m.fl. författningar skall flyttas över till

skattebrottslagen och inordnas under bestämmelsen om skatteförseelse. Även

muntliga uppgifter skall kunna föranleda ansvar. Straffskalan föreslås

innehålla, förutom böter, även fängelse i högst sex månader.

 Remissinstanserna: Förslaget om en lägre straffskala för brott av mindre

allvarlig art tillstyrks av flertalet instanser, även om några har invändningar

mot rubriceringen skatteförseelse för brott varpå kan följa fängelse.

Avkriminaliseringen av ringa brott tillstyrks likaså. Vissa instanser är

kritiska mot den föreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet för

skatteförseelse. Några har också invändningar mot att muntliga uppgifter

kriminaliseras. Riksåklagaren är kritisk mot förslaget att utvidga

tillämpningsområdet för skatteförseelse genom att överföra bestämmelser från

andra författningar till 3 § skattebrottslagen, eftersom detta kan medföra

tillämpningssvårigheter då antalet förfaranden som 3 § gjorts tillämplig på är

stort och paragrafen i sig är svårtillgänglig. Mindre allvarlig och mindre

vanlig brottslighet bör även i framtiden straffbeläggas i speciallagarna. Vidare

bör muntliga uppgifter inte omfattas av kriminaliseringen. Riksåklagaren har

även svårt att tillgodogöra sig utredningens uppfattning att straffbestämmelser

inte bör ersättas med sanktionsavgifter. Den ökning av skattemyndigheternas

arbetsbelastning som en depenalisering skulle medföra motsvaras ju av minskade

kostnader hos polis, åklagare och domstolar. Riksskatteverket tillstyrker en

utvidgning av tillämpningsområdet för skatteförseelse med tre undantag;

underlåtelse att fullgöra skyldighet att innehålla skatt, oriktig uppgift om

innehav av F-skattesedel och brott mot skyldigheten att lämna korrekta

kontrolluppgifter bör, för att understryka hur allvarliga dessa brott är,

klassificeras som skattebrott och flyttas till ett nytt stycke i 2 § skatteb-

rottslagen. Malmö tingsrätt avstyrker en utvidgning av tillämpningsområdet så

att bestämmelser i andra författningar inarbetas i skattebrottslagen, då

abstraktionsnivån på reglerna i 3 § andra och tredje styckena är betydande och

kan förväntas medföra tillämpningssvårigheter. Eftersom bestämmelserna sällan

tillämpas, medför det inte några påtagliga nackdelar att behålla nuvarande

ordning. Vidare avstyrks att bestämmelsen om skatteförseelse görs tillämplig på

muntliga uppgifter, då det praktiska utymmet blir begränsat och

förundersökningarna många gånger kan förväntas bli oproportionerligt betungande.

Juridiska fakulteten vid Uppsala Universitet anser att benämningen

skatteförseelse inte bör användas för annat än mindre allvarliga brott, som

endast kan medföra böter. Benämningen kan behållas för de brottstyper som

regleras i 3 § andra och tredje styckena. Däremot bör beteckningen skattebrott

användas även för de mindre allvarliga fallen som avses i 3 § första stycket och

att en föreskrift om en särskild straffskala för sådana fall ges i ett andra

stycke i 2 §. Det bör också gå att finna en mindre svårförståelig avfattning av

3 § andra stycket. Vidare förordas att den föreslagna bestämmelsen i 6 § om

försök till skattebrott inte bör tas in i skattebrottslagen. Föreningen

Auktoriserade Revisorer FAR anser att det kan vara att gå alltför långt att

kriminalisera muntliga uppgifter. Företagarna finner att skatteförseelse av

mindre allvarlig art kan avkriminaliseras. Administrativa sanktioner, i vissa

fall i kombination med dröjsmålsränta räcker för att avhålla de skattskyldiga

från att företa viss handling. Generellt bör åtal inte förekomma när en

administrativ sanktion utgått. Vidare bör muntliga uppgifter inte

kriminaliseras.

Skälen för regeringens förslag:

Gällande ordning i huvuddrag

Om ett skattebedrägeri, aktivt eller passivt, är att bedöma som ringa skall

enligt 3 § skattebrottslagen dömas för skatteförseelse. För denna lindrigare

form är endast böter föreskrivet som påföljd. Till skillnad från vad som gäller

för de övriga formerna av skattebedrägeri är skatteförseelse inte straffbart på

försöksstadiet. För skatteförseelse gäller vidare enligt 13 § skattebrottslagen

att åtal får väckas endast i de fall detta är påkallat av särskilda skäl.

 När det gäller gränsdragningen mellan skatteförseelse och skattebedrägeri

uttalade departementschefen i propositionen till skattebrottslagen, att till

kategorin ringa brott främst borde hänföras gärningar som rör mindre skatte- och

avgiftsbelopp. Någon bestämd beloppsgräns för när ett skattebrott skall anses

som ringa ansågs inte kunna anges. I stället framhölls att denna gräns måste bli

beroende av förhållandena i det särskilda fallet. Då det gäller beloppsgränsen

för när åtal för skatteförseelse bör ske påpekades emellertid att denna gräns

allmänt sett bör ligga avsevärt högre än vad som anses gälla för ringa

förmögenhetsbrott enligt brottsbalken.

 Vad gäller åtalsbegränsningsregeln angav departementschefen att särskilda skäl

för åtal i regel bör anses föreligga om gärningsmannen inte kan påföras någon

administrativ sanktion för sitt förfarande. Det torde i dessa fall ofta te sig

stötande för den allmänna rättskänslan om en person som begår ett uppsåtligt

brott helt undgår reaktion från samhällets sida. I första hand avsågs ringa

brott rörande skatt eller avgift som inte omfattas av någon administrativ

sanktionsform, t.ex. såsom är fallet vad gäller arvsskatt och gåvoskatt. Som

ytterligare exempel på när det kan finnas anledning att åtala för

skatteförseelse angavs att gärningsmannen är ställföreträdare för en juridisk

person eller en omyndig. I dessa fall träffar den administrativa sanktionen den

skattskyldige och inte ställföreträdaren för denne.

 Även andra objektiva omständigheter än beloppets storlek bör beaktas vid

avgörandet om gärningen är att bedöma som ringa. Även vid åtalsprövningen bör

naturligtvis omständigheterna vid brottet beaktas. Det framhölls att

förhållandena i det särskilda fallet kan vara så graverande att det från

allmänpreventiv synpunkt finns skäl att väcka åtal fastän det undandragna

skattebeloppet är obetydligt och oavsett om en administrativ påföljd har påförts

eller ej. Något exempel på försvårande omständigheter av detta slag angavs

emellertid inte (prop. 1971:10 s. 250 och 262).

 Gränsdragningen mellan skattebedrägeri och skatteförseelse har tydliggjorts i

bl.a. rättsfallet NJA 1984 s. 384. Målet gällde ett åtal för försök till

skattebedrägeri. Gränsen mellan skattebedrägeri och skatteförseelse har kommit

att ligga vid ungefär 3/4 basbelopp i de fall storleken av undandragen skatt är

av avgörande betydelse för brottets rubricering. I detta sammanhang bör även

nämnas att Riksåklagaren och Riksskatteverket 1978 enats om att brottsanmälan

normalt bör begränsas till fall där den undandragna skatten uppgår till minst

3/4 av det basbelopp som gällde vid taxeringsårets ingång.

 Under åren 1990 och 1991 har enligt statistik från Statistiska centralbyrån

endast tre respektive sex personer lagförts för skatteförseelse. Under år 1992

tillämpades lagrummet över huvud taget inte och år 1993 var antalet lagföringar

inte fler än tre stycken. Sannolikt har skattemyndigheterna mycket sällan anmält

misstankar om skattebrott som i händelse av fällande dom skulle vara att bedöma

som skatteförseelse. Enligt 17 § skattebrottslagen behöver ju skattemyndigheten

inte göra anmälan om skattebrott om det kan antas att brottet inte kommer att

medföra påföljd enligt lagen eller om anmälan av annat skäl inte behövs.

 Att bestämmelsen om skatteförseelse redan vid sin tillkomst måste ha

förutsatts få ett mycket snävt tillämpningsområde framgår av de nyss redovisade

motivuttalandena. När det gäller den i praktiken helt dominerande del av

skattelagstiftningen inom vilken skattetillägg kan användas som sanktion är det

som framgått avsett att i normala fall lagföring inte skall äga rum; den

administrativa sanktionen skall vara tillräcklig och denna är i princip

obligatorisk. Åtgärder för lagföring i fall då det undandragna skattebeloppet är

obetydligt har avsetts vara reserverade för situationer då förhållandena är

särskilt graverande.

 Trots detta skulle man naturligtvis inte ha väntat sig en utveckling enligt

vilken brottet skatteförseelse över huvud taget saknar praktiskt tillämp-

ningsområde och ej blir föremål för några anmälningar. Tänkbara förklaringar är

skattemyndigheternas arbetsbelastning och deras kännedom om stora målbalanser

hos polisen och åklagarmyndigheterna.

 Av avgörande betydelse för den låga anmälningsfrekvensen vad gäller

skatteförseelse är sannolikt att skattemyndigheten vid sin bedömning om en

brottsanmälan skall göras inte i någon större utsträckning ser till

omständigheterna i det enskilda fallet, utan i stället låter den beloppsgräns

som Riksskatteverket efter samråd med Riksåklagaren rekommenderat bli det

utslagsgivande. Därmed ställs åklagarna sällan inför att behöva ta ställning

till om åtal i det enskilda fallet är påkallat av särskilda skäl. I motsvarande

mån blir antalet lagföringar för skatteförseelse begränsat.

Kriminaliseringen av skatteförseelse består

Det finns enligt regeringens mening skäl att så långt möjligt fullfölja den

tanke som låg till grund för förslaget till skattebrottslag, nämligen att över-

trädelser av mera ordningsmässig karaktär i första hand endast bör träffas av

administrativa sanktioner. Denna princip går dock inte att strikt upprätthålla,

bl.a. på grund av att administrativa sanktioner saknas i ett flertal fall.

 Det bör redan i detta sammanhang anmärkas att regeringen i det följande kommer

att föreslå att brottet oredlig uppbördsredovisning avskaffas som särskilt brott

och att bestämmelsens materiella innehåll inarbetas i den grundläggande regeln

om skattebrott (avsnitt 4.9). Om förslaget i denna del godtas kommer således

även de förseelser som i dag bestraffas som bristande uppbördsredovisning att

falla under straffbudet för skatteförseelse.

 Straffbestämmelser med enbart böter som påföljd förekommer på flera håll i

skatte- och avgiftsförfattningarna. Det kan visserligen ifrågasättas om

gärningar med ett så lågt straffvärde över huvud taget bör vara kriminaliserade

när det, som på skattebrottsområdet, förekommer ett administrativt

sanktionssystem vid sidan om det straffrättsliga. I många fall är

avgiftssanktioner också en tillräcklig samhällsreaktion på överträdelser av

detta slag.

 Av olika skäl har det emellertid inte ansetts möjligt eller önskvärt att

införa avgiftssanktioner på hela skatte- och avgiftsområdet. Några ad-

ministrativa sanktioner för oriktiga uppgifter finns inte på exempelvis

fastighetstaxeringsområdet och inte heller när det gäller arvs- och gåvoskatt

(på fastighetstaxeringsområdet finns dock numera förseningsavgifter). Vidare

gäller att de administrativa avgifterna endast kan drabba den skattskyldige och

inte t.ex. ställföreträdaren för en juridisk person eller för en omyndig. I

dessa fall har det därför ansetts befogat att vid sidan om avgiftssystemet

straffbelägga regelöverträdelser med böter.

 Mot tanken på en avkriminalisering beträffande ringa fall av skattebedrägeri

kan alltså nu, liksom vid skattebrottslagens tillkomst, åberopas att den

uppgiftsskyldige i vissa situationer helt och hållet skulle undgå sanktion,

antingen därför att den oriktiga uppgiften har avseende på en skatt inom vars

tillämpningsområde skattetillägg inte kan användas eller också därför att

förseelsen begåtts av någon i hans egenskap av ställföreträdare för annan.

 En viktigare invändning är emellertid att det i många fall ändå kan komma att

handla om betydande belopp. Som tidigare nämnts har den gräns mellan

skattebedrägeri och skatteförseelse som har kommit att tillämpas i praxis

bestämts till 3/4 av basbeloppet. Basbeloppet uppgick år 1995 till 35 700 kr.

Det innebär att det undanhållna skattebeloppet för närvarande måste uppgå till

27 000 kr för att åtal för skattebedrägeri i praktiken skall kunna komma i

fråga. Med en skattesats på 30 procent för kapitalinkomster medför detta att en

skattskyldig kan underlåta att redovisa t.ex. en reavinst på upp till 90 000 kr

utan att det skulle anses utgöra ett brott. Detta skulle för många framstå som

stötande och den preventiva verkan som ett eventuellt åtal innebär skulle gå

förlorad. Med hänvisning till det anförda har regeringen kommit till den

slutsatsen att ringa fall även fortsättningsvis bör vara kriminaliserat.

 Bestämmelsen om skatteförseelse omfattar som nämnts endast ringa fall.

Utredningen har föreslagit att straffbestämmelsen om skatteförseelse bör

utvidgas till att omfatta skattebrott som med hänsyn till skattebeloppet och

övriga omständigheter är av mindre allvarlig art. Av författningskommentaren

framgår att detta regelmässigt bör avse gärningar avseende skattebelopp upp emot

två basbelopp. Regeringens ställningstagande att ringa brott även

fortsättningsvis bör vara kriminaliserat innebär emellertid att någon ändring av

hittillsvarande praxis för vad som skall anses vara ringa brott inte är avsedd.

 Utredningen har till följd av sitt ställningstagande att undanta ringa

skattebrott från det straffbara området föreslagit att den nuvarande åtalspröv-

ningsregeln i 13 § skattebrottslagen, som innebär att åtal i ringa fall får

väckas endast om det finns särskilda skäl, skall upphävas. Frågan är emellertid

med regeringens ståndpunkt om fortsatt kriminalisering av ringa fall inte längre

aktuell.

 Beträffande utredningens förslag om en utvidgning av tillämpningsområdet för

skatteförseelse till att omfatta sådana förfaranden som avses i

straffbestämmelserna i uppbördslagen, lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter m.fl. författningar, hänvisas till avsnittet om skattere-

dovisningsbrott och skattebetalningsbrott (avsnitt 4.8).

 65

4.6 Grovt skattebrott

Regeringens förslag: Vid bedömningen om ett skattebrott är att anse som grovt

införs som särskilda kvalifikationsgrunder - utöver den att gärningen rört

mycket betydande belopp - att gärningsmannen använt falska handlingar eller

vilseledande bokföring eller att brottet ingått som ett led i en brottslighet

som utövats systematiskt eller i större omfattning. Ändringen är inte avsedd att

åstadkomma någon ändrad rättstillämpning utan i stället att anpassa lagen efter

rådande praxis.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Utredningens föreslagna kvalifikationsgrund att falska

handlingar skall ha använts i stor omfattning har dock slopats. Det räcker med

att falska handlingar använts. Utredningen har även föreslagit att den allmänna

kvalifikationsgrunden att brottet eljest varit av synnerligen farlig art skall

slopas.

 Remissinstanserna: Flertalet är positiva. Dock har endast ett fåtal lämnat mer

specificerade synpunkter. Riksåklagaren anser att även begagnande av osanna

handlingar bör nämnas vid uppräkningen av vad som särskilt skall beaktas vid

bedömningen av om brottet är grovt. Osanna handlingar är enligt Riksåklagaren

vanligt förekommande i mål angående skattebedrägeri.

 Skälen för regeringens förslag: Vid bedömningen om ett skattebedrägeri är att

anse som grovt skall, enligt 4 § andra stycket skattebrottslagen, särskilt

beaktas om brottet rört mycket betydande belopp eller eljest varit av

synnerligen farlig art. Påföljden är fängelse, lägst sex månader och högst sex

år.

 Såsom tidigare antytts är lagstiftarens avsikt att brottsrubriceringen grovt

skattebedrägeri skall förbehållas den mest allvarliga skattebrottsligheten. Vid

bedömningen om ett skattebedrägeri är att anse som grovt skall, som också

särskilt framhölls av Lagrådet vid tillkomsten av skattebrottslagen (prop.

1971:10 s. 352), hänsyn tas till samtliga omständigheter vid brottet. Härvid

skall emellertid särskild vikt fästas vid sådana omständigheter som anges i

straffbestämmelsen. I praxis har också som förutsatts stor betydelse tillmätts

det undandragna skatte- eller avgiftsbeloppet.

 Den omständigheten att det i lagtexten talas om "mycket betydande" belopp

antyder att gränsen ligger betydligt högre än vad som gäller för grova

förmögenhetsbrott enligt brottsbalken.

 Även om det naturligtvis är vanskligt att ange någon fast beloppsgräns för när

ett skattebedrägeri är att bedöma som grovt enbart på grund av storleken av den

undandragna skatten torde med en viss grad av säkerhet kunna sägas att belopp

understigande tio basbelopp enligt nu gällande praxis sällan bedöms annat än som

skattebedrägeri av normalgraden. Om skattebelopp i denna storleksordning

undandragits är emellertid beloppet i sig sällan den enda omständigheten som är

att beakta vid bedömningen om brottet är grovt.

 Högsta domstolen har vid flera tillfällen haft att ta ställning till om ett

skattebedrägeri varit att anse som grovt, och därvid klart givit till känna att

avgörandet skall bygga på en bedömning av samtliga omständigheter (se t.ex. NJA

1974 s. 194, 1979 s. 286, 1980 s. 359 II och 1987 s. 201).

 Vid bedömningen om ett skattebedrägeri är att anse som grovt har i praxis

fästs stor vikt vid om falska handlingar eller vilseledande bokföring använts.

Utredningen anser denna tillämpning naturlig och befogad. Mot bakgrund av den

praxis som har utvecklats ligger det nära till hands att låta de nämnda

kvalifikationsgrunderna komma till direkt uttryck i straffbestämmelsen.

Härigenom skulle också den fördelen vinnas att straffbestämmelsen om grovt

skattebedrägeri bättre kommer att överensstämma med motsvarande bestämmelser om

grova förmögenhetsbrott i brottsbalken.

 Något som skulle kunna tala emot att i lagtexten uttryckligen ange användandet

av falska handlingar eller vilseledande bokföring som kvalifikationsgrunder är

om det därigenom skulle uppstå en risk för att dessa kvalifikationsgrunder

skulle komma att spela en helt avgörande roll i rättstillämpningen och mer eller

mindre automatiskt leda till en kvalificering av gärningen som grovt brott.

Principen att en helhetsbedömning av föreliggande omständigheter skall vara

avgörande för frågan om ett skattebedrägeri är att anse som grovt får emellertid

anses ha en så fast förankring i rättstillämpningen att risken för en sådan

tillämpning inte synes påtaglig.

 Regeringen kommer alltså till den slutsatsen att användandet av falska

handlingar och vilseledande bokföring i lagen bör anges som exempel på fall då

ett skattebrott kan vara att anse som grovt. Däremot finner regeringen inte,

till skillnad mot Riksåklagaren, skäl att låta användande av osanna handlingar

uttryckligen nämnas i lagtexten.

 Regeringen har i och för sig förståelse för att även begagnandet av osanna

handlingar i vissa fall kan te sig lika straffvärt som att använda sig av falska

handlingar. Fall då någon begagnar sig av osanna handlingar, t.ex. oriktiga

fakturor, på ett sätt som gör att gärningen vid en helhetsbedömning bör bedömas

som grov, kan emellertid enligt vår mening hänföras under 4 §, även om inte

osanna handlingar nämns särskilt i lagtexten. Frågan har kommenterats närmare i

författningskommentaren till 4 §.

 Högsta domstolen har i flera fall fäst vikt vid om skattebrottet ingått som

ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning.

Att ett förhållande av detta slag utgör en försvårande omständighet anges numera

generellt i 29 kap. 2 § 6 brottsbalken. När en sådan omständighet är avsedd att

leda till en uppgradering av brottet på det sättet att en strängare straffskala

blir tillämplig finns det emellertid skäl att särskilt markera det i lagtexten

på samma sätt som har skett i åtskillig annan specialstraffrättslig lagstiftning

(se t.ex. 3 § narkotikastrafflagen (1968:64)). Även det förhållandet att det här

är fråga om för skattebrottslighet typiska försvårande omständigheter talar för

att dessa bör komma till klart uttryck i bestämmelsen om grovt brott.

 Regeringen föreslår alltså att det som exempel på fall när ett skatte-brott

skall anses grovt även anges att det ingått som ett led i en brottslighet som

utövats systematiskt eller i större omfattning. Härmed avses naturligtvis inte

att mindre skatteundandraganden skall bedömas som grova brott enbart av den an-

ledningen att det rör sig om ett upprepat förfarande. Liksom i övriga fall blir

här en helhetsbedömning avgörande för brottets rubricering.

 Med de kompletteringar av bestämmelsen om grovt brott som vi föreslår kan det

ifrågasättas om det finns tillräckliga skäl att behålla det fallet att brottet

varit av synnerligen farlig art som kvalifikationsgrund. Med hänsyn till att IT-

teknik kan få en användning som i dag inte kan förutses får det emellertid anses

befogat att behålla en mer allmän lokution som tar sikte på andra typfall av

grova brott.

 Huvudfallet av grovt brott bör även i fortsättningen vara att det avsett

mycket betydande belopp. Detta exempel bör alltjämt anges först i ex-

emplifieringen.

 66

4.7 Vårdslös skatteuppgift

Regeringens förslag: Den som av grov oaktsamhet på annat sätt än muntligen

lämnar oriktig uppgift till myndighet döms för vårdslös skatteuppgift om fara

för att skatt skall undandras det allmänna uppkommer och gärningen inte är att

bedöma som mindre allvarlig. Straffbestämmelsen omfattar även uppgifter avseende

redovisning av skatt eller avgift som innehållits för annan. Det aktiva

vårdslösa uppbördsredovisningsbrottet blir således i fortsättningen att bedöma

som vårdslös skatteuppgift. Straffskalan bestäms till böter eller fängelse högst

ett år.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med regeringens

förslag.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i denna del är positiva

eller har inga invändningar mot förslaget. Svenska Arbetsgivareföreningen,

Sveriges Industriförbund och Lantbrukarnas Riksförbund finner dock, med hänsyn

till att redovisnings- och inbetalningstider kraftigt förkortats för såväl

uppbörd som mervärdesskatt och då detta medför stor tidspress för företagaren,

att faran för att felaktigheter skall uppstå ökar. Det är därför mycket

angeläget att frågan om vårdslös skatteuppgift belyses vidare från denna

synpunkt.

Skälen för regeringens förslag:

Behovet av att kriminalisera oaktsamhet

Den som till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift av grov

oaktsamhet avger handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för

att skatt eller avgift påförs med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för

högt belopp döms enligt 5 § skattebrottslagen för vårdslös skatteuppgift om gär-

ningen rör betydande belopp. Påföljden är böter eller fängelse i högst två år.

 Enligt 9 § samma lag döms den för vårdslös uppbördsredovisning som av grov

oaktsamhet underlåter att till uppbördsmyndighet avge föreskriven handling

avseende redovisning av skatt eller avgift som innehållits för annan eller avger

sådan handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för att

innehållen skatt eller avgift med orätt belopp påförs den uppgiftsskyldige eller

tillgodoräknas annan. Om gärningen är att bedöma som ringa skall ansvar dock

inte ådömas. Påföljden för det oaktsamma uppbördsbrottet är böter eller fängelse

i högst sex månader.

 Skattestrafflagutredningen föreslog att ringa fall av oaktsamhet lämnades

straffria och endast sanktionerades med skatte- eller avgiftstillägg. Enligt

utredningens mening borde grov oaktsamhet anses föreligga endast i sådana fall

då det kan hävdas att någon i mer avsevärd mån brustit i sina åligganden som

uppgiftslämnare. Förslaget avsåg att medföra att begreppet grov oaktsamhet på

skattestrafflagstiftningens område återfördes till att bättre svara mot

innebörden av detta begrepp såväl på andra rättsområden som i det allmänna

språkbruket (SOU 1969:42 s. 186 ff.).

 I propositionen till skattebrottslagen uttalades att grov oaktsamhet borde

föreligga endast om gärningsmannen slarvat i högre grad vid fullgörandet av sin

uppgiftsskyldighet eller visat en uppenbar likgiltighet för att sätta sig in i

de beskattningsregler som han haft att tillämpa.

 Genom införandet av det administrativa sanktionssystemet ansåg

departementschefen vidare att straffansvar för oaktsamhet borde begränsas till

gärningar som avsett betydande belopp. I enlighet med utredningens förslag ansåg

departementschefen att oaktsam underlåtenhet inte borde bestraffas.

 I samband med att departementschefen närmare uppehöll sig vid förhållandet

mellan de administrativa sanktionsformerna och straffen redovisade han sin syn

på frågan om oaktsamhet överhuvud borde kriminaliseras och pekade inledningsvis

på att någon motsvarighet inte finns bland förmögenhetsbrotten i brottsbalken.

Emellertid är förhållandena på skatteområdet rätt speciella i vissa avseenden.

Det händer inte sällan att avsevärda bevissvårigheter uppkommer när det gäller

orsaken till oriktigheter i uppgifter till beskattningsmyndigheterna. Det görs

gällande att oriktigheten inte är uppsåtlig utan berodde på feltolkning av

bestämmelser, bristfällig bokföring o.d. Mot sådana fall, som ofta rör avsevärda

skattebelopp, ansåg departementschefen det nödvändigt att kunna ingripa med

straffsanktion även om skattetillägg kan utgå.

 Grunderna för departementschefens uttalande angående behovet av en

kriminalisering av vårdslösa skattebrott har ifrågasatts av Fängelsestraff-

kommittén. I sitt huvudbetänkande, Påföljd för brott, anförde kommittén bl.a.

att det inte kan vara riktigt att, om bevissvårigheter föreligger vid ett

uppsåtligt brott, tillskapa ett vårdslöst brott för att i de fall uppsåt inte

kan styrkas ändå kunna ingripa med en kraftig straffsanktion. Detta innebar

enligt kommittén inte att den allmänt argumenterar emot oaktsamhetsbrott, men de

bör emellertid i svårhetshänseende bedömas endast på sina egna meriter och inte

ges en högre straffskala för att stränga straff skall kunna ådömas tilltalade

som endast på grund av bevissvårigheter inte kan fällas till ansvar för det

uppsåtliga brottet. Kommittén ansåg att för den som av oaktsamhet, låt vara

grov, avgett en oriktig uppgift vid deklaration ett fängelsestraff överstigande

ett år inte borde få komma ifråga (SOU 1986:14 s. 239).

 Som departementschefen framhöll vid skattebrottslagens tillkomst saknar det

oaktsamma skattebrottet sin motsvarighet bland förmögenhetsbrotten i

brottsbalken. Vid en jämförelse med brottsbalksbrotten företer skattebrottet

emellertid i flera avseenden större likhet med sanningsbrotten, vilka i princip

kriminaliseras även för fall av oaktsamhet. Som redan tidigare framhållits är

det dessutom regeringens uppfattning att skattebrotten utgör en särskild

brottstyp och att analogier med brottsbalksbrotten inte bör drivas alltför

långt. Den avgörande frågan blir därför om det från sakliga synpunkter kan anses

motiverat att behålla en straffsanktion för oaktsamma skattebrott.

 Bestämmelserna om uppgiftsskyldighet i skattesammanhang skulle otvivelaktigt

bli verkningslösa om inte någon sanktion förekom för den som av grov oaktsamhet

lämnar felaktiga eller ofullständiga uppgifter. En skattskyldig som lämnar en

oriktig uppgift, oavsett om detta sker uppsåtligen eller av oaktsamhet, påförs

emellertid regelmässigt ett skatte- eller avgiftstillägg, som i många fall kan

uppgå till avsevärda belopp. Den ekonomiska sanktionen utgör otvivelaktigt i de

flesta fall en till-räckligt ingripande påföljd. I de fall en administrativ

sanktion kan utgå synes motivet för en kriminalisering av de oaktsamma

skattebrotten således vara tvivelaktigt, åtminstone för det övervägande antalet

fall.

 Skatte- och avgiftstillägg kan emellertid inte påföras annan än den

skattskyldige, och i de fall då denne t.ex. är en juridisk person kan inte

ställföreträdaren åläggas någon administrativ sanktion. Bestämmelserna om

skatte- och avgiftstillägg gäller dessutom inte på alla områden. Som kommer att

utvecklas närmare i avsnitt 6 har regeringen inte heller funnit skäl att nu

föreslå någon utvidgning av tillämpningsområdet för de administrativa sanktio-

nerna.

 När det gäller företrädare för juridiska personer finns det enligt vår mening

anledning att särskilt beakta fall då oriktiga företagsdeklarationer är att

tillskriva bristande organisation eller tillsyn på exempelvis ett företags

ekonomiavdelning eller oförsvarligt bristfälliga datarutiner. I sådana fall kan

straffansvar för uppsåtligt brott normalt inte komma i fråga, och en

straffsanktion för grov oaktsamhet kan därför fylla en preventiv funktion som

inte bör underskattas. Även om bestämmelsen om vårdslös skatteuppgift hittills

tillämpats mycket sparsamt, kan det inte uteslutas att den får ökad praktisk

betydelse i fråga om sådana fall i takt med att skattegranskningen alltmera kon-

centreras till företagsförhållanden.

 Vidare bör beaktas att straffbestämmelsen om vårdslös skatteuppgift i princip

är tillämplig även i de fall någon annan än den skattskyldige eller den som

företräder den skattskyldige har lämnat en oriktig uppgift. I praktiken blir det

i dessa fall emellertid i regel fråga om ansvar för medverkan till ett brott som

begåtts av en skattskyldig. Om det vårdslösa skattebrottet avkriminaliseras

skulle, oavsett om gärningsmannaskap eller medverkan är för handen, en arbetsgi-

vare som av grov oaktsamhet lämnat en oriktig uppgift beträffande en arbets-

tagares inkomster helt undgå påföljd. Även för dessa fall finns det enligt vår

mening skäl att straffbelägga ett grovt oaktsamt uppgiftslämnande om fara för

skatteundandragande föreligger.

 Till det nu anförda kommer att vikten av att skattelagstiftningen respekteras

talar för att åtminstone de allvarligare fallen av vårdslöshet är straffbelagda

och att en avkriminalisering skulle kunna - som det brukar heta - ge felaktiga

signaler. Regeringen anser därför att en kriminalisering av oaktsamhetsbrottet

bör behållas.

Oaktsamhetsbrottets straffvärde

Vårdslöshetsbrott har i normalfallet ett lägre straffvärde än det uppsåtliga

brottet. Straffmaximum för skattebrott av normalgraden är två års fängelse. Vad

gäller vårdslös skatteuppgift är straffmaximum också två år, dock finns även

böter i straffskalan. Som närmare skall utvecklas i det följande innebär

regeringens förslag att även det oaktsamma uppbördsbrottet skall omfattas av

straffbestämmelsen om vårdslös skatteuppgift (avsnitt 4.9). Den som gör sig

skyldig till vårdslös uppbördsredovisning enligt nuvarande bestämmelser kan

dömas till högst sex månaders fängelse.

 Lagrådet har ifrågasatt om inte straffmaximum bl.a. med hänsyn till att 5 § nu

föreslås omfatta fall som hittills rubricerats som vårdslös uppbördsredovisning

bör sänkas till ett år.

 Regeringen delar Lagrådets uppfattning och föreslår därför att straffet för

vårdslös skatteuppgift skall vara böter eller fängelse i högst ett år. Någon

ändring av nuvarande påföljdspraxis är dock inte avsedd.

 Maximistraffet för oaktsamhetsbrottet enligt varusmugglingslagen är för

närvarande två års fängelse. Detta gäller både för brott mot införsel-

bestämmelser och för undandragandebrott. Regeringen anser sig därför inte böra

föreslå någon konsekvensändring i nämnda lag. Frågan får tas upp vid be-

handlingen av det förut nämnda betänkandet Smuggling och tullbedrägeri (SOU

1991:84), i vilket en förändrad konstruktion av straffbestämmelserna har

föreslagits.

Innebörden av det objektiva rekvisitet betydande belopp

Gränsen för när "betydande belopp" i straffbestämmelsen om vårdslös skatte-

uppgift skall anses föreligga har i praxis satts vid ungefär ett basbelopp. Till

grund för denna bedömning ligger Högsta domstolens avgörande i NJA 1984 s. 520.

 I de fall en vårdslös skatteuppgift inte avser betydande belopp är

oaktsamheten således straffri. När det gäller det vårdslösa uppbördsbrottet har

den nedre gränsen för straffbarhet bestämts på ett annorlunda sätt. Enligt 9 §

andra stycket skattebrottslagen är för dessa gärningar "ringa fall" av

oaktsamhet straffria. Den övre beloppsgränsen för när ett vårdslöst

uppbördsbrott skall bedömas som ringa har i rättspraxis ansetts böra ligga högre

än vad som avses med "betydande belopp". Åtal för vårdslös uppbördsredovisning

torde i dag inte väckas om skatte- eller avgiftsbeloppet understiger två

basbelopp.

 Enligt regeringens förslag, som närmare presenteras i avsnitt 4.9, kommer

vårdslös skatteuppgift även att omfatta oriktig uppgift vid uppbördsredovisning.

Kravet på grov oaktsamhet, som bör behållas, innebär i sig att mindre allvarliga

förfaranden inte föranleder straffansvar. Men även om kvalificerad oaktsamhet

således uppställs bör som nu finnas en nedre gräns för att skatteundandragande

som sker av grov oaktsamhet skall leda till straffansvar. Frågan blir då hur

denna gräns i fortsättningen bör bestämmas.

 Naturligtvis bör gärningar som rör mindre skatte- eller avgiftsbelopp hänföras

till kategorin straffria gärningar. Emellertid kan det förekomma omständigheter

av objektiv natur vid sidan om beloppets storlek som bör föranleda att gärningen

lämnas straffri.

 När det t.ex. gäller uppbördsredovisningen kan beloppet i absoluta tal bli

betydande även om gärningen endast omfattar en enstaka uppbördstermin eller

några få arbetstagares skattemedel. Det torde vidare vara att bedöma som ett

brott om en oriktig uppgift som har betydelse dels för källskatten, dels för

arbetsgivaravgiften lämnas i en uppbördsdeklaration. Det får anses som angeläget

att lagen ger utrymme för att domstolar och andra myndigheter i sådana fall inte

skall vara bundna av samma beloppsgräns som tillämpas i fråga om brott med

anknytning till inkomst- eller förmögenhetsskatt. I en inte alltför avlägsen

framtid kan uppbördsredovisningen för övrigt även komma att omfatta

mervärdesskatt.

 Att ange gränsen för straffria oaktsamma handlingar genom ett objektivt

rekvisit som endast tar sikte på skattebeloppet är därför mindre lämpligt. I

stället bör gälla att gärningar som är att bedöma som mindre allvarliga med

hänsyn till skattebeloppet och övriga omständigheter inte skall leda till

ansvar.

 Enligt regeringens mening bör gärningar som beträffande uppbördsbrotten rör

skatte- eller avgiftsbelopp upp till två basbelopp i vart fall inte leda till

straffansvar. Vid bedömningen om en gärning är att anse som mindre allvarlig bör

vidare sådana överväganden kunna göras som i dag har betydelse för frågan om ett

uppsåtligt uppbördsbrott är att bedöma som bristande uppbördsredovisning. Såvitt

avser inkomst- eller förmögenhetsskatt bör gränsen i likhet med vad som gäller i

dag vara ett basbelopp.

 67

4.8 Skatteredovisningsbrott och skattebetalningsbrott

Regeringens förslag: För att en mera enhetlig och överskådlig reglering skall

åstadkommas föreslås att betydande delar av den kriminalisering som i dag

regleras i uppbördslagen, lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter samt

vissa andra författningar på skatte- och avgiftsområdet överförs till

skattebrottslagen. Förseelser som denna kriminalisering avser att träffa kommer

enligt förslaget att bestraffas som skatteredovisningsbrott.

 Underlåtelse att innehålla skatt och inbetala skatt som innehållits för annan

föreslås få beteckningen skattebetalningsbrott.

 Kriminaliseringen omfattar på samma sätt som vid skattebrott endast uppgifter

som lämnas annat än muntligen. Detta innebär en avkriminalisering avseende

oriktiga muntliga uppgifter vid sådana brott som överförts från bl.a.

uppbördslagen.

 Straffskalan för skatteredovisningsbrott föreslås omfatta böter och fängelse

upp till sex månader, medan skattebetalningsbrott föreslås sanktioneras med

böter eller fängelse högst ett år.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att de straffbestämmelser som

föreslås överflyttade från uppbördslagen m.fl. författningar skall rubriceras

som skatteförseelse. Frånsett benämningen överensstämmer utredningens förslag i

denna del i övrigt i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock

inte att muntliga uppgifter skall undantas från det kriminaliserade området. Som

nämnts under avsnitt 4.5 föreslår utredningen vidare att straffbestämmelsen om

skatteförseelse även bör omfatta skattebrott som med hänsyn till skattebeloppet

och övriga omständigheter är av mindre allvarlig art.

 Remissinstanserna: Flera instanser är kritiska mot den föreslagna utvidgningen

i övrigt av tillämpningsområdet för skatteförseelse, då antalet bestämmelser som

överförts från specialförfattningarna är stort och 3 § i sig är svårtillgänglig.

Många avstyrker också att muntliga uppgifter kriminaliseras.

Skälen för regeringens förslag:

Allmänt

En bärande tanke i detta lagstiftningsärende har varit att söka åstadkomma en

mera enhetlig och överskådlig reglering än den nuvarande. En tänkbar lösning

synes vara att till skattebrottslagen överföra betydande delar av den

kriminalisering som i dag har kommit till uttryck i uppbördslagen (1953:272),

lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter samt vissa speciella

författningar på skatteområdet. Tanken är inte helt ny, redan Skattestraff-

lagutredningen föreslog på sin tid att en del av de straffbestämmelser som nu

finns i uppbördslagen skulle tas in i skattebrottslagen.

 Huruvida en sådan förändring leder till fördelar för de tillämpande

myndigheterna kan naturligtvis diskuteras. Vinsten är snarare att krimi-

naliseringarna, som i dag är mycket oenhetliga i fråga om konstruktion och

straffsatser, återförs på enhetliga principer.

 De bestämmelser som det här är fråga om tillämpas sällan - i många fall

praktiskt taget aldrig - i praktiken. En utväg skulle därför kunna vara att den

betydande del av de förseelser som i dag straffbeläggs exempelvis i lagen om

självdeklaration och kontrolluppgifter skulle kunna avkriminaliseras. Att helt

avstå från sanktionsmöjligheter synes dock knappast tillrådligt: man skulle då

åstadkomma en ordning som i den straffrättsliga doktrinen brukar betecknas som

"lex imperfecta", dvs. medborgerliga skyldigheter skulle vara fastställda i lag

utan att ens i mycket flagranta fall kunna sanktioneras. Att mera generellt

övergå till vitesförelägganden eller administrativa sanktioner på dessa områden

skulle påtagligt öka myndigheternas arbetsbörda utan någon motsvarande nytta.

Regeringen anser därför att kriminaliseringen i allt väsentligt bör behållas,

närmast med sikte på fall då föreliggande kontrollsvårigheter mera systematiskt

utnyttjas av de uppgiftsskyldiga. Med denna utgångspunkt finner vi att det

skulle innebära fördelar att samla straffsanktionerna i skattebrottslagen.

Kriminaliseringen blir därigenom enhetligt utformad och sätts i relation till

övriga straffbestämmelser på skatteområdet.

 Utredningen har föreslagit att de nu aktuella straffbestämmelserna skall

inordnas under bestämmelsen om skatteförseelse i 3 § skattebrottslagen.

Utformningen av denna paragraf har emellertid mött kritik från

remissinstanserna, som ansett att den blivit onödigt svårtillgänglig. Re-

geringen, som delar denna bedömning, har därför valt att bryta ut dessa

bestämmelser från skatteförseelsebrottet och placera dem i en egen paragraf. Som

vi senare återkommer till i avsnitt 4.9 kommer uppbördsbrotten i nuvarande 7-9

§§ skattebrottslagen att inordnas under de centrala skattebrotten i 2-5 §§.

Vidare har försöksbrottet i 6 § slopats till följd av att skattebrottet har

omkonstruerats till farebrott. Då de straffbestämmelser som nu är i fråga i

många avseenden skiljer sig från det typiska skattebrottet, har vi sett det

naturligt att i stället föra in dessa i 6-8 §§. Flera remissinstanser har pekat

på att det rör sig om ett stort antal olika förfaranden som i dagsläget är

straffbelagda i en mängd paragrafer i ett flertal lagar, vilket i vissa fall

tagits till intäkt för att någon sammanföring till skattebrottslagen inte borde

ske. Regeringen anser ändå med hänsyn till vad som tidigare anförts att det är

angeläget att åstadkomma en någorlunda sammanhållen reglering. Vi har funnit

beteckningen skatteredovisningsbrott mest lämplig som en samlande beteckning på

huvuddelen av de förfaranden som nu avses. Beträffande underlåtenhet att

innehålla respektive inbetala skatt instämmer vi i Lagrådets förslag att

beteckna dessa brott skattebetalningsbrott, eftersom dessa förfaranden skiljer

sig från övriga gärningar som redovisas i detta avsnitt.

Tillämpningsområdet för skatteredovisningsbrott

Den grundläggande bestämmelsen om skatteredovisningsbrott i 7 § skat-

tebrottslagen bör till en början omfatta fall då någon i annat fall än som avses

i 2 § uppsåtligen till myndighet lämnar oriktig uppgift om förhållande som har

betydelse för skyldigheten för honom eller annan att betala skatt eller

uppsåtligen underlåter att lämna en föreskriven uppgift av sådant slag som skall

lämnas utan särskilt föreläggande eller anmaning. Härigenom kommer bl.a. brott

mot skyldigheten att lämna korrekta kontrolluppgifter att kunna bedömas som

skatteredovisningsbrott i de fall då 2 § inte är tillämplig. Även uppsåtligen

lämnade oriktiga uppgifter som av ett eller annat skäl inte medför fara för

skatteundandragande bör omfattas av denna kriminalisering.

 Som skatteredovisningsbrott bör vidare sådana fall beivras som består i att

någon till sin arbetsgivare eller annan, som är skyldig att lämna

kontrolluppgift eller motsvarande underrättelse till myndighet, uppsåtligen

lämnar oriktig uppgift som är av betydelse för fullgörande av sådan skyldighet.

Även uppsåtlig underlåtenhet att lämna sådana uppgifter bör kunna rubriceras som

skatteredovisningsbrott i straffvärda fall. De straffbestämmelser som för

närvarande finns intagna i lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter

liksom i åtskilliga specialförfattningar kommer med denna lösning att kunna

avvaras. Liksom för närvarande bör gälla att underlåtenhet att lämna egen

självdeklaration eller till denna hörande uppgifter inte i sig skall vara

straffbar. I detta fall bör en förutsättning för straffbarhet vara att fara för

skatteundandragande föreligger. I sådant fall blir 2 § tillämplig om uppsåt till

skatteundandragande föreligger.

 I detta sammanhang bör nämnas något om gränsdragningen mellan skattebrott

enligt 2 § och skatteredovisningsbrott enligt 7 §. Bestämmelserna i 7 § är

avsedda att användas i de fall 2 § inte är tillämplig. Enligt 2 § straffbeläggs,

förutom lämnande av oriktig uppgift, även underlåtelse att till myndighet lämna

deklaration, kontrolluppgift eller annan föreskriven handling. Dessa förfaranden

kan även beivras med stöd av 7 §. Som tidigare nämnts krävs emellertid för

skattebrott enligt 2 § att förfarandet innebär fara för skatteundandragande.

Motsvarande rekvisit uppställs inte för skatteredovisningsbrott. Det räcker med

att uppgiften rör förhållande som har betydelse för skyldigheten för

uppgiftslämnaren eller annan att betala skatt eller för fullgörandet av

skyldighet att lämna kontrolluppgift etc. Vidare skall uppsåtet i 2 § omfatta

såväl skatteundandragandet som lämnandet av den oriktiga uppgiften respektive

underlåtenheten att lämna föreskriven handling, medan uppsåtet i 7 § omfattar

endast det senare ledet.

 Den culpösa motsvarigheten till skatteredovisningsbrott har fått beteckningen

vårdslös skatteredovisning och regleras i 8 §. Dock omfattas, med ett undantag,

endast underlåtenhetsfallen av bestämmelserna i 8 §.

 Den reglering som nu föreslås innebär således i princip att det när oriktig

uppgift har lämnats krävs uppsåt för straffbarhet medan det blir straffbart

redan vid grov oaktsamhet att helt underlåta att lämna föreskrivna uppgifter.

Även om denna ordning har förebilder i de olika specialförfattningarna på

skatteområdet kan den naturligtvis diskuteras. Regeringen anser likväl att en

sådan lösning ter sig mest naturlig. Att generellt straffbelägga grovt oaktsamt

lämnande av oriktiga uppgifter även när fara för skatteundandragande ej

föreligger synes leda alltför långt.

 Det finns emellertid ett område där en kriminalisering av oaktsamt lämnande av

oriktiga uppgifter är nödvändig. Enligt 79 a § uppbördslagen är det för

närvarande straffbart att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämna oriktiga

uppgifter om innehav av F-skattesedel. Av prop. 1991/92:112 om F-skattebevis

framgår bl.a. att den som lämnar ett uppdrag åt någon skall få lita på uppgifter

som motparten lämnar om sin skattsedel på preliminär skatt i en faktura. Man får

annars ett alltför krångligt system. Åberopas en F-skattesedel skall den alltså

i princip gälla. Genom att en företagare på detta sätt enkelt kan ange innehav

av F-skattesedel är det mycket viktigt att missbruk kan stävjas. Annars är det

stor risk att systemet urholkas. Då det i många fall kan vara svårt att bevisa

uppsåt när oriktig uppgift lämnats om F-skattesedel och då det i detta fall får

anses lika straffvärt att lämna oriktig uppgift av grov oaktsamhet får det

anses angeläget att straffbelägga även sådana fall.

 Beträffande underlåtenhetsfallen är situationen delvis en annan. Med tanke

inte minst på den ökade betydelsen av att skyldigheten att lämna

kontrolluppgifter fullgörs - vilken tydligt framträder i det fr.o.m. 1995 års

taxering tillämpade ytterligare förenklade deklarationsförfarandet - synes man

inte kunna undvara en straffbestämmelse för fall då sådan eller därtill anknuten

uppgiftsskyldighet över huvud taget inte fullgörs.

 Straffskalan för de här avsedda lagöverträdelserna bör enligt vår mening

omfatta böter och fängelse upp till sex månader. En del av de förseelser som

kommer att falla under straffbestämmelsen har visserligen i dag endast

penningböter och andra endast dagsböter i skalan. Det synes emellertid inte

möjligt att på en gång åstadkomma en enklare och mera överskådlig reglering än

den nuvarande och bibehålla den fingradering av straffskalorna som har kommit

till uttryck i nuvarande reglering. De nuvarande straffskalorna i

specialförfattningarna har lämnats orörda under lång tid och avspeglar inte den

betydelse ett riktigt fullgörande av vissa bestämmelser numera fått eller

spännvidden mellan olika fall av förseelser. Till följd av brottsbalkens nu

gällande konstruktion av bötes-straffet kommer de lindrigare fallen - i den mån

de över huvud taget leder till lagföring - att kunna bestraffas med penningböter

även i fortsättningen. I mycket allvarliga fall kan man inte undvara en möjlig-

het till fängelsestraff.

 I fråga om sådana överträdelser som nu avses bör generellt kunna gälla att

ringa fall inte skall föranleda straffansvar. I några enstaka fall innebär detta

en skillnad i förhållande till nuvarande reglering, men denna synes sakna

betydelse.

 Regeringen återkommer i avsnitt 4.9 och i författningskommentarerna till

konsekvenserna av de här framlagda förslagen. Som redan antytts innebär den

föreslagna lösningen att ett inte obetydligt antal straffbestämmelser i andra

författningar än skattebrottslagen kommer att kunna upphävas, nämligen 79 och 79

a §§ uppbördslagen, 4 kap. 7-10 §§ lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter, 26-28 §§ lagen (1958:295) om sjömansskatt, 66 § lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 18 kap. 41 § och 26 kap. 3 §

fastighetstaxeringslagen, 83 § fordonsskattelagen (1988:327), 14 § lagen

(1993:672) om skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på bostadshus samt

6 § lagen (1994:40) om tillfällig kompensation för viss energiskatt.

Skattebetalningsbrott

Enligt 80 § uppbördslagen är det för närvarande straffbart att uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet underlåta att fullgöra skyldigheten att innehålla skatt för

annan. Enligt 81 § uppbördslagen sanktioneras arbetsgivare som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att inbetala skatt som

innehålles för annan. Även dessa typer av förfaranden bör kunna beivras med stöd

av bestämmelserna i skattebrottslagen. Som tidigare nämnts skiljer sig dock

denna typ av gärningar från övriga förfaranden som beskrivs i de aktuella

specialförfattningarna, varför vi valt beteckningen skattebetalningsbrott och

föreslår att bestämmelser om detta tas in i 6 §. Straffskalan föreslås omfatta

böter och fängelse i högst ett år. Vi återkommer till frågan i avsnitt 4.9.

Särskilt om muntliga uppgifter

Straff för oriktiga muntliga uppgifter kan ådömas enligt den mycket allmänt

hållna men sällan tillämpade 79 § uppbördslagen. Inte heller den genom

lagstiftning år 1992 tillagda 79 a § samma lag (angående F-skattesedel) gör

något undantag för muntliga uppgifter, låt vara att självfallet båda

bestämmelserna huvudsakligen har skriftliga uppgifter i sikte. Även enligt en

del andra specialbestämmelser gäller att straffansvar för muntliga uppgifter

torde kunna komma i fråga under något skiftande förutsättningar (se t.ex. 83 §

fordonsskattelagen). I lagen (1960:418) om straff för varusmuggling och andra

författningar om skatt som tas ut i den ordning som gäller för tull kan också

oriktiga uppgifter som lämnas muntligen föranleda straffansvar. Dessutom gäller

enligt 4 kap. 7 § lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter att, om någon

lämnar en oriktig uppgift till den som är skyldig att lämna kontrolluppgift för

honom, uppgiften kan föranleda straffansvar vare sig den har lämnats skriftligen

eller muntligen.

 Muntliga uppgifter omfattas inte av kriminaliseringen i övrigt i skat-

tebrottslagen. Att kriminalisera muntliga uppgifter för den typ av förfaranden

som avses ingå i bestämmelserna om skatteredovisningsbrott skulle därför vara

ett avsteg från vad som gäller i övrigt i lagen. Starka skäl talar för att man

bibehåller en enhetlig princip i detta avseende. Därtill kommer att vissa av

dessa fall, t.ex. underlåtelse att lämna kontrolluppgift under vissa

förutsättningar även är straffbart som skattebrott enligt 2 § skattebrottslagen

(vilken uttryckligen undantar muntliga uppgifter). Om muntliga uppgifter

kriminaliserades i skattebrottslagen skulle detta resultera i en betydande

osäkerhet om den muntliga uppgiften är straffbar eller inte. Vidare bör beaktas

de betydande bevissvårigheter för polis, åklagare och domstolar som kan förutses

om muntliga uppgifter mera regelmässigt skulle anmälas till åtal. Slutligen

skulle ett slopande av kriminaliseringen av muntliga uppgifter i fall som dessa

inte innebära någon skillnad från vad som faktiskt tillämpas i praktiken,

eftersom muntliga uppgifter praktiskt taget aldrig leder till ansvar.

 Regeringen finner mot bakgrund av vad som sålunda anförts skäl saknas för att

låta muntliga uppgifter ingå i det kriminaliserade området beträffande sådana

fall som här är i fråga. Denna ståndpunkt överensstämmer även med

remissutfallet.

 68

4.9 Särskilt om brott mot uppbördslagstiftningen

Regeringens förslag: Uppbördsbrotten i 7-9 §§ skattebrottslagen skall inte

längre behandlas som särskilda brottstyper. Straffbestämmelsernas materiella

innehåll inarbetas i de centrala brottsbeskrivningarna om skattebrott,

skatteförseelse respektive vårdslös skatteuppgift.

 Brotten enligt 79-81 §§ uppbördslagen överförs till straffbestämmelserna om

skatteredovisningsbrott respektive skattebetalningsbrott i skattebrottslagen.

 För uppbördsbrotten innebär förslaget till stora delar formellt en

straffskärpning. Vid straffmätningen skall emellertid som alltid hänsyn tas till

brottets beskaffenhet i det särskilda fallet, vilket också de föreslagna

straffskalorna medger.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen föreslår dock att brottet enligt 81 § uppbördslagen (1953:272) som

föreskriver straffansvar för arbetsgivare som underlåter att inbetala skatt som

innehållits för annan, avkriminaliseras.

 Remissinstanserna: Förslagen tillstyrks i huvudsak. Riksskatteverket är dock

tveksamt till avkriminalisering av 81 § uppbördslagen. Riksåklagaren tillstyrker

förslag om avkriminalisering av 81 § uppbördslagen och att oredlig

uppbördsredovisning m.m. blir straffbara som skatte-brott, skatteförseelse och

vårdslös skatteuppgift. Riksåklagaren finner det vidare rimligt att

beloppsgränsen sätts högre vid brott avseende uppbördsredovisning än vid

skattebrott. Föreningen Auktoriserade Revisorer delar uppfattningen att 81 §

uppbördslagen bör avkriminaliseras, då den solidariska betalningsskyldigheten

för ansvarig företrädare i aktiebolag får anses vara det verkliga straffet.

Svenska Arbetsgivareföreningen, Industriförbundet och Lantbrukarnas Riksförbund

pekar på att enligt utredningen en högre straffbarhetsgräns bör tillämpas

avseende beloppets storlek när det är fråga om uppbördsredovisning. Samma reso-

nemang borde kunna föras när det gäller redovisning av mervärdesskatt.

Lantbrukarnas Riksförbund betonar särskilt vikten av att det beaktas att

redovisnings- och inbetalningstiderna för preliminär skatt, arbetsgivaravgifter

och mervärdesskatt har förkortats.

Skälen för regeringens förslag:

Oredlig uppbördsredovisning m.m.

Enligt 7 § skattebrottslagen är det straffbart som oredlig uppbördsredovisning,

om någon uppsåtligen underlåter att till uppbördsmyndighet avge föreskriven

handling avseende redovisning av skatt eller avgift som innehållits för annan

eller avger sådan handling med oriktig uppgift. En förutsättning är att

gärningen ger upphov till fara för att innehållen skatt eller avgift med orätt

belopp påförs den uppgiftsskyldige eller tillgodoräknas annan. Straffet är

fängelse i högst ett år. Är brottet ringa döms enligt 8 § för bristande

uppbördsredovisning till böter.

 Har en gärning som nu angetts begåtts av grov oaktsamhet, rubriceras den som

vårdslös uppbördsredovisning och bestraffas med böter eller fängelse i högst sex

månader. Ringa fall är inte straffbara.

 Bestämmelserna har gett upphov till vissa tillämpningsproblem vilka

sammanhänger med det gemensamma uppbördssystemet för arbetsgivaravgifter och

innehållen preliminär A-skatt. Detta system, som tillämpats sedan år 1985,

innebär att redovisning och betalning har samordnats och sker vid tolv

tillfällen under året. Oriktiga uppgifter som har lämnats i en upp-

bördsdeklaration medför härigenom normalt att två brott kan ha begåtts genom vad

som i princip utgör samma gärning: dels skattebedrägeri avseende arbets-

givaravgifterna, dels oredlig uppbördsredovisning såvitt gäller den innehållna

skatten. Dessa brott skiljer sig väsentligt åt med avseende både på straffskalan

och brottsförutsättningarna.

 Underlåter någon att avge uppbördsdeklaration innebär detta vanligen att inte

heller den innehållna skatten betalas in, eftersom detta förutsätts ske i

anslutning till själva deklarationen. Därmed kan tre brott ha begåtts, nämligen

förutom skattebedrägeri och oredlig uppbördsredovisning även brott mot 81 §

uppbördslagen. Den ytterligare komplikationen föreligger emellertid då att

underlåtenhetsbrottet enligt 2 § skattebrottslagen är straffbart som skattebrott

endast om det har begåtts med direkt uppsåt att för låg skatt eller avgift skall

bli påförd. Den uppgiftsskyldige invänder ofta att han saknat medel att inbetala

skatt och arbetsgivaravgifter. Därmed uppkommer problem både när det gäller

frågan om direkt uppsåt till skattebedrägeri skall anses ha förelegat och frågan

om uppbördsredovisningsbrottet har begåtts uppsåtligen (jfr beträffande

sistnämnda fråga rättsfallet NJA 1977 s. 225). En ändring enligt vårt förslag i

det föregående, att aktivt och passivt skattebrott likställs i subjektivt

hänseende kan visserligen förmodas innebära att vissa olägenheter elimineras,

men kommer inte att lösa alla de tillämpningsproblem som är förknippade med den

gällande ordningen.

 Det är ett ofta framfört och enligt vår mening uppenbart befogat önskemål att

regleringen i detta avseende förenklas. Regleringen bör därför ändras på sådant

sätt att vad som i realiteten är en och samma gärning bedöms enligt samma

straffbestämmelse. Den uppgiftsskyldige bör i nu aktuella fall således inte

kunna dömas både för oredlig uppbördsredovisning och för skattebrott.

 En sådan förändring av regleringen kan ske enligt två olika linjer. Den ena av

dessa skulle innebära att oriktiga uppgifter i en uppbördsdeklaration blir att

betrakta som oredlig uppbördsredovisning både i fråga om arbetsgivaravgifterna

och när det gäller källskatten. Denna ordning kan åstadkommas genom en komplet-

tering av bestämmelsen om oredlig uppbördsredovisning, så att denna täcker även

oriktiga uppgifter i fråga om arbetsgivaravgifterna. Denna utväg skulle nära

överensstämma med det förslag som på sin tid lades fram i Brottsförebyggande

rådets rapport

 69

om åtgärder mot det likvida fusket (BRÅ PM 1983:6) och som då tillstyrktes av

det övervägande antalet remissinstanser.

 En sådan lösning innebär dock till en början vissa lagtekniska komplikationer.

I viss mån leder den också till svårigheter i tillämpningen på det sättet att

vissa förfaranden som i dag bedöms som skattebedrägeri skulle bli att hänföra

till en annan brottstyp. Därtill kommer även en annan synpunkt.

Skattebetalningsutredningen (Fi 1993:07) arbetar för närvarande med ett

uppbördssystem som inbegriper även mervärdesskatten. Genomförs en ordning av

detta slag, skulle konsekvensen kräva att även mervärdesskattebedrägerier förs

över till bestämmelsen om oredlig uppbördsredovisning. Att hänföra en så pass

central och frekvent brottstyp till en särbestämmelse väcker emellertid

betänkligheter.

 Den enklaste utvägen inte minst från lagtekniska synpunkter är otvivelaktigt

att oredlig uppbördsredovisning avskaffas som särskilt brott och att bestäm-

melsens materiella innehåll inarbetas i den grundläggande regeln om skattebrott.

 Mot en sådan lösning skulle kunna åberopas att redovisningen av innehållen

skatt och av arbetsgivaravgifter skall avges fortlöpande med korta mellanrum och

därför skiljer sig från brott som har anknytning till förenklad och särskild

självdeklaration samt andra skattebrott. Detta gäller emellertid även i fråga om

mervärdesskatten och kan inte utgöra något avgörande argument.

 Av större betydelse är att den senast skisserade lösningen skulle innebära en

ganska kraftig straffhöjning av de brott som i dag rubriceras som oredlig

uppbördsredovisning. Från praktisk synpunkt har detta dock knappast någon större

betydelse eftersom uppbördsbrottet praktiskt taget alltid är sammankopplat med

en felredovisning rörande arbetsgivaravgifterna. Det finns också möjlighet att

inom ramen för straffskalan för skattebrott ta hänsyn till brottets beskaffenhet

i det särskilda fallet.

 Straffbestämmelserna om uppbördsbrott i 7-9 §§ skattebrottslagen bör således

enligt regeringens mening slopas. Även dessa brott bör alltså vara straffbara

som skattebrott, skatteförseelse och vårdslös skatteuppgift.

Underlåtenhet att inbetala innehållen skatt

Enligt 81 § uppbördslagen (1953:272) är det straffbart för en arbetsgivare att

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåta att inbetala skatt som

innehållits för annan. Straffet är böter eller, om gärningen rör betydande

belopp eller annan försvårande omständighet föreligger, fängelse i högst ett år.

I ringa fall skall inte dömas till straffansvar.

 Vid prövningen av de subjektiva rekvisiten för brottet skall man inte bara se

till förhållandena då den innehållna skatten skulle ha betalats utan också till

vad som hänt dessförinnan. Denna aspekt var föremål för uppmärksamhet vid

skattebrottslagens tillkomst, då en ledamot av Lagrådet föreslog att krimina-

liseringen skulle utgå (prop. 1971:10 s. 362). Därvid åberopades främst den

kollision som kunde uppstå mellan uppbördslagens kriminalisering och straffbe-

stämmelsen för mannamån mot borgenärer i 11 kap. 4 § brottsbalken (som snart

skall beröras närmare föreligger inte numera någon sådan straffrättslig kolli-

sionsrisk). Straffsanktionen behölls emellertid med en viss justering av straff-

bestämmelsens lydelse.

 I rättstillämpningen har i de vanliga fall då arbetsgivaren saknat medel till

skatteinbetalningen stor uppmärksamhet ägnats arbetsgivarens ekonomiska

situation och de åtgärder som han vidtagit under tiden efter det att

skattebeloppet innehållits (se NJA 1969 s. 326, NJA 1970 B 42 samt NJA 1971 s.

296, 1974 s. 423 och 1979 s. 229). I åtskilliga rättsfall förekommer också för-

hållandevis ingående bedömningar av frågan huruvida arbetsgivarens ekonomiska

agerande varit försvarligt, varvid även utsikterna till rekonstruktion av

företaget ibland kommit in i bilden (se t.ex. NJA 1977 s. 664 och 711, 1979 s.

229, 1981 s. 1014 och 1985 s. 13).

Bör kriminaliseringen behållas?

Det finns otvivelaktigt vissa skäl av principiell natur som kan göra det

motiverat att överväga om kriminaliseringen bör behållas i sin nuvarande form.

 För det första har det brukat åberopas att straffansvaret i grunden innebär,

eller i vart fall starkt påminner om, en kriminalisering av underlåtenhet att

betala skulder. Ända sedan slutet av 1800-talet har detta ansetts vara något för

svensk rätt i princip främmande.

 Den rättspolitiska grundvalen för kriminaliseringen i uppbördslagen är

emellertid uppenbarligen tanken att en arbetsgivares underlåtenhet att betala in

ett belopp som han har dragit från arbetstagarens lön liknar förskingring.

Tanken bygger på att det är ett slags främmande värde som arbetsgivaren har

tillgodogjort sig genom avdraget på lönen och att han är redovisningsskyldig för

detta. I Norge kan ett brott av nu aktuellt slag också bestraffas som försking-

ring.

 Detta är naturligtvis i och för sig en fullt legitim grund för straffansvaret.

Mot den tankegång som i enlighet härmed ligger till grund för kriminaliseringen

synes likväl vissa invändningar kunna göras. Utredningen för i betänkandet (SOU

1995:10 s. 252 ff) ett resonemang om den nuvarande kriminaliseringen och kommer

till slutsatsen att brott som avses i 81 § uppbördslagen bör avkriminaliseras.

 De principiella betänkligheter som man kan hysa när det gäller krimi-

naliseringen är inte nya utan har framförts i tidigare lagstiftningssammanhang.

Det är emellertid av utomordentlig vikt för uppbördssystemet att innehållen

skatt betalas in på det sätt som är förutsatt.

 Utredningen har allvarligt ifrågasatt om kriminaliseringen verkligen fyller

någon betydelsefull allmänpreventiv funktion som, trots principiella

betänkligheter, kan motivera dess existens. När det är fråga om en arbetsgivare

som är juridisk person - och detta är ju det fall som i främsta rummet förtjänar

uppmärksamhet - löper den ansvarige företrädaren enligt 77 a § uppbördslagen

risken att åläggas betalningsskyldighet för skatten jämte arbetsgivaren. Enligt

utredningen kan knappast betvivlas att det i första hand är denna sanktion - och

inte det bötesstraff som vanligen ådöms för uppbördsbrottet - som har en

avhållande verkan. Det personliga ansvaret enligt 77 a § bör givetvis under alla

förhållanden bestå.

 Utredningen pekar vidare på att till detta kommer att det med hänsyn till hur

uppbördssystemet är utformat mycket ofta förhåller sig så att den arbetsgivare

som inte betalat skatten har gjort sig skyldig till ett annat brott, nämligen

oredlig uppbördsredovisning. Det förutsätts ju att skatten - och för övrigt även

arbetsgivaravgifterna - skall betalas i samband med att uppbördsdeklarationen

avges. Underlåtenhet att avge uppbördsdeklaration samt avgivande av sådan

deklaration med oriktiga uppgifter bör naturligtvis fortfarande principiellt

sett vara en straffbelagd gärning. Erfarenhetsmässigt är det ofta så att

arbetsgivare som saknar vilja eller förmåga att betala skatten underlåter att

avge uppbördsdeklaration. I dessa vanliga fall kommer en lagföring under alla

förhållanden att äga rum.

 Riksskatteverket har i sitt remissvar anfört bl.a. att problemet med uteblivna

betalningar av medel som avhänts arbetstagaren genom löneavdrag liknar

förskingring. Det kan enligt verket inte lösas med möjligheten till

företrädaransvarstalan. Problemet berör i hög grad också de enskilda

rörelseidkarna. Dessa skulle med utredningens förslag inte drabbas av några

sanktioner. Enligt Riksskatteverket finns företrädare för juridiska personer som

är helt immuna mot alla indrivningsåtgärder, varför en dom om företrädaransvar

inte har någon preventiv effekt. Dessutom betalas varken sanktionstillägg eller

böter. Riksskatteverket anför vidare att för den preventiva effekten av

betalbrottet talar också erfarenheten att många skattskyldiga för att undvika

betalbrotten verkställer inbetalning av källskatterna, men inte den på samma

redovisning upptagna summan av arbetsgivaravgifterna. Mot bakgrund härav ställer

sig Riksskatteverket tveksamt till en fullständig avkriminalisering av

betalbrottet. Åtminstone för mera flagranta fall bör bestämmelsen finnas kvar.

 Regeringen, som visserligen inser att nuvarande ordning kan ifrågasättas,

delar samtidigt Riksskatteverkets tveksamhet inför en avkriminalisering.

 Skattebetalningsutredningen arbetar för närvarande med ett förslag som avses

innebära att ett gemensamt avräkningskonto skall tillskapas för olika slag av

skatter och avgifter, däribland innehållen källskatt, arbetsgivaravgifter och

mervärdesskatt. För att denna ordning skall kunna fungera förutsätts att det

från den betalningsskyldiges synpunkt saknar betydelse till vilken skatt eller

avgift en betalning till kontot är att hänföra. Det är osäkert om det då blir

möjligt att behålla en ordning som innebär att underlåten betalning på ett

område men inte på andra är kriminaliserad. Regeringen finner mot bakgrund av

det anförda och i avvaktan på Skattebetalningsutredningens betänkande inte

anledning att i detta sammanhang avkriminalisera betalbrottet i 81 §

uppbördslagen.

Övriga brott mot uppbördslagstiftningen

Enligt 79 § uppbördslagen är det belagt med bötesstraff att uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet till myndighet lämna oriktig uppgift om förhållande som har

betydelse för skyldigheten för uppgiftslämnaren eller juridisk person som han

företräder att betala skatt eller att underlåta att lämna föreskriven uppgift av

sådant slag. Undantag har gjorts för fall då brottet är straffbelagt i

skattebrottslagen. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

 Bestämmelsen tillämpas ytterst sällan. Det har under senare år rört sig om

mindre än 20 anmälningar om året, och några år har ingen lagföring alls eller

bara någon enstaka ägt rum. Med den utformning av tillämpningsområdet för

skattebrottslagens bestämmelse om skatteredovisningsbrott som tidigare

föreslagits blir bestämmelsen överflödig, och vi föreslår att den upphävs. Även

79 a § uppbördslagen (angående F-skattesedel) kan upphävas med hänsyn till den

berörda bestämmelsen om skatteredovisningsbrott.

 Av mera central betydelse är straffbestämmelsen i 80 § uppbördslagen. Den tar

sikte på fall då en arbetsgivare uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosät-

ter sin skyldighet att verkställa skatteavdrag. Straffet är böter. I ringa fall

skall inte dömas till ansvar.

 Den huvudsakliga sanktionen mot underlåtenhet att verkställa skatteavdrag är

dock av utomstraffrättslig art. En arbetsgivare som utan skälig anledning

underlåter att verkställa skatteavdrag blir nämligen enligt 75 § uppbördslagen

ansvarig för skattebeloppet enligt beslut av skattemyndighet.

 Med hänsyn härtill skulle det kunna ifrågasättas om inte skäl talar för en

avkriminalisering. Beträffande underlåtenhet att göra skatteavdrag finns det

emellertid till en början inte på samma sätt som när det gäller betalnings-

brottet några principiella skäl som kan åberopas mot kriminaliseringen. En sådan

avkriminalisering skulle få ganska liten praktisk betydelse för de rättsvårdande

myndigheternas arbetsbörda; antalet anmälningar från skattemyndigheterna har

under senare tid understigit 100 och ofta även 50 om året, medan antalet

lagföringar under motsvarande tid varit färre än 10 årligen. Dessutom är den

ekonomiska sanktionen som här kommer i fråga, arbetsgivarens ansvar för skatten,

inte överflyttbar på fysiska personer som företräder en juridisk person.

 Underlåter arbetsgivaren att företa skatteavdrag, drabbas inte bara staten

genom ränteförlust och risk för att skattebeloppet aldrig blir inbetalat. Även

den enskilde arbetstagaren, som ju behåller sitt ansvar för skatten, kan drabbas

genom att han i strid mot källskattesystemets syften kommer att få betala hela

skattebeloppet på en gång, antingen i den händelse arbetsgivaren inte har

förmåga att svara för betalningen eller också som en följd av ett regressanspråk

från dennes sida. Detta förhållande bör också vägas in i bedömningen, även om

det naturligtvis inte i sig utgör underlag för att behålla kriminaliseringen.

 Det är slutligen självfallet av största vikt att skapa respekt för arbets-

givarnas skyldigheter enligt uppbördslagen, och den principiella krimi-

naliseringen synes i detta avseende inte kunna frånkännas en viss betydelse. För

en arbetsgivare som kanske blir utsatt för påtryckningar från arbetstagarnas

sida om att skatteavdrag skall underlåtas kan det vara en fördel att kunna

hänvisa till att detta är straffbart. Och man får hålla i minnet att underlåten-

het att verkställa skatteavdrag ofta i praktiken utgör ett förstadium till mera

allvarlig brottslighet. Skall staten slutligt undanhållas skattebeloppen krävs

ju att kontrolluppgifter inte avges och att oriktiga uppgifter lämnas i

arbetstagarens deklaration. Kan kriminaliseringen i någon utsträckning bidra

till att vägen till sådana mera allvarliga brott över huvud taget inte beträds,

fyller den otvivelaktigt en betydelsefull funktion.

 På nu anförda skäl anser regeringen att underlåtenhet att göra skatteavdrag

inte bör lämnas osanktionerad. I den utredning som Riksåklagaren och Riks-

polisstyrelsen år 1992 avgav angående vissa frågor om ekonomisk brottslighet har

uttalats att det också bör övervägas om inte den ifrågavarande straffsanktionen

kan depenaliseras, dvs. bytas ut mot en administrativ ekonomisk sanktion. En

naturlig sådan sanktion föreligger emellertid redan i form av arbetsgivarens

ansvar för den ej avdragna skatten.

 Regeringen har alltså kommit till den slutsatsen att straffansvaret bör

behållas i sin nuvarande utformning. Vad gäller straffskalan föreslogs i BRÅ-

rapporten om åtgärder mot det likvida fusket en skärpning så att även fängelse-

straff skulle ingå i skalan. Det förekommer otvivelaktigt att brott av nu

aktuellt slag sätts i system. Å andra sidan blir då nästan alltid, i den

händelse förfarandet upptäcks, ansvar för skattebedrägeri eller medhjälp härtill

eller för försvårande av skattekontroll aktuellt. Vi anser det likväl befogat

att fängelse upp till ett år får ingå i straffskalan med sikte på grova fall.

Som tidigare nämnts bör kriminaliseringen flyttas till skattebrottslagens

bestämmelse om skattebetalningsbrott.

 70

4.10 Försvårande av skattekontroll m.m.

Regeringens förslag: Försvårande av skattekontroll konstrueras som ett

farebrott. Brottet fullbordas härigenom vid tidpunkten för handlingen eller

underlåtenheten i likhet med vad som gäller bokföringsbrott. För straffbarhet

fordras således inte att förfarandet faktiskt försvårat skattekontrollen utan

endast att det har gett upphov till fara för försvårande.

 En alternativ utgångspunkt för preskriptionsberäkningen införs i 14 §

skattebrottslagen för försvårande av skattekontroll och i 35 kap. 4 §

brottsbalken för bokföringsbrott, innebärande att om en misstänkt blivit föremål

för skatterevision inom fem år från brottet, preskriptionstiden skall räknas

från den dag revisionen inleddes.

 Subsidiariteten i förhållande till brotten i brottsbalken upphävs. I dessa fall

blir således i fortsättningen vanliga regler om brottskonkurrens tillämpliga

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen anger emellertid som förutsättning för straffansvar att förfarandet

 varit ägnat att försvåra skattekontrollen. Vidare föreslår utredningen att

subsidiariteten i förhållande till brotten i brottsbalken upphävs endast för de

fall en gärning anses allvarligare bedömd som försvårande av skattekontroll än

som bokföringsbrott eller undertryckande av urkund.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks i huvudsak, dock föreslås vissa

lagtekniska kompletteringar. Domstolsverket anser att lagtexten i 14 § bör

förtydligas så att det bestämt anges vilken tidpunkt som är utgångspunkt för

preskriptionsberäkningen. Riksåklagaren delar uppfattningen att försvårande av

skattekontroll skall utformas som farebrott, men efterlyser en definition på

innebörden av begreppet fara. Vidare tillstyrks förslaget att alternativ

utgångspunkt för preskriptionsberäkning skall införas. Juridiska institutionen

vid Uppsala Universitet har förståelse för utredningens förslag, men anser att

den enda rationella lösningen är att komplettera bestämmelsen om bokföringsbrott

i 11 kap. 5 § brottsbalken. Regleringen av försvårande av skattekontroll bör

således vara en del av regleringen av bokföringsbrott och

subsidiaritetsklausulen i 10 § skattebrottslagen bör utformas på ett sätt som

ansluter till gängse konstruktioner. Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR har

svårt att se att olägenheterna avseende försvårande av skattekontroll och

bokföringsbrott försvinner med de föreslagna förändringarna.

Skälen för regeringens förslag:

Förhållandet mellan försvårande av skattekontroll och bokföringsbrott

Enligt 10 § skattebrottslagen är det straffbart att åsidosätta bokförings-

skyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevara räkenskaper som har

föreskrivits för vissa uppgiftsskyldiga. Förutsättningen är att det allvarligt

försvårar den kontrollverksamhet som en myndighet utövar vid beräkning eller

uppbörd av skatt eller avgift. Åsidosättandet skall ha skett av uppsåt eller av

grov oaktsamhet och brottet, försvårande av skattekontroll, föranleder då böter

eller fängelse i högst två år. Vid grovt brott skall ådömas fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

 Ringa brott skall enligt förarbetena kunna föreligga när kontrollarbetet för

myndigheten visserligen allvarligt har försvårats eller kanske rent av

omöjliggjorts men omständigheterna talar för att det kan röra sig endast om mer

obetydliga skatte- eller avgiftsbelopp (prop. 1971:10 s. 262).

 Med åsidosättande av bokföringsskyldighet avses i bestämmelsen försummelse av

sådan skyldighet som omfattas av bokföringslagen (1976:125). Bestämmelsen

sanktionerar i övrigt dels försummelser av sådan skyldighet att föra och bevara

räkenskaper som föreskrivs i jordbruksbokföringslagen (1979:141) och vissa andra

särskilda författningar avseende juridiska personer, dels brott mot

specialreglerna i uppbördslagen (1953:272) och punktskatteförfattningarna.

 Bestämmelsen tar sikte såväl på fall då någon över huvud taget inte har fört

några räkenskaper som på situationer då räkenskaperna har förts på ett

ofullständigt eller bristfälligt sätt. Vidare avser bestämmelsen att täcka

vilseledande bokföringsåtgärder med eller utan stöd av falska eller osanna

verifikationer. Även den som förstör eller undanskaffar räkenskapsmaterial under

den tid han är skyldig att bevara dem kan dömas till straff.

 Reglerna i 11 kap. 5 § brottsbalken straffbelägger nu endast åsidosättande av

bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen. Från och med den 1 januari 1996

beivras emellertid även överträdelser av den bokföringsskyldighet som skall

fullgöras enligt stiftelselagen (1994:1220) och lagen (1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m.m. enligt denna paragraf. Brotten begås genom uppsåtlig

eller oaktsam underlåtenhet att bokföra affärshändelser eller bevara

räkenskapsmaterial eller genom lämnande av oriktiga uppgifter i bokföringen

eller på annat sätt. Om detta handlande medför att rörelsens förlopp, ekonomiska

resultat eller ställning i huvudsak inte kan bedömas med ledning av bokföringen

skall dömas för bokföringsbrott. Straffet är fängelse i högst två år.

 Ringa brott skall föranleda bötesstraff och grovt brott fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år. Bestämmelsen om ringa bokföringsbrott tar sikte på

ömmande fall.

 Försvårande av skattekontroll är enligt 10 § tredje stycket skattebrottslagen

subsidiärt till brottsbalken och därmed till bokföringsbrott. Formuleringen av

konkurrensregeln avviker dock härvid från den konstruktion som vanligtvis

tillämpas inom specialstraffrätten. Skattestrafflagutredningen föreslog i sitt

betänkande Skattebrotten (SOU 1969:42) att ansvar för räkenskapsförsummelse

skulle ådömas om gärningen inte var "belagd med straff i brottsbalken", vilket

är den vedertagna konstruktionen. Vid skattebrottslagens tillkomst föreslog

emellertid departementschefen, utan någon särskild motivering, den lydelse som

bestämmelsen nu har, nämligen att ansvar för försvårande av skattekontroll ej

inträder, om ansvar för gärningen "kan ådömas" enligt brottsbalken.

 Konkurrensregeln skall tolkas enligt ordalydelsen, vilket innebär att

straffansvar för försvårande av skattekontroll kan komma i fråga så snart

förutsättningarna för att döma till ansvar för bokföringsbrott (eller för

undertryckande av urkund) saknas i det enskilda fallet (NJA 1983 s. 479). Detta

kan få konsekvenser för det fall att någon genom bokföringsbrott har försvårat

skattekontrollen. Eftersom utgångspunkterna för preskriptionstidsberäkningen

skiljer sig åt kan det inträffa att det centrala brottet - bokföringsbrottet -

är preskriberat, medan så inte är fallet med försvårande av skattekontroll.

Därmed kan straffansvar ådömas för det senare brottet. Denna ordning avviker

från vanliga principer, och i det nämnda rättsfallet får Högsta domstolen också

anses rikta kritik mot konstruktionen.

 Utgångspunkten för preskriptionsberäkningen när det gäller bokföringsbrott

torde vara den tidpunkt då bokföringsskyldigheten åsidosätts, om det innebär att

rörelsen inte kan bedömas med ledning av bokföringen. Härigenom börjar

preskriptionstiden för bokföringsbrott normalt löpa tidigare än vad som gäller

för brottet försvårande av skattekontroll. Preskriptionstiden för ringa

bokföringsbrott är två år, för normalbrottet fem år och för det grova brottet

tio år.

 Genom 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken har emellertid preskriptionstiden

för bokföringsbrott som inte är ringa utsträckts. Har den bokföringsskyldige

inom fem år från brottet försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller

inställt sina betalningar, skall preskriptionstiden räknas från den dag då så

skedde. Genom att undantag görs för ringa bokföringsbrott preskriberas detta

brott alltid två år från brottets fullbordan.

 Försvårande av skattekontroll är ett effektbrott, som fullbordas först när

myndigheten i det enskilda fallet konstaterat att räkenskapsföringen är

undermålig och att detta förhållande försvårar skattekontrollen. Med denna

utgångspunkt räknas preskriptionstiden enligt 35 kap. 4 § brottsbalken från den

tidpunkt då en av myndighet företagen kontroll försvårats av gärningen och

brottet därmed anses fullbordat. Preskriptionstiden är för normalbrottet fem år

och för grovt brott tio år.

 Den diffusa fullbordanstidpunkten har inneburit praktiska problem. Det gäller

bl.a. hur utgångspunkten för preskriptionsberäkningen närmare skall kunna

bestämmas. Ofta är det tidpunkten för en revision som är utgångspunkten. Men det

kan inte vara dagen för beslutet om sådan revision och knappast heller - i varje

fall inte utan vidare - dagen för revisionens påbörjande som är avgörande. I

stället får antas att det är den dag då myndigheten under en revision finner det

svårt att genomföra kontrollen som normalt bör bilda utgångspunkten för

preskriptionsberäkningen.

 Men detta gäller inte alltid, utan ett antal andra situationer kan tänkas

uppkomma. Har exempelvis gärningsmannen använt sig av falsk bokföring, kan detta

vid en revision innebära att myndigheten inte upptäcker några problem. Det beror

emellertid på att skattemyndigheten blivit vilseledd. Uppdagas det rätta

förhållandet senare är brottet sannolikt fullbordat vid det tillfälle under

revisionen som skattemyndigheten blev vilseledd. Skattemyndighetens

kontrollverksamhet får nämligen anses ha försvårats genom vilseledandet, även om

myndigheten inte var medveten om det vid nämnda tillfälle.

 En annan situation, som praktiskt sett ingalunda är ovanlig, kan vara den att

den tilltalade medger att han inte till punkt och pricka följt bokföringslagens

regler men hävdar att det ändå inte borde ha förelegat någon svårighet för

skattemyndigheten, eftersom t.ex. alla verifikationer funnits samlade i god

ordning. Skattemyndigheten å sin sida uppger att den likväl haft betydande

svårigheter vid kontrollen. Kan domstolen då gå in i prövning av den tilltalades

invändning på det sättet att domstolen gör en bedömning av om det hade bort

föreligga allvarliga svårigheter att genomföra kontrollen? Eller är det

avgörande att det styrks att myndigheten rent faktiskt haft sådana svårigheter?

Sannolikt är den första ståndpunkten den riktiga. Men lagtexten lämnar frågan

öppen, och den har inte berörts i förarbetena.

 Det anförda får anses ge vid handen att konstruktionen av brottet försvårande

av skattekontroll som ett effektbrott med en delvis subjektiv och något diffus

omständighet som förutsatt effekt medför sådana svårigheter att fastställa

fullbordanstidpunkten att en annan lösning än effektbrott bör övervägas. Allmänt

sett anses det också vid brott av förevarande slag vara en tveksam konstruktion,

om brottets fullbordan knyts till en omständighet som står helt utanför

gärningsmannens kontroll.

Konstruktion av brottet försvårande av skattekontroll

Det är angeläget att söka nå fram till enhetliga preskriptionsbestämmelser för

bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll. Det ligger då nära till hands

att överge konstruktionen av det sistnämnda brottet som ett effektdelikt.

Brottet bör på samma sätt som bokföringsbrott anses vara fullbordat vid

tidpunkten för handlingen eller underlåtenheten, och man bör alltså inte för

straffbarhet kräva att förfarandet faktiskt har försvårat skattekontrollen utan

endast att det har gett upphov till fara för detta. Beträffande frågan om i

vilka fall fara skall anses ha uppkommit bör motsvarande bedömning göras som vid

skattebrott enligt 2 §. Regeringen föreslår därför att 10 § första stycket

skattebrottslagen formuleras i överensstämmelse härmed.

 Vid den valda lösningen måste emellertid samtidigt införas en alternativ

utgångspunkt för preskriptionsberäkningen som tar hänsyn till de speciella

skatteaspekterna och som bör gälla både i fråga om bokföringsbrott och

beträffande försvårande av skattekontroll. Närmast till hands skulle ligga att

låta den omständigheten att den bokföringsskyldige blir föremål för skatte-

revision inom fem år från gärningen bilda utgångspunkt. Detta bör i så fall

gälla i fråga om både försvårande av skattekontroll och bokföringsbrott.

Beträffande det sistnämnda brottet bör alltså skatterevision vara en

omständighet av samma betydelse för preskriptionsberäkningen som konkurs, ackord

och betalningsinställelse. Med en sådan lösning åstadkommer man på en gång att

bokföringsbrott i vart fall inte kan preskriberas tidigare än försvårande av

skattekontroll samt att det sistnämnda brottet anses fullbordat enligt vanliga

principer och får en objektivt identifierbar utgångspunkt för preskrip-

tionsberäkningen.

 Regeringen föreslår att 14 § första stycket skattebrottslagen och 35 kap. 4 §

tredje stycket BrB formuleras i överensstämmelse härmed.

Bör försvårande av skattekontroll vara subsidiärt?

Försvårande av skattekontroll är subsidiärt till bokföringsbrott. Samtidigt

gäller att de båda lagbuden så som de har formulerats inte i alla lägen skyddar

samma intresse. Bestämmelsen om bokföringsbrott avser att tillgodose intresset

av att rörelsens förlopp, ekonomiska resultat och ställning skall kunna i huvud-

sak bedömas med ledning av bokföringen. Detta är givetvis av betydelse även för

skattekontrollen. Men det kan förekomma fall då bestämmelsernas syften inte helt

och hållet sammanfaller, t.ex. när bokföringen är bristfällig i ett hänseende

som inte påverkar möjligheten att bedöma rörelsens förlopp, ekonomiska resultat

eller ställning men som har stor betydelse för skattekontrollen. Att sådana fall

kan förekomma har förutsatts i motiven till 1982 års lagändringar i fråga om

bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll (NJA II 1982 s. 24).

 Om i ett fall av detta slag förutsättningar saknas att döma för bok-

föringsbrott uppstår inga problem. Gärningen är inte straffbar enligt

brottsbalken och gärningsmannen kan dömas för försvårande av skattekontroll.

 Problem kan emellertid tänkas uppstå, om domstolen finner att förfarandet

överskrider straffbarhetsgränsen för bokföringsbrott men likväl inte utgör något

svårare fall, om man endast beaktar intresset av att rörelsens förlopp,

ekonomiska resultat eller ställning i huvudsak skall kunna bedömas. Utifrån

dessa synpunkter föreligger bara ett ringa bokföringsbrott. Samtidigt står det

klart för domstolen att förfarandet bedömt som försvårande av skattekontroll

skulle ha utgjort ett mycket allvarligt fall och att gärningsmannen följaktligen

skulle ha fällts till ansvar för grovt försvårande av skattekontroll, om

gärningen inte hade varit straffbar enligt brottsbalken.

 Det kan vara föremål för olika uppfattningar hur domstolen bör resonera i ett

sådant fall. Om gärningsmannen anses kunna dömas för ringa bokföringsbrott,

skall bestämmelsen om försvårande av skattekontroll inte tillämpas. Den

omständigheten att gärningen var så pass allvarlig även från de i 11 kap. 5 §

brottsbalken angivna synpunkterna att den överskridit straffbarhetsgränsen

enligt nämnda paragraf kommer då att medföra att gärningsmannen döms mildare än

om gärningen inte skulle föranlett ansvar enligt denna bestämmelse. Denna

konsekvens av regleringen måste sägas vara otillfredsställande.

 I motiven till 1982 års lagändringar förutsätts att, om straffansvar skall

ådömas för ett bokföringsbrott som även har försvårat skattekontrollen, det

förhållandet att denna kontroll försvårats skall beaktas vid straffmätningen

(NJA II 1982 s. 17). Om det - vilket naturligtvis för det mesta är förhållandet

- är just omöjligheten att på grundval av bokföringen bedöma rörelsens förlopp,

ekonomiska resultat eller ställning som medför svårigheter vid skattekontrollen

synes det inte medföra några problem att låta detta uttalande vara vägledande.

Frågan är emellertid, med hänsyn till den inom straffrätten rådande legali-

tetsprincipen, i hur stor utsträckning uttalandet - som saknar varje täckning i

lagtexten - kan beaktas i andra fall, dvs. i fall där bristerna i bokföringen

har förhållandevis marginell betydelse från de synpunkter som anges i

11 kap. 5 § brottsbalken men har stor betydelse för skattekontrollen.

 För att undanröja dessa problem föreslår utredningen att subsidiariteten

upphävs för fall då gärningen befinns allvarligare bedömd som försvårande av

skattekontroll än som bokföringsbrott. Andra lösningar som utredningen

diskuterar är att upphäva bestämmelsen om att försvårande av skattekontroll

skall vara subsidiärt till bokföringsbrott eller att komplettera bestämmelsen om

bokföringsbrott på sådant sätt att försvårande av skattekontroll utgör en

alternativ brottsförutsättning. Med den sistnämnda lösningen skulle straffansvar

för bokföringsbrott alltså kunna komma i fråga inte bara som nu om till följd av

försummelsen rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning inte kan i

huvudsak bedömas med ledning av bokföringen utan också i det fallet att

försummelsen gett upphov till fara för att myndighets kontrollverksamhet vid

beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift allvarligt försvåras. Utredningen

avfärdar emellertid denna lösning eftersom den från principiell synpunkt är

behäftad med den nackdelen att bestämmelsen om bokföringsbrott skulle komma att

sanktionera ett intresse som inte uttryckligen nämns i bokföringslagen.

Bestämmelsen skulle därmed få en delvis annan karaktär än för närvarande, och

det skulle kunna hävdas att den inte får en helt adekvat placering i 11 kap.

brottsbalken.

 Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet ifrågasätter i sitt

remissyttrande om denna ståndpunkt är förenlig med den föreslagna ändringen av

35 kap. 4 § brottsbalken. Utredningens argument torde enligt fakultetsnämndens

mening dessutom ha liten betydelse när man beaktar de avsevärda

konkurrensproblem som nu föreligger och som knappast löses genom det föreslagna

tredje stycket till 10 § skattebrottslagen. Fakultetsnämnden anser att

regleringen av försvårande av skattekontroll bör vara en del av regleringen av

bokföringsbrott och att under alla omständigheter en subsidiaritetsregel i 10 §

skattebrottslagen bör utformas på ett sätt som ansluter till gängse

konstruktioner.

 Regeringen delar de betänkligheter som fakultetsnämnden redovisat vad avser

den av utredningen föreslagna regleringen. Såsom fakultetsnämnden påpekat utgör

förslaget en konstruktion som saknar motsvarighet i dagens lagstiftning och som

förefaller kunna leda till vissa praktiska tillämpningsproblem.

 Det saknas underlag för att nu bedöma den av fakultetsnämnden förordade

lösningen att arbeta in bestämmelsen om försvårande av skattekontroll i

anslutning till bestämmelsen om bokföringsbrott. Regeringen anser sig därför

inte nu kunna bedöma det befogade i en sådan lösning. Det bör dock påpekas att

utredningen enligt sina direktiv kommer att återkomma till bokföringsbrottet i

sitt slutbetänkande.

 För att åtgärda den onöjaktighet som föreligger med dagens konstruktion ligger

det i stället närmare till hands att helt slopa den särskilda

subsidiaritetsregleringen. Härigenom kommer normala konkurrensregler att bli

tillämpliga. I och för sig kan den av utredningen nämnda effekten, att domstolen

i många fall skulle komma att behöva döma för såväl bokföringsbrott som

försvårande av skattekontroll, komma att uppstå. Med hänsyn till de båda

bestämmelsernas delvis olika syften och tillämpningsområden kan dock en sådan

effekt inte sägas vara obefogad.

 Det bör också påpekas att saken i praktiken kan styras genom åklagarens

utformning av gärningsbeskrivningen. Det torde således kunna förutses att

åklagaren i exempelvis de fall då den dominerande frågan är ansvar för

bokföringsbrott kommer att åberopa endast sådana omständigheter som konstituerar

ansvar för sådant brott.

 Regeringen föreslår mot bakgrund härav att den särskilda subsidiaritetregeln

upphävs.

 71

5 Övriga frågor om straffansvar

Regeringens bedömning och förslag: Frågan om att omkonstruera

tullbedrägeribrottet till ett farebrott får anstå till dess att ett samlat grepp

tas om lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

 Några ändringar i straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt

på energi föreslås inte.

 Vissa mindre ändringar av i huvudsak konsekvensändringskaraktär föreslås i

mervärdesskattelagen (1994:200), lagen (1958:295) om sjömansskatt, lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, fastighetstaxeringslagen (1979:1152),

fordonsskattelagen (1988:327), lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska

fordon, lagen (1994:1704) om lageravgift på vissa jordbruksprodukter, lagen

(1994:1776) om skatt på energi och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med regeringens

förutom att utredningen föreslår att vissa brott i varusmugglingslagen

omkonstrueras till farebrott.

 Remissinstanserna: Generaltullstyrelsen är tveksam till att göra de av

utredningen föreslagna ändringarna i varusmugglingslagen innan konsekvensen av

ändringarna analyserats. Styrelsen påpekar att den som lämnar oriktig uppgift i

tulldeklaration med uppsåt att undandra tull eller skatt döms för fullbordat

brott om det förelegat fara för att undandragandet skulle ha förverkligats, även

i det fall oriktigheten uppdagats vid tullbehandlingen. Den som däremot lämnar

sådan uppgift i uppsåt att införa vara i strid mot förbud skall endast dömas för

försök till varusmuggling om oriktigheten uppdagas, även om det förelegat fara

för att den inte skulle uppdagas. En konsekvens av detta är vidare att utrymmet

för försök till varu-smuggling, bestående i undandragande, genom vilseledande

blir ytterst begränsat. En gärning kan omfatta såväl undandragande som

vilseledande, exempelvis när någon med detta dubbla syfte uppsåtligen anger ett

felaktigt statistiskt nummer i tulldeklaration. Vidare bör förhållandet mellan

det nya farebrottet och farebrottet i 5 § varusmugglingslagen utredas närmare.

Svenska Arbetsgivareföreningen, Sveriges Industriförbund och Lantbrukarnas

Riksorganisation har påpekat att det mot bakgrund av liggande förslag om att öka

antalet redovisningstillfällen avseende mervärdesskatt från sex till tolv per år

och att redovisningstiderna kraftigt förkortas att det är mycket viktigt att det

ges en rimlig tidsfrist att ge in deklaration innan ett ärende kan leda till

åtal.

 72

Skälen för regeringens förslag:

Lagen om straff för varusmuggling

Som Generaltullstyrelsen påpekat bör konsekvenserna av att omkonstruera vissa

brott i varusmugglingslagen till farebrott analyseras ytterligare innan några

förslag i den delen lämnas. En sådan analys bör lämpligen göras i samband med

att regeringen tar ställning till de förslag som 1986 års

varusmugglingsutredning lagt fram.

Mervärdesskattelagen

För skattebedrägeri erfordras, enligt 2 § skattebrottslagen i dess nuvarande

lydelse, objektivt sett att någon genom att lämna oriktig uppgift i handling som

avges till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift,

föranleder att skatt eller avgift inte påförs eller påförs med för lågt belopp

eller tillgodoräknas med för högt belopp.

 Med uttrycket "myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift" menas ett

beslut genom vilket myndighet bestämmer storleken av en skatt eller en avgift

eller underlag för beräkning av skatt eller avgift (prop. 1971:10 s. 245).

 Till följd av denna definition har återbetalning av och kompensation för skatt

eller avgift ansetts ej falla inom stadgandets tillämpningsområde. Det har

alltså inte ansetts vara skattebedrägeri att lämna en oriktig uppgift vid

ansökan om återbetalning av skatt eller kompensation för skatt för den som inte

är skattskyldig.

 Genom förslaget till ändringar i 2 § skattebrottslagen blir det inte någon

förutsättning för straffbarhet att den oriktiga uppgiften lämnas till ledning

för ett beskattningsbeslut. Förutsättningen är i stället att den oriktiga

uppgiften lämnas till myndighet på annat sätt än muntligen med uppsåt att skatt

eller avgift skall undandras det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller

återbetalas till uppgiftslämnaren själv eller någon annan och att fara härför

uppkommer. Detsamma gäller vid underlåtelse att lämna deklaration,

kontrolluppgift eller annan föreskriven handling.

 Vi föreslår, med beaktande av vad nu anförts, att 19 kap. 10 § och 12 § andra

stycket mervärdesskattelagen (1994:200) upphävs. Genom detta blir

skattebrottslagen tillämplig på all skatt enligt mervärdesskattelagen som tas ut

i Sverige, förutom den skatt som tas ut vid import från land utanför EU.

Lagen om sjömansskatt

Redare är enligt 16 § 1 mom. lagen (1958:295) om sjömansskatt pliktig att till

skattemyndigheten lämna uppgifter enligt fastställt formulär. Dessa uppgifter

har betydelse för ombordanställda sjömäns beskattning. Genom vårt förslag kan

den redare som skriftligen lämnar oriktig uppgift till myndighet eller

underlåter att lämna föreskriven handling dömas enligt skatte-brottslagen. Det

handlande som 26 § första stycket lagen om sjömansskatt är avsett att träffa

täcks genom förslaget till ändringar i skattebrottslagen. 26 § första stycket

lagen om sjömansskatt kan därmed upphävas.

 I 26 § andra stycket lagen om sjömansskatt straffbeläggs att en sjöman

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till myndighet eller redare lämnar oriktig

uppgift om förhållande som har betydelse för hans skyldighet att erlägga

sjömansskatt eller underlåter att lämna föreskriven uppgift av sådant slag, och

i 27 § samma lag föreskrivs straff för redare som åsidosätter skyldighet att

verkställa skatteavdrag. Med den konstruktion av brottet skatteförseelse som har

föreslagits i det föregående kommer förseelser av detta slag i princip att kunna

bestraffas som skatteredovisningsbrott. Vissa förseelser som i dag torde vara

straffbara enligt sjömansskattelagen kommer visserligen inte att täckas av

skattebrottslagens kriminalisering. Det gäller grovt oaktsam oriktig uppgift

till redare och grovt oaktsam muntlig uppgift till myndighet. I konsekvens med

de allmänna överväganden som gjorts i det föregående bör emellertid sådana

förseelser inte vara kriminaliserade fortsättningsvis.

 Det fallet att innehållen skatt eller allmänna egenavgifter ej betalas in till

skattemyndigheten av redaren straffbeläggs i 28 § lagen om sjömansskatt. Detta

förfarande omfattas av 6 § i förslaget till ändring i skattebrotts-lagen.

 En följd av det anförda är att 26 -28 §§ lagen om sjömansskatt kan upphävas.

Lagen om arvsskatt och gåvoskatt

Skattebrottslagen är i sin nuvarande lydelse tillämplig på sådan skatt som avses

i lagen (1941:416) om arvs- och gåvoskatt. Genom förslagen i avsnitt 4.4

utvidgas straffbarheten för fall då deklarationsskyldigheten försummas genom att

det i subjektivt hänseende skall vara tillräckligt att uppsåt föreligger enligt

vanliga regler och således inte som hittills fordras direkt uppsåt. Detta kommer

att gälla även underlåtenhet att lämna bouppteckning med uppsåt att undandra

skatt, en ordning som vi finner befogad. Underlåtenhet att lämna deklaration

kommer i andra fall att kunna bestraffas som skatteförseelse. Med denna lösning

kan nuvarande 66 § lagen om arvs- och gåvoskatt upphävas.

Fastighetstaxeringslagen

Den som till ledning för allmän fastighetstaxering uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet lämnar handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för

att taxeringen blir för låg döms enligt 18 kap. 41 § fastighetstaxeringslagen

(1979:1152) till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall döms

inte till ansvar. Sedan förseningsavgift infördes även på

fastighetstaxeringsområdet tar straffbestämmelsen endast sikte på aktivt

uppgiftslämnande.

 Skattebrottslagen är nu inte tillämplig på oriktig uppgift som lämnas till

ledning vid fastighetstaxering.

 Skattestrafflagutredningen anförde på sin tid som skäl för att inte låta

fastighetstaxeringen omfattas av den föreslagna lagstiftningen, att uppgifterna

i en fastighetsdeklaration inte på samma sätt som uppgifter i andra

deklarationer är av omedelbar betydelse för skattepåföringen och därmed för

fastställandet av skatt (SOU 1969:42 s. 150). Genom att skattebedrägeribrottet

kom att konstrueras som ett effektbrott synes dessutom möjligheten att inordna

fastighetstaxeringen under skattebrottslagen ha gått förlorad. Den effekt som

förutsätts för skattebedrägeri uppkommer inte när en oriktig uppgift lämnas till

ledning för fastighetstaxeringen.

 Som redan tidigare framhållits skulle det innebära en betydande fördel om

straffbestämmelser på skatteområdet samlas i skattebrottslagen och således i så

stor utsträckning som möjligt utmönstras ur de materiella skatteförfattningarna.

Med hänsyn till detta och till förslaget att omkonstruera det centrala

skattebrottet till ett farebrott finns det starka skäl att låta även oriktiga

uppgifter vid fastighetstaxering omfattas av skattebrottslagen.

 Den omständigheten att en oriktig uppgift vid fastighetstaxering inte

omedelbart ligger till grund för ett skattebeslut hindrar inte att förfarandet

kan vara att bedöma som ett skattebrott enligt den konstruktion som föreslås.

Någon självständig prövning utöver den som sker vid fastighetstaxeringen företas

i princip inte inför ett skattebeslut som bygger på värdet av en fastighet. Om

basvärdet vid fastighetstaxeringen blir för lågt föreligger således en fara för

att skatt eller avgift påförs den skattskyldige med för lågt belopp, låt vara

först i ett senare led.

 Straffbestämmelsen i fastighetstaxeringslagen har som utredningen konstaterat,

inte kommit att tillämpas i praktiken. Denna omständighet kan naturligtvis tala

i olika riktningar. Förhållandet kan anföras som argument för att

straffbestämmelsen bör upphävas. Det är emellertid från principiell synpunkt

otillfredsställande att i lag föreskriva en medborgerlig skyldighet utan

sanktion i någon form. Så länge det erfordras att uppgifter lämnas på

fastighetstaxeringsområdet bör därför inte uppgiftsskyldigheten lämnas

osanktionerad. Och det är i praktiken svårt att tänka sig någon annan sanktion

än straff för dessa fall. Till det nu anförda kommer att uppgifterna som lämnas

i en fastighetsdeklaration har betydelse för påförandet av skatt i många samman-

hang. Det basvärde som fastställs på grund av lämnade uppgifter ligger till

grund för bestämmandet av taxeringsvärdet, som i sin tur har betydelse för den

skatt som tas ut vid bl.a. arv, gåva, statlig fastighetsskatt och lagfart.

Skattebrottslagen bör därför göras tillämplig även på oriktiga uppgifter vid

fastighetstaxering.

 Den omständigheten att domstolarna som regel inte kommer att ha tillgång till

exakt uppgift om det skatteundandragande som kan bli följden av en oriktig

uppgift kan inte medföra några avgörande svårigheter i tillämpningen. Denna

konsekvens uppkommer ju för övrigt helt oberoende av om kriminaliseringen sker

genom skattebrottslagen eller som nu genom en bestämmelse i

fastighetstaxeringslagen.

 Av förslagen i det föregående följer också att det avses bli straffbart som

skatteredovisningsbrott eller vårdslös skatteredovisning att uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet underlåta att lämna en föreskriven uppgift om förhållande som

har betydelse för skattskyldigheten (7 och 8 §§ skatte-brottslagen). Undantag

har gjorts endast för egen självdeklaration. För den som är skyldig att lämna

fastighetsdeklaration kommer alltså en underlåtenhet att fullgöra denna

skyldighet att omfattas av skattebrottslagen.

 Ett nytt registerbaserat taxeringsförfarande tillämpas med början vid 1996 års

allmänna fastighetstaxering av småhusenheter. Flertalet fastig-hetsägare

tillställs en förtryckt blankett med taxeringsförslag. Någon skyldighet för

fastighetsägaren att godkänna de förtryckta uppgifterna finns inte och

fastighetsägaren är inte heller skyldig att rätta eventuella felaktigheter i

taxeringsförslaget som kan leda till att hans skatt blir för låg. Självfallet

blir inte skattebrottslagen tillämplig om den skattskyldige i ett sådant fall

förhåller sig passiv, eftersom hans beteende inte innefattar något åsidosättande

av en föreskriven skyldighet.

 Även om den nu föreslagna ordningen formellt sett innebär en utvidgning av

kriminaliseringen är avsikten inte att lagföring skall ske i de fall det är

fråga om mindre försummelser. Det förhållandet att någon administrativ sanktion

inte kan tas ut vid oriktigt uppgiftslämnande på fastighetstaxeringsområdet bör

i sig inte inte föranleda att mera bagatellartade förseelser bedöms som annat än

ringa.

 Med hänvisning till det anförda föreslår regeringen att straffbestämmelsen i

18 kap. 41 § fastighetstaxeringslagen upphävs. Detta föranleder en följdändring

i 26 kap. 3 § samma lag.

 En konsulent som biträder skattemyndigheten vid fastighetstaxeringen har

befogenhet att utfärda föreläggande beträffande annat än avgivande av allmän

fastighetsdeklaration. Uppgifter som infordras av konsulenten skall enligt 18

kap. 23 § fastighetstaxeringslagen lämnas till denne och således inte till

myndigheten. Det synes tveksamt om en oriktig uppgift som på detta sätt lämnats

till konsulenten utan vidare skulle omfattas av skatte-brottslagen eftersom en

oriktig uppgift skall lämnas till myndighet för att straffbarhet skall

föreligga. Det bör därför uttryckligen föreskrivas att en uppgift som lämnats

till konsulent som biträder skattemyndigheten vid fastighetstaxeringen vid

tillämpningen av skattebrottslagen skall anses lämnad till myndighet.

Fordonsskattelagen

Bestämmelsen i 83 § fordonsskattelagen (1988:327) har i sin nuvarande lydelse en

straffskala omfattande böter eller fängelse i högst sex månader. I övrigt

hänvisar bestämmelsen till skattebrottslagen. Att det i fordonsskattelagen finns

en specialbestämmelse torde förklaras av att man dels velat låta straffansvar

inträda redan när fara för skatteundandragande föreligger, dels velat i vissa

fall bestraffa även muntligen lämnade oriktiga uppgifter. Fareaspekten

tillgodoses genom de ändringar i skattebrottslagen som föreslagits i det

föregående medan muntliga oriktiga uppgifter inte kommer att vara

kriminaliserade i fortsättningen. Fordonsskattelagens straffbestämmelse bör dock

kunna upphävas.

Lagen om fordonsskatt på utländska fordon

Lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska fordon har ett ytterst begränsat

tillämpningsområde. Enligt lagen utgår fordonsskatt för utländska lastbilar,

bussar och släpvagnar som används i Sverige för person- eller godstransporter

och som dessutom är hemmahörande i ett land där motsvarande skatt tas ut för

svenska fordon. På grund av den senare begränsningen är det endast fordon från

ett fåtal länder som beskattas.

 Beskattningsförfarandet går till så att en särskild införselhandling utfärdas

för skattepliktiga fordon vid inresan till Sverige. Handlingen skall sedan visas

upp för tullmyndigheten när fordonet förs ut ur riket och utgör då underlag för

debiteringen av skatten. Såväl fastställandet som uppbörden av skatten sker av

tullmyndighet, dock inte "i den ordning som gäller för tull".

 Att skattebrottslagen gjorts tillämplig på skatteundandragande enligt den nu

aktuella lagen förklaras av att varusmugglingslagen inte ansetts tillämplig. Som

skäl för att införa den straffbestämmelse som nu finns intagen i 14 § andra

stycket, angavs att försök till skatteförseelse var strafffritt och att en

särskild bestämmelse därför erfordrades för fall då någon uppsåtligen eller av

grov vårdslöshet lämnar oriktig uppgift om något förhållande som har betydelse

för fordonsskattens fastställande. I sammanhanget bör nämnas att även kilometer-

skatt utgick för de aktuella fordonen då straffbestämmelsen infördes.

 Det kan som utredningen påpekat diskuteras om de aktuella förseelserna faller

utanför varusmugglingslagen. Frågan synes inte ha avgjorts i rättstillämpningen,

vilket kan förklaras av att lagföringar för de nu aktuella förseelserna över

huvud taget är mycket sällsynta. Med hänsyn till de berörda motivuttalandena

torde man emellertid kunna utgå från att varusmugglingslagen inte är tillämplig.

Brott mot lagen bör då falla under skatte-brottslagen, vilket innebär att den

nuvarande straffbestämmelsen i 14 § andra stycket blir obehövlig.

Lagen om skatt på energi

Straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt på energi avser att

träffa andra än dem som är skattskyldiga enligt lagen. Enligt bestämmelsens

lydelse kan emellertid även den som är skattepliktig till förhöjd energiskatt

straffas, om han avlägsnar sådana märkämnen som tillsatts vissa oljeprodukter.

Straffbestämmelsen tar sikte dels på fall då märkämnen olovligen avlägsnas från

oljeprodukter, dels på fall då oljeprodukter används som drivmedel utan att den

förhöjda energiskatten har betalats. Dessa förfaranden är helt artskilda från

det handlingssätt som skattebrottslagen avser att träffa, nämligen ett aktivt

lämnande av oriktig uppgift i en handling eller en underlåtenhet att lämna

uppgift, allt i avsikt att undandra skatt. Förfarandena omfattas inte av

skattebrottslagen i dag och de ändringar som föreslås nu innebär inte någon

ändring i detta avseende. Straffbestämmelserna i lagen om skatt på energi bör

därför behållas.

Lagen om allmän löneavgift

För att finansiera Sveriges medlemskap i EU har en allmän löneavgift införts

fr.o.m. den 1 januari 1995 (prop. 1994/95:122). Löneavgift enligt lagen

(1994:1920) om allmän löneavgift är utformad så att den motsvarar en höjning av

arbetsgivar- och egenavgifterna med 1,5 procent. Avgiften tas ut på såväl

löneinkomst som inkomst av annat förvärvsarbete och beräknas på det underlag som

gäller för arbetsgivaravgift respektive egenavgift till folkpensioneringen

enligt lagen (1981:691) om socialavgifter. Även om utformningen av avgiften

ansluter till vad som gäller för uttag av socialavgifter är den i både rättslig

och ekonomisk mening en skatt.

 Skattebrottslagen har gjorts tillämplig på allmän löneavgift. En annan

lagstiftningsteknik än den gängse har därvid använts. Sålunda har lagen inte

tagits med i uppräkningen i 1 § skattebrottslagen utan i stället framgår av en

särskild bestämmelse i 4 § förevarande lag, att vad som i skattebrottslagen

föreskrivs om avgifter även gäller beträffande den allmänna löneavgiften.

 Löneavgiften fastställs och uppbärs i samma ordning som gäller för

arbetsgivaravgifter och egenavgifter. De båda sistnämnda avgifterna omfattas av

skattebrottslagen. Med hänsyn till det nära samband som föreligger mellan de nu

nämnda avgifterna bör skattebrottslagen även fortsättningsvis vara tillämplig på

allmän löneavgift.

Vissa ytterligare frågor

Utredningen har ansett att vissa avgifter till sin karaktär så påtagligt avviker

från de skatter och avgifter som för närvarande täcks av skattebrottslagen att

utredningen anser att de inte heller fortsättningsvis bör omfattas av

skattebrottslagen. Detta gäller avgifter enligt radiolagen (1966:755), lagen

(1982:349) om återvinning av dryckesförpackningar av aluminium, lagen

(1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol, lagen (1989:41) om TV-avgift,

lagen (1992:1300) om krigsmateriel och lagen (1992:1537) om finansiering av

framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. Till en del är det här fråga om

vad som närmast är att betrakta som konsumentavgifter - såsom TV-avgift - eller

avgift för myndighets kontrollverksamhet, t.ex. enligt lagstiftningen om

krigsmateriel, men även andra avgifter, såsom avgiften för beredskapslagring,

som fyller mycket speciella syften.

 Vad gäller avgifter enligt förordningen (1977:1119) om farledsvaruavgift skall

dessa erläggas vid in- och utförsel av varor och i princip till tullmyndighet.

Överträdelser avseende avgiften skulle kunna beivras enligt lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling. I förordningen har dock införts en möjlighet att döma

till böter för oriktig uppgift om inte gärningen är belagd med straff i

brottsbalken.

 Regeringen delar utredningens bedömning att det inte finns anledning att

föreslå någon ändring i dessa delar. Förekommande straffbestämmelser i nämnda

författningar bör således inte påverkas av föreslagna ändringar på

skattebrottslagstiftningens område. Som angetts i avsnitt 3 gäller detta även

straffbestämmelsen i 6 § lagen (1994:40) om tillfällig kompensation för viss

energiskatt.

 73

6 Administrativa sanktioner

Regeringens bedömning: Några ändringar i det administrativa sanktionssystemet

föreslås inte i detta sammanhang.

 Utredningens förslag: Utredningen anser att det gällande systemet med "dubbla

sanktioner" inte är behäftat med så påtagliga olägenheter att det finns

anledning att överge det. På några skatteområden saknas för närvarande

möjligheten att påföra administrativa sanktioner, så är förhållandet då det

gäller t.ex. arvs- och gåvoskatt. Av olika skäl anser sig utredningen inte böra

föreslå en utvidgning av tillämpningsområdet för de administrativa sanktionerna.

 Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm har i allt väsentligt samma

uppfattning som utredningen. Malmö tingsrätt delar utredningens uppfattning

beträffande administrativa sanktioner, men anser att den omständigheten att den

skattskyldige drabbas av en administrativ sanktion i högre utsträckning än vad

som nu är fallet borde beaktas vid straffmätningen i det enskilda fallet.

Svenska Revisorsamfundet anser att det bör beaktas att skattetillägg påförts i

de fall då påföljd enligt skattebrottslagen skall utdömas och att detta bör

framgå av lagtexten. Länsrätten i Gävleborgs län ifrågasätter om inte

administrativa sanktioner bör införas för kontrolluppgifter.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringen tillsatte under 1995 en utredning,

Skattekontrollutredningen (Fi 1995:05), som bl.a. fått i uppdrag att se över

vissa frågor med anknytning till de administrativa sanktionerna på

skatteområdet. Skattekontrollutredningen skall, förutom att göra en systematisk

översyn av reglerna om uppgiftsskyldighet, även se över vissa bestämmelser om

skattetillägg vid skönstaxering och skönsbeskattning på grund av utebliven

deklaration. En annan viktig fråga är att analysera hur den enskildes

uppgiftsskyldighet förhåller sig till artikel 6 i den europeiska konventionen

den 4 november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna (SFS 1994:1219) och till hans rätt att förhålla sig

passiv vid brottsutredningar. Regeringen vill avvakta utredningens förslag och

beredningen av detta innan vi tar ställning till frågan om förändringar i det

administrativa sanktionssystemet på skatteområdet.

 74

7 Handläggningen av mål om företrädaransvar förjuridisk persons obetalda

skatter och avgifter

7.1 Överflyttning av mål om ställföreträdaransvar till allmän

förvaltningsdomstol

Regeringens bedömning: Beredningen av Skattebetalningsutredningens betänkande

bör avvaktas innan ställning tas till en överflyttning av mål om

ställföreträdaransvar till allmän förvaltningsdomstol.

 Utredningens förslag: Utredningen har mot bakgrund av förslaget att av-

kriminalisera betalningsbrottet i 81 § uppbördslagen (1953:272) och 28 § lagen

(1958:295) om sjömansskatt övervägt konsekvenserna av att flytta över målen om

företrädaransvar för juridisk persons obetalda skatter och avgifter från allmän

domstol till allmän förvaltningsdomstol. Utredningen är positiv till en sådan

överflyttning.

 Remissinstanserna: Riksåklagaren, Generaltullstyrelsen, Svea Hovrätt,

Kammarrätten i Stockholm och Länsrätten i Gävleborgs län är i princip positiva

till en överflyttning av målen. Riksskatteverket och Länsrätten i Göteborg och

Bohus län vill avvakta Skattebetalningsutredningens förslag innan man tar

ställning till frågan. Sveriges Arbetsgivareförening, Sveriges Industriförbund

och Lantbrukarnas Riksförbund delar inte utredningens bedömning att en

överflyttning av mål om ställföreträdaransvar till förvaltningsdomstol skulle

leda till minskat arbete för skattemyndigheterna. Svenska Revisorsamfundet och

Konkursförvaltarkollegiernas förening är också tveksamma till en överflyttning

men vill avvakta resultatet av Skattebetalningsutredningens förslag innan man

tar slutlig ställning i frågan.

 Skälen för regeringens förslag: Som anmärks under avsnitt 8 ser

Skattebetalningsutredningen över möjligheten att införa ett s.k. skattekonto.

Skattebetalningsutredningen kan därvid komma att föreslå ändringar även i

reglerna om ställföreträdaransvar. Regeringen anser att beredningen av

utredningens förslag bör avvaktas innan ställning tas till frågan om en

eventuell överflyttning av målen från allmän domstol till allmän

förvaltningsdomstol.

 75

7.2 Handläggning av mål om fordran på grund av handelsbolagsdelägares

ansvar för handelsbolagets skuld

Regeringens förslag: Indrivning hos en bolagsman som enligt 2 kap. 20 § lagen

(1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag skall svara för ett handelsbolags

skuld avseende skatt eller avgift skall få ske i samma ordning som gäller för

skatten eller avgiften. Bestämmelser om detta förs in i uppbördslagen

(1953:272), lagen (1958:295) om sjömansskatt, lagen (1984:151) om punktskatter

och prisregleringsavgifter, lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från

arbetsgivare samt mervärdesskattelagen (1994:200). Förslaget medför också

ändringar i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta och

lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.

 Riksskatteverkets förslag: Förslaget överensstämmer delvis med regeringens

förslag. Riksskatteverket föreslår en generell bestämmelse i utsökningsbalken om

att när någon annan än den skatt- eller avgiftsskyldige är betalningsskyldig för

skatten eller avgiften skall handläggningen av ett utsökningsmål ske enligt

reglerna för allmänna mål.

 Remissinstanserna: Svea hovrätt motsätter sig inte att statens fordran på den

som i egenskap av ställföreträdare för en juridisk person ålagts personlig

betalningsskyldighet för skatt eller avgift alltid skall tas ut genom indrivning

i allmänt mål. Hovrätten förordar emellertid en annan lagteknisk lösning än den

Riksskatteverket förordar. Kammarrätten i Stockholm och Kronofogdemyndigheten i

Södermanlands län tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. Uppsala

tingsrätt anser att det bör belysas om det är motiverat att göra den föreslagna

bestämmelsen tillämplig på andra än ställföreträdare för skattesubjektet, t.ex.

på borgensman. Länsrätten i Göteborgs och Bohus län tillstyrker förslaget med en

mindre redaktionell ändring. Sveriges Industriförbund motsätter sig

Riksskatteverkets förslag och anser att frågan behöver utredas ytterligare.

Företagarnas Riksorganisation har en liknande uppfattning.

 Skälen för regeringens förslag: Vid indrivning handläggs en fordran mot en

bolagsman för ett handelsbolags skatteskuld i dag antingen som ett allmänt eller

som ett enskilt mål, beroende på om beslutet om betalningsskyldighet för

bolagsmannen grundar sig på en sådan bestämmelse om s.k. företrädaransvar som

finns i vissa författningar på skatteområdet, t.ex. 16 kap. 17 §

mervärdesskattelagen (1994:200) eller på den generella bestämmelsen i 2 kap. 20

§ lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag om bolagsmans ansvar för

bolagets skulder.

 För betalningsskyldighet enligt bestämmelserna om företrädaransvar krävs

uppsåt eller grov oaktsamhet hos företrädaren med avseende på den bristande

betalningen. Indrivning skall ske i den ordning som gäller för skatt och målet

handläggs hos kronofogdemyndigheten som allmänt mål.

 För betalningsskyldighet enligt bestämmelsen i lagen om handelsbolag och enkla

bolag krävs inte uppsåt eller grov oaktsamhet och verkställighet kan äga rum på

grund av ett beslut av skattemyndigheten om betalningsskyldighet för

bolagsmannen. Högsta domstolen har i ett fall relativt nyligen slagit fast att

fordran mot en bolagsman som grundas på denna bestämmelse inte är att anse som

en skattefordran och att målet vid indrivning skall handläggas som enskilt mål

(NJA 1994 s. 231). Fallet rörde en bolagsmans betalningsskyldighet för bolagets

mervärdesskatteskuld och betalningsskyldigheten hade fastställts genom utslag i

mål om betalningsföreläggande.

 Att skattefordran mot den juridiska personen vid indrivning handläggs som

allmänt mål, medan fordran mot bolagsmannen kan komma att handläggas som ett

enskilt mål, medför vissa praktiska problem. Det leder till att indrivningen mot

olika betalningsskyldiga av samma fordran handläggs inom olika system och

ställer krav på särskilda bevakningsrutiner för att säkerställa att betalningar,

oavsett av vem de görs, blir gottskrivna i båda målen. För den enskilde måste

det också framstå som egendomligt att målen hanteras på olika sätt. En

konsekvens av skillnaden i handläggningsordning är att olika preskriptionstider

gäller. Att fordran i det ena fallet är en skattefordran innebär att den löper

med dröjsmålsavgift, medan den i det andra fallet löper med ränta.

 Problematiken är densamma för källskatter, sjömansskatt, punktskatter och

arbetsgivaravgifter (jfr 77 a § uppbördslagen, 1953:272, 17 § 1 mom. lagen,

1958:295, om sjömansskatt, 5 kap. 17 § lagen, 1984:151, om punktskatter och

prisregleringsavgifter och 15 § lagen, 1984:668, om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare med 2 kap. 20 § lagen om handelsbolag och enkla bolag). Även

vid beskattning av utomlands bosatta och vid beskattning av utomlands bosatta

artister m.fl. är situationen densamma (jfr 21 § lagen, 1991:586, om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta och 23 § lagen, 1991:591, om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.).Vid inkomstbeskattningen i

övrigt förekommer inte problemet eftersom vanliga handelsbolag inte är

skattesubjekt enligt 53 § 2 mom. kommunalskattelagen (1928:370). Bolagets

inkomst hänförs i stället till delägarna med belopp som motsvarar delägarens

andel av bolagets inkomst.

 Det är angeläget att skapa en konsekvent behandling av fordringar som grundas

på skatt eller arbetsgivaravgifter oavsett om det är handelsbolaget eller en

bolagsman som krävs på betalning för handelsbolagets skuld. När det är

fastställt att en handelsbolagsman är skyldig att svara för en skattefordran som

avser bolaget bör samma regler för t.ex. preskription gälla oavsett vem som

krävs på betalning. Därför bör även i fall då en handelsbolagsman är

betalningsskyldig för skatt eller arbetsgivaravgift utsökningsmålet mot

handelsbolagsmannen handläggas som allmänt mål.

 Riksskatteverket har föreslagit att 1 kap. 6 § andra stycket utsökningsbalken

ändras på det sättet att det där anges att ett utsökningsmål skall vara ett

allmänt mål även i fall då annan än den skatt- eller avgiftsskyldige är

betalningsskyldig för skatten eller avgiften. En sådan bestämmelse av generell

karaktär skulle träffa en stor mängd olika slags fall och dess konsekvenser har

inte utretts närmare. Regeringens förslag innebär i stället att bestämmelser om

att indrivning får göras i samma ordning som gäller för skatt resp. avgift förs

in i de aktuella skatte- och avgiftsförfattningarna och att bestämmelserna

begränsas till handelsbolagsfallen. Beträffande den närmare utformningen av

bestämmelserna hänvisas till författningskommentarerna (se avsnitt 10).

 76

8 Ny lagteknisk utformning av de paragrafer somanger tillämpningsområdet i

bl.a. lagen om

 förmånsberättigade skattefordringar m.m.

Regeringens förslag: De bestämmelser som anger vilka författningar lagen

(1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. och lagen (1978:880) om

betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter skall vara tillämpliga på

föreslås ändrade med ledning av förslaget till ändring av 1 § skattebrottslagen

(1971:69). Uppräkningsprincipen behålls i lagen (1985:146) om avräkning vid

återbetalning av skatter och avgifter.

 Promemorians förslag: Förslaget överensstämmer i huvudsak med vårt förslag.

 Remissinstanserna: Generaltullstyrelsen, Riksskatteverket, Kammarrätten i

Stockholm samt Länsrätten i Göteborgs och Bohus län tillstyrker eller har inget

att erinra mot förslagen. Industriförbundet anser att uppräkningsprincipen bör

behållas för att det direkt ur respektive lagtext skall gå att utläsa vilka

fordringar som har företräde vid en konkurs.

 Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 4.3 föreslås att den

uppräkning av de materiella skatte- och avgiftsförfattningarna i

skattebrottslagens (1971:69) första paragraf som anger lagens tillämpningsområde

slopas och ersätts av en mer generell reglering.

 Finansdepartementet har i en promemoria den 7 april 1995 (Fi95/2388) lämnat

förslag till författningsändringar med anledning av Skattebrottsut-redningens

förslag till ändring av uppräkningen i 1 § skattebrottslagen. Översynen omfattar

uppräkningsparagraferna i lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m., lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar

och avgifter samt lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och

avgifter m.m.

 Utgångspunkten för en översyn är att det på ett klart och entydigt sätt skall

framgå vilka skatter och avgifter som omfattas av de nämnda lagarna eftersom

detta är ett grundläggande rättssäkerhetskrav. Det är i och för sig också

önskvärt att enhetliga principer tillämpas för näraliggande lagar.

 De nackdelar som Skattebrottsutredningen uppmärksammat med uppräkningsmetoden

vad gäller redaktionella problem genom hög ändringsfrekvens och upphävda

författningar har i princip samma giltighet för avräkningslagen och lagen om

förmånsberättigade skattefordringar m.m. Betalningssäkringslagen hänvisar i

huvudsak till den senast nämnda lagen varför problemen där inte är lika

uttalade.

 Den tveksamhet som kan finnas till att låta de principer som ligger bakom

förslaget till ändring av 1 § skattebrottslagen slå igenom på nu aktuella lagar

beror på att samtliga skatter för närvarande inte omfattas av de berörda

författningarna. Ett annat skäl är att de nu aktuella lagarna saknar den

koppling till de materiella författningarna som skattebrottslagen har genom

straffbestämmelsernas karaktär av blankettstraffbud. Vi anser dock att de skäl

som talar för att överge uppräkningsprincipen i övrigt har sådan tyngd att

fördelarna med att överge uppräkningsprincipen i lagen om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och betalningssäkringslagen överväger. För

avräkningslagens vidkommande bör dock uppräkningsprincipen behållas tills

vidare.

Förmånsberättigade skattefordringar

Lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. innehåller föreskrifter och

begränsningar i fråga om den allmänna förmånsrätt som gäller för fordran på

skatt och allmän avgift enligt 11 § förmånsrättslagen (1970:979). De skatte- och

avgiftsfordringar som ger allmän förmånsrätt anges i 1 § lagen om

förmånsberättigade skattefordringar m.m.

 Tillämpningsområdet för lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m.

föreslås omfatta samtliga skatter, om inte särskild föreskrift om undantag

finns. Lagen bör dock till skillnad mot skattebrottslagen, och i likhet med vad

som för närvarande är fallet, även omfatta tullar. Den bör dessutom, i likhet

med vad som gäller för betalningssäkring, även omfatta skatte- eller

avgiftsbelopp som företrädare för juridisk person är skyldig att betala. Lagen

om förmånsberättigade skattefordringar m.m. omfattar inte arvs- och gåvoskatt

eller skatt enligt lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. En

särskild föreskrift om att dessa skatter inte omfattas av förmånslagen bör tas

in i de lagar som reglerar skatterna i fråga.

 För avgifter som omfattas av lagen gäller - i likhet med vad som föreslås

gälla för skattebrottslagen - att det direkt i avgiftsförfattningen skall anges

att lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m. är tillämplig. I lagen

(1958:295) om sjömansskatt, lagen (1981:691) om socialavgifter, lagen (1990:613)

om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid energiproduktion, lagen (1992:72)

om koncessionsavgift på televisionens område, lagen (1994:1744) om allmänna

egenavgifter och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift förs därför in

bestämmelser med innebörd att avgift enligt lagen omfattas av bestämmelserna i

lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m.

 Enligt gällande lydelse av 1 § andra stycket omfattar förmånsrätten inte

dröjsmålsavgift och liknande avgift som utgår vid försummelse att redovisa eller

betala fordringar och ej heller skatte- eller avgiftstillägg och

förseningsavgift. Motiven bakom stadgandet framgår av prop. 1971:142 s. 38 och

39 där departementschefen utvecklar skälen för att avgifter av ifrågavarande

slag inte skall omfattas av förmånsrätten. Vi föreslår inte annat än en

redaktionell ändring av regeln.

Betalningssäkring

Betalningssäkring är en processuell säkerhetsåtgärd som i huvudsak mot-svaras av

kvarstadsinstitutet inom civil- och straffprocessen. Syftet med

betalningssäkring är att säkerställa verkställighet av ett kommande skatte-

eller avgiftsbeslut och att stärka det allmännas ställning som borgenär vid

uppbörd och indrivning av en fordran på skatt, tull eller avgift. De fordringar

som kan betalningssäkras anges i 1 § betalningssäkringslagen.

 Genom den uppräkning som görs i 1 § omfattas, med några få undantag, i princip

alla skatter av betalningssäkringsinstitutet. I paragrafen bör anges att skatter

omfattas av betalningssäkringslagen om inte särskild föreskrift om undantag

finns. Lagen bör dessutom i enlighet med vad som för närvarande är fallet även

omfatta tullar.

 Betalningssäkringslagen omfattar inte skatt enligt lagen (1990:676) om skatt

på ränta på skogskontomedel m.m. Det är inte heller sakligt motiverat att låta

denna skatt omfattas av betalningssäkringsinstitutet. En särskild föreskrift om

att denna skatt inte omfattas av betalningssäkringslagen bör tas in i lagen om

skatt på ränta på skogskontomedel m.m.

 De avgifter som omfattas av betalningssäkringslagen är de som omfattas av 1 §

första stycket lagen om förmånsberättigade skattefordringar m.m., skatte- och

avgiftstillägg, förseningsavgift samt vissa räntor och avgifter som utgår i

samband med uppbörd eller indrivning av fordran. Dessutom omfattas skatte- eller

avgiftsbelopp m.m. som företrädare för juridisk person är skyldig att betala

enligt vissa författningar. Dessa föreslås även i fortsättningen omfattas av

betalningssäkringslagen.

 Ändringen i betalningssäkringslagen medför en redaktionell ändring i lagen

(1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. (se

författningskommentaren till denna lag, avsnitt 10.18).

Avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter

Avräkning enligt lagen om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter

innebär bl.a. att vissa skatte- och avgiftsfordringar kan räknas av mot vissa

krav på återbetalning som en återbetalningsberättigad kan ha. Endast den del av

beloppet som överstiger det allmännas fordran får betalas ut. Myndighet som

skall betala ut ett belopp skall undersöka om det finns avräkningsbara

fordringar. Undersökningen får underlåtas endast, om en tillämpning av

avräkningsförfarandet inte är försvarlig med hänsyn till kostnaderna för detta.

Avräkning är därför mer eller mindre obligatorisk. Frågan om avräkning skall

prövas av kronofogdemyndighet.

 I 1 § avräkningslagen anges från vilka skatter och avgifter avräkning skall

ske. Avräkning skall göras från belopp som återbetalas eller annars utbetalas på

grund av bestämmelse i uppbördslagen (1953:272), lagen (1958:295) om

sjömansskatt, mervärdesskattelagen (1994:200) med undantag av 10 kap. 6 och 7

§§, tullagen (1973:670), tullförordningen (1973:979), lagen (1973:981) om frihet

från införselavgift, tullagen (1987:1065), lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m.

eller lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel, lagen

(1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa upp-

dragsersättningar, lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen

(1981:691) om socialavgifter eller lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare, lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter

eller författning som anges i 1 kap. 1 § första stycket samma lag - i de fall då

utbetalningen ankommer på Skattemyndigheten i Kopparbergs län -, lagen

(1974:992) om nedsättning av allmän energiskatt, lagen (1991:586) om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta eller lagen (1991:591) om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. Även vissa

förrättningskostnader omfattas av avräkningsförfarandet (jfr 1 § tredje stycket

och 2 §).

 Vad som sägs om lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter - eller

författning som anges i 1 kap. 1 § samma lag - gäller inte samtliga

utbetalningar enligt författningarna (jfr 1 § andra stycket).

 Om någon har rätt till ett belopp som avses i 1 § avräkningslagen och om det

allmänna mot denna person har en fordran, som är registrerad för indrivning i

utsökningsregistret och drivs in enligt bestämmelserna i lagen (1993:891) om

indrivning av statliga fordringar m.m. skall från beloppet räknas av så mycket

som kan gå till betalning av fordringen.

 De skattelagar som reglerar utbetalningar och som för närvarande inte omfattas

av avräkningslagen är t.ex. de författningar som omfattas av lagen om

punktskatter och prisregleringsavgifter och där utbetalningen inte ankommer på

Skattemyndigheten i Kopparbergs län (jordbruks- och fiskeförfattningar),

utbetalning enligt 9 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt på energi, 13 § lagen

(1978:69) om försäljningsskatt på motorfordon, kupongskattelagen (1970:624),

lagen (1976:339) om saluvagnsskatt, lagen (1983:219) om tillfällig vinstskatt,

lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter, lagen (1988:328)

om fordonsskatt på utländska fordon eller fordonsskatt enligt fordonsskattelagen

(1988:327). Även skatt enligt lagen (1994:416) om arvsskatt och gåvoskatt och

skatt enligt lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m. faller

utanför.

 Den detaljerade uppräkningen i 1 § över lagar som omfattas av av-

räkningsförfarandet skall ses mot bakgrund av avräkningsförfarandets

obligatoriska karaktär. Av motiven till avräkningslagen framgår att avsikten

varit att lagen skall ha en generell karaktär och att avräkning skall kunna ske

mot så gott som alla fordringar som överlämnats till kronofogdemyndigheten för

indrivning (prop. 1984/85:108 s. 1). De överväganden som gjorts om begränsningar

i lagens tillämpningsområde har till stor del betingats av praktiska skäl, dvs.

om det funnits tekniska möjligheter att åstadkomma den erforderliga samordningen

mellan å ena sidan återbetalningar av skatter och avgifter och å den andra sidan

fordringar på skatter och avgifter av andra slag (prop. 1984/85:108 s. 34).

Avräkningsförfarandet har därför begränsats till sådana skatter och avgifter som

den myndighet som skall göra utbetalningen på ett enkelt sätt kan kontrollera. I

sammanhanget kan påpekas att det för närvarande pågår ett utredningsarbete som

bedrivs av Skattebetalningsutredningen (Fi 1993:07) om införande av ett s.k.

skattekonto. Fordringar och skulder avseende de skatter som hanteras inom

skattekontot kommer att kvittas inom kontot och endast eventuellt överskjutande

belopp betalas ut. Utredningens förslag kommer ofrånkomligen att leda till

förändringar i avräkningslagen.

 Vi föreslår i avvaktan på att frågan om skattekonto bereds att avräk-

ningslagens obligatoriska karaktär skall kvarstå och att de praktiska

avgränsningar som hittills gjorts alltjämt skall följas. Nu föreslås därför

endast att upphävda författningar skall rensas ut ur uppräkningen i 1 § och att

resterande lagar för överskådlighetens skull skall ställas upp i kronologisk

ordning.

 77

9 Ekonomiska konsekvenser

För åklagarmyndigheter och domstolar torde förslagen rörande straffbestämmelser

på skatteområdet sammantaget inte innebära annat än marginella förändringar i

fråga om resursåtgång. Förslagen bedöms inte heller få några nämnvärda

statsfinansiella effekter. En viss positiv inverkan på efterlevnaden av

skattelagstiftningen kan dock förutses.

 Förslaget om ändrad handläggning av mål om fordran på grund av

handelsbolagsdelägares ansvar för handelsbolagets skuld kommer sam-mantaget att

medföra viss förenkling av kronofogdemyndigheternas målhantering och minskad

risk för felaktigheter.

 Propositionens övriga förslag väntas inte medföra några statsfinansiella

effekter.

 78

10 Författningskommentarer

10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1669) omändring i

skattebrottslagen (1971:69)

1 §

Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Den nuvarande uppräkningen av de

skatte- och avgiftsförfattningar som lagen är tillämplig på slopas. I stället

innebär första stycket att skattebrottslagen blir generellt tillämplig på

skatter. Med skatt avses endast sådana utskylder till det allmänna som i lag

betecknas som skatt. Betecknas en utskyld som avgift och saknas särskild

föreskrift om att skattebrottslagen skall tillämpas, blir lagen därmed inte

tillämplig, oberoende av om avgiften statsrättsligt är helt eller delvis att

bedöma som en skatt.

 Eftersom skattebrottslagen tar sikte på all skatt gäller lagen även för t.ex.

preliminär, kvarstående och tillkommande inkomstskatt samt ingående och utgående

mervärdesskatt utan att detta behöver uttryckligen anges.

 Som anmärkts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.3) innebär den valda

lösningen att skattebrottslagen kommer att bli tillämplig på några enstaka

skatter som i dag inte omfattas av tillämpningsområdet. Exempel erbjuder lagen

(1976:339) om saluvagnsskatt och lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m. Beträffande de aktuella författningarna gäller genomgående

att utrymmet för sådan brottslighet som avses i skattebrottslagen i praktiken är

mycket litet men att, i den mån något sådant brott likväl skulle förekomma, det

inte kan anses föreligga skäl för undantag från skattebrottslagens

tillämpningsområde.

 Utan att det särskilt anges avses i enlighet med allmänna principer gälla att

lagen är tillämplig endast på svenska skatter.

 I fråga om avgifter, som inte betecknas som skatter, skall skattebrottslagen

tillämpas endast om det föreskrivs särskilt. Av 8 kap. 3 § regeringsformen

framgår att föreskrifter om brott och rättsverkan av brott skall meddelas genom

lag. Vad gäller avgifter måste det således i respektive författning direkt anges

att skattebrottslagen är tillämplig. De avgifter som skattebrottslagen genom

sådana särskilda föreskrifter har gjorts tillämplig på är sådana som tas ut

enligt lagen (1981:691) om socialavgifter, lagen (1994:1744) om allmänna

egenavgifter, allmänna egenavgifter enligt lagen (1958:295) om sjömansskatt,

bilskrotningslagen (1975:343), lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av

kväveoxider vid energiproduktion och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift.

Detta överensstämmer i sak med gällande rätt.

 Från lagens tillämpningsområde undantas enligt andra stycket gärningar som är

belagda med straff i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Bestämmelsen

har kommit till för att undvika lagkonkurrens mellan skattebrottslagen och lagen

om straff för varusmuggling. Som exempel på gärningar som skall bestraffas

enligt varusmugglingslagen kan nämnas brott avseende den mervärdesskatt som tas

ut vid import från länder utanför EU eller, i regel, skatt på alkohol och tobak.

 För tydlighetens skull föreslås att det även i fortsättningen skall finnas en

uttrycklig bestämmelse som anger att skattebrottslagen inte är tillämplig på

skatte- eller avgiftstillägg, ränta, dröjsmålsavgift, förseningsavgift eller

liknande avgift.

Övergångsbestämmelser

Några av de författningar som räknas upp i 1 § har upphört att gälla och andra

avser skatt eller avgift av engångsnatur som saknar aktualitet. Skälet till att

dessa inte slopats är att säkerställa ett utrymme för lagföring beträffande

brott som begåtts under skatte- eller avgiftsförfattningens giltighetstid även

sedan författningen upphört att tillämpas. Detta intresse tillgodoses genom den

föreslagna övergångsbestämmelsen, i vilken det anges att den äldre lydelsen av 1

§ gäller i fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

 79

10.2 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

(1971:69)

2 §

Paragrafen innehåller den centrala straffbestämmelsen om uppsåtligt

skatteundandragande. Vissa redaktionella ändringar har företagits jämfört med

lagrådsremissens förslag.

 Brottet, som även omfattar skatteundandragande i samband med upp-

bördsförfarandet, har erhållit brottsbeteckningen skattebrott.

 Skattebrottet har konstruerats som ett farebrott, vilket är en ändring från

den gamla ordningen med effektrekvisit. Det innebär således att det inte längre

är nödvändigt att ett skatteundandragande faktiskt skett, dvs. att ett beslut om

debitering fattats, utan det är tillräckligt om förfarandet ger upphov till fara

för att så skall ske.

 Skattebrottet fullbordas när en oriktig uppgift lämnas till myndigheten eller

när tidpunkten för att lämna en föreskriven uppgift inträder utan att

skyldigheten fullgjorts. Den tidpunkt då myndigheten faktiskt beslutar i en

skattefråga kommer således att sakna betydelse för brottsrubriceringen. Den nu

angivna principen att brottet anses fullbordat redan vid lämnandet av den

oriktiga uppgiften får även bäring på s.k. rullande underskott enligt lagen

(1993:1539) om avdrag för underskott av näringsverksamhet.

 För de indirekta skatterna - mervärdesskatt och punktskatt - liksom för

arbetsgivaravgifterna innebär omkonstruktionen emellertid inte någon egentlig

förändring i detta avseende. Genom ordningen med s.k. automatiska beslut har

fullbordanstidpunkten för dessa skatter redan tidigare bestämts på motsvarande

sätt.

 En konsekvens av att skattebrottet konstrueras som ett farebrott blir att de

allmänna domstolarna inte längre kommer att vara formellt bundna av ett

avgörande som träffats i skatteprocessen. Det kan emellertid förväntas att de

allmänna domstolarna även framdeles som regel kommer att följa

förvaltningsdomstolarnas avgöranden i själva skattefrågan och i många fall finna

det nödvändigt att avvakta denna frågas slutliga bedömning. I de fall ett

skattemål innehåller komplicerade eller svårbedömda skattefrågor måste det ofta

vara ofrånkomligt att avvakta utgången i skattemålet innan brottmålet företas

till slutlig handläggning oavsett om skattebedrägeribrottet har en konstruktion

med ett effektrekvisit eller ett farerekvisit. Och även i fall då åtalet under

alla omständigheter är till fullo styrkt, kan ju den slutliga bedömningen av det

undandragna beloppets storlek ha betydelse för straffmätningen.

 I propositionen till skattebrottslagen uttalades beträffande innebörden av

farerekvisitet i 5 § att åklagaren måste göra sannolikt att förhållandena i det

enskilda fallet varit sådana att det förelegat en beaktansvärd risk för att

skatt eller avgift skulle påföras med ett för lågt belopp (prop. 1971:10 s.

255). Samma synsätt bör ligga till grund för farebedömningen i det nu aktuella

sammanhanget. Emellertid har skattekontrollens uppbyggnad genomgått en

genomgripande förändring sedan tillkomsten av skattebrottslagen. I praktiken är

det så att den maskinella kontroll som deklarationerna underkastas ofta är den

enda kontroll som deklarationsmaterialet genomgår. Vad som undgår upptäckt vid

en genomförd kontroll är därmed beroende av hur de maskinella kontrollsystemen

är utformade. I den allmänna motiveringen (avsnitt 4.4) har närmare redogjorts

för detta. Regeringen har därvid konstaterat att farerekvisitet numera måste ges

en tämligen vidsträckt innebörd. Som exempel på situationer där fara för

skatteundandragande normalt inte kan anses föreligga kan nämnas fallet där en

oriktig uppgift eller underlåtenhet som avser inkomster eller avdrag omfattas av

en obligatorisk kontrolluppgiftsskyldighet, dvs. en kontrolluppgift som skall

lämnas utan föreläggande. Inte heller bör en oriktig uppgift som kan

kontrolleras mot uppgifter i skatteregistret anses innebära fara för

skatteundandragande i normalfallet. Som redogjorts för i avsnitt 4.4 samkörs

deklarationsuppgifter med övriga i skatteregistret tillgängliga uppgifter. Om en

deklaration vid en sådan samkörning sorteras ut för särskild kontroll, men den

oriktiga uppgiften är av sådan art att den därefter inte kan upptäckas annat än

vid en revision eller genom att ytterligare uppgifter inhämtas från den

skattskyldige eller annan, bör farerekvisitet emellertid anses vara uppfyllt.

 Med den föreslagna ändringen till farebrott kommer den dag då skattebrott

anses begånget att bli den dag den felaktiga uppgiften lämnades.

Inkomstdeklarationer datumstämplas dock endast om de kommer in för sent. En

inkomstdeklaration bör därför alltid anses inkommen den 2 maj resp. 31 mars

taxeringsåret beroende av deklarationstyp, såvida inte ankomststämpel med annat

datum finns. Den inverkan på preskriptionstidpunkten som detta kan innebära är

försumbar i sammanhanget och till en misstänkts fördel, om deklarationen skulle

inlämnas någon tid före den sista inlämningsdagen.

 Förutom fara för skatteundandragande är paragrafen tillämplig på fara för att

skatt felaktigt skall tillgodoräknas någon. Paragrafen har också gjorts

tillämplig vid fara för att skatt felaktigt skall återbetalas. Exempel på

sistnämnda fall erbjuder beslut enligt 19 kap. 10 § mervärdesskattelagen om att

skatt skall återbetalas till den som inte är skattskyldig. Fall av sistnämnda

slag har tidigare inte ansetts falla under skattebrottslagen, eftersom beslutet

inte ansetts ha karaktär av beskattningsbeslut.

 I och med att kriminaliseringen träffar förfaranden som innebär att skatt

felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till uppgiftslämnaren själv eller

någon annan bör även situationer som rör kompensation för skatt täckas. Avsikten

är att allt handlande som leder till att skatt eller avgift återbetalas eller

kompenseras med för högt belopp skall kunna straffas som skattebrott oavsett om

den som erhåller återbetalningen eller kompensationen själv är skattskyldig.

Gränsdragningen mellan återbetalning av skatt och kompensation för skatt kan

ibland förefalla semantisk. I sak kan det t.ex. inte anses föreligga någon

principiell skillnad mellan vad som i 19 kap. mervärdesskattelagen (1994:200)

kallas återbetalning av skatt och vad som kallas kompensation för skatt i lagen

(1994:40) om tillfällig kompensation för viss energiskatt. I båda fallen kan en

icke skattskyldig kompenseras för skatt som han själv inte erlagt på annat sätt

än att skatten varit medräknad i priset på en vara. Regeringen menar att även

kompensation för skatt omfattas av 2 §. Även i det fall den skatt-skyldige

kompenserats för skatt han tidigare erlagt är det fråga om återbetalning av

skatt. Regeringen föreslår, i enlighet med vad Lagrådet yttrat, inte någon

ändring i lagen om tillfällig kompensation för viss energiskatt. Skälen för

detta framgår i avsnitt 3.

 Förutom att lämnandet av en oriktig uppgift respektive underlåtenheten att

lämna uppgift skall medföra fara för skatteundandragande krävs också uppsåt för

utdömande av ansvar. Uppsåtet skall täcka samtliga objektiva

brottsförutsättningar, dvs. såväl lämnandet eller underlåtenheten, uppgiftens

oriktighet som själva skatteundandragandet. Detta innebär inte någon ändring i

förhållande till gällande rätt. Beträffande uppsåtsrekvisitet förtjänar att

nämnas att sedan den 1 juli 1994 gäller enligt den s.k. täckningsprincipen i 1

kap. 2 § första stycket brottsbalken generellt att uppsåt skall täcka samtliga

rekvisit för att ansvar skall kunna utdömas (SFS 1994:458, prop. 1993/94:130

Ändringar i brottsbalken m.m.), oavsett om uppsåtsrekvisitet angivits särskilt i

bestämmelsen eller inte. Detta blir tillämpligt också på specialstraffrättens

område. Bestämmelsen har dock försetts med en övergångsbestämmelse innebärande

att 1 kap. 2 § första stycket i sin nya lydelse inte skall tillämpas före den 1

juli 1999 på en straffbestämmelse i annan lag eller författning än brottsbalken

som trätt i kraft före den 1 juli 1994. Har emellertid ett sådant straff-

stadgande ändrats i något hänseende den 1 juli 1994 eller senare skall dock

bestämmelsen även före den 1 juli 1999 tillämpas på straffstadgandet (prop. s.

66 f). Regeringen finner emellertid att det i vart fall av pedagogiska skäl

finns anledning att uttryckligen ange uppsåtsrekvisitet i lagtexten.

 Lagrådet har i detta sammanhang anfört att det förtjänar påpekas att, även om

faran för skatteundandragande skall vara täckt av uppsåt, det inte torde krävas

att gärningsmannen har en exakt uppfattning om storleken av det belopp som

riskerar att undandras. Inte heller torde gärningsmannen behöva ha fullt klart

för sig vilka skatter eller avgifter som kan påverkas av hans handlande (jfr

prop. 1971:10 s. 231 och 250, Thornstedt m.fl., Skattebrott och skattetillägg,

6 uppl. s. 41 f, och Strahl, Allmän straffrätt i vad angår brotten s. 144 ff).

Regeringen har inget att erinra mot vad Lagrådet anfört.

 En skillnad mot vad som tidigare gällt är att skattebrottet nu har utformats

med ett enhetligt subjektivt rekvisit omfattande alla former av uppsåt, dvs.

såväl direkt, indirekt som eventuellt uppsåt. Detta innebär en ändring

beträffande det passiva brottet, underlåtenhet att lämna deklaration eller andra

föreskrivna uppgifter. Tidigare har det för att ansvar skall kunna utkrävas

krävts att direkt uppsåt förelegat, med andra ord att den skattskyldiges avsikt

med underlåtenheten varit just att undandra skatt. Däremot har förfarandet

fallit utanför det straffbara området om han genom sin underlåtenhet avsett att

komma i ett förmånligare läge i t.ex. bidragssammanhang genom att åsättas en

lägre inkomst, trots att han insett att underlåtenheten leder till

skatteundandragande (indirekt uppsåt). Likaså har underlåtenheten inte varit

straffbar om den uppgiftsskyldige insett möjligheten att han var skyldig att

lämna deklaration eller motsvarande redovisning och det kan hållas för visst att

han skulle ha förhållit sig passiv, även om han varit fullt medveten om att

effekten skulle inträffa (eventuellt uppsåt).

 För skattebrottet blir nu vanliga uppsåtsregler tillämpliga för såväl aktiva

som passiva brott. Något krav på direkt uppsåt hos gärningsmannen uppställs

således inte längre för den passiva brottstypen. För det stora flertalet

skattskyldiga gäller emellertid att en underlåtenhet att lämna självdeklaration

inte kan medföra ansvar för skattebrott även om vanliga uppsåtsregler blir

tillämpliga eftersom systemet med kontrolluppgifter innebär att

skattemyndigheten ändå känner till inkomsterna. Endast när den skattskyldige har

haft inkomster som varit dolda för kontrolluppgiftssystemet kan fara för

skatteundandragande föreligga.

 För en liten del av de skattskyldiga, främst rörelseidkare, kan emellertid den

nu föreslagna ändringen få den konsekvensen att ett aldrig så kort dröjsmål med

att lämna deklaration medför att brottet är fullbordat och skyldighet föreligger

för åklagare att väcka åtal (under förutsättning att underlåtenheten medför fara

för skatteundandragande). Enligt 12 § skall emellertid inte dömas till ansvar

vid frivilligt tillbakaträdande som leder till att skatten kan påföras eller

tillgodoräknas med rätt belopp. Den omständigheten att den skattskyldige, innan

han hinner lämna in deklarationen, kan få en påminnelse härom från

skattemyndigheten innebär dock inte att möjligheten till frivillig rättelse

sätts ur spel. I praktiken torde detta dock inte utgöra något problem, då ett

åtal förutsätter att åklagaren via en brottsanmälan från skattemyndigheten får

kännedom om dröjsmålet. En annan situation än den nu beskrivna är det förhållan-

det att en deklaration lämnats in, men att uppgift om en viss inkomst

utelämnats. Att den skattskyldige mottar en förfrågan från skattemyndigheten i

sådant fall innebär på vanligt sätt att ett frivilligt tillbakaträdande inte

längre är möjligt.

 Något krav på specialsubjekt, att utsikten till en skattevinst skall ha

förelegat för den uppgiftsskyldige själv eller någon som han företräder, har

inte uppställts för underlåtenhetsfallen. Detta uttrycks som att skatt undandras

det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv

eller annan. Även detta utgör en skillnad i förhållande till vad som tidigare

gällde för passiva brott. Också den, som med uppsåt att skatt skall undandras

det allmänna utan vinning för honom själv, underlåter att lämna kontrolluppgift

kommer således i fortsättningen att kunna dömas för skattebrott. Detta framgår

också direkt av paragrafens lydelse. Aktivt handlande och passivitet likställs

således i alla hänseenden om uppsåt till skatteundandragande föreligger.

 Som nämnts inledningsvis har brottet oredlig uppbördsredovisning, som tidigare

reglerades i 7-9 §§, avskaffats som särskilt brott och bestämmelsens materiella

innehåll har inarbetats i den grundläggande regeln om skattebrott. Sådana

förfaranden skall således i fortsättningen bedömas utifrån bestämmelserna i 2-5

§§. När det gäller underlåtenhet att redovisa innehållen källskatt innebär

övergången till vanliga uppsåts

 80

regler inte någon förändring; oredlig uppbördsredovisning är redan i dag

straffbart vid alla former av uppsåt.

 Ändringen innebär däremot att uppgiftsskyldiga som med indirekt eller

eventuellt uppsåt underlåter att avge redovisning för arbetsgivaravgift,

mervärdesskatt och liknande indirekta skatter i fortsättningen kommer att kunna

dömas för skattebrott, om fara för skatteundandragande föreligger.

 Begreppet handling har ersatts med ett krav på att uppgiften skall ha lämnats

på annat sätt än muntligen. Fortfarande gäller som huvudregel att muntliga

oriktiga uppgifter inte är straffbara. Genom att handlingsbegreppet slopats

undanröjs det tvivel som kan förekomma beträffande frågan om en oriktig uppgift

som lämnats på ADB-medium eller på något liknande sätt omfattas av skattebrotts-

lagen.

 Även om något formkrav inte uppställs för uppgiftslämnandet är en

förutsättning för ansvar naturligtvis att uppgiften utgör ett tjänligt be-

vismedel. För att en oriktig uppgift i t.ex. en elektronisk handling skall kunna

föranleda straffansvar får det således förutsättas att utställaren går att

identifiera och att en sådan handling på ett eller annat sätt kommer att kunna

ges samma bevisvärde som ett pappersdokument.

 Att uppgiften lämnats till ledning för myndighets beslut utgör inte längre en

förutsättning för ansvar. I stället föreskrivs att uppgiften skall ha lämnats

till myndighet. Något direkt samband mellan handling eller passivitet å ena

sidan och fara för skatteundandragande å andra sidan behöver således inte

föreligga. En underlåtenhet att i förekommande fall låta registrera sig som

skattskyldig till mervärdesskatt eller punktskatt liksom ett oriktigt

uppgiftslämnande i ett sådant sammanhang eller vid fastighetstaxering omfattas

således av brottsbeskrivningen även om förfarandet inte omedelbart kan leda till

ett skatteundandragande.

 Ändringen innebär vidare att det inte längre fordras att myndigheten i det

enskilda fallet i formell mening fattat ett beskattningsbeslut. Även påföring av

skatt genom automatisk databehandling kommer således att falla under

brottsbeskrivningen utan att det ges en särskild föreskrift härom. Bestämmelsen

i 11 § om vad som skall avses med myndighets beslut blir med denna konstruktion

överflödig och kan således upphävas. Bestämmelserna om s.k. automatiska beslut i

de materiella skatteförfattningarna blir inte heller nödvändiga för bedömningen

av ansvarsfrågan.

 Som närmare kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.4) bör

domstolen, vid beräkningen av det skattebelopp som undandragits eller kunde ha

kommit att undandras, i princip inte ta hänsyn till kvittningsinvändningar i

andra fall än då invändningen har omedelbart samband med den oriktiga uppgiften

(s.k. oäkta kvittning).

 Specialbestämmelsen i förutvarande tredje stycket har slopats. Bestämmelsen

tog sikte på den situationen att den skattskyldige kommer överens med den som

skall lämna kontrolluppgift att sådan uppgift skall lämnas till honom själv men

inte till skattemyndigheten. Bestämmelsen, som skall ses mot bakgrund av att den

skattskyldige vid förenklad självdeklaration tidigare endast förutsattes intyga

att de kontrolluppgifter han själv erhållit överensstämmer med hans inkomster,

har blivit överflödig i och med det nya förenklade deklarationsförfarande som

börjat tillämpas vid 1995 års taxering, då de till skattemyndigheten inkomna

kontrolluppgifterna numera redovisas på den förtryckta deklarationsblankett som

sänds ut till de skattskyldiga.

 Straffskalan är oförändrad och omfattar fängelse högst två år. Införandet av

ett farerekvisit medför att sådana förfaranden som tidigare rubricerats som

försök nu blir att anse som fullbordat brott. Eftersom straffskalan för

försöksbrottet är lägre innebär detta en straffskärpning. Detsamma gäller för de

fall som genom införandet av ett gemensamt subjektivt rekvisit har

nykriminaliserats. Även om straffvärdet av sådana brott i normalfallet skall

anses lika stort som för övriga brott som omfattas av 2 §, kan det i vissa fall

finnas anledning till en mildare bedömning. Detta får i så fall på vanigt sätt

bedömas utifrån bestämmelserna i 3 § om ringa brott.

 Straffbestämmelsen om skattebrott kommer som tidigare nämnts även att omfatta

uppbördsbrotten. När det gäller uppbördsredovisningen kan beloppet i absoluta

tal bli betydande även om gärningen endast omfattar en enstaka uppbördstermin

eller några få arbetstagares skattemedel. Det torde vidare vara att bedöma

endast som ett brott om en oriktig uppgift som har betydelse dels för

källskatten, dels för arbetsgivaravgiften lämnas i samma uppbördsdeklaration,

vilket innebär en ytterligare höjning av beloppet. Normalt bör därför en högre

straffbarhetsgräns kunna tillämpas vid felaktigheter eller underlåtenhet med

avseende på uppbördsredovisningen. Någon ändring av praxis i beloppshänseende är

inte avsedd.

 Straffskalan är som nämnts oförändrad för skattebrottet. Den nya ordningen

innebär således formellt sett en straffhöjning även för de gärningar som i dag

rubriceras som oredlig uppbördsredovisning. Från praktisk synpunkt kommer detta

emellertid att få en underordnad betydelse eftersom uppbördsbrottet praktiskt

taget alltid är sammankopplat med en felredovisning av arbetsgivaravgifterna.

Vid påföljdsbestämningen finns det naturligtvis också en möjlighet att inom

ramen för straffskalan för skattebrott ta hänsyn till gärningens beskaffenhet i

det särskilda fallet.

3 §

Endast redaktionella ändringar har gjorts. Straffbestämmelsen om skatteförseelse

omfattar liksom tidigare endast ringa fall av skattebrott. Vid avgörandet om en

gärning är att anse som ringa skall på sedvanligt sätt hänsyn tas till samtliga

objektiva omständigheter. Liksom för närvarande bör därvid särskild betydelse

tillmätas skattebeloppets storlek. Gärningar som avser skattebelopp

understigande 3/4 av ett basbelopp bör vad avser inkomsttaxeringen och

mervärdesbeskattningen även fortsättningsvis anses som ringa. Åtal får då enligt

13 § väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl. Även andra

omständigheter än skattebeloppets storlek bör emellertid kunna vara av betydelse

för bedömningen om en gärning är att anse som ringa. Självfallet skall

bestämmelserna inte träffa dem som lämnar uppgift till sin egen nackdel.

 Vad som under kommentaren till 2 § har sagt om att en högre straffbarhetsgräns

bör tillämpas vid felaktigheter eller underlåtenhet med anknytning till

uppbördsredovisningen gäller även i detta avseende.

4 §

Ändringen i första stycket är endast en konsekvens av regeringens förslag till

ny brottsbeteckning för det centrala skattebrottet.

 Ändringarna i andra stycket är inte avsedda att åstadkomma någon ändrad

rättstillämpning utan i stället att anpassa lagen efter rådande praxis. Vid

bedömningen om ett skattebrott är att anse som grovt införs som särskilda

kvalifikationsgrunder - utöver den att gärningen rört mycket betydande belopp -

 att gärningsmannen använt falska handlingar eller vilseledande bokföring eller

att brottet ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller

i större omfattning. Trots de angivna kompletteringarna har den allmänt hållna

kvalifikationsgrunden att brottet varit av synnerligen farlig art behållits,

främst med hänsyn till att IT-teknik kan få en användning som i dag inte kan

förutses.

 I lagrådsremissen hade föreslagits att även användandet av osanna handlingar

skulle utgöra en omständighet som särskilt skall beaktas vid bedömningen om ett

skattebrott skall vara att anse som grovt. Lagrådet har i anslutning till detta

anfört följande: Att användningen av "osanna" handlingar uttryckligen nämns

utgör en avvikelse från utredningsbetänkandet. Det innebär också en skillnad

gentemot bestämmelserna om grovt bedrägeri i 9 kap. 3 § brottsbalken, där det

bara talas om "falsk" handling. Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas, om

man i den nu diskuterade paragrafen bör tala om osanna handlingar. Den före-

slagna lagtexten kan läsas så, att varje användning av en osann handling, t.ex.

inlämnandet av en oriktig självdeklaration, kan kvalificera ett skattebrott som

grovt, något som uppenbarligen inte är meningen. Lagrådet förordar därför att

"osanna" handlingar får utgå ur uppräkningen i andra stycket. Fall då någon

begagnar sig av osanna handlingar, t.ex. oriktiga fakturor, på ett sätt som gör

att gärningen vid en helhetsbedömning bör bedömas som grov, kan hänföras under

4 §, även om inte osanna handlingar nämns särskilt i lagtexten. Regeringen

delar Lagrådets bedömning.

 I konkurrenshänseende bör beaktas att om ett skattebrott begåtts genom

användande av falsk handling och brottet därför klassificeras som grovt,

förfalskningen normalt konsumeras av det grova skattebrottet. Är förfalskningen

i sig att anse som grov bör dömas för båda brotten i konkurrens. Vid åtal för

skattebrott som begåtts genom förfalskning synes böra iakttas att

gärningsbeskrivningen utformas så att den tilltalade, i det fall att domstolen

inte finner skattebrottet grovt, kan dömas för både skattebrott och

urkundsförfalskning. Skulle förfalskningen ha förövats även för annat ändamål än

som har samband med skattebrottet, torde dock gälla att domstolen alltid bör

döma särskilt för urkundsförfalskning, eftersom brottet då riktar sig mot annat

skyddsintresse än det som skattebrottslagen avser att tillgodose.

 Dessa synpunkter har i viss utsträckning relevans även för fall då

skattebrottet har begåtts medelst vilseledande bokföring. Ofta torde det således

inte vara erforderligt att den tilltalade döms även för bokföringsbrott, när

brottet syftat till att undkomma skatt och skattebrottet bedöms som grovt. I det

fallet torde det dock vara mera vanligt än vid urkundsförfalskning att även

annat skyddsintresse åsidosätts genom bokföringsbrottet än det som ligger till

grund för skattebrottslagen med följd att den tilltalade skall dömas särskilt

för bokföringsbrottet. Förhållandena kan här skifta från fall till fall, och

frågan får överlämnas till rättstilllämpningen.

5 §

Vårdslös skatteuppgift utgör den culpösa motsvarigheten till den aktiva formen

av skattebrott. De objektiva rekvisiten har också i förekommande fall ändrats i

överensstämmelse med vad som föreslås beträffande det uppsåtliga skattebrottet.

Oriktigt uppgiftslämnande i samband med uppbördsredovisning kommer således i

fortsättningen att bestraffas som vårdslös skatteuppgift.

 Till skillnad från vad som gällde brottet vårdslös uppbördsredovisning är

underlåtenhet som kan tillskrivas oaktsamhet inte straffbar som vårdslös

skatteuppgift. Den som av grov oaktsamhet underlåter att lämna

uppbördsredovisning kommer emellertid att kunna dömas för vårdslös

skatteredovisning enligt 8 §. Någon straffsanktion föreslås däremot inte heller

fortsättningsvis för den som av grov oaktsamhet underlåter att lämna egen

självdeklaration.

 För ansvar fordras att grov oaktsamhet kan läggas den uppgiftsskyldige till

last. Uppgiftslämnaren skall således i någon mer avsevärd mån ha brustit i sina

åligganden. I likhet med vad som gäller för närvarande bör alltså glömska,

förhinder, oföretagsamhet eller nonchalans som regel inte medföra ansvar. I

dessa fall utgör den administrativa sanktionen skatte- eller avgiftstillägg en

tillräcklig reaktion.

 Straffmaximum för vårdslös skatteuppgift sänks till fängelse ett år. Brottets

straffvärde kommer därigenom att bättre avspegla sig i straff- skalan, vars övre

utrymme bör kunna reserveras för särskilt allvarliga fall inom ramen för

företagsverksamhet. I lagrådsremissen hade föreslagits att straffmaximum skulle

vara oförändrat två år. Lagrådet har invänt att detta visserligen motsvarar vad

som i dag gäller beträffande fall av vårdslös skatteuppgift. Med hänsyn bl.a.

till att 5 § omfattar även fall som hittills har rubricerats som vårdslös upp-

bördsredovisning (9 § i skattebrottslagens nuvarande lydelse) kan det emellertid

ifrågasättas om inte straffmaximum bör sänkas till den nivå som har föreslagits

i utredningsbetänkandet, fängelse ett år. Regeringen ansluter sig till vad

Lagrådet anfört. Någon ändring av påföljdspraxis är dock inte avsedd.

 Genom andra stycket bestäms den nedre gränsen för straffbar oaktsamhet. Detta

uttrycks på så sätt att gärningen är av mindre allvarlig art. Gränsen för

straffbarhet bestäms i dag beträffande vårdslös skatteuppgift genom det

objektiva rekvisitet "betydande belopp". När det gäller vårdslös

uppbördsredovisning är ringa gärning straffri. Vid bedömningen om ett vårdslöst

skattebrott är att anse som mindre allvarligt skall hänsyn tas, förutom till

storleken av skatte- eller avgiftsbeloppet, även till övriga objektiva

omständigheter. Gärningar som rör skatte- eller avgiftsbelopp upp till ett

basbelopp bör vad avser inkomst- och förmögenhetstaxeringen inte leda till

straffansvar. Beträffande uppbördsredovisningen bör även fortsättningsvis

beloppsgränsen två basbelopp gälla.

6 §

Bestämmelsen om försök till skattebrott har med konstruktionen av brottet som

ett farebrott blivit obehövlig. De gärningar som i dag är att bedöma som försök

blir med konstruktionen av farebrott att bedöma som fullbordade brott.

Bestämmelsen har därför slopats.

 Paragrafen innehåller i stället numera bestämmelser om straff för den som

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att fullgöra föreskriven

skyldighet att innehålla skatt eller inbetala skatt som innehållits för annan

och motsvarar de straffbestämmelser som i dag finns intagna i 80 och 81 §§

uppbördslagen samt 27 § lagen om sjömansskatt. Bestämmelserna i uppbördslagen är

enligt nuvarande bestämmelser också tillämpliga på särskild inkomstskatt enligt

lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta och 23 § lagen om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. Brottet har fått beteckningen

skattebetalningsbrott. I lagrådsremissen hade bestämmelser om straff för denna

typ av förfaranden intagits i 7 § om skatteredovisningsbrott. Lagrådet har

emellertid förordat att denna typ av gärningar tas in i en särskild paragraf.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Straffskalan omfattar böter eller fängelse i högst ett år. Detta innebär en

formell straffskärpning i förhållande till vad som i dag gäller för

underlåtenhet att innehålla skatt, där endast böter föreskrivs enligt 80 §

uppbördslagen. För underlåtenhet att inbetala skatt föreskrivs emellertid enligt

81 § uppbördslagen böter eller fängelse högst ett år. I enkelhetens intresse har

därför föreskrivits att denna straffskala skall gälla för samtliga de brott som

åsyftas i paragrafen.

7 §

Paragrafen, som tidigare innehöll bestämmelser om oredlig uppbördsredovisning,

innehåller numera de straffbestämmelser som rubricerats skatteredovisningsbrott.

Paragrafen har justerats i redaktionellt hänseende i enlighet med Lagrådets

yttrande.

 Bestämmelsen tar i huvudsak sikte på oriktigt uppgiftslämnande i

skattesammanhang som i dag är kriminaliserat i uppbördslagen, lagen om

självdeklaration och kontrolluppgifter samt vissa andra materiella skatte- och

avgiftsförfattningar. En närmare redovisning lämnas i kommentaren till

respektive författning.

 De flesta bestämmelser som det här är frågan om tillämpas ytterst sällan i

praktiken. Kriminaliseringen i skattebrottslagen bör närmast ta sikte på de fall

då skattemyndigheternas problem och svårigheter vid kontrollen missbrukas mera

systematiskt av skatt- och uppgiftsskyldiga.

 Bestämmelserna i 7 § är avsedda att användas i de fall 2 § inte är tillämplig.

Beträffande gränsdragningen mellan skattebrott enligt 2 § och

skatteredovisningsbrott enligt 7 § kan följande anföras. Enligt 2 §

straffbeläggs, förutom lämnande av oriktig uppgift, även underlåtelse att till

myndighet lämna deklaration, kontrolluppgift eller annan föreskriven handling.

Dessa förfaranden kan även beivras med stöd av 7 §. Som tidigare nämnts krävs

emellertid för skattebrott enligt 2 § att förfarandet innebär fara för

skatteundandragande. Motsvarande rekvisit uppställs inte för

skatteredovisningsbrott. Det räcker med att uppgiften rör förhållande som har

betydelse för skyldigheten för uppgiftslämnaren eller annan att betala skatt

eller för fullgörandet av skyldighet att lämna kontrolluppgifter etc. Vidare

skall uppsåtet i 2 § omfatta såväl skatteundandragandet som lämnandet av den

oriktiga uppgiften respektive underlåtenheten att lämna föreskriven handling,

medan uppsåtet i 7 § omfattar endast det senare ledet.

Vidare kan bestämmelserna i 7 § till skillnad från bestämmelserna i 2 § bli

tillämpliga även i det fall skyldigheten rör utländsk skatt. Enligt 3 kap. 63 §

lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter skall kontrolluppgift lämnas

till ledning för beskattning utomlands i den omfattning Riksskatteverket

föreskriver, om någon har gottgjorts med belopp eller förmån som skulle ha

föranlett skyldighet att lämna kontrolluppgift för det fall den utgivits till en

mottagare i Sverige. Straffbestämmelserna i 7 § sanktionerar denna

uppgiftsskyldighet oberoende av att kontrolluppgifter skall tjäna till ledning

för skattskyldighet utomlands.

 Bestämmelserna omfattar som nämnts bl.a. förfaranden där uppgiften som lämnats

eller underlåtits rör förhållande som har betydelse för skyldigheten för

uppgiftslämnaren eller annan att betala skatt. Även uppgifter som lämnas i

samband med en ansökan om återbetalning av skatt kan emellertid vara av

betydelse för skattskyldigheten och omfattas då av kriminaliseringen. Att fara

för skatteundandragande förelegat utgör som tidigare nämnts i sig inte någon

förutsättning för straffbarhet.

 Vidare omfattas inte i något fall muntliga uppgifter. Det sistnämnda innebär

en inskränkning i förhållande till vissa av de bestämmelser som överförts till

skattebrottslagen. I praktiken innebär dock inte detta någon skillnad mot dagens

tillämpning, eftersom muntliga uppgifter så gott som aldrig leder till ansvar.

 Första stycket 1 omfattar fall då någon uppsåtligen lämnar oriktig uppgift

till myndighet. Uppgiften skall röra förhållande som har betydelse för

skyldigheten för uppgiftslämnaren eller annan att betala skatt. Denna

straffbestämmelse omfattar t.ex. oriktiga uppgifter lämnade i kontrolluppgifter

(jfr nuvarande 4 kap. 8 och 9 §§ lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter), eller oriktig uppgift vid ansökan om jämkning eller vid

ansökan om F-skattesedel (jfr nuvarande 79 § uppbördslagen).

 Första stycket 2 reglerar oriktigt uppgiftslämnande till arbetsgivare eller

annan, som är skyldig att lämna kontrolluppgift eller motsvarande underrättelse

till myndighet. Uppgiften skall röra förhållande som har betydelse för

skyldighetens fullgörande eller för skyldigheten för uppgiftslämnaren eller

annan att betala skatt. Bestämmelsen omfattar bl.a. förfaranden som avses i

nuvarande 79 a § uppbördslagen och 4 kap. 7 § lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter.

 Andra stycket behandlar uppsåtlig underlåtelse att till den som avses i första

stycket 1 eller 2 lämna en föreskriven uppgift av sådant slag som skall lämnas

utan föreläggande och inte avser egen självdeklaration. Liksom för närvarande

kommer således underlåtenhet att lämna egen självdeklaration eller till denna

hörande uppgifter inte att vara kriminaliserat, (under förutsättning att, som

tidigare nämnts, 2 § inte är tillämplig).

 Enligt den föreslagna bestämmelsen i tredje stycket skall ringa gärningar vara

straffria. Detta har den principiella fördelen att avgörandet om en mer baga-

tellartad gärning skall föranleda straff eller inte ytterst ankommer på

domstolen. Vid bedömningen om en gärning är att anse som ringa - och således

straffri - bör även konsekvenserna av förfarandet kunna tillmätas betydelse.

 Straffskalan omfattar böter eller fängelse i högst sex månader. Detta innebär

visserligen i något enstaka fall formellt en strafflindring. I praktiken har

dock dessa typer av förfarande inte renderat högre straff än vad som nu

föreskrivits. Till följd av brottsbalkens nu gällande konstruktion av

bötesstraffet kommer de lindrigare fallen - i den mån de över huvud taget leder

till lagföring - att kunna bestraffas med penningböter.

8 §

Paragrafen, som tidigare innehöll bestämmelser om ringa fall av oredlig

uppbördsredovisning, reglerar nu grovt oaktsamma fall av skatteredovis-

ningsbrott. Vissa smärre justeringar av redaktionell art har företagits till

följd av Lagrådets synpunkter avseende 6 och 7 §§. Den omfattar un-

derlåtenhetsfallen (7 § andra stycket), men också sådana förfaranden som

omfattas av 7 § första stycket 2, dvs. lämnande av oriktig uppgift till

arbetsgivare eller annan som är skyldig att lämna kontrolluppgift.

 Beträffande det senare fallet avses bestämmelsen i första hand träffa sådana

förfaranden som tidigare reglerades i 79 a § uppbördslagen, dvs. oriktig uppgift

till arbetsgivare etc. om F-skattesedel. Genom bestämmelsens utformning träffas

dock även förfaranden som tidigare varit straffria vid oaktsamhet, främst

skyldigheten enligt den nuvarande bestämmelsen i 4 kap. 7 § lagen om

självdeklaration och kontrolluppgifter att lämna korrekta uppgifter till

arbetsgivare etc. Med undantag av flagranta fall torde dock brott mot den sist

nämnda skyldigheten vanligen vara att anse som ringa brott, och därigenom

straffritt.

 Frånsett nu nämnda undantag rörande uppgift om F-skattesedel innebär

regleringen således i princip att det när oriktig uppgift lämnas enligt

bestämmelserna i 7 § krävs uppsåt för straffbarhet medan det enligt 8 § blir

straffbart även vid grov oaktsamhet att helt underlåta att lämna föreskrivna

uppgifter.

 Liksom för fall som omfattas av 7 § är ringa fall av vårdslös skatte-

redovisning straffria.

9 §

Paragrafen, som tidigare innehöll bestämmelser om den culpösa motsvarigheten

till oredlig uppbördsredovisning, har upphävts i samband med att brottet

inordnats under de centrala skattebrotten i 2-5 §§. Oaktsam underlåtenhet att

lämna föreskrivna uppgifter är dock inte straffbar enligt 5 §. Sådana

förfaranden blir fortsättningsvis att bedöma enligt bestämmelserna i 8 §

jämfört med 7 § andra stycket.

10 §

Ändringen i första stycket innebär att försvårande av skattekontroll har

utformats som ett farebrott. Fördelen med att omkonstruera brottet från ett

effektbrott till ett farebrott är att det därigenom blir lättare att fastställa

brottets fullbordanspunkt. Gärningen blir som farebrott fullbordad vid tid-

punkten för handlingen eller underlåtenheten, under förutsättning att denna har

gett upphov till fara för att kontrollverksamheten allvarligt försvåras. Detta

innebär en tidigare fullbordanspunkt än med den lydelse paragrafen har i dag.

 Med en konstruktion av gärningen som farebrott vinner man också den fördelen

att utgångspunkten vid beräkningen av preskriptionstiden blir mer enhetlig för

försvårande av skattekontroll och bokföringsbrott. Genom att det samtidigt

införs en kompletterande utgångspunkt för preskriptionsberäkningen både för

försvårande av skattekontroll och för bokföringsbrott samordnas preskriptionsbe-

stämmelserna ytterligare. Detta framgår av förslagen till ny lydelse av 14 §

skattebrottslagen och 35 kap. 4 § brottsbalken. Det förhållandet att den

bokföringsskyldige blir föremål för skatte- eller taxeringsrevision inom fem år

från gärningen avses bilda utgångspunkt för en alternativ preskriptionsbe-

räkning. På så sätt kan i praktiken knappast bokföringsbrott preskriberas

tidigare än försvårande av skattekontroll. Samtidigt blir alltjämt

preskriptionstiderna så långa som brottens särskilda karaktär motiverar.

 Konkurrensregeln i tredje stycket har slopats. 10 § skattebrottslagen blir

således inte längre subsidiär till brottsbalken. Såsom anförts i all-

mänmotiveringen blir således de vanliga konkurrensreglerna tillämpliga i de fall

de åberopade och styrkta omständigheterna i målet kan föranleda ansvar för såväl

bokföringsbrott som försvårande av skattekontroll.

 Ringa fall av försvårande av skattekontroll avses även i fortsättningen vara

fria från straff.

11 §

Bestämmelsen har upphävts till följd av att sambandet mellan lämnandet av

oriktig uppgift alternativt underlåtelse och fara för skatteundandragande i 2 §

inte lägre behöver föreligga. I stället för rekvisitet till ledning för

myndighets beslut räcker det om uppgiften har lämnats till myndighet .

Bestämelsen i 11 § om vad som skall avses med myndighets beslut blir därmed

överflödig.

12 §

Ändringen i första stycket är en konsekvens av att uppbördsbrotten i 7-9 §§

upphävs som särskilda brott. Genom tillägget i andra meningen kommer till klart

uttryck att ansvarsfrihet inträder även vid frivillig rättelse av en ansökan om

återbetalning av skatt. Att en påminnelse från skattemyndigheten vid utebliven

deklaration inte utesluter möjlighet till frivillig rättelse har kommenterats

under 2 §.

 Försvårande av skattekontroll fullbordas genom vårt förslag vid den tidpunkt

då räkenskaperna missköts så att därigenom fara uppstår för att skattekontrollen

allvarligt försvåras. Genom tillägget i andra stycket har införts en möjlighet

för den försumlige att genom frivillig rättelse undgå straffansvar.

13 §

Ändringen har föranletts av att bestämmelsen i 8 § om bristande upp-

bördsredovisning har upphävts.

14 §

Uppräkningen i paragrafens första stycke korrigeras som en konsekvens av att

försöksbrottet i nuvarande 6 § har slopats och att uppbördsbrotten i nuvarande

7-9 §§ föreslås upphävda som särskilda brott. Hänvisning skall därför inte

längre ske till dessa brott. Däremot skall hänvisning ske till det nya

skattebetalningsbrottet i 6 § och till de nya skatteredovisningsbrotten i 7 och

8 §§. Frivillig rättelse kan således i fortsättningen göras i fall som avses i

2-8 §.

 I första stycket föreslås vidare införd en alternativ utgångspunkt för

preskriptionsberäkningen avseende försvårande av skattekontroll. Det skall ses

mot bakgrund av att försvårande av skattekontroll enligt 10 § är fullbordat vid

tidpunkten för handlingen eller underlåtenheten och att preskriptionstiden

börjar löpa samtidigt.

 I 14 § skattebrottslagen föreslås nu att om gärningsmannen inom fem år från

brottets begående blivit föremål för skatte- eller taxeringsrevision,

preskriptionstiden skall räknas från den dag revisionen beslutades. Motsvarande

konstruktion föreslås även införd i 35 kap. 4 § brottsbalken.

14 a §

Som en följd av att försök till skattebrott inte straffbeläggs har en juste-ring

gjorts i första stycket första meningen.

14 c §

Ändringen är en konsekvens av den reform som innebar att rättsmedels-

beteckningarna "vad", "revision" och "besvär" utmönstrades ur rättegångsbalken

(jfr prop. 1993/94:190).

Övergångsbestämmelser

Lagen träder i kraft den 1 juli 1996. Beträffande gärningar som begåtts före

ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas.

 81

10.3 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken (1962:700)

35 kap. 4 §

I tredje stycket föreslås en preskriptionsregel motsvarande den som föreslås i

14 § skattebrottslagen. För både försvårande av skattekontroll och

bokföringsbrott innebär det en alternativ preskriptionsbestämmelse. Har, vad

gäller bokföringsbrott, den bokföringsskyldige inom fem år från brottets

fullbordan blivit föremål för skatte- eller taxeringsrevision skall

preskriptionstiden räknas från den dag revisionen beslutades.

 Att på detta sätt förekomsten av en åtgärd för skattekontroll får bilda

utgångspunkten för preskriptionstidsberäkningen för ett borgenärsbrott synes

inte kunna bli föremål för invändningar från systematisk synpunkt. Det allmänna

är ju med avseende på skattefordringar i regel huvudborgenär i de aktuella

fallen.

 82

10.3 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken (1962:700)

35 kap. 4 §

I tredje stycket föreslås en preskriptionsregel motsvarande den som föreslås i

14 § skattebrottslagen. För både försvårande av skattekontroll och

bokföringsbrott innebär det en alternativ preskriptionsbestämmelse. Har, vad

gäller bokföringsbrott, den bokföringsskyldige inom fem år från brottets

fullbordan blivit föremål för skatte- eller taxeringsrevision skall

preskriptionstiden räknas från den dag revisionen beslutades.

 Att på detta sätt förekomsten av en åtgärd för skattekontroll får bilda

utgångspunkten för preskriptionstidsberäkningen för ett borgenärsbrott synes

inte kunna bli föremål för invändningar från systematisk synpunkt. Det allmänna

är ju med avseende på skattefordringar i regel huvudborgenär i de aktuella

fallen.

10.4 Förslaget till lag om ändring i uppbördslagen (1953:272)

68 § 6 mom.

Ändringen innebär att andra stycket sista meningen tas bort. Där föreskrivs att

utmätning av överskjutande skatt i enskilt mål inte får äga rum efter ansökan

som gjorts efter den 30 juni under taxeringsåret. Bestämmelsen har kommit till

för att underlätta hanteringen hos kronofogdemyndigheterna. Med det teknikstöd

dessa myndigheter i dag förfogar över behövs emellertid inte någon sådan

begränsning till ansökningar som gjorts före en viss tidpunkt.

77 a §

Paragrafen behandlar ansvaret för företrädare för arbetsgivare som är juridisk

person. Bestämmelsen i andra stycket om att indrivning hos den som blivit ålagd

betalningsskyldighet får ske i samma ordning som gäller för restförd skatt har

flyttats till den nya 77 c §.

77 b §

Paragrafen behandlar gift makes ansvar för den andre makens skatt i visst fall.

Bestämmelsen i första stycket om att beloppet får tas ut hos maken i den ordning

som gäller för indrivning av skatt som påförts honom har flyttats till den nya

77 c §.

77 c §

I paragrafen, som är ny, anges att hos den som är betalningsskyldig enligt 77 a

§ eller 77 b § får indrivning ske i samma ordning som gäller för skatt.

Detsamma gäller i fall då en bolagsman enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag skall svara för ett handelsbolags skuld enligt

denna lag.

 I den delen bestämmelsen hänvisar till 77 a och 77 b §§ avses inte någon

förändring i sak. Motiven till ändringen vad gäller handelsbolagsmäns ansvar

har redovisats i avsnitt 7.2. Med uttrycket skuld enligt denna lag avses

förutom skatt även kvarskatteavgift (jfr 27 § 3 mom.), respitränta (jfr 32 §)

och dröjsmålsavgift (jfr 77 a §).

79 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar om någon uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet till myndighet lämnar oriktig uppgift om förhållande, som har

betydelse för honom eller för juridisk person som han företräder att betala

skatt. Detsamma gäller om han underlåter att lämna föreskriven uppgift av sådant

slag. Påföljden är böter. I ringa fall eller om gärningen är belagd med straff

enligt skattebrottslagen döms inte till ansvar.

 Bestämmelsen motsvaras delvis av förslagen till 7 § första och tredje

styckena samt 5 och 8 §§ skattebrottslagen. Vissa smärre skillnader beträffande

kriminaliseringens omfattning kommer att uppstå. Med hänsyn till att 79 §

uppbördslagen knappast tillämpas i praktiken torde dessa sakna betydelse.

79 a §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar om någon uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet till arbetsgivaren lämnar oriktiga uppgifter om innehav av F-

skattesedel eller något annat förhållande som har betydelse för skyldigheten för

honom eller för en juridisk person som han företräder att betala skatt.

Påföljden är böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall döms ej till

ansvar. Ansvar inträder inte heller om ansvar kan utdömas enligt

skattebrottslagen eller brottsbalken.

 Bestämmelsen motsvaras delvis av förslaget till 7 § första och tredje styckena

samt 5 § skattebrottslagen. Liksom i fråga om 79 § gäller att de avvikelser

beträffande kriminaliseringens omfattning som uppkommer torde sakna praktisk

betydelse.

80 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar arbetsgivare som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att verkställa skatteavdrag.

Påföljden är böter. I ringa fall döms ej till ansvar.

 Bestämmelsen motsvaras av förslaget till 6 § skattebrottslagen.

81 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar arbetsgivare som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att betala in skatt som

innehållits för annan. Påföljden är böter eller om gärningen rör betydande

belopp eller annan försvårande omständighet föreligger, fängelse i högst ett år.

I ringa fall döms ej till ansvar.

 Bestämmelsen motsvaras av förslaget till 6 § skattebrottslagen.

Ikraftträdande

Ändringarna träder i kraft den 1 juli 1996. Någon övergångsbestämmelse har ej

ansetts erforderlig med anledning av att 79 - 81 §§ upphävs. Frågan i vilken

utsträckning nämnda paragrafer eller skattebrottslagen skall tillämpas på brott

som har begåtts före ikraftträdandet får i vanlig ordning avgöras med stöd av 5

§ i brottsbalkens promulgationslag.

10.5 Förslaget till lag om ändring i mervärdesskattelagen(1994:200)

7 kap.

2 §

Paragrafen justeras på grund av ett mindre avrundningsfel i en angiven

procentsats. Den felaktiga procentsatsen infördes genom lagstiftning i december

1995 ( SFS 1995:1365, prop. 1995/96:45, bet. 1995/96:SkU12, rskr 1995/96:82).

16 kap.

17 §

Bestämmelsen reglerar ansvaret för företrädare för en skattskyldig som är juri-

disk person. Bestämmelsen i tredje stycket om att indrivning hos den som har

blivit ålagd betalningsskyldighet får göras i samma ordning som gäller för skatt

har flyttats till den nya 16 kap. 18 §.

18 §

I paragrafen, som är ny, anges att hos den som är betalningsskyldig enligt 16

kap. 17 § får indrivning ske i samma ordning som gäller för skatt. Detsamma

gäller i fall då en bolagsman enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag skall svara för ett handelsbolags skuld avseende

skatt enligt denna lag. Paragrafens första led har flyttats från 16 kap. 17 §.

Motiven till ändringen om handelsbolagsmans ansvar har utvecklats närmare under

avsnitt 7.2.

19 kap.

10 §

Ett beslut om återbetalning av ingående mervärdesskatt till vissa icke

skattskyldiga anses inte vara ett beskattningsbeslut. Detta gäller beslut om

återbetalning av skatt till utländska företagare, hjälporganisationer, utländska

beskickningar m.m. enligt 10 kap. 1-8 §§. Med detta synsätt har det inte

betraktats som skattebedrägeri, om exempelvis en utländsk företagare lämnar en

oriktig uppgift i en ansökan om återbetalning av ingående mervärdesskatt.

Straffbestämmelsen i förevarande paragraf har därför ansetts erforderlig.

 Genom förslaget till konstruktion av det centrala skattebrottet har fara för

att skatt felaktigt skall återbetalas likställts med fara för skatteundan-

dragande och den oriktiga uppgiften behöver inte vara lämnad till ledning för

ett beskattningsbeslut. Sådana brott som paragrafen tar sikte på skall alltså i

fortsättningen bestraffas enligt skattebrottslagen. Förevarande paragraf kan

därför upphävas.

12 §

Paragrafens andra stycke, vilket infördes efter förslag av skatteutskottet (bet.

1993/94:SkU30 s. 19 ff.), avser att göra det klart att oriktiga uppgifter m.m.

vid återbetalning av ingående skatt för bl.a. sådan omsättning som är undantagen

från skatteplikt skall kunna föranleda ansvar enligt skattebrottslagen. Genom

förslaget till skattebrottslag är bestämmelsen överflödig. Skälen för detta har

redovisats i anslutning till kommentaren till 19 kap. 10 §. Andra stycket i 19

kap. 12 § bör därför upphävas.

10.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:325) omsjälvdeklaration och

kontrolluppgifter

4 kap.

7 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, innehåller straffbestämmelser beträffande den

som lämnar oriktig uppgift till arbetsgivare eller någon annan som är skyldig

att avge kontrolluppgift angående honom. Den som i sådant fall uppsåtligen

lämnar oriktig uppgift om förhållande som har betydelse för skyldighetens

fullgörande skall dömas till böter. Detsamma gäller underlåtenhet att lämna

vissa i 3 kap. 50 § föreskrivna uppgifter rörande betalning till eller från

utlandet. Ringa fall är straffritt.

 Bestämmelsen motsvaras av förslaget till 7 § första och tredje styckena samt

8 § skattebrottslagen. Dock undantas muntliga uppgifter från det kriminaliserade

området i skattebrottslagen. Så var inte fallet i den nu upphävda bestämmelsen,

även om tillämpning av sådana fall torde ha varit ytterligt sällsynt.

8 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, straffbelägger uppsåtlig eller grovt oaktsam

underlåtelse att fullgöra skyldighet beträffande kontrolluppgift som skall

lämnas utan föreläggande. Med underlåtelse att fullgöra kon-

trolluppgiftsskyldighet avses i detta sammanhang även oriktigt uppgiftslämnande.

Påföljden är böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall eller då

gärningen är belagd med straff enligt skattebrottslagen skall dock inte dömas

till ansvar.

 Bestämmelsen motsvaras i första hand av förslaget till 7 och 8 §§

skattebrottslagen. Även 2-5 §§ skattebrottslagen kan emellertid bli aktuella.

 9 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, innehåller en rad olika straffbestämmelser

beträffande underlåtelse att fullgöra uppgiftsskyldighet.

 Punkt 1 avser skyldighet enligt 2 kap. 22 eller 30 § att lämna vissa

redovisningshandlingar.

 Punkt 2 avser skyldighet enligt 3 kap. 28 och 29 §§, 30 § andra stycket samt

31 § att lämna särskilda uppgifter eller kontrolluppgifter om utdelningar och

räntor.

 Punkt 3 avser skyldighet enligt 3 kap. 44-46 och 48 §§ att lämna kont-

rolluppgifter från bostadsförening eller bostadsaktiebolag eller sådan juridisk

person som förvaltar samfällighet.

 Punkt 4 avser skyldighet enligt 3 kap. 63 § att lämna kontrolluppgift till

ledning vid beskattning utomlands.

 Påföljden är böter. I ringa fall eller då gärningen är belagd med straff

enligt skattebrottslagen skall dock inte dömas till ansvar.

 Den upphävda bestämmelsen motsvaras i första hand av förslaget till 7 och 8

§§ skattebrottslagen. Även 2-5 §§ skattebrottslagen kan emellertid bli aktuella.

10 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, föreskriver bötesstraff för den som

uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att inom föreskriven tid göra anmälan

om nedsättning om utländsk skatt enligt 2 kap. 27 §. I ringa fall skall dock

inte dömas till ansvar.

 Bestämmelsen motsvaras i första hand av förslaget till 7 § andra och tredje

styckena samt 8 § skattebrottslagen. Även 2-5 §§ skattebrottslagen kan

emellertid bli aktuella.

10.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:295) omsjömansskatt

17 § 1 mom.

I tredje stycket görs en ändring i anledning av ändringarna i 77 a § uppbörds-

lagen (1953:272) och den nya 77 c § i nämnda lag (se avsnitt 7.2 och 10.4)

26 §

Paragrafen kriminaliserar enligt sin nuvarande lydelse redare som i uppgift

enligt 16 § uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktigt meddelande som

kan medföra för låg beskattning av sjöman. Bestämmelsen kriminaliserar också

sjöman som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till myndighet eller redare

lämnar oriktig uppgift om förhållande som har betydelse för hans skyldighet att

erlägga sjömansskatt, eller underlåter att lämna sådan uppgift. Påföljden är

böter. I ringa fall döms ej till ansvar. Ansvar kommer inte heller i fråga om

gärningen är belagd med straff i skatte-brottslagen.

 Enligt förslaget kan ansvar i stället komma i fråga enligt 2-5, 7 och 8 §§

skattebrottslagen.

 Av första stycket av bestämmelsens nya lydelse följer att skattebrottslagen är

tillämplig även på de allmänna egenavgifter som tas ut enligt lagen om sjömans-

skatt.

 I andra stycket föreslås att avgift enligt lagen skall omfattas av lagen om

förmånsberättigade skattefordringar m.m. Ändringen som inte innebär någon

förändring i sak följer av förslaget till ändring i 1 § lagen om

förmånsberättigade skattefordringar m.m.

27 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar redare som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att verkställa avdrag för sjömansskatt.

Påföljden är böter. I ringa fall dömes ej till ansvar.

 Bestämmelsen motsvaras av förslaget till 6 § skattebrottslagen.

28 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar redare som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet åsidosätter skyldighet att inbetala skatt som innehållits för

annan. Påföljden är böter eller om gärningen rör betydande belopp eller annan

försvårande omständighet föreligger, fängelse högst ett år. Tredje stycket

innehåller en preskriptionsregel.

 Bestämmelsen motsvaras av förslaget till 6 § skattebrottslagen.

10.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1941:416) omarvsskatt och gåvoskatt

66 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, kriminaliserar den som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlåter att inom föreskriven tid avge deklaration. Påföljden

är böter om inte gärningen är belagd med straff i skattebrottslagen.

 Ansvar kan enligt förslaget komma i fråga enligt 2-4, 7 och 8 §§ skatte-

brottslagen.

74 §

Ändringen är en följd av ändringen i 1 § lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och innebär att skatt enligt lagen om arvsskatt och gåvo-

skatt inte heller i fortsättningen skall ha förmånsrätt.

10.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om all-män försäkring

20 kap.

2 §

Paragrafen innehåller en hänvisning till bestämmelsen om F-skattesedel i 79 a §

uppbördslagen. Bakgrunden är den att om en skattskyldig åberopar en F-

skattesedel, ersätts arbetsgivarens skyldighet att betala arbetsgivaravgift med

en skyldighet för den skattskyldige att betala socialavgifter i form av

egenavgifter.

 79 a § uppbördslagen har upphävts (se avsnitt 10.4). I den nya bestämmelsen om

skatteredovisningsbrott nämns dock inte F-skattesedel särskilt. Enligt den nya

avfattningen av 1 § har skattebrottslagen gjorts generellt tillämplig på

skatter, däremot omfattas avgifter endast om så särskilt har angetts i

respektive specialförfattning.

 Som en konsekvens av att 79 a § uppbördslagen föreslås upphävd och ersatt av

straffbestämmelser i skattebrottslagen har hänvisningen till uppbördslagen bytts

ut mot en upplysning att det av 5 kap. 5 § lagen om socialavgifter följer att

skattebrottslagen är tillämplig om oriktig uppgift lämnas om innehav av F-

skattesedel.

10.10 Förslaget till lag om ändring i kupongskattelagen(1970:624)

25 §

Paragrafen, som är ny, innebär att uppgifter som enligt 7 § andra stycket skall

lämnas till Värdepapperscentralen VPC AB vid tillämpningen av skattebrottslagen

skall anses lämnade till myndighet. Bestämmelsen täcker såväl aktiva som passiva

brott. För att de allvarligaste brottsrubriceringarna och påföljderna enligt

skattebrottslagen skall komma i fråga krävs att uppgifter skall lämnas till

myndighet (jfr t.ex. 2 och 4 §§ i förslaget till ändringar i skattebrottslagen).

Stadgandet motiveras av att det inte kan anses motiverat att undanta de

allvarligaste brottsrubriceringarna från kupongskatteområdet i de fall då

uppgiftsskyldigheten skall fullgöras genom uppgiftslämnande till

Värdepapperscentralen VPC AB.

31 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, reglerar brott mot bestämmelserna om

uppgiftsskyldighet i kupongskattelagen. Påföljden är böter eller fängelse i

högst två år. Om brottet rör verkligt betydande belopp eller är av särskilt

farlig art eller om annan synnerligen försvårande omständighet föreligger kan

fängelse i högst sex år följa.

 Gärningar av detta slag kommer att omfattas av förslaget till ändringar i

skattebrottslagen. De straffbestämmelser som aktualiseras är främst 2-4 samt 7

och 8 §§ skattebrottslagen.

32 §

Paragrafen bör upphävas eftersom brott mot bestämmelserna om att innehålla skatt

i kupongskattelagen kommer att omfattas av förslaget till ändringar i

skattebrottslagen. Den bestämmelser som närmast kommer i fråga är 6 §

skattebrottslagen.

10.11 Förslaget till lag om ändring i bilskrotningslagen(1975:343)

12 §

Enligt 9 § bilskrotningslagen skall skrotningsavgift erläggas för i paragrafen

angivna fordon i de fall försäljningsskatt skall erläggas för dem enligt lagen

(1978:69) om försäljningsskatt på motorfordon. Den sistnämnda lagen äger också,

med vissa undantag, motsvarande tillämpning i fråga om skrotningsavgift. Av-

giftsuttaget är samordnat. Med hänsyn till detta har skattebrottslagen gjorts

tillämplig på båda dessa utskylder (prop. 1975/76:70 s. 29). Försäljningsskatt

och bilskrotningsavgift påförs fr.o.m. den 1 januari 1995 i samband med att ett

fordon registreras eller, om det samtidigt ställs av, när avställningen upphör.

Skattebrottslagen bör liksom vad gäller för närvarande vara tillämplig på avgift

enligt förevarande lag. Till följd av den nya konstruktionen av 1 § skattebrott-

slagen föreslås att det i första stycket anges att skattebrottslagen är till-

ämplig på avgifter enligt bilskrotningslagen.

 I andra stycket föreslås en uttrycklig föreskrift om att avgifter enligt

bilskrotningslagen skall omfattas av lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och lagen (1987:880) om betalningssäkring för skatter,

tullar och avgifter. Ändringen, som inte innebär någon förändring i sak, följer

av förslagen till ändring i 1 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar

m.m. och 2 § lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter.

10.12 Förslaget till lag om ändring i fastighetstaxeringslagen(1979:1152)

18 kap.

23 §

Skattemyndigheten kan anlita konsulenter som biträde vid fastighetstaxeringen.

Dessa personer är inte tjänstemän vid myndigheten. Konsulenten kan förelägga

fastighetsägare och andra i lagen särskilt angivna att inkomma med uppgifter

enligt fastighetstaxeringslagen. Uppgifter som sänds till konsulenten torde för

närvarande inte kunna anses som lämnade till en myndighet i skattebrottslagens

mening.

 I paragrafen införs därför ett andra stycke av den innebörden att uppgift som

lämnas till konsulent som biträder skattemyndigheten vid fastighetstaxeringen

skall vid tillämpning av skattebrottslagen anses lämnad till myndighet.

41 §

Paragrafen föreslås upphävd.

 Skattebrottslagen är i sin nuvarande lydelse inte tillämplig på skatt som tas

ut på grundval av en fastighetstaxering. Anledningen till detta är att

uppgifterna i en fastighetsdeklaration inte har omedelbar betydelse för

påförandet av skatt. Skattebedrägeri är till sin konstruktion ett effektbrott.

Den förutsatta effekten uppkommer inte när en oriktig uppgift lämnas till

ledning för en fastighetstaxering. Det är först i ett senare led, när

taxeringsvärdet används för att beräkna t.ex. arvs- och gåvoskatt eller

fastighetsskatt som en effekt av en oriktig uppgift uppkommer.

 Med de brottskonstruktioner som föreslås kan oriktiga uppgifter vid

fastighetstaxering bestraffas som skattebrott eller vårdslös skatteuppgift. Den

omständigheten att fastighetstaxeringen endast indirekt får betydelse för

skatteuttaget påverkar inte detta förhållande. Straff kan också komma i fråga

enligt 7 § första stycket skattebrottslagen.

26 kap.

3 §

Även för den särskilda fastighetstaxeringen blir skattebrottslagen tillämp-lig

vad avser oriktiga uppgifter lämnade till ledning för fastighetstaxeringen eller

underlåtenhet att lämna föreskrivna uppgifter till ledning för sådan taxering.

Hänvisningen 18 kap. 41 § skall utgå eftersom bestämmelsen föreslås upphävd.

10.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) omsocialavgifter

5 kap.

5 §

Avgift enligt lagen om socialavgifter omfattas för närvarande av skattebrotts-

lagen. Eftersom någon ändring därvidlag inte föreslås bör en uttrycklig

bestämmelse om detta till följd av förslaget till ny lydelse av 1 §

skattebrottslagen, införas i lagen om socialavgifter. En sådan hänvisning

föreslås i första stycket.

 I andra stycket föreslås en uttrycklig föreskrift om att avgifter enligt lagen

om socialavgifter skall omfattas av lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och lagen (1987:880) om betalningssäkring för skatter,

tullar och avgifter. Ändringen, som inte innebär någon förändring i sak, följer

av förslagen till ändring i 1 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar

m.m. och 2 § lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter.

10.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) ompunktskatter och

prisregleringsavgifter

5 kap.

17 §

Paragrafen reglerar ansvaret för företrädare för skattskyldig som är juridisk

person. I andra stycket har bestämmelsen om att indrivning hos den som blivit

ålagd betalningsskyldighet får ske i samma ordning som gäller för skatt, tagits

bort. Bestämmelsen har flyttats till den nya 17 a §.

17 a §

I paragrafen anges att hos den som är betalningsskyldig enligt 5 kap. 17 § får

indrivning ske i samma ordning som gäller för skatt. Detsamma gäller i fall då

en bolagsman enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla

bolag skall svara för ett handelsbolags skuld avseende skatt enligt denna lag.

Paragrafens första led har flyttats från 5 kap. 17 §. Motiven till ändringen om

handelsbolagsmans ansvar har utvecklats närmare i avsnitt 7.2.

10.15 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare

15 §

Paragrafen reglerar ansvaret för företrädare för arbetsgivare som är juridisk

person. I andra stycket har bestämmelsen om att indrivning hos den som blivit

ålagd betalningsskyldighet får ske i samma ordning som enligt 28 a § gäller för

indrivning av arbetsgivaravgifter, tagits bort. Bestämmelsen har flyttats till

den nya 15 a §.

15 a §

I paragrafen anges att hos den som är betalningsskyldig enligt 15 § får

indrivning ske i den ordning som enligt 28 a § gäller för arbetsgivaravgifter.

Detsamma gäller i fall då en bolagsman enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag skall svara för ett handelsbolags skuld avseende

arbetsgivaravgifter samt ränta och dröjsmålsavgift. Paragrafens första led har

flyttats från 15 §. Motiven till ändringen om handelsbolagsmans ansvar för

skatter och arbetsgivaravgifter har utvecklats närmare i avsnitt 7.2.

10.16 Förslaget till lag om ändring i fordonsskattelagen(1988:327)

83 §

Paragrafen, som föreslås upphävd, motsvaras närmast av förslagen till 7 och 8

§§ skattebrottslagen. Genom förslaget straffbeläggs dock inte längre muntliga

uppgifter. Detta torde sakna praktisk betydelse.

10.17 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:328) om fordonsskatt på

utländska fordon

14 §

Fordonskatt på utländska fordon fastställs och uppbärs av tullmyndigheten i

samband med att ett skattepliktigt fordon förs ut ur Sverige. Beskattnings-

förfarandet sker emellertid inte "i den ordning som gäller för tull" och

varusmugglingslagen har inte ansetts tillämplig på förfarandet. Skatte-

brottslagen kommer således även fortsättningsvis att vara tillämplig på den

aktuella skatten.

 De förseelser som andra stycket avser att träffa kommer enligt förslaget att

falla under straffbestämmelsen i 7 § skattebrottslagen om skatteförseelse. Andra

stycket kan därför upphävas.

10.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:479) omersättning för

kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m.

1 §

Bestämmelsen, som utformats efter Lagrådets förslag, har ändrats redaktionellt

med anledning av ändringen i 2 § lagen om betalningssäkring för skatter, tullar

och avgifter.

10.19 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:613) ommiljöavgift på utsläpp

av kväveoxider vid energipro- duktion

10 §

Skattebrottslagen är i sin nuvarande lydelse tillämplig på avgift enligt denna

lag efter förslag av Lagrådet. Lagrådet ansåg att den anpassning som skett av

skattebrottslagens bestämmelser till den allmänna straffrätten gör dem särskilt

lämpade i detta fall, där oriktiga uppgifter som leder till för låg avgift

innebär en direkt ekonomisk skada för övriga avgiftsskyldiga som har anspråk på

avgiftsmedlen. Det fanns, menade Lagrådet, inte till-räcklig anledning att

särreglera det område det här är fråga om med beaktande av departementschefens

uttalande vid skattebrottslagens tillkomst, att lagen bör få gälla i fråga om

alla skatter och avgifter, vilkas debitering kan påverkas av felaktiga uppgifter

till myndigheterna. Det kunde ses som en fördel att systemen beträffande kväve-

oxidavgifter, koldioxidskatter och svavelskatter får en i straffrättsligt

hänseende enhetlig reglering (prop. 1989/90: 141 s. 55 - 56).

 Koldioxidskatt och svavelskatt tas fr.o.m. den 1 januari 1995 ut enligt lagen

(1994:1776) om skatt på energi.

 I andra stycket föreslås en uttrycklig föreskrift om att avgifter enligt

förevarande lag skall omfattas av lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och lagen (1987:880) om betalningssäkring för skatter,

tullar och avgifter. Ändringen, som inte innebär någon förändring i sak, följer

av förslagen till ändring i 1 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar

m.m. och 2 § lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter.

10.20 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:659) omsärskild löneskatt på

vissa förvärvsinkomster

3 §

Skattebrottslagen kommer genom förslaget till ny lydelse av 1 § att vara

generellt tillämplig på skatter. Detsamma gäller i fråga om lagen om

förmånsberättigade skattefordringar. Hänvisningen i 3 § 3 och 4 kan därför

upphävas.

10.21 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:676) omskatt på ränta på

skogskontomedel m.m.

15 §

På grund av de föreslagna ändringarna i uppräkningsparagraferna i lagen om

förmånsberättigade skattefordringar m.m. och i lagen om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter bör det i förevarande lag införas en bestämmelse om

att de nämnda lagarna inte omfattar skatt enligt denna lag.

10. 22 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:586) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta

21 §

I paragrafen föreslås en hänvisning till den nya 77 c § uppbördslagen ( jfr

avsnitt 7.2 och 9.4).

 Regeringen föreslår även att bestämmelserna i 79-81 §§ uppbördslagen skall

upphävas och ersättas av straffbestämmelser i skattebrottslagen (jfr avsnitt

4.9). Som en konsekvens av dessa förslag bör hänvisningen till 79-81 §§

uppbördslagen utgå.

 Enligt förslaget till lydelse av 1 § skattebrottslagen är skattebrottslagen

tillämplig utan att det behöver anges i skatteförfattningen.

10. 23 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.

23 §

I paragrafen föreslås en hänvisning till den nya 77 c § uppbördslagen ( jfr

avsnitt 7.2 och 9.4).

 Regeringen föreslår även att bestämmelserna i 79-81 §§ uppbördslagen skall

upphävas och ersättas av straffbestämmelser i skattebrottslagen (jfr avsnitt

4.9). Som en konsekvens av dessa förslag bör hänvisningen till 79-81 §§

uppbördslagen utgå.

 Bestämmelserna i 6 kap. 12-19 och 21-23 §§ taxeringslagen (1990:324) bör vara

tillämpliga även vad avser talan om att ålägga företrädare för arbetsgivare som

är juridisk person ett personligt betalningsansvar för innehållen men inte

inbetald skatt. Detta framgår av den föreslagna hänvisningen till 101 §

uppbördslagen. Att hänvisningen redaktionellt kommer att omfatta vissa

paragrafer i taxeringslagen som inte har någon betydelse för de här aktuella

målen torde inte kunna föranleda missförstånd. Hänvisningen innebär också att

forum för talans väckande bestäms av var den juridiska personen har sitt säte.

Finns varken säte eller styrelse väcks talan inom det län där förvaltningen

förs.

 Enligt förslaget till lydelse av 1 § skattebrottslagen är skattebrottslagen

tillämplig utan att det behöver anges i skatteförfattningen.

10.24 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:72) om kon-cessionsavgift på

televisionens område

13 a §

I paragrafen föreslås en föreskrift om att avgifter enligt lagen om socia-

lavgifter skall omfattas av lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och lagen (1987:880) om betalningssäkring för skatter,

tullar och avgifter. Ändringen, som inte innebär någon förändring i sak, följer

av förslagen till ändring i 1 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar

m.m. och 2 § lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter.

10.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:672) om skat-tereduktion för

utgifter för byggnadsarbete på bostads- hus

14 §

Enligt förslaget till ny lydelse av 1 § skattebrottslagen är skattebrottslagen

tillämplig på all skatt. Paragrafen kan därför upphävas.

10.26 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1744) omallmänna egenavgifter

8 §

I andra stycket föreslås en uttrycklig föreskrift om att avgifter enligt

förevarande lag skall omfattas av lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. och lagen (1987:880) om betalningssäkring för skatter,

tullar och avgifter. Ändringen, som inte innebär någon förändring i sak, följer

av förslagen till ändring i 1 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar

m.m. och 2 § lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter.

10.27 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1920) omallmän löneavgift

4 §

Hänvisningen till skattebrottslagen tas bort i förevarande paragraf och ersätts

av bestämmelsen i 5 §. Genom denna bestämmelse blir skattebrottslagen och lagen

om förmånsberättigade skattefordringar m.m. även fortsättningsvis tillämpliga på

lagen om allmän löneavgift.

 170

5 §

Se kommentaren till 4 §.

10.28 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1670) omändring i lagen

(1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m.

1 §

I första stycket anges att förmånsrätt enligt 11 § förmånsrättslagen (1970:979)

följer med fordran på skatt, tull och socialförsäkringsavgift, samt i den mån

som särskilt föreskrivs annan avgift till det allmänna som inte betecknas som

skatt. Stycket har utformats med ledning av förslaget till ny lydelse av 1 §

skattebrottslagen, förutom att det uttryckligen angetts att tullar - vilka inte

omfattas av skattebrottslagen - omfattas av lagen om förmånsberättigade

skattefordringar m.m.

 En särskild föreskrift om att förevarande lag är tillämplig har införts i 12 §

bilskrotningslagen (1975:343), 5 kap. 5 § lagen (1981:691) om socialavgifter, 10

§ lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid

energiproduktion, 13 a § lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens

område och 8 § lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter. Lagen är också

formellt tillämplig på avgifter enligt vissa upphävda författningar och enligt

författningar som inte längre tillämpas. Avsikten är emellertid att ändringen

inte skall innebära någon materiell förändring av de avgifter som skall ha

förmånsrätt.

 I andra stycket anges att lagen inte tillämpas i fråga om skatt i den mån det

följer av särskild föreskrift eller skatte- eller avgiftstillägg, ränta,

dröjsmålsavgift, förseningsavgift eller liknande avgift, dvs. avgift som utgår

vid försummelse att redovisa eller betala fordringar. Innehållet har

redaktionellt ändrats i enlighet med förslaget till ändring i 1 § skatte-

brottslagen men överensstämmer i sak med förutvarande lydelse av andra stycket.

Övergångsbestämmelserna

Av övergångsbestämmelserna framgår att de nya föreskrifterna träder i kraft den

1 juli 1996. I fråga om skatt eller avgift som belöper på tid före

ikraftträdandet skall äldre föreskrifter gälla.

10.29 Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:880) om

betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter

2 §

Ändringarna i första stycket har utformats utifrån förslaget till ändringar i 1

§ första stycket och andra stycket 2 lagen (1978:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m.

 En särskild föreskrift om att förevarande lag är tillämplig har införts i 12 §

bilskrotningslagen (1975:343), 5 kap. 5 § lagen (1981:691) om social-avgifter,

10 § lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid

energiproduktion, 13 a § lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens

område och 8 § lagen (1994:1744) om allmänna egenavgift-er. Lagen är också

formellt tillämplig på avgifter enligt vissa upphävda författningar och enligt

författningar som inte längre tillämpas. Avsikten är emellertid att ändringen

inte skall innebära någon materiell förändring av de avgifter som skall kunna

betalningssäkras.

 Innehållet i andra stycket 1 har hämtats från nuvarande lydelse av första

stycket 5, men utformats efter 2 § lagen om förmånsberättigade skattefordringar

m.m. medan punkt 2 motsvaras av paragrafens tidigare andra stycke.

Övergångsbestämmelserna

Av övergångsbestämmelserna framgår att de nya föreskrifterna träder i kraft den

1 januari 1996. I fråga om skatt eller avgift som belöper på tid före

ikraftträdandet bör äldre föreskrifter gälla.

10.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om av-räkning vid

återbetalning av skatter och avgifter

1 §

Ändringarna innebär att författningar som upphävts rensats ut ur uppräkningen

och att kvarvarande författningar ställts upp i kronologisk ordning. De för-

fattningar som tagits bort är lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter

enligt lagen (1981:691) om socialavgifter, tullagen (1973:670), tullförordningen

(1973:979), lagen (1973:981) om tullfrihet m.m., lagen (1974:992) om nedsättning

av allmän energiskatt och koldioxidskatt samt lagen (1982:1006) om avdrags- och

uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar.

Övergångsbestämmelserna

De nya föreskrifterna avses träda i kraft den 1 januari 1996. Äldre föreskrifter

skall fortfarande gälla i fråga om avräkning vid återbetalning m.m. av skatter

och avgifter enligt vissa numera upphävda lagar.

 171

Skattebrottsutredningens sammanfattning av betänkandet

Översyn av skattebrottslagen (SOU 1995:10)

Uppdraget

Utredningen har haft till uppdrag att göra en översyn av skattebrottslagen och

sanktionssystemet i övrigt på skatte- och avgiftsområdet. Utredningens

huvuduppgifter har varit att

- göra en allmän översyn av skattebrottslagen, omfattande såväl lagens

tillämpningsområde som brottsrekvisit och påföljder,

- inventera de sanktionsbestämmelser som finns på skatte- och avgifts- området

vid sidan av skattebrottslagen, bedöma om nivån på kriminaliseringen är lämpligt

avvägd och föreslå en enklare och mer enhetlig reglering,

- undersöka i vad mån de straffrättsliga sanktionerna vid förseelser mot

kontrolluppgiftsskyldigheten kan ersättas med administrativa sanktioner.

Skattebrottslagens tillämpningsområde

Utredningen har utgått från att skattebrottslagen bör behållas som en särskild

lag och att alltså en tidigare i skilda sammanhang framförd tanke att arbeta in

bestämmelserna i brottsbalken inte för närvarande har någon aktualitet.

 En annan tidigare diskuterad tanke som utredningen också tar avstånd från går

ut på att man till skattebrottslagen skulle flytta över sådana undandragan-

debrott vid införsel och utförsel som nu omfattas av lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling. På detta område har för närvarande tullen det primära

kontrollansvaret. Utredningen har funnit att en överflyttning av de aktuella

brotten till skattebrottslagen skulle vara tekniskt möjlig att genomföra men att

den skulle komplicera både regleringen och tillämpningen utan några nämnvärda

praktiska vinster.

 För närvarande anges skattebrottslagens tillämpningsområde genom en uppräkning

av de materiella skatte- och avgiftsförfattningarna i lagens första paragraf.

Utredningen anser att denna lagstiftningsteknik bör överges. Den leder till

praktiska olägenheter, och uppräkningen har blivit så omfattande att redaktionen

kommit att te sig främmande för en författning av skattebrottslagens generella

karaktär.

 Utredningen anser att lagen bör vara direkt tillämplig på alla utskylder till

det allmänna som betecknas som skatter, om inte annat föreskrivs. För att en

skatt inte skall omfattas av skattebrottslagen bör alltså en föreskrift härom

ges antingen direkt i skattebrottslagen eller, normalt, i den författning som

reglerar själva skatten. Exempel på författningar i vilka en sådan föreskrift

bör ges erbjuder lagen om hundskatt och kupongskattelagen, vilka behandlar

skatter av sådant speciellt slag att de inte lämpligen kan omfattas av

skattebrottslagen.

 Den lämpligaste lösningen för att ange skattebrottslagens tillämpningsområde

när det gäller avgifter är däremot enligt utredningens mening att direkt i den

författning som innehåller de materiella reglerna ta in en bestämmelse om att

skattebrottslagen är tillämplig på avgiften i fråga. Med hänsyn till

socialförsäkringsavgifternas stora betydelse för tillämpningen av

skattebrottslagen bör det dock direkt av skattebrottslagen framgå att dessa

avgifter omfattas av lagen.

 Även om de allvarligaste brotten på området samlats i skattebrottslagen

förekommer för närvarande straffbestämmelser i ett flertal andra författningar.

Inte sällan förhåller det sig också så att ett och samma förfarande

kriminaliseras både enligt skattebrottslagen och en straffbestämmelse i någon

annan författning på skatte- eller avgiftsområdet. I många fall har straffbuden

olika lagteknisk konstruktion och även helt olika straffskalor.

 Genom att straffbestämmelserna splittrats och intagits i ett flertal

författningar har regelkomplexet blivit svåröverskådligt. Förhållandet mellan de

olika sanktionsbestämmelserna framgår inte heller alltid på ett klart och

tydligt sätt och frågor om lagkonkurrens kan i flera fall medföra svårlösta

tillämpningsproblem. Utredningen förordar därför att flertalet

straffbestämmelser på skatteområdet som i dag finns i andra författningar

inarbetas i skattebrottslagen.

De centrala skattebrotten

Skattebedrägeri och skatteförseelse är i dag utformade som s.k. effektbrott.

Brottet är att anse som fullbordat vid den tidpunkt då beslut fattas om

debitering eller kreditering av skatt eller avgift till nackdel för det

allmänna.

 Konstruktionen av skattebedrägeri som effektbrott har i olika sammanhang

kritiserats. Den kritik som framförts har ofta gått ut på att brottet borde

omkonstrueras till ett farebrott i överensstämmelse med vad som gällde före

skattebrottslagens tillkomst. Ett av argumenten för detta har varit att de

allmänna domstolarna med en sådan utformning av brottet inte i lika stor

utsträckning som nu skulle behöva vänta på lagakraftägande avgörande från

skattedomstolarna. Brottmålen skulle alltså kunna avgöras snabbare.

 Utredningen har emellertid funnit det tveksamt om en ändring av

brottskonstruktionen till farebrott skulle medföra några mera genomgripande

fördelar från denna synpunkt. Visserligen innebär den nuvarande ordningen att

den allmänna domstolen blir formellt bunden av det avgörande som träffas i

skatteprocessen. Men även om brottet konstrueras som ett farebrott skulle de

allmänna domstolarna som regel följa förvaltningsdomstolarnas uppfattning i

själva skattefrågan och ofta finna det nödvändigt att avvakta denna frågas

slutliga bedömning.

 Den nuvarande ordningen medför emellertid svårigheter då det gäller att

bestämma den tidpunkt då skattebedrägeribrottet skall anses fullbordat. Det kan

vara förenat med problem för den allmänna domstolen att utreda tidpunkten för

det faktiska debiteringsbeslutet. Detta gäller bl.a. med hänsyn till att de

materiella reglerna och förfarandereglerna på skatteområdet ändras från tid till

annan.

 Dessa svårigheter faller bort, om brottet betraktas som fullbordat i och med

att en oriktig uppgift har lämnats till beskattningsmyndigheten och fara för

skatteundandragande därmed uppstår. Detta torde överensstämma med ett naturligt

betraktelsesätt och skulle dessutom bättre motsvara vad som gäller för jämförbar

traditionell brottslighet.

 Det är också svårt att rationellt motivera den konsekvens av dagens system som

består i att en lindrigare straffskala gäller för ett brott som har stannat på

försöksstadiet beroende på att inget debiteringsbeslut har hunnit fattas före

lagföringen. Den skattskyldige har ju i denna situation gjort allt som från hans

sida fordras för att brottet skall vara fullbordat. Den nuvarande ordningen får

också konsekvenser i preskriptionshänseende som knappast framstår som sakligt

motiverade och dessutom kan vålla tillämpningssvårigheter.

 Slutligen gäller att formerna för skattekontrollen kan få alltför stor

betydelse för straffbarheten med den nuvarande konstruktionen.

 Utredningen föreslår att de centrala skattebrotten omkonstrueras till

farebrott. Därmed uppkommer också kongruens med vad som gäller för det oaktsamma

brottet på området, vårdslös skatteuppgift.

 Regeln om passivt skattebedrägeri - underlåtenhet att avge deklaration eller

motsvarande - är nu utformad så att den ställer krav på direkt uppsåt hos

gärningsmannen. För att ansvar för passivt skattebedrägeri skall kunna utkrävas

fordras således att den skattskyldige genom att underlåta att deklarera haft för

avsikt att undandra skatt. Detta komplicerar ofta tillämpningen.

 Den nuvarande utformningen innebär sålunda att en skattskyldig som inser att

hans underlåtenhet att deklarera ovillkorligen kommer att medföra att skatt

undandras det allmänna undgår straffansvar, om exempelvis syftet har varit att

han skall komma i åtnjutande av en inkomstprövad förmån. Likaså går den fri från

ansvar som misstänker att ett skatteundandragande kan bli följden av hans

underlåtenhet även när det kan hållas för visst att han med full vetskap härom

inte skulle ha handlat annorlunda.

 Enligt utredningens mening får dessa förfaranden i princip anses vara

straffvärda. Utredningen föreslår därför att man övergår till vanliga

uppsåtsregler. Det innebär att även s.k. indirekt och eventuellt uppsåt leder

till straffbarhet på samma sätt som gäller i fråga om brott i allmänhet.

 En situation som har vållat särskilda problem i den praktiska tillämpningen

har samband med det gemensamma uppbördssystemet för arbetsgivaravgifter och

innehållen källskatt. Detta system innebär att arbetsgivaren i samma handling -

uppbördsdeklarationen - skall deklarera arbetsgivaravgifter och redovisa

innehållen preliminär skatt.

 Oriktiga uppgifter som har lämnats i en uppbördsdeklaration medför enligt

nuvarande ordning normalt att två brott kan ha begåtts genom vad som i princip

utgör samma gärning: dels skattebedrägeri avseende arbetsgivaravgiften, dels

oredlig uppbördsredovisning såvitt gäller den innehållna skatten. Dessa brott

skiljer sig väsentligt åt med avseende både på straffskalan och brottsförutsätt-

ningarna.

 Regleringen bör i detta avseende förenklas på sådant sätt att vad som i

realiteten är en och samma gärning bedöms enligt samma straffbestämmelse.

Utredningen föreslår att oredlig uppbördsredovisning avskaffas som särskilt

brott och att bestämmelsens materiella innehåll inarbetas i den grundläggande

regeln om skattebedrägeri. Detta får konsekvenser även för de lindrigare brotten

bristande och vårdslös uppbördsredovisning.

 Bl.a. genom den ändring som föreslås beträffande passivt skattebedrägeri och

genom inarbetandet av uppbördsbrott i den centrala straffbestämmelsen får denna

ett innehåll som mer än för närvarande skiljer den från traditionella

bedrägeribrott. Utredningen föreslår att brottet skall benämnas skattebrott i

stället för skattebedrägeri. Straffskalan bör emellertid vara oförändrad.

Utredningen föreslår att den centrala straffbestämmelsen om skattebrott skall

omfatta alla uppgifter som lämnas på annat sätt än muntligen. Det blir därmed

ingen tvekan om att uppgifter som lämnas på ADB-medium eller på motsvarande sätt

kommer att omfattas av skattebrottslagen. För närvarande föreligger viss

osäkerhet angående regleringens innebörd i detta hänseende.

 Skatteförseelse bör i huvudsaklig överensstämmelse med nuvarande ordning

omfatta skattebrott som är av mindre allvarlig art. Straffskalan bör omfatta

böter eller fängelse i högst sex månader.

 För att en mera enhetlig och överskådlig reglering än den nuvarande skall

åstadkommas föreslår utredningen att man till tillämpningsområdet för

skatteförseelse överför betydande delar av den kriminalisering som i dag har

kommit till uttryck i uppbördslagen, lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter samt vissa speciella författningar på skatteområdet. Detta

innebär att även muntliga uppgifter i viss utsträckning kommer att falla under

det kriminaliserade området.

 Ringa brott bör generellt undantas från det genom skattebrottslagen

kriminaliserade området.

 Bestämmelsen om grovt skattebedrägeri - med utredningens terminologi grovt

skattebrott - bör kompletteras. Vid bedömningen av om ett skattebrott är grovt

bör beaktas - utöver den omständigheten att gärningen rört mycket betydande

belopp - att gärningsmannen i stor omfattning använt falska handlingar eller

vilseledande bokföring eller att brottet ingått som ett led i en brottslighet

som förövats systematiskt eller i större omfattning. Straffskalan bör

överensstämma med den som gäller enligt nuvarande ordning.

 Det nuvarande oaktsamhetsbrottet - vårdslös skatteuppgift - bör enligt

utredningens uppfattning behållas och alltjämt ta sikte på fall då fara

föreligger för undandragande av skattebelopp av någon betydelse. Utredningen har

särskilt lyft fram fall då oriktiga uppgifter i en företagardeklaration kan

tillskrivas oförsvarligt bristfälliga organisationsförhållanden eller

datarutiner, för vilka verkställande direktören eller annan chef bör hållas

ansvarig. Straffskalan - böter eller fängelse i högst två år -har emellertid nu

ett maximistraff som ter sig alltför högt för ett oaktsamhetsbrott och som att

döma av praxis närmast framstår som missvisande. Det bör sänkas till ett år.

Uppbördsbrott

Enligt 81 § uppbördslagen är det straffbart för en arbetsgivare att inte

inbetala skatt som innehållits för annan. Kriminaliseringen har från tid till

annan varit utsatt för kritik. Även enligt utredningens mening finns det vissa

skäl av principiell natur som kan anföras mot straffbestämmelsen med dess

nuvarande utformning.

 Arbetsgivaren har inte någon omedelbar redovisningsskyldighet för innehållen

skatt: denna inträder först på inbetalningsperiodens sista dag. Dessförinnan har

han rätt att förfoga över det innehållna beloppet på vilket sätt som helst, och

han har ingen skyldighet att hålla sig solvent, under förutsättning att han

betalar in skatten i tid. Den innehållna skatten blir en skuld som alla andra

ända till dess att betalningstiden är inne.

 I de fall då arbetsgivaren saknar betalningsförmåga på förfallodagen och

träffas av kriminaliseringen, kan det därför framstå som om det är försummelsen

att betala en skuld i sig som bestraffas. Denna konstruktion har också visat sig

leda till svårigheter i rättstillämpningen.

 Det kan emellertid hävdas att det huvudsakliga syftet med kriminaliseringen

inte är att straffbelägga betalningsförsummelsen i sig i det fall arbetsgivaren

har kommit i ekonomiskt trångmål utan snarare att bidra till att han sköter sitt

företag på ett tillfredsställande sätt och begär sig i konkurs eller företar

motsvarande åtgärd, för det fall han inser risken för att betalning av den

innehållna skatten inte kommer att kunna erläggas. Så uppfattad innebär

emellertid bestämmelsen en dubbelreglering i förhållande till bestämmelserna i

11 kap. brottsbalken om brott mot borgenärer.

 Det kan dessutom ifrågasättas om den nu diskuterade kriminaliseringen

verkligen fyller någon betydelsefull allmänpreventiv funktion. När det är fråga

om en arbetsgivare som är juridisk person löper den ansvarige företrädaren

enligt uppbördslagen risken att åläggas betalningsskyldighet för skatten jämte

arbetsgivaren. Det är nog i första hand denna sanktion - och inte det bötes-

straff som vanligen ådöms för uppbördsbrottet - som har en avhållande verkan.

 Till detta kommer att det normalt förhåller sig så att den arbetsgivare som

inte betalar den innehållna skatten har gjort sig skyldig till ett annat brott,

nämligen oredlig uppbördsredovisning (enligt utredningens terminologi

skattebrott). Som uppbördssystemet är utformat förutsätts nämligen att

innehållen skatt och arbetsgivaravgifter betalas i anslutning till

redovisningen.

 Utredningar av brott mot 81 § uppbördslagen föranleder en hel del arbete hos

åklagar- och polismyndigheterna. En avkriminalisering av brott enligt 81 §

uppbördslagen skulle öka förutsättningarna för en koncentration av

myndigheternas ansträngningar på de verkligt allvarliga fallen.

 Skattebetalningsutredningen arbetar för närvarande med ett förslag som avses

innebära att ett gemensamt avräkningskonto skall tillskapas för olika slag av

skatter och avgifter, däribland innehållen källskatt, arbetsgivaravgifter och

mervärdesskatt. För att denna ordning skall kunna fungera förutsätts att det

från den betalningsskyldiges synpunkt saknar betydelse till vilken utskyld en

betalning till kontot är att hänföra. Det blir därmed inte möjligt att behålla

en ordning som innebär att underlåten betalning på ett område men inte på andra

är kriminaliserad.

 Av nu anförda skäl har utredningen kommit till den slutsatsen att brott som

avses i 81 § uppbördslagen bör avkriminaliseras.

 Som redan har nämnts innebär utredningens förslag vidare att oredlig,

bristande och vårdslös uppbördsredovisning skall behandlas som skattebrott,

skatteförseelse eller vårdslös skatteuppgift.

Försvårande av skattekontroll

För närvarande föreligger vissa olägenheter när det gäller förhållandet mellan

försvårande av skattekontroll och bokföringsbrott. Delvis hänger dessa samman

med att utgångspunkten för preskriptionsberäkningen när det gäller försvårande

av skattekontroll är den tidpunkt när myndigheten i det särskilda fallet

konstaterar att räkenskapsföringen är undermålig och att detta förhållande

försvårar skattekontrollen. Det är nämligen först då som brottet är att anse som

fullbordat. Denna konstruktion har visat sig leda till tillämpningssvårigheter

även i andra hänseenden.

 Ett annan orsak till de berörda tillämpningssvårigheterna är att försvårande

av skattekontroll generellt är subsidiärt till bokföringsbrott och andra brott

enligt brottsbalken. Detta gäller oberoende av om det är försvårande av

skattekontroll som är det allvarligaste brottet.

 Utredningen föreslår att försvårande av skattekontroll omkonstrueras till ett

farebrott. Brottet fullbordas härigenom vid tidpunkten för den handling eller

underlåtenhet som är i fråga. Vidtar den skattskyldige frivillig rättelse skall

straffbarhet dock inte inträda.

 Vidare föreslås att en alternativ utgångspunkt för preskriptionsberäkningen

för både bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll införs. Den innebär

enligt förslaget att tiden skall kunna räknas från den dag då en skatte- eller

taxeringsrevision tog sin början.

 Om en gärning anses vara av allvarligare slag bedömd som försvårande av

skattekontroll än som bokföringsbrott, skall enligt utredningens förslag den

tilltalade dömas för försvårande av skattekontroll. Subsidiariteten upphävs

alltså för dessa fall.

Administrativa sanktioner

I utredningens direktiv har påpekats att påföljder enligt skattebrottslagen kan

komma i fråga även i de fall då skattetillägg eller avgiftstillägg påförs.

Utredningen har ålagts att undersöka hur denna ordning har fungerat i praktiken.

Till fullgörande av uppdraget har utredningen bl.a. genomfört en

enkätundersökning inom skatteförvaltningen och även studerat ett stort antal

domar avseende fall då både påföljd enligt skattebrottslagen och administrativa

sanktioner ålagts den skattskyldige.

 Att administrativa sanktioner skall åläggas och, om de redan är ålagda, bestå

utan hinder av att åtal väcks enligt skattebrottslagen för samma förseelse är

naturligtvis ingen självklarhet: man hade kunnat tänka sig en annan ordning.

 Att övergå till ett system enligt vilket de administrativa sanktionerna inte

skall åläggas i det fall att åtal kommer till stånd skulle dock dra med sig

åtskilliga praktiska komplikationer. För en konsekvent tillämpning av ett sådant

system skulle fordras att skattemyndigheten i varje särskilt fall fortlöpande

bevakar huruvida ett åtal kommer till stånd omfattande samtliga oriktigheter för

vilka skattetillägg annars skulle åläggas liksom domstolarnas prövning av ett

sådant åtal. Om åtal inte väcks eller ej helt täcker förekommande oriktigheter

eller om det helt eller delvis ogillas, skulle frågan om skattetillägg få tas

upp på nytt. Och i det fall skattetillägg redan har beslutats när åtal sker,

skulle för konsekvensens skull detta få undanröjas på ett eller annat sätt.

 En sådan ordning skulle vara mycket svårtillämpad och dessutom innebära en

uppenbar risk för irrationella tröskeleffekter. Det är nämligen inte i alla

lägen självklart att det straff som utdöms till följd av ett åtal drabbar

hårdare än skattetillägget.

 Till det anförda kommer de komplikationer som föranleds av att skattetillägget

drabbar den skattskyldige - som kan vara juridisk person -medan straff kan

ifrågakomma bara för fysiska personer.

 Såvitt utredningen har kunnat finna erbjuder den gällande ordningen inte några

praktiska problem för domstolarnas del. Att döma av enkätsvaren föreligger inte

heller några sådana problem för skattemyndigheterna i vidare mån än som allmänt

föranleds av dessa myndigheters höga arbetsbelastning under senare år. Inte

heller från de skattskyldigas synpunkt synes systemet vara behäftat med sådana

olägenheter att det finns anledning att överge det.

En annan sak är att skattetilläggen, så som de för närvarande är utformade,

ibland kan synas träffa alltför onyanserat och att beloppen många gånger når en

nivå som kan synas mindre rimlig. Dessa frågor har dock bedömts falla utanför

utredningens uppdrag.

 I utredningens uppdrag har också ingått att överväga ett system med

administrativa sanktioner mot dem som inte fullgör sin kontrollupp-

giftsskyldighet.

 Hur viktigt det än är att kontrolluppgifterna är korrekta skulle det enligt

utredningens mening föra alltför långt med en generell sanktion riktad mot

felaktigheter i kontrolluppgifter. En sådan sanktion riskerar också att drabba

slumpmässigt och ojämnt, och den skulle medföra en hel del bestyr för

skattemyndigheterna. Det anförda gäller inte minst om sanktionen på ett eller

annat sätt skulle sättas i relation till de belopp som felet avser, något som

också för de uppgiftsskyldiga skulle kunna leda till konsekvenser som inte ter

sig rimliga.

 Utredningen har vidare övervägt om inte den ökade vikten av att

kontrolluppgifterna kommer in i föreskriven tid förtjänar att understrykas genom

att en förseningsavgift införs liknande den som tas ut när självdeklaration inte

kommer in i föreskriven tid. Det står dock klart att en sådan avgift, om den

skall påföras konsekvent, leder till ett ganska betydande merarbete för

skattemyndigheterna. En förseningsavgift skulle uppenbarligen kräva ADB-stöd

både för beslutsförfarande och debitering, något som skulle ta de redan nu

ansträngda resurserna på området i anspråk till förfång för andra uppgifter.

Dessutom skulle ankomstregistrering av allt kontrolluppgiftsmaterial som

inkommer efter den 31 januari behöva ske, vilket skulle innebära en ny rutin som

saknar motsvarighet i dag.

 Till en del kompenseras kanske detta merarbete genom den allmänpreventiva

effekt som en sanktionsavgift kan få på disciplinen när det gäller inlämnandet

av kontrolluppgifter i tid. Det ter sig likväl tvivelaktigt om en sådan tänkbar

effekt kan bli så påtaglig att den uppväger nackdelarna. Det förtjänar att

anmärkas att förseningsavgiften enligt uppbördslagen och mervärdesskattelagen

numera har slopats.

 Enligt vad utredningen inhämtat är de olägenheter som föranleds av en måttlig

försening beträffande en del av kontrolluppgifterna inte oöverkomliga, eftersom

flertalet uppgifter kommer in under den tid då hanteringen av de

kontrolluppgifter som kommit in i rätt tid ändå pågår. Problemet låter sig

alltså bemästras, låt vara att läget naturligtvis inte kan beskrivas som fullt

tillfredsställande.

 Med hänvisning till det anförda är utredningen för sin del inte beredd att

föreslå att ett system med förseningsavgift införs på kontrolluppgiftsområdet.

 Utredningen har också diskuterat andra frågor som rör tanken på en eventuell

utvidgning av sanktionsavgiftssystemet men inte funnit tillräckliga skäl för att

i detta avseende lägga fram några förslag.

Handläggningen av mål om företrädaransvar för juridisk persons

obetalda skatter och avgifter

Om någon i egenskap av företrädare för en arbetsgivare som är juridisk person

har verkställt skatteavdrag för arbetstagare men uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet underlåtit att inbetala det innehållna beloppet, är han enligt 77 a §

uppbördslagen tillsammans med arbetsgivaren ansvarig för skattebeloppet och

dröjsmålsavgiften. Betalningsskyldigheten får jämkas eller efterges, om det

finns särskilda skäl. Talan om att ålägga betalningsskyldigheten förs vid allmän

domstol.

 En motsvarande reglering om företrädaransvar för obetalda skatter finns bl.a.

i 16 kap. 17 § lagen (1994:200) om mervärdesskatt och i 15 § lagen (1984:668) om

uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare (USAL) liksom i 38 § tullagen

(1994:1550) och i 5 kap. 17 § lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter.

 Utredningens förslag innebär som nämnts att brott enligt 81 § uppbördslagen

skall avkriminaliseras. Utredningen har emellertid utgått från att reglerna om

personligt ansvar skall behållas. Detta aktualiserar frågan vilken ordning som i

fortsättningen skall tillämpas för prövning av frågor om personligt ansvar

enligt uppbördslagen. För närvarande förs ofta talan av åklagaren i brottmålet.

När det inte sker är skattemyndigheten hänvisad till att föra talan vid allmän

domstol efter stämning i den ordning som gäller för civilmål.

 Enligt utredningens mening får det anses uteslutet att låta åklagarväsendet ha

kvar uppgiften att föra talan om personligt betalningsansvar för innehållen

skatt, om kriminaliseringen på området tas bort.

 Om inga ändringar görs skulle därmed skattemyndigheterna vara hänvisade till

att föra talan i tvistemål efter stämning. I vart fall för mindre

skattemyndigheter skulle detta enligt vad utredningen inhämtat kunna leda till

vissa problem.

 Det kan emellertid diskuteras om handläggningen av dessa skattefrågor vid

allmän domstol enligt de regler som i rättegångsbalken föreskrivs för tvistemål

innebär en fullt adekvat ordning. Utredningen finner det ligga nära till hands

att föra över måltypen till förvaltningsrättskipningen, med vilken målen otvi-

velaktigt har ett naturligt samband.

 Utredningen är benägen att anse att en överflyttning av målen om

företrädaransvar för obetalda skatter och avgifter till länsrätterna skulle ha

förutsättningar att för det stora flertalet fall medföra vissa effektivi-

tetsvinster utan att man ger avkall på rättssäkerheten. Det finns utrymme även

för andra lösningar. Frågan torde komma att utredas vidare av

Skattebetalningsutredningen.

Genomförande

Utredningen anser att förslagen bör kunna träda i kraft den 1 januari 1996. De

medför inga statsfinansiella konsekvenser av betydelse men kommer

förhoppningsvis att underlätta den praktiska tillämpningen.

 172

Skattebrottsutredningens förslag till lag om ändring

i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skattebrottslagen (1971:69)

 dels att 7-9, 11 och 13 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 1-6, 10, 12, 14 och 14 c §§ skall ha följande lydelse.

----------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §7

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Denna lag gäller i fråga om skatt eller Vad som i denna lag föreskrivs

om

avgift enligt skatt gäller även i fråga om

 1. lagen (1908:128) om bevillningsav- socialförsäkringsavgifter samt, i den

mån så

gifter för särskilda förmåner och rättigheter,har särskilt föreskrivits, annan

avgift

lagen (1927:321) om skatt vid utskiftning till det allmänna som ej betecknas

som

av aktiebolags tillgångar, kommu- skatt.

nalskattelagen (1928: 370), lagen

(1933:395) om ersättningsskatt, lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

lagen (1946:324) om skogsvårdsavgift,

lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt,

lagen (1947:577) om statlig förmögenhets-

skatt, lagen (1958:295) om sjömansskatt,

lagen (1983: 219) om tillfällig vinst-

skatt, lagen (1983:1086) om vinstdel-

ningsskatt, lagen (1984:1052) om statlig

fastighetsskatt, lagen (1986:1225) om

tillfällig förmögenhetsskatt för livförsäk-

ringsbolag, understödsföreningar och

pensionsstiftelser, lagen (1989: 346) om

särskild vinstskatt, lagen (1989:471) om

investeringsskatt för vissa byggnads-

arbeten, lagen (1990:661) om avkast-

ningsskatt på pensionsmedel, lagen (199-

1:586) om särskild inkomstskatt för utom-

lands bosatta, lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta

artister m.fl., lagen (1993:1537) om

expansionsmedel,

 2. lagen (1928:376) om skatt på lotteri-

vinster, lagen (1941: 251) om särskild

varuskatt, lagen (1957:262) om allmän

energiskatt, lagen (1961:372) om bensin-

skatt, lagen (1961:394) om tobaksskatt,

stämpelskattelagen (1964:308), lagen

(1972:266) om skatt på annonser och rek-

lam, lagen (1972:820) om skatt på spel,

lagen (1973:37) om avgift på vissa

dryckesförpackningar, vägtrafikskattelagen

(1973:601), lagen (1973:1216) om särskild

skatt för oljeprodukter och kol, bilskrot-

ningslagen (1975:343), lagen (1976:338)

om vägtrafikskatt på vissa fordon, som icke

är registrerade i riket, lagen (1977:306)

om dryckesskatt, lagen (1978:69) om för-

säljningsskatt på motorfordon, lagen

(1978:144) om skatt på vissa resor, lagen

(1982:691) om skatt på vissa kassettband,

lagen (1982:1200) om skatt på video-

bandspelare, lagen (1982:1201) om skatt på

viss elektrisk kraft, lagen (1983:1053)

om skatt på omsättning av vissa värdepapper,

lagen (1983:1104) om särskild skatt för

elektrisk kraft från kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om totalisatorskatt, lagen

(1984:355) om skatt på vissa dryckes-

förpackningar, lagen (1984:404) om stämpel-

skatt vid inskrivningsmyndigheter, lagen

(1984:405) om stämpelskatt på aktier, lagen

(1984:409) om avgift på gödselmedel, lagen

(1984:410) om avgift på bekämpningsmedel,

lagen (1984:852) om lagerskatt på viss

bensin, fordonsskattelagen (1988:327),

lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländ-

ska fordon, lagen (1988:1567) om miljös-

katt på inrikes flygtrafik, lagen (1990:

582) om koldioxidskatt, lagen (1990:587)

om svavelskatt, lagen (1990:613) om

miljöavgift på utsläpp av kväveoxider vid

energiproduktion, lagen (1990:662) om

skatt på vissa premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på vissa

oljeprodukter, lagen (1990:1427) om

särskild premieskatt för grupplivförsäkring,

m.m., lagen (1991:1482) om lotteriskatt,

lagen (1991: 1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen (1992:1479) om

lagerskatt på viss bensin, lagen

(1992:1438) om dieseloljeskatt och använd-

ning av vissa oljeprodukter, lagen

(1992:1439) om lagerskatt på dieselolja,

mervärdesskattelagen (1994:200), lagen

(1994:1704) om lageravgift på socker och

ris, lagen (1994: 1563) om tobaksskatt,

lagen (1994:1564) om alkoholskatt, lagen

(1994:1776) om skatt på energi,

 3. lagen (1981:691) om socialavgifter

och lagen (1994: 1744) om allmänna egenav-

gifter.

 Lagen gäller även preliminär skatt, kvar-

stående skatt och tillkommande skatt som

avses i uppbördslagen (1953:272).

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Lagen tillämpas inte om skatten eller Lagen tillämpas inte

avgiften fastställs eller uppbärs i den 1. i fråga om gärningar som är

ordning som gäller för tull och inte hellerbelagda med straff i lagen (1960:418)

om

beträffande dröjsmålsavgift, skattetillägg straff för varusmuggling,

eller liknande avgift. 2. i den mån det följer av

särskild

 föreskrift,

 3. beträffande skattetillägg,

ränta,

 dröjsmålsavgifter, förseningsavgifter

eller

 liknande avgifter.

 173

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §8

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Den som till ledning för myndighets Den som på annat sätt än

muntligen

beslut i fråga om skatt eller avgift lämnar oriktig uppgift till myndighet

uppsåtligen avger handling med oriktig eller underlåter att till myndighet

lämna

uppgift och därigenom föranleder att skatt deklaration, kontrolluppgift eller

annan

eller avgift inte påförs eller påförs med förföreskriven handling med uppsåt att

skatt

lågt belopp eller tillgodoräknas med för högtskall undandras det allmänna eller

fel-

belopp döms för s k a t t e b e d r ä- aktigt tillgodoräknas eller

återbetalas

g e r i till fängelse i högst två år. till honom själv eller annan döms, om

fara

 Detsamma gäller den som med avsikt att härför uppkommer, för

s k a t t e b r o t t

skatt eller avgift inte skall påföras ellertill fängelse i högst två år.

skall påföras med för lågt belopp underlåter

att avge deklaration eller därmed jämförlig

handling och därigenom föranleder att han

eller den han företräder inte påförs skatt

eller avgift eller påförs skatt eller

avgift med för lågt belopp.

 För skattebedrägeri skall också den dömas

som med avsikt att skatt inte skall påföras

eller skall påföras med för lågt belopp

överenskommer med sin arbetsgivare eller

annan som är skyldig att utan föreläggande

lämna kontrolluppgift enligt 3 kap. lagen

(1990:325) om självdeklaration och kon-

trolluppgifter, att denne skall underlåta

att fullgöra sin uppgiftsskyldighet, och

som därigenom föranleder att skatt på

grundval av förenklad självdeklaration inte

påförs eller påförs honom med för lågt belopp.

 3 §

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Om brott som avses i 2 § är att anse som Om brott som avses i 2 § med

hänsyn

ringa, dömes för till skattebeloppet och övriga

s k a t t e f ö r s e e l s e till böter. omständigheter är av mindre allvarlig

art,

 döms för

s k a t t e f ö r s e e l s e till

 böter eller fängelse i högst sex

månader.

 För skatteförseelse skall

också den

 dömas som i annat fall än som avses i

2 §

 1. uppsåtligen lämnar oriktig

 uppgift till

 a. beskattningsmyndighet, om

 uppgiften rör förhållande som har

betydelse

 för skyldigheten för honom eller

annan att

 betala skatt,

 b. den som är skyldig att för

honom

 innehålla skatt eller lämna

kontrolluppgift

 eller annan motsvarande underrättelse

till

 beskattningsmyndighet, om den

oriktiga

 uppgiften rör förhållande som har

betydelse

 för skyldighetens fullgörande,

 2. uppsåtligen eller av grov

 oaktsamhet underlåter att lämna en

 föreskriven uppgift angående sådant

 förhållande som avses vid 1 till

någon som

 där avses, om uppgiften skall lämnas

utan

 föreläggande eller anmaning och inte

avser

 egen självdeklaration.

 Underlåter någon uppsåtligen

eller av

 grov oaktsamhet att fullgöra

föreskriven

 skyldighet att innehålla skatt, döms

lika-

 ledes för skatteförseelse.

 Är fall som avses i denna

paragraf

 ringa, skall ej dömas till ansvar.

 4 §

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Om brott som avses i 2 § är att anse som Om brott som avses i 2 § är

att anse

grovt, dömes för g r o v t som grovt, döms för g r o v t

s k a t t e b e d r ä g e r i till fängel-s k a t t e b r o t t till fängelse,

lägst

se, lägst sex månader och högst sex år. sex månader och högst sex år.

 Vid bedömande huruvida brottet är grovt Vid bedömande av om brottet är

grovt

skall särskilt beaktas, om det rört mycket skall särskilt beaktas, om det rört

mycket

betydande belopp eller eljest varit av betydande belopp, om gärningsmannen i

stor

synnerligen farlig art. omfattning begagnat falska handlingar

 eller vilseledande bokföring eller om

 förfarandet ingått som ett led i en

 brottslighet som utövats systematiskt

 eller i större omfattning.

 5 §

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Den som till ledning för myndighets Den som av grov oaktsamhet på

annat

beslut i fråga om skatt eller avgift av sätt än muntligen lämnar oriktig

uppgift

grov oaktsamhet avger handling med till myndighet och därigenom ger

upphov

oriktig uppgift och därigenom föranleder till fara för att skatt undandras det

all-

fara för att skatt eller avgift påföres medmänna, eller felaktigt tillgodoräknas

eller

för lågt belopp eller tillgodoräknas med föråterbetalas till honom själv eller

annan

högt belopp dömes, om gärningen rör betydandedöms för v å r d s l ö s

 s k a t t e -

belopp, för v å r d s l ö s s k a t t e -u p p g i f t till böter eller

fängelse i

u p p g i f t till böter eller fängelse i högst ett år.

 högst två år. Är gärningen med hänsyn till

 skattebeloppet och övriga

omständigheter av

 mindre allvarlig art, döms ej till

an-

 svar.

 6 §

--------------------------------------------------------------------------------

----

 För försök till skattebedrägeri och grovt För försök till skattebrott

och grovt

skattebedrägeri dömes till ansvar enligt 23skattebrott döms till ansvar enligt

23

kap. 1 § brottsbalken. kap. 1 § brottsbalken.

 10 §9

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Den som uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet

eller sådan skyldighet att föra och bevara

räkenskaper, som föreskrivs för vissa upp-

giftsskyldiga, och därigenom allvarligt

försvårar myndighets kontrollverksamhet vid

beräkning eller uppbörd av skatt eller

avgift döms för f ö r s v å r a n d e a v

s k a t t e k o n t r o l l till böter

eller fängelse i högst två år eller, om

brottet är grovt, till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

 I ringa fall döms ej till ansvar enligt

första stycket.

 Ansvar enligt första stycket inträder ej,

om ansvar för gärningen kan ådömas enligt

brottsbalken.

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Den som uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet

eller sådan skyldighet att föra och bevara

räkenskaper, som föreskrivs för vissa upp-

giftsskyldiga, på ett sätt som är ägnat att

allvarligt försvåra myndighets kontroll-

verksamhet vid beräkning eller uppbörd av

skatt döms för f ö r s v å r a n d e a v

s k a t t e k o n t r o l l till böter

eller fängelse i högst två år eller, om

brottet är grovt, till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

 I ringa fall döms ej till ansvar enligt

första stycket.

 Är gärningen belagd med straff i

brottsbalken, inträder ansvar enligt första

stycket endast om en tillämpning av detta

leder till strängare straff.

 12 §

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Ansvar enligt 2-9 § inträder ej för den som Ansvar enligt 2-6 §§ inträder

ej för

frivilligt vidtager åtgärd som leder till den som frivilligt vidtager åtgärd

som

att skatten eller avgiften kan påföras leder till att skatten kan påföras

eller

eller tillgodoräknas med rätt belopp. tillgodoräknas med rätt belopp. Vad

som har

 sagts nu tillämpas på motsvarande

sätt i

 fråga om återbetalning av skatt.

 Ansvar enligt 10 § inträder

inte för

 den som frivilligt uppfyller

skyldighet

 som där avses.

 14 §10

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Utan hinder av 35 kap. 1 § brottsbalken Utan hinder av 35 kap. 1 §

får påföljd för brott enligt 3, 7, 8 eller 9 §brottsbalken får påföljd för brott

enligt 3

ådömas, om den misstänkte häktats eller och 5 §§ ådömas, om den misstänkte

häktats

erhållit del av åtal för brottet inom fem åreller erhållit del av åtal för

brottet inom

från brottet. fem år från brottet. Har vid brott

som

 avses i 10 § den misstänkte blivit

föremål för

 skatte- eller taxeringsrevision inom

fem

 år från brottet, skall de i 35 kap. 1

§

 brottsbalken angivna tiderna räknas

från

 den dag då denna tog sin början.

 Påföljd får ådömas för brott enligt denna lag utan hinder av att den

misstänkte inte erhållit del av åtal för brottet inom den tid som anges i 35

kap. 1 § brottsbalken eller första stycket denna paragraf, om den misstänkte

inom samma tid har delgetts underrättelse om att han är skäligen misstänkt för

brottet. Underrättelsen skall ha skett under en förundersökning som sedermera

lett till allmänt åtal mot den misstänkte för brottet. Den skall ha utfärdats av

åklagaren och ange de omständigheter som utgör grund för misstanken.

Delgivningen skall ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i

brottmål. Avvisas eller avskrivs mål mot någon om brott som han delgetts

misstanke om enligt detta stycke skall i fråga om möjligheten att ådöma påföljd

så anses som om delgivning av underrättelsen inte skett.

 14 c §11

 Tingsrättens handläggning av mål enligt 14 a § är skriftlig. I handläggningen

får ingå muntlig förhandling när det kan antas vara till fördel för utredningen.

Den misstänkte och hans försvarare skall beredas tillfälle att yttra sig över

åklagarens ansökan om så kan ske.

--------------------------------------------------------------------------------

----

 Beslut varigenom en domstol lämnat en Beslut varigenom en domstol

lämnat

ansökan enligt 14 a § utan bifall får inte en ansökan enligt 14 a § utan bifall

får

överklagas. Beslut av tingsrätt att medge inte överklagas. Beslut av tingsrätt

att

förlängning enligt 14 a § får överklagas genommedge förlängning enligt 14 a §

får

besvär. Besvärsinlagan skall ha kommit in överklagas. Överklagandet skall ha

kommit

inom två veckor från den dag då den in inom två veckor från den dag då

den

misstänkte, på sätt som gäller för delgivningmisstänkte, på sätt som gäller för

delgivning

av stämning i brottmål, delgavs beslutet. av stämning i brottmål, delgavs

beslutet.

 I övrigt skall vad som är föreskrivet i rättegångsbalken rörande brottmål

gälla i tillämpliga delar.

_______________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

2. I fråga om gärning som begåtts före ikraftträdandet tillämpas 1 § i sin äldre

lydelse.

 174

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgivits av Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Polismyndigheten i Stockholms polisdistrikt, Polismyndigheten i Linköpings

polisdistrikt, Riksförsäkringsverket, Generaltullstyrelsen, Riksrevisionsverket,

Riksskatteverket, Statens Jordbruksverk, Svea hovrätt, Kammarrätten i Stockholm,

Uppsala tingsrätt, Malmö tingsrätt, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län,

Länsrätten i Gävleborgs län, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet,

Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR, Företagarnas Riksorganisation,

Företagens uppgiftslämnardelegation FUD, Lantbrukarnas Riksförbund LRF,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Sven-

ska Revisorssamfundet SRS, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), Sveriges Industriförbund och Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO).

 Riksåklagaren har bifogat yttranden som han har hämtat in från Stats-

åklagarmyndigheten för speciella mål, Åklagarmyndigheten i Stockholm respektive

Göteborg samt Regionåklagarmyndigheten i Stockholm, Västerås respektive

Härnösand.

 Riksskatteverket har bifogat yttranden som verket har hämtat in från

skattemyndigheterna i Stockholms, Östergötlands, Jönköpings, Malmöhus, Göteborgs

och Bohus och Kopparbergs län samt från kronofogdemyndigheterna i Stockholms,

Göteborgs och Bohus och Södermanlands län.

 Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) och Sveriges Industriförbund har ingivit

ett gemensamt yttrande. I yttrandet har vidare hänvisats till en promemoria av

Industriförbundets expert i Skattebetalningsutredningen (Fi 1993:07).

 Lantbrukarnas Riksförbund LRF har i sitt yttrande hänvisat till yttrandet från

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) och Sveriges Industriförbund.

 202

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1669) om

ändring i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs att 1 § skattebrottslagen (1971:69) i paragrafens lydelse

enligt lagen (1995:1669) om ändring i nämnda lag samt ikraftträdandebestämmelsen

till lagen (1995:1669) om ändring i skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

-------------------------------------------------------

 Denna lag gäller i fråga om

skatt eller avgift enligt

 1. lagen (1908:128) om

bevillningsavgifter för

särskilda förmåner och

rättigheter, lagen

(1927:321) om skatt vid

utskiftning av aktiebolags

tillgångar,

kommunalskattelagen

(1928:370), lagen

(1933:395) om

ersättningsskatt, lagen

(1941:416) om arvsskatt och

gåvoskatt, lagen (1946:324)

om skogsvårdsavgift, lagen

(1947:576) om statlig

inkomstskatt, lagen

(1947:577) om statlig

förmögenhetsskatt, lagen

(1958:295) om sjömansskatt,

lagen (1983:219) om

tillfällig vinstskatt, lagen

(1983:1086) om

vinstdelningsskatt, lagen

(1984:1052) om statlig

fastighetsskatt, lagen

(1986:1225) om tillfällig

förmögenhetsskatt för

livförsäkringsbolag,

understödsföreningar och

pensionsstiftelser, lagen

(1989:346) om särskild

vinstskatt, lagen

(1989:471) om

investeringsskatt för vissa

byggnadsarbeten, lagen

(1990:661) om

avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen

(1991:586) om särskild

inkomstskatt för utomlands

bosatta, lagen (1991:591)

om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister

m. fl., lagen (1991:687)

-------------------------------------------------------

 Denna lag gäller i fråga omom särskild löneskatt på

skatt och, när så särskilt pensions- kostnader, lagen

föreskrivs, annan avgift (1993:1537) om

till det allmänna som inte expansionsmedel,

betecknas som skatt. 2. lagen (1928:376) om

 skatt på lotterivinster,

 lagen (1941:251) om

 särskild varuskatt, lagen

 (1957:262) om allmän

 energiskatt, lagen

 (1961:372) om bensinskatt,

 lagen (1961:394) om

 tobaksskatt,

 stämpelskattelagen

 (1964:308), lagen

 (1972:266) om skatt på an-

 nonser och reklam, lagen

 (1972:820) om skatt på

 spel, lagen (1973:37) om

 avgift på vissa dryckes-

 förpackningar,

 vägtrafikskattelagen

 (1973:601), lagen

 (1973:1216) om särskild

 skatt för oljeprodukter och

 kol, bilskrotningslagen

 (1975:343), lagen

 (1976:338) om

 vägtrafikskatt på vissa

 fordon, som icke är

 registrerade i riket,

 lagen (1977:306) om

 dryckesskatt, lagen

 (1978:69) om

 försäljningsskatt på

 motorfordon, lagen

 (1978:144) om skatt på

 vissa resor, lagen

 (1982:691) om skatt på

 vissa kassettband, lagen

 (1982:1200) om skatt på

 videobandspelare, lagen

 (1982:1201) om skatt på

 viss elektrisk kraft,

 lagen (1983:1053) om skatt

 på omsättning av vissa

 värdepapper, lagen

 (1983:1104) om särskild

 skatt för elektrisk kraft

 från kärnkraftverk, lagen

 (1984:351) om

 totalisatorskatt, lagen

 (1984:355) om skatt på

 vissa dryckesförpackningar,

 lagen (1984:404) om stäm-

 pelskatt vid

 inskrivningsmyndigheter,

 lagen (1984:405) om

 stämpelskatt på aktier,

 lagen (1984:409) om skatt

 på gödselmedel, lagen

 (1984:410) om skatt på

 bekämpningsmedel, lagen

 (1984:852) om lagerskatt på

 viss bensin,

 fordonsskattelagen

 (1988:327), lagen

 (1988:328) om fordonsskatt

 på utländska fordon, lagen

 (1988:1567) om miljöskatt på

 inrikes flygtrafik, lagen

 (1990:582) om

 koldioxidskatt, lagen

 (1990:587) om svavelskatt,

 lagen (1990:613) om

 miljöavgift på utsläpp av

 kväveoxider vid energi-

 produktion, lagen

 (1990:662) om skatt på

 vissa premiebetalningar,

 lagen (1990:1087) om

 lagerskatt på vissa

 oljeprodukter, lagen

 (1990:1427) om särskild

 premieskatt för

 grupplivförsäkring, m.m.,

 lagen (1991:1482) om

 lotteriskatt, lagen

 (1991:1483) om skatt på

 vinstsparande m.m., lagen

 (1992:1479) om lagerskatt

 på viss bensin, lagen

 (1992:1438) om

 dieseloljeskatt och

 användning av vissa olje-

 produkter, lagen

 (1992:1439) om lagerskatt

 på dieselolja,

 mervärdesskattelagen

 (1994:200), lagen

 (1994:1704) om lageravgift

 på vissa

 jordbruksprodukter, lagen

 (1994:1563) om

 tobaksskatt, lagen

 (1994:1564) om

 alkoholskatt, lagen

 (1994:1776) om skatt på

 energi, lagen (1995:1667)

 om skatt på naturgrus,

-------------------------------------------------------

 3. lagen (1981:691) om

 socialavgifter och lagen

 (1994:1744) om allmänna

 egenavgifter.

-------------------------------------------------------

 Lagen gäller även

 preliminär skatt,

 kvarstående skatt och till-

 kommande skatt som avses i

 uppbördslagen (1953:272).

-------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas inte om skatten eller avgiften fastställs eller uppbärs i den

ordning som gäller för tull och inte heller beträffande dröjsmålsavgift,

skattetillägg eller liknande avgift.

-------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas inte i

fråga om

 1. gärningar som är

belagda med straff i

lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling,

 2. skatte- eller

avgiftstillägg, ränta,

dröjsmålsavgift,

förseningsavgift eller

liknande avgift.

-------------------------------------------------------

____________ ____________

 Denna lag träder i Denna lag träder i

kraft den 1 juli 1996. kraft den 1 juli 1996.

 Den äldre lydelsen av 1 §

 gäller dock fortfarande i

 fråga om gärningar som

 begåtts före

 ikraftträdandet.

 203

2 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skattebrottslagen (1971:69)

 dels att 6, 9 och 11 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 2-5, 7, 8, 10, 12-14 och 14 c §§ skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §12

-------------------------------------------------------

 Den som till ledning för

myndighets beslut i fråga om

skatt eller avgift

uppsåtligen avger handling

med oriktig uppgift och

därigenom föranleder att

skatt eller avgift inte

påförs eller påförs med för lågt

belopp eller tillgodoräknas

med för högt belopp döms för

s k a t-

t e b e d r ä g e r i till

fängelse i högst två år.

 Detsamma gäller den som

med avsikt att skatt eller

avgift inte skall påföras

eller skall påföras med för

lågt belopp underlåter att

avge deklaration eller

därmed jämförlig handling och

därigenom föranleder att han

eller den han företräder inte

påförs skatt eller avgift

eller påförs skatt eller

avgift med för lågt belopp.

 För skattebedrägeri skall

också den dömas som med

avsikt att skatt inte skall

påföras eller skall påföras med

för lågt belopp överenskommer

med sin arbetsgivare eller

annan som är skyldig att

utan föreläggande lämna

kontrolluppgift enligt 3

kap. lagen (1990:325) om

självdeklaration och

kontrolluppgifter, att

denne skall underlåta att

fullgöra sin

uppgiftsskyldighet, och som

därigenom föranleder att

skatt på grundval av

förenklad självdeklaration

inte påförs eller påförs honom

med för lågt belopp.

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen på

annat sätt än muntligen lämnar

oriktig uppgift till

myndighet eller underlåter

att till myndighet lämna

deklaration,

kontrolluppgift eller annan

föreskriven handling och

därigenom ger upphov till

fara för att skatt skall

undandras det allmänna eller

felaktigt tillgodoräknas

eller återbetalas till honom

själv eller annan döms för s k

a t t e b r o t t till

böter eller fängelse i högst

två år.

 3 §

-------------------------------------------------------

 Om brott som avses i 2 § är Om brott som avses i 2 §

att anse som ringa, dömes förär att anse som ringa, döms

s k a t- t e f ö r s e e l s för s k a t- t e f ö r s e

e till böter. e l s e till böter.

 4 §

-------------------------------------------------------

 Om brott som avses i 2 § är Om brott som avses i 2 §

att anse som grovt, dömes förär att anse som grovt, döms

g r o v t s k a t t e b e för g r o v t s k a t t e

d r ä g e- r i till fängelse,b r o t t till fängelse,

lägst sex månader och högst lägst sex månader och högst

sex år. sex år.

 Vid bedömande huruvida Vid bedömande om brottet

brottet är grovt skall är grovt skall särskilt

särskilt beaktas, om det rörtbeaktas, om det rört mycket

mycket betydande belopp betydande belopp, om

eller eljest varit av gärningsmannen använt falska

synnerligen farlig art. eller osanna handlingar

 eller vilseledande

 bokföring eller om

 förfarandet ingått som ett

 led i en brottslighet som

 utövats systematiskt eller

 i större omfattning eller i

 annat fall varit av

 synnerligen farlig art.

 5 §

-------------------------------------------------------

 Den som till ledning för Den som av grov

myndighets beslut i fråga om oaktsamhet på annat sätt än

skatt eller avgift av grov muntligen lämnar oriktig

oaktsamhet avger handling uppgift till myndighet och

med oriktig uppgift och därigenom ger upphov till

därigenom föranleder fara förfara för att skatt

att skatt eller avgift undandras det allmänna,

påföres med för lågt belopp eller felaktigt

eller tillgodoräknas med för tillgodoräknas eller

högt belopp dömes, om återbetalas till honom själv

gärningen rör betydande eller annan döms för v å r d

belopp, för v å r d s l ö s s l ö s

s k a t t e- u p p g i f t s k a t t e u p p g i f t

till böter eller fängelse i till böter eller fängelse i

högst två år. högst två år.

 Om gärningen med hänsyn

 till skattebeloppet och

 övriga omständigheter är av

 mindre allvarlig art,

 skall inte dömas till

 ansvar enligt första

 stycket.

 7 §

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen Den som på annat sätt än

underlåter att till muntligen i annat fall än

uppbördsmyndighet avge som avses i 2 § uppsåtligen

föreskriven handling lämnar sådan oriktig uppgift

avseende redovisning av till myndighet som rör

skatt eller avgift, som förhållande som har

innehållits för annan, eller betydelse för skyldigheten

avger sådan handling med för honom eller annan att

oriktig uppgift och betala skatt, döms för

därigenom föranleder fara förs k a t t e r e d o v i s n i n g s-

att innehållen skatt eller b r o t t till böter eller

avgift med orätt belopp fängelse i högst sex månader.

påföres den uppgiftsskyldige

eller tillgodoräknas annan

dömes för o r e d l i g

u p p b ö r d s r e d o v i s- Detsamma gäller den som

n i n g till fängelse i uppsåtligen på annat sätt än

högst ett år. muntligen lämnar oriktig

 uppgift till någon som är

 skyldig att för honom

 innehålla skatt eller lämna

 kontrolluppgift eller

 motsvarande underrättelse,

 om uppgiften rör förhållande

 som har betydelse för

 skyldighetens fullgörande

 eller för skyldigheten för

 honom eller annan att

 betala skatt.

 För

 skatteredovisningsbrott

 skall även den dömas, som

 uppsåtligen underlåter att,

 till den som avses i första

 eller andra stycket, lämna

 där föreskriven uppgift, om

 uppgiften rör sådant

 förhållande som där

 anges.Detta gäller dock

 endast under förutsättning

 att uppgiften skall lämnas

 utan föreläggande eller

 anmaning och inte avser

 egen självdeklaration.

 Den som uppsåtligen

 underlåter att fullgöra

 föreskriven skyldighet att

 innehålla skatt eller

 inbetala skatt som

 innehållits för annan, döms

 också för

 skatteredovisningsbrott.

 I ringa fall skall inte

 dömas till ansvar enligt

 första-fjärde styckena.

 8 §

-------------------------------------------------------

 Om brott som avses i 7 § är Den som av grov

att anse som ringa dömes för oaktsamhet begår gärning som

b r i s- t a n d e u p p b öavses i 7 § andra-fjärde

r d s r e d o- stycket döms för

v i s n i n g till böter v å r d s l ö s s k a t t e

eller fängelse i högst sex r e d o- v i s n i n g

månader. till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

 I ringa fall skall inte

 dömas till ansvar enligt

 första stycket.

 10 §13

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen eller Den som uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet av grov oaktsamhet

åsidosätter åsidosätter

bokföringsskyldighet eller bokföringsskyldighet eller

sådan skyldighet att föra ochsådan skyldighet att föra

bevara räkenskaper, som och bevara räkenskaper, som

föreskrivs för vissa föreskrivs för vissa

uppgiftsskyldiga, och uppgiftsskyldiga och

därigenom allvarligt försvårardärigenom ger upphov till

myndighets fara för att myndighets

kontrollverksamhet vid kontrollverksamhet vid

beräkning eller uppbörd av beräkning eller uppbörd av

skatt eller avgift döms för f öskatt eller avgift

r s v å r a n d e a v s k allvarligt försvåras, döms för

a t t e k o n t r o l l f ö r s v å r a n d e a v

till böter eller fängelse i s k a t t e k o n t r o l

högst två år eller, om brottetl till böter eller fängelse

är grovt, till fängelse i i högst två år eller, om

lägst sex månader och högst brottet är grovt, till

fyra år. fängelse i lägst sex månader

 och högst fyra år.

 I ringa fall döms ej till ansvar enligt första stycket.

-------------------------------------------------------

 Ansvar enligt första

stycket inträder ej, om

ansvar för gärningen kan ådömas

enligt brottsbalken.

 12 §

-------------------------------------------------------

 Ansvar enligt 2-9 § Den som frivilligt

inträder ej för den som vidtar åtgärd som leder till

frivilligt vidtager åtgärd att skatten kan påföras

som leder till att skatten eller tillgodoräknas med

eller avgiften kan påföras rätt belopp, döms inte till

eller tillgodoräknas med rättansvar enligt 2-5, 7 eller

belopp. 8 §. Vad som nu har sagts

 tillämpas på motsvarande sätt

 i fråga om återbetalning av

 skatt.

 Ansvar enligt 10 §

 inträder inte för den som

 frivilligt uppfyller skyl-

 dighet som där avses.

 13 §

-------------------------------------------------------

 Åtal för brott enligt 3 Åtal för brott enligt 3 §

eller 8 § får väckas endast omfår väckas endast om det är

det är påkallat av särskilda påkallat av särskilda skäl.

skäl.

 14 §14

-------------------------------------------------------

 Utan hinder av 35 kap. 1 § Utan hinder av 35 kap. 1 §

brottsbalken får påföljd för brottsbalken får påföljd för

brott enligt 3, 7, 8 eller brott enligt 3, 7 eller 8 §

9 § ådömas, om den misstänkteådömas, om den misstänkte

häktats eller erhållit del avhäktats eller erhållit del

åtal för brottet inom fem år av åtal för brottet inom fem

från brottet. år från brottet. Har vid

 brott som avses i 10 § den

 misstänkte blivit föremål för

 skatte- eller

 taxeringsrevision inom fem

 år från brottet, skall de i

 35 kap. 1 § brottsbalken

 angivna tiderna räknas från

 den dag då revisionen

 beslutades.

 Påföljd får ådömas för brott enligt denna lag utan hinder av att den

misstänkte inte erhållit del av åtal för brottet inom den tid som anges i 35

kap. 1 § brottsbalken eller första stycket denna paragraf, om den misstänkte

inom samma tid har delgetts underrättelse om att han är skäligen misstänkt för

brottet. Underrättelsen skall ha skett under en förundersökning som sedermera

lett till allmänt åtal mot den misstänkte för brottet. Den skall ha utfärdats av

åklagaren och ange de omständigheter som utgör grund för misstanken.

Delgivningen skall ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i

brottmål. Avvisas eller avskrivs mål mot någon om brott som han delgetts

misstanke om enligt detta stycke skall i fråga om möjligheten att ådöma påföljd

så anses som om delgivning av underrättelsen inte skett.

 14 c §15

 Tingsrättens handläggning av mål enligt 14 a § är skriftlig. I handläggningen

får ingå muntlig förhandling när det kan antas vara till fördel för utredningen.

Den misstänkte och hans försvarare skall beredas tillfälle att yttra sig över

åklagarens ansökan om så kan ske.

-------------------------------------------------------

 Beslut varigenom en

domstol lämnat en ansökan

enligt 14 a § utan bifall får

inte överklagas. Beslut av

tingsrätt att medge

förlängning enligt 14 a § får

överklagas genom besvär.

Besvärsinlagan skall ha

kommit in inom två veckor

från den dag då den

misstänkte, på sätt som gäller

för delgivning av stämning i

brottmål, delgavs beslutet.

-------------------------------------------------------

 Beslut varigenom en

domstol lämnat en ansökan

enligt 14 a § utan bifall får

inte överklagas. Beslut av

tingsrätt att medge

förlängning enligt 14 a § får

överklagas. Överklagandet

skall ha kommit in inom två

veckor från den dag då den

misstänkte, på sätt som gäller

för delgivning av stämning i

brottmål, delgavs beslutet.

 I övrigt skall vad som är föreskrivet i rättegångsbalken rörande brottmål

gälla i tillämpliga delar.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre bestämmelser tillämpas dock

fortfarande i fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

 204

3 Förslag till lag om ändring i brottsbalken (1962:700)

 Härigenom föreskrivs att 35 kap. 4 § brottsbalken (1962:700) skall ha följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 35 kap.

 4 §16

 De i 1 § bestämda tiderna skall räknas från den dag brottet begicks.

Förutsätts för ådömande av påföljd att viss verkan av handlingen inträtt, skall

tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde.

 Har brott som avses i 6 kap. 1-4 och 6 §§ eller försök till sådana brott

begåtts mot barn under femton år skall de i 1 § bestämda tiderna räknas från den

dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt femton år.

-------------------------------------------------------

 Om vid bokföringsbrott, Om vid bokföringsbrott,

som ej är ringa, den som ej är ringa, den

bokföringsskyldige inom fem bokföringsskyldige inom fem

år från brottet har försatts iår från brottet har försatts

konkurs, fått eller erbjudit i konkurs, fått eller

ackord eller inställt sina erbjudit ackord eller

betalningar, skall tiden inställt sina betalningar,

räknas från den dag då detta skall tiden räknas från den

skedde. dag då detta skedde. Om den

 bokföringsskyldige inom fem

 år från brottet blivit föremål

 för skatte- eller

 taxeringsrevision, skall

 tiden räknas från den dag då

 revisionen beslutades.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre bestämmelser tillämpas dock

fortfarande i fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

 205

4 Förslag till lag om ändring i uppbördslagen (1953:272)

 Härigenom föreskrivs i fråga om uppbördslagen (1953:272)1

 dels att 79-81 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 79 § skall utgå,

 dels att 77 a och 77 b §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 77 c §,

 dels att det närmast före 83 § skall införas en ny rubrik som skall lyda

"Vite."

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 77 a §2

 Har någon, i egenskap av företrädare för arbetsgivare som är juridisk person,

verkställt skatteavdrag men uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att

betala det innehållna beloppet i tid och ordning som i 77 § sägs, är han till-

sammans med arbetsgivaren betalningsskyldig för skattebeloppet och den

dröjsmålsavgift som belöper på detta. Betalningsskyldigheten får jämkas eller

efterges om det föreligger särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga betal- Talan om att ålägga betal-

ningsskyldighet enligt för- ningsskyldighet enligt för-

sta stycket skall föras vid sta stycket skall föras vid

allmän domstol. Talan får allmän domstol. Talan får

inte väckas sedan arbets- inte väckas sedan arbets-

givarens betalnings- givarens betalnings-

skyldighet för skattebe- skyldighet för skattebe-

loppet har bortfallit loppet har bortfallit

enligt lagen (1982:188) om enligt lagen (1982:188) om

preskription av preskription av

skattefordringar m.m. Hos skattefordringar m.m.

den som har blivit ålagd

betalningsskyldighet får

indrivning ske i samma

ordning som gäller för rest-

förd skatt.

 Den som har fullgjort betalningsskyldighet för skattebelopp eller

dröjsmålsavgift enligt första stycket får söka beloppet åter av arbetsgivaren.

Därvid tillämpas bestämmelserna i 76 §.

 Bestämmelsen i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt tredje stycket.

 77 b §3

-------------------------------------------------------

 Har gift skattskyldig Har gift skattskyldig

icke i föreskriven tid och icke i föreskriven tid och

ordning inbetalat skatt som ordning inbetalat skatt

påförts på grund av sådan som påförts på grund av sådan

inkomst som avses i tredje inkomst som avses i tredje

stycket av anvisningarna stycket av anvisningarna

till 52 § kommunalskattela- till 52 § kommunalskattela-

gen (1928:370), är maken gen (1928:370), är maken

jämte den skattskyldige jämte den skattskyldige

betalningsskyldig för betalningsskyldig för

skattebeloppet. Beloppet får skattebeloppet.

uttagas hos maken i den

ordning som gäller för

indrivning av skatt som

påförts honom.

 Makes ansvarighet enligt första stycket avser det belopp som utgör skillnaden

mellan den skattskyldige debiterad skatt på grund av inkomst och den skatt på

grund av inkomst som skulle ha påförts den skattskyldige om denne icke haft att

erlägga skatt för inkomst som avses i första stycket. Skatt, som har erlagts på

annat sätt än genom indrivning hos den skattskyldiges make, anses i första hand

avse annat än inkomst enligt första stycket. I fråga om betalning av skatt

enligt detta stycke äger bestämmelserna i 29 § första stycket motsvarande

tillämpning.

 Beslut om makes betalningsskyldighet enligt första och andra styckena skall

fattas av skattemyndigheten.

-------------------------------------------------------

 77 c §

 Hos den som har blivit

 ålagd betalningsskyldighet

 enligt 77 a eller 77 b § får

 indrivning ske i samma

 ordning som gäller för

 skatt. Detsamma gäller i

 fall då en bolagsman enligt

 2 kap. 20 § lagen

 (1980:1102) om handels-

 bolag och enkla bolag

 skall svara för ett

 handelsbolags skuld enligt

 denna lag.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1991:97.

Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:771

79 a § 1992:680

80 § 1992:680.

2Senaste lydelse 1992:624.

3Senaste lydelse 1992:624.

 206

5 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

 Härigenom föreskrivs i fråga om mervärdesskattelagen (1994:200)

 dels att 19 kap. 10 § skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 19 kap. 10 § skall utgå,

 dels att 16 kap. 17 § och 19 kap. 12 § skall ha följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före 20 kap. 9 § skall lyda Överklagande av allmän

förvaltningsdomstols beslut .

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 kap.

 17 §

 Om någon i egenskap av företrädare för en skattskyldig som är juridisk person

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att betala in skatt inom den tid

som anges i 1 och 5 §§, är han tillsammans med den skattskyldige betalnings-

skyldig för skatten. Om företrädaren uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnat

uppgifter som föranlett att den skattskyldige tillgodoförts överskjutande

ingående skatt enligt 8 § med för stort belopp, är han tillsammans med den

skattskyldige skyldig att betala tillbaka beloppet.

 Betalningsskyldighet som följer av första stycket får jämkas eller efterges om

det finns särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga betal- Talan om att ålägga betal-

ningsskyldighet skall föras ningsskyldighet skall föras

vid allmän domstol. Talan fårvid allmän domstol. Talan

inte väckas sedan den får inte väckas sedan den

skattskyldiges betalnings- skattskyldiges betalnings-

skyldighet för skatten har skyldighet för skatten har

fallit bort enligt lagen fallit bort enligt lagen

(1982:188) om preskription (1982:188) om preskription

av skattefordringar m.m. av skattefordringar m.m.

Hos den som har blivit ålagd

betalningsskyldighet får

indrivning göras i samma

ordning som gäller för skatt.

 Den som fullgjort betalningsskyldigheten för skatten enligt första stycket får

söka beloppet åter av den skattskyldige.

 Bestämmelsen i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller vid regressfordran

enligt fjärde stycket.

-------------------------------------------------------

 18 §

 Hos den som är

 betalningsskyldig enligt

 17 § får indrivning ske i

 samma ordning som gäller för

 skatt. Detsamma gäller i

 fall en bolagsman enligt 2

 kap. 20 § lagen (1980:1102)

 om handelsbolag och enkla

 bolag skall svara för ett

 handelsbolags skuld av-

 seende skatt enligt denna

 lag.

 19 kap.

 12 §1

 En ansökan om återbetalning enligt 10 kap. 9-13 §§ skall göras i den form som

föreskrivs i denna lag för deklaration av ingående skatt i en verksamhet som

medför skattskyldighet. För den som ansöker om sådan återbetalning gäller vad

som föreskrivs i 12-18 och 20-22 kap. i fråga om den som är skattskyldig, om

inget annat följer av 13 §.

-------------------------------------------------------

 Skattebrottslagen

(1971:69) gäller i fråga om

sådan ingående skatt som

avses i 10 kap. 9-13 §§.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1994:498.

 207

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter1

 dels att 4 kap. 7-10 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 4 kap. 7 § skall utgå.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse av

4 kap. 7 § 1992:1310

4 kap. 8 § 1991:1903

4 kap. 9 § 1991:1904.

 208

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:295) om

sjömansskatt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1958:295) om sjömansskatt1

 dels att 27- 28 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 17 § 1 mom., 26 § och rubriken närmast före 26 § skall ha följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 17 § 1 mom.2

 Underlåter redare, som är skyldig verkställa avdrag för sjömansskatt, utan

skälig anledning att vederbörligen fullgöra denna skyldighet, är han jämte

sjömannen ansvarig för skatt, vilken skatteavdraget skolat avse, till belopp som

svarar mot vad han underlåtit att avdraga.

 Har redare verkställt avdrag för sjömansskatt är sjömannen fri från

betalningsansvar för motsvarande skattebelopp.

-------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 77 a § Bestämmelserna i 77 a §

uppbördslagen äger motsva- och 77 c § uppbördslagen

rande tillämpning i fråga om (1953:272) skall tillämpas

sjömansskatt. även i fråga om sjömans-

 skatt.

 Underlåter redare utan skälig anledning att fullgöra vad honom enligt 16 § 1

mom. åligger, och har till följd härav skatteavdrag verkställts med lägre belopp

än som eljest bort ske, är han jämte sjömannen ansvarig för skatt, vilken

skatteavdraget skolat avse, till belopp som svarar mot vad han till följd av

underlåtenheten icke avdragit.

-------------------------------------------------------

Straffbestämmelser Straff och vite

 26 §3

-------------------------------------------------------

 Redare som i uppgift Vad som i

enligt 16 § uppsåtligen ellerskattebrottslagen

av grov oaktsamhet lämnar (1971:69) föreskrivs om

oriktigt meddelande, som skatt gäller även i fråga om

kan medföra för låg beskatt- avgift som avses i denna

ning av sjöman, dömes till lag.

böter.

 Sjöman som uppsåtligen Avgift enligt denna lag

eller av grov oaktsamhet omfattas även av lagen

till myndighet eller redare (1971:1072) om förmånsbe-

lämnar oriktig uppgift om rättigade skattefordringar

förhållande, som har m.m.

betydelse för hans

skyldighet att erlägga

sjömansskatt, eller under-

låter att lämna föreskriven

uppgift av sådant slag, dömes

till böter.

 I ringa fall dömes ej till

ansvar enligt första eller

andra stycket.

 Ansvar enligt första eller

andra stycket inträder ej,

om gärningen är belagd med

straff i skattebrottslagen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1970:933.

 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:777

27 § 1971:78

28 § 1985:108.

2Senaste lydelse 1971:814.

3Senaste lydelse 1971:78.

 209

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1941:416) om

arvsskatt och gåvoskatt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt1

 dels att 66 § skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 65 § skall utgå,

 dels att närmast före 67 § skall införas en ny rubrik Vite m.m. ,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 74 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 74 §

 Skatt enligt denna lag

 omfattas inte av förmånsrätt

 enligt lagen (1971:1072)

 om förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:857

66 § 1971:77.

 210

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

 Härigenom föreskrivs att 20 kap. 2 § lagen (1962:381) om allmän försäkring1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 kap.

 2 §2

 Vid tillämpningen av bestämmelserna i 11 kap. 6 a § om försäkrad, som vårdar

barn, skall med barn som där sägs likställas fosterbarn.

 Med förälder skall vid tillämpningen av bestämmelserna i 9 kap. 4 § och 11

kap. 6 a § likställas den, med vilken förälder är eller varit gift eller har

eller har haft barn, om de stadigvarande sammanbor.

 Med förälder skall vid tillämpningen av bestämmelserna i 9 kap. 4 § likställas

den som med socialnämndens tillstånd har tagit emot ett utländskt barn för vård

och fostran i syfte att adoptera det.

 Har någon med socialnämndens medgivande tagit emot ett utländskt barn i sitt

hem här i landet för vård och fostran i adoptionssyfte, skall vid tillämpning av

bestämmelserna i 8 och 14 kap. om rätt till barnpension barnet anses som barn

till denne. I sådana fall anses barnet bosatt i Sverige, om den blivande

adoptivföräldern var bosatt här i landet vid den tidpunkt då han avled.

 Vid tillämpning av denna lags bestämmelser om sjukpenninggrundande inkomst och

pensionsgrundande inkomst gäller vad som i 22 c § lagen (1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare sägs om iakttagande av förhandsbesked.

-------------------------------------------------------

 Vid tillämpning av bestäm-

melserna i 3 kap. 2 a §

tredje stycket skall den

som lämnat uppgift om in-

nehav av en F-skattesedel i

en anbudshandling, en

faktura eller någon därmed

jämförlig handling, som även

innehåller uppgifter om

utbetalarens och betal-

ningsmottagarens namn och

adress eller andra för

identifiering godtagbara

uppgifter samt uppgift om

betalningsmottagarens

personnummer eller

organisationsnummer anses

ha en sådan skattsedel.

Uppgiften om innehav av en

F-skattesedel gäller även som

sådant skriftligt åberopande

av F-skattesedeln som avses

i 3 kap. 2 a § fjärde

stycket. Det som nu sagts

gäller dock inte om den som

betalar ut ersättningen

känner till att uppgiften om

innehav av en F-skattesedel

är oriktig. Bestämmelser om

påföljd för den som lämnar

oriktig uppgift om innehav

av F-skattesedel finns i 79

a § uppbördslagen (1953:272).

-------------------------------------------------------

 Vid tillämpning av bestäm-

melserna i 3 kap. 2 a §

tredje stycket skall den

som lämnat uppgift om

innehav av en F-skattesedel

i en anbudshandling, en

faktura eller någon därmed

jämförlig handling, som även

innehåller uppgifter om

utbetalarens och betal-

ningsmottagarens namn och

adress eller andra för

identifiering godtagbara

uppgifter samt uppgift om

betalningsmottagarens

personnummer eller

organisationsnummer anses

ha en sådan skattsedel.

Uppgiften om innehav av en

F-skattesedel gäller även som

sådant skriftligt åberopande

av F-skattesedeln som avses

i 3 kap. 2 a § fjärde

stycket. Det som nu sagts

gäller dock inte om den som

betalar ut ersättningen

känner till att uppgiften om

innehav av en F-skattesedel

är oriktig. Bestämmelser om

påföljd för den som lämnar

oriktig uppgift finns i

skattebrottslagen

(1971:69).

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1982:120.

2Senaste lydelse 1992:682.

 211

10 Förslag till lag om ändring i kupongskattelagen

(1970:624)

 Härigenom föreskrivs i fråga om kupongskattelagen (1970:624)1

 dels att 31 och 32 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 31 § skall utgå,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 25 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 25 §

 Vid tillämpning av

 skattebrottslagen

 (1971:69) likställs Värde-

 papperscentralen VPC AB

 med myndighet i fråga om

 uppgift enligt 7 § andra

 stycket.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1974:996

31 § 1985:111

32 § 1971:98.

 212

11 Förslag till lag om ändring i bilskrotningslagen

(1975:343)

 Härigenom föreskrivs att det i bilskrotningslagen (1975:343) skall införas en

ny paragraf, 12 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 12 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga om

 avgift som avses i denna

 lag.

 Avgift enligt denna lag

 omfattas även av lagen

 (1971:1072) om förmånsbe-

 rättigade skattefordringar

 m.m. och lagen (1978:880)

 om betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 213

12 Förslag till lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152)

 Härigenom föreskrivs i fråga om fastighetstaxeringslagen1 (1979:1152)

 dels att 18 kap. 41 § skall upphöra att gälla,

 dels att 18 kap. 23 § och 26 kap. 3 § skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 23 §2

 Fastighetsdeklaration eller annan uppgift skall efter föreläggande lämnas till

den som utfärdat föreläggandet, inom viss efter omständigheterna lämpad tid,

minst fem dagar efter mottagandet. Föreläggandet skall innehålla uppgift om

postadress för den som utfärdat föreläggandet.

-------------------------------------------------------

 Uppgift som lämnas till

 konsulent som biträder

 skattemyndigheten vid

 fastighetstaxeringen anses

 vid tillämpningen av

 skattebrottslagen

 (1971:69) lämnad till myn-

 dighet.

 26 kap.

 3 §3

-------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 18 kap. Bestämmelserna i 18 kap.

2-9, 12-14, 16, 22-40 §§ samt2-9, 12-14, 16 och 22-40 §§

41 § första och andra skall, om inte annat är

styckena skall, om inte föreskrivet i detta

annat är föreskrivet i detta kapitel, gälla vid särskild

kapitel, gälla vid särskild fastighetstaxering. I

fastighetstaxering. I föreläggande att lämna

föreläggande att lämna fastighetsdeklaration

fastighetsdeklaration skall skall vidare lämnas uppgift

vidare lämnas uppgift om den om den grund på vilken före-

grund på vilken föreläggandetläggandet sker.

sker.

 Föreläggande får inte förenas med vite i fall som sägs i 2 §. Förnyat

föreläggande att lämna särskild fastighetsdeklaration får däremot förenas med

vite.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse av 18 kap. 41 § 1993:1193.

2Senaste lydelse 1993:1193.

3Senaste lydelse 1993:1193

 214

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1981:691) om socialavgifter skall

införas en ny paragraf, 5 kap. 5 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

-------------------------------------------------------

 5 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga om

 avgift som avses i denna

 lag.

 Avgift enligt denna lag

 omfattas även av lagen

 (1971:1072) om förmånsbe-

 rättigade skattefordringar

 m.m. och lagen (1978:880)

 om betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 215

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter

 dels att 5 kap. 17 § skall ha följande lydelse,

 dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 17 a §, av följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 17§1

 Har någon, i egenskap av företrädare för skattskyldig som är juridisk person,

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att betala in skatt i den tid

och ordning som anges i 2 kap. 6-9 §§ samt 5 kap. 1 och 2 §§, är han tillsammans

med den skattskyldige betalningsskyldig för skatten. Betalningsskyldigheten får

jämkas eller efterges om det föreligger särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga betal- Talan om att ålägga betal-

ningsskyldighet enligt ningsskyldighet enligt

första stycket skall föras första stycket skall föras

vid allmän domstol. Talan fårvid allmän domstol. Talan

inte väckas sedan den får inte väckas sedan den

skattskyldiges skattskyldiges betalnings-

betalningsskyldighet för skyldighet för

skattebeloppet har skattebeloppet har bort-

bortfallit enligt lagen fallit enligt lagen

(1982:188) om preskription (1982:188) om preskription

av skattefordringar m.m. av skattefordringar m.m.

Hos den som har blivit ålagd

betalningsskyldighet får

indrivning ske i samma

ordning som gäller för skatt.

 Den som fullgjort betalningsskyldighet för skattebelopp enligt första stycket

får söka beloppet åter av den skattskyldige.

 Bestämmelsen i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt tredje stycket.

-------------------------------------------------------

 17 a §

 Hos den som har blivit

 ålagd betalningsskyldighet

 enligt 17 § får indrivning

 göras i samma ordning som

 gäller för skatt. Detsamma

 gäller i fall då en

 bolagsman enligt 2 kap. 20 §

 lagen (1980:1102) om

 handelsbolag och enkla

 bolag skall svara för ett

 handelsbolags skuld

 avseende skatt enligt

 denna lag.

 216

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1990:1320.

 217

15 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare1

 dels att 15 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 15 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §2

 Den som i egenskap av företrädare för en arbetsgivare, som är juridisk person,

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har underlåtit att betala

arbetsgivaravgifter i den tid och ordning som följer av 4, 7 och 12 §§ är

tillsammans med arbetsgivaren betalningsskyldig för beloppet samt den ränta och

dröjsmålsavgift som belöper på detta. Betalningsskyldigheten får jämkas eller

efterges om det föreligger särskilda skäl.

-------------------------------------------------------

 Talan om att ålägga betal- Talan om att ålägga betal-

ningsskyldighet skall föras ningsskyldighet skall föras

vid allmän domstol. Talan fårvid allmän domstol. Talan

inte väckas sedan arbets- får inte väckas sedan

givarens betalnings- arbetsgivarens betalnings-

skyldighet för beloppet har skyldighet för beloppet har

fallit bort enligt lagen fallit bort enligt lagen

(1982:188) om preskription (1982:188) om preskription

av skattefordringar m.m. av skattefordringar m.m.

Hos den som har blivit ålagd

betalningsskyldighet får

indrivning ske i den

ordning som enligt 28 a §

gäller för indrivning av

arbetsgivaravgifter.

 Den som har fullgjort sin betalningsskyldighet enligt första stycket får söka

beloppet åter av arbetsgivaren. Därvid skall bestämmelserna i 76 § uppbördslagen

(1953:272) tillämpas.

 Bestämmelserna i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt tredje stycket.

-------------------------------------------------------

 15 a §

 Hos den som har blivit

 ålagd betalningsskyldighet

 enligt 15 § får indrivning

 ske i den ordning som

 enligt 28 a § gäller för

 indrivning av arbets-

 givaravgifter. Detsamma

 gäller i fall då en bolags-

 man enligt 2 kap. 20 §

 lagen (1980:1102) om

 handelsbolag och enkla

 bolag skall svara för ett

 handelsbolags skuld

 avseende

 arbetsgivaravgifter samt

 den ränta och dröjsmålsavgift

 som belöper på dessa.

_______

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Lagen omtryckt 1991:98.

2Senaste lydelse 1993:908.

 218

16 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

 Härigenom föreskrivs att 83 § och rubriken närmast före 83 § i

fordonsskattelagen (1988:327)1 skall upphöra att gälla vid utgången av juni

1996.

1 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1992:1440

83 § 1992:1440.

 219

17 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska

fordon

 Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska

fordon1 skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §2

 Har införselhandling utfärdats och kan den inte företes i fall som avses i 9 §

andra stycket eller i 10 §, skall den som svarar för fordonet dömas till

penningböter.

-------------------------------------------------------

 Den som uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet till

tullmyndighet lämnar en

felaktig uppgift om

förhållande som är av

betydelse för fastställande

av skatt enligt denna lag,

skall dömas till böter eller

fängelse i högst sex månader,

om gärningen inte är belagd

med straff i skat-

tebrottslagen (1971:69).

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1992:1442.

2 Senaste lydelse 1992:1442.

 220

18 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m.m. skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Denna lag gäller ersättning av allmänna medel för en skattskyldigs kostnader

hos domstolar och andra myndigheter i ärenden och mål om skatter, tullar och

avgifter samt taxering av fastighet. Lagen tillämpas även i mål enligt lagen

(1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Den tillämpas

dock inte i ärenden om förhandsbesked.

-------------------------------------------------------

 Med skatter, tullar och Med skatter, tullar och

avgifter avses i denna lag avgifter avses i denna lag

detsamma som i 2 § första detsamma som i lagen om

stycket 1-4 lagen om betal- betalningssäkring för

ningssäkring för skatter, skatter, tullar och

tullar och avgifter. Med avgifter. Med skattskyldig

skattskyldig avses den vars avses den vars skyldighet

skyldighet att betala att betala skatt, tull

skatt, tull eller avgift eller avgift har varit

har varit föremål för prövning,föremål för prövning, liksom

liksom den som är ägare till den som är ägare till

fastighet eller som enligt fastighet eller som enligt

1 kap. 5 § fastighetstaxe- 1 kap. 5 §

ringslagen (1979:1152) fastighetstaxeringslagen

skall anses som ägare. (1979:1152) skall anses

 som ägare.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 221

19 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av

kväveoxider vid energiproduktion

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1990:613) om miljöavgift på utsläpp av

kväveoxider vid energiproduktion skall införas en ny paragraf, 10 §, av följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 10 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga om

 avgift som avses i denna

 lag.

 Avgift enligt denna lag

 omfattas även av lagen

 (1971:1072) om förmånsbe-

 rättigade skattefordringar

 m.m. och lagen (1978:880)

 om betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 222

20 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa

förvärvsinkomster

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa

förvärvsinkomster1 skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §2

 I fråga om särskild löneskatt gäller bestämmelserna i 5 kap. lagen (1981:691)

om socialavgifter samt vad som i nedan angivna författningar är föreskrivet i

fråga om avgifter enligt nämnda lag:

 1. kommunalskattelagen (1928:370),

 2. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

-------------------------------------------------------

 3. skattebrottslagen

(1971:69), 3. lagen (1971:1072) om

 4. lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefor-

förmånsberättigade skattefor-dringar m.m.,

dringar m.m., 4. lagen (1979:611) om

 5. lagen (1979:611) om upphovsmannakonto.

upphovsmannakonto.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1991:668.

2 Senaste lydelse 1994:1924.

 223

21 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m.

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m. skall införas en ny paragraf, 15 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 15 §

 Skatt enligt denna lag

 omfattas inte av förmånsrätt

 enligt lagen (1971:1072)

 om förmånsberättigade

 skattefordringar m.m.

 Skatten kan inte heller

 bli föremål för

 betalningssäkring enligt

 lagen (1978:880) om betal-

 ningssäkring för skatter,

 tullar och avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 224

22 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta

 Härigenom föreskrivs att 21 § lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §1

-------------------------------------------------------

 I fråga om särskild in- I fråga om särskild in-

komstskatt gäller i komstskatt gäller i

tillämpliga delar vad som tillämpliga delar vad som

sägs om överflyttning av sägs om överflyttning av

beslutsbehörighet i 2 a §, ombeslutsbehörighet i 2 a §,

anstånd med inbetalning av om anstånd med inbetalning

skatt i 49 och 51 §§, om av skatt i 49 och 51 §§, om

dröjsmålsavgift i 58 §, om dröjsmålsavgift i 58 §, om

indrivning i 59 §, om ansvar indrivning i 59 §, om

för skatt som påförts en ansvar för skatt som påförts

avliden eller ett dödsbo i en avliden eller ett dödsbo

61 §, om central tillsyn i 61 §, om central tillsyn

m.m. i 72 §, om rätt att ta m.m. i 72 §, om rätt att ta

del av preliminär själv- del av preliminär själv-

deklaration m.m. i 73 §, om deklaration m.m. i 73 §, om

arbetsgivares ansvarighet arbetsgivares ansvarighet

för arbetstagares skatt, för arbetstagares skatt,

m.m. i 77, 77 a och 78 §§, omm.m. i 77, 77 a, 77 c och

straffbestämmelser m.m. i 78 §§, om vite i 83 §, om

79-81 och 83 §§, om omprövningomprövning m.m. i 84-94 §§,

m.m. i 84-94 §§, om beslut omom beslut om särskilda

särskilda debiteringsåtgärderdebiteringsåtgärder i 95 §

i 95 § samt om överklagande samt om överklagande m.m. i

m.m. i 96-103 §§ uppbördslagen96-103 §§ uppbördslagen

(1953:272). Beslut om an- (1953:272). Beslut om

stånd som avses i 49 § den anstånd som avses i 49 § den

lagen meddelas av beskatt- lagen meddelas av

ningsmyndigheten enligt beskattningsmyndigheten

denna lag. Beslut om anstånd enligt denna lag. Beslut

skall skyndsamt meddelas om anstånd skall skyndsamt

den skattskyldige utan meddelas den skattskyldige

kostnad för denne. utan kostnad för denne.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1993:917.

 225

23 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister m.fl. skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 23 §1

-------------------------------------------------------

 I fråga om särskild in- I fråga om särskild in-

komstskatt gäller i komstskatt gäller i

tillämpliga delar vad som tillämpliga delar vad som

sägs om anstånd med in- sägs om anstånd med in-

betalning av skatt i 49 och betalning av skatt i 49

51 §§, om uppbörd i 52 §, om och 51 §§, om uppbörd i 52 §,

dröjsmålsavgift i 58 §, om in-om dröjsmålsavgift i 58 §, om

drivning i 59 §, om ansvar indrivning i 59 §, om

för skatt som påförts avlidenansvar för skatt som påförts

eller dödsbo i 61 §, om rätt avliden eller dödsbo i 61 §,

att taga del av preliminär om rätt att taga del av

självdeklaration m. m. i 73 preliminär självdeklaration

§, om arbetsgivares m. m. i 73 §, om

ansvarighet för ar- arbetsgivares ansvarighet

betstagares skatt, m.m. i för arbetstagares skatt,

77, 77 a och 78 §§, om m.m. i 77, 77 a, 77 c och

straffbestämmelser m.m. i 78 §§, om vite i 83 §, om om-

79, 80, 81 och 83 §§, om prövning m. m. i 84-94 §§, om

omprövning m. m. i 84-94 §§, beslut om särskilda debite-

om beslut om särskilda debi- ringsåtgärder i 95 § samt om

teringsåtgärder i 95 § samt omöverklagande m. m. i 97,

överklagande m. m. i 97, 99 99, 101 och 103 §§ upp-

och 103 §§ uppbördslagen bördslagen (1953:272). Vad

(1953:272). Vad som där sägs som där sägs om arbetsgivare

om arbetsgivare skall då skall då gälla den som är

gälla den som är redovis- redovisningsskyldig enligt

ningsskyldig enligt 14 § 14 § denna lag och vad som

denna lag och vad som där där sägs om skattemyndighet

sägs om skattemyndighet skall gälla Skattemyndig-

skall gälla Skattemyn- heten i Kopparbergs län.

digheten i Kopparbergs län. Med uppbördsdeklaration

Med uppbördsdeklaration avses enligt denna lag

avses enligt denna lag redovisning enligt 14 §.

redovisning enligt 14 §. Beslut om anstånd skall

Beslut om anstånd skall skyndsamt meddelas den

skyndsamt meddelas den skattskyldige utan kostnad

skattskyldige utan kostnad för denne.

för denne.

 I 3 § lagen (1959:551) om beräkning av pensionsgrundande inkomst enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring finns bestämmelser om skyldighet för

arbetsgivare att lämna särskild kontrolluppgift för beräkning av

pensionsgrundande inkomst.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1Senaste lydelse 1994:1883.

 226

24 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om

koncessionsavgift på televisionens område

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på

televisionens område skall införas en ny paragraf, 13 a §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 13 a §

 Avgift enligt denna lag

 omfattas av lagen

 (1971:1072) om förmånsbe-

 rättigade skattefordringar

 m.m. och lagen (1978:880)

 om betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 227

25 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:672) om skattereduktion för

utgifter för byggnadsarbete på bostadshus

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:672) om skattereduktion för

utgifter för byggnadsarbete på bostadshus

 dels att 14 § skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 12 § skall lyda Omprövning och överklagande .

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 228

26 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:40) om

tillfällig kompensation för viss energiskatt

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1994:40) om tillfällig kompensation för

viss energiskatt1 skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1996.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1994:1782.

 229

27 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1994:1744) om allmänna egenavgifter

skall införas en ny paragraf, 8 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 8 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga om

 avgift som avses i denna

 lag.

 Avgift enligt denna lag

 omfattas även av lagen

 (1971:1072) om förmånsbe-

 rättigade skattefordringar

 m.m. och lagen (1978:880)

 om betalningssäkring för

 skatter, tullar och

 avgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 230

28 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1920) om allmän löneavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1920) om allmän löneavgift

 dels att 4 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 §, av följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §1

 I fråga om allmän löneavgift gäller bestämmelserna i 5 kap. lagen (1981:691)

om socialavgifter samt vad som i nedan angivna författningar är föreskrivet i

fråga om avgifter enligt nämnda lag:

 1. kommunalskattelagen (1928:370),

 2. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

-------------------------------------------------------

 3. skattebrottslagen

(1971:69),

 4. lagen (1971:1072) om

förmånsberättigade skatte-

fordringar m.m., 3. lagen (1979:611) om

 5. lagen (1979:611) om upphovsmannakonto.

upphovsmannakonto.

-------------------------------------------------------

 5 §

 Vad som i

 skattebrottslagen

 (1971:69) föreskrivs om

 skatt gäller även i fråga om

 avgift som avses i denna

 lag.

 Avgift enligt denna lag

 omfattas även av lagen

 (1971:1072) om förmånsbe-

 rättigade skattefordringar

 m.m.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

1 Senaste lydelse 1994:1920.

 231

29 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1670) om

ändring i lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:1072) om förmånsberättigade

skattefordringar m.m. i paragrafens lydelse enligt lagen (1995:1670) om ändring

i nämnda lag samt ikraftträdandebestämmelsen till lagen (1995:1670) om ändring i

lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. skall ha följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

-------------------------------------------------------

 Förmånsrätt enligt 11 § för-dröjsmålsavgift och liknande

månsrättslagen (1970:979) avgift som utgår vid försum-

följer med fordran på melse att redovisa eller

 1. skatt och avgift, som betala fordringar och ej

anges i 1 § första stycket heller skatte- eller

uppbördslagen (1953:272), avgiftstillägg och

samt skatt enligt lagen förseningsavgift.

(1908:128) om bevillnings-

avgifter för särskilda förmåner

och rättigheter, lagen

(1958:295) om sjömansskatt,

kupongskattelagen

(1970:624), lagen

(1986:219) om tillfällig

vinstskatt, lagen

(1983:1225) om tillfällig

förmögenhetsskatt för livför-

säkringsbolag, understöds-

föreningar och pensionsstif-

telser, lagen (1990:661) om

avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen

(1991:586) om särskild in-

komstskatt för utomlands

bosatta och lagen

(1991:591) om särskild in-

komstskatt för utomlands

bosatta artister m.fl.,

 2. skatt enligt

mervärdesskattelagen

(1994:200),

 3. skatt eller avgift

enligt lagen (1928:376) om

skatt på lotterivinster,

lagen (1941:251) om särskild

varuskatt, lagen (1957:262)

om allmän energiskatt, lagen

(1961:372) om bensinskatt,

lagen (1961:394) om tobaks-

skatt, stämpelskattelagen

(1964:308), lagen

(1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel,

lagen (1973:37) om avgift på

vissa dryckesförpackningar,

lagen (1973:1216) om

särskild skatt för oljep-

rodukter och kol,

bilskrotningslagen

(1975:343), lagen

(1977:306) om dryckesskatt,

lagen (1978:69) om försälj-

ningsskatt på motorfordon,

lagen (1978:144) om skatt på

vissa resor, lagen

(1982:691) om skatt på vissa

kassettband, lagen

(1982:1200) om skatt på

videobandspelare, lagen

(1982:1201) om skatt på viss

elektrisk kraft, lagen

(1983:1053) om skatt på

omsättning av vissa värde-

papper, lagen (1983:1104)

om särskild skatt för

elektrisk kraft från

kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om totalisa-

torskatt, lagen (1984:355)

om skatt på vissa dryckesför-

packningar, lagen

(1984:404) om stämpelskatt

vid inskriv-

ningsmyndigheter, lagen

(1984:405) om stämpelskatt på

aktier, lagen (1984:409) om

skatt på gödselmedel, lagen

(1984:410) om skatt på be-

kämpningsmedel, lagen

(1984:852) om lagerskatt på

viss bensin, lagen

(1988:1567) om miljöskatt på

inrikes flygtrafik, lagen

(1990:582) om koldioxid-

skatt, lagen (1990:587) om

svavelskatt, lagen

(1990:613) om miljöavgift på

utsläpp av kväveoxider vid

energiproduktion, lagen

(1990:662) om skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på

vissa oljeprodukter, lagen

(1990:1427) om särskild

premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m.,

lagen (1991:1482) om lotte-

riskatt, lagen (1991:1483)

om skatt på vinstsparande

m.m., lagen (1992:1479) om

lagerskatt på vissa bensin,

lagen (1992:1438) om die-

seloljeskatt och användning

av vissa oljeprodukter,

lagen (1992:1439) om lager-

skatt på dieselolja, lagen

(1994:1563) om tobaksskatt,

lagen (1994:1564) om

alkoholskatt, lagen

(1994:1776) om skatt på

energi, lagen (1995:1667)

om skatt på naturgrus,

 4. skatt enligt

vägtrafikskattelagen

(1973:601), lagen

(1976:339) om saluvagns-

skatt, fordonsskattelagen

(1988:327), lagen

(1988:328) om fordonsskatt

på utländska fordon,

 5. tull, särskild avgift

enligt 39 § tullagen

(1973:670) och avgift

enligt lagen (1968:361) om

avgift vid införsel av vissa

bakverk,

 6. avgift enligt lagen

(1967:340) om prisreglering

på jordbrukets område, lagen

(1974:226) om prisreglering

på fiskets område, lagen

(1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter

m.m., lagen (1990:616) om

införande av lagen

(1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter

m.m. och lagen (1994:1704)

om lageravgift på vissa

jordbruksprodukter,

 7. avgift som uppbärs med

tillämpning av lagen

(1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från

arbetsgivare,

 8. avgift enligt lagen

(1992:72) om koncessionsav-

gift på televisionens område.

 Förmånsrätten omfattar ej

-------------------------------------------------------

 Förmånsrätt enligt 11 §

förmånsrättslagen (1970:979)

följer med fordran på skatt

och tull samt, om så särskilt

föreskrivs, annan avgift

till det allmänna som inte

betecknas som skatt.

-------------------------------------------------------

Lagen tillämpas inte om det

följer av särskild föreskrift

eller i fråga om skatte-

eller avgiftstillägg, ränta,

dröjsmålsavgift, försenings-

avgift, eller liknande

avgift.

-------------------------------------------------------

-------------------------------------------------------

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 232

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. I fråga om skatt eller avgift som

belöper på tid före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

 233

30 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:880) om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §1

-------------------------------------------------------

 Betalningssäkring får an- Betalningssäkring får an-

vändas i fråga om fordran på vändas i fråga om fordran på

 1. skatt, tull eller 1. skatt och tull samt,

avgift som avses i 1 § förstaom så särskilt föreskrivs,

stycket lagen (1971:1072) annan avgift till det

om förmånsberättigade allmänna som inte betecknas

skattefordringar m.m., som skatt,

 2. skatt enligt lagen 2. skatte- eller

(1941:416) om arvsskatt och avgiftstillägg, ränta,

gåvoskatt, dröjsmålsavgift, försenings-

 avgift eller liknande

 avgift om den fordran som

 tillägget, räntan eller av-

 giften avser får

 betalningssäkras.

-------------------------------------------------------

 3. skatte- eller

avgiftstillägg eller

förseningsavgift,

 4. ränta eller avgift som

utgår i samband med uppbörd

eller indrivning av fordran

enligt 1, 2 eller 3,

 5. skatte- eller

avgiftsbelopp jämte

dröjsmålsavgift eller ränta

som företrädare för juridisk

person är skyldig att betala

enligt 77 a § uppbördslagen

(1953:272), 17 § 1 mom.

lagen (1958:295) om sjö-

mansskatt, 5 kap. 17 § lagen

(1984:151) om punktskatter

och prisregleringsavgifter,

15 § lagen (1984:668) om

uppbörd av socialavgifter Betalningssäkring får an-

från arbetsgivare eller 16 vändas också

kap. 17 § mervärdeskattelagen 1. om annan än den skatt-

(1994:200). eller avgiftsskyldige är

 Betalningssäkring får an- betalningsskyldig för

vändas också i fråga om sådanbelopp som avses i första

fordran på utländsk skatt, stycket,

tull eller avgift, för 2. för sådan fordran på ut-

vilken säkerställande av ländsk skatt, tull eller

betalning får ske här i riketavgift, för vilken

enligt överenskommelse säkerställande av betalning

mellan Sverige och främmande får ske här i landet enligt

stat. överenskommelse mellan

 Sverige och främmande stat.

-------------------------------------------------------

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 I fråga om skatt eller avgift som belöper på tid före ikraftträdandet gäller

äldre föreskrifter.

1 Senaste lydelse 1994:1986.

 234

31 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning

av skatter och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning

av skatter och avgifter skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

 Avräkning enligt denna lag skall göras från belopp som återbetalas eller

annars utbetalas på grund av bestämmelse i

 1. uppbördslagen (1953:272),

 2. lagen (1958:295) om sjömansskatt,

-------------------------------------------------------

 3. mervärdesskattelagen

(1994:200) med undantag av

10 kap. 6 och 7 §§,

 4. tullagen (1973:670),

tullförordningen (1973:979),

lagen (1973:981) om frihet

från införselavgift, tullagen

(1987:1065), lagen

(1987:1069) om tullfrihet

m.m. eller lagen

(1987:1066) om frihet från

skatt eller avgift vid

införsel,

 5. lagen (1982:1006) om

avdrags- och

uppgiftsskyldighet beträf-

fande vissa uppdragsersätt-

ningar,

 6. lagen (1959:552) om

uppbörd av vissa avgifter

enligt lagen (1981:691) om

socialavgifter eller lagen

(1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från

arbetsgivare,

 7. lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregle-

ringsavgifter eller

författning som anges i 1

kap. 1 § första stycket samma

lag, i de fall då

utbetalningen ankommer på

Skattemyndigheten i Kop-

parbergs län,

 8. lagen (1974:992) om

nedsättning av allmän energi-

skatt,

 9. lagen (1991:586) om

särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta eller

 10. lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister

m.fl.

 Vad som sagts i första

stycket 7 gäller inte

utbetalning enligt 9 kap. 1 §

lagen (1994:1776) om skatt

på energi och 13 § lagen

(1978:69) om försäljnings-

skatt på motorfordon.

-------------------------------------------------------

 3. lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregle-

ringsavgifter eller

författning som anges i 1

kap. 1 § första stycket samma

lag, i de fall då

utbetalningen ankommer på

Skattemyndigheten i Kop-

parbergs län,

 4. lagen (1984:668) om

uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare,

 5. lagen (1991:586) om

särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta,

 6. lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister

m.fl.,

 7. mervärdesskattelagen

(1994:200) med undantag av

10 kap. 6 och 7 §§.

 8. tullagen (1994:1550)

och lagen (1994:1551) om

tullfrihet m.m.

 Vad som sagts i första

stycket 3 gäller inte

utbetalning enligt 9 kap. 1 §

lagen (1994:1776) om skatt

på energi och 13 § lagen

(1978:69) om försäljnings-

skatt på motorfordon.

 Avräkning skall också göras vid återbetalning av belopp som tagits ut som

förrättningskostnad vid indrivning av en sådan fordran som avses i 2 § första

meningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre föreskrifter gäller forfarande

i fråga om avräkning vid återbetalning eller annan utbetalning av skatter och

avgifter enligt

 1. lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) om

socialavgifter,

 2. tullagen (1973:670),

 3. tullförordningen (1973:979),

 4. lagen (1973:981), om tullfrihet m.m.,

 5. lagen (1974:992) om nedsättning av allmän energiskatt och koldioxidskatt,

 6. lagen (1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa

uppdragsersättningar,

 7. tullagen (1987:1065),

 8. lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. och

 9. lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel.

1 Senaste lydelse 1994:1780.

 235

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-02-23

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i

Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

 Enligt en lagrådsremiss den 8 februari 1996 (Finansdepartementet) har rege-

ringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till ändringar i skat-

tebrottslagen (1971:69) m.fl. lagar.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorerna Christer
[REDACTED_EFTERNAMN] och Stefan[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

2 §

I 2 § i det remitterade förslaget har tagits in den centrala bestämmelsen om

uppsåtligt skatteundandragande. Brottet, som erhållit beteckningen skattebrott,

har konstruerats som ett farebrott. Detta utgör en ändring i förhållande till

den hittillsvarande ordningen med ett effektrekvisit.

 Lagrådet har inte någon anledning att motsätta sig den föreslagna

konstruktionen av skattebrottet. Det är att märka att, enligt vad som framhålls

i remissprotokollet, farerekvisitet skall ges en tämligen vidsträckt innebörd.

Fara för skatteundandragande skall sålunda kunna anses föreligga i fler

situationer än enligt det utredningsförslag som har legat till grund för

lagrådsremissen. Som exempel på situationer där fara för skatteundandragande

normalt inte kan anses föreligga har i remissprotokollet nämnts fall där en

oriktig uppgift eller underlåtenhet som avser inkomster eller avdrag omfattas av

en obligatorisk kontrolluppgiftsskyldighet, dvs. en kontrolluppgift som skall

lämnas utan föreläggande. Fara för skatteundandragande skall i normalfallet inte

heller anses uppstå när det är fråga om oriktiga uppgifter som kan kontrolleras

mot uppgifter i skatteregistret.

 Det föreslagna skattebrottet i 2 § omfattar såväl lämnande av oriktiga

uppgifter som underlåtenhet att lämna en uppgift. Förutom att det skall ha upp-

stått fara för skatteundandragande krävs också uppsåt hos personen i fråga.

Enligt remissprotokollet skall uppsåtet täcka samtliga objektiva brottsförut-

sättningar, dvs. lämnandet av en uppgift respektive underlåtenheten att lämna en

uppgift, den lämnade uppgiftens oriktighet samt själva skatteundandragandet.

 För att det klart skall framgå av lagtexten att kravet på uppsåt gäller även

faran för skatteundandragande kan det enligt Lagrådets mening övervägas att

sätta in ordet "uppsåtligen" framför orden "ger upphov till fara".

 Det förtjänar påpekas att, även om faran för skatteundandragande skall vara

täckt av uppsåt, det inte torde krävas att gärningsmannen har en exakt upp-

fattning om storleken av det belopp som riskerar att undandras. Inte heller

torde gärningsmannen behöva ha fullt klart för sig vilka skatter eller avgifter

som kan påverkas av hans handlande (jfr. prop. 1971:10 s. 231 och 250,

Thornstedt m.fl., Skattebrott och skattetillägg, 6 uppl. s. 41 f, och Strahl,

Allmän straffrätt i vad angår brotten s. 144 ff).

 I den föreslagna lydelsen av 2 § talas om att en "oriktig uppgift" har lämnats

"på annat sätt än muntligen". Denna formulering ersätter det nuvarande kravet på

att en "handling med oriktig uppgift" har avgetts. På motsvarande sätt bör, när

det i paragrafen talas om underlåtelse, ordet "uppgift" användas i stället för

"handling".

4 §

I 4 § har tagits in bestämmelser om grovt skattebrott. Enligt andra stycket

skall, vid bedömandet av om ett skattebrott är grovt, särskilt beaktas bl.a. om

gärningsmannen har använt falska eller osanna handlingar. Att användningen av

"osanna" handlingar uttryckligen nämns utgör en avvikelse från

utredningsbetänkandet. Det innebär också en skillnad gentemot bestämmelserna om

grovt bedrägeri i 9 kap. 3 § brottsbalken, där det bara talas om "falsk"

handling. Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas, om man i den nu

diskuterade paragrafen bör tala om osanna handlingar. Den föreslagna lagtexten

kan läsas så, att varje användning av en osann handling, t ex. inlämnandet av en

oriktig självdeklaration, kan kvalificera ett skattebrott som grovt, något som

uppenbarligen inte är meningen. Lagrådet förordar därför att "osanna" handlingar

får utgå ur uppräkningen i andra stycket. Fall då någon begagnar sig av osanna

handlingar, t.ex. oriktiga fakturor, på ett sätt som gör att gärningen vid en

helhetsbedömning bör bedömas som grov, kan hänföras under 4 §, även om inte

osanna handlingar nämns särskilt i lagtexten.

5 §

I 5 § behandlas fall då någon av grov oaktsamhet lämnar en oriktig uppgift och

därigenom ger upphov till fara för skatteundandragande. Enligt remissförslaget

är straffmaximum för oaktsamhetsbrottet detsamma som för uppsåtliga skattebrott

enligt 2 §, dvs. fängelse i högst två år. Detta motsvarar visserligen vad som i

dag gäller beträffande fall av vårdslös skatteuppgift. Med hänsyn bl.a. till att

5 § omfattar även fall som hittills har rubricerats som vårdslös upp-

bördsredovisning (9 § i skattebrottslagens nuvarande lydelse) kan det emellertid

ifrågasättas om inte straffmaximum bör sänkas till den nivå som har föreslagits

i utredningsbetänkandet, fängelse ett år.

6 och 7 §§

Enligt förslaget skall försök till skattebrott inte vara kriminaliserat och som

följd härav 6 § skattebrottslagen upphöra att gälla. Anledningen är att utrymmet

för försök till skattebrott anses bli synnerligen begränsat i och med att

skattebrottet omkonstrueras till ett farebrott. Flertalet av de gärningar som i

dag är att bedöma som försök blir därför med den nya konstruktionen att betrakta

som fullbordade brott. Lagrådet delar denna uppfattning och har inte något att

erinra mot förslaget.

 I 7 § föreskrivs om straff för uppsåtliga skatteredovisningsbrott. Därmed

avses enligt första och andra styckena lämnande av oriktiga uppgifter i andra

fall än som avses i 2 § och enligt tredje stycket underlåtenhet att lämna viss

uppgift. Som skatteredovisningsbrott anses enligt fjärde stycket även uppsåtlig

underlåtenhet att fullgöra föreskriven skyldighet att innehålla skatt eller att

inbetala skatt som innehållits för annan. Dessa senare gärningar skiljer sig

från övriga gärningar som behandlas i 7 § och kan därför enligt Lagrådets mening

med fördel tas in i en särskild paragraf, lämpligen 6 § som i remissförslaget

föreslås upphävd. Lagrådet föreslår att dessa brott betecknas skatte-

betalningsbrott.

 De brott som enligt vad Lagrådet förordat skall kallas skattebetalningsbrott

motsvarar de nuvarande uppsåtliga brotten i 80 och 81 §§ uppbördslagen

(1953:272), medan oaktsamhetsbrotten enligt sist nämnda paragrafer behandlas i 8

§ i remissens lagförslag. Om de uppsåtliga brotten flyttas till 6 § bör även

oaktsamhetsbrotten flyttas dit.

 Lagrådet konstaterar att den föreslagna straffskalan för skatteredovis-

ningsbrott har fängelse i sex månader som straffmaximum, vilket innebär att nu-

varande straffmaximum för brott enligt 81 § uppbördslagen (underlåtenhet att

inbetala skatt som innehållits för annan) sänks från fängelse i ett år. Å andra

sidan införs fängelse i straffskalan för brott enligt 80 § (underlåtenhet att

verkställa skatteavdrag). Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas om man

inte bör behålla möjligheten att döma till fängelse i upp till ett år för de

brott som idag regleras i 81 § uppbördslagen. I enkelhetens intresse kan i så

fall föreskrivas att straffskalan är böter eller fängelse i högst ett år för

samtliga de brott som enligt vad Lagrådet tidigare förordat skall flyttas till 6

§ skattebrottslagen.

 I såväl gällande bestämmelser i uppbördslagen som i femte stycket i den

föreslagna 7 § föreskrivs att i ringa fall inte skall dömas till ansvar. I fråga

om skattebetalningsbrotten bör en bestämmelse härom tas in i 6 §.

 Lagrådet förordar att 6 § ges följande lydelse:

 "Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att fullgöra

föreskriven skyldighet att innehålla skatt eller inbetala skatt som innehållits

för annan, döms för s k a t t e b e t a l n i n g s b r o t t till böter eller

fängelse i högst ett år.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt första stycket."

 Vad som återstår av den föreslagna 7 § kan, efter vissa redaktionella

ändringar, lämpligen ges följande utformning:

 "Den som, i annat fall än som avses i 2 §, uppsåtligen på annat sätt än

muntligen lämnar oriktig uppgift till

1. myndighet, om uppgiften rör förhållande som har betydelse för skyldigheten

för honom eller annan att betala skatt,

2. någon som är skyldig att för honom innehålla skatt eller lämna

kontrolluppgift eller motsvarande underrättelse, om uppgiften rör förhållande

som har betydelse för skyldighetens fullgörande eller för skyldigheten för honom

eller annan att betala skatt,

döms för s k a t t e r e d o v i s n i n g s b r o t t till böter eller

fängelse i högst sex månader.

 Detsamma gäller den som, i annat fall än som avses i 2 §, uppsåtligen

underlåter att lämna en föreskriven uppgift angående sådant förhållande som

anges i första stycket 1 eller 2 till någon som avses där. Detta gäller dock

endast under förutsättning att uppgiften skall lämnas utan föreläggande eller

anmaning och inte avser egen självdeklaration.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt första eller andra stycket."

8 §

I paragrafen bör som en följd av den av Lagrådet förordade ändringen av 7 §

hänvisning göras till 7 § första stycket 2 eller andra stycket.

12 §

Vad Lagrådet förordat beträffande 6 och 7 §§ föranleder en följdändring i 12 §.

Paragrafen kan lämpligen ges följande lydelse:

 "Den som frivilligt vidtar åtgärd som leder till att skatten kan påföras,

tillgodoräknas eller återbetalas med rätt belopp, döms inte till ansvar enligt

2-8 §.

 Ansvar enligt 10 § inträder inte för den som frivilligt uppfyller skyldighet

som där avses."

14 §

Vad Lagrådet förordat beträffande 6 och 7 §§ leder till att förlängningen av

preskriptionstiden skall omfatta brott enligt 3 eller

6-8 §.

14 a

Som en följd av att försök till skattebrott inte straffbeläggs måste en

justering göras i första stycket första meningen 14 a § på så sätt att orden

"och för försök till sådant brott" utgår. Meningen bör lyda: "För brott enligt 2

eller 4 § får rätten på ansökan av åklagaren besluta om förlängning av den tid

som anges i 35 kap. 1 § brottsbalken."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:479) om ersättning för

kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m.

I den föreslagna utformningen av 1 § andra stycket lagen om ersättning för

kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m., anges att med "skatter, tullar och

avgifter avses i denna lag detsamma som i lagen om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter". I det förslag till lag om ändring i lagen om

betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter som ingår i lagrådsremissen

ändras 2 § i den lagen så att där, såvitt nu är av intresse, anges endast att

betalningssäkring får användas i fråga om fordran på "skatt och tull samt, om så

särskilt föreskrivs, annan avgift till det allmänna som inte betecknas som

skatt". Eftersom betalningssäkringslagen alltså inte anger vad som avses med

skatt och tull framstår hänvisningen dit som innehållslös, såvitt gäller skatter

och tullar. I den delen bör alltså hänvisningen utgå. Däremot bör hänvisningen

behållas när det gäller avgifter. Efter även en redaktionell ändring förordar

Lagrådet att första meningen i paragrafens andra stycke utformas på följande

sätt:

 "Med avgifter avses i denna lag sådana avgifter som omfattas av lagen om

betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:40) om tillfällig

kompensation för viss energiskatt

I 6 §, som i remissen föreslås upphävd, föreskrivs om straff för den som

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift och därigenom

föranleder att kompensation felaktigt medges. Tanken bakom förslaget om att

upphäva paragrafen är att brottsbeskrivningen skall täckas av den generella

bestämmelsen i 2 § skattebrottslagen. Enligt Lagrådets mening är det tveksamt om

det där använda uttrycket "att skatt skall undandras det allmänna eller

felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas" täcker den aktuella kompensationen.

Lagen om tillfällig kompensation för viss energiskatt är numera av begränsat

intresse, eftersom ansökan om kompensation enligt lagen skulle göras före ut-

gången av september 1995. Några principiella eller praktiska hinder mot att låta

lagens straffbestämmelse gälla även i fortsättningen synes inte finnas. Lagrådet

förordar därför att lagförslaget utgår.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 252

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den den 7 mars 1996

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar propositionen 1995/96:170 Översyn av skattebrotts-lagen.

**ENDNOTES**

1. Senaste lydelse 1994:504.

2. Senaste lydelse 1982:152.

3. Senaste lydelse 1985:105.

4. Senaste lydelse 1985:105.

5. Senaste lydelse 1985:105.

6. Senaste lydelse 1994:1499.

7. Senaste lydelse 1994:1787.

8. Senaste lydelse 1994:504.

9. Senaste lydelse 1982:152.

10. Senaste lydelse 1985:105.

11. Senaste lydelse 1985:105.

12. Senaste lydelse 1994:504.

13. Senaste lydelse 1982:152.

14. Senaste lydelse 1985:105.

15. Senaste lydelse 1985:105.

16. Senaste lydelse 1994:1499.

 253