Regeringens proposition

1993/94:140

Bygder och regioner i utveckling

Prop.

1993/94:140

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 3 mars 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Börje[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till mål för regionalpolitiken samt förslag

och bedömningar beträffande inriktning och utformning av olika åtgärder.

 Förslagen och bedömningarna grundas på ett omfattande underlagsmaterial, bl.a.

en utredning om hur regionalpolitiken kan bidra till ökad nationell ekonomisk

tillväxt, som gjorts med Regionalpolitiska Rådet som referensgrupp, och

utvärderingar av olika stödformer. Den regionala problembild som utgör

utgångspunkten innebär att de regionalpolitiska problemen i Norrlands inland,

Bergslagen och i andra delar av landet med stora skogs- och landsbygdsområden

förväntas bli fortsatt stora. Temporära regionala problem finns också i

avgränsade industriregioner i mellersta och södra Sverige. Därtill finns

inomregionala obalanser med särskilda problem i glesbygds- och

landsbygdsområden.

 Förslagen är i korthet följande. Det överordnade målet för regionalpolitiken

skall vara att öka den enskildes möjligheter att fritt kunna välja arbete och

bostadsort. Detta åstadkommes genom att regionalpolitiken bidrar till att

utveckla livskraftiga regioner i alla delar av landet. Regionalpolitiken skall

också åstadkomma en mer likvärdig ekonomisk, social och kulturell standard för

landets olika delar.

 En omfattande satsning på landsbygdsutveckling föreslås. Glesbygdsstödet och

mindre lokaliserings- och utvecklingsbidrag slås samman till ett nytt

landsbygdsstöd, som länsstyrelserna skall kunna lämna såväl i glesbygd som i

landsbygdsområden. Stödet till lanthandeln förstärks.

 Eftersom den regionala problembilden i huvudsak är oförändrad, föreslås nu

endast smärre förändringar i stödområdesindelningen. Vissa församlingar flyttas

från stödområde 2 till 1. Motsvarande förändring föreslås också för systemet med

nedsatta socialavgifter, som i övrigt blir oförändrat liksom transportstödet.

 De utvecklingsinriktade företagsstöden inriktas ytterligare mot att bidra till

ökad ekonomisk tillväxt i landet. Sysselsättningsbidraget föreslås höjt. Även

vid etablering av tjänsteföretag föreslås att fortsättningsvis

lokaliseringsbidrag skall kunna lämnas, dock med maximerade belopp.

 Norrlandsfonden föreslås förstärkt genom dels ett kapitaltillskott på 120

miljoner kronor, dels att tillgångarna i Stiftelsen Industricentra förs över

till fonden.

 I propositionen redovisas också riktlinjer som innebär att verksamheterna inom

en rad politikområden måste utformas och inriktas på sätt som är förenliga med

målen för regionalpolitiken. Avregleringar skall genomföras på ett sådant sätt

att olika regioners tillgång till infrastruktur och andra viktiga funktioner

säkerställs.

 Det regionala utvecklingsarbetet skall i ökad utsträckning utgå från

långsiktiga strategier som arbetas fram av länsstyrelserna i samverkan med

övriga aktörer i länen. Härvid skall bl.a. kvinnornas roll i det regionala

utvecklingsarbetet och behovet av landsbygdsutveckling vara en prioriterad

uppgift. Företagsförnyelse och kompetensutveckling i näringslivet framhålls

också som viktiga inslag i utvecklingsarbetet. Vidare aviseras att den

regionalpolitiska forskningen skall tillföras medel för forskning med inriktning

på glesbygdens geografi med dess ekonomisk-geografiska och sociala struktur.

 Sammanlagt föreslås att drygt 3 miljarder kronor anvisas budgetåret 1994/95

för regionalpolitiska åtgärder. Det innebär en ökning med 17 procent, jämfört

med det belopp som anvisats för innevarande budgetår. För beslut om

lokaliserings- och utvecklingsbidrag av NUTEK och regeringen föreslås 300

miljoner kronor. Huvuddelen av ökningen föreslås läggas på länsanslaget, som

därigenom höjs till 1 330 miljoner kronor. Från detta anslag skall

länsstyrelserna kunna bevilja medel till företagsstöd i form av lokaliserings-

och utvecklingsbidrag samt landsbygdsstöd, stöd till lanthandeln och regionala

utvecklingsprojekt. För nedsatta socialavgifter och transportstöd föreslås 500

respektive 300 miljoner kronor. För sysselsättningsbidrag föreslås 250 miljoner

kronor. För centralt beslutade utvecklingsåtgärder, t.ex. tidig finansiering av

teknikprojekt, kompetensutveckling vid mindre och medelstora högskolor m.m.,

föreslås att regeringen och NUTEK skall få disponera 181 miljoner kronor.

Därtill kommer det tidigare nämnda tillskottet till Norrlandsfonden på 120

miljoner kronor.

 För innevarande budgetår föreslås att 100 miljoner kronor tillförs anslaget

för regionala utvecklingsinsatser.

 För en extraordinär kraftsamling på regional utveckling och tillväxt föreslås

att länsstyrelserna nästa budgetår får disponera 800 miljoner kronor av tidigare

föreslagna arbetsmarknadspolitiska medel. Detta som ett led i en ambition att i

en konjunkturuppgång växla över resurser från kortsiktiga åtgärder till

långsiktiga näringspolitiska insatser för tillväxt. Som en särskild åtgärd

föreslås att ett tillfälligt småföretagsstöd skall kunna lämnas med dessa medel.

 I propositionen redovisas också hur dessa förslag till svensk regionalpolitik

förhåller sig till EES-avtalet och resultatet av förhandlingarna om ett

medlemskap i Europeiska Unionen. Beträffande företagsstöden bedömer regeringen

att de i huvudsak ryms inom EG:s regelverk. När det gäller den andra

huvudfrågan, medel från EG:s strukturfonder, redovisas den överenskommelse som

träffades mellan Sverige och den Europeiska Unionens Råd den 1 mars 1994. Ett

nytt mål, benämnt mål 6, skall införas i EG:s regelverk. För åtgärder i den

svenska mål 6-regionen avsätts för år 1995 ca 360 miljoner kronor. Det årliga

bidraget ökar för att år 1999 uppgå till ca 470 miljoner kronor. För övriga mål

har en sammanlagd indikativ ram på ca 2 miljarder kronor anvisats för år 1995.

Denna ram kommer att öka till ca 2,2 miljarder kronor år 1999. Vidare görs

bedömningen att de förslag som lämnas om medel till olika regionala

utvecklingsinsatser ger den flexibilitet som kan komma att krävas vad gäller

anspråk på medel till regionalpolitiska åtgärder inom ramen för

strukturfondsprogram.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut............... 6

2 Lagtext................................... 8

3 Ärendet och dess beredning............... 20

4 90-talets regionala problembild.......... 22

5 Mål och riktlinjer....................... 27

 5.1 Regionalpolitikens mål.......... 27

 5.2 Könsperspektiv i regionalpolitiken 30

 5.3 Särskilda regionalpolitiska medel 32

6 Politikområden av särskild betydelse för den regionala utvecklingen 33

 6.1 Allmänna utgångspunkter......... 31

 6.2 Utbildning och forskning........ 38

 6.2.1 Profilering och kompetensutveckling vid mindre och

 medelstora högskolor samt vissa åtgärder inom gymnasieskolan

 och komvux...................... 37

 6.2.2 Kompetensutveckling för näringslivstillväxt 39

 6.3 Kommunikationer och transporter. 42

 6.4 Avreglering och regional utveckling 45

 6.5 Näringslivsfrågor............... 48

 6.6 Kultur.......................... 54

7 Landsbygdsutveckling..................... 56

 7.1 Allmän inriktning.................... 56

 7.2 Utvecklingsarbete för landsbygden 59

 7.3 Företagsutveckling.............. 64

 7.4 Kommersiell service............. 72

 7.5 Samhällsservice m.m............. 78

8 Företagsinriktade åtgärder............... 81

 8.1 Allmänna utgångspunkter......... 81

 8.2 Stödområden för företagsstöd.... 86

 8.2.1 Utgångspunkter.............. 86

 8.2.2 Områden med geografiska lägesnackdelar och andra

 långsiktiga regionalpolitiska problem 91

 8.2.3 Områden med strukturomvandlingsproblem 94

 8.3 Olika former av företagsstöd.... 96

 8.3.1 Genomförda utvärderingar.... 96

 8.4 Utvecklingsinriktade stödformer..98

 8.4.1 Utfall av nuvarande verksamhet99

 8.4.2 Regionalpolitiskt företagsstöd till kvinnors företag104

 8.4.3 Stödberättigad verksamhet...106

 8.4.4 Lokaliseringsstöd...........107

 8.4.5 Utvecklingsbidrag...........112

 8.4.6 Sysselsättningsbidrag.......116

 8.4.7 Lån till privata regionala investmentbolag118

 8.4.8 Handläggningsfrågor.........120

 8.5 Driftstöd.......................123

 8.5.1 Nedsatta socialavgifter.....123

 8.5.2 Transportstöd...............125

 8.6 Samordning av företagsstöd......126

 8.7 Andra företagsinriktade åtgärder127

 8.7.1 Stiftelsen Norrlandsfonden..127

 8.7.2 Tidig finansiering av teknikprojekt m.m.131

 8.7.3 Åtgärder för att främja kvinnors företagande133

 8.7.4 Småföretagsutveckling inom kulturvårdsområdet135

 8.7.5 Lokaliseringssamråd med industriföretag137

 8.7.6 Lokaliseringssamråd med tjänsteföretag138

 8.7.7 Utländska investeringar.....141

9 Organisation, ansvar och medel för regionala utvecklingsinsatser143

 9.1 Lokal nivå......................143

 9.2 Regional nivå...................145

 9.2.1 Särskilda insatser för kvinnor på regional nivå152

 9.3 Central nivå....................154

 9.3.1 Särskilda insatser för kvinnor på central nivå158

10 Regionalpolitisk forskning...............159

11 Regionalpolitiken i ett EU-perspektiv....162

12 Särskilda regionala åtgärder för regional utveckling och tillväxt

 under budgetåret 1994/95.................168

13 Anslagsfrågor............................172

14 Specialmotivering till förslaget till lag om ändring i lagen

 (1990:912) om nedsättning av socialavgifter186

Bilaga 1 Den regionala utvecklingen

Bilaga 2 Sammanfattning av betänkande (Ds 1993:78)

 En tillväxtfrämjande regionalpolitik

Bilaga 3 Remissammanställning "En tillväxtfrämjande regional-

 politik" (Ds 1993:78)

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen om nedsättningav

 socialavgifter (1990:912),

2. godkänner det som regeringen förordar ommålen för regionalpolitiken (avsnitt

 5),

3. godkänner det som regeringen förordar om landsbygdsstöd (avsnitt 7.3),

4. godkänner det som regeringen förordar om kommersiell service (avsnitt 7.4),

5. godkänner det som regeringen förordar om avgränsning av områden med

 geografiska lägesnackdelar och andra långsiktiga regionalpolitiska problem

 (avsnitt 8.2.2),

6. godkänner det som regeringen förordar om avgränsning av områden med

 strukturomvandlingsproblem (avsnitt 8.2.3),

7. godkänner det som regeringen förordar om stödberättigad verksamhet (avsnitt

 8.4.3),

8. godkänner det som regeringen förordar om lokaliseringsstöd (avsnitt 8.4.4),

9. godkänner det som regeringen förordar om utvecklingsbidrag (avsnitt 8.4.5),

10. godkänner det som regeringen förordar om sysselsättningsbidrag (avsnitt

 8.4.6),

11. godkänner det som regeringen förordar om lån till privata regionala

 investmentbolag (avsnitt 8.4.7),

12. godkänner det som regeringen förordar om handläggningsfrågor (avsnitt

 8.4.8),

13. godkänner det som regeringen förordar om nedsatta socialavgifter (avsnitt

 8.5.1),

14. godkänner det som regeringen förordar om transportstöd (avsnitt 8.5.2),

15. godkänner det som regeringen förordar om Norrlandsfondens finansiering m.m.

 (avsnitt 8.7.1),

16. godkänner det som regeringen förordar om särskilda regionala åtgärder för

 utveckling och tillväxt budgetåret 1994/95 (avsnitt 12),

17. till Lokaliseringsbidrag m.m. för budgetåret 1994/95 anvisar ett

 reservationsanslag på 300 000 000 kr,

18. till Regionala utvecklingsinsatser för budgetåret 1994/95 anvisar ett

 reservationsanslag på 1 330 000 000 kr,

19. medger att statlig kreditgaranti för lån till företag på landsbygden och

 för lån till kommersiell service får beviljas i en sådan omfattning att det

 sammanlagda beloppet för utestående garantier som beslutats efter den 1

 juli 1985 uppgår till högst 290 000 000 kr,

20. till Täckande av förluster på grund av kreditgarantier till företag på

 landsbygden m.m. för budgetåret 1994/95 anvisar ett förslagsanslag på 1

 000 kr,

21. till Ersättning för nedsättning av socialavgifter för budgetåret 1994/95

 anvisar ett förslagsanslag på 500 000 000 kr,

22. till Sysselsättningsbidrag för budgetåret 1994/95 anvisar ett för-

 slagsanslag på 250 000 000 kr,

23. till Särskilda regionalpolitiska infrastrukturåtgärder m.m. för budgetåret

 1994/95 anvisar ett reservationsanslag på 180 700 000 kr,

24. till Glesbygdsmyndigheten för budgetåret 1994/95 anvisar ett ramanslag på

 20 000 000 kr,

25. till Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU) för

 budgetåret 1994/95 anvisar ett ramanslag på 6 500 000 kr,

26. till Kapitaltillskott till en utvecklingsfond för Västnorden för budgetåret

 1994/95 anvisar ett förslagsanslag på 7 300 000 kr,

27. till Transportstöd för budgetåret 1994/95 anvisar ett förslagsanslag på 300

 000 000 kr,

28. till Lokaliseringslån för budgetåret 1994/95 anvisar ett reserva-

 tionsanslag på 1 000 kr,

29. till Stiftelsen Norrlandsfonden för budgetåret 1994/95 anvisar ett anslag

 på 120 000 000 kr,

30. under tionde huvudtitelns reservationsanslag Arbetsmarknadspolitiska

 åtgärder för budgetåret 1994/95 anvisar ett belopp som är 120 000 000 kr

 lägre än vad som föreslagits i prop. 1993/94:100 bil.11,

31. till Regionala utvecklingsinsatser på tilläggsbudget till statsbudgeten för

 budgetåret 1993/94 anvisar 100 000 000 kr.

2 Lagtext

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:912) om nedsättning av socialavgifter

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:912) om nedsättning av

socialavgifter[1]

 dels att 8 a och 8 b §§ skall upphöra att gälla,

 dels att rubrikerna närmast före 3 och 7 §§ skall utgå,

 dels att nuvarande 9 och 11 §§ skall betecknas 14 respektive 15 §, dels att

1-8, 10, 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att rubrikerna närmast före 5, 8a och 9 §§ skall sättas närmast före 9,

11 respektive 14 §,

 dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 9 och 11-13 §§, samt

närmast före 6 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §[2]

I denna lag ges I denna lag ges

föreskrifter om stöd föreskrifter om stöd

till näringslivet genom till näringslivet m.m.

nedsättning helt eller genom nedsättning helt

delvis av eller delvis av

socialavgifter enligt socialavgifter enligt

lagen (1981:691) om lagen (1981:691) om

socialavgifter. socialavgifter.

 Stödet ges i den

 Stödet ges till omfattning som framgår

näringslivet i Arje- av 6-8 §§ till

plogs, Arvidsjaurs, näringslivet m.m. i

Gällivare, Haparanda, Arjeplogs,

Jokkmokks, Kalix, Arvidsjaurs, Gällivare,

Kiruna, Pajala, Över- Haparanda, Jokkmokks,

kalix och Övertorneå Kalix, Kiruna, Pajala,

kommuner i Norrbottens Överkalix och Övertorneå

län, Dorotea, Malå, kommuner i Norrbottens

Sorsele, Storumans, län, Dorotea, Malå,

Vilhelmina och Åsele Sorsele, Storumans,

kommuner i Vilhelmina och Åsele

Västerbottens län, kommuner samt Björksele

Bergs, Härjedalens, församling i Lycksele

Ragunda och Strömsunds kommun i Västerbottens

kommuner samt län, Bergs, Härjedalens,

Hotagens, Laxsjö, Ragunda och Strömsunds

Föllinge, Offerdals och kommuner, Håsjö och

Alsens församlingar i Hällesjö församlingar i

Krokoms kommun i Bräcke kommun, Alsens,

Jämtlands län Föllinge, Hotagens,

(s t ö d o m r å - Laxsjö och Offerdals

d e 1). församlingar i Krokoms

 kommun samt Kalls

 församling i Åre kommun

 i Jämtlands län, Edsele,

 Junsele, Ramsele och

 Ådals-Lidens

 församlingar i Sollefteå

 kommun samt f.d.

 Solbergs kyrko-

 bokföringsdistrikt i

 Örnsköldsviks kommun i

 Västernorrlands län

 (s t ö d o m r å d e 1).

Stödet ges också i den omfattning som framgår av

 1. 5 och 6 §§ till 1. 9 och 10 §§ till

näringslivet i Bodens, näringslivet i Bodens,

Luleå, Piteå och Älvsbyns Luleå, Piteå och Älvsbyns

kommuner i Norrbottens kommuner i Norrbottens

län, län,

 2. 8 a och 8 b §§ till 2. 11-13 §§ till

näringslivet i näringslivet m.m. i

Bjurholms, Lycksele, Bjurholms, Norsjö och

Norsjö och Vindelns Vindelns kommuner och

kommuner samt Fällfors, Lycksele kommun, med

Jörns och Kalvträsks undantag av Björksele

församlingar i församling, samt

Skellefteå kommun i Fällfors, Jörns och

Västerbottens län, Bräcke Kalvträsks församlingar

och Åre kommuner i i Skellefteå kommun i

Jämtlands län, Sollefteå Västerbottens län, Bräcke

och Ånge kommuner samt kommun, med undantag

Holms och Lidens av Håsjö och Hällesjö

församlingar i församlingar, Åre

Sundsvalls kommun och kommun, med undantag

Anundsjö, Björna, av Kalls församling, i

Skorpeds och Jämtlands län, Sollefteå

Trehörningsjö kommun, med undantag

församlingar i av Edsele, Junsele,

Örnsköldsviks kommun i Ramsele och

Västernorrlands län, Ådals-Lidens

Ljusdals kommun i församlingar, och Ånge

Gävleborgs län, kommun samt Holms och

Transtrands och Lima Lidens församlingar i

församlingar i Malungs Sundsvalls kommun och

kommun samt Särna och Anundsjö församling, med

Idre församlingar i undantag av f.d.

Älvdalens kommun i Solbergs

Kopparbergs län, Norra kyrkobokförings-

Finnskoga, Södra distrikt, och Björna,

Finnskoga och Dalby Skorpeds och

församlingar i Torsby Trehörningsjö

kommun i Värmlands län. församlingar i

 Örnsköldsviks kommun i

 Västernorrlands län,

 Ljusdals kommun i

 Gävleborgs län,

 Transtrands och Lima

 församlingar i Malungs

 kommun samt Särna och

 Idre församlingar i

 Älvdalens kommun i

 Kopparbergs län, Norra

 Finnskoga, Södra

 Finnskoga och Dalby

 församlingar i Torsby

 kommun i Värmlands län.

 2 §[3]

 Lagen gäller arbets- Lagen gäller dock

givare och sådana för- inte kommuner eller

säkrade som avses i 1 andra statliga myndig-

kap. 2 § lagen heter än statens

(1981:691) om affärsdrivande verk.

socialavgifter och Lagen gäller arbets-

tillämpas på avgifter givare och sådana för-

som är huvudsakligen säkrade som avses i

hänförliga till arbete 1 kap. 2 § lagen

inom (1981:691) om

 1. gruvor och mine- socialavgifter. Den

ralbrott, med undantag gäller dock inte

av malmgruvor, kommuner eller andra

2. tillverkning, med statliga myndigheter än

undantag av tillverk- statens affärsdrivande

ning inom massa- och verk.

pappersindustri samt

järn-, stål- och fer-

rolegeringsverk,

 3. produktionsvar-

uinriktad partihandel,

 4. uppdrags-, uthyr-

nings- och reparation-

sverksamhet,

 5. hotell-, pensio-

nats- och campingverk-

samhet eller

 6. restaurang- och

kaféverksamhet som be-

drivs i kombination

med hotell-,

pensionats- eller

campingverksamhet,

 7. renhållnings-,

städnings- och tvätte-

riverksamhet,

 8. rekreationsverk-

samhet och kulturell

serviceverksamhet, med

undantag av

biblioteks-

verksamhet,

 9. jord- och skogs-

bruk, trädgårdsskötsel,

jakt och fiske,

 10. verksamhet som

bedrivs av ideella,

kulturella och religiö-

sa organisationer,

samt intresse-

organisationer,

 11. annan personlig

serviceverksamhet, med

undantag av verksamhet

vid varmbadhus.

 Lagen tillämpas även på

avgifter som är hän-

förliga till arbete

inom ett företag som

avser företagsledning,

ekonomi- och löne-

administration,

bokföring, automatisk

databehandling, regi-

streringsverksamhet,

telefonförsäljning samt

ordermottagning.

 Första och andra

styckena gäller i den

mån verksamheten

bedrivs vid ar-

betsgivarens eller den

försäkrades fasta

driftställe i område som

anges i 1 § andra och

tredje styckena, om

inte annat följer av

fjärde eller femte

stycket i förevarande

paragraf.

 Beträffande område som

anges i 1 § tredje

stycket 1 gäller inte

första stycket 4, såvitt

avser uthyrnings- och

reparationsverksamhet,

7-11 eller andra

stycket. Beträffande

område som anges i 1 §

tredje stycket 2 gäller

inte första stycket

1-4, 7, 8, 10 och 11,

dock gäller

 1. första stycket 4

i fråga om uppdrags-

och uthyrningsverksam-

het, och

 2. första stycket 8

i fråga om skidlifts-

verksamhet som bedrivs

fristående eller i kom-

bination med

restaurang- eller kafé-

verksamhet, samt

 3. första stycket 10

i fråga om kanslifunk-

tionerna inom angivna

organisationers riks-

och centralförbund.

 3 §

 För en arbetsgivare Lagen tillämpas på

med sådan verksamhet socialavgifter som är

som avses i 2 § som hänförliga till arbete

bedrivs vid fast inom sådan verksamhet

driftställe i stödområde som är stödberättigad en-

1 skall den pro- ligt 6, 9 eller 11 §.

centsats efter vilken

arbetsgivaravgifter

sammanlagt utgår sättas

ned med tio procenten-

heter till och med ut-

giftsåret 2000. För

utgiftsåret 1991 skall

procentsatsen dock sät-

tas ned med fem

procentenheter för en

arbetsgivare vars

verksamhet bedrivs i En arbetsgivare eller

stödområde 1 utanför en försäkrad vars verk-

Norrbottens län. samhet huvudsakligen

 hänför sig till sådan

 verksamhet som anges i

 de paragraferna, skall

 beviljas nedsättning av

 avgifter för hela sin

 verksamhet om övriga

 förutsättningar för detta

 är uppfyllda. Om

 verksamheten bara i

 mindre omfattning hänför

 sig till sådan verk-

 samhet, får nedsättning

 beviljas endast om

 1. arbetsgivaren

 eller den försäkrade

 påverkas på grund av

 lagens bestämmelser i

 mer betydande grad av

 konkurrens, och

 2. den del av

 verksamheten om

 berättigar till

 nedsättning kan avgrän-

 sas från den övriga.

 I fall som avses i

 andra stycket andra

 meningen får nedsättning

 beviljas endast efter

 särskild prövning av

 regeringen eller den

 myndighet som

 regeringen bestämmer.

 Nedsättning får beviljas

 bara för den del av av-

 gifterna som hänför sig

 till den nedsättnings-

 berättigade

 verksamheten.

 4 §[4]

 För en försäkrad med Lagen tillämpas även på

sådan verksamhet som avgifter som är hänför-

avses i 2 § som bedrivs liga till sådant arbete

vid fast driftställe i inom ett företag eller

stödområde 1 skall den inom en organisation

procentsats efter vil- som är berättigat till

ken egenavgifter sam- stöd inom ett stödområde

manlagt utgår sättas ned enligt 7 eller 12 §.

med tio procentenheter Nedsättning får dock be-

till och med in- viljas endast om

komståret 2000, om den arbetet kan avgränsas

försäkrades hemortskom- från arbetsgivarens

mun enligt 66 § kommu- eller den försäkrades

nalskattelagen övriga verksamhet.

(1928:370) för inkomst-

året är belägen inom

stödområde 1. För in-

komståret 1991 skall

procentsatsen dock sät-

tas ned med fem

procentenheter för för-

säkrade vars verksamhet

bedrivs i stödområde 1

utanför Norrbottens län. Om arbete som sägs i

 första stycket ingår i

 stödberättigad verksam-

 het enligt 6 eller

 11 §, tillämpas 3 § i

 stället för denna para-

 graf.

 5 §[5]

 För en arbetsgivare Nedsättning av socia-

med sådan verksamhet lavgifter enligt 3 el-

som avses i 2 § första ler 4 § gäller endast om

stycket 1-6, med verksamheten eller, i

undantag av fall som avses i 4 §,

uthyrnings- och arbetet inom företaget

reparationsverksamhet, eller organisationen

och som bedrivs vid bedrivs vid arbets-

fast driftställe i om- givarens eller den

råde som anges i 1 § försäkrades fasta

tredje stycket 1 skall driftställe i område som

den procentsats efter anges i 1 § andra och

vilken arbetsgivarav- tredje styckena.

gifter sammanlagt utgår

sättas ned med fem pro-

centenheter för vart

och ett av utgiftsåren

1991 till och med

1995.

 Bestämmelser för områden

 enligt 1 § andra

 stycket (stödområde 1)

 6 §[6]

 För en försäkrad med Inom stödområdet är föl-

sådan verksamhet som jande verksamheter

avses i 2 § första stödberättigade:

stycket 1-6, med 1. gruvor och

undantag av mineralbrott, med

uthyrnings- och undantag av

reparationsverksamhet, malmgruvor,

och som bedrivs vid 2. tillverkning, med

fast driftställe i om- undantag av tillverk-

råde som anges i 1 § ning inom massa- och

tredje stycket 1 skall pappersindustri samt

den procentsats efter järn-, stål- och

vilken egenavgifter ferrolegeringsverk,

sammanlagt utgår sättas 3. produktionsvaruin-

ned med fem procenten- riktad partihandel,

heter för vart och ett 4. uppdrags-,

av inkomståren 1991 uthyrnings- och

till och med 1995, om reparationsverksamhet,

den försäkrades 5. hotell-,

hemortskommun enligt pensionats- och

66 § kommunalskattela- campingverksamhet

gen (1928:370) för in- eller

komståret är belägen inom 6. restaurang- och

någon av dessa kaféverksamhet som

kommuner. bedrivs i kombination

 med hotell-

 pensionats- eller cam-

 pingverksamhet,

 7. renhållnings-, städ-

 nings- och

 tvätteriverksamhet,

 8. rekre-

 ationsverksamhet och

 kulturell service-

 verksamhet, med undan-

 tag av biblioteksverk-

 samhet,

 9. jord- och

 skogsbruk, träd-

 gårdsskötsel, jakt och

 fiske,

 10. verksamhet som

 bedrivs av ideella,

 kulturella och religiö-

 sa organisationer,

 samt intresseor-

 ganisationer,

 11. annan personlig

 serviceverksamhet, med

 undantag av verksamhet

 vid varmbadhus.

 7 §[7]

 En arbetsgivare som Inom stödområdet får

driver eller etablerar nedsättningen även avse

verksamhet som avses i sådana avgifter som är

2 § vid fast driftställe hänförliga till arbete

i Svappavaara samhälle, inom ett företag och

Kiruna kommun, har rätt avser företagsledning,

att efter särskilt ekonomi- och löne-

tillstånd bli befriad administration,

från arbetsgi- bokföring, automatisk

varavgifter för denna databehandling, regi-

verksamhet till och streringsverksamhet,

med utgiftsåret 1993. telefonförsäljning samt

Sådan befrielse medges ordermottagning.

endast om etablering är

lämplig från

samhällsekonomisk

synpunkt.

 Från och med utgiftså-

ret 1994 gäller samma

bestämmelser som för

stödområde 1 i övrigt.

8 §[8]

 En försäkrad som bedri- För en arbetsgivare

ver eller etablerar eller en försäkrad som är

verksamhet som avses i berättigad till stöd för

2 § vid fast driftställe verksamhet som avses i

i Svappavaara samhälle, 6 § eller för arbete som

Kiruna kommun, har rätt avses i 7 §, skall den

att efter särskilt procentsats efter

tillstånd befrias från vilken arbetsgi-

egenavgifter för varavgifter respektive

inkomster från denna egenavgifter samman-

verksamhet till och lagt skall tas ut

med inkomståret 1993. sättas ned med

Sådan befrielse medges 1. i fråga om en

endast om etablering är arbetsgivare: tio pro-

lämplig från samhälls- centenheter till och

ekonomisk synpunkt. med utgiftsåret 2000,

 eller

 2. i fråga om en försäk-

 rad: tio procenten-

 heter till och med in-

 komståret 2000, om den

 försäkrades hemortskom-

 mun enligt 66 § kommu-

 nalskattelagen

 (1928:370) för inkomst-

 året är belägen inom

 stödområdet.

 Från och med inkomst-

året 1994 gäller samma

bestämmelser som för

stödområde 1 i övrigt.

 9 §

 Inom stödområdet är

 följande verksamheter

 stödberättigade:

 1. gruvor och

 mineralbrott, med

 undantag av

 malmgruvor,

 2. tillverkning, med

 undantag av tillverk-

 ning inom massa- och

 pappersindustri samt

 järn-, stål- och fer-

 rolegeringsverk,

 3. produktionsvaruin-

 riktad partihandel,

 4. upp-

 dragsverksamhet,

 5. hotell-,

 pensionats- och

 campingverksamhet

 eller

 6. restaurang- och

 kaféverksamhet som

 bedrivs i kombination

 med hotell-,

 pensionats- eller cam-

 pingverksamhet.

 10 §

 För en arbetsgivare

 eller en försäkrad som är

 berättigad till stöd för

 verksamhet som avses i

 9 §, skall den

 procentsats efter vil-

 ken

 arbetsgivaravgifter

 respektive

 egenavgifter samman-

 lagt skall tas ut

 sättas ned med

 1. i fråga om en

 arbetsgivare: fem pro-

 centenheter för vart

 och ett av utgiftsåren

 1994 och 1995, eller

 2. i fråga om en försäk-

 rad: fem procenten-

 heter för vart och ett

 av inkomståren 1994 och

 1995, om den försäkrades

 hemortskommun enligt

 66 § kommunalskatte-

 lagen (1928:370) för

 inkomståret är belägen

 inom stödområdet.

 11 §

 Inom stödområdet är

 följande verksamheter

 stödberättigade:

 1. uppdrags- och

 uthyrningsverksamhet,

 2. hotell-,

 pensionats- och

 campingverksamhet

 eller

 3. restaurang- och

 kaféverksamhet som

 bedrivs i kombination

 med hotell-,

 pensionats- eller cam-

 pingverksamhet,

 4. skid-

 liftsverksamhet som

 bedrivs fristående

 eller i kombination

 med restaurang- eller

 kaféverksamhet,

 5. jord- och

 skogsbruk, träd-

 gårdsskötsel, jakt och

 fiske.

 12 §

 Inom stödområdet får

 nedsättningen även avse

 sådana avgifter som är

 hänförliga till arbete

 1. som avser

 kanslifunktionerna hos

 ideella, kulturella

 och religiösa orga-

 nisationers riks- och

 centralförbund samt

 kanslifunktionerna hos

 intresseorganisa-

 tioners riks- och

 central- förbund, eller

 2. inom ett företag

 och avser

 företagsledning, eko-

 nomi- och löneadmi-

 nistration, bokföring,

 automatisk databehand-

 ling, registre-

 ringsverksamhet, tele-

 fonförsäljning samt

 ordermottagning.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse av

 8a § 1992:241

 8b § 1992:241

 rubriken närmast efter 8 § 1992:241.

 [2] Senaste lydelse 1992:241.

 [3] Senaste lydelse 1992:241.

 [4] Senaste lydelse 1991:538.

 [5] Senaste lydelse 1992:241.

 [6] Senaste lydelse 1992:241.

 [7] Senaste lydelse 1991:1843.

 [8] Senaste lydelse 1991:1843.

 13 §

 För en arbetsgivare

 eller en försäkrad som är

 berättigad till stöd för

 verksamhet som avses i

 11 § eller för arbete

 som avses i 12 §, skall

 den procentsats efter

 vilken arbets-

 givaravgifter

 respektive

 egenavgifter samman-

 lagt skall tas ut sät-

 tas ned med

 1. i fråga om en

 arbetsgivare: tio pro-

 centenheter till och

 med utgiftsåret 2000,

 eller

 2. i fråga om en försäk-

 rad: tio procenten-

 heter till och med in-

 komståret 2000, om den

 försäkrades hemortskom-

 mun enligt 66 § kommu-

 nalskattelagen

 (1928:370) för inkomst-

 året är belägen inom

 stödområdet.

 14 §[9]

 Nedsättning av arbets- Nedsättning av

givaravgifter enligt avgifter enligt denna

denna lag skall i för- lag skall i första hand

sta hand avse folkpen- avse

sionsavgiften och där- 1. i fråga om arbets-

efter sjukförsäkringsav- givaravgifter:

giften. folkpensionsavgiften

 Nedsättning av egenav- och därefter sjuk-

gifter skall i första försäkringsavgiften,

hand avse folkpension- eller

savgiften och därefter 2. i fråga om egenav-

i angiven ordning gifter:

sjukförsäkringsavgiften, folkpensionsavgiften

delpensionsavgiften, och därefter i angiven

arbetsskadeavgiften ordning sjukförsäk-

och ringsavgiften, delpen-

tilläggspensionsavgif- sionsavgiften, arbets-

ten. skadeavgiften och

 tilläggspensionsavgif-

 ten.

 I fråga om förfarandet I fråga om förfarandet

för nedsättningen av för nedsättningen av

arbetsgivaravgifter avgifter gäller

gäller bestämmelserna i 1. lagen (1984:668)

lagen (1984:668) om om uppbörd av

uppbörd av socialavgif- socialavgifter från

ter från arbetsgivare. arbetsgivare i fråga om

 I fråga om förfarandet arbetsgivaravgifter,

för nedsättning av ege- eller

navgifter gäller 2. uppbördslagen

bestämmelserna i upp- (1953:272) i fråga om

bördslagen (1953:272). egenavgifter.

 15 §

 Ett belopp Ett belopp

motsvarande det motsvarande det

bortfall av avgiftsin- bortfall av avgiftsin-

komster som föranleds komster som föranleds

av bestämmelserna i av bestämmelserna i

3-8 §§ skall påföras denna lag skall påföras

staten och uppbäras i staten och uppbäras i

samma ordning som samma ordning som

avgifterna i övrigt. avgifterna i övrigt.

______________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994. Äldre bestämmelser gäller fortfarande

i fråga om avgifter som avser tid före ikraftträdandet.

 Omfattar beskattningsåret tid såväl före som efter utgången av juni 1994, skall

- om den avgiftsskyldige inte visar annat - så stor del av beskattningsårets

inkomst anses hänförlig till tiden före utgången av juni 1994 som svarar mot

förhållandet mellan den del av beskattningsåret som infaller under denna tid och

hela beskattningsåret.

 **Fotnot**

 [9] Senaste lydelse av förutvarande 9 §

 1992:1573.

3 Ärendet och dess beredning

Det senaste mer övergripande riksdagsbeslutet om regionalpolitiken fattades

våren 1990 (prop. 1989/90:76, bet. 1989/90:AU13, rskr. 1989/90: 346). Mot

bakgrund av de förändringar som skett i omvärlden och i olika förutsättningar i

början av nittiotalet började regeringen tidigt förbereda en översyn av

regionalpolitiken.

 Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) skall enligt sin instruktion

bl.a. svara för att utvärderingar görs av regionalpolitiska företagsstöd och av

länsstyrelsernas projektverksamhet. Arbetet med detta har följt en plan som

verket redovisade våren 1992. Tolv delstudier har genomförts. Inför översynen

har NUTEK lagt fram tre övergripande rapporter:

- 1993 års rapport om den regionala utvecklingen

- Värdet av regionalpolitiken samt

- Underlag för översyn av regionalpolitiken

 NUTEK har samtidigt med överlämnandet till regeringen, sänt ut samtliga

rapporter på remiss till ca 140 instanser. En förteckning över remissinstanserna

och en remissammanställning finns tillgängliga i Arbetsmarknadsdepartementet

(dnr A 93/3087).

 Glesbygdsmyndigheten skall enligt sin instruktion bl.a. utvärdera gles-

bygdsstödet. Myndigheten har redovisat resultatet i rapporten Glesbygdsstödet

1987-1992.

 Vidare har myndigheten överlämnat tre idéskrifter:

- Den andra sidan av myntet - om regionalpolitikens enögdhet -

 en idéskrift ur kvinnligt perspektiv,

- Framtidens vägvisare - en idéskrift om ungdom i glesbygd samt

- Landet vinner - en idéskrift om landsbygden.

 Även Glesbygdsmyndigheten har sänt ut sina rapporter på remiss. Utvärderings-

rapporten har sänts till ett 40-tal instanser och idéskrifterna till ca 2 500

instanser, bl.a. olika byutvecklingsgrupper. En förteckning över

remissinstanserna och en remissammanställning finns tillgängliga i

Arbetsmarknadsdepartementet (dnr A 93/3037).

 I februari 1993 beslutade regeringen att tillkalla ett regionalpolitiskt råd,

med uppgift att fungera som en referensgrupp i samband med en översyn av

regionalpolitikens inriktning. Rådet har haft sex sammankomster. Med Rådet som

referensgrupp har professor Jan-Evert[REDACTED_EFTERNAMN] (utredaren) utarbetat förslag till

en regionalpolitisk strategi som redovisas i rapporten En tillväxtfrämjande

regionalpolitik (Ds 1993:78).

 Rapporten har sänts på remiss till ca 240 instanser. En sammanfattning av

rapporten finns i bilaga 2 och förteckning över remissinstanserna samt

remissammanställning finns i bilaga 3.

 I augusti 1993 beslutade regeringen, efter tillkännagivande av riksdagen, att

tillkalla en regionalpolitisk, parlamentariskt sammansatt, referensgrupp. I

referensgruppen har de olika underlagsrapporterna redovisats och diskuterats.

Vidare har de olika förslag som lett fram till denna proposition diskuterats.

 Utöver NUTEK:s, Glesbygdsmyndighetens och utredarens rapporter har ett antal

andra utredningsrapporter utgjort underlag för regeringens översyn:

 I rapporten Tudelning och geografi (Ds 1993:66) redovisas regionalpolitiska

aspekter på resultatstyrning och avreglering.

 Riksrevisionsverket (RRV) har i rapporten Regionala utvecklingsinsatser

redovisat en förvaltningsrevision av handläggningen och styrningen av tre

regionala stödformer inom anslaget för regionala utvecklingsinsatser.

 Statskontoret och NUTEK har i rapporterna Infrastrukturprogrammet respektive

Länsövergripande i Norrlands inland redovisat en utvärdering av det inlandspro-

gram som genomförts av länsstyrelserna i de tre nordligaste länen.

 NUTEK har i rapporten Från koncentration till spridning redovisat en

utvärdering av det särskilda program för regionalpolitiska insatser som

genomförts i Jämtlands län.

 Konsumentverket har gjort en översyn av det kommersiella stödet och lämnat

vissa förslag i rapporten Statligt stöd till kommersiell service i glesbygd.

 En beskrivning och analys av den regionala utvecklingen, som utarbetats inom

Arbetsmarknadsdepartementet, redovisas i bilaga 1.

 Under år 1993 har Arbetsmarknadsdepartementet, Folkrörelserådet Hela Sverige

skall leva och ett antal länsstyrelser genomfört sju omfattande landsbygdskon-

ferenser på olika platser i landet. Vid dessa konferenser har olika berörda

myndigheter, kommuner, byutvecklingsgrupper m.fl. deltagit. Syftet har varit att

få till stånd en bred diskussion inför översynsarbetet. I samband med

Landsbygdsriksdagen i februari 1994 utarbetades ett program med tolv punkter som

de över 500 deltagarna ansåg vara särskilt viktiga för landsbygdens utveckling.

 Dessutom har ett stort antal skrivelser, rapporter m.m. inkommit från

myndigheter, kommuner, företag, organisationer, enskilda personer m.fl.

Lagrådet

Det ämnesområde som behandlas i lagen (1990:912) om nedsatta socialavgifter

faller under Lagrådets granskningsområde. De föreslagna ändringarna är

emellertid av enkel beskaffenhet och dessutom till övervägande del av

redaktionell natur. Förslaget får därför sägas vara av sådan beskaffenhet att

Lagrådets hörande inte behövs.

4 90-talets regionala problembild

Regeringens bedömning: De regionalpolitiska

problemen väntas förbli stora i Norrlands inland,

Bergslagen samt i andra delar av landet med stora

skogs- och landsbygdsområden. Temporära regionala

problem finns också i avgränsade industriregioner i

mellersta och södra Sverige. Därtill finns

inomregionala obalanser med särskilda problem i

glesbygds- och landsbygdsområden.

Underlagsrapporter: Utredaren analyserar hur den regionala problembilden för-

ändrats över tiden. När regionalpolitiken introducerades under 1960-talet hade

de regionala problemen karaktär av glesbygdsproblem. Glesbefolkade regioner med

en stor andel sysselsatta inom primärnäringarna drabbades hårt av

rationaliseringar inom jord- och skogsbruk. De drabbade regionerna

kännetecknades av att deras ekonomiska struktur var omodern. De tillbakagående

primärnäringarna var överdimensionerade, medan den expansiva industrisektorn var

underdimensionerad. En omfattande utflyttning skedde från de glesbefolkade

regionerna. Dåtidens centrala regionalpolitiska uppgift var därför att bidra

till moderniseringen av näringsstrukturen i eftersläpande regioner.

 Under 1970-talet förändrades den regionala problembilden. Andelen sysselsatta

inom primärnäringarna hade nu sjunkit till en sådan nivå att de inte längre

spelade någon avgörande roll för den regionala utvecklingen. Utflyttningen från

skogslänen bromsades upp. De inomregionala obalanserna var emellertid

fortfarande stora. Större centra växte, medan länens glesare delar fortsatte att

avfolkas.

 Nya typer av regionala problem fångade också uppmärksamheten. Neddragningar

inom varvsindustrin i Västsverige, nedläggningar inom gruvindustrin och struk-

turomvandlingen inom stålindustrin i Bergslagen stod i fokus för intresset.

Regionalpolitiken började uppmärksamma denna typ av regionalt koncentrerade

förändringar i industristrukturen.

 De regionala effekterna av strukturomvandlingen motverkades till en del av en

snabb sysselsättningsökning inom den offentliga sektorn. Under andra hälften av

1970-talet ökade sålunda antalet sysselsatta inom denna sektor med 25 %, samti-

digt som sysselsättningen inom det privata näringslivet minskade med 3 %.

 Under 1980-talet reducerades tillväxten inom den offentliga sektorn påtagligt,

vilket bidrog till att göra strukturproblemen synliga. Utformningen av

regionalpolitiken förändrades. Ett flertal tidsbegränsade regionalpolitiska

åtgärdspaket utformades som ett komplement till den stödområdesinriktade

regionalpolitiken. Inom loppet av några år i början av 1980-talet beslutade

regeringen om sex sådana paket. Tanken var att statsmakterna genom en

koncentrerad satsning under en begränsad tid skulle lösa akuta strukturproblem.

 1980-talets förändrade regionala problembild innebar, att den traditionella

regionalpolitiken med sin karaktär av långsiktig utvecklingspolitik, som syftade

till att modernisera eftersläpande regioner, kompletterades med åtgärder för att

hantera kortsiktiga industriella strukturproblem. Under högkonjunkturåren under

andra hälften av 1980-talet föreföll det som om de industriella

strukturproblemen övervunnits. Det regionala problemet framstod åter som ett

inlandsproblem. Denna del av landet kännetecknades av en fortgående

befolkningsminskning. Unga människor, i synnerhet unga kvinnor, valde att lämna

inlandet. Resultatet blev en befolkningsmässig obalans med ett överskott på unga

män och en förhållandevis stor andel äldre människor. Höga dödstal kombinerades

med låga födelsetal, varför en naturlig befolkningsminskning inträffade.

 Det regionalpolitiska problemet formulerades i termer av att befolkning och

näringsliv i norra Sveriges inland har större hinder - långa avstånd och små

lokala arbetsmarknader - att övervinna än invånare och näringsliv i andra delar

av landet. Regionalpolitiken fick därmed karaktären av en politik som syftade

till att kompensera för dessa permanenta lägesnackdelar.

 Den svaga ekonomiska utvecklingen under de senaste åren har på nytt förändrat

problembilden. NUTEK påpekar i sin underlagsrapport att kombinationen låg

ekonomisk tillväxt, förändringar inom den offentliga sektorn och en fortgående

internationalisering av svenskt näringsliv ställer svensk regionalpolitik inför

nya utmaningar.

 NUTEK pekar på att sysselsättningen under de senaste tre åren har minskat med

ungefär 600 000 personer. Huvuddelen av denna sysselsättningsminskning hänför

sig till den privata sektorn, medan nedgången i den offentliga sektorn hittills

har varit begränsad. Nedgången inom industrin har bidragit till att gamla

industriregioner drabbats särskilt hårt av sysselsättningsminskningen. Som en

följd av detta steg arbetslösheten bland män i Bergslagen och mellersta Norrland

markant.

 NUTEK:s budskap är att de senaste årens utveckling särskilt drabbat

industriregioner med en förhållandevis liten offentlig sektor. Analysen

konfirmerar samtidigt att större delen av det regionalpolitiska stödområdet

uppvisar specifika, strukturellt betingade problem. Arbetsmarknadsregionerna

inom stödområdet har nästan genomgående haft den sämsta

sysselsättningsutvecklingen under 80-talets sista år. Under perioden 1987-91

minskade sysselsättningen i stödområde 1 och 2 med i genomsnitt 1,5 respektive

1,1 procent per år. Sysselsättningen i riket minskade under samma period med 0,1

procent.

 Den prognos över den framtida regionala utvecklingen, som NUTEK lämnar i sin

årsrapport bygger på länsstyrelsernas prognoser. Dessa pekar mot en fortsatt

kraftig sysselsättningsminskning under perioden 1992-95. Nedgången antas drabba

Kalmar, Jönköpings, Västmanlands, Kopparbergs, Västernorrlands och Norrbottens

län särskilt hårt. Under samma period beräknas sysselsättningsnedgången i det

samlade stödområdet bli nästan dubbelt så stor som i riket.

 Under andra hälften av 1990-talet förväntar sig länsstyrelserna en svag

sysselsättningsökning i landet. Länsstyrelserna i Kronobergs, Gotlands,

Blekinge, Kristianstads och Skaraborgs län är de enda som förutser att

sysselsättningen kommer att fortsätta att minska i deras län även under sista

hälften av 90-talet. I några av de län som drabbats hårt av de senaste årens

sysselsättningsminskning är förhoppningarna om en snabb återhämtning i slutet av

årtiondet påtagliga. Sysselsättningsökningen i stödområdet väntas bli avsevärt

svagare än i riket. Framtidsbilden framstår således som splittrad. Ett antal

regioner inom stödområdet kommer fortfarande att uppvisa problem samtidigt som

nya problemregioner tillkommer.

 Länsstyrelsernas prognoser pekar på att det under 1990-talet förväntas ske en

fortsatt befolkningskoncentration till landets storstadsregioner. Mälardalen,

Göteborgsregionen och sydvästra Skåne pekas tillsammans med ett antal

universitets- och högskoleorter ut som regioner, vilka förväntas få en snabb

sysselsättnings- och befolkningsökning under de kommande åren. I övriga delar av

landet räknar NUTEK med nolltillväxt eller tillbakagång. I vissa regioner antas

tillbakagången kunna bli betydande.

Remissinstanserna: AMS framhåller att de analyser av sysselsättningen och ar-

betslöshetens förändring som finns i NUTEK:s underlag är mycket bristfälliga och

ger en starkt förenklad bild av de regionala utvecklingstendenserna i landet.

Bland annat efterlyses analyser av ålders- och könsfördelningen hos befolkningen

och arbetskraften. Jordbruksverket vill fästa uppmärksamheten på att det i

jordbruket i stor utsträckning förekommer sysselsättningskombinationer, vilket

bl.a. innebär att många personer har sin huvudsysselsättning i andra näringar.

Jordbruksverket uppskattar att antalet verksamma inom jordbruket är 2-3 gånger

större än de siffror som anges i NUTEK:s rapport. Verket anser dessutom att den

framtida sysselsättningsutvecklingen inom jordbruk och livsmedelsindustri är

svårbedömd. Skogsstyrelsen påpekar att den metod som NUTEK valt för att beräkna

sysselsättningen i olika näringar underskattar den arbetsinsats som utförs inom

skogsbruket.

 I sina remissvar har länsstyrelserna i stor utsträckning valt att uppehålla

sig vid situationen i det egna länet. Länsstyrelsen i Östergötlands län

framhåller i sitt svar vikten av att problemanalysen sker på kommunal nivå.

Analyser på länsnivå eller med hjälp av Statistiska centralbyråns

arbetsmarknadsregioner fångar enligt länsstyrelsen inte upp situationen på de

lokala arbetsmarknaderna. Länsstyrelsen i Västernorrlands län kommenterar

osäkerheten om den framtida utvecklingen inom den offentliga sektorn. AMS

bedömningar av sysselsättningsutvecklingen inom den offentliga sektorn avviker

markant från den som länsstyrelserna gör. Sysselsättningsminskningen blir enligt

AMS betydligt större än vad länsstyrelserna antar. Har AMS rätt i sin bedömning

kommer det, enligt länsstyrelsen, att leda till ökade regionala obalanser, vilka

i första hand kommer att drabba kvinnor.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens bedömning är att de problem som

är knutna till gleshet och avstånd är permanenta till sin karaktär, varför dessa

problem väntas bestå. De små lokala arbetsmarknaderna i dessa regioner erbjuder

ett smalt utbud av arbetstillfällen. Detta är en av orsakerna till att

sysselsättningsgraden i stödområdet permanent ligger fem procentenheter lägre än

för riket som helhet. Situationen är särskilt besvärlig för äldre personer. För

kvinnor och män i åldersgruppen 45-64 år ligger sysselsättningsgraden 9

respektive 7 procentenheter under riksgenomsnittet. Motsvarande siffror för

kvinnor och män i åldern 20-29 år är 2,0 procentenheter under respektive 0,5

procentenheter över riksgenomsnittet. Insatser för att bredda de lokala arbets-

marknaderna i dessa regioner framstår därför som angelägna.

 Problemen knutna till gleshet är störst i de norra delarna av landet där en

stor andel landsbygdsbefolkning kombineras med små tätorter. Även i övriga delar

av Sverige finns det emellertid stora områden där en förhållandevis stor andel

av befolkningen bor i små tätorter och på landsbygden. De södra delarna av

Östergötland, östra Småland, norra delarna av Bohuslän samt stora delar av

Dalsland är exempel på sådana områden. I dessa områden med små ensidiga lokala

arbetsmarknader är utbudet av arbetstillfällen begränsat, vilket leder till att

sysselsättningsgraden blir låg.

 Det är regeringens bedömning att behovet av regionalpolitiska insatser även

under kommande år kommer att vara störst i regioner med gles befolkning. Det

finns ett starkt behov att vända den negativa befolkningsutvecklingen på mindre

orter, på landsbygden och i glesbygden. Inom dessa delar av landet behövs en

nettoinflyttning om bosättningen där skall upprätthållas. Det krävs också aktiva

insatser för att höja kompetensnivån i dessa delar av landet. Ungdomar som

väljer att stanna här har en kortare utbildning än ungdomar i andra delar av

landet. Andelen ungdomar som väljer teoretiska gymnasielinjer är lägre liksom

andelen som väljer att studera vid universitet och högskola. Bland dem som går

vidare till högre utbildning väljer huvuddelen en kort högskoleutbildning. Den

låga utbildningsnivån i landets glesa delar bidrar till att försämra

förutsättningarna att etablera kvalificerad verksamhet där.

 Problemen knutna till näringslivets strukturomvandling påverkas i hög grad av

konjunkturutvecklingen. Utvecklingen under 1980-talet illustrerar hur en

långvarig högkonjunktur kan bidra till att dölja symptomen på problem i denna

typ av regioner.

 Enligt regeringens bedömning avviker den aktuella situationen i fyra väsent-

liga avseenden från 1980-talets. För det första framstår det som föga sannolikt

att den kommande konjunkturuppgången skall bli lika långvarig som under

1980-talet. Då var den internationella högkonjunkturen den i särklass längsta

sedan 1940-talet. För det andra har den kraftiga nedgången inom industrin under

de senaste åren inneburit att produktionskapacitet försvunnit för gott.

Regeringen bedömer därför att osäkerheten är stor när det gäller företagens

möjligheter till påtagliga ökningar i produktionen. För det tredje har det under

de senaste åren skett ett omfattande rationaliseringsarbete i näringslivet.

Företagen kommer att skörda frukterna av detta arbete under konjunkturuppgången

i form av snabba produktivitetsförbättringar. Därför råder det osäkerhet om hur

starkt produktionsökningar inom industrin kommer att slå igenom på sysselsätt-

ningen. För det fjärde innebär den samhällsekonomiska situationen att

sysselsättningen inom den offentliga sektorn inte kan öka i samma grad som under

1980-talet. Då svarade denna sektor för nästan hälften av sysselsättningsök-

ningen.

 Av nämnda skäl kommer en konjunkturuppgång sannolikt inte att vara tillräcklig

för att lösa de aktuella strukturproblemen. Regeringen menar att de senaste

årens kraftiga nedgång inom industrin kommer att sätta påtagliga spår i den

regionala utvecklingen även under de kommande åren. Erfarenheterna från tidigare

konjunkturcykler visar att många mindre orter och landsbygdsområden påverkas av

konjunkturuppgångar med viss fördröjning vilket påverkar befolkningsutveckling-

en. Sådana inomregionala obalanser kan behöva motverkas. Detta förutsätter att

den regionala dimensionen har en framträdande plats vid utformningen av

sektorspolitiken. På detta sätt kan en kommande konjunkturuppgång bidra till en

ökad tillväxt i hela landet.

 Utvecklingen under de senaste åren har, värderat utifrån ovanstående två

indikatorer, präglats av minskade regionala obalanser. I samband med den stora

ökningen av den nationella arbetslösheten har spridningen i arbetslöshet mellan

regioner minskat och obalanserna i flyttningsströmmarna reducerats. Det

förstnämnda är ett resultat av att arbetslösheten genomgående ökat mest i

regioner där arbetslösheten i utgångsläget var låg. I Nyköpings-, Norrköpings-,

Jönköpings-, Växjö-, Kalmar-, Hässleholms- och Halmstadsregionen steg sålunda

andelen öppet arbetslösa från ca 1 procent år 1989 till mellan 7 och 9 procent

år 1993. Ökningen i regioner som uppvisade en hög arbetslöshet år 1989 har

genomgående varit betydligt mindre. I exempelvis Kiruna har arbetslösheten

endast stigit från 11 till 12 procent, i Gällivare från 8 till 10 procent, i

Pajala från 15 till 16 procent och i Vilhelmina från 9 till 12 procent. Trots

den mindre ökningen av arbetslöshet i dessa kommuner så har de fortfarande

avsevärt högre arbetslöshet än riksgenomsnittet.

 De minskade obalanserna i flyttningsströmmarna framgår tydligt av en

jämförelse mellan utvecklingen under perioderna 1981-1985 respektive 1986-1992.

En bidragande orsak till den utjämningen är invandringens effekter på

befolkningsutvecklingen. Samtliga län uppvisade ett utrikes flyttningsöverskott

under perioden 1988-1992. Under denna period var det endast ett län - Väster-

norrlands - som redovisade en negativ befolkningsutveckling. En siffra som kan

jämföras med att hälften av alla län redovisade en befolkningsminskning under

1980-talets första hälft. Bilden är likartad om uppmärksamheten riktas mot

geografiskt mer avgränsade regioner. Antalet lokala arbetsmarknader med

befolkningsminskning halverades sålunda mellan de två aktuella perioderna.

 Hur stor den regionala obalansen kommer att bli under de kommande åren bestäms

dels av styrkan i konjunkturuppgången, dels av inom vilka delar av ekonomin som

uppgången kommer. Utgår man från 1980-talets erfarenheter kommer Norrlands

inland och vissa industriregioner i södra och mellersta Sverige att påverkas av

uppgången förhållandevis sent. Det är därför regeringens bedömning att de regio-

nalpolitiska insatserna i första hand kommer att behöva tas i anspråk av dessa

regioner. Infrastrukturella satsningar i t.ex. telekommunikationer m.m. i detta

område kan dock aktivt motverka denna utveckling. Den regionala dimensionen har

därför en framträdande plats vid utformningen av sektorspolitiken. På detta sätt

kan en kommande konjunkturuppgång bidra till en ökad tillväxt i hela landet.

5 Mål och riktlinjer

5.1 Regionalpolitikens mål

Regeringens förslag: Det överordnade målet för

regionalpolitiken skall vara att öka den enskildes

möjligheter att fritt kunna välja arbete och

bostadsort. Detta uppnås genom att regionalpo-

litiken bidrar till att utveckla livskraftiga

regioner i alla delar av landet. Regio-

nalpolitiken skall också medverka till en mer

likvärdig ekonomisk, social och kulturell standard

för landets olika delar.

Underlagsrapporter: I utredarens rapport argumenteras för att regionalpolitiken

bör utvidgas från att vara en politik inriktad mot avgränsade stödområden till

att också bli en politik som i princip omfattar alla regioner i landet. Med

regionalpolitik avses en politik som uttryckligen beaktar den geografiska

dimensionen.

 Det finns enligt utredaren två argument för en sådan förändring av regio-

nalpolitiken. För det första genomgår Sverige för närvarande en genomgripande

ekonomisk strukturomvandling som innebär att det råder osäkerhet om i vilka

regioner den framtida tillväxten kommer att återskapas. Enligt rapporten är

kunskapen om vad som kännetecknar regioner med ett omfattande framtida

nyföretagande och ett dynamiskt näringsliv bristfällig.

 För det andra understryker den aktuella ekonomiska situationen i Sverige

vikten av att så många regioner som möjligt bidrar till att återskapa

tillväxten. Utredaren anser att hög tillväxt i enstaka regioner inte är

tillräckligt för att återskapa den totala ekonomiska tillväxten.

Remissinstanserna: Bland remissinstanserna finns det en stor uppslutning kring

tanken på att regionalpolitiken bör utvecklas till att bli en politik som bidrar

till att återskapa tillväxten i landet. NUTEK och de flesta länsstyrelserna

stödjer denna syn.

 Länsstyrelsen i Stockholms län delar inte rapportens utgångspunkt att

regionalpolitiken bör betraktas som ett element i den nationella tillväxt-

politiken. Länsstyrelsen menar att en tillväxtorienterad regionalpolitik måste

innebära att insatserna koncentreras till de befolknings- och företagstäta

storstadsregionerna, då tillväxtförutsättningarna, enligt länsstyrelsen, är

störst i dessa regioner.

 Många kommuner reagerar också positivt på den föreslagna förändringen av

regionalpolitikens inriktning. Bland andra Göteborg, Jönköping, Valdemarsvik,
[REDACTED_EFTERNAMN], Bollnäs och Gällivare tillhör denna grupp. Ett antal kommuner inom

stödområdet accepterar omläggningen under förutsättning att förändringen av

inriktningen inte påverkar omfattningen på den traditionella

stödområdespolitiken. Bland andra Arvika, Eda, Nordmaling och Lycksele

framhåller att en geografiskt avgränsad regionalpolitik för att kompensera vissa

regioner för deras permanenta lägesnackdelar behövs också i framtiden. Andra

kommuner, bl.a. Hällefors, Skinnskatteberg, Bjurholm och Vindeln, avvisar

förslaget då de befarar att den föreslagna omläggningen kommer att gå ut över

satsningarna inom stödområdet.

Skälen för regeringens förslag: Regionalpolitiken skall öka den enskildes

möjligheter att fritt kunna välja arbete och bostadsort. Livskraftiga regioner

har en balanserad befolkningsutveckling och sammansättning vad avser

fördelningen mellan unga och gamla samt mellan kvinnor och män. Varje region bör

ha en arbetsmarknad som kan erbjuda ett tillräckligt och varierat utbud av

arbetsplatser och en tillfredsställande fysisk infrastruktur i form av bostäder,

kommunikationer m.m. Dessutom måste det finnas en välfärdsmässig infrastruktur

som säkrar tillgång till ett tillfredsställande utbud av vård, utbildning,

tjänster, kultur och fritidsaktiviteter. Därigenom skapas förutsättningar för

likvärdiga livsvillkor i hela landet.

 Insatserna inom olika sektorsområden har avgörande betydelse för

möjligheterna att skapa livskraftiga regioner. Exempel på detta är uppbyggnad av

barnomsorg och skolsystem, organisering av sjukvård och åldringsvård, underhåll

och utbyggnad av vägar och järnvägar, utbud av post- och

telekommunikationstjänster, utformning av transportsystem och fördelning av

statsbidrag.

 För att uppnå ovanstående mål - likvärdiga livsvillkor - krävs det att den

regionala dimensionen beaktas i politikutformningen inom många sektorsområden

samtidigt som kraftfulla insatser görs inom den traditionella regionalpolitiken.

 En ökad utjämning av utbudet av offentliga tjänster förutsätter en mångfald

av organisatoriska lösningar. Organiseringen måste anpassas till olika lokala

förutsättningar. I många fall förutsätter detta organisationslösningar som

överskrider sektorsgränser. Pågående förändringar inom den offentliga sektorn

öppnar ökade möjligheter för lokalt anpassade organisatoriska lösningar. Den

offentliga tjänsteproduktionen kan i ökad grad anpassas efter skiftande lokala

förutsättningar. Denna flexibilitet öppnar möjligheter för att i olika former

utnyttja de idéer och det engagemang som finns lokalt, varvid tjänsteutbudet

förbättras. I stället för likhet i tjänsteproduktionens organisation skapas en

större variation och likvärdighet i utbudet av tjänster. Likvärdighet vad gäller

tillgången till offentliga tjänster uppnås på detta sätt genom övergången till

flexibla organisationsmodeller.

 Det kommersiella serviceutbudet kännetecknas ännu av en fortgående koncentra-

tion. Små butiker som ligger avlägset är mindre attraktiva för leverantörer,

varför dessa butiker i vissa fall får betala särskilda leveransavgifter. Små

butiker kan också ha svårigheter att bära de investeringskostnader som följer av

ny lagstiftning på miljöområdet etc. Öppenhet för nya samverkanslösningar och

ökade satsningar på att utveckla billiga tekniska lösningar är i många fall en

förutsättning för att bevara en tillfredsställande kommersiell service i

glesbygds- och landsbygdsområden.

 Insatser inom olika sektorsområden formar på ett avgörande sätt förutsätt-

ningarna för regioners utveckling. För att det överordnade målet för regionalpo-

litiken skall kunna uppnås är det av avgörande betydelse att insatserna inom

olika sektorsområden samspelar och aktivt bidrar till en positiv utveckling av

alla regioner.

 Regionalpolitiken skall i första hand inriktas mot att stödja näringslivets

utveckling i utpekade områden. Målet för denna del av regionalpolitiken är att

ge näringslivet sådana villkor att dessa områden framstår som intressanta och

lönsamma lokaliseringsalternativ för näringslivet och som attraktiva

bosättningsalternativ för befolkningen. Regional utveckling handlar dock inte

bara om att utveckla näringslivet i dessa regioner. Viktigt är också att

livsmiljöer och livsvillkor skapas så att människor kan bo och arbeta i dessa

områden och bygga sin framtid där. Det är därför viktigt att regionalpolitiken

också har ett könsperspektiv eftersom kvinnor och män ställer olika krav på

livsmiljöer. Detta måste återspeglas i insatserna.

 Den moderna landsbygden/glesbygden kan om den ges rätt förutsättning skapa de

livsmiljöer och den utvecklingskraft som vårt land behöver. Den kan också göra

det möjligt att rationellt och uthålligt förädla de resurser som finns i dessa

områden.

 Glesbygdens och landsbygdens roll i den regionala arbetsfördelningen har

traditionellt varit knuten till områdenas naturresurser. De ekonomiska

fördelarna ligger i tillgången till energi, jord, skog och mineraler. Utvinning

och förädling av dessa resurser ger stora bidrag till det nationella

folkhushållet och betydande exportinkomster till den svenska ekonomin.

Landsbygdens ekonomiska struktur har bidragit till att forma områdets kultur.

Den tekniska utvecklingen inom data- och telekommunikationsområdet har samtidigt

förändrat förutsättningarna. Närhet är inte längre identiskt med geografisk

närhet. Närhet är i allt fler sammanhang en fråga om närhet i nätverk. På detta

sätt öppnar utvecklingen inom data- och telekommunikationsområdet möjligheter

för etablering av nya typer av verksamheter på landsbygden. Att möjligheten

till arbete och bosättning i dessa områden upprätthålls är en nödvändig

förutsättning för att vårt kulturarv skall bevaras och utvecklas.

 Under senare år har turismen kommit att spela en allt större roll. Turismens

ekonomiska betydelse förväntas fortsätta att öka. Tillgång till vidsträckt

natur, med möjlighet till fiske, jakt och friluftsliv har tillsammans med

glesbygdens kultur gjort dessa områden allt mer attraktiva för befolkningen inom

landet och från utlandet.

 Regioner formas av de möjligheter som vid olika tidpunkter öppnar sig.

Topografi, befolknings- och näringslivsstruktur samt livsvillkor bidrar till att

prägla hur möjligheterna utnyttjas. Resultatet blir att olika regioner spelar

olika roller i ekonomin. De representerar skilda kulturer, ger näring åt olika

livsformer samt formar näringslivets utveckling. Detta innebär samtidigt att ett

ömsesidigt beroende mellan olika regioner växer fram. Regioner och lokala

arbetsmarknader är ömsesidigt beroende av varandra och bidrar genom samspel till

landets ekonomiska utveckling.

 Regionernas utveckling är också beroende av den omvärld i vilken Sverige

befinner sig. Dagens internationalisering ställer nya krav och ger nya

möjligheter. För svenskt vidkommande är medlemsskap i EU ett sätt att genom

internationellt samarbete utveckla Sverige. Vi återkommer i avsnitt 11 till

denna fråga. Det nordiska regionalpolitiska arbetet berör många regioner i de

nordiska länderna. Ett förslag till nytt nordiskt regionalpolitiskt

handlingsprogram för åren 1995-1999 är för närvarande på remiss och skall

behandlas på Nordiska Rådets höstsession 1994.

 Vidare pågår ett samarbete inom Östersjöregionen. Den politiska förändring som

skett i de förutvarande öststaterna har skapat nya samarbetsmöjligheter. I en

Östersjövision, Visions and strategies for the Baltic Sea Region 2010, kommer

Östersjöområdet att behandlas särskilt. De industriella, kulturella och

naturgeografiska resurser som området gemensamt förfogar över samt hur dessa

resurser kan bidra till en hållbar utveckling i regionen kommer att redovisas i

visionen.

 En del av underlaget till Östersjövisionen utgörs av en nationell vision,

Sverige 2009. Denna utarbetas av Boverket i samarbete med NUTEK och

Naturvårdsverket. Den kommer att föreläggas regeringen sommaren 1994.

5.2 Könsperspektiv i regionalpolitiken

Regeringens bedömning: Regionalpolitiken bör formas

utifrån ett könsperspektiv. Problembeskrivningar

och analyser bör utgå ifrån att kvinnor och män har

olika behov och förutsättningar och åtgärder bör

utformas så att de kommer både kvinnor och män till

del. Samtidigt behöver särskilda insatser för

kvinnor göras.

Underlagsrapporter: I Glesbygdsmyndighetens idéskrift "Den andra sidan av

myntet" behandlas regionalpolitiken utifrån ett kvinnoperspektiv. Ett

huvudbudskap i skriften är att samhället består av kvinnor och män som delvis

lever i skilda världar och har olika livsvillkor, ett förhållande som bör

beaktas vid utformning och genomförande av regionalpolitiken.

Remissinstanserna: Enligt Glesbygdsmyndighetens remissammanställning råder det

stor uppslutning bakom kravet på att tydliggöra kvinnoperspektivet i

regionalpolitiken.

Skälen för regeringens bedömning: Kvinnor och mäns erfarenheter, intressen och

kompetens skiljer sig från varandra. Regeringen menar därför att problembeskriv-

ningar, analyser och åtgärdsförslag skall göras utifrån ett könsperspektiv och

explicit beakta att det finns både kvinnor och män i landets regioner. Enligt

vår mening kommer detta bl.a. att innebära att kvinnorna och deras villkor får

ett större utrymme inom det regionala utvecklingsarbetet. Vi förutsätter därmed

även att länsstyrelsernas och andra aktörers uppmärksamhet på kvinnors initiativ

och idéer ökar.

 Vi har uppmärksammat att i de län där det finns kvinnor på handläggande och

beslutande poster i länsstyrelserna har kvinnofrågor uppmärksammats och fått

större utrymme än i andra län. En bidragande orsak till att kvinnors projekt,

affärsidéer och företag ägnas så liten uppmärksamhet inom regionalpolitiken, kan

därför vara att det finns få kvinnor som handlägger och beslutar om projektmedel

och regionalpolitiskt stöd. Regeringen anser därför att stor vikt bör läggas vid

att öka antalet kvinnliga befattningshavare i handläggande och beslutande posi-

tioner på alla nivåer i det regionala utvecklingsarbetet.

 De regionalpolitiskt prioriterade områdena präglas i högre grad än övriga

landet av en segregerad arbetsmarknad. Män jobbar huvudsakligen inom

traditionellt mansdominerade områden och den offentliga sektorn är den klart

dominerande arbetsgivaren för kvinnor. Det är därför en viktig uppgift för

regionalpolitiken att verka för ett mer differentierat näringsliv och en

breddning av de lokala arbetsmarknaderna. Ett instrument med detta syfte är den

kvoteringsregel som tillämpas inom det regionalpolitiska företagsstödsystemet. I

en utvärdering har konstaterats att kvoteringsregeln inneburit att företag som

fått stöd har anställt fler kvinnor än vad de annars skulle ha gjort. Regeln har

bidragit till att inom vissa näst intill totalt enkönade arbetsplatser bryta den

manliga dominansen och har därmed medfört en breddning av kvinnornas

arbetsmarknad. Kvoteringsregeln har störst betydelse på lokala arbetsmarknader

där kvinnor har svag tradition av industriarbete. För dessa arbetsmarknader är

även åtgärder som syftar till att öka antalet etableringar av tjänsteföretag

utanför landets större städer av stort värde.

 Även ett ökat företagande bland kvinnor bidrar till en ökad breddning och

differentiering av näringslivet. Kvinnors företag utgör i dag ca 15 % av landets

företag och återfinns framförallt inom tjänstenäringarna. Detta företagande

innebär ett tillskott till och en utveckling av den lokala infrastrukturen samt

utgör en företagarpotential som inte tillfullo uppmärksammats. Det är därför

viktigt att åtgärderna för att stimulera kvinnors företagande även

fortsättningsvis prioriteras.

 Förutom befolkningsmässig obalans kännetecknas delar av Sverige också av köns-

mässig obalans. Trots olika insatser lämnar unga kvinnor glesbygd och mindre

orter i högre grad än unga män. Näringslivet är bara en av flera faktorer som

påverkar orter och regioners attraktivitet. Vi menar att en ökad betydelse måste

tillmätas arbetet med att utforma den lokala livsmiljön. Även detta arbete måste

ske utifrån en analys av och kunskap om såväl kvinnors som mäns behov.

5.3 Särskilda regionalpolitiska medel

Regeringens bedömning: Mot bakgrund av det

överordnande mål som föreslagits och den regionala

problembild som redovisats bedömer regeringen att

de regionalpolitiska åtgärderna bör öka i omfattning.

Skälen för regeringens bedömning: Skall regionalpolitikens överordnade mål

uppnås förutsätts såväl att olika samhällssektorer tar ett rejält regionalt

ansvar som att kraftfulla insatser görs inom ramen för de regionalpolitiska

anslagen. Insatser inom ramen för dessa utgör ett viktigt komplement till de

grundläggande förutsättningar för regioners utveckling som andra sektorer måste

skapa genom sina prioriteringar.

 Anslagen för regional utveckling på Arbetsmarknadsdepartementets huvudtitel

uppgår innevarande år sammantagna till knappt 2,6 miljarder kronor. Inriktningen

av medlen har förändrats över tiden. Ursprungligen var de nästan helt inriktade

på olika former för företagsstöd. Över tiden har användningsområdena breddats

till att även omfatta insatser inom andra områden som har betydelse för den

regionala utvecklingen. Även sammansättningen av företagsstöden har förändrats.

Driftstöd - i form av nedsatta socialavgifter och transportstöd - svarar idag

för en betydande del av det företagsinriktade stödet.

 De direkt företagsinriktade åtgärderna tar i anspråk ca 70 % av de samlade

medlen. Med utgångspunkt från innevarande budgetårs anslag kan de direkta

regionalpolitiska åtgärderna översiktligt grupperas på följande sätt.

 För olika former av företagsstöd, vid sidan om de som beslutas av

länsstyrelsen, anvisas 1,35 miljarder kronor. Nedsatta socialavgifter och trans-

portstöd svarar för 500 respektive 300 miljoner kronor av dessa medel. Vid

sidan om ovannämnda företagsstöd sker det en omfattande finansieringsverksamhet

i form av lokaliseringslån och lån från Norrlandsfonden.

 Drygt 1 miljard kronor, eller ca 40 % av den regionalpolitiska ramen, fördelas

direkt till länsstyrelserna. Dessa kan efter egna prioriteringar använda medlen

till företagsstöd (inom stödområdena), glesbygdsstöd (inom områden som

länsstyrelserna avgränsar) eller utvecklingsprojekt. Föregående budgetår använde

länsstyrelserna 50 % av medlen till utvecklingsprojekt, 29 % till glesbygdsstöd

och 21 % till företagsstöd.

 De resterande regionalpolitiska medlen, 240 miljoner kronor eller 7 % av

anslaget, avser i huvudsak medel som disponeras centralt av regeringen och NUTEK

för särskilt angelägna utvecklingsprojekt.

 I avsnitt 7 redovisar vi våra bedömningar och förslag till vad som bör göras

för att stimulera landsbygdsutvecklingen i landet.

 I avsnitt 8 redovisas våra förslag och bedömningar beträffande den fortsatta

inriktningen av de företagsinriktade åtgärderna.

 I avsnitten 9-10 lämnar vi förslag och bedömningar om inriktningen och omfatt-

ningen av de övriga regionalpolitiska utvecklingsinsatserna, som vi menar bör

göras på olika nivåer.

 Utöver dessa förslag som lägger fast inriktningen av den långsiktiga

regionalpolitiken förordar vi i avsnitt 12 en kraftsamling under nästa budgetår

för regionala åtgärder avseende utveckling och tillväxt. Vi föreslår att

länsstyrelserna får disponera arbetsmarknadspolitiska medel för före-

tagsutveckling och andra åtgärder som skapar varaktiga arbetstillfällen.

6 Politikområden av särskild betydelse för denregionala utvecklingen

6.1 Allmänna utgångspunkter

Regeringens bedömning: För att en önskvärd regional

utveckling skall nås, såväl i fråga om ökad ekonomisk

tillväxt i hela landet som en jämn fördelning av

välfärden bör verksamheterna inom en rad

politikområden utformas och inriktas på sätt som är

förenliga med målen för regionalpolitiken.

Underlagsrapporter: Frågor om olika samhälls- eller politikområdens betydelse

för den regionala utvecklingen ägnas stor uppmärksamhet i flera

underlagsrapporter.

 Utredaren betonar vikten av att den regionala dimensionen beaktas vid

utformningen av politiken inom en rad sektorer. Transport och kommunikationer,

högre utbildning och forskning samt arbetsmarknad framhålls som särskilt

viktiga. Dessa sektorer/politikområden benämns den "stora" regionalpolitiken

medan anslagen för regionalpolitik på Arbetsmarknadsdepartementets huvudtitel

kallas den "lilla" regionalpolitiken. Beslut inom den "stora" regionalpolitiken

spelar enligt utredaren större roll för den regionala utvecklingen än

förändringar i anslagen för den "lilla" regionalpolitiken.

 Även NUTEK framhåller att alla politikområden har en geografisk dimension och

att en god regional utveckling därför kräver att man inom viktiga områden tar

hänsyn till de effekter som politiken får i olika regioner. NUTEK framhåller

vidare att i samband med avreglering och konkurrensutsättning av den offentliga

sektorn och affärsverken försvåras möjligheten till regionala omfördelningar av

medel för att säkerställa en god servicenivå ur olika aspekter i hela landet.

Mot den bakgrunden föreslår NUTEK att en särskild utredning får i uppdrag att

belysa hur regionalpolitiska hänsyn kan byggas in i olika samhällssektorer i

framtiden.

Remissinstanserna: Även flera remissinstanser lyfter fram betydelsen av att

sektorspolitiken anpassas till de regionalpolitiska målen. Länsstyrelsen i

Norrbottens län säger t.ex. att betydande försämringar eller störningar inom

flertalet sektorsområden knappast kan kompenseras av insatser inom ramen för den

"lilla" regionalpolitikens ekonomiska ramar.

 En rad länsstyrelser och kommuner liksom Glesbygdsmyndigheten,

Skogsindustrierna, Kooperativa Förbundet och Sveriges Industriförbund

tillstyrker NUTEK:s förslag om att en särskild utredning bör belysa hur

regionalpolitiska hänsyn kan byggas in i olika samhällssektorer.

Skälen för regeringens bedömning: Villkoren för människor och företag att leva

och verka i olika delar av landet bestäms, förutom av naturgivna

förutsättningar, av beslut och åtgärder inom en rad olika politikområden. De

regionalpolitiska anslagen på statsbudgeten utgör ca 0,5 procent av statens

totala utgifter. Det är en självklarhet att användningen av dessa medel endast

marginellt kan påverka den regionala utvecklingen. För att t.ex.

lokaliseringsstöd till enskilda företag skall ge maximal effekt krävs vissa

grundläggande förutsättningar i form av bl.a. en fungerande infrastruktur.

 Den statliga sektorspolitiken har haft betydelse för att utjämna och

kompensera för regionala skillnader i tillgången till arbete, service och andra

levnadsvillkor. Det kommer även fortsättningsvis att vara en viktig uppgift för

sektorspolitiken att medverka till en jämn fördelning av välfärden i hela

landet. Formerna för hur detta skall ske behöver dock i flera fall förnyas och

utvecklas. Det gäller t.ex. inom sådana verksamheter som avregleras och utsätts

för konkurrens. I det ekonomiska läge som Sverige för närvarande befinner sig i

är det nödvändigt att den statliga sektorspolitiken utformas och resurserna

fördelas så att den tillväxtkraft som finns i alla delar av landet tas till

vara. Den geografiska dimensionen måste på ett tydligt sätt vägas in i beslut på

alla nivåer.

 Det är viktigt att regering och riksdag har ett underlag för sina beslut som

gör det möjligt att göra sådana avvägningar som här har nämnts. Regeringen har

därför utfärdat direktiv (dir. 1992:50) till samtliga kommittéer och särskilda

utredare att redovisa de regionala konsekvenserna av sina förslag. Det innebär

att dessa konsekvenser skall bli belysta på ett tidigt stadium i

beredningsprocessen. De erfarenheter som hittills finns från de utredningar som

genomförts sedan direktiven utfärdades visar i en del fall att värdefulla

analyser av de regionala konsekvenserna gjorts, vilket ökar kvaliteten på

bedömningsunderlaget. I andra fall är analyserna mera bristfälliga eller saknas

helt. Det är därför angeläget att ytterligare öka insikten om betydelsen av att

sådana analyser görs.

 Inom flertalet samhällssektorer utförs en stor del av den konkreta

verksamheten av regionala och lokala myndigheter och andra aktörer. Dessa

beslutar inom givna ramar om användningen av betydande resurser. Genom

förbättrad samordning och samverkan mellan olika aktörer kan de samlade

effekterna av resursanvändningen ökas. Vi återkommer senare (avsnitt 9.2) till

formerna för och inriktningen av utvecklingsarbetet i länen.

 Vissa samhällssektorer eller politikområden är särskilt viktiga när det gäller

att skapa förutsättningar för att främja tillväxt och en god utveckling i skilda

regioner. Tillgång till goda kommunikationer, ett väl utbyggt och flexibelt

utbildningsutbud, tillgång till forsknings- och utvecklingskompetens är exempel

på faktorer av stor vikt för den regionala utvecklingen. Riksdagen har under

innevarande mandatperiod, efter förslag från regeringen, beslutat om omfattande

åtgärder på bl.a. nämnda områden. Dessa åtgärder kommer att ha stor betydelse

för utvecklingen i landets olika delar.

 I avsnitten 6.2-6.6 redovisas ett antal bedömningar och förslag som berör

vissa av de nämnda samhällssektorerna.

 En väl fungerande arbetsmarknadspolitik är av grundläggande betydelse för att

ta tillvara personliga resurser och för att nå en hög sysselsättning i hela

landet. Regeringen har nyligen tillsatt en parlamentarisk kommitté som skall

se över arbetsmarknadspolitikens roll, omfattning, inriktning och avgränsning

(dir. 1993:132). En viktig uppgift för kommittén blir att föreslå en inriktning

på arbetsmarknadspolitiken som gör att den kan främja tillväxt och en fullgod

sysselsättning i hela landet. Kommittén skall också bedöma hur verksamheten

skall avgränsas och samverka med andra sektorer, bl.a. närings- och

regionalpolitik. Från regionalpolitisk synpunkt är det viktigt att

arbetsmarknadspolitiken även i framtiden kan bidra till att utjämna de regionala

skillnaderna i såväl utbildningsnivå som tillgång till arbete.

 Kommunerna ansvarar för en stor del av samhällets service till näringslivet

och medborgarna. För att skapa likvärdiga villkor i alla delar av landet är det

därför viktigt att skatteutjämningssystemet bidrar till att utjämna skillnader i

kommunernas inkomster och ger kompensation för strukturella olikheter i

kommunerna. Under förra året presenterades förslag till förändringar av båda

systemen.

 För att kunna lämna ett samlat förslag har regeringen tillsatt en parla-

mentarisk kommitté. Den skall under hösten 1994 lägga förslag till ett nytt

statsbidragssystem för kommunerna som skall gälla från år 1996. Från

regionalpolitisk synpunkt är det av stor vikt att skatteutjämningssystemet ger

kommuner i olika delar av landet och med skilda förutsättningar likvärdiga

möjligheter att bedriva sin verksamhet.

 De avregleringar som genomförts eller beslutats om inom en rad

samhällssektorer, inte minst på kommunikationsområdet, har ägnats stor

uppmärksamhet i den regionalpolitiska debatten. Avregleringens positiva effekter

i form av prissänkningar, bättre service inom vissa områden måste också tas

tillvara för att skapa en god tillgänglighet och god kvalitet på service i hela

landet. I avsnitt 7.4 redovisas de åtgärder som vidtagits för att bl.a.

tillgodose denna heltäckande service.

 Avregleringen kommer att följas upp från regionalpolitiska utgångspunkter.

6.2 Utbildning och forskning

Under föregående budgetår redovisade regeringen förslag om såväl

forskningspolitiken (prop. 1992/93:170) som politiken för universitet och

högskolor (prop. 1992/93:1 och 169). Riksdagen har därefter beslutat i enlighet

med regeringens förslag. En grund för utvecklingen på dessa områden är därmed

lagd.

 Utgångspunkten för regeringens förslag är att Sveriges framtid ligger i

målmedveten satsning på kunskap. Den tilltagande internationella konkurrensen

innebär ökade kvalitetskrav på all utbildning och forskning. Betydande resurser

sätts därför in för att möta dessa krav. I Agenda 2000 - kunskap och kompetens

för nästa århundrade har regeringen lagt fast en ram för det fortsatta arbetet

med att möta de långsiktiga kompetensutmaningar som det svenska samhället står

inför.

 Även i ett regionalpolitiskt perspektiv är frågor om kompetensutveckling och

kompetensförsörjning av mycket stor betydelse. För att landets olika regioner

skall kunna utvecklas och bidra till den samlade tillväxten, krävs att den

kunskap som utvecklas i vårt land och internationellt når ut och ges en bred

tillämpning. Detta ställer krav på såväl forskningens och kunskapsöverföringens

som utbildningens organisation och inriktning.

 De reformer som har beslutats och som nu genomförs är självfallet av stort

värde sett också från regionalpolitisk utgångspunkt. Det finns emellertid skäl

att komplettera dessa åtgärder med insatser som har en mer direkt

regionalpolitisk inriktning. Regeringen har därför nyligen beslutat om särskilda

insatser för att främja forsknings- och utvecklingsverksamhet i

regionalpolitiskt prioriterade regioner. Syftet är att öka företagens

utvecklingsförmåga genom kunskapsprogram som finansieras gemensamt av staten och

regionala och lokala intressenter där näringslivet är en viktig aktör.

Programmen skall ta sin utgångspunkt i de utvecklingsbehov som finns i

näringslivet i berörda regioner. Regeringen har avsatt sammanlagt 150 miljoner

kronor av innevarande års regionalpolitiska medel för denna verksamhet.

Programmen avses pågå under en femårsperiod och skall kunna finansieras med

högst 15 miljoner kronor per program. Dessa medel får utgöra högst 50 % av

totalkostnaden för varje program.

 I det följande redovisas vissa ytterligare åtgärder inom området utbildning

och forskning som regeringen avser vidta med regionalpolitiska medel. Det gäller

dels åtgärder för att stimulera profilering och utveckling av specifika

kompetensområden vid de mindre och medelstora högskolorna samt vissa åtgärder

inom gymnasieskolan och komvux, dels åtgärder för att höja kompetensen hos redan

yrkesverksamma i regionalpolitiskt prioriterade regioner och i regioner med låg

utbildningsnivå.

6.2.1Profilering och kompetensutveckling vid mindre och

 medelstora högskolor samt vissa åtgärder inom

 gymnasieskolan och komvux

Regeringens bedömning: De mindre och medelstora

högskolorna spelar en viktig roll för regionernas

och därmed hela landets utveckling. För att förbättra

möjligheterna för de mindre och medelstora

högskolorna i de regionalpolitiskt prioriterade

områdena att utveckla och fördjupa specifika

kompetensområden avser regeringen därför att anslå

högst 30 miljoner kronor av regionalpolitiska

medel. Åtgärderna avser utvecklingsverksamhet och är

av engångskaraktär.

 Regeringen avser vidare att som en

engångsinsats anslå högst 10 miljoner kronor av

regionalpolitiska medel för att stimulera kom-

munerna i stödområdena att inom gymnasieskolan och

komvux utveckla utbildningar där bygdens särskilda

förutsättningar och det lokala näringslivets

kompetens kan tas till vara.

Underlagsrapporter: Utredaren förespråkar en ökad intagning av studenter till

högskolan. Samtidigt framhålls att det krävs förändringar i såväl utbildningens

innehåll som i de former den bedrivs. Benägenheten till förnyelse av

utbildningen hävdas i rapporten i allmänhet vara större vid mindre och

medelstora högskolor än vid de gamla universiteten. En kombinerad utbyggnad och

förnyelse av högskoleutbildningen föreslås därför koncentreras till sådana

högskolor. Genom att ge vissa högskolor i denna grupp, som har eller skaffar

sig intressanta inriktningar, fasta forskningsresurser kan också en hög kvalitet

i utbildningen säkras.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna instämmer i att en fortsatt

utveckling av de mindre och medelstora högskolorna är viktig liksom att

högskoleutbildningen behöver förnyas. Dessa högskolors betydelse för bl.a.

näringslivets utveckling i regionerna betonas också i flera yttranden.

 När det gäller frågan om fasta forskningsresurser vid de mindre och medelstora

högskolorna är uppfattningarna mer splittrade. Flertalet länsstyrelser instämmer

i förslaget om att tilldela högskolorna sådana resurser. Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF) kan se en fördel med att de mindre och medelstora

högskolorna får bättre möjligheter att bedriva forskning. För mindre företag är

det enligt SAF önskvärt att ha tillgång till forskarkompetenta personer i

närmiljön. SAF konstaterar också att hög kvalitet i utbildningen

erfarenhetsmässigt fordrar att lärarna vid högskolorna är aktiva forskare. Andra

remissinstanser är mer tveksamma eller motsätter sig förslaget och menar att det

skulle innebära en splittring av forskningsresurserna. Forskningsrådsnämnden in-

stämmer t.ex. i synen på en utbyggd och nära forskningsanknuten hög-

skoleutbildning, men menar att fasta forskningsresurser inte bör tilldelas ett

alltför stort antal mindre enheter. Detta skall dock enligt nämnden inte hindra

att en viss förstärkning av forskningskompetensen kan göras vid några väl valda

mindre högskoleenheter, speciellt sådana som opererar i nätverk.

Industriförbundet anser att de mindre och medelstora högskolorna bör utveckla

sin roll i högskolesystemet annorlunda jämfört med universitet och

fackhögskolor. De kan genom att skaffa sig bred och djup kompetens inom en nisch

dels fylla en viktig utbildningsfunktion, dels effektivt samverka med företag i

regionen till nytta för högskolan, företagen och regionen. Förbundet motsätter

sig dock att fasta forskningsresurser sprids ut på ytterligare orter.

Skälen för regeringens bedömning:

De mindre och medelstora högskolorna

Etableringen och utbyggnaden av de mindre och medelstora högskolorna är utan

tvekan en av de åtgärder som har haft störst betydelse för den regionala

utvecklingen under de senaste två årtiondena. Tillgängligheten till högre

utbildning har ökat väsentligt. Samtidigt har tillgången till välutbildad

arbetskraft ökat i hela landet.

 De mindre och medelstora högskolornas roll för regionernas och därmed hela

landets utveckling kan och bör självfallet utvecklas ytterligare. Under de

senaste åren har betydande resurser tillförts för att öka antalet

utbildningsplatser vid dessa högskolor. Genom de beslut som fattats med

anledning av regeringens propositioner om universitet och högskolor har

incitament skapats för utveckling och kvalitetshöjning inom dessa. Resurserna

för forskning vid de mindre och medelstora högskolorna har också förstärkts

efter förslag i forskningspropositionen. Det finns skäl att ytterligare

stimulera utvecklingsarbetet vid de mindre och medelstora högskolorna och därvid

ta fasta bl.a. på vad som förts fram av de remissinstanser som nämnts ovan.

 Flera av de mindre och medelstora högskolorna har redan i dag valt att

profilera sin verksamhet. Ofta sker det med utgångspunkt från det regionala

näringslivets struktur och inriktning och i samverkan med näringslivet.

Regeringen ser positivt på en sådan utveckling och har i propositionerna

1992/93:169, Högre utbildning för ökad kompetens, och 1992/93:170, Forskning för

kunskap och framsteg, beslutat förstärka ett antal mindre och medelstora

högskolor så att deras möjligheter att spela en viktig roll för främst

näringslivet ökar. Regeringen planerar att under våren fatta beslut om

fördelningen av medel till de mindre och medelstora högskolorna med en

industriprofil, vilka prioriterats i propositionerna ovan, samt lämna riktlinjer

för användandet av medlen.

 Regeringen avser senare att med regionalpolitiska medel, som en engångsinsats,

ytterligare förstärka denna inriktning vid några av dessa mindre eller

medelstora högskolor i framförallt stödområdena och andra regionalpolitiskt

prioriterade områden.

Gymnasieskolan och kommunal vuxenutbildning

Även gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen är viktiga resurser i

det regionala utvecklingsarbetet. Den reformerade gymnasieskola som nu håller på

att införas ger betydligt större utrymme för flexibla lösningar än den gamla

gymnasieskolan, både när det gäller organisation och att tillgodose enskilda

elevers utbildningsönskemål. Det finns också ett tilltagande intresse från

kommunerna att profilera sitt utbildningsutbud inom olika områden.

 Utvecklingen inom både arbetsliv och högre utbildning förutsätter ett väl

utvecklat samarbete mellan gymnasieskolan och gymnasieskolans avnämare. En

kursutformad gymnasieskola ger därvidlag goda möjligheter att successivt och i

takt med förändrade behov förnya utbildningens innehåll.

 Kommunerna har således på ett bättre sätt än tidigare möjligheter att bl.a.

inrikta utbildningar så att de svarar mot lokala och regionala behov. I

stödområdena är behovet av förnyelse av näringslivet särskilt stort. Samtidigt

är företagartraditionen svag på många håll i dessa områden. Det finns i dag ett

ökat intresse, inte minst hos kvinnor i glesbygd och mindre orter att starta

egna företag. Vi anser att detta intresse skall stimuleras.

 För att stimulera kommunerna i stödområdena att utveckla utbildningar, där

bygdens särskilda förutsättningar och det lokala näringslivets kompetens kan tas

till vara, avser regeringen att, som en engångsinsats, anslå högst 10 miljoner

kronor. Regeringen avser att senare utforma närmare riktlinjer för medlens

användning samt uppdra åt NUTEK att svara för handläggningen av insatserna.

6.2.2Kompetensutveckling för näringslivstillväxt

Regeringens bedömning: Regionalpolitiska medel bör

avsättas för kompetenshöjande insatser för redan

yrkesverksamma i regionalpolitiskt prioriterade

områden och i regioner med låg utbildningsnivå.

Underlagsrapporter: I rapporten "En tillväxtfrämjande regionalpolitik"

framhåller utredaren att ökad ekonomisk tillväxt förutsätter att svenska företag

på ett bättre sätt än hittills förmår utnyttja ny teknik för att utveckla nya

produkter för nya marknader. Där pekas bl.a. på behovet av höjd kompetens främst

genom en ökning av den högre utbildningen. Prioriteringen av tillväxtmålet

innebär att det i första hand är angeläget att bygga ut näringslivsrelevanta

utbildningar. I NUTEK:s rapport om den regionala utvecklingen i Sverige pekas på

behovet av en reindustrialisering som en av de viktigaste framtidsfrågorna.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Kronobergs län noterar att under-

lagsrapporterna inte behandlar behovet av fort- och vidareutbildning. En växande

andel medelålders och äldre i arbetskraften gör att länsstyrelsen förutser ett

ökat behov av sådan utbildning. Länsstyrelsen i Malmöhus län påpekar att

rapporten endast behandlar den högre utbildningen. Man anser att även

gymnasieskolans, den kommunala vuxenutbildningens och folkhögskolornas roll bör

uppmärksammas.

 Företrädare för ett antal Norrlandskommuner har framfört att det finns ett

stort behov av kompetensutvecklande insatser i de små och medelstora företagen.

Skälen för regeringens bedömning: En rad jämförelser av utbildningsnivån i

Sverige med några av våra konkurrentländer har visat att svensk industri hade

sämre utbildad arbetskraft än industrisektorerna i dessa länder. Studierna

visade också att det fanns regionala variationer i utbildningsnivåerna. Man fann

också ett samband mellan utbildningsnivå hos arbetskraften och företagens

lönsamhet. Den låga utbildningsnivån i vissa regioner uppfattades som ett hinder

för en angelägen omstrukturering av industristrukturen.

 Svenskt näringsliv har således ett stort behov av kompetenshöjande insatser.

Detta blir uppenbart när man konstaterar att det är åldersgrupperna över 45 år

som har den lägsta utbildningsnivån och att dessa kommer att finnas kvar i

produktionen under åtskilliga år framöver.

 Arbetet med Agenda 2000, som vi nämnt tidigare, kommer därför att uppmärksamma

behovet av återkommande utbildningar och kompetenshöjande åtgärder hos den

befintliga arbetskraften.

 Inom det regionalpolitiska området har olika kompetenshöjande insatser

genomförts under de senaste åren. På initiativ av länsstyrelserna i

Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs och Kalmar län påbörjades ett pilotprojekt

för utbildning av redan yrkesverksamma i privat sektor (Teknik- och

kunskapsspridning i Östra Småland). Inriktningen var att erbjuda yrkesverksamma

kompetenshöjande utbildningar så nära arbetsplatsen som möjligt. Flera av de

berörda kommunerna avsatte egna resurser för att i samverkan med företag

identifiera och genomföra utbildningar avpassade till det lokala näringslivets

behov. Initialt gjordes bedömningen att det var olika högskoleutbildningar som

efterfrågades och var nödvändiga, men när olika behovsinventeringar hade genom-

förts visade det sig att flertalet av utbildningarna som efterfrågades låg på en

lägre teoretisk nivå. Projektet har utvärderats och det finns belägg för att

utbildningssatsningarna givit bättre kunskaper och färdigheter samt att

näringslivets konkurrenssituation stärkts.

 I det s.k. Infrastrukturprogrammet för stödområde 1 har betydande resurser

avsatts för olika kompetenshöjande insatser. Av totalt 200 miljoner kronor har

35 reserverats för programområdet utbildning. Åtgärderna inom området har

strukturerats i tre huvudsakliga delområden:

- stärka utbildningsplaneringsfunktionen i kommunerna och utvecklalokala

"kompetensbanker"

- öka tillgängligheten till utbildning och kompetens

- utveckla och genomföra nya utbildningar.

 Bland annat har man i flera kommuner avsatt resurser för att lokalt bygga upp

och att utveckla former för samverkan mellan näringsliv och utbildning

(utbildningssamordnare). Medel har också avsatts för att utveckla

distansundervisning. Dessutom har företag fått möjlighet att under viss tid

utnyttja en nyexaminerad universitets- eller högskoleutbildad person i sitt

företag.

 Ansvaret för kompetensutvecklingen i företagen åvilar det enskilda företaget.

De största insatserna för kompetensutvecklingen hos arbetskraften svarar

företagen därmed för själva. I de mindre företagen finns dock sällan resurser

för stora utbildningssatsningar. Även om sådana satsningar är motiverade i ett

långsiktigt perspektiv kan de i ett kortsiktigt perspektiv vara svårt att

genomföra dem, bl.a. av ekonomiska skäl.

 Den mest omfattande statliga satsningen på kompetensutvecklande insatser i

näringslivet sker inom arbetsmarknadspolitiken, bl.a. genom utbildningsvikariat.

 Som ett viktigt komplement till olika generella åtgärder för kompe-

tensutveckling anser vi det vara motiverat att i regionalpolitiskt prioriterade

områden och i områden som har en särskilt låg utbildningsnivå i näringslivet

initiera ett regionalt programarbete för kompetensutveckling för redan

yrkesverksamma.

 Länsstyrelserna har ett regionalt samordningsansvar och svarar för

genomförandet av regionalpolitiken på regional nivå. Länsstyrelserna har

expertkompetens inom bl.a. områdena regionalekonomi och näringslivsutveckling

samt utbildning. Det är därför naturligt att länsstyrelsen får ett samordnings-

och programansvar vad gäller kompetensutveckling.

 Ett sådant programarbete bör föregås av en analys av näringslivets

kompetensbehov samt en strategi för hur kunskapsnivån inom näringslivet skall

kunna höjas. Länsstyrelserna kan med tillgängliga resurser för regionalt

utvecklingsarbete initiera detta arbete. Programmen bör utarbetas i nära

samverkan med andra aktörer, t.ex. näringslivsorganisationer, företag,

länsarbetsnämnder, utvecklingsfonder/bolag och kommuner. Kommunernas

näringslivsansvariga har t.ex. god kunskap om de enskilda företagen och har

därigenom förmåga att kunna knyta ihop olika små företags

utbildnings-/utvecklingsbehov med varandra. Härigenom kan ett angeläget

nätverksbyggande mellan företag stimuleras. Programmet bör klargöra

rollfördelningen mellan olika aktörer och redovisa de olika intressenternas del

av finansieringen. I analys och programarbetet är det angeläget att kvinnors

behov av kompetenshöjande insatser särskilt beaktas. Även behovet av

företagarutbildningar bör uppmärksammas. Av programmet skall vidare framgå

kopplingen till den övergripande utvecklingsstrategin för länet. Varje program

bör också innehålla en plan för hur programmet och dess olika delar skall kunna

utvärderas.

 För genomförandet av program med här angiven inriktning anser vi att medel

från ett utökat länsanslag bör kunna disponeras efter ansökan från län som

prioriterar dessa frågor (se även avsnitt 9.2). Vi återkommer till medelsfrågan

i avsnitt 13.

6.3 Kommunikationer och transporter

Regeringens bedömning: Ett effektivt och väl

fungerande kommunikationssystem utgör en viktig

förutsättning för Sveriges fortsatta ekonomiska

utveckling. Goda kommunikationer och

transportmöjligheter är av grundläggande betydelse

för tillväxten och den regionala utvecklingen.

 En prioritering av tillväxtmålet kräver

långsiktiga och strategiska satsningar på det

nationella stamvägnätet för de stora och långväga

flödena. För landsbygdens fortsatta utveckling är

ett vägnät som tillgodoser såväl person- som

godstransporter en viktig förutsättning. I det

system som vägnätet utgör krävs dessutom stora

förbättringar i det lågtrafikerade nätet. Inte minst

skogsindustrins krav på färsk skogsråvara liksom

turistnäringens krav på tillgänglighet ställer stora

krav på detta nät.

 Infrastrukturverken bör i samband med de

fördjupade anslagsframställningarna särskilt

redovisa sina verksamheters regionalpolitiska

effekter.

Underlagsrapporter: Överensstämmer med vår bedömning.

 NUTEK pekar i sin översyn på bl.a. kommunikationer som en central komponent i

det regionala utvecklingsarbetet. NUTEK framhåller också att de regionala

utvecklingsmöjligheterna som kan följa av infrastrukturinvesteringar hittills

beaktats alltför lite. NUTEK menar att det finns påtagliga svårigheter att i

det nuvarande planeringssystemet åstadkomma de för den regionala utvecklingen

och samhällsekonomin optimala lösningarna.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar utredarens syn på

infrastrukturens betydelse. Utredarens syn på val av investeringsobjekt delas av

flertalet remissinstanser. Några hävdar dock den traditionella,

samhällsekonomiska kalkylmodell som verken använder idag. Behovet av kunskap om

infrastrukturutbyggnadens systemeffekter framhålls.

Skälen för regeringens bedömning: För att uppnå målet om livskraftiga regioner

som kan bidra till nationell tillväxt skall inriktningen av

infrastrukturutbyggnaden vara att skapa tillgänglighet i Sveriges alla delar.

När det gäller kommunikationer ingår i infrastrukturen system för transporter av

människor, gods och information.

 Inom trafiksektorn bedrivs en nationell investeringsplanering för de fyra

trafikslagen; väg, järnväg, luft- och sjöfart. Under en lång följd av år var

investeringarna i nya vägar och järnvägar mycket begränsade.

 Som en del av näringspolitiken, och med det uttalade målet att skapa goda

förutsättningar för ekonomisk tillväxt, beslutade riksdagen i början av

1990-talet att öka infrastrukturinvesteringarna radikalt. Genom detta lades

grunden för genomförandet av ett antal större väg- och järnvägsprojekt som har

betydelse för att knyta samman olika regioner i landet. Emellertid visade det

sig att de resurser som riksdagen anvisat inte var tillräckliga. Ett antal

mycket centrala och viktiga väg- och järnvägsprojekt kvarstod.

 Regeringen redovisade därför för riksdagen våren 1993 ett förslag till hur

väg- och järnvägsinvesteringarna långsiktigt skulle inriktas och hur dessa

skulle finansieras. Riksdagen beslutade i juni 1993 om ekonomiska ramar och om

en planeringsinriktning för perioden 1994-2003.

 Riksdagens beslut innebär att planer för trafikinvesteringar för totalt 98

miljarder kronor upprättas för den kommande tioårsperioden. Satsningen innebär

en fördubbling mot tidigare anslag för ändamålet. Medlen fördelas, avrundat

mellan trafikslagen så att 49 miljarder kronor avses gå till vägar, 38 miljarder

kronor till järnvägar, 9 miljarder kronor till länstrafikanslag (väg, järnväg

och luftfart) samt 1 miljard kronor till sjöfart. Till detta kommer

investeringsprojekt som skall finansieras med avgifter eller vägtullar.

 Den inriktning av investeringarna som regeringen föreslog och som riksdagen i

allt väsentligt godkände innehåller en avvägning mellan olika delmål i

samhället. Bland annat knyts hela landet samman av ett stamvägnät som omfattar

samtliga Europavägar samt vissa riksvägar som ur regionalpolitisk eller annan

synvinkel har stor betydelse.

 Länsstyrelserna ansvarar för planeringen av investeringar i länsvägar och

länsjärnvägar. Nya planer skall fastställas för perioden 1994-2003. Förutom den

planeringsram som har fastställts för den pågående planeringsperioden har medel

anvisats för underhåll med syftet att förbättra det lågtrafikerade vägnätet.

Riksdagen har på regeringens förslag beslutat om extra underhållsåtgärder på

länsvägnätet för totalt 4 463 miljoner kronor sedan hösten 1991.

 Drygt 4 miljarder kronor har redan investerats vilket har resulterat i att 325

mil grusvägar och 317 mil belagd väg har blivit åtgärdade med förstärkningar,

höjd bärighet, ökat beläggningsunderhåll samt ytbeläggning. Åtgärderna har,

förutom att de bidragit till en förbättrad infrastruktur, bidragit till att

förbättra sysselsättningsläget i bygg- och anläggningsbranschen.

 Det lågtrafikerade vägnätet är förutsättningen för tillgången till de

överordnade vägnäten.

 Det lågtrafikerade vägnätet kännetecknas också av stora drifts- och

underhållsbehov för att klara bärighet, undanröja tjälskador och för att minska

problemen med obelagd väg. Inte minst för det svenska skogsbruket och

skogsindustrin är det av avgörande vikt att vägnätet får full bärighet och

tjälsäkring snarast möjligt. Även för persontransporter, enskilda såväl som

kollektiva, har vägarnas beskaffenhet mycket stor betydelse i landets glesare

delar.

 För att komma till rätta med problemen på de lågtrafikerade vägarna krävs en

mängd små åtgärder såsom beläggning, tjälsäkring och höjd bärighet. Vägverket

har i den nationella väghållningsplanen en bedömning för de närmaste åren att

660 mil väg behöver tjälsäkras och 160 mil väg beläggas.

 Det kvarstående underhållet för det lågtrafikerade vägnätet har av Vägverket

bedömts till 2,5 miljarder kronor per år under tio år. En årsproduktion bedöms

vara genomförd med de extramedel som riksdagen har anvisat för åtgärder under år

1993. Förutom de omfattande åtgärderna i vägnätet har beslutats om en omfattande

upprustning av vissa länsjärnvägar.

 Järnvägsinvesteringarna är till stor del grundade på målet att knyta samman

stora delar av landet med ett effektivt och högklassigt järnvägsnät för såväl

godstransporter som persontrafik. Vad särskilt gäller persontrafiken är det

angeläget att investeringar för nationella system görs på ett sådant sätt att de

också kan gagna regional trafik. Härigenom främjas de lokala arbetsmarknadernas

differentiering och stabilitet. Utöver de särskilda satsningarna på

persontrafiken kommer även en omfattande utbyggnad av järnvägar som har stor

betydelse för godstrafiken att ske. Detta gäller bl.a. godsstråket genom

Bergslagen, Norra stambanan och Stambanan genom övre Norrland. En första etapp

av Botniabanan planeras också. Denna består av en upprustning av Ådalsbanan upp

till i första hand Kramfors och kommer i enlighet med riksdagens beslut om

investeringar i trafikens infrastruktur att genomföras inom planperioden. En

särskild utredare kommer att utses för den fortsatta utbyggnaden av Botniabanan.

 Inom sjö- och luftfarten finns generellt inga brister i infrastrukturen.

Flygplatserna har en god täckning i hela landet och bra hamnar finns längs hela

kusten.

 Beträffande statens stöd till kommunala flygplatser i skogslänen föreslogs i

budgetpropositionen 1993 en koncentration till vissa strategiska sådana. Vidare

öppnades Länstrafikanslaget för investeringar i kommunala flygplatser i hela

landet.

 Regeringen har i årets budgetproposition föreslagit att driftstödet till

kommunala flygplatser i skogslänen skall fördubblas till ca 30 miljoner kronor.

 Som ett av de trafikpolitiska målen, fastlagda år 1988, ingår att

transportsystemet skall byggas upp så att det bidrar till regional balans.

Regeringen avser att uppdra åt infrastrukturverken att i samband med de

fördjupade anslagsframställningarna särskilt redovisa de regionalpolitiska

effekterna av utbyggnad och underhåll inom respektive verks område.

 Mot bakgrund av det under våren 1993 beslutade 10-åriga infrastruk-

turprogrammet har regeringen uppdragit åt Boverket och länsstyrelserna att

redovisa regionala trafik- och miljöanalyser som ett led i att åstadkomma ett

miljöanpassat transportsystem.

 Det är också angeläget att beakta de stora infrastrukturinvesteringarna i det

regionala utvecklingsarbetet för att ta tillvara den utvecklingspotential som

ligger i att bl.a. kombinera utbyggnaden med andra investeringar och åtgärder.

Det är bl.a. i den fysiska planeringen på lokal och regional nivå som

möjligheter och konflikter i skilda utvecklingsalternativ framgår. Viktiga

instrument i denna process är kommunernas översiktsplaner och länsstyrelsernas

regionala utvecklingsprogram. Den planering som varje länsstyrelse gör för

ianspråktagandet av länstrafikanslaget föranleder också en fördjupning av

planeringsunderlaget.

 Den moderna informationsteknologins förmåga att överbrygga avstånd har en

utomordentligt stor betydelse för att skapa en balanserad regional utveckling. I

den nyligen tillsatta IT-kommissionens arbete ingår att ytterligare stimulera

tillämpningar som gynnar den regionala utvecklingen.

 Vad gäller telekommunikationerna innebär Telias kostnadsanpassning av

teletaxorna att fjärrsamtal och utlandssamtal blir relativt billigare medan

närsamtal blir relativt dyrare vilket medför en geografisk utjämning av

teletaxorna.

 Det finns i praktiken inga regionala begränsningar när det gäller att

tillhandahålla efterfrågade teletjänster. Ett landsomfattande digitalt

långdistansnät finns etablerat sedan år 1987. Vid slutet av år 1993 var 84 % av

alla förbindelser i långdistansnätet digitaliserade. Vid slutet av år 1995

beräknas alla långdistansförbindelser i landet vara digitaliserade.

 Vidare sker modernisering av telefonnätet genom att äldre elektromekaniska

telefonstationer ersätts med digitala AXE-växlar. 67 % av alla kunder var

anslutna till AXE i slutet av 1993.

6.4 Avreglering och regional utveckling

Regeringens bedömning: Avregleringar bör genomföras

på ett sådant sätt att olika regioners tillgång till

servicefunktioner inte äventyras. Respektive

tillsynsmyndighet eller den regeringen utser bör

följa och årligen till regeringen rapportera bl.a.

de regionala konsekvenserna av avregleringarna.

Underlagsrapporter: Utredaren föreslår att eventuella kostnader för att

upprätthålla och utveckla nationella strukturer inom avreglerade områden normalt

skall belasta respektive verksamhetsområde. NUTEK föreslår att frågan utreds.

Remissinstanserna: En stor majoritet av de remissinstanser som har berört frågan

är positiva till en modell där varje verksamhet tar sitt regionalpolitiska

ansvar för upprätthållande av en nationell infrastruktur. En mindre del av de

svarande är avvaktande och pekar på behovet av ytterligare utredning. Några

remissinstanser är negativa till en lösning inom varje verksamhetsområde. De

förordar i stället upphandling via anslag i statsbudgeten.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i samband med beslut om

avregleringar för t.ex. inrikesflyget framhållit att avregleringar skall göras

på ett sådant sätt att viktiga samhällsintressen inte åsidosätts. Ett sådant

intresse, i vilket staten har ett uttalat ansvar, är att bevara viktiga

funktioner som har en nationell, infrastrukturell karaktär. Sådana funktioner är

t.ex. post, tele, inrikesflyg, järnvägstrafik och energiförsörjning. Inom flera

av dessa områden har system införts som garanterar bl.a. tillgänglighet och

rimliga priser i alla regioner. Andra funktioner kommer att behandlas med samma

utgångspunkter men med lösningar som anpassas efter varje verksamhets

förutsättningar.

 I det följande redovisas bedömningar av nyligen genomförda avregleringar från

regionalpolitisk synpunkt.

 Inom kommunikationssektorn har under de tre senaste åren avregleringar

genomförts för postväsendet, inrikesflyget och telemarknaden. Syftet med

avregleringarna är att genom ökad konkurrens uppnå ökad effektivitet inom de

olika verksamhetsområdena, vilket ger förutsättningar för att upprätthålla

service och volym över hela landet. På många områden har

effektivitetsförbättringar med bättre service och lägre priser kunnat erbjudas

kunderna. Beroende på verksamheternas olika förutsättningar har

tillvägagångssätten för att säkra servicenivån varit olika.

 För post- och teleområdena gäller att riksdagen stiftat lag som bl.a. anger

aktuell minsta godtagbara standard på verksamhetens service och vilka åtgärder

som staten förfogar över för att upprätthålla den.

 På teleområdet anges i telelagen (1993:597) att enskilda och myndigheter skall

tillförsäkras tillgång till effektiva telekommunikationer till lägsta möjliga

samhällsekonomiska kostnad. I detta ligger bl.a. att var och en skall få

möjlighet att från sin stadigvarande bostad eller sitt fasta verksamhetsställe

utnyttja telefonitjänst inom ett allmänt tillgängligt telenät. Med

telefonitjänst avses överföring av tal och telefaxmeddelanden samt

datakommunikation via låghastighetsmodem.

 I fråga om telenätet bör framhållas att Telia för närvarande tidigarelägger

AXE-utbyggnaden vilket förbättrar utvecklingsbetingelserna i flera av landets

regioner.

 För postverksamheten gäller postlagen (1993:1684). I denna föreskrivs att det

skall finnas en grundläggande postservice som innebär att brev och paket kan nå

alla i landet oavsett adressort. Det skall finnas möjlighet för alla att få brev

befordrade till enhetliga och rimliga priser. Privatpersoner skall också ha

möjlighet att få paket befordrade till enhetliga priser. Därutöver skall det

finnas en rikstäckande kassaservice som innebär att alla har möjlighet att

verkställa och ta emot betalningar till enhetliga priser. Vad gäller

kassaservicen kommer regeringen att i avtal uppdra åt Posten AB att

tillhandahålla en rikstäckande kassaservice mot ersättning enligt hittills

gällande ordning. Vidare fastslås att regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer fortlöpande skall följa utvecklingen på postområdet och

bevaka att post- och kassaservicen motsvarar samhällets behov.

 Post- och telestyrelsen är fr.o.m. 1 mars 1994 tillsynsmyndighet på såväl

post- som teleområdet.

 Den 1 juli 1992 avreglerades den svenska inrikes luftfartsmarknaden. Detta

innebär att huvudmålet vid meddelande av tillstånd för regelbunden inrikes

trafik är att åstadkomma en effektiv konkurrens inom ramen för de

trafikpolitiska målen.

 Regeringen har vid ett flertal tillfällen uttalat att samhället har ett ansvar

för regionalpolitiskt viktig flygtrafik. Riksdagen har nyligen beslutat att

flygtrafik mellan Östersund och Umeå skall upphandlas även för budgetåret

1994/95 med möjlighet att teckna ett treårigt avtal. Regeringen gav den 2

december 1993 en särskild förhandlingsman uppdraget att upphandla denna trafik.

Upphandlingen skall ske i anbudskonkurrens och trafiken skall vid behov

finansieras från anslaget Köp av interregional persontrafik på järnväg m.m.

 Vad gäller övriga flygförbindelser inom Norrland har regeringen i årets

budgetproposition uttalat att det är viktigt att flygföretagen får möjlighet att

pröva sig fram, innan man drar en mer definitiv slutsats om vad marknaden förmår

eller inte förmår på enskilda linjer. Vidare uttalas att intresse finns att

bedriva trafik på det inre Norrlandsnätet och möjlighet bör därför ges att bygga

upp denna trafik ytterligare och att det därför inte finns anledning för staten

att nu upphandla trafik på andra förbindelser än Östersund-Umeå.

 Det åligger Luftfartsverket att kontinuerligt följa utvecklingen av

inrikesflyget, bl.a. vad avser uppfyllandet av de trafikpolitiska målen om

tillgänglighet och regional balans. Regeringen avser dessutom att inom kort ge

verket i uppdrag att genomföra en utvärdering av avregleringen av den svenska

inrikes flygmarknaden, bl.a. med avseende på servicenivåer och prisutveckling i

landets olika delar. I uppdraget skall också ingå förslag till åtgärder som

underlättar fortsatt flygtrafik.

 För tågtrafiken gäller, sedan lång tid tillbaka, att regionalpolitiskt viktig

trafik i stomnätet upphandlas av staten. För budgetåret 1994/95 omfattar

upphandlingen 474,3 miljoner kronor. Norrlandstrafiken bedöms som särskilt

viktig.

 Även elmarknaden är under förändring. Regeringen beslöt i december 1993 att

inhämta Lagrådets yttrande över ett förslag till ändrad lagstiftning på

elområdet. Huvudprincipen för de förändringar som föreslås är att åstadkomma en

boskillnad mellan å ena sidan produktion och försäljning av el och å andra sidan

distribution av el (nätverksamhet). Produktionen och försäljningen skall ske i

konkurrens medan nätverksamheten som är ett monopol även i fortsättningen skall

regleras och övervakas på särskilt sätt. Nätägare skall vara skyldiga att på

skäliga villkor ansluta andra till sina nät och att på skäliga villkor överföra

el oberoende av vem som är ägare till kraften. Regeringen föreslår att en

nätmyndighet inrättas för att sköta tillsynen av nätverksamheten. Förslaget

inbegriper även ett skydd för mindre kraftproducenter och en möjlighet att

skydda fjärrvärme från oönskad konkurrens.

 De elkunder som så önskar kommer att kunna kvarstå i ett elhandelssystem med i

huvudsak samma villkor som de nu rådande. I ett inledningsskede bedöms främst

mindre konsumenter, exempelvis hushållskunder, ha mindre anledning att handla

på den öppna elmarknaden, bl.a. beroende på att kostnaderna för mätning- och

avräkning ännu är relativt höga. Dessa kunder kommer istället att garanteras el

genom den säljare som innehar leveranskoncession för det område till vilket

kunden hör. Eftersom merparten av hushållskunderna kommer att sakna motiv för

att köpa el på den öppna marknaden måste nätmyndigheten övervaka leve-

ranskoncessionsinnehavarnas verksamhet och se till att den totala prisbilden är

rimlig.

 För såväl nätverksamhet som elpriser inom en leveranskoncession gäller att

prissättningen skall vara skälig. Nättariffer inom ett koncessionsområde skall

dock utjämnas och vara oberoende av var kunderna finns inom området. Områdenas

utformning har därmed stor betydelse för tarifferna - det är t.ex. betydligt

kostsammare att bedriva nätverksamhet i ett glesbygdsområde än i ett

tätortsområde.

 Det bör vara en särskild uppgift för nätmyndigheten att se till att de nya

förhållandena på elmarknaden inte leder till försämrade villkor vad gäller

överföring av el för kunder utanför tätorterna. Regeringen avser att ge nät-

myndigheten i uppdrag att följa denna fråga närmare och särskilt redovisa hur

kostnaderna för elöverföring utvecklas för kunder i glesbygdsområden.

 Även inom elområdet införs således grundregler och en tillsynsfunktion för att

bl.a. säkra tillgången till elenergi till rimliga priser även för små kunder i

glesa och perifera områden.

 Avslutningsvis vill vi framhålla att vi således avser att ge samtliga

myndigheter som har tillsynsansvar eller motsvarande funktion inom avreglerade

områden i uppdrag att årligen redovisa utvecklingen av bl.a. servicenivån och

priser i de regionalpolitiskt prioriterade regionerna. Berörda myndigheter bör i

anslutning till sin uppföljningsverksamhet också lämna förslag till åtgärder på

eventuella problem.

6.5 Näringslivsfrågor

Regeringens bedömning: Ett gemensamt mål för

regeringens finans-, närings- och regionalpolitik

är att främja ekonomisk tillväxt i alla delar av

landet. Näringslivsfrågor som har stor betydelse för

den regionala utvecklingen, är bl.a.

riskkapitalförsörjning för små- och medelstora

företag, företagsförnyelse, kvinnors företagande och

turism.

Underlagsrapporter: Utredaren konstaterar att de regionala utvecklingsfonderna

har spelat en viktig roll för mindre företags försörjning med risklånekapital.

Finanskrisen har medfört att bankerna sänkt sina risknivåer vilket bidragit till

att öka behovet av den typ av lån som utvecklingsfonderna erbjuder. En fortsatt

utbyggnad av en regionaliserad organisation som erbjuder risklånekapital

framstår därför som angelägen. När det gäller insatser för ökat nyföretagande

menar utredaren att statens möjligheter att bidra är begränsade. Åtgärder för

att förbättra tillgången till riskägar- och risklånekapital är viktiga i detta

sammanhang. Staten har bl.a. genom Industri- och nyföretagarfonden engagerat sig

i att stödja teknikbaserat nyföretagande. Fonden är placerad i Stockholm. I

rapporten föreslås en uppbyggnad av konkurrerande statliga institutioner

placerade i andra regioner för att öka mångfalden och reducera sannolikheten för

stora felsatsningar. I NUTEK:s rapport om den regionala utvecklingen i Sverige

anges behovet av reindustrialisering som en av de viktigaste framtidsfrågorna.

Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna har kommenterat utredarens förslag

om riskkapital- och risklåneförsörjningen och instämmer i att kapitalfrågan är

väsentlig för företagen. Av dessa instanser har många påpekat behovet av

ytterligare insatser på kapitalförsörjningsområdet.

 Utvecklingsfonderna i Uppsala och Jönköpings län understryker vikten av att

det finns ett regionalt utbud av riskkapital och riskvilligt lånekapital för att

ge en försäkring om att de ekonomiska möjligheter som ryms inom regionen ägnas

tillräcklig uppmärksamhet. Utvecklingsfonden i Norrbottens län framhåller att

staten bör ha fortsatt beredskap för att delta i bildandet av regionala

utvecklingsbolag för att tillföra näringslivet riskägarkapital.

Utvecklingsfonden menar emellertid att fondernas omfattande samarbete med andra

statliga riskfinansiärer, Norrlandsfonden samt riskkapitalbolag i dag ger även

teknikbaserade företag bra möjligheter att välja bland alternativa

finansieringskällor.

 Grossistförbundet menar att rapporten tenderar att övervärdera betydelsen av

statliga fonder och andra statliga insatser när det gäller att trygga företagens

kapitalförsörjning. Förbundet menar att riskkapitalförsörjningen i princip bör

kunna ordnas inom ramen för det ordinarie kreditförsörjningssystemet. Redan i

dag finns det ett stort antal privata och offentliga institutioner som förmedlar

riskkapital. Sedan banksystemet på nytt börjat fungera och konkurrensen

förhoppningsvis blivit bättre kommer, enligt Grossistförbundet, ett ännu större

utbud av finansiella tjänster att erbjudas också till småföretag.

Industriförbundet tar inte ställning till förslaget om fler fonder vid sidan av

Industri- och nyföretagarfonden. Förbundet saknar en precisering av hur fonderna

är tänkta att fungera, finansieras och deras relation till andra aktörer inom

området. Företagarnas riksorganisation delar uppfattningen att tillgången på

statligt risk- och lånekapital bör förbättras. Företagarna anser att

utvecklingsfonderna även i fortsättningen bör verka regionalt. Grundläggande är

dock tillgång till en fungerande kapitalmarknad med lönsamma företag som med

egna vinstmedel förmår bygga upp eget kapital. SAF framhåller att den betraktar

utvecklingsfondernas nuvarande finansieringsverksamhet som tillfällig. När

företagens lönsamhetsnivå förbättras och kapitalmarknaden fungerar

tillfredsställande kan utvecklingsfonderna avvecklas. SAF känner stor tveksamhet

till idén att bygga upp ytterligare regionala fonder, då man menar att nuvarande

aktörer på marknaden på sikt bör kunna ta hand om finansiering av såväl lån som

riskkapital.

Skälen för regeringens bedömning: Ekonomisk tillväxt, ökad sysselsättning och

teknisk kompetensutveckling är viktiga mål för Sverige som industrination och är

av grundläggande betydelse för vår framtida utveckling. Åtgärder för att främja

dessa mål är avgörande för att öka levnadsstandarden och välfärden. Att skapa

bättre förutsättningar för näringslivet ökar företagens möjligheter till

anpassning och utveckling samtidigt som deras konkurrenskraft stärks.

Investeringar i utbildning och forskning samt infrastruktur är av stor vikt. Av

stor betydelse är också att förstärka och förnya industrins produktionskapacitet

samtidigt som det är viktigt att företagen förmår att utnyttja ny teknik för att

utveckla nya produkter för nya marknader. Små och nyetablerade företag spelar en

viktig roll för att ta tillvara ny teknik och innovationer. Förutsättningarna

för att driva företag skiljer sig dock åt beroende på näringslivsmiljö i form av

infrastruktur, regionens historiska företagsstruktur och geografiska läge. För

att åstadkomma ett bättre klimat för företagen behövs därför både generella

förändringar och regionalt anpassade åtgärder.

 Omfattande förändringar för att åstadkomma ett gynsammare klimat för företagen

och därmed öka tillväxten har genomförts. Strategiska förbättringar av

skattesystemet, avregleringar, förbättrad riskkapitalförsörjning, stöd till

nyföretagande och företagsutveckling, investeringar i utbildning och forskning

samt infrastruktur utgör grunden för att öka konkurrenskraften och därmed skapa

möjligheter för tillväxt och nya arbetstillfällen i hela landet.

Företagsbeskattning och riskkapitalförsörjning

Skattepolitiken spelar en central roll för att skapa förutsättningar för en

uthålligt hög tillväxt och minskad arbetslöshet. Regeringen har därför sedan

sitt tillträde koncentrerat förändringsarbetet på skatteområdet till åtgärder

som syftar till att minska skatternas skadliga effekter på produktion och

nyföretagande. Exempelvis avskaffades förmögenhetsskatten på arbetande kapital i

företagen och skogsvårdsavgiften (prop. 1991/92:60, bet. 1991/92:SkU10, rskr.

1991/92:97).

 Investeringar i riskkapital har missgynnats jämfört med riskfritt sparande i

bank eller obligationer. Det gäller avkastningen på kapital som enskilda

näringsidkare och delägare i handelsbolag placerat i sina företag. Investeringar

i aktier har beskattats dubbelt genom att bolagsvinster har träffats av såväl

bolagsskatt som ägarskatter. Sådana effekter har hämmat riskkapitalbildningen

och tillväxten.

 Regeringen har sett det som en särskilt angelägen uppgift att undanröja

överbeskattningen av riskkapitalet. Så har nyligen skett genom att riksdagen

antagit regeringens proposition om Fortsatt reformering av företagsbeskattningen

(prop. 1993/94:50, bet. 1993/94:SkU15, rskr. 1993/94:108). Avkastningen på det

kapital som en enskild näringsidkare eller en delägare i ett handelsbolag har

investerat i verksamheten beskattas fr.o.m. beskattningsåret 1994 i

inkomstslaget kapital och inte i näringsverksamhet. Vidare avskaffades

dubbelbeskattningen av aktiebolagens utdelningar fr.o.m. den 1 januari 1994.

 Även andra inslag i reformen innebär en kraftfull förbättring av

riskkapitalförsörjningen och därmed av ekonomins tillväxt. Enskilda

näringsidkare och delägare i handelsbolag ges möjlighet att fondera vinstmedel i

företagen. De fonderade vinstmedlen (expansionsmedel) enkelbeskattas till

skattesatsen 28 % och kan användas för att expandera verksamheten utan

ytterligare beskattning.

 Nyföretagande stimuleras genom den nya möjligheten att kvitta underskott av

nystartad aktiv näringsverksamhet mot inkomst av tjänst. En utvidgning av

kvittningsrätten att omfatta även s.k. generationsskiften övervägs. Regeringen

avser att återkomma till riksdagen med ett förslag i frågan med sikte på att

förslaget skall kunna gälla fr.o.m. 1995 års taxering.

 En ny reservationsmöjlighet införs, periodiseringsfond, som ersätter den

tidigare skatteutjämningsreserven. Genom att avsättningar grundas på årsvinsten

blir den nya reserveringsmöjligheten särskilt värdefull för nystartade företag.

 De nu beskrivna åtgärderna på skatteområdet förbättrar kapitalförsörjningen

för företagen och underlättar och stimulerar nyföretagande. Detta är positivt

för hela landet, men har särskild betydelse genom att i samverkan med

regionalpolitiskt stöd stimulera nyföretagandet i regionalpolitiskt prioriterade

områden.

 För att främja försörjningen av riskkapital till små och medelstora företag

har staten vidare vidtagit vissa åtgärder. Bland annat har staten medverkat i

bildandet av två förvaltningsbolag (Atle och Bure) och sex riskkapitalbolag som

byggts upp med medel, 6,5 miljarder kronor, från de förutvarande

löntagarfonderna. Ombildningen av den dåvarande Industrifonden till Industri-

och nyföretagarfonden samtidigt som fonden tillfördes ytterligare kapital har

inneburit stärkta resurser för nyföretagande. Riksdagen bemyndigade våren 1993

regeringen att inrätta stiftelser på sju högskoleorter. Stiftelserna tillförs

ett kapital på sammanlagt en miljard kronor. De skall bl.a. medverka till

exploatering av forskningsresultat. Riksdagen har vidare beslutat att de

regionala utvecklingsfonderna skall ersättas av regionala aktiebolag, som får

vissa förstärkta finansieringsresurser (prop. 1993/94:40, bet. 1993/94:NU11,

rskr. 1993/94:80). Regeringen har tillsatt en organisationskommitté för bl.a.

etableringen av de regionala utvecklingsbolagen.

 En väl fungerande kapitalmarknad är nödvändig för näringslivets utveckling och

för att stärka tillväxten i hela landet. De senaste årens svaga ekonomiska

utveckling har försvårat de mindre företagens kreditförsörjning. För de små och

medelstora företagen finns, förutom en brist på ägarkapital, även en brist på

riskvilligt lånekapital. Utvecklingsfonderna, senare utvecklingsbolagen, kommer

genom sin regionala förgrening att ha en väsentlig uppgift att fylla inom

områdena finansiering, rådgivning och information till små och medelstora

företag över hela landet.

 Regionalpolitiken syftar, liksom näringspolitiken, till att bl.a. främja

tillväxt och förnyelse i näringslivet. Det är därför viktigt att de åtgärder som

vidtas inom de båda politikområdena samverkar med varandra. Här har

länsstyrelserna en viktig samordnande roll eftersom de enligt sin instruktion

bl.a. svarar för frågor om näringslivsutvecklingen i respektive län.

 I norra Sverige och i regioner som utsatts för genomgripande struk-

turförändringar behövs även fortsättningsvis insatser i form av regional-

politiskt stöd och risklånefinansiering för att komplettera de åtgärder som

vidtagits inom kapitalmarknadsområdet.

 I de regionalpolitiskt prioriterade områdena i norra Sverige är andra-

handsvärdet av byggnader och maskiner ofta lågt till följd av den mycket

begränsade lokala marknaden. Det innebär en högre risknivå för bankerna att

lämna lån till investeringar inom dessa områden. Kapitalmarknaden är också

mindre utbyggd i norra Sverige vilket bl.a. innebär att det är svårt att finna

finansiering till nyföretagande och teknisk förnyelse. Vi kommer att i avsnitt 8

redogöra för de direkt företagsinriktade regionalpolitiska åtgärderna. Vi kommer

där bl.a. att föreslå en förstärkning av Norrlandsfondens kapital och fortsatta

möjligheter att lämna lån till privata regionala investmentbolag.

Företagsförnyelse

Vi har tidigare understrukit betydelsen av företagsförnyelse för att skapa

tillväxt i olika regioner. En av regeringens åtgärder har varit att främja en

fungerande marknad för riskkapital och risklånefinansiering. Tillgång till

riskfinansiering är en förutsättning för att företagen skall kunna göra bl.a.

investeringar i ny teknik. En annan viktig åtgärd som nämnts är att förstärka

FoU-kapaciteten i regioner med svag FoU-kapacitet genom utvecklingsprogram som

finansieras gemensamt av staten med regionala och lokala intressenter samt

näringslivet i berörda regioner. Andra viktiga åtgärder är att ta vara på

innovationer och att sprida kunskap om ny teknik till företagen.

 Regeringen har uppdragit åt NUTEK att genomföra ett treårigt program för

teknikspridning till små och medelstora företag. Detta program skall också ses i

ett regionalpolitiskt perspektiv. I stora delar av landet - främst i

stödområdena - är nätverket glest, både mellan företag och mellan företag och

offentliga institutioner, t.ex. högskolor och forskningsinstitut. FoU-miljön är

svagt utvecklad. Tillgången på utbildad arbetskraft som dels kan tillföra ny

teknik, dels förbättra nuvarande teknik är mer begränsad än i andra delar av

landet. I detta arbete är teknikkonsulter viktiga för teknikspridning inom de

regionalpolitiskt prioriterade regionerna. En slutlig redovisning av uppdraget

skall lämnas av NUTEK senast den 30 juni 1995.

 I budgetpropositionen (bil. 13) har regeringen lämnat förslag om att på olika

sätt främja innovationsprocessen. Bland annat föreslås där att ett

innovationsstöd inrättas för att kunna finansiera innovationer i tidiga

utvecklingsskeden. Vidare avser regeringen att ge bl.a NUTEK i uppdrag att lämna

förslag till olika insatser för att stimulera innovationsverksamhet. Vi kommer i

avsnitt 8.7.2 att avisera förslag som gör det möjligt för NUTEK och produktråden

att med regionalpolitiska medel stödja teknikprojekt som behöver tidig

finansiering i de regionalpolitiska stödområdena.

 I syfte att öka kvinnors företagande har regeringen lämnat uppdrag till NUTEK

(se avsnitt 8.7.3) att genomföra åtgärder för att främja kvinnors företagande i

hela landet samt lämna förslag om den framtida inriktningen av sådana åtgärder.

Turism

Turismen är en växande näring i världen. I Sverige uppskattades omsättningen år

1992 till 85 miljarder kronor och sysselsättningen beräknades till ca 80 000

helårsarbetstillfällen. Turismen är därmed en av Sveriges största näringsgrenar.

Turismen är också av stor betydelse för den regionala utvecklingen i landet. I

vissa regionalpolitiskt prioriterade områden utgör turismen den dominerande

näringen med god utvecklingspotential.

 Utifrån turismens varierande behov påverkas också sysselsättningen i olika

delar av landet. Varje region, storstäder, fjällkedjan, Gotland m.fl., har sina

turistiska förutsättningar. Därigenom har arbetstillfällen skapats på orter där

de utgör en förutsättning för bevarande och utveckling av samhällets

infrastruktur. Särskilt i norra Sveriges inland och på Gotland har turismen stor

regionalpolitisk betydelse. I de mest utpräglade vinterturistorterna är

turistnäringen den huvudsakliga inkomstkällan. Turismen är här basnäringar och

alltså en förutsättning för näringslivs- och samhällsutvecklingen. För bl.a. de

turistanläggningar som vuxit upp längs fjällkedjan har det regionalpolitiska

stödet varit väsentligt. Dessa anläggningar bidrar till att åstadkomma

sysselsättning och utveckla ekonomin på åtskilliga regionalpolitiskt

prioriterade orter.

 Turismen är också en näring som lämpar sig väl för småskalighet. I glesbygd

och landsbygd har många nya företag som ger både deltids- och

heltidssysselsättning vuxit fram. Inom landsbygdsturism har många nya nischer

vuxit fram som är av internationellt intresse och som visar vårt lands

särprägel. Det kan gälla "Bo på lantgård", "Sameturism", "Inlandsbanan" med

flera turistsatsningar. Det är av stor betydelse att dessa kan utvecklas vidare

organisatoriskt och marknadsföras. Här bedrivs ett arbete av ALA-gruppen vid

Sveriges Lantbruksuniversitet i samarbete med bl.a. Glesbygdsmyndigheten.

 I anslutning till riksdagens beslut i december 1989 om skatteomläggningen

uppdrog regeringen 1990 åt NUTEK (dåvarande Statens industriverk) att följa

utvecklingen på vissa turistorter. NUTEK:s slutrapport om skattereformens

inverkan på turistbranschen på vissa orter överlämnades till regeringen i juni

1993.

 Regeringen anser, i likhet med NUTEK, att såväl deprecieringen av den svenska

kronans värde som det förhållande att mervärdesskatten på hotelltjänster,

camping och persontransporter (inklusive skidliftar) den 1 juli 1993 sänktes

till 12 % har inneburit betydande stimulanser för turistnäringen.

 Regeringen har i budgetpropositionen (bil.13) redogjort för sin syn på vissa

av de förslag som NUTEK lämnat i sin slutrapport. Därutöver har NUTEK också

föreslagit åtgärder för att komplettera och bygga ut den turistiska

infrastrukturen i de regionalpolitiska stödområdena. Detta är åtgärder som den

enskilde näringsidkaren inte har möjligheter att själv genomföra men där det

samlade resultatet skulle leda till en mer attraktiv produkt och därmed till

ökade förtjänster för respektive turistområde. Det kan t.ex. vara att knyta ihop

liftsystem, att skapa bättre mottagnings- och informationssystem. Regeringen

menar att NUTEK inom ramen för de medel för regional utveckling som verket avses

få disponera bör kunna lämna stöd till sådana åtgärder (se avsnitt 9.3).

6.6 Kultur

Regeringens bedömning: Insatser inom kulturområdet

är en självklar och betydelsefull del i det

regionala utvecklingsarbetet. Regeringen vill

därvidlag understryka att de insatser som med

regionalpolitiska medel görs av länsstyrelserna

inom kulturområdet bör ske utifrån en långsiktig

strategi och vara samordnade med andra aktörer,

främst då kommuner och landsting.

 Regeringen anser att det samarbete avseende de

regionala kulturinsatserna som inletts mellan

NUTEK, Glesbygdsmyndigheten, Kulturrådet och

Riksantikvarieämbetet bör fortsätta.

Underlagsrapporter: Utredaren framhåller att en uthållig tillväxt förutsätter

tillgång till relevant infrastruktur av olika slag. Bland annat måste det, vid

sidan av en ekonomisk infrastruktur, finnas en social infrastruktur som säkrar

tillgången till ett relevant utbud av sociala och kulturella tjänster.

 Enligt Glesbygdsmyndighetens rapport "Den andra sidan av myntet - om

regionalpolitikens enögdhet" finns det anledning att vidga definitionen på

infrastruktur. Alternativt precisera begreppet i fysisk respektive social och

kulturell infrastruktur (mjuk infrastruktur). Båda delarna är lika viktiga i

regionalpolitiken.

Remissinstanserna: Av Glesbygdsmyndighetens sammanställning framgår att såväl

myndigheter som kvinnliga nätverk anser att kultur är en av de faktorer som är

av stor betydelse för livsmiljön.

Skälen för regeringens bedömning: Kultur i olika former har stor betydelse för

en regions livskraft och utveckling. Ett rikt kulturliv och en levande

kulturmiljö bidrar till att göra en plats attraktiv som bostadsort och kan

påverka lokalisering av företag och möjligheten att rekrytera kvalificerad

arbetskraft. En utveckling av kulturmiljöer och kulturminnen till attraktiva

besöksmål medför även att sysselsättningstillfällen skapas inom turistnäringen.

 Det är i detta sammanhang angeläget att uppmärksamma betydelsen av de

omfattande - många gånger helt ideella - insatser som görs inom kulturområdet.

Regeringen har därför uppdragit åt Statens kulturråd att i samråd med

Glesbygdsmyndigheten och NUTEK utforma och genomföra ett utbildningsprogram för

personer som arbetar med kulturell verksamhet på landsbygden och i mindre

tätorter.

 I vissa orter och regioner har näringslivet medverkat i finansieringen av

insatser på kulturområdet. Detta skall bl.a. ses mot bakgrund av att företag i

allt högre grad värderar den omgivande miljöns kvaliteter. Regeringen finner att

samverkan mellan näringslivet och andra aktörer är ett positivt och naturligt

inslag på kulturområdet.

 Riksdagen beslutade år 1990 att ge länsstyrelserna möjlighet att delta i

finansieringen av kultursatsningar med medel ur anslaget för regionala

utvecklingsinsatser. Denna möjlighet har nyttjats i varierande utsträckning.

Under budgetåret 1991/92 anslog länsstyrelserna mellan 1 % och 15 % av

projektmedlen till kulturändamål.

 Statens kulturråd och NUTEK har tillsammans följt upp länsstyrelsernas

projektverksamhet inom området. I samarbete med Riksantikvarieämbetet och

Glesbygdsmyndigheten har de tagit initiativ till och utarbetat rapporten

"Drivfjäder - eller fjäder i hatten? Länsstyrelsernas utvecklingsbidrag till

kultur" (Rapport från Statens kulturråd 1993:4).I rapporten konstateras att

flera länsstyrelser har utarbetat särskilda kulturprogram eller strategier. Som

exempel nämns Kronobergs län, där länsstyrelsen har utarbetat ett

strategidokument för behandlingen av kulturfrågorna i ett regionalpolitiskt

perspektiv. I länet finns redan ett kulturpolitiskt program som landstinget har

tagit fram och där målsättningar inom specifiserade områden pekas ut.

Länsstyrelsens strategidokument kompletterar detta och prioriterar särskilt

insatser för att stärka den regionala identiteten och levandegöra det regionala

kulturarvet.

 I rapporten från Statens kulturråd framhålls att det är av stor vikt att det

finns fria projektmedel för stimulans och utveckling av det regionala

kulturlivet. Man menar också att det är nödvändigt med en strategi som även ger

möjlighet till insatser för uppkommande angelägna behov. Regeringen instämmer i

detta och vill understryka betydelsen av att kultursatsningar integreras i

länets långsiktiga regionala utvecklingsarbete. Vidare är en nära samverkan med

kulturområdets olika aktörer - företrädare för såväl kulturliv som landsting och

kommuner - en förutsättning för att länsstyrelsens insatser skall överensstämma

med de kulturpolitiska prioriteringarna i övrigt. Vi vill samtidigt betona att

de regionalpolitiska utvecklingsmedlen skall ha en tydlig regionalpolitisk

inriktning och att medlen inte får ersätta annan finansiering.

 Regeringen ser positivt på det myndighetssamarbete som ligger bakom den nämnda

rapporten och utgår från att detta samarbete fortsätter. Myndigheterna kan,

tillsammans och var för sig, utgöra ett stöd i den process genom vilken

länsstyrelserna finner sin roll i förhållande till andra aktörer på

kulturområdet. Vidare kan myndigheterna, var och en med sin speciella kompetens,

bidra till den kompetensutveckling som man i rapporten framhåller behövs på det

regionala kulturområdet.

 Sammantaget framstår länsstyrelsernas arbete med att ta tillvara kulturen som

ett medel för regional utveckling som angeläget. Den erfarenhet som nu har

byggts upp torde kunna utgöra en god grund för kommande satsningar inom detta

område.

7 Landsbygdsutveckling

7.1 Allmän inriktning

Regeringens bedömning: Landsbygdens resurser och

tillväxtmöjligheter bör tas till vara. Basnäringarna

är viktiga på landsbygden och det företagandet

bildar också i fortsättningen grunden i

landsbygdens näringsverksamhet. De

företagsutvecklande insatserna förstärks genom

införande av ett landsbygdsstöd samt utbyggd

rådgivning. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt ung-

domarnas och kvinnornas situation. För att trygga

serviceförsörjningen bör stödet till kommersiell

service förbättras och samordnade servicelösningar

eftersträvas.

 Utvecklingsarbetet måste bedrivas utifrån ett

nedifrån- och upp-perspektiv där människornas

engagemang, skaparkraft och behov är vägledande.

Detta arbete bör intensifieras på lokal, kommunal,

regional och central nivå. Sektorssamordningen

behöver förbättras, landsbygdens förhållanden beaktas

och öppenhet för flexibla lösningar finnas.

Underlagsrapporter: I Glesbygdsmyndighetens idéskrift Landet vinner sägs bl.a.

att landsbygdspolitiken måste utgå från de enskilda människornas engagemang,

möjligheter och behov. Samma inriktning finns i idéskriften Framtidens vägvisare

men då med ungdomen i centrum.

 Resurserna måste tas till vara på ett skonsamt och uthålligt sätt. Mångfald

och valfrihet i bosättning och livsstil skall eftersträvas. Ett stort antal

förslag till generella åtgärder redovisas också t.ex. om sektorssamordning,

skattefrågor, infrastruktur, utbildning, landsbygdsstöd, utvecklingsresurser

m.m.

 Många förslag har också framkommit vid de sju landsbygdskonferenser som

anordnats samt genom brev från allmänheten. I samband med landsbygdsriksdagen i

Växjö i februari i år överlämnades en sammanställning med tolv punkter som

bedömdes som särskilt viktiga för landsbygdens utveckling.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller vikten av att regional- och

landsbygdspolitiken blir överordnad övriga politikområden. Endast därigenom kan

glesbygds- och landsbygdsfrågorna få tillräcklig tyngd i politiken.

Skälen för regeringens bedömning: Glesbygds- och landsbygdspolitiken är en

viktig del av regionalpolitiken. Vad som sägs i denna proposition under andra

avsnitt om t.ex. sektorssamordning, företagsutvecklande insatser osv. är därför

givetvis giltigt även för glesbygd och landsbygd. Det finns dock anledning att

lyfta fram glesbygds- och landsbygdsperspektivet på ett tydligt sätt. I det

följande görs därför en samlad genomgång av problem och möjligheter på

landsbygden samt lämnas förslag till åtgärder för att åstadkomma en positiv

utveckling.

 Den moderna landsbygden utgår ifrån att vi kan utveckla den decentraliserade

samhällsstruktur som Sverige haft under århundraden. Landsbygdsutveckling

handlar inte om att stöpa hela Sverige i samma form. Vi har olika sätt att leva

och organisera vårt samhälle beroende på var i landet vi befinner oss. Dessa

skillnader är en stor nationell tillgång. En utveckling av den moderna

landsbygden handlar om att låta Sveriges landsbygd utvecklas från sina egna

lokala förutsättningar. En decentraliserad samhällsstruktur underlättar

hushållning med naturresurser och innebär att landets samlade ekonomiska

resurser bättre kan tas till vara. Hela Sverige ska leva - och utvecklas.

 Grunden för en stabil utveckling på landsbygden är att basnäringar som jord-

och skogsbruk samt fiske kan utvecklas positivt. Produktion av livsmedel och

råvaror av olika slag utgör en viktig del i landsbygdens ekonomi. Jordbruket har

också en avgörande roll för bevarandet av ett öppet och levande kulturlandskap.

Här finns också utvecklingsmöjligheter i form av ett ökat intresse för boende på

landsbygden, men också i form av en ökad efterfrågan på nya miljöanpassade pro-

dukter.

 Landsbygdens resurser bör tas till vara och utvecklas. Viktigast av allt är

människorna som bor där och vars skaparkraft och idéer är en grundförutsättning

för landsbygdens utveckling. Vi har inhämtat att ca 2 300 lokala

utvecklingsgrupper för närvarande finns registrerade hos Folkrörelserådet och

att dessa lägger ned ett stort ideellt arbete för att utveckla sin bygd. Många

gånger har kvinnorna gått i spetsen för det lokala utvecklingsarbetet. Vi kommer

senare att redovisa olika åtgärder för att förbättra förutsättningarna för

kvinnors företagande m.m.

 En viktig grupp för den framtida utvecklingen på landsbygden är ungdomarna.

Det gäller att på olika sätt ge dessa möjligheter att stanna i sin hembygd och

utveckla denna, eller att efter studier återvända till sin hemort. Det är också

viktigt med samverkan och nätverk mellan olika ungdomsprojekt i landet. Vi anser

att Glesbygdsmyndigheten, som ansvarar för projektet Ung på landet, bör ta

initiativ till att sådan samverkan kan utvecklas. Därvid bör bl.a. insatser för

nyföretagande bland ungdom uppmärksammas.

 En stabil och uthållig tillväxt i landet kan bara skapas om alla regioner är

med och bidrar till denna tillväxt. En utveckling av den ekonomiska aktiviteten

i Sveriges landsbygd är därför viktig.

 Näringslivets produktionsbetingelser förändras. Ny teknik och nya möjligheter

till avståndskommunikation får ökad betydelse. Arbetsformerna, hur arbetet

organiseras, blir mer avgörande för företagens utveckling. Miljön sätter allt

tydligare ramarna för såväl produktionsbetingelser som företagsekonomiska

bedömningar. Vi står inför en tid som har större möjligheter att präglas av

decentralisering, mångfald och maktspridning.

 Den mänskliga förmågan blir en allt mer strategisk resurs. Lands-

bygdspolitiken, måste byggas upp kring den enskilda människans idéer,

initiativkraft, ansvarskänsla, kunskap och arbetsinsats. För att få en positiv

utveckling av landsbygden krävs dels förbättringar av de allmänna

förutsättningarna för tillväxt, dels särskilda insatser som rådgivning,

företagsstöd etc. För att detta skall lyckas måste behoven på lokal nivå

beaktas. Därför måste såväl planering som åtgärder utgå i från ett nedifrån- och

upp-perspektiv. Hur detta kan genomföras redovisas närmare i nästa avsnitt, där

den lokala, kommunala, regionala och centrala nivåns möjligheter och ansvar

utvecklas.

 De små och medelstora företagen är särskilt viktiga för att generera

utveckling och ny sysselsättning på landsbygden. Småföretagandet är avgörande

för att sysselsättningsökningen ska nå hela landet. Det minskar risken för

överhettning i ekonomin och bidrar till att arbetslösheten sänks utan att

lönerna därför accelererar. När regeringen genom olika åtgärder söker häva

årtiondens diskriminering av de mindre företagen kommer det att innebära en

injektion för landsbygden. Flera faktorer är centrala för att

utveckla den moderna landsbygden. Många av dessa grundar sig på landsbygdens

förmåga, dvs. de där verksamma och boendes förmåga, att kommunicera och ha ett

utbyte med andra delar av landet och den övriga omvärlden - utbyte i form av

kunskaper, information, personer, varor osv. Landsbygdens

infrastrukturförsörjning är därför av mycket central betydelse och en

förutsättning för ekonomisk utveckling.

 Landsbygden är således en viktig resurs för att bryta den ekonomiska

stagnationen och att upprätta Sverige som en tillväxt- och företagarnation med

en stark och växande ekonomi. Den förnyelse av regionalpolitiken som föreslås i

denna proposition avser att ge landsbygden en tydligare roll i arbetet för att

nå detta mål.

7.2 Utvecklingsarbete för landsbygden

Regeringens bedömning: För att ta till vara

landsbygdens tillväxtmöjligheter bör ett kraftfullt

utvecklingsarbete bedrivas på såväl lokal, kommunal,

regional som central nivå. Det är viktigt att alla

nivåer och aktörer samverkar.

 Det grundläggande utvecklingsarbetet utförs av

lokala grupper, vilka bör ges ett fortsatt stöd.

Kommunerna deltar aktivt i landsbygdsarbetet.

Länsstyrelserna har en viktig roll som pådrivande

och samordnande kraft för en aktiv

landsbygdspolitik i länen. De medel som

länsstyrelserna tilldelas för regionala

utvecklingsinsatser bör kunna vara ett viktigt

instrument för bygdeutvecklingen. På central nivå

har Glesbygdsmyndigheten en viktig uppgift.

Regeringen avser vidare att, genom tilldelning av

ökade resurser, förstärka det viktiga arbete som

Folkrörelserådet Hela Sverige ska leva bedriver.

Underlagsrapporter: I Glesbygdsmyndighetens idéskrift Landet vinner betonas de

lokala byutvecklingsgruppernas betydelse. Där föreslås att bygden skall sättas i

centrum och att byarörelsen bör disponera vissa egna resurser för sitt

utvecklingsarbete i form av en s.k. bygdepeng. Bristande kunskap och negativa

attityder hos politiker och tjänstemän bedöms ofta blockera de lokala gruppernas

arbete. I idéskriften föreslås att kommunerna ska få ett betydligt större

inflytande över landsbygdspolitiken och att resurser ska ställas till deras

förfogande kopplat till kommunala landsbygdsprogram. Kommunala kontaktpersoner -

byombudsmän - bör utses. Länsstyrelsernas samordnande roll bör förstärkas och

utrymme ges för strategiskt utvecklingsarbete för landsbygden.

Remissinstanserna: När det gäller de lokala grupperna så finns det stor vilja

och intresse att utveckla den egna bygden. De lokala initiativen anses vara en

förutsättning för en positiv utveckling på landsbygden. Därvid förutsätts de

kommunala företrädarna vara lyhörda och progressiva vad gäller bygdens ut-

veckling. Länsstyrelsen i Jönköpings län framhåller att översiktsplanen mer

aktivt bör utvecklas som ett instrument för landsbygdsutveckling.

 Utan ett stöd från kommuner, länsstyrelser och andra myndigheter anses det

allmänt inte kunna ske någon lokal utveckling. En s.k. bygdepeng anses av en del

vara viktig för att ge de lokala grupperna vissa resurser. Många remissinstanser

framhåller dock att om en grupp skall få medel så måste det krävas att de har en

aktiv verksamhet och kan visa upp en plan för denna inklusive ekonomiska

förutsättningar. Sveriges Hembygdsförbund och ABF-förbundet är tveksamma till

ett generellt bidrag och menar att i så fall bör också studieförbund och hem-

bygdsföreningar få sådant. Några remissinstanser framhåller att det bör vara en

samfinansiering mellan länsstyrelse och kommun för den s.k. bygdepengen.

 När det gäller ansvarsfördelningen i landsbygdsarbetet anser de flesta

remissinstanserna att kommunerna har ett huvudansvar men att länsstyrelsernas

samordnande roll är viktig. Många framhåller också vikten av att kommunerna

utarbetar kommunala landsbygdsprogram.

Skälen för regeringens bedömning: I det följande redovisas regeringens syn på

utvecklingsarbetet på lokal, kommunal, regional och central nivå.

Lokal nivå

För att öka tillväxten i landet är det viktigt att lokalt mobilisera de krafter

och resurser som finns i bygden. Det gäller att utveckla näringslivet och på

olika sätt uppmuntra entreprenörer. Den moderna tekniken ger stora möjligheter.

Under senare år har det skett en utvidgning av det lokala utvecklingsarbetet

genom att människor på landsbygden har gått samman för den egna bygdens

utveckling. Det har gällt sockenråd, byalag, samhälls- eller LRF-föreningar,

bygdekommittéer m.fl. De har det gemensamt att de i stor utsträckning arbetar

ideellt för den egna bygdens utveckling. Sätten att sluta sig samman varierar.

Många gånger har arbetet börjat i studiecirkelform, som sedan fått en

fortsättning i gemensamma projekt. På andra håll har t.ex. en idrottsförening

eller en hembygdsförening tagit ett ansvar utöver deras egentliga intresseom-

råden och arbetar brett med den egna bygdens utveckling. Den lokala mobilisering

som skett har ibland också haft sin utgångspunkt i kulturaktiviteter i bygden.

En stark bygdekultur ger lokal identitet och stärker självkänslan hos människor-

na.

 På by-, socken- eller bygdenivå är förutsättningarna ofta goda för ett

folkligt förankrat utvecklingsarbete. Byarörelsen i dess olika former har blivit

en allt starkare kraft i samhällsutvecklingen. För närvarande finns hos

Folkrörelserådet ca 2 300 registrerade lokala utvecklingsgrupper. Dessa har

olika sammansättning och arbetssätt. I vissa fall har man gått samman kring

någon enstaka angelägenhet, medan man i andra fall arbetar med omfattande

byutvecklingsplaner. Arbetet i grupperna sker i stor utsträckning på ideell

basis. Folkrörelserådet har beräknat att varje grupp i genomsnitt lägger ner mer

än 900 timmar per år i ideellt arbete. Totalt för landet innebär det omkring 2

miljoner timmar. En del av de lokala grupperna får ett begränsat stöd i sitt

arbete av bl.a. länsstyrelser, Folkrörelserådet och Glesbygdsmyndigheten.

Huvuddelen av arbetet sker på ideell basis.

 Regeringen bedömer att det utvecklingsarbete som bedrivs av de lokala

grupperna är en viktig del i en process där det gäller att alla kan bidra till

att skapa tillväxt, framtidstro och nya arbetstillfällen. De lokala grupperna är

också i många fall betydelsefulla i arbetet med att pröva och utveckla nya

modeller för servicelösningar. Det är därför viktigt att de lokala gruppernas

arbete ges stöd och fortsatt stimulans av såväl kommuner som länsstyrelser.

Därigenom kan också i viss utsträckning det i Glesbygdsmyndighetens idéskrift

framförda önskemålet om en s.k. bygdepeng tillgodoses.

Kommunal nivå

Många kommuner är aktiva i utvecklingsarbetet för landsbygden. I Jönköpings län

har t.ex. utarbetats en modell för ett starkt kommunalt engagemang i

landsbygdsutveckling. På andra håll i landet genomförs det kommunala

landsbygdsarbetet på annat sätt. Många kommuner saknas det dock fortfarande en

kommunal strategi och en aktiv kommunal insats för ett

landsbygdsutvecklingsarbete. Initiativ från den lokala nivån har inte alltid

mötts av motsvarande engagemang på den kommunala nivån.

 Eftersom en mycket stor del av de lokala utvecklingsgruppernas förslag vänder

sig till den kommunala nivån är det viktigt att kommunerna har en strategi för

hur landsbygdsdelarna långsiktigt bör utvecklas. I en sådan strategi kan olika

lokala gruppers insatser och åsikter användas som viktiga inslag i den kommunala

planeringen. I ett strategiarbete bör de lokala intressena kunna tas till vara

och utmynna i formulerade målsättningar för kommunens olika delar där också

rollfördelningen mellan den kommunala och den lokala nivån klargörs. En nära

samordning bör då ske med den kommunala översiktsplaneringen. Denna bör vara en

angelägenhet för alla kommunens invånare och stor vikt bör läggas på

landsbygdsområdena. Vi vill framhålla betydelsen av att den mark- och

fastighetsanknutna regleringen används på ett rationellt och obyråkratiskt sätt.

Arbetssätt och attityder kan behöva förändras. Lagstiftningen skall ses över så

att regleringen på olika områden inte onödigtvis utgör ett hinder för en positiv

utveckling i våra landsbygds- och glesbygdsområden.

 Ett strategi- och programarbete bör bl.a. innehålla en analys av ar-

betsmarknaden. Speciell uppmärksamhet bör ägnas åt kvinnors och ungdomars

situation. I programarbetet kan också belysas boendefrågor och hur

tillgängligheten till offentlig och kommersiell service bör utvecklas och

samordnas. Samlingslokaler betydelsefulla för möjligheten att nå ut med skilda

kulturevenemang till glest bebyggda delar. Programmen bör därför också kunna

belysa behovet av samlingslokaler eller hur detta behov kan tillgodoses genom

ett bättre utnyttjande av andra lokaler som t.ex. skola och bibliotek. Att ta

fram ett program får inte vara ett självändamål, utan det bör vara ett verksamt

instrument för långsiktiga kommunala avvägningar och prioriteringar. Ett program

bör också innehålla en ekonomisk ram för dess olika delar samt uppgift om vilka

ekonomiska och personella resurser som varje deltagande part är beredd att

ställa upp med. Programmen bör vara långsiktiga och kunna ha sin grund i

ambitioner och viljeinriktningar från den lokala nivån.

 Med detta programarbete nås också målet att få en grund för kommunernas och

länens fysiska planeringsarbete. Alla utvecklingsprogram kräver långsiktiga

fysiska planer, som tar hänsyn till bl.a. miljöfaktorer. Genom ett brett

förankrat arbetssätt blir denna fysiska planering ett viktigt instrument för att

utveckla hela kommunen i ett långsiktigt perspektiv.

 Kommunerna avgör själva i vilken utsträckning de ser ett behov av denna typ av

programarbete. För att stimulera kommunerna till ett aktivt strategiarbete för

landsbygdsutveckling bör länsstyrelserna kunna lämna bidrag av medlen för

regionala utvecklingsinsatser till kommuner som utarbetar sammanhållna program

för landsbygdens utveckling - intensifierade kommunala landsbygdsinsatser.

Berörda kommuner bör därvid svara för minst hälften av kostnaderna. Medlen bör

bl.a. kunna användas för att stödja de lokala utvecklingsgrupperna i deras

arbete.

Regional nivå

Många länsstyrelser har landsbygdsutveckling och glesbygdsinsatser som

prioriterade områden i det regionalpolitiska arbetet. Sättet att bedriva detta

arbete varierar mellan länen. Regeringen har tidigare markerat vikten av att

länsstyrelserna ger hög prioritet åt denna typ av insatser. Vi vill betona

angelägenheten av ett långsiktigt strategiskt programarbete som grund för det

regionala utvecklingsarbetet och att landsbygdsperspektivet därvid skall ingå

som en viktig och naturlig del.

 Regeringen har avsatt särskilda medel för länsgränsöverskridande

landsbygdsarbete bl.a. för Östergötlands, Jönköpings och Kalmar län samt för det

sydsvenska projektet Aktion Skogs- och mellanbygd. Eftersom landsbygdsproblemen

inte är avgränsade till län och länsgränser är det angeläget att det

perspektivet beaktas.

 Vi förutsätter att länsstyrelserna ger landsbygds- och glesbygdsinsatser hög

prioritet inte minst i samband med en förväntad intensifiering av de kommunala

landsbygdsinsatserna. Länsstyrelserna bör också, i den mån så inte redan skett,

utarbeta regionala landsbygdsutvecklingsprogram. Det är av utomordentlig vikt

att detta programarbete sker i nära samråd med de organisationer som företräder

landsbygden på olika sätt. Av programmen bör bl.a. sambandet mellan den

regionala, kommunala och lokala nivån framgå. För genomförande av åtgärder inom

ramen för sådana program kan länsstyrelsen begära särskilda medel från

regeringen. En förutsättning är dock att länsstyrelsen gjort en sådan

prioritering av de redan tilldelade regionala utvecklingsmedlen att man själv

svarar för en del av finansieringen.

Central nivå

Ett förstärkt utvecklingsarbete för landsbygden på lokal, kommunal och regional

nivå bör på ett verksamt sätt medverka till en positiv landsbygdsutveckling.

Erfarenheterna från landsbygdskampanjen visade också att en övervägande del av

förslagen som kom fram riktade sig till någon av de nämnda nivåerna.

 Oavsett detta finns emellertid behov av insatser även på central nivå och då

inte minst när det gäller sektorssamordning.

 Glesbygdsmyndigheten har en viktig uppgift i att samordna olika sektorers

verksamhet och åtgärder i glesbygden. Myndigheten bör intensifiera detta arbete

och ha löpande kontakt med centrala sektorsföreträdare för att informera sig om

pågående förändringar. Regeringen avser också att uppdra åt Glesbygdsmyndigheten

att kartlägga i vilken utsträckning och med vilka resultat länsstyrelserna

utnyttjat sina möjligheter att samordna statlig service.

 På central nivå bedrivs sedan några år, som ett stöd åt de lokala

utvecklingsgrupperna, ett arbete av Folkrörelserådet Hela Sverige ska leva.

Rådet är en sammanslutning av ett 40-tal organisationer, vilka på olika sätt har

intresse av en positiv landsbygdsutveckling. Arbetet består bl.a. i att

stimulera och hjälpa fram byarörelser. Vi anser att den opinionsbildning,

rådgivning och utbildning som rådet bedriver är värdefull och bör fortsätta.

 Folkrörelserådet har fått statliga medel för sin verksamhet. För innevarande

år har regeringen beviljat 2 miljoner kronor. Mot bakgrund av den intensifiering

av landsbygdsarbetet som vi föreslagit, anser vi att Folkrörelserådet bör ges

fortsatt stöd för sin verksamhet. Vi avser således bevilja Folkrörelserådet ett

fortsatt stöd för det lokala utvecklingsarbetet under åren 1995 och 1996.

Därefter bör en översyn och utvärdering göras som underlag för ett mera

långsiktigt ställningstagande till arbetssätt, roll, finansiering m.m.

 Vi vill här också nämna, att regeringen (Civildepartementet) nyligen uppdragit

åt Folkrörelserådet att arbeta med frågor om ideellt arbete på landsbygden,

innebärande bl.a. att verka för ökat samarbete mellan lokala grupper, kommuner

och landsting i frågor som rör invånarnas egna möjligheter att fatta beslut på

det lokala planet.

 Regeringen (Civildepartementet) har vidare tillsatt Beredningen för främjande

av den ideella sektorns utveckling. Ett särskilt anslag har införts i syfte att

stimulera, underlätta och stödja nyskapande barn- och ungdomsverksamhet inom den

ideella sektorn. Utvecklingsarbetet syftar till att utöka den ideella sektorns

roll i samhällslivet, främst genom bättre samspel med den privata och offentliga

sektorn. Vi stödjer också uppbyggnaden av vissa kunskapscentra för information

till allmänhet och föreningar om ideell verksamhet, t.ex. om hur olika

verksamheter kan startas som ett komplement till de offentliga.

 Utöver nämnda organ finns flera andra aktörer på central nivå, vars arbete är

viktigt för landsbygdsutvecklingen. Vi återkommer senare till Konsumentverkets

roll vad gäller kommersiell service, men vi vill här också nämna exempelvis

NUTEK, Jordbruksverket, Naturvårdsverket, Boverket och AMS. Samtliga dessa bör

ha ett nära samarbete med Glesbygdsmyndigheten för att ett effektivt

utvecklingsarbete ska kunna åstadkommas.

7.3 Företagsutveckling

Regeringens förslag: Ett landsbygdsstöd på högst

450 000 kr och med differentierade stödnivåer

inrättas. Stödet kan lämnas till såväl s.k. hårda som

mjuka investeringar med högst nämnda belopp per

ändamål under en treårsperiod.

 Stödet ersätter hittillsvarande små

lokaliserings- och utvecklingsbidrag i de

regionalpolitiska stödområdena samt glesbygdsstöd i

glesbygdsområden. Stödet ska också kunna lämnas i

landsbygdsområden som avgränsas av länsstyrelsen.

 Regeringens bedömning: Landsbygdsstödet bör

kompletteras med förstärkt rådgivning i olika

former.

Underlagsrapporter: Synsättet överensstämmer med vårt, men något konkret förslag

lämnas inte.

 Glesbygdsmyndigheten föreslår bl.a. att glesbygdsstödet och det

regionalpolitiska företagsstödet bör göras enklare och mer enhetliga.

Myndigheten framhåller också att tillgången på riskvilligt kapital måste öka och

att det regionalpolitiska stödet bör medverka till att nyetablering av företag

kan ske i hela landet. Ett annat förslag är att kravet på tillfredsställande

lönsamhet för att få stöd bör kunna slopas för ideella organisationer och

intresseorganisationer som i övrigt uppfyller villkoren för stöd. Myndigheten

framhåller också att verksamheter som har nära anknytning till offentlig service

inte bör uteslutas från möjligheten att få glesbygdsstöd. Vidare föreslår

myndigheten att bidrag till s.k. mjuka investeringar skall kunna lämnas utan

samband med andra investeringar. Två av de nuvarande stödformerna inom

glesbygdsstödet, stöd till godstransporter respektive hemarbete, föreslås utgå

ur förordningen.

 NUTEK föreslår att det införs ett enklare ansökningsförfarande för småföretag,

där rutiner från glesbygdsstödet tas till vara. Verket menar att det

administrativa arbetet hos den stödsökande måste stå i rimlig proportion till de

belopp som ansökan avser.

 Riksrevisionsverket föreslår bl.a. att gränsdragningen mellan glesbygdsstöd

och lokaliseringsbidrag ses över för att åstadkomma en effektivare stödgivning.

Av RRV:s rapport kan slutsatsen dras att glesbygdsstödet uppfattas som den

smidigaste stödformen bl.a. eftersom kraven i olika avseenden är mindre.

 I Glesbygdsmyndighetens samtliga tre idéskrifter framhålls bl.a. betydelsen av

uppmuntran, råd och utbildning för att skapa ett gynnsamt klimat för

företagssatsningar. Vidare tas olika skattefrågor upp, bl.a. behovet av

kvittningsrätt för småföretag.

Remissinstanserna: Glesbygdsmyndigheten har inhämtat synpunkter på sin

utvärderingsrapport om glesbygdsstödet från ett stort antal myndigheter,

kommuner och organisationer. Dessa har genomgående en positiv syn på

glesbygdsstödet som stödform. Det beskrivs allmänt som ändamålsenligt,

flexibelt, enkelt och lätthanterligt. Flertalet remissinstanser stöder tanken på

att s.k. mjuka investeringar skall kunna ges stöd utan samband med stöd till

andra investeringar. Vad gäller myndighetens förslag att kunna ge stöd till

verksamheter med anknytning till offentlig service är reaktionen blandad.

Kommunerna är i allmänhet positiva medan länsstyrelserna och Konkurrensverket i

huvudsak är kritiska.

 Beträffande NUTEK:s förslag om förenklade rutiner för småföretag har

synpunkter lämnats av ett trettiotal remissinstanser. Dessa är eniga om

fördelarna med ett enklare ansökningsförfarande för mindre företag. Flera

instanser anser att glesbygdsstödets handläggning fungerar bra och bör ses som

förebild.

 Många remissinstanser behandlar frågor om skatter och avgifter och framhåller

t.ex. att kvittningsrätten har stor betydelse för näringslivets utveckling.

Skälen för regeringens förslag och bedömning:

Landsbygdsstöd

Regionalpolitiskt företagsstöd i form av lokaliseringsstöd har funnits sedan år

1965 och har vid åtskilliga tillfällen förändrats. Vi återkommer till det i

avsnitt 8, varför vi här endast tar upp några frågor som belyser skillnaden

gentemot glesbygdsstödet och är av särskilt intresse för utformningen av det nya

landsbygdsstödet.

 Lokaliseringsstöd i form av lokaliseringsbidrag och lokaliseringslån kan

lämnas i samband med investeringar i byggnader och maskiner m.m. En

förutsättning för lokaliseringsbidrag är enligt gällande regler att

sysselsättningen ökar i företaget. Härutöver kan utvecklingsbidrag lämnas till

s.k. mjuka investeringar, t.ex. marknadsföring, produktutveckling och

utbildning. För utvecklingsbidrag finns inget krav på ökad sysselsättning. För

lokaliseringsstödet finns regler för vilka verksamheter som är stödberättigade.

 Glesbygdsstöd i form av stöd till företag inrättades under 1970-talet som ett

stöd för ökad sysselsättning i glesbygderna och i skärgårdsområdena. Stödet har

successivt förändrats. Enligt gällande regler kan bidrag i form av

avskrivningslån lämnas med maximalt 50 % av godkänd kostnad för investeringar i

byggnader och maskiner m.m. Bidrag kan också lämnas till s.k. mjuka

investeringar i samband med stöd till investeringar i byggnader etc. Högsta

bidragsbelopp är 450 000 kr. Eftersom småföretag i glesbygd ibland saknar

möjlighet att lämna fullgod säkerhet för lån i bank, finns möjlighet att

komplettera bidraget med kreditgaranti för sådant lån. Något formellt

sysselsättningsökningskrav finns inte, utan i förordningen om glesbygdsstöd

anges endast att stödet ska ge sysselsättning åt den bofasta befolkningen. För

glesbygdsstödet gäller heller ingen begränsning vad avser stödberättigade

verksamheter. Såväl lokaliserings- som

glesbygdsstödet har haft positiva effekter på sysselsättningen. Stöd till små

företag i regionalpolitiskt prioriterade områden bör därför kunna lämnas även i

fortsättningen och även öka i omfattning. Främst lokaliseringsstödet har dock i

vissa avseenden visat sig mindre väl anpassat till små investeringar. Inom

stödområdena har de båda stödformerna ibland också framstått som alternativ till

varandra. Utvärderingarna har visat att såväl företag som handläggande myndighet

bl.a. därför upplever vissa svårigheter i tillämpningen av stödformerna.

Utvärderingarna och remissinstanserna förefaller i stort sett eniga om att de

principer som utvecklats inom ramen för glesbygdsstödet är de smidigaste för

såväl företag som handläggande myndighet. Utvärderingarna visar också att

andelen kvinnor som har fått stöd är förhållandevis låg och att kvinnor ofta

upplever att de missgynnas av det nuvarande stödsystemet.

 Regeringen föreslår att en ny enkel stödform införs för mindre företag i såväl

de regionalpolitiska stödområdena som i glesbygds- och landsbygdsområden.

 Det primära syftet med det nya småföretagsstödet är att stimulera

investeringar som främjar sysselsättning och tillväxt i berörda områden. Stödet

skall vara enkelt att tillämpa för företag och beslutande myndighet.

Glesbygdsstödets enkla regler bör därför bilda grunden för det nya

landsbygdsstödet. Det nya stödet bör därutöver utformas på ett sådant sätt att

det bättre passar kvinnor som vill starta eller utveckla företag.

 Stöd bör kunna lämnas till alla privata företag, oavsett bransch, som bedriver

verksamhet på marknadsmässiga villkor. Med denna inriktning får det nya

landsbygdsstödet samma breda användning som glesbygdsstödet, vilket innebär en

utvidgning i förhållande till det nuvarande lokaliseringsstödet. Vi vill dock

understryka att länsstyrelsen vid sin prövning av en ansökan måste beakta, att

ett eventuellt stöd inte får ge konkurrenssnedvridande effekter på den lokala

marknaden.

 Regering och riksdag har tidigare, i samband med att det särskilda

åtgärdsprogrammet för jordbruket i norra Sverige upphörde, uttalat att medlen

för regionala utvecklingsinsatser skall kunna användas för att stärka

jordbruksnäringen och till verksamheter som bedrivs i kombination med

jordbruksföretag. Det nya landsbygdsstödet bör därför tills vidare kunna

beviljas för investeringar i jordbruksföretag på samma villkor och inom samma

avgränsade områden som för övriga småföretag i de län, som tidigare berördes av

åtgärdsprogrammet. I övriga delar av landet bör stöd endast kunna lämnas för

investeringar i kombinationsverksamheter till jordbruket.

 Glesbygdsmyndigheten har föreslagit att verksamheter som har en nära

anknytning till offentlig service inte bör uteslutas från möjligheten att få

glesbygdsstöd. Vi vill med anledning därav nämna, att det föreslagna

landsbygdsstödet inte innehåller några formella begränsningar vad gäller

stödberättigade verksamheter. Det kan t.ex. användas för att tillskapa ny

serviceverksamhet i en bygd. Det vi kan tänka oss är att i en avlägsen bygd ge

stöd till en servicefunktion, där en lösning i offentlig regi inte kommit till

stånd. Stöd bör dock inte lämnas till verksamheter som är finansierade med medel

från den offentliga sektorn, eftersom grundregeln är att stödberättigad

verksamhet skall bedrivas på marknadsmässiga villkor.

 Landsbygdsstöd bör kunna lämnas till s.k. hårda investeringar i t.ex.

byggnader, maskiner, utrustning och markanläggningar och/eller till s.k. mjuka

investeringar i t.ex. produktutveckling och marknadsföring.

 Länsstyrelsen skall bedöma om verksamheten kan väntas få en tillfredsställande

lönsamhet så att företagare och anställda ges en varaktig sysselsättning. För de

allra minsta företagen kan emellertid dessa krav inte ställas alltför högt för

den enskilda investeringen utan där bör hänsyn tas till den sökandes totala

försörjningssituation.

 Stöd får under en treårsperiod lämnas med dels högst 450 000 kr i samband med

hårda investeringar, dels högst 450 000 kr för mjuka investeringar. Vid

beräkning av det maximala beloppet skall hänsyn tas till eventuella andra

offentliga bidrag till dessa investeringar.

 Stödets utformning överensstämmer i dessa avseenden med EES-avtalets regler om

s.k. försumbart stöd. Med hänsyn till bl.a. att all privat företagsamhet blir

stödberättigad måste länsstyrelsen, som tidigare nämnts, särskilt beakta de

lokala konkurrensförhållandena vid beredningen av ansökningar. Stödet får

sålunda inte snedvrida konkurrensen mellan olika näringsidkare.

 Det nya landsbygdsstödet skall kunna lämnas som bidrag i form av

avskrivningslån. Det maximala bidragets storlek bör variera med hänsyn till de

regionala problemens svårighetsgrad, vilket innebär en differentiering av

stödnivån mellan glesbygdsområden, regionalpolitiska stödområden och

landsbygdsområden i en fallande skala. Innebörden av detta redovisas i det

följande.

Glesbygdsområden

Det bör även i fortsättningen vara en uppgift för regeringen att ange närmare

riktlinjer för hur länsstyrelserna ska avgränsa glesbygdsområden. Med glesbygd

avser vi stora sammanhängande områden med gles bebyggelse och långa avstånd till

sysselsättning och service. Vi vill särskilt understryka att det gäller områden

på långt avstånd från större orter. Samtidigt måste länsstyrelsen givetvis ta

hänsyn till de specifika förhållandena i varje område. Det kan t.ex. gälla

speciella strukturproblem eller områdets tillgänglighet som följd av vägnät,

allmänna kommunikationer, skärgård etc. Vi utgår givetvis ifrån att

länsstyrelserna har ett nära samråd med lokala utvecklingsgrupper, kommuner och

andra organ, som arbetar med glesbygdsfrågor.

 För att undvika alltför stora skillnader vad gäller avgränsning av

glesbygdsområden bör t.ex. länsstyrelserna i län som gränsar till varandra

samråda. Det bör vara en uppgift för Glesbygdsmyndigheten att följa upp att en

enhetlig praxis utvecklas.

 I de avgränsade glesbygdsområdena ska landsbygdsstöd kunna lämnas på i princip

samma villkor som för nuvarande glesbygdsstöd, dvs. maximalt 50 % i bidrag av

den godkända investeringskostnaden.

Regionalpolitiska stödområden

I de delar av stödområde 1 som inte avgränsats som glesbygd ska landsbygdsstöd

kunna lämnas med högst 35 % av investeringskostnaden.

 I de delar av stödområde 2 och tillfälliga stödområden som inte avgränsats som

glesbygd ska landsbygdsstöd normalt kunna lämnas med högst 20 %. Om regeringen

för dessa stödområden beslutat att tillfälligt lämna lokaliseringsstöd med högre

procentsats gäller denna även för landsbygdsstödet.

Landsbygdsområden

Med landsbygd avser vi områden med liknande egenskaper som glesbygden men där

glesheten är mindre påtaglig och avstånden till större servicecentra inte är

lika långa. Det bör vara en uppgift för regeringen att ange närmare riktlinjer

för hur länsstyrelserna ska avgränsa landsbygdsområden.

 Av vad vi nyss sagt framgår att den maximala stödandelen för landsbygdsstödet

i de regionalpolitiska stödområdet bestäms av om ett företag ligger i glesbygd

eller i övrigt stödområde. Avgränsning av landsbygdsområden blir därmed aktuell

enbart utanför detta område, vilket rör i första hand södra Sverige. En strikt

tillämpning av de generella riktlinjerna för glesbygdsområdesavgränsning torde

för övrigt leda till att glesbygdsområdena får en relativt begränsad omfattning

i denna del av landet, och att det där i stället kommer att finnas relativt

omfattande landsbygdsområden.

 Avgränsningen av landsbygdsområden bör, som nyss nämnts, göras utifrån samma

principer som för glesbygdsområdena, men med något lägre krav på vad som ska

betraktas som långt avstånd till de större tätorterna. Även vid denna

avgränsning bör givetvis de specifika förhållandena i varje område beaktas och

samråd ske med berörda organ som arbetar med utvecklingsfrågor i sådana områden.

 I de avgränsade landsbygdsområdena får det maximala stödet uppgå till högst 20

%.

 Vi har därmed angivit de tre typer av geografiska områden som avgör hur stort

det maximala landsbygdsstödet får vara. I detta sammanhang vill vi också nämna

en speciell typ av landsbygdsområden, nämligen de som betecknas som

skärgårdsområden. Inte heller här finns någon enhetlig definition eller

homogenitet. Det finns storstadsnära skärgård med vissa förutsättningar och

problem liksom t.ex. små öar utmed Norrlandskusten med andra förutsättningar.

Förhållandena är också olika för öar med respektive utan fast landförbindelse.

Ytterligare skillnader kan lyftas fram, men från stödsynpunkt är det väsentliga

att länsstyrelserna vid avgränsningen av glesbygds- och landsbygdsområdena

väger in de specifika lokala förutsättningarna i varje skärgårdsområde. Vad

gäller övriga glesbygds- och landsbygdsutvecklande åtgärder bör de i huvudsak

vara tillämpliga även i skärgårdsområdena. I vissa avseenden har dock skärgården

en speciell situation. Regeringen har därför tillkallat en utredning (Jo

1993:02) om förutsättningarna för en levande skärgård, som kommer att lämna en

rapport senare i år.

 Det landsbygdsstöd vi nu föreslagit bör underlätta investeringsmöjligheterna

för småföretagen i berörda områden. Därutöver menar vi att, på samma sätt som

hittills gällt för glesbygdsstödet, bör avskrivningslån kunna kompletteras med

en kreditgaranti för lån. Kreditgaranti kan även lämnas för lån till

rörelsekapital i samband med stöd till investeringar. Avskrivning och

kreditgaranti får tillsammans täcka högst 80 % av godkänd investeringskostnad

och rörelsekapital

 Såsom senare redovisas i avsnitt 8.4.2 har verksamheter som drivs av kvinnor

fått en relativt låg andel stöd inom ramen för de nuvarande stödsystemen.

Tänkbara förklaringar till detta kan vara relativt höga krav på ökad

sysselsättning eller normer som har utarbetats av vissa länsstyrelser om ett

lägsta investeringsbelopp för att en ansökan skall bifallas.

 Vi anser att något formellt krav på ökad sysselsättning inte bör finnas inom

landsbygdsstödets ram, även om ökad sysselsättning också fortsättningsvis bör

väga tungt vid en samlad bedömning av en ansökan.

 Regeringen anser vidare, att små investeringar inte skall diskrimineras.

Tvärtom anser vi, att eftersom ökat företagande bland kvinnor är angeläget och

ansökningar från kvinnor ofta rör små investeringar, så bör ansökningar om

mindre belopp underlättas. Vi föreslår därför, att det inom ramen för

landsbygdsstödet ges möjlighet att lämna s.k. mikrostöd på högst 20 000 kr. De

generella kraven på underlagsmaterial och uppföljning som gäller för

landsbygdsstödet i övrigt kan för sådana stöd ställas lägre. Även vad gäller

stödnivå bör en flexibel tillämpning kunna ske oavsett om det gäller

regionalpolitiskt stödområde eller glesbygds- och landsbygdsområden. Mikrostödet

får dock inte vara högre än 50 % av godkänd kostnad.

 Det bör i övrigt vara en uppgift för regeringen att utforma de närmare

reglerna för det nya landsbygdsstödet.

 Avslutningsvis vill vi kommentera Glesbygdsmyndighetens förslag om att slopa

vissa stödformer inom det nuvarande glesbygdsstödet. Det ena förslaget gäller

stödet till hemarbete, som för närvarande kan lämnas i glesbygdsområden inom de

regionalpolitiska stödområdena 1 och 2. Vi menar att även om detta stöd är

mycket lite utnyttjat, så är detta inte skäl nog för ett slopande. I stället

vill vi påminna om den möjlighet att använda detta stöd, som angavs i den

senaste regionalpolitiska propositionen. Tanken är, att den moderna tekniken ger

ökade förutsättningar för att i glesbygd utföra arbete på distans åt företag på

större orter. Denna stödmöjlighet bör därför finnas även inom det föreslagna

landsbygdsstödet och kunna lämnas i alla glesbygdsområden.

 Vad gäller godstransportstödet inom glesbygdsstödet, som kan lämnas om det

finns särskilda skäl, har det sitt ursprung i stödet till samhällelig service

som upphörde som särskild stödform år 1990. I samband därmed föreslog regeringen

att godstransportstödet tills vidare, i avvaktan på en pågående utredning om det

regionalpolitiska transportstödet, skulle föras in under glesbygdsstödet till

företag. Utredningen lämnade emellertid inget förslag i denna fråga. Däremot har

Glesbygdsmyndigheten nu föreslagit att glesbygdsstödets särskilda transportstöd

bör inordnas i det regionalpolitiska transportstödet. Enligt vår mening är detta

olämpligt av flera skäl, bl.a. har de båda stödtyperna helt olika syften och

inriktning. Vidare är den geografiska inriktningen i stora stycken inte

densamma, vilket t.ex. skulle innebära att godstransportstödet i skärgården, som

varit det vanligaste tillämpningsområdet, skulle falla bort. Å andra sidan anser

vi heller inte att det är motiverat att i det nya landsbygdsstödet inrymma detta

speciella transportstöd med sitt ursprung i stödet till samhällelig service.

Enligt vår mening bör i stället transportstödslösningar, som kan vara nödvändiga

i vissa fall i skärgårdsområdena, fortsättningsvis kunna åstadkommas inom ramen

för den regionala projektverksamheten. Denna metod har för övrigt prövats

tidigare i vissa län.

Rådgivning m.m.

Det nya landsbygdsstödet tar till vara de goda erfarenheterna av det

hittillsvarande glesbygdsstödet samtidigt som möjlighet till företagsstöd öppnas

även för landsbygdsområden som hittills saknat denna möjlighet. För den som vill

starta eller utveckla ett företag krävs emellertid ofta, och på så nära håll som

möjligt, tillgång till rådgivning i ekonomi, produktkunskap, marknadsföring etc.

Det är viktigt att sådan rådgivning är anpassad till olika verksamheters eller

gruppers speciella förutsättningar och behov. Eftersom nyföretagandet

jämförelsevis är lågt bland kvinnor behövs t.ex. åtgärder för att stimulera

kvinnors företagande till vilka vi återkommer i avsnitt 8.7.3.

 Riksdagen har nyligen på vårt förslag beslutat om väsentliga ändringar av

skattereglerna för verksamhet som bedrivs som enskild näringsverksamhet eller

handelsbolag. Inte minst viktigt för småföretag är återinförandet av

kvittningsrätt av underskott i verksamhet. Ett annat viktigt inslag är att all

näringsverksamhet som en enskild näringsidkare bedriver hänförs till en och

samma förvärvskälla. Härigenom åstadkoms en automatisk utjämning mellan skilda

verksamheter. För t.ex. en jordbrukare som vill satsa på någon

kombinationsverksamhet innebär detta att underskott och överskott kan kvittas

mot varandra i såväl skatte- som avgiftshänseende. De nya kvittningsreglerna

innebär också att den som är anställd men parallellt vill starta eget har

möjlighet att kvitta underskott i den egna verksamheten mot inkomsten av tjänst

under de fem första verksamhetsåren.

 En verksamhet med speciella förutsättningar och som fått ökad uppmärksamhet,

inte minst i samband med förändringar inom den offentliga sektorn, är det

kooperativa nyföretagandet. Regeringen lämnar via Civildepartementet ett visst

ekonomiskt stöd till kooperativ utveckling. För innevarande år disponeras 4,5

miljoner kronor för detta ändamål. Medlen används i huvudsak för uppbyggnad av

s.k. lokala kooperativa utvecklingscentra (LKU). Dessa centra sprider

information om de kooperativa företagsformerna samt ger stöd och råd till dem

som vill starta kooperativa småföretag. En av RRV utförd utvärdering av stödet

till kooperativ utveckling visar på mycket positiva effekter på det kooperativa

nyföretagandet och att detta kunnat ske till en låg kostnad. Utöver nämnda medel

har Civildepartementet under de två senaste budgetåren tillförts 1,25 miljoner

kronor av regionalpolitiska medel för stöd till särskilda kooperativa projekt

inom det regionalpolitiska stödområdet. Dessa medel har bl.a. använts för

projekt där lokala kooperativa utvecklingscentra, kommuner, arbetsförmedlingar

m.fl. tillsammans ger rådgivning och utbildning till grupper av arbetslösa i

syfte att få till stånd företagsetableringar i kooperativ form.

 Med hänsyn till de speciella förutsättningar som denna företagsform arbetar

under, och att specialistkompetens för rådgivning ofta saknas på detta område,

är vi beredda att fördubbla det särskilda stödet till kooperativ utveckling som

Civildepartementet disponerar för förstärkta insatser i det regionalpolitiska

stödområdet. Vi vill också uppmärksamma länsstyrelserna på möjligheten att med

de regionala utvecklingsmedlen medverka till kooperativ utveckling på

landsbygden. Så sker för övrigt redan i flera län.

 Ett ökat samarbete mellan kooperativa utvecklingscentra och bl.a. de regionala

utvecklingsbolagen bör enligt vår mening ge positiva samordningseffekter genom

förening av kunskap om kooperation med företagsekonomisk kompetens.

 Sedan en längre tid bedriver ALA-gruppen vid Sveriges lantbruksuniversitet ett

utvecklingsarbete för ny näringsverksamhet på landsbygden. Det gäller t.ex.

småskalig livsmedels-, textil- eller träförädling, landsbygdsturism, småskaliga

bioenergisystem osv. Arbetet bedrivs i samarbete med bl.a. Glesbygdsmyndigheten,

Skogsstyrelsen, Jordbruksverket och Lantbrukarnas riksförbund. Gruppen har ett

riksomfattande nätverk bestående av lokala grupper, kommuner, länsstyrelser och

andra myndigheter.

 Enligt vår mening måste rådgivningsverksamheten finnas så nära de lokala

intressenterna som möjligt. Samtidigt kan det finnas behov av ett visst

nationellt stöd för kompetensutveckling och erfarenhetsöverföring som inte finns

tillgänglig lokalt eller regionalt. Det arbete som ALA-gruppen bedriver bör

kunna utvecklas ytterligare på detta område. Verksamheten bör vara nära kopplad

till Glesbygdsmyndighetens utvecklingsarbete och vi kommer senare under

anslagsavsnittet att föreslå att myndighetens anslag under en treårsperiod

räknas upp med 2 miljoner kronor per år för förstärkt medverkan i ALA-gruppens

arbete med landsbygdsutveckling.

 Vi vill också framhålla den rådgivning och utbildning som bedrivs av

Jordbruksverket under beteckningen Företagsutveckling på landsbygden. Verket har

under de senaste åren bl.a. särskilt arbetat med kvinnors företagande på

landsbygden, dels via stipendier, dels via olika utbildningsinsatser samt

nätverksbyggande. Verket bedriver också utvecklingsprojekt inom bl.a.

bioenergiproduktion, småskalig livsmedelsproduktion och landsbygdsturism.

 Över hela landet, men företrädesvis i norra Sverige, bedriver s.k.

landsbygdsrådgivare ett angeläget arbete genom att stödja och lotsa enskildas

initiativ till ett genomförande. Ett 70-tal av dem har kommuner som

arbetsgivare, men flera är anställda av hushållningssällskapen. Eftersom

förhållandena varierar mellan länen är det viktigaste att rådgivningen finns

tillgänglig och länsstyrelserna bör kunna medverka i finansieringen av

rådgivning för lokal utveckling.

7.4 Kommersiell service

Regeringens förslag: Investeringsstödet höjs till

maximalt 85 % av kostnaden vid investeringar som

påtvingas handlaren till följd av ändringar i

lagstiftning.

 Servicebidraget höjs från maximalt 100 000 till

150 000 kr per år.

Regeringens bedömning: En rimlig

dagligvaruförsörjning är en av grundförutsättningarna

för glesbygdens fortlevnad och utveckling. För att

lanthandeln ska kunna bevaras och utvecklas behövs

ett samlat agerande av alla aktörer och på lokal,

kommunal, regional och central nivå.

Underlagsrapporter: Konsumentverket har under

hösten 1993 genomfört en utvärdering av stödet till

kommersiell service i glesbygd. En rapport

överlämnades till Arbetsmarknadsdepartementet i

slutet av januari i år, varför någon

remissbehandling inte har kunnat genomföras.

Utvärderingen visar att stödet har förbättrat

butikernas överlevnadsmöjligheter, att stödets

utformning är bra och att länsstyrelsernas handlägg-

ning av stödet fungerar väl. En mer ändamålsenlig

kommunal varuförsörjningsplanering och prioritering

av strategiska serviceorter efterlyses däremot.

 Verket föreslår att servicebidragets maximibelopp

höjs till 125 000 kr per år. Vidare föreslås att

investeringar till följd av ökade miljökrav och till

utökad service i butik skall kunna berättiga till

avskrivningslån som motsvarar upp till 85 % av den

godkända kostnaden för investeringen om det finns

särskilda skäl.

 Konsumentverket föreslår också att länsstyrelserna

ges i uppdrag att under första halvåret 1994 kalla

till regionala överläggningar med representanter för

handeln, distributörerna och kommunerna i syfte

att diskutera möjliga åtgärder för att tillförsäkra

rimliga distributionsvillkor för glesbygds- och

skärgårdshandeln samt för att undersöka vilka direkta

möjligheter som finns till samdistribution och hur

denna kan organiseras.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Allmänna förutsättningar

Det sedan 20 år befintliga stödet till kommersiell

service i glesbygd har starkt bidragit till att

det fortfarande finns ett relativt spritt

butiksnät, även om utglesningen fortsatt. Under

senare tid har allt fler problem kunnat noteras,

som kan komma att få allvarliga konsekvenser för små

butiker i glesbygden.

 Handelns utredningsinstitut har i en prognos

bedömt att nästan hälften av de glesbygdsbutiker som

fanns år 1990 kommer att ha försvunnit till år 2000.

Eftersom många av dessa ofta är sista butiken på

respektive ort riskerar avståndet till närmaste

butik därmed att öka dramatiskt för många

glesbygdsboende. Även Konsumentverket noterar i

sina analyser en viss ökning i nedläggningstakten

under 1990-talet. Ungefär 30 butiker som tidigare

fått glesbygdsstöd läggs ned årligen.

 De svårigheter som glesbygdsbutikerna har, hänger

bl.a. samman med konkurrensen från stormarknader

eller andra butiker med lågprisprofil i större

orter, distributionsfrågor dvs. grossistledets

önskan om att reducera sina kostnader vilket medför

nackdelar för lanthandeln, ombudsverksamheten där

ersättningen anses otillräcklig eller verksamheten

hotas av nedläggning.

 Därutöver kan noteras att förändringar på

lagstiftningens område med jämna mellanrum

förorsakar lanthandeln investeringskostnader som

inte ger ökade intäkter, eftersom kundunderlaget är

mer eller mindre givet. Resultatet blir därmed

ytterligare försvagad lönsamhet. Lagstiftnings-

förändringar har t.ex. krävt olika

miljöinvesteringar, bl.a. vid övergången till blyfri

bensin i mitten på 1980-talet.

 De problem som nämnts är ofta ganska små som

enskilda företeelser men ger sammantaget närmast

förödande effekter för en verksamhet som redan

arbetar med mycket små marginaler. En nedläggning

som kan bli följden drabbar då inte enbart

handlaren och kunderna utan får även ekonomiska

konsekvenser för kommunen m.fl. Den samhällseko-

nomiska förlusten vid en nedläggning har beräknats

av Konsumentverket vid olika tillfällen. I en

nyligen genomförd studie av förhållandena på en ort i

Värmland beräknades den samhällsekonomiska förlusten

till drygt 600 000 kr det första året.

 Det är mot ovannämnda bakgrund som vi i det

följande föreslår dels vissa förbättringar av det

statliga stödet till kommersiell service, dels ett

samlat agerande från alla de aktörer som på olika

sätt har betydelse för lanthandelns överlevnad.

Stödet till kommersiell service

För stöd till kommersiell service i glesbygd är det

tillgången på service som är avgörande för vilka orter

och därmed butiker som bör kunna komma i fråga för

stöd. Här måste ett annat synsätt tillämpas än vad som

tidigare redovisats för landsbygdsstödet till

företag. Bland annat bör beaktas avstånd till

närmaste butik för avgränsning av vad som bör

betraktas som serviceglesa områden. Vidare

förutsätts bl.a. att kommunen har planerat sin

varuförsörjning så att behovet av stöd kan bedömas.

 Någon ändring av bedömningsgrunderna för att

bestämma områden eller orter där stöd till

kommersiell service kan lämnas föreslås inte. Det bör

liksom hittills vara en uppgift för

Konsumentverket, som noga följer dessa frågor, att

lämna riktlinjer för den närmare tillämpningen.

 Stöd till kommersiell service kan lämnas som

investeringsstöd, servicebidrag och

hemsändningsbidrag. Under förra budgetåret lämnades

stöd med drygt 38 miljoner kronor, vilket var något

mindre än året innan. Investeringsstödet minskade

kraftigt jämfört med de senaste åren. Däremot ökade

servicebidraget såväl vad gäller antal butiker som

utbetalat belopp. Det var ca 130 butiker som fick

dela på drygt 11 miljoner kronor. Stödet till

hemsändning av varor låg kvar på ungefär oförändrad nivå

eller 5,5 miljoner kronor.

 Stöd till investeringar i glesbygdsbutiker kan

lämnas med högst 50 % av investeringskostnaden.

Denna bestämmelse har gällt sedan stödets tillkomst

och bör enligt vår mening även i fortsättningen vara

den generella utgångspunkten.

 Under de senaste åren har, som nämnts, skärpt

lagstiftning, främst på miljöområdet, inneburit krav

på investeringar av olika slag hos butiker och

bensinstationer. Det är enligt vår mening inte

rimligt att staten, samtidigt som den med olika

medel försöker slå vakt om dagligvaruförsörjningen i

glesbygd, genom olika ålägganden äventyrar samma

butikers existens. Eftersom sådana av miljöskäl ändå

anses nödvändiga i vissa fall, måste staten då ha

möjlighet att kompensera glesbygdsbutiker genom

att avlasta dem en större del av

investeringskostnaden.

 I mitten på 1980-talet, vid övergången till blyfri

bensin, medgavs under några år förhöjt stöd till 75 %

för att avlasta glesbygdshandeln den ekonomiska

börda som tilläggsinvesteringar vid bensinpumparna

innebar. För närvarande är samma problematik aktuell

när det gäller bensingasåtervinning vid

bensinförsäljning samt beslut om att minska

användningen av freoner i kylanläggningar.

 Vi föreslår att investeringar som åläggs butikerna

genom lagstiftning bör kunna få förhöjt stöd upp till

85 % av den godkända kostnaden. Det bör vara en

uppgift för regeringen att besluta om stödets

närmare utformning. Regeringen avser härvid att låta

Konsumentverket lämna vissa föreskrifter om vilka

fall det gäller, eventuell tidsbegränsning, typ av

investering etc. Verket bör också noga följa upp

effekterna av stödet.

 Som en sista utväg att slå vakt om

glesbygdsbutikerna kan länsstyrelsen lämna s.k.

servicebidrag. Detta bidrag används ibland som ett

slags rådrumsstöd i avvaktan på att långsiktigt

verkande överlevnadsinsatser för butiken prövas. För

vissa avlägsna butiker, där sådana åtgärder redan

vidtagits, kan servicebidraget vara enda sättet

att bevara dagligvaruförsörjningen.

 Vi har tidigare nämnt de ökade svårigheter som

glesbygdsbutikerna har att klara en fortsatt

verksamhet med rimlig lönsamhet. Svårigheterna

avspeglas bl.a. i en ökad efterfrågan på

servicebidrag. Under förra budgetåret fick ca 130

glesbygdsbutiker servicebidrag, vilket var en

ökning med 36 % jämfört med budgetåret innan.

Sammanlagt 11 miljoner kronor betalades ut,

vilket innebar en ökning med 56 % jämfört med året

innan.

 De negativa tendenser som kan avläsas måste på

alla sätt motverkas. Enligt vår mening bör ett sätt

vara att höja det maximala belopp som kan lämnas i

servicebidrag från 100 000 till 150 000 kr per år.

Viktiga aktörer

Genom en effektiv glesbygds- och

landsbygdspolitik, inklusive de nyss föreslagna

förbättringarna av stödet till kommersiell service,

stärks förutsättningarna för lanthandeln. Här har

länsstyrelsernas arbete för utveckling av

landsbygden stor betydelse. Förutsättningarna

påverkas emellertid också av en mängd olika

intressenters agerande; lanthandlaren själv och

handelns organisationer, kunderna och de lokala

utvecklingsgrupperna, varuleverantörerna, organ

som svarar för ombudskap samt kommunerna.

Länsstyrelsen, som har hand om stödet till kommer-

siell service, bör fungera som allmän samordnare av

andra insatser för att bevara och utveckla

lanthandeln.

 Vad gäller handlaren själv förutsätts givetvis att

verksamheten bedrivs så effektivt och kundvänligt

som möjligt. Det är ett väl känt faktum att många

lägger ned ett oerhört hårt arbete på att med små

marginaler driva verksamheten vidare. I

medvetande om de snabba förändringar som sker i

förutsättningarna för att bedriva handel, menar vi

att handelns organisationer noga bör följa behovet

av vidareutbildning av handlare. Tillsammans med

Konsumentverket och länsstyrelserna bör särskilda

utbildningar för lanthandlare kunna organiseras.

De merkostnader som utbildningen medför för den

enskilde handlaren bör kunna ersättas via

servicebidraget.

 Utöver dessa aktörer på den lokala nivån finns det

några andra som vi särskilt vill lyfta fram och för

vilka det handlar om såväl samhällsansvar som behov

av samordning av verksamheter.

Varuleverantörerna

Många glesbygdsbutiker ligger avlägset och har låg

omsättning. För distribution av varor är de därmed

inte särskilt attraktiva bland leverantörerna,

eftersom dessa av effektivitets- och

konkurrensskäl är angelägna att hålla nere sina

kostnader. I allmänhet har de dock hittills haft

en solidarisk leveranspolitik dvs. man har inte

lagt in avståndstariffer eller andra avgifter.

Under senare tid har dock vissa leverantörer infört

eller övervägt avgifter för leveranser till butiker

som köper små kvantiteter. Utöver denna avgift kan

också konstateras att de små butikerna inte kan

utnyttja de mängdrabatter som de större får. Ett

minskat antal leveranser per vecka försvårar också

för små butiker att hålla färskvaror och ger

lagringsproblem. Vissa handlare tvingas också åka

långa sträckor för att själva hämta vissa varor.

 Självklart måste leverantörerna sträva efter att ha

så låga distributionskostnader som möjligt.

Kostnadsminskningar kan dock nås på olika sätt.

Vissa försök med leveranssamordning har gjorts i

Småland. Enligt uppgift kommer ett försök att

startas även i norra Sverige, där de längre avstånden

torde innebära att samordningsfördelarna blir

större. De kontakter som

Arbetsmarknadsdepartementet har haft med daglig-

varukedjorna och viktiga direktleverantörer har

också visat på ett intresse från deras sida för

fortsatt prövning av samordningslösningar samt att

leverantörerna, handelns organisationer och

Konsumentverket arbetar vidare med dessa frågor. I

den mån pilotprojekt för att pröva olika

samordningslösningar blir aktuella är vi beredda

att i positiv anda pröva behovet av särskilda

utvecklingsresurser. Samtidigt förutsätter vi att

leverantörerna anstränger sig till det yttersta för

att inte belägga de små butikerna i glesbygd med

pålagor som dessa inte har förutsättningar att

klara. Särskilt viktigt anser vi det vara att

negativa åtgärder inte vidtas ensidigt innan en

prövning av konstruktiva distributionslösningar fått

en verklig chans.

 Eftersom distributionsproblemen kan variera i

olika delar av landet anser vi det vara viktigt

att Konsumentverket som löpande har kontakt med

företrädare för distributörerna på central nivå också

har en aktuell bild av problemen ute i

regionerna. Vi avser därför att ge Konsumentverket

i uppgift att göra en inventering av vilka

distributionsproblem lanthandeln har och vilka

samordningslösningar som kan vara möjliga. Arbetet

bör i huvudsak kunna baseras på material som

länsstyrelserna tillhandahåller. Vi är beredda att

ge Konsumentverket särskilda resurser för att klara

denna uppgift. Arbetet bör bedrivas i nära

samarbete med Glesbygdsmyndigheten.

Bolag med ombudsverksamhet

För att förbättra servicen för de boende i glesbygd,

stärka butiksrörelsens ekonomi samt behålla eller öka

köptroheten har sedan länge möjligheten att bli

ombud för olika verksamheter använts och

uppmuntrats. Det har gällt att vara ombud för t.ex.

Tipstjänst, Apoteksbolaget, Penninglotteriet och

Systembolaget. Under senare tid har också antalet

platser med post i butik ökat.

 Att vara ombud är viktigt i flera avseenden, men

är inte oproblematiskt. Verksamheten ger genom

avtal med respektive huvudman en viss ersättning,

som är av betydelse för butikens ekonomi. Viktigare

är dock att kunna hålla en hög servicenivå, vilket

drar kunder som även handlar andra varor i

butiken. För små butiker i glesbygden kan

emellertid liknande problem uppstå kring

ombudskapet, som när det gäller nyss nämnda

distributionsfrågor. Bakgrunden till detta är att

de olika uppdragsgivarna har att bedriva en så

rationell och lönsam verksamhet som möjligt.

Förändringar i förutsättningarna genom statsmakternas

beslut kan också på olika sätt påverka bolagens

möjligheter att bedriva ombudsverksamhet.

Sammantaget gör dessa förhållanden att ombudskapet

för åtminstone de minsta glesbygdsbutikerna från tid

till annan ifrågasätts av de ansvariga bolagen.

 Vi vill framhålla vikten av att de inblandade

parterna så långt möjligt anstränger sig för att

behålla ett så spritt ombudskap som möjligt. De

kontakter som Arbetsmarknadsdepartementet nyligen

har haft med nämnda bolag tyder också på en vilja

att slå vakt om glesbygdsservicen. Vi vill här också

nämna att ett konkret utvecklingsarbete i

samarbete mellan Glesbygdsmyndigheten,

Länsstyrelsen i Värmlands län samt ombudsföreträdare

pågår för att med bl.a. ny teknik pröva nya sam-

verkanslösningar på detta område.

 Vi har erfarit att Glesbygdsmyndigheten och

Konsumentverket tillsammans med företrädare för de

ansvariga bolagen aktivt arbetar vidare med dessa

frågor. Vi vill betona vikten av att

länsstyrelserna på den regionala nivån samtidigt

håller sig informerad om utvecklingen i det egna

länet och medverkar i arbetet med att slå vakt om

butikernas möjligheter att behålla sina ombudskap.

Kommunerna

Kommunerna har en viktig roll när det gäller

dagligvaruförsörjningen i glesbygd. När det gäller

stödverksamheten har redan nämnts att kommunerna

förväntas ha en varuförsörjningsplanering som möjliggör

en bedömning av om en butik ska kunna få stöd eller

inte. Viktigt i sammanhanget är också kommunernas

stöd till varuhemsändning.

 Enligt vår mening bör det ligga i kommunens eget

intresse att ha en mer aktiv roll än hittills när

det gäller dessa frågor. Konsumentverket har vid

olika tillfällen redovisat vilken stor betydelse

bevarandet av en glesbygdsbutik har för alla

inblandade parter och då inte minst för kommunerna

och deras ekonomi. En nedläggning medför att

kostnaden för social service, varudistribution,

kollektivtrafik osv. ökar kraftigt.

 Kommunernas agerande påverkar

glesbygdsbutikernas förutsättningar på många sätt. Det

gäller t.ex. bostadsplaneringen, kollektivtrafiken

och lokal upphandling. Om den senare, givetvis

med beaktande av reglerna om offentlig

upphandling, i ökad utsträckning förläggs till den

lokale handlaren, ökar inte bara butikens

överlevnadsmöjligheter utan det kan också få

betydelse för de samordnade distributionslösningar

som tidigare nämnts.

7.5 Samhällsservice m.m.

en.

 De svårigheter som glesbygdsbutikerna har, hänger

bl.a. samman med konkurrensen från stormarknader

eller andra butiker med lågprisprofil i större

orter, distributionsfrågor dvs. grossistledets

önskan om att reducera sina kostnader vilket medför

nackdelar för lanthandeln, ombudsverksamheten där

ersättningen anses otillräcklig eller verksamheten

hotas av nedläggning.

 Därutöver kan noteras att förändringar på

lagstiftningens område med jämna mellanrum

förorsakar lanthandeln investeringskostnader som

inte ger ökade intäkter, eftersom kundunderlaget är

mer eller mindre givet. Resultatet blir därmed

ytterligare försvagad lönsamhet. Lagstiftnings-

förändringar har t.ex. krävt olika

miljöinvesteringar, bl.a. vid övergången till blyfri

bensin i mitten på 1980-talet.

 De problem som nämnts är ofta ganska små som

enskilda företeelser men ger sammantaget närmast

förödande effekter för en verksamhet som redan

arbetar med mycket små marginaler. En nedläggning

som kan bli följden drabbar då inte enbart

handlaren och kunderna utan får även ekonomiska

konsekvenser för kommunen m.fl. Den samhällseko-

nomiska förlusten vid en nedläggning har beräknats

av Konsumentverket vid olika tillfällen. I en

nyligen genomförd studie av förhållandena på en ort i

Värmland beräknades den samhällsekonomiska förlusten

till drygt 600 000 kr det första året.

 Det är mot ovannämnda bakgrund som vi i det

följande föreslår dels vissa förbättringar av det

statliga stödet till kommersiell service, dels ett

samlat agerande från alla de aktörer som på olika

sätt har betydelse för lanthandelns överlevnad.

Stödet till kommersiell service

För stöd till kommersiell service i glesbygd är det

tillgången på service som är avgörande för vilka orter

och därmed butiker som bör kunna komma i fråga för

stöd. Här måste ett annat synsätt tillämpas än vad som

tidigare redovisats för landsbygdsstödet till

företag. Bland annat bör beaktas avstånd till

närmaste butik för avgränsning av vad som bör

betraktas som serviceglesa områden. Vidare

förutsätts bl.a. att kommunen har planerat sin

varuförsörjning så att behovet av stöd kan bedömas.

 Någon ändring av bedömningsgrunderna för att

bestämma områden eller orter där stöd till

kommersiell service kan lämnas föreslås inte. Det bör

liksom hittills vara en uppgift för

Konsumentverket, som noga följer dessa frågor, att

lämna riktlinjer för den närmare tillämpningen.

 Stöd till kommersiell service kan lämnas som

investeringsstöd, servicebidrag och

hemsändningsbidrag. Under förra budgetåret lämnades

stöd med drygt 38 miljoner kronor, vilket var något

mindre än året innan. Investeringsstödet minskade

kraftigt jämfört med de senaste åren. Däremot ökade

servicebidraget såväl vad gäller antal butiker som

utbetalat belopp. Det var ca 130 butiker som fick

dela på drygt 11 miljoner kronor. Stödet till

hemsändning av varor låg kvar på ungefär oförändrad nivå

eller 5,5 miljoner kronor.

 Stöd till investeringar i glesbygdsbutiker kan

lämnas med högst 50 % av investeringskostnaden.

Denna bestämmelse har gällt sedan stödets tillkomst

och bör enligt vår mening även i fortsättningen vara

den generella utgångspunkten.

 Under de senaste åren har, som nämnts, skärpt

lagstiftning, främst på miljöområdet, inneburit krav

på investeringar av olika slag hos butiker och

bensinstationer. Det är enligt vår mening inte

rimligt att staten, samtidigt som den med olika

medel försöker slå vakt om dagligvaruförsörjningen i

glesbygd, genom olika ålägganden äventyrar samma

butikers existens. Eftersom sådana av miljöskäl ändå

anses nödvändiga i vissa fall, måste staten då ha

möjlighet att kompensera glesbygdsbutiker genom

att avlasta dem en större del av

investeringskostnaden.

 I mitten på 1980-talet, vid övergången till blyfri

bensin, medgavs under några år förhöjt stöd till 75 %

för att avlasta glesbygdshandeln den ekonomiska

börda som tilläggsinvesteringar vid bensinpumparna

innebar. För närvarande är samma problematik aktuell

när det gäller bensingasåtervinning vid

bensinförsäljning samt beslut om att minska

användningen av freoner i kylanläggningar.

 Vi föreslår att investeringar som åläggs butikerna

genom lagstiftning bör kunna få förhöjt stöd upp till

85 % av den godkända kostnaden. Det bör vara en

uppgift för regeringen att besluta om stödets

närmare utformning. Regeringen avser härvid att låta

Konsumentverket lämna vissa föreskrifter om vilka

fall det gäller, eventuell tidsbegränsning, typ av

investering etc. Verket bör också noga följa upp

effekterna av stödet.

 Som en sista utväg att slå vakt om

glesbygdsbutikerna kan länsstyrelsen lämna s.k.

servicebidrag. Detta bidrag används ibland som ett

slags rådrumsstöd i avvaktan på att långsiktigt

verkande överlevnadsinsatser för butiken prövas. För

vissa avlägsna butiker, där sådana åtgärder redan

vidtagits, kan servicebidraget vara enda sättet

att bevara dagligvaruförsörjningen.

 Vi har tidigare nämnt de ökade svårigheter som

glesbygdsbutikerna har att klara en fortsatt

verksamhet med rimlig lönsamhet. Svårigheterna

avspeglas bl.a. i en ökad efterfrågan på

servicebidrag. Under förra budgetåret fick ca 130

glesbygdsbutiker servicebidrag, vilket var en

ökning med 36 % jämfört med budgetåret innan.

Sammanlagt 11 miljoner kronor betalades ut,

vilket innebar en ökning med 56 % jämfört med året

innan.

 De negativa tendenser som kan avläsas måste på

alla sätt motverkas. Enligt vår mening bör ett sätt

vara att höja det maximala belopp som kan lämnas i

servicebidrag från 100 000 till 150 000 kr per år.

Viktiga aktörer

Genom en effektiv glesbygds- och

landsbygdspolitik, inklusive de nyss föreslagna

förbättringarna av stödet till kommersiell service,

stärks förutsättningarna för lanthandeln. Här har

länsstyrelsernas arbete för utveckling av

landsbygden stor betydelse. Förutsättningarna

påverkas emellertid också av en mängd olika

intressenters agerande; lanthandlaren själv och

handelns organisationer, kunderna och de lokala

utvecklingsgrupperna, varuleverantörerna, organ

som svarar för ombudskap samt kommunerna.

Länsstyrelsen, som har hand om stödet till kommer-

siell service, bör fungera som allmän samordnare av

andra insatser för att bevara och utveckla

lanthandeln.

 Vad gäller handlaren själv förutsätts givetvis att

verksamheten bedrivs så effektivt och kundvänligt

som möjligt. Det är ett väl känt faktum att många

lägger ned ett oerhört hårt arbete på att med små

marginaler driva verksamheten vidare. I

medvetande om de snabba förändringar som sker i

förutsättningarna för att bedriva handel, menar vi

att handelns organisationer noga bör följa behovet

av vidareutbildning av handlare. Tillsammans med

Konsumentverket och länsstyrelserna bör särskilda

utbildningar för lanthandlare kunna organiseras.

De merkostnader som utbildningen medför för den

enskilde handlaren bör kunna ersättas via

servicebidraget.

 Utöver dessa aktörer på den lokala nivån finns det

några andra som vi särskilt vill lyfta fram och för

vilka det handlar om såväl samhällsansvar som behov

av samordning av verksamheter.

Varuleverantörerna

Många glesbygdsbutiker ligger avlägset och har låg

omsättning. För distribution av varor är de därmed

inte särskilt attraktiva bland leverantörerna,

eftersom dessa av effektivitets- och

konkurrensskäl är angelägna att hålla nere sina

kostnader. I allmänhet har de dock hittills haft

en solidarisk leveranspolitik dvs. man har inte

lagt in avståndstariffer eller andra avgifter.

Under senare tid har dock vissa leverantörer infört

eller övervägt avgifter för leveranser till butiker

som köper små kvantiteter. Utöver denna avgift kan

också konstateras att de små butikerna inte kan

utnyttja de mängdrabatter som de större får. Ett

minskat antal leveranser per vecka försvårar också

för små butiker att hålla färskvaror och ger

lagringsproblem. Vissa handlare tvingas också åka

långa sträckor för att själva hämta vissa varor.

 Självklart måste leverantörerna sträva efter att ha

så låga distributionskostnader som möjligt.

Kostnadsminskningar kan dock nås på olika sätt.

Vissa försök med leveranssamordning har gjorts i

Småland. Enligt uppgift kommer ett försök att

startas även i norra Sverige, där de längre avstånden

torde innebära att samordningsfördelarna blir

större. De kontakter som

Arbetsmarknadsdepartementet har haft med daglig-

varukedjorna och viktiga direktleverantörer har

också visat på ett intresse från deras sida för

fortsatt prövning av samordningslösningar samt att

leverantörerna, handelns organisationer och

Konsumentverket arbetar vidare med dessa frågor. I

den mån pilotprojekt för att pröva olika

samordningslösningar blir aktuella är vi beredda

att i positiv anda pröva behovet av särskilda

utvecklingsresurser. Samtidigt förutsätter vi att

leverantörerna anstränger sig till det yttersta för

att inte belägga de små butikerna i glesbygd med

pålagor som dessa inte har förutsättningar att

klara. Särskilt viktigt anser vi det vara att

negativa åtgärder inte vidtas ensidigt innan en

prövning av konstruktiva distributionslösningar fått

en verklig chans.

 Eftersom distributionsproblemen kan variera i

olika delar av landet anser vi det vara viktigt

att Konsumentverket som löpande har kontakt med

företrädare för distributörerna på central nivå också

har en aktuell bild av problemen ute i

regionerna. Vi avser därför att ge Konsumentverket

i uppgift att göra en inventering av vilka

distributionsproblem lanthandeln har och vilka

samordningslösningar som kan vara möjliga. Arbetet

bör i huvudsak kunna baseras på material som

länsstyrelserna tillhandahåller. Vi är beredda att

ge Konsumentverket särskilda resurser för att klara

denna uppgift. Arbetet bör bedrivas i nära

samarbete med Glesbygdsmyndigheten.

Bolag med ombudsverksamhet

För att förbättra servicen för de boende i glesbygd,

stärka butiksrörelsens ekonomi samt behålla eller öka

köptroheten har sedan länge möjligheten att bli

ombud för olika verksamheter använts och

uppmuntrats. Det har gällt att vara ombud för t.ex.

Tipstjänst, Apoteksbolaget, Penninglotteriet och

Systembolaget. Under senare tid har också antalet

platser med post i butik ökat.

 Att vara ombud är viktigt i flera avseenden, men

är inte oproblematiskt. Verksamheten ger genom

avtal med respektive huvudman en viss ersättning,

som är av betydelse för butikens ekonomi. Viktigare

är dock att kunna hålla en hög servicenivå, vilket

drar kunder som även handlar andra varor i

butiken. För små butiker i glesbygden kan

emellertid liknande problem uppstå kring

ombudskapet, som när det gäller nyss nämnda

distributionsfrågor. Bakgrunden till detta är att

de olika uppdragsgivarna har att bedriva en så

rationell och lönsam verksamhet som möjligt.

Förändringar i förutsättningarna genom statsmakternas

beslut kan också på olika sätt påverka bolagens

möjligheter att bedriva ombudsverksamhet.

Sammantaget gör dessa förhållanden att ombudskapet

för åtminstone de minsta glesbygdsbutikerna från tid

till annan ifrågasätts av de ansvariga bolagen.

 Vi vill framhålla vikten av att de inblandade

parterna så långt möjligt anstränger sig för att

behålla ett så spritt ombudskap som möjligt. De

kontakter som Arbetsmarknadsdepartementet nyligen

har haft med nämnda bolag tyder också på en vilja

att slå vakt om glesbygdsservicen. Vi vill här också

nämna att ett konkret utvecklingsarbete i

samarbete mellan Glesbygdsmyndigheten,

Länsstyrelsen i Värmlands län samt ombudsföreträdare

pågår för att med bl.a. ny teknik pröva nya sam-

verkanslösningar på detta område.

 Vi har erfarit att Glesbygdsmyndigheten och

Konsumentverket tillsammans med företrädare för de

ansvariga bolagen aktivt arbetar vidare med dessa

frågor. Vi vill betona vikten av att

länsstyrelserna på den regionala nivån samtidigt

håller sig informerad om utvecklingen i det egna

länet och medverkar i arbetet med att slå vakt om

butikernas möjligheter att behålla sina ombudskap.

Kommunerna

Kommunerna har en viktig roll när det gäller

dagligvaruförsörjningen i glesbygd. När det gäller

stödverksamheten har redan nämnts att kommunerna

förväntas ha en varuförsörjningsplanering som möjliggör

en bedömning av om en butik ska kunna få stöd eller

inte. Viktigt i sammanhanget är också kommunernas

stöd till varuhemsändning.

 Enligt vår mening bör det ligga i kommunens eget

 Underlagsrapporter: I Glesbygdsmyndighetens idéskrift Landet vinner sägs att

 en redovisning av avregleringens samlade effekter bör göras. Glesbygden bör

 garanteras tillgång till avancerad tele- och datakommunikation. En "frizon"

 föreslås skapas på lokal nivå, där bygden tar över ansvaret för hur servicen

 organiseras, men där sektorsorganen fortfarande har ansvar för att servicen

 finns. Betydelsen av lokal utbildning understryks. Länsstyrelsens samordnande

 roll för landsbygdsfrågorna bör förstärkas.

 Remissinstanserna: Några remissinstanser, bl.a. Svenska Kommunförbundet och en

 del länsstyrelser, uttrycker farhågor för avregleringarnas negativa

 konsekvenser i glesbygdsområden.

 En stor majoritet av remissinstanserna framhåller vikten av investeringar i de

 regionala och lokala vägnäten samt vikten av goda tele- och

 datakommunikationer. Viktig för utvecklingen av landsbygden anses också

 tillgång till utbildning vara. Decentraliserad högskola och distansutbildning

 anges av flera som betydelsefullt för att ungdomar skall stanna kvar i bygden.

 Exempel på andra frågor som lyfts fram av remissorganen är behovet av

 samlingslokaler samt angelägenheten av olika kultursatsningar.

 Skälen för regeringens bedömning: Vi har tidigare understrukit behovet av en

 effektiv sektorssamordning. På landsbygden, liksom i övriga delar av landet,

 kan avreglering och privatisering få positiva effekter. Utan särskilda

 anpassningar kan dock i vissa fall problem uppstå. I andra fall kan

 möjligheten öka att t.ex. anpassa servicen till de lokala förhållandena. Vi

 vill därför inledningsvis understryka att det gäller att för landsbygden skapa

 likvärdiga serviceförhållanden som i tätorten, men det innebär inte att

 servicelösningarna behöver utformas efter samma mall. Här har bybefolkningen

 och de lokala utvecklingsgrupperna en viktig uppgift att lämna förslag till

 lokala lösningar. Vi vill här också nämna lösningen med s.k. post i butik, som

 ett exempel på att förändringar inte behöver vara enbart negativa utan kan,

 som i det fallet, ge ökad tillgänglighet bl.a. genom utökat öppethållande.

 Lokal utbildning är en viktig utvecklingsfaktor för landsbygden. Det gäller

 utbildning på alla nivåer, inte minst att kunna behålla grundskoleutbildning

 på så nära håll som möjligt. När det gäller utbildning på högre nivåer kan

 modern informationsteknik ibland möjliggöra distansutbildning.

 Många lokala utvecklingsgrupper och enskilda landsbygdsbor behöver råd och

 utbildning på olika nivåer. Studiecirkelformen är en ofta anlitad

 utbildningsform, men även en del folkhögskolor har engagerat sig i utbildning

 på detta område. De elva studieförbunden och 132 folkhögskolorna ger

 förutsättningar för en god spridning av detta folkbildningsarbete över landet.

 Det bör därmed finnas goda förutsättningar för att sprida kunskaper som behövs

 för att utveckla den egna bygden.

 Även inom kulturområdet är studieförbunden viktiga aktörer, eftersom det på

 landsbygden ofta är föreningslivet och folkbildningen som svarar för

 huvuddelen av kulturutbudet vid sidan av folkbiblioteken. Vi vill betona

 kulturens betydelse när det gäller att stärka människornas gemenskap på

 landsbygden och öka deras tro på framtiden. Vi har tidigare (avsnitt 6.6)

 behandlat insatser på kulturområdet som en viktig del i det regionala

 utvecklingsarbetet.

 På små orter är ofta tillgång till en samlingslokal en förutsättning både för

 att bedriva kursverksamhet och kulturaktiviteter. För byggande eller

 upprustning av samlingslokaler finns ett anslag på statsbudgeten. En särskild

 utredare granskar för närvarande statens stöd till allmänna samlingslokaler.

 Utredaren kommer att överlämna sitt förslag till principer för det statliga

 stödet under mars månad i år.

 Just samordnade servicelösningar har prövats i olika sammanhang och har ofta

 varit en förutsättning för att bevara service på landsbygden. På längre sikt

 kan de förväntas bli absolut nödvändiga för att bevara eller utveckla

 servicen.

 På de minsta orterna, med ett redan begränsat utbud av service, är givetvis

 samordningsvarianterna ofta ganska få. Här utgör ofta lanthandeln den bas som

 behövs för att samordna servicen. Många bra samordnade servicelösningar finns

 redan i dag på landsbygden. Med sådana lösningar går det att förena bra

 service med låga kostnader. På detta område kan ytterligare insatser göras för

 att utveckla servicen på landsbygden.

 På något större orter finns exempel på betydligt mer omfattande lösningar. Det

 kan då gälla postservice, arbetsförmedling, försäkringskassa,

 skogsvårdsstyrelse, del av länsstyrelsen, kommunal service etc. Namnet på

 sådana lösningar varierar, men under senare tid används ibland beteckningen

 medborgarkontor.

 Regeringen vill också erinra om den roll som länsstyrelsen har när det gäller

 överväganden om indragning av statlig service i glesbygd. Berörda myndigheter

 har en rapporteringsplikt till länsstyrelserna före en indragning och därtill

 kommer att överläggningar om alternativa lösningar skall ske. Länsstyrelsen

 har därvid möjlighet att med medlen för regionala utvecklingsinsatser

 delfinansiera vissa initial- och övergångskostnader. Rapporteringsplikten bör

 givetvis ses som en sista utväg. I normalfallet förutsätts länsstyrelsen ha

 regelbundna överläggningar med berörda myndigheter för att på ett tidigt

 stadium få information om förändringar och därmed ha framförhållning i sin

 planering när det gäller att verka för alternativa servicelösningar.

 Regeringen avser, som vi nämnt tidigare, att uppdra åt Glesbygdsmyndigheten

 att kartlägga i vilken utsträckning och med vilket resultat länsstyrelserna

 har utnyttjat sina möjligheter i dessa avseenden.

 Gemensamt för glesbygdsområden är bl.a. långa avstånd till sysselsättning och

 service. Väsentligt är då att det finns tillfredsställande kommunikationer att

 tillgå. Det gäller de allmänna kommunikationsmedlen och att landsbygdsvägarna

 har en rimlig standard.

 I de glesbebyggda delarna av landet saknas emellertid ofta förutsättningar för

 en fungerande kollektivtrafik, särskilt gäller detta möjligheten att ta sig

 till och från arbetet. Befolkningsunderlaget är helt enkelt för litet för att

 turtäthet, linjesträckning etc. skall bli rimlig. För många blir därmed

 bilinnehav enda möjligheten att ta sig till arbetet. Eftersom i allmänhet båda

 makarna förvärvsarbetar och arbetsplatserna sällan ligger på samma ort fordras

 dessutom ofta två bilar. För många familjer med långa avstånd till arbetet

 blir därmed bilkostnaden hög. Återkommande bensinskattehöjningar, som

 beslutats av miljöskäl, har förvärrat situationen. Dessutom behöver bilen

 användas för icke avdragsberättigade serviceresor.

 En satsning på utbyggd kollektivtrafik är motiverad av såväl miljöskäl som

 från samhällsekonomisk synpunkt. Den finansieras solidariskt med skatter. För

 de glesbygdsboende ger som nämnts kollektivtrafiken små möjligheter att göra

 arbetsresor. I stället är bilen enda alternativet, och ett kostsamt sådant.

 Enligt vår mening finns det anledning, bl.a. av rättviseskäl, att närmare

 studera kostnadsrelationerna för dem som måste använda bil för arbetsresor och

 andra nödvändiga privatresor i förhållande till dem som kan utnyttja

 kollektiva färdmedel. Vi avser därför tillkalla en särskild utredare för att

 närmare studera denna fråga. Syftet är att med en sådan analys som grund göra

 bedömningar av vilka åtgärder som kan behövas.

 Om landsbygdens tillväxtmöjligheter ska kunna tas till vara, måste även

 företag som ligger avlägset ha godtagbara transportmöjligheter. Också

 tillgången till modern teleteknik är viktig för att möjliggöra utnyttjandet av

 moderna kommunikationsmedel, distansutbildning etc. Tillkomsten av moderna

 tjänsteföretag i norra Sverige har bl.a. byggt på denna förutsättning.

 8Företagsinriktade åtgärder

 8.1 Allmänna utgångspunkter

 Regeringens bedömning: De nuvarande

 företagsinriktade åtgärderna har i stort sett

 fungerat väl. Som ett viktigt komplement till

 den "stora" regionalpolitiken bör dessa åtgärder

 därför intensifieras i de regionalpolitiskt

 prioriterade områdena.

 Åtgärderna bör dessutom, med bibehållande av det

 regionalpolitiska perspektivet, ytterligare

 inriktas mot att bidra till ökad ekonomisk

 tillväxt i hela Sverige.

 Mot denna bakgrund bör bl.a. ökad vikt läggas vid

 de utvecklingsinriktade stödformerna, medan

 driftstöden bibehålls i stort sett i nuvarande

 omfattning.

 Underlagsrapporter: Utredaren anser som tidigare nämnts att en regionalpolitik

 som utvidgas till hela landet kan spela en viktig roll i arbetet med att föra

 Sverige ut ur dagens ekonomiska situation.

 För att uppnå detta krävs enligt utredaren också uthålliga insatser för att

 öka antalet nyetableringar och stärka växtkraften hos små och medelstora

 företag. Ökad ekonomisk tillväxt förutsätter också att svenska företag på ett

 bättre sätt än hittills förmår utnyttja ny teknik för att utveckla nya

 produkter för nya marknader. Bland annat därför krävs ytterligare åtgärder för

 att utvidga den svenska riskkapitalmarknaden, särskilt för tidig finansiering

 av teknikprojekt.

 En satsning på teknikbaserat nyföretagande är emellertid inte tillräckligt om

 målet är att återupprätta Sverige som tillväxtnation. Eftersom det inte finns

 något entydigt samband mellan snabb tillväxt och teknikhöjd i produkter är det

 enligt utredaren viktigt att statsmakterna bidrar med risklånekapital även

 till andra typer av företag.

 Det aktuella läget på kreditmarknaden bidrar enligt utredaren till att skapa

 ett behov av ytterligare insatser för att öka tillgången på risklånekapital

 för små och medelstora företag.

 I detta sammanhang framhåller utredaren också att kvinnorna är en stor

 outnyttjad resurs när det gäller företagande. Ett ökat företagande bland

 kvinnor kan väntas ge ett fruktbart tillskott till kreativiteten inom

 företagsamheten.

 Den genomgång av den regionala utvecklingen i Sverige som gjorts av NUTEK

 visar enligt verket att behovet av regionalpolitiskt företagsstöd kvarstår.

 NUTEK har, som vi återkommer till senare (avsnitt 8.3.1), också utvärderat de

 regionalpolitiska företagsstöd som har funnits tillgängliga under den senaste

 tjugoårsperioden. Utvärderingarna visar enligt verket att stödmedlen i

 huvudsak fungerar väl.

 Det samlade stödsystemet, med insatser riktade till företagen från olika

 politikområden, är dock så omfattande att det är svåröverskådligt vilket leder

 till brister i samordning och samverkan såväl mellan olika typer av medel som

 mellan aktörer.

 Enligt NUTEK framstår både i ett regionalt och ett nationellt perspektiv de

 selektiva investeringsstöden, lokaliserings- och utvecklingsbidrag, som mest

 effektiva för att skapa långsiktigt livskraftiga företag. Även

 sysselsättningsbidraget bedöms stimulera företagens tillväxt.

 När det gäller vilka företagsstöd som bör finnas att tillgå i de olika

 utpekade områdena menar NUTEK att det bör göras en klar åtskillnad mellan

 ordinarie och tillfälliga stödområden. Som en princip föreslås att driftstöd

 endast bör förekomma i de ordinarie stödområdena. I de tillfälliga

 stödområdena är det i första hand finansieringsbehov som inte löses av den

 privata finansmarknaden som behöver tillgodoses. För subventioner talar att

 tillgång till vissa investeringsbidrag kan skynda på omvandlingsprocessen och

 stimulera till tidigareläggning av investeringar.

 Arbetet med att utlokalisera tjänsteföretag anser NUTEK bör fortsätta eftersom

 det visat sig ge mycket goda effekter för både företag och regioner.

 För mindre företag anser NUTEK att det bör införas enklare rutiner för att

 minska det administrativa arbetet hos stödsökaren.

 Remissinstanserna: Många remissinstanser, däribland NUTEK, bekräftar

 utredarens åsikter om behovet av åtgärder för att förbättra tillgången till

 riskägar- och risklånekapital.

 Företagarnas riksorganisation delar uppfattningen att tillgången på statligt

 risk- och lånekapital bör förbättras.

 Många remissinstanser har synpunkter på NUTEK:s utvärderingar av de

 regionalpolitiska företagsstöden.

 Sveriges Industriförbund, till vars synpunkter även Svenska Arbetsgi-

 vareföreningen ansluter sig, betonar att den statliga näringspolitiken måste

 ha som mål att skapa gynnsamma generella villkor för industriell verksamhet

 och företagande, oberoende av var i landet sådan verksamhet bedrivs. Staten

 bör vara restriktiv när det gäller att införa generella stödsystem där

 individuella företag gynnas eftersom det finns risk att resurser kan komma att

 bindas i företag och branscher utan framtidsutsikter, att nödvändig

 strukturomvandling försenas och att konkurrensen snedvrids mellan företag som

 får stöd och andra som inte får.

 Ett av de skäl, som Industriförbundet anser kan berättiga till stöd, är att

 företagen i fråga ligger i ett geografiskt område där villkoren för

 företagande är väsentligt sämre än i övriga landet. Förbundet godtar också

 flera av de förslag som framförs av NUTEK som ett led i stimulans till

 strukturomvandling och ökad tillväxt.

 Industriförbundet framhåller dessutom bl.a. vikten av att konkurrenseffekterna

 beaktas klarare än för närvarande vid bedömningen av om regionalpolitiskt stöd

 skall ges i enskilda fall. I detta sammanhang betonar förbundet också att

 regionalpolitik enligt dess mening är en angelägenhet för staten, inte för

 kommunerna.

 Landsorganisationen i Sverige (LO) anser det tveksamt att förändra

 regionalpolitiken utifrån de senaste årens utveckling. När de grundläggande

 förutsättningarna för ekonomisk tillväxt inte bara saknas utan till och med

 vänts i sin motsats, förlorar regionalpolitiken all betydelse, anser LO.

 Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) anser det angeläget att regionalpolitiken får en

 mer långsiktig inriktning, förenklade regelsystem och att det sker en

 decentralisering ut till regionerna. AMS anser också att NUTEK:s slutsatser

 att de arbetsmarknadspolitiska insatserna i vissa fall motverkat de

 regionalpolitiska saknar saklig grund.

 Landstingsförbundet instämmer i synen på de traditionella regionalpolitiska

 stödens begränsningar, men betonar samtidigt nödvändigheten av att det även i

 fortsättningen finns statliga regionalpolitiska medel.

 Svenska kommunförbundet anser att det underlag som tagits fram överbetonar

 statens roll och möjligheter att åstadkomma regional utveckling. För förbundet

 är det självklart att det handlar om staten och kommunerna i samverkan.

 Bräcke kommun påpekar att NUTEK:s rapporter innehåller en mängd intressanta

 uppgifter och att underlaget utnyttjats för slutsatser och förslag i större

 utsträckning än vad som normalt varit fallet.

 Orsa kommun framhåller att det geografiska läget för kommunerna i stödområdet

 är sådant att det är nödvändigt att regionalpolitiskt stöd tillförs i olika

 former för att uppnå en tillfredsställande utveckling. De nuvarande

 stödformerna bedöms därvid i huvudsak fungera bra och ingrepp i dessa måste

 därför hanteras med stor försiktighet.

 Gullspångs kommun uttalar angelägenheten av ett fortsatt och ökat

 regionalpolitiskt stöd för att förhindra en avindustrialisering och därmed

 växande utarmning av de glesbygdskommuner som redan kämpar en hård kamp för

 sin överlevnad.

 Umeå kommun anser att det är positivt att regionalpolitiken med den av NUTEK

 skisserade inriktningen i någon mån blir mindre kortsiktigt problemfixerad och

 mer orienterad mot möjligheterna till samverkan för långsiktig utveckling och

 regional balans.

[REDACTED_EFTERNAMN], Dals Eds, Åmåls, Säffle och Årjängs kommuner föreslår bl.a. ett

 par nya stödformer. Dels ett stöd i form av exportgarantier för mindre

 företag, dels ett generöst stöd till innovatörer för att inte många

 uppfinningar skall hamna utomlands eller läggas åt sidan.

 Skogsindustrierna noterar att NUTEK gör bedömningen att Sveriges nuvarande

 regionalpolitiska stödmedel kommer att accepteras av EG-kommissionen och

 frågar sig hur realistisk denna bedömning är. Organisationen förutsätter att

 det svenska regionalpolitiska stödet delvis kommer att behöva modifieras som

 följd av EU-förhandlingarna.

 Skälen för regeringens bedömning: De regionalpolitiska åtgärder som är direkt

 riktade till företag består främst av ett antal former för direkt

 företagsstöd. Dessa kan grovt indelas i utvecklingsinriktade stöd och

 driftstöd.

 De utvecklingsinriktade stöden är för närvarande lokaliseringsstöd

 (lokaliseringsbidrag och lokaliseringslån), utvecklingsbidrag, sysselsätt-

 ningsbidrag, lån till privata regionala investmentbolag samt stöd till företag

 i glesbygder. Driftstöd lämnas i form av nedsatta socialavgifter och

 transportstöd.

 Förutom dessa direkta stöd till företag har Stiftelsen Norrlandsfonden, som

 inrättats av staten för riskfinansiering av små och medelstora företag i de

 fyra nordligaste länen, stor regionalpolitisk betydelse.

 Ytterligare direkt företagsinriktade åtgärder som används för att påverka den

 regionala utvecklingen, är lokaliseringssamråd med de största

 industriföretagen och med företag inom den privata tjänste- och

 servicesektorn.

 Vid sitt senaste omfattande beslut om de regionalpolitiska företagsinriktade

 åtgärdernas utformning (prop. 1989/90:76, bet. 1989/90:AU13, rskr.

 1989/90:346) beslöt riksdagen bl.a.

 -om en förskjutning från direkt företagsstöd till insatser för attförbättra de

 infrastrukturella förutsättningarna för näringslivet,

- att åtgärderna skulle geografiskt koncentreras till de områden sombedömdes ha

de långsiktigt svåraste problemen,

- om en tyngdpunktsförskjutning från stöd i samband med investeringari byggnader

och maskiner till stöd för immateriella investeringar.

 Genomförda utvärderingar visar att åtgärderna i allt väsentligt också kommit

att få denna inriktning.

 Den djupa lågkonjunkturen har bidragit till detta. Den har inneburit att

företagens expansionsinvesteringar legat på en så låg nivå att det direkta

företagsstödet, särskilt i samband med investeringar i byggnader och maskiner

har minskat kraftigt. Tyvärr har antalet beräknade nya sysselsättningstillfällen

till följd av stöden därigenom också minskat jämfört med tidigare år.

 Driftstöden, nedsatta socialavgifter och transportstöd, har enligt gjorda

utvärderingar stor betydelse för framför allt många småföretag i regioner med

geografiska lägesnackdelar och deras möjligheter att konkurrera. De omfattande

utvärderingar av de regionalpolitiska företagsstöden som nyligen har gjorts av

NUTEK, Glesbygdsmyndigheten och Riksrevisionsverket visar att stöden sammantagna

i stort sett fungerar väl. För dessa utvärderingar redogör vi senare (avsnitt

8.3.1).

 Regeringen anser att fortsatta kraftfulla regionalpolitiska åtgärder är

nödvändiga under de kommande åren i olika områden i landet; dels för att

åstadkomma regional utjämning mellan olika delar av Sverige och inom län, dels

för att ytterligare främja arbete och ekonomisk tillväxt i hela landet. Som

komplement till den "stora" regionalpolitiken och andra åtgärder för att

förbättra de infrastrukturella förutsättningarna för näringslivet kommer därvid,

enligt vår mening, även de direkt företagsinriktade åtgärderna att behöva

intensifieras.

 Mot bakgrund av detta bör enligt regeringens mening ökad vikt läggas vid de

utvecklingsinriktade stödformerna, medan driftstöden behålls i stort sett i

nuvarande omfattning.

 För att effektivisera och förenkla stödgivningen för de minsta företagen samt

för företag i glesbygd och landsbygd bör därutöver särskilda åtgärder vidtas.

 I detta sammanhang måste beaktas att EES-avtalets ikraftträdande den 1 januari

1994 bl.a. innebär att de flesta svenska regionalpolitiska företagsstöden skall

anmälas till och godkännas av EFTA:s övervakningsorgan ESA. ESA skall därvid

bedöma om de svenska stöden överensstämmer med en av EES-avtalets

grundprinciper, att offentliga stöd inte får snedvrida konkurrensen och handeln

mellan avtalsparterna på ett sätt som strider mot deras gemensamma intresse.

Riksdagen bedömde i samband med sitt godkännande av EES-avtalet att det inte

fanns några behov av ändringar av den svenska regionalpolitiken med anledning av

EES-avtalet (prop. 1991/92:170 bil.9, bet. 1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18). Det

konstaterades att det dock inte kunde uteslutas att det i vissa avseenden kan

bli nödvändigt med vissa modifieringar av företagsstöden. I avsnitt 11 redovisas

våra aktuella bedömningar.

 Den enda ändring rörande företagsstödet som hittills vidtagits är att det i

förordningen (1988:764) om statligt stöd till näringslivet intagits ett villkor

om att stödåtgärderna får upphävas eller ändras och stödet återkrävas om EFTA:s

övervakningsmyndighet eller EFTA-domstolen har funnit att stödet strider mot

artikel 61 i EES-avtalet.

 Vi kommer i det följande att närmare redogöra för hur vi anser att

stödområdena för företagsstöd och de företagsinriktade åtgärderna fort-

sättningsvis bör utformas.

 Vi förordar bl.a. att:

- stödområde 1 skall utökas marginellt medan stödområde 2, bortsett från

 följdändringar av utökningen av stödområde 1, och området för transportstöd

 skall vara oförändrade (avsnitt 8.2.2),

- regioner som drabbas av omfattande strukturomvandlingsproblem även

 fortsättningsvis tillfälligt skall kunna placeras i stödområde (avsnitt

 8.2.3),

- företagsstöden skall förändras så att de passar både kvinnors och mäns

 företagande (avsnitt 8.4.2),

- regeringen fortsättningsvis närmare skall bestämma vad som är stödberättigad

 verksamhet (avsnitt 8.4.3),

- lokaliseringsbidrag, och i vissa fall även lokaliseringslån till rörelse-

 kapital, skall kunna lämnas till vissa tjänsteföretag i mer preciserade former

 (avsnitt 8.4.4),

- utvecklingsbidragens storlek skall variera med hänsyn till stödområde och

 deras användning göras mer flexibel (avsnitt 8.4.5),

- sysselsättningsbidragen skall höjas (avsnitt 8.4.6),

- lån till privata regionala investmentbolag skall behållas som stödform

 (avsnitt 8.4.7),

- regeringen fortsättningsvis helt skall utforma handläggnings- och

 beslutsordningen för regionalpolitiskt företagsstöd (avsnitt 8.4.8),

- systemet med nedsatta socialavgifter skall behållas oförändrat (avsnitt

 8.5.1),

- transportstöd skall behållas som stödform (avsnitt 8.5.2),

- möjligheterna till samordning av olika statliga stödåtgärder riktade direkt

 till företag skall utredas (avsnitt 8.6),

- Stiftelsen Norrlandsfondens resurser skall förstärkas och dess verk-

 samhetsområde utvidgas (avsnitt 8.7.1),

- regionalpolitiska resurser skall avsättas för tidig finansiering av tek-

 nikprojekt, m.m. (avsnitt 8.7.2),

- åtgärder för att främja kvinnors företagande skall prioriteras (avsnitt

 8.7.3),

- en försöksverksamhet med uppdrag från kulturinstitutioner till småföretag i

 regional- och arbetsmarknadspolitiskt prioriterade områden skall fortsätta

 (avsnitt 8.7.4),

- lokaliseringssamråden med industri- och tjänsteföretag skall fortsätta genom

 informella kontakter (avsnitt 8.7.5 resp. 8.7.6), samt att

- ökade ansträngningar skall göras för att främja utländska investeringar i

 Sverige (avsnitt 8.7.7).

8.2 Stödområden för företagsstöd

8.2.1Utgångspunkter

Regeringens bedömning: De delar av Sverige som har

geografiska lägesnackdelar och andra långsiktiga

regionalpolitiska problem bör avgränsas i

långsiktiga regionalpolitiska stödområden. I dessa

områden bör de mest kraftfulla regionalpolitiska

insatserna göras.

 I regioner som drabbas av omfattande

regionalpolitiska problem i samband med

strukturförändringar bör åtgärder kunna vidtas för att

stödja näringslivets omvandling och tillväxt. Dessa

regioner bör kunna inplaceras i tillfälliga

stödområden.

Underlagsrapporter: Utredaren framhåller bl.a. att en framgångsrik politik för

uthållig ekonomisk tillväxt förutsätter att tillväxtmöjligheterna i hela landet

tas till vara.

 Utredaren framhåller vidare att den totala ekonomiska tillväxten bestäms av

hur många regioner som bidrar till denna. Bland annat eftersom de viktiga

produktionsfaktorerna arbete och produktionskapital är mycket trögrörliga är hög

tillväxt i enstaka regioner inte tillräckligt för att uppnå en hög nationell

tillväxt. Ingen kan heller veta var i landet den framtida tillväxten kommer.

 Olika regioner har dock varierande förutsättningar att bidra till tillväxten.

Som exempel på detta nämner utredaren att omlokaliseringen av vissa

tjänsteföretag som skett från Stockholmsregionen under senare år innebär att

konkurrensförmågan hos dessa företag förbättrats vilket främjar den nationella

ekonomiska tillväxten. Storstadsregionerna har sina största försteg inom

kontakt- och kunskapsintensiva verksamheter. Ökade insatser för att ta till vara

dessa försteg i en konkurrens med andra europeiska storstadsregioner framstår

som nödvändiga.

 Enligt NUTEK måste regionalpolitiskt företagsstöd innehållande olika typer av

subventioner direkt riktade till företag förbehållas vissa regioner och

situationer. Det måste gälla regioner där utvecklingsförutsättningarna,

bestående eller tillfälligt, är sämre än i landet som helhet och där det krävs

särskilda stöd för att få till stånd en önskad utveckling. Samtidigt kan det

naturligtvis finnas andra företagsstöd gällande hela landet, t.ex.

nyföretagarlån och produktutvecklingsstöd. I flertalet europeiska länder finns

olika former av nationella stimulanser för att främja småföretagande.

 Enligt NUTEK har Sverige Europas i särklass minsta prioriterade

regionalpolitiska stödområde mätt i andel av befolkningen. I de flesta

europeiska länder ingår industriregioner i omstrukturering samt även städer i

omvandling i det regionalpolitiska utvecklingsarbetet.

 Mot bakgrund av sina analyser förordar NUTEK en fortsatt prioritering av de

områden som i dag är utpekade som särskilda regionalpolitiska stödområden.

 NUTEK anser vidare att de djupa problemen i vissa traditionella

industriregioner motiverar att regionalpolitiskt företagsstöd kan lämnas under

en begränsad reindustrialiseringsperiod. Det innebär en fortsatt tillämpning av

systemet med tillfälliga stödområden. NUTEK föreslår att inplacering i

tillfälligt stödområde bör gälla för en period på åtminstone fem år. Vilka

områden som bör komma i fråga bör ytterligare analyseras.

 För att markera en mer utvecklingsinriktad profil på det regionala

utvecklingsarbetet föreslår NUTEK slutligen att beteckningen stödområde skall

ändras till utvecklingsområde.

Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser är positiva till

utredarens förslag att regionalpolitiken i ökad omfattning skall inriktas mot

att främja den ekonomiska tillväxten i Sverige. Detta gäller exempelvis NUTEK,

Överstyrelsen för Civil Beredskap, de flesta länsstyrelser, Landstingsförbundet

och många kommuner, exempelvis Arvika, Eda, Bollnäs och Gällivare.

 Några remissinstanser anser dock att en förutsättning för detta förslag är att

de regionalpolitiska resurserna inte minskar i de regioner som nu är mest

prioriterade. Detta gäller exempelvis Norrbottens läns landsting samt[REDACTED_EFTERNAMN],

Lycksele och Nordmalings kommuner. Andra instanser ser så stora risker för de

nuvarande stödområdena att de avstyrker förslaget. Häribland Länsstyrelsen i

Jämtlands län, Utvecklingsfonden i Norrbottens län samt Munkfors, Hällefors och

Skinnskattebergs kommuner.

 Vissa remissinstanser slutligen, såsom Sveriges Industriförbund, Statskontoret

och Länsstyrelsen i Stockholms län, motsätter sig att ekonomisk tillväxt på

detta sätt skall integreras i regionalpolitiken.

 AMS anser det viktigt att regionalpolitiken koncentreras till ett fåtal

regioner med långsiktiga problem.

 NUTEK:s analys av sysselsättnings- och befolkningsutvecklingen i Sverige

kommenteras av många remissinstanser.

 Ingen instans ifrågasätter NUTEK:s övergripande slutsatser att de områden som

redan nu är föremål för regionalpolitiska åtgärder även framdeles är de som

kommer att vara i störst behov av sådana samt att en stark befolkningsökning kan

emotses i storstadsområdena och i vissa stödjepunkter främst knutna till

universitetsorterna.

 En fortsatt prioritering av de nuvarande långsiktiga stödområdena förordas

således av samtliga remissinstanser som yttrat sig i frågan, bl.a. Sveriges

Industriförbund, AMS, ett antal länsstyrelser och kommuner. Så finner t.ex.

Länsstyrelsen i Värmlands län ingen större anledning att korrigera nuvarande

stödområdesindelning.

 Vad gäller fortsatt tillämpning av systemet med tillfälliga stödområden är det

endast AMS som är tveksam till detta. Om regionalpolitiken inom nuvarande

ekonomiska ramar även skall vara ett redskap för att lösa tillfälliga

strukturbetingade problem på vissa orter kommer den, enligt AMS, att urvattnas

och mer uppfattas som ett strukturstöd än ett långsiktigt stöd för svaga

regioner. Lycksele och Vindelns kommuner anser också att utökade tillfälliga

stödområden måste förenas med utökade resurser.

 De flesta remissinstanser är således positiva till systemet med tillfälliga

stödområden. Bland andra ställer sig många länsstyrelser bakom detta. En del

instanser framhåller i detta sammanhang att det är viktigt att noggranna

analyser föregår utpekande av dessa områden.

 Meningarna är delade bland remissinstanserna om vikten av att tillfälliga

stödområden enligt NUTEK:s förslag skall utses på fem år.

 Några länsstyrelser i södra Sverige, de i Östergötlands, Kronobergs och

Skaraborgs län, stödjer NUTEK:s förslag att tillämpa systemet med inplacering i

tillfälligt stödområde mindre restriktivt och anser att det finns många områden

i södra hälften av Sverige som är utsatta för sådan industriell

strukturomvandling som motiverar inplacering. Vikten av en reindustrialisering

av landet påpekas också av t.ex. länsstyrelserna i Kalmar och Värmlands län samt

Örnsköldsviks kommun.

 Länsstyrelsen i Gotlands län efterlyser synpunkter och förslag vad gäller

svensk stödområdesindelning och regionalpolitik i ett EU-perspektiv i

underlaget.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt förordningen (1982:877) om regionalt

utvecklingsarbete skall alla länsstyrelser verka för att de av riksdagen

fastställda regionalpolitiska målen uppnås i länet och i detta syfte bedriva ett

regionalt utvecklingsarbete. I detta arbete ingår bl.a. att bedriva en

utvecklingsplanering (länsplanering) samt att verka för samordning och

anpassning av olika verksamheter i länet så att de anpassas till målen för

länets utveckling.

 Detta grundläggande regionala utvecklingsarbete bedrivs i alla län och alla

länsstyrelser har tilldelats resurser för detta.

 Huvuduppgiften för den nuvarande regionalpolitiken är att uppnå regional

balans och utjämning - såväl mellan som inom län.

 Det finns inom den "lilla" regionalpolitiken i huvudsak två instrument med

vilka riksdagen och regeringen strävar efter att uppnå regional utjämning. Dels

anslås medel till länsstyrelserna främst med hänsyn till de regionalpolitiska

problemens svårighetsgrad i olika delar av Sverige, dels avgränsas olika områden

där olika former av företagsstöd kan lämnas.

 Analyser av de regionala problemens omfattning och karaktär utgör grunden för

de geografiska prioriteringarna. En del områdens svårigheter beror t.ex.

huvudsakligen på geografiska lägesnackdelar medan andra regioner har drabbats av

problem på grund av näringslivets strukturomvandling.

 De mest kraftfulla företagsinriktade åtgärderna är förbehållna de delar av

landet som har de största regionalpolitiska problemen. Förslag om hur dessa

åtgärder skall utformas i framtiden i olika stödområden återkommer vi till

senare.

 Regeringen anser att följande riktlinjer bör gälla för den framtida

regionalpolitikens utformning i olika regioner i Sverige.

 Som vi tidigare framhållit bör också fortsättningsvis regionalpolitiken främst

inriktas mot att bidra till att utveckla livskraftiga regioner i alla delar av

landet. Vi har även förordat att regionalpolitiken i större utsträckning än i

dag inriktas mot att främja varaktig sysselsättning och ekonomisk tillväxt i

hela Sverige.

 Vi har också nyss beskrivit nödvändigheten av att ytterligare ta till vara

resurser i glesbygd och landsbygd och lämnat förslag om företagsinriktade

åtgärder i dessa områden (avsnitt 7.3).

 Mot bakgrund av detta bedömer regeringen att områden med geografiska

lägesnackdelar och andra långsiktiga problem även fortsättningsvis bör ingå i

stödområden, i vilka de mest kraftfulla regionalpolitiska åtgärderna bör vidtas.

 Regeringen bör också i fortsättningen ha möjlighet att tillfälligt placera

regioner, som drabbas av mycket omfattande strukturförändringar, i stödområden

där främst nyetablering och expansion inom näringslivet skall underlättas. Det

bör även fortsättningsvis vara en uppgift för regeringen att besluta om en

inplacerings varaktighet. Den bör som regel uppgå till högst tre år.

 Vi återkommer (avsnitten 8.2.2 och 8.2.3) med en närmare redogörelse för de

överväganden som ligger till grund för olika regionalpolitiska stödområden. Vi

lämnar där också förslag till vilka områden som bör ingå i stödområden med

geografiska lägesnackdelar och andra långsiktiga problem. Det är, som nyss

nämnts, en uppgift för regeringen att besluta om vilka områden som tillfälligt

skall inplaceras i stödområde.

 Regeringen delar NUTEK:s bedömning att de områden i Sverige som redan nu är

föremål för regionalpolitiska åtgärder även framdeles kommer att vara i störst

behov av sådana. För mindre kommuner och orter, för landsbygden och glesbygden,

finns ett särskilt starkt behov av att vända utvecklingen. Detta motiverar,

tillsammans med regeringens uttalande, övertygelse att den ekonomiska tillväxten

i landet blir större ju fler regioner som kan bidra till denna, att fler

regioner skall aktiveras i det regionala utvecklingsarbetet.

 Därför bör ytterligare företagsinriktade åtgärder kunna vidtas utanför

stödområdena för att lösa inomregionala obalansproblem. Vi återkommer senare

(avsnitt 12) med närmare information om var sådana åtgärder skall kunna vidtas

och vilka åtgärder vi föreslår.

 Dessa förslag bör också verksamt kunna bidra till en bättre inomregional

utjämning, dvs. förstärka många små kommuners utveckling i förhållande till

länens centralorter. Det finns sålunda enligt vår mening många skäl till att

sträva efter en jämnare befolkningsutveckling mellan landets olika delar.

 I föregående regionalpolitiska proposition (prop. 1989/90:76) beredde

dåvarande regering riksdagen tillfälle att ta del av regeringens bedömning av

bl.a. storstädernas och vissa stödjepunkters betydelse i regionalpolitiken.

Regeringens bedömning var då bl.a. att utlokalisering av privata tjänsteföretag

och statlig verksamhet i vissa fall borde kunna ske med statligt stöd till

stödjepunkter i anslutning till stödområdet.

 De senaste årens verksamhet med lokalisering av privata tjänsteföretag har

gett vid handen att utlokalisering från Stockholmsregionen, som det är fråga om,

till dessa stödjepunkter har varit av så begränsad omfattning att det inte

längre är motiverat att lämna statligt stöd för sådana åtgärder. I enlighet med

vad vi återkommer till senare (avsnitt 8.4.4) bör stöd till dessa verksamheter i

framtiden endast kunna lämnas vid lokalisering till stödområde. Efter det att

EES-avtalet nu trätt i kraft är vår bedömning också att det normalt skulle vara

nödvändigt att inhämta godkännande av EFTA:s övervakningsmyndighet i varje

enskilt ärende om sådant stöd utanför stödområdena.

 I likhet med utredaren och en enig remissopinion anser vi det också motiverat

att nu vidta ytterligare åtgärder för att attrahera utländska investeringar till

Sverige. Härvid bör även storstadsregionerna kunna komma i fråga. Vi återkommer

till denna fråga i avsnittet om åtgärder för att attrahera utländska investerare

(avsnitt 8.7.7).

 Det geografiska området för nedsatta socialavgifter omfattar, enligt

riksdagens beslut, huvudsakligen stödområde 1 och delar av stödområde 2. Vi

återkommer senare (avsnitt 8.5.1) till frågan om den fortsatta behandlingen av

denna stödform.

 Även transportstödet har ett stödområde, med stödzoner, som lagts fast av

riksdagen. Transportstödsområdet är för närvarande större än områdena för övrigt

företagsstöd mätt i andel av befolkningen. Inberäknat transportstödsområdet

omfattas således ytterligare ca 8 % av Sveriges befolkning, utöver stödområdena

1 och 2 samt nuvarande tillfälliga stödområden av olika regionalpolitiska

stödformer. Den framtida omfattningen och utformningen av transportstödet

behandlar vi senare (avsnitt 8.5.2).

 Eftersom stödområdena 1 och 2 omfattar ca 7 % av befolkningen och områden som

är tillfälligt inplacerade i stödområde ca 5 % omfattas således för närvarande,

inklusive transportstödet, sammanlagt ca 20 % av Sveriges befolkning av

regionalpolitiska stödområden (exklusive stödjepunkter i anslutning till

stödområdena).

 I detta sammanhang kan noteras att EES-avtalets ikraftträdande den 1 januari

1994 bl.a. innebär att de svenska stödområdenas omfattning skall godkännas av

EFTA:s övervakningsorgan. Riksdagen bedömde i samband med att den godkände

EES-avtalet att det inte fanns några behov av ändringar av den svenska

regionalpolitiken med anledning av avtalet (Prop. 1991/92:170 bil. 9, bet.

1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18). Vid en internationell jämförelse är de svenska

regionalpolitiska stödområdena små i fråga om den andel av befolkningen som

omfattas.

8.2.2Områden med geografiska lägesnackdelar och andralångsiktiga

regionalpolitiska problem

Regeringens förslag: För regionalpolitiska

företagsstöd och nedsatta socialavgifter skall

finnas två långsiktiga stödområden, benämnda 1 och 2.

Stödområde 1 bör utökas marginellt medan stödområde 2,

bortsett från de följdändringar som följer av ut-

ökningen av stödområde 1, bör vara oförändrat.

Underlagsrapporter: Underlagsrapporterna har inte närmare berört

områdesavgränsningen.

Remissinstanserna: En del remissinstanser har dock mer specifikt kommenterat den

nuvarande stödområdesindelningen. Som tidigare nämnts anser t.ex. Länsstyrelsen

i Värmlands län att det inte finns någon större anledning att korrigera

nuvarande stödområdesindelning.

 Bräcke och Älvsbyns kommuner anser dock att de av olika skäl bör inplaceras i

stödområde 1.

 Utvecklingsfonden i Älvsborgs län framhåller det regionalpolitiska stödets

betydelse i norra Dalsland.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: För det regionalpolitiska

företagsstödet, exklusive transportstödet, finns för närvarande tre typer av

stödområden. Dels två stödområden, benämnda stödområde 1 respektive 2,

omfattande ett stort sammanhängande geografiskt område i norra och västra

Sverige. Dels är vissa kommuner eller delar av kommuner i södra och mellersta

Sverige inplacerade i tillfälligt stödområde. Slutligen kan stöd också lämnas

till vissa verksamheter till stödjepunkter i anslutning till stödområdena 1 och

2.

 Omfattningen av stödområdena 1 och 2 lades fast av riksdagen våren 1990 (prop.

1989/90:76, bet. 1989/90:AU13, rskr. 1989/90:346). I dessa stödområden bor som

tidigare nämnts endast ca 7 % av landets befolkning men deras sammanlagda yta

uppgår till ca 54 % av Sveriges landyta. Befolkningstätheten uppgår till i

genomsnitt ca 1 invånare per km2 i stödområde 1 respektive ca 6 i stödområde 2.

 Regeringen beslutar om inplacering av områden i tillfälligt stödområde samt om

vad som är att betrakta som stödjepunkter i anslutning till stödområdet.

 För närvarande är 21 kommuner eller delar av kommuner inplacerade i

tillfälliga stödområden. I dessa bor drygt 5 % av Sveriges befolkning medan

andelen av landytan är knappt 8 % och befolkningstätheten ca 15 invånare per

km2.

 Vi återkommer i nästa avsnitt (8.2.3) med förslag om hur områden som drabbas

av regionalpolitiska problem i samband med strukturförändringar fortsättningsvis

bör behandlas i stödområdeshänseende.

 Som stödjepunkter betraktas samtliga orter som ligger i anslutning till

stödområdena 1 och 2.

 Vi har nyss (avsnitt 8.2.1) förordat att regionalpolitiskt företagsstöd inte

längre skall lämnas i sådana stödjepunkter.

 Stödområdesindelningen för företagsstödet används även som geografisk

fördelningsnyckel för vissa andra åtgärder av regionalpolitisk betydelse.

 Regeringen har nyss (avsnitt 8.2.1) bedömt att områden som har geografiska

lägesnackdelar eller andra långsiktiga regionalpolitiska problem även

fortsättningsvis bör inplaceras i stödområden i vilka de mest kraftfulla

åtgärderna skall vidtas.

 Det är från olika synpunkter viktigt att den långsiktiga stödområdes-

indelningen inte ändras för ofta. Den bör ligga fast över en längre tid bl.a.

för att underlätta planeringen för företag och myndigheter. Mot bakgrund av

detta, och av att den långsiktiga regionalpolitiska problembilden i sina

huvuddrag är oförändrad sedan riksdagen senast beslutade om

stödområdesindelningen, föreslår vi endast mindre justeringar av nuvarande

stödområde 1 och, förutom följdändringar, inga förändringar beträffande

stödområde 2.

 Till grund för detta ställningstagande ligger också nyligen genomförda

analyser av de regionalpolitiska problemens svårighetsgrad i olika områden.

Sålunda har samtliga Sveriges kommuner bedömts dels utifrån ett antal

geografiskt betingade kriterier, dels med hänsyn till den långsiktiga

problembilden.

 Mot bakgrund av detta föreslår vi beträffande stödområde 1 att det utvidgas

med följande delar av kommuner, vilkas situation bedöms som likartad i

jämförelse med närliggande områden som redan tillhör stödområde 1.

 Edsele, Junsele, Ramsele och Ådals-Lidens församlingar i Sollefteå kommun,

f.d. Solbergs kyrkobokföringsdistrikt i Örnsköldsviks kommun, Håsjö och Hällesjö

församlingar i Bräcke kommun, Kalls församling i Åre kommun samt Björksele

församling i Lycksele kommun.

 Omfattningen av stödområde 1 bygger främst på de geografiska lägesnackdelarnas

storlek, medan stödområde 2 fungerar dels som en övergångszon från stödområde 1

till områden utanför stödområdena, dels som stödområde för områden med andra

långsiktiga regionalpolitiska problem.

 Beträffande stödområde 2 visar analysen att de förändringar som inträffat

sedan 1990 i den långsiktiga problembilden inte är så stora att de motiverar

någon förändring, bortsett från de följdändringar som följer av utökningen av

stödområde 1.

 Regeringens förslag till nya långsiktiga stödområden framgår av bifogade

karta.

 Förslaget innebär att den andel av Sveriges befolkning som bor i stödområdena

1 och 2 fortfarande uppgår till ca 7 %.

 Beträffande transportstödet kommer vi senare (avsnitt 8.5.2) att föreslå att

den geografiska omfattningen tills vidare skall vara oförändrad.

karta in här..

8.2.3Områden med strukturomvandlingsproblem

Regeringens förslag: I regioner som drabbas av

omfattande regionalpolitiska problem i samband

med strukturförändringar skall omvandling och

tillväxt inom näringslivet kunna stödjas med

regionalpolitiska åtgärder.

 Kommuner eller delar av kommuner skall därför

liksom för närvarande tillfälligt kunna placeras in

i stödområde. I orter eller kommuner som redan

tillhör stödområde 2 skall också den maximala andelen

lokaliserings- och utvecklingsbidrag tillfälligt

kunna höjas.

Regeringens bedömning: Motiven för att tillfälligt

placera in ytterligare områden i stödområden är för

närvarande starka på grund av de svåra

sysselsättningsproblemen.

Underlagsrapporter: Tidigare (avsnitt 8.2.1) har redovisats, dels utredarens

analys av olika regioners roll för att öka den totala ekonomiska tillväxten i

Sverige, dels NUTEK:s analyser av hur regionalpolitiska åtgärder bör fördelas

över landet.

Remissinstanserna: Remissinstansernas uppfattningar om ovannämnda rapporter har

även de i huvudsak redovisats under nämnda avsnitt.

 Sveriges Industriförbund är negativt till en väsentlig utökning av vilka

områden som klassas som stödområden. En utökning bör enligt förbundet i princip

inskränkas till sådana regioner som vid ett svenskt EU-medlemskap kan komma att

bli mål 2-regioner.

 En del instanser har i detta sammanhang mer specifikt pekat på områden som de

anser bör prioriteras.

 Landstinget i Västernorrlands län konstaterar att länet saknar ett starkt

tillväxtcentrum och att såväl Sundsvall som Örnsköldsvik finns med bland de

arbetsmarknadsregioner som bedöms få den sämsta utvecklingen 1992-95.

 Länsstyrelsen i Västmanlands län framhåller att det finns ytterligare områden

i länet som enligt NUTEK:s analyser bör uppfylla kraven för att ingå i

tillfälligt stödområde och Länsstyrelsen i Uppsala län anger att bruksorterna i

norra Uppland sedan tidigare har stora problem.

 Länsstyrelsen i Östergötlands län tillstyrker NUTEK:s förslag om att tillämpa

förslaget om inplacering i tillfälligt stödområde mindre restriktivt och anger

att i länet torde utöver Valdemarsvik även Ydre och södra Kinda kommuner

kvalificera sig för tillfällig inplacering.

 Behoven av stöd i den s.k. Fyrstadsregionen framhålls av Länssstyrelsen i

Älvsborgs län. Länsstyrelsen påpekar därvid särskilt att NUTEK:s förslag om

större tillfälliga stödområden ligger i linje med EU:s regionalpolitik i vilken

även industriregioner i omvandling ingår i det regionala utvecklingsarbetet.

 Länsstyrelsen i Jönköpings län anger Vetlanda kommun som ett typexempel på en

region där förnyelse av kommunens näringsliv behövs och Länsstyrelsen i Kalmar

län framhåller att särskilt kommunerna Västervik, Vimmerby, Hultsfred och Högsby

behöver regionalpolitisk stimulans för sin reindustrialisering. Länsstyrelsen i

Kronobergs län slutligen anger Uppvidinge, Lessebo, Tingsryds och Markaryds

kommuner som särskilt utsatta i länet.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: I enlighet med tidigare beslut av

riksdagen, senast våren 1990, skall vid mycket omfattande strukturförändringar

nyetablering och expansion inom näringslivet kunna underlättas med hjälp av

regionalpolitiskt företagsstöd. Dels genom att kommuner eller delar av kommuner

tillfälligt kan placeras in i stödområde, dels genom att den maximala andelen

lokaliseringsbidrag i kommuner eller delar av kommuner, som redan tillhör

stödområde 2, tillfälligt kan höjas.

 Det är en uppgift för regeringen att besluta om vilka områden m.m. som

tillfälligt skall placeras i stödområde. Som vi tidigare nämnt omfattar dessa

för närvarande ca 5 % av befolkningen. Främst den ökade arbetslösheten och den

kraftiga strukturomvandlingen inom näringslivet under senare år har gjort att

flera orter inplacerats i sådant område.

 För närvarande är således följande områden tillfälligt inplacerade i

stödområde: Valdemarsviks, Hultsfreds, Högsby, Vimmerby, Olofströms, Ronneby,

Karlsborgs, Kristinehamns, Storfors, Degerfors, Karlskoga, Hallstahammars,

Bollnäs, Nordanstigs, Ovanåkers, Söderhamns, Härnösands och Kramfors kommuner,

de delar av Örnsköldsviks kommun som inte igår i stödområde 2, Robertsfors kom-

mun samt de delar av Skellefteå kommun som inte ingår i stödområde 2. Inplace-

ringen gäller till och med den 30 juni 1995.

 Regeringen har vidare utnyttjat sin möjlighet att besluta att högre

lokaliseringsbidrag skall kunna lämnas på så sätt att förhöjt stöd för

närvarande kan lämnas främst i ett antal mindre orter och glesbygdsområden.

 Vi har tidigare redogjort för regeringens bedömning att ökad vikt bör läggas

vid regionalpolitikens möjligheter att främja varaktig sysselsättning och

ekonomisk tillväxt i hela landet och att systemet med tillfälliga stödområden

bör behållas. Vi har också framhållit att tillfällig inplacering i stödområde

fortsättningsvis som regel bör uppgå till högst tre år. Efter denna tidsperiod

måste problemens svårighetsgrad analyseras på nytt.

 De djupa problemen i vissa traditionella industriregioner motiverar att

regionalpolitiskt företagsstöd även fortsättningsvis skall kunna lämnas på

sådana orter under en begränsad period. Regeringen avser också att efter

ytterligare analys besluta om inplacering av flera orter i sådana områden.

 Liksom hittills bör den maximala andelen lokaliseringsbidrag tillfälligt kunna

höjas i orter eller kommuner som redan tillhör stödområde 2 om mycket omfattande

strukturförändringar inträffar. Likaså bör i dessa områden lokaliseringsbidrag,

som lämnas till tjänsteföretag som expanderar, kunna uppgå till högst

motsvarande belopp per nytillkommande arbetskraft som i stödområde 1. De nya

regler för utvecklingsbidrag som vi senare (avsnitt 8.4.5) kommer att föreslå

motiverar att också den direkta andelen bidrag skall kunna vara lika stor som

ett lokaliseringsbidrag i dessa områden.

 Vi kommer senare (avsnitt 12) också att föreslå att lokaliserings- och

utvecklingsbidrag skall kunna lämnas på vissa orter utanför stödområdet för att

lösa inomregionala obalansproblem. I detta sammanhang vill vi understryka att vi

ser detta förslag som ett led i vår strävan att stärka många mindre orter och

därigenom motverka de starka koncentrationstendenser till de större kommunerna

som finns i flertalet län. Förslaget bör också i vissa fall kunna ersätta en

inplacering av orter i tillfälliga stödområden som annars varit ett alternativ.

 Regeringen har dessutom för närvarande möjlighet att, om det i en ort utanför

stödområdena förutses eller har uppkommit avsevärda sysselsättningssvårigheter

till följd av industrinedläggning eller av liknande orsak, lämna lokaliserings-

och utvecklingsbidrag i denna. Med hänsyn till EES-avtalet bedömer vi att

utnyttjandet av denna möjlighet numera förutsätter godkännande av EFTA:s

övervakningsmyndighet i varje enskilt fall.

8.3 Olika former av företagsstöd

8.3.1Genomförda utvärderingar

Regeringens bedömning: De regionalpolitiska

företagsstöden bör utformas och användas så att de på

bästa sätt stimulerar till regional balans,

förnyelse och tillväxt i näringslivet och på detta

sätt bidrar till att skapa livskraftiga regioner.

Kunskapen om stödens användning, dess effekter och

effektivitet måste därför öka. Det är därför viktigt att

stöden fortlöpande analyseras och utvärderas.

Underlagsrapporter: NUTEK:s nyligen genomförda utvärderingar omfattar

bedömningar av både enskilda stödformer och av stödens samlade effekter. Där

konstateras att behovet av stöden kvarstår och att dagens stödsystem i stort

sett fungerar väl. Vidare poängteras att regionalt utvecklingsarbete kräver

långsiktighet och att systemet med tillfälliga stödområden bör ges en längre

varaktighet än för närvarande. NUTEK framhåller också att småföretagen ofta

upplever att stödreglerna är omfattande och besvärliga. Därför föreslås att

reglerna anpassas till småföretagens behov.

 Glesbygdsmyndighetens utvärdering av glesbygdsstödet visar att reglerna och

rutinerna för handläggning, uppföljning och utvärdering bör utvecklas. Vidare

framhålls behovet av en ökad samordning av glesbygdsstödet med de regional- och

arbetsmarknadspolitiska stöden. Myndigheten framhåller även att

konkurrensaspekterna måste ges ökad uppmärksamhet vid handläggningen.

Glesbygdsmyndighetens förslag till förändringar av glesbygdsstödet behandlas

under punkt 7.3 Företagsutveckling.

 RRV anser i sin rapport om handläggningen av vissa företagsstöd att

stödsystemet kan förbättras i en del avseenden. Bland annat föreslås de centrala

myndigheterna i ökad utsträckning samordna sina verksamheter i syfte att skapa

ett mer sammanhållet system för registrering, uppföljning, och utvärdering.

Därmed uppnås en mer likformig hantering av stöden, vilket bör eftersträvas så

att företagens förutsättningar att få stöd inte varierar mellan länen. Verket

föreslår även att förhållandet mellan glesbygdstödet och lokaliseringsbidraget

bör ses över.

Remissinstanserna: RRV, Landstingsförbundet, och Sveriges Industriförbund

poängterar att det finns behov av ökad samordning av olika stödformer.

Statskontoret instämmer allmänt i behovet av utvärderingar. Konkurrensverket och

Industriförbundet poängterar att det är viktigt att konkurrensaspekten ges ökad

uppmärksamhet i stödsammanhang. AMS, länsstyrelserna i Jämtlands, Norrbottens

och Västernorrlands län samt Norrlandsförbundet och Skogsindustrierna framför

viss kritik mot utvärderingarnas genomförande och vissa slutsatser.

Skälen för regeringens bedömning: De utvärderingar som de tre myndigheterna har

genomfört visar att de regionala företagsstöden i stort sett fungerar väl men

att det finns behov av vissa förbättringar av och en bättre samordning av

stöden. Information och kunskap om hur stöden fungerar är en förutsättning för

att det regionala stödsystemet skall kunna utformas och utvecklas på ett

effektivt sätt. Eftersom behovet av stöd till näringslivet inom överskådlig tid

kommer att kvarstå är det angeläget att det bedrivs ett fortsatt

utvärderingsarbete om stödens effekter. Utvärderingsarbetet bidrar även till en

utvecklande dialog mellan de handläggande myndigheterna.

 De utvärderingsresultat och förslag som presenteras för enskilda stödformer

redovisas senare under respektive stödform nedan.

8.4 Utvecklingsinriktade stödformer

Regeringen kommer i det följande att redovisa sina bedömningar och förslag vad

gäller de utvecklingsinriktade stödformerna.

 Enligt dessa förslag kommer stöd framdeles sammanfattningsvis att kunna lämnas

i enlighet med följande tablå. Procenttalen avser maximala stödnivåer.

Ändamål Invest. Invest. Syssels.- Inkör-

 i i ökning i ningskost-

 byggnader,produktut-tjänste- nader vid

Stödomr. maskiner v, företag syssels.-

 m.m. marknads- ökning

 föring

 etc.

 LB UB LB 250 SB 250 tkr

 1 35 % 35% tkr /5

 årsarb.kraftår

 LL VL LL --

 70% 50% 70%

 (inkl. (inkl. (rörels.kap)

 LB) UB)

 LB UB LB 150 SB 150 tkr

 21 20% 20% tkr /5

 årsarb.kraftår

 LL VL LL --

 50% 50% 50%

 (inkl. (inkl. (rörels.kap)

 LB) UB)

 LB UB LB 150 --

Tillfälligt120% 20% tkr

 årsarb.kraft--

 LL LL LL

 50% 50% 50%

 (inkl. (inkl. (rörels.kap)

 LB) UB)

1 I vissa områden i stödområde 2 och tillfälliga stödområden kan högre bidrags-

procent gälla, dock högst lika med stödområde 1.

LB = lokaliseringsbidrag

UB = utvecklingsbidrag

LL = lokaliseringslån

VL = villkorslån

SB = sysselsättningsbidrag

8.4.1Utfall av nuvarande verksamhet

Regeringens bedömning: De regionalpolitiska stöden

har varit av stor betydelse för att stärka

näringslivet och skapa arbetstillfällen i

regionalpolitiskt utsatta regioner.

 Villkoret om könskvotering av nytillkommande

arbetsplatser har dock inte uppfyllts. Regeringen

kommer att bevaka hur det tillämpas.

Underlagsrapporter: Löpande redovisningar av stödverksamheten från NUTEK.

Remissinstanserna: Dessa redovisningar har inte remissbehandlats.

Skälen för regeringens bedömning: I det följande redovisas utfallet av de olika

utvecklingsinriktade stödformerna under senare år. De stödformer som kan

användas i samband med investeringar, lokaliseringsstöd och utvecklingsbidrag

redovisas tillsammans. En särskild redovisning lämnas också av det s.k.

könskvoteringsvillkoret som är knutet till en del stödformer.

Lokaliseringsstöd och utvecklingsbidrag

Förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd omfattar

lokaliseringsstöd (lokaliseringsbidrag och lokaliseringslån), utvecklings- och

sysselsättningsbidrag samt lån till regionala investmentbolag.

 Av följande sammanställning framgår beviljat stöd (exkl. sysselsättningsbidrag

och lån till regionala investmentbolag), antal arbetsställen, beräknad

sysselsättningsökning samt subvention per nytt arbetstillfälle under de fem

senaste budgetåren.

___________________________________________________________

Budgetår 1988/89 1989/90 1990/911991/921992/93

____________________________________________________________

Antal arbetsställen 709 732 654589538

Beviljat stöd (mkr)

Lokaliseringsbidrag 869,7 921,0 774,3645,1430,2

m.m.1)

Lokaliseringslån 244,2 146,394,4-43,1

___________________________________________________________

Summa 1113,9 1067,3 868,7645,1473,3

Beräknad sysselsätt-

ningsökning, antal 4645 4494423933862473

Subvention per nytt 153 174 169178174

arbetstillfälle (tkr)2

___________________________________________________________

1) Inkl. utvecklingsbidrag och de äldre stödformerna investeringsbidrag,

offertstöd och regionalpolitiskt utvecklingskapital.

2) I beloppet ingår inte stöd till lokaler för uthyrning. Inte heller

lokaliseringsbidrag på sammanlagt 314 miljoner kronor som lämnats till Boliden

Mineral AB under budgetåren 1987/88-1989/90 i syfte främst att bevara

sysselsättningen vid vissa av bolagets gruvor.

 Efterfrågan på regionalpolitiskt företagsstöd var under budgetåret 1992/93

lägre än under tidigare budgetår. Totalt 538 företag (arbetsställen) fick stöd i

samband med investeringar på drygt 1,5 miljarder kronor under de närmaste åren.

Detta är en nedgång i förhållande till föregående budgetår och en halvering

jämfört med högkonjunkturåren 1989/90. Nedgången gäller såväl beräknade

investeringskostnader, beviljat stöd som beräknad sysselsättningsökning.

Minskningen av stödområdet och sänkningen av den maximala stödnivån för

lokaliseringsbidrag från och med budgetåret 1990/91 har också påverkat utfallet.

Subventionen per beräknat nytt arbetstillfälle har, trots inflation och

lågkonjunktur, legat på ungefär samma nominella nivå under de senaste åren.

 Cirka 2500 nya arbetstillfällen beräknas bli effekten av de redovisade

besluten under budgetåret 1992/93. Till detta skall läggas den beräknade

nettoeffekten av sysselsättningsbidraget.

 Av följande sammanställning framgår länsvis beviljat stöd i miljoner kronor

budgetåret 1992/93 fördelat på antalet arbetsställen, investeringskostnad,

stödform och beräknad sysselsättningsökning.

___________________________________________________________

Län Antal Investe- Beviljat stöd Ber. syssel-

 arbets- rings- Bidrag1Lok.-sättn.ökn.

 ställen kostnad lån totalt kv.

___________________________________________________________

Kalmar 7 35,8 5,4 1,1 32 14

Blekinge 32 98,6 20,7 - 216 48

Göteborgs o Bohus 1 13,2 0,3 ---

Älvsborgs 19 74,3 10,1 2,0 59 16

Värmlands 57 379,1 77,3 5,8410 128

Örebro 32 44,6 12,0 1,6 218 40

Västmanlands 24 81,6 14,9 1,316012

Kopparbergs 41 132,1 57,9 5,722046

Gävleborgs 45 66,5 19,0 0,915841

Västernorrlands 65 169,9 44,0 9,125289

Jämtlands 72 168,1 50,5 3,924295

Västerbottens 70 109,0 36,3 5,1191102

Norrbottens 73 171,9 81,8 6,6315112

___________________________________________________________

Summa 538 1 544,7 430,2 43,12 473 743

___________________________________________________________

1)Lokaliserings- och utvecklingsbidrag

 Totalt har under budgetåret 1992/93 beviljats 473 miljoner kronor i form av

bidrag och lån. Företag i Norrbottens län har beviljats det mesta stödet, 88

miljoner kronor. Det beräknas ge 315 nya jobb i länet. Även i Värmlands län har

en stor andel av stödet beviljats, totalt 83 miljoner kronor till 57 företag som

beräknas öka sin sysselsättning med 410 personer.

 Av följande sammanställning framgår fördelningen av antalet arbetsställen,

investeringskostnader och beviljat stöd i miljoner kronor, beräknad

sysselsättningsökning och subvention per nytt arbetstillfälle på olika

stödområden under budgetåret 1992/93.

___________________________________________________________

 Antal Inv.- Beviljat stöd Ber. syssel-Subv./

Stöd- arbets- kost- Lok. sättn.ökn. arb.tillf.

område ställen nad Bidrag1) låntot.kv.(tkr)2)

__________________________________________________________

1 155 261,0 130,9 12,2 539 213 243

2 198 753,8 201,6 19,0 1185 365170

Tillfälligt 174 429,1 84,5 11,9 705154120

Utanför 11 100,8 13,2 - 44 11300

__________________________________________________________

Totalt 538 1544,7 430,2 43,1 [REDACTED_PERSONNUMMER]

___________________________________________________________

1) Lokaliserings- och utvecklingsbidrag

2) I beloppet ingår inte stöd till lokaler för uthyrning

 Branschmässigt dominerar liksom tidigare verkstadsindustrin vad avser såväl

antalet företag, beviljat stöd som beräknad sysselsättningseffekt. 212 företag

beviljades stöd på 123 miljoner kronor som beräknas skapa närmare 740 nya jobb

inom denna bransch. Tjänsteföretag är också en av de största stödmottagarna. 93

företag som bedriver uppdragsverksamhet har beviljats bidrag och lån för en

sysselsättningsökning på närmare 500 personer. Till detta kan läggas stöd som

beviljats till partihandel och turism som beräknas ge ytterligare drygt 190 nya

arbetstillfällen. Stödet till tjänsteföretag har till stor del bestått av ut-

vecklingsbidrag för utgifter i samband med lokalisering av verksamhet till

stödområdena.

 Under budgetåret har totalt närmare 171 miljoner kronor beviljats i

utvecklingsbidrag, en stor del har beviljats tjänsteföretag.

 Andelen nyetablerade företag låg under budgetåret 1992/93 på samma nivå som

under de två tidigare budgetåren, 17 % av stödföretagen var nyetablerade.

Däremot var det genomsnittliga stödet för dessa företag mindre i jämförelse med

tidigare budgetår.

 En fördelning av de företag som fått stöd under budgetåret 1992/93 efter antal

anställda visar att närmare 85 % av företagen hade mindre än 20 anställda.

Andelen sådana företag har successivt ökat under de senaste budgetåren. Från

1989/90 har andelen ökat med drygt 10 procentenheter. En av förklaringarna till

detta är den tidigare nämnda begränsningen av stödområdet.

 Beslut om regionalpolitiskt stöd fattades under budgetåret 1992/93 av

länsstyrelser, NUTEK och regeringen. Länsstyrelserna svarade liksom tidigare år

för en stor andel av alla beslut, 84 %. Länsstyrelsernas andel av det totalt

beviljade stödbeloppet uppgick till 237 miljoner kronor eller ca 50 %.

Sysselsättningsbidrag

Sysselsättningsbidrag lämnas enligt gällande regler per kalenderår för ett år i

sänder under högst fem år. För att få stöd måste företagen öka sysselsättningen

och bibehålla den nya sysselsättningsnivån under hela perioden. Stöd lämnas

endast i stödområdena 1 och 2.

 Av följande sammanställning framgår beviljat sysselsättningsbidrag för åren

1988-92 fördelat på antalet arbetsställen, årsarbetskrafter och beviljat belopp.

___________________________________________________________År1988198919901991

19921

Antal arbetsställen 1545 14571375 11951301

Antal årsarbetskrafter 93648887841669576074

Beviljat belopp (mkr) 200 213 255212 186

___________________________________________________________1 Ytterligare beslut

kommer att fattas för 1992.

 Nettoeffekten av sysselsättningsbidraget, dvs. förstaårsstöd till företag som

inte samtidigt beviljats stöd i samband med investeringar, beräknas under

budgetåret 1992/93 till 400-500 arbetstillfällen.

Könskvotering

Enligt förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd skall minst

40 % av det antal arbetsplatser som tillkommer till följd av stödet förbehållas

vartdera könet. Om det finns särskilda skäl får undantag medges från denna

bestämmelse.

 Såsom framgår av följande sammanställning avseende samtliga beslutsinstanser

har andelen kvinnor som rekryterats enligt villkoren för regionalpolitiskt

företagsstöd inte under något av de redovisade åren uppgått till

kvoteringsregelns angivna 40 %.

________________________________________________________

Budgetår Beräknad sysselsättningsökning

 Totalt Kvinnor Män

_________________________________________________________

1988/89 4645 1657 (36 %)2988 (64 %)

1989/90 4494 1557 (35 %)2937 (65 %)

1990/91 4239 1284 (30 %)2955 (70 %)

1991/92 3386 1280 (38 %)2106 (62 %)

1992/93 2473 743 (30 %)1730 (70 %)

__________________________________________________________

 Regeringen anser det otillfredsställande att villkoret om könskvotering inte

har uppfyllts. NUTEK har i uppgift att följa den regionalpolitiska stödgivningen

och utvärdera de regionalpolitiska stöden till företag. Regeringen kommer i

detta sammanhang att bevaka att NUTEK särskilt ser över handläggningsrutinerna

och utvärderar tillämpningen och effekten av könskvoteringsvillkoret.

Sammanfattning

Sammanfattningsvis har enligt regeringens bedömning de regionalpolitiska

företagsstöden varit av stor betydelse för näringslivet och för möjligheterna

att skapa nya arbetstillfällen i regionalpolitiskt utsatta orter och regioner.

Genom dessa arbetstillfällen har också resurser i form av underutnyttjad

arbetskraft och samhällelig infrastruktur kunnat tas till vara på ett sätt som

bidragit till ekonomisk tillväxt i hela landet. En förbättrad ekonomisk

konjunktur bör, tillsammans med de förslag till förändringar av stöden som vi

kommer att föreslå i det följande, leda till att stödet får en ännu större

betydelse för att skapa sysselsättning och tillväxt i stora delar av Sverige.

8.4.2Regionalpolitiskt företagsstöd till kvinnors företag

Regeringens bedömning: Företag som drivs av kvinnor

är underrepresenterade bland de företag som fått

regionalpolitiskt företagsstöd. Det är angeläget att

existerande företagsstöd förändras så att de passar

både kvinnors och mäns företag.

Underlagsrapporter: I rapporten "Att främja kvinnors företagande - förslag till

program för det regionalpolitiska stödområdet" (R 1992:50) redovisade NUTEK en

kartläggning av de företag som fått lokaliserings-, sysselsättnings- eller

glesbygdsstöd under budgetåret 1990/91. Studien visar att 17 % av företagen i

stödområde 1 drevs av en kvinna - dvs. företaget ägdes av en kvinna eller

företagets VD var kvinna. Av de företag som beviljades regionalpolitiskt stöd i

stödområde 1 drevs 14 % av en kvinna. I stödområde 2 drevs 16 % av företagen av

en kvinna medan ca 9 % av de företag som beviljades stöd drevs av en kvinna. För

Sverige som helhet uppges att andelen företag som drivs av kvinnor är ca 15 %.

 Vad gäller glesbygdsstödet så visar en tidigare undersökning att 10 % av de

företag som beviljats glesbygdsstöd under budgetåret 1987/88 drevs av kvinnor.

 I Glesbygdsmyndighetens rapport "Den andra sidan...." framhålls att en första

uppgift i arbetet med att söka uppnå en könsmässigt jämnare fördelning av de

regionalpolitiska resurserna är att se över de medel och stödformer som ligger

direkt under regionalpolitikens ansvarsområde och anpassa regelverket så att det

verkar i riktning mot ökad jämställdhet.

Remissinstanser: I Glesbygdsmyndighetens remissammanställning anges att

kvinnliga nätverk bl.a. önskar mer information om vilka stödmedel som finns,

samt flexiblare regler för dessa. Enligt sammanställningen anser flera

remissorgan bl.a. att berörda myndigheter måste lyssna, informera och satsa mer

på kvinnor.

Skälen för regeringens bedömning:De redovisade siffrorna visar att för samtliga

undersökta företagsstöd så är kvinnors företag underrepresenterade som

stödmottagare. Detta förhållande kan ha många förklaringar och det framgår inte

av rapporten om obalansen beror på att det kommer in färre ansökningar från

företag som drivs av kvinnor eller om ansökningar från dessa företag avslås i

högre grad än ansökningar från företag som drivs av män. Vi anser att de

regionalpolitiska företagsstöden bör fördelas jämnare mellan kvinnors och mäns

företag och verkar i denna riktning bl.a. genom att vidta åtgärder för att öka

andelen kommersiella företag som drivs av kvinnor (se vidare avsnitt 8.7.3) samt

genom att anpassa företagsstöden till de behov som kvinnors företag har.

 De förändringar av det regionalpolitiska företagsstödet som föreslagits i

avsnitt 7.3 syftar bl.a. till att göra stödet mer anpassat till kvinnors

företagande. Det föreslagna landsbygdsstödet skall i princip inte ha någon nedre

beloppsgräns och det skall inte reserveras enbart för investeringar i byggnader

och maskiner. Stödet skall kunna lämnas även till s.k. mjuka investeringar och

som kreditgarantier till rörelsekapital. Vidare föreslås att

ansökningsförfarandet liksom kravet på säkerheter skall vara något mindre

omfattande vid beloppsmässigt mindre stödärenden. För mycket små projekt

föreslås ett s.k. mikrostöd på högst 50 % av stödunderlaget eller högst 20 000

kr. Dessa förändringar motiveras främst av att kvinnor i sitt företagande

jämfört med männen dels i högre utsträckning söker lån/stöd för s.k. mjuka

investeringar, dels söker relativt sett mindre belopp. Frånsett vissa smärre

undantag finns det inte några egentliga branschbegränsningar för det nya

småföretagarstödet.

 Vi vill slutligen framhålla att de regionalpolitiska företagsstöden inte är

begränsade till aktiebolag. Såväl enskilda firmor som företag som drivs i

kooperativ form har möjlighet att söka dessa stöd.

8.4.3Stödberättigad verksamhet

Regeringens förslag: Liksom hittills skall i

princip alla typer av verksamheter som kan

påverkas i fråga om lokalisering eller omfattning,

eller bedöms få väsentlig betydelse för näringslivet i

en region, eller annars ha särskild

regionalpolitisk betydelse, kunna få

regionalpolitiskt företagsstöd. Endast i

undantagsfall skall stöd kunna lämnas till

verksamheter som inte bedriver konkurrensutsatt

verksamhet på marknadsmässiga villkor.

 Det skall fortsättningsvis vara en uppgift för

regeringen att närmare bestämma vad som är

stödberättigad verksamhet.

Underlagsrapporter och remissinstanser: Frågan om stödberättigad verksamhet tas

endast upp av Glesbygdsmyndigheten i samband med dess utvärdering av

glesbygdsstödet. Detta stöd har tidigare behandlats i avsnittet om

landsbygdsutveckling (7.3).

Skälen för regeringens förslag: Regionalpolitiskt företagsstöd i form av

lokaliseringsstöd, utvecklingsbidrag och sysselsättningsbidrag kan i princip

lämnas till alla verksamheter som kan påverkas i fråga om lokalisering eller

omfattning, eller som bedöms få väsentlig betydelse för näringslivet eller

annars ha särskild regionalpolitisk betydelse i en region.

 En annan princip är att stöd endast skall lämnas till konkurrensutsatt

verksamhet som bedrivs på marknadsmässiga villkor. Det enda undantaget är att

stöd kan lämnas till ideella organisationer eller intresseorganisationer för

utlokalisering av verksamhet från Stockholmsregionen till prioriterade områden.

 Stöd kan lämnas till svenska eller utländska fysiska eller juridiska personer

samt affärsverk eller uppdragsmyndigheter som uppfyller ovan nämnda villkor.

Stöd kan även lämnas till kommuner eller till kommunägda företag för vissa

verksamheter som ryms inom den kommunala kompetensen.

 Vad som är stödberättigad verksamhet har, med ledning av olika beslut av

riksdagen alltsedan lokaliseringsstödet infördes år 1965, närmare preciserats av

regeringen, senast i förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd.

Enligt dess nuvarande utformning kan stöd lämnas till:

- industriell eller industriliknande verksamhet,

- verksamheter med huvudsaklig inriktning på tjänster för den industriella

 produktionsprocessen (industriserviceverksamhet),

- partihandel med väsentlig betydelse för näringslivets, främst industrins,

 utveckling inom regionen,

- uppdragsverksamhet med inriktning mot näringslivet samt privat tjänste- och

 serviceverksamhet som inte riktar sig till en lokal eller regional marknad,

- pälsdjursuppfödning och vattenbruk,

- turistverksamhet, i första hand befintliga turistanläggningar i turist-orter,

 i stödområdena 1 och 2,

- framställning av fasta bränslen, i första hand till anläggningar där

 energiråvara i form av flis framställs eller förädlas eller i form av torv

 bryts eller förädlas, i stödområdena 1 och 2,

- uppförande av lokaler för uthyrning till stödberättigad verksamhet på mindre

 orter,

- verksamhet i form av privat regionalt investmentbolag (till sådan kan endast

 lämnas särskilda lån, se avsnitt 8.4.7),

- annan verksamhet som bedöms få väsentlig betydelse för näringslivet i regionen

 eller annars ha särskild regionalpolitisk betydelse.

 Vissa av dessa detaljbestämmelser bygger som nämnts på särskilda beslut som

fattats av riksdagen under årens lopp. Enligt vår uppfattning bör det

fortsättningsvis vara tillräckligt att riksdagen lägger fast principerna för vad

som skall vara stödberättigad verksamhet i detta sammanhang. Dessa bör vara

oförändrade. Det bör således hädanefter vara en uppgift för regeringen att

utforma de närmare bestämmelserna. I och med EES-avtalets ikraftträdande måste

även dessa bestämmelser utformas med hänsyn till avtalets statsstödsregler.

8.4.4Lokaliseringsstöd

Regeringens förslag: Bidrag i samband med

investeringar i byggnader, maskiner m.m. skall

kunna lämnas i form av lokaliseringsbidrag.

 Den maximala andelen lokaliseringsbidrag av en

investering i olika stödområden och till olika

ändamål skall vara oförändrad, dvs. i normalfallet

högst 35 % i stödområde 1 och högst 20 % i stödområde 2

och i tillfälliga stödområden.

 Främst i samband med att tjänsteföretag

expanderar skall lokaliseringsbidrag även kunna

lämnas utan direkt koppling till en investering.

Storleken på ett lokaliseringsbidrag skall i dessa

fall vara högst 250 000 kr per nytillkommande

årsarbetskraft i stödområde 1 och högst 150 000 kr i

stödområde 2 och i tillfälliga stödområden.

 Som komplement till lokaliseringsbidrag skall

lokaliseringslån kunna lämnas i samband med

investeringar i byggnader, maskiner m.m. För

tjänsteföretag skall lokaliseringslån i vissa fall

även kunna lämnas till rörelsekapital.

Underlagsrapporter: Enligt NUTEK är stöd i samband med investeringar de mest

effektiva för att skapa långsiktigt livskraftiga företag. Bidrag till

investeringar i byggnader och maskiner, i form av exempelvis

lokaliseringsbidrag, är också den självklara basen i de regionalpolitiska

stödsystemen i merparten av de länder som bedriver regionalpolitik i form av

särskilda insatser för näringslivet.

 Det bästa sättet att skapa förutsättningar för långsiktig utveckling och

sysselsättning i de företag som får stöd är enligt NUTEK att ge företagen

möjlighet till effektivisering av verksamheten. Därför bör enligt NUTEK kravet

på ökad sysselsättning för lokaliseringsbidrag tas bort och bidrag kunna lämnas

i samband med investeringar som väsentligt förnyar ett företags

produktionskapacitet eller produktionsinriktning utan att investeringen

omedelbart beräknas ge fler arbetstillfällen. Med en sådan förändring kommer

antalet möjliga stödföretag att bli större vilket ökar möjligheterna att

åstadkomma en långsiktigt positiv utveckling i stödområdena. Renodlade

ersättnings- och rationaliseringsinvesteringar bör dock enligt NUTEK även

framöver finansieras av företagen utan subventioner.

 Lokaliseringslån kan enligt NUTEK ibland vara den enda tillgängliga formen av

riskkapital.

 RRV anser att de konsekvenser kravet på sysselsättningsökning för att kunna få

lokaliseringsbidrag får för näringslivsutvecklingen och den regionala

stödhanteringen bör analyseras. Kravet anses i första hand befrämja en

kortsiktig sysselsättningsökning och inte en långsiktig strukturomvandling och

medför att omfattningen av stödgivningen varierar i takt med konjunkturerna. Det

anses också missgynna främst småföretag som lockas att utlova

sysselsättningsökning för att överhuvudtaget kunna få stöd. Enligt RRV krävs

bidrag sällan tillbaka på grund av utebliven sysselsättningsökning.

 RRV anser vidare att mindre lokaliseringsstödsärenden bör kunna hanteras på

ett enklare sätt. Det finns skäl att ifrågasätta om det från resurssynpunkt är

rimligt att hantera mindre ärenden på samma sätt som större. Om mindre ärenden

hanteras enklare får länsstyrelserna mer resurser för att bedöma större och

svårare ärenden.

 Slutligen anser RRV att kravet på förhandling om bidragsnivån bör ses över.

Enligt RRV används kravet inte enligt statsmakternas intentioner genom att

flertalet länsstyrelser ofta inte genomför någon förhandling. Enligt

länsstyrelserna och andra aktörer finns det bl.a. risk för att företagets

ekonomiska ställning blir alltför avgörande för bidragets storlek och inte andra

väsentliga bedömningskriterier, t.ex. behovet av strukturomvandling och

regionalpolitiska överväganden.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Statskontoret är i princip

positiva till ett borttagande av sysselsättningskravet för att kunna få

lokaliseringsstöd. Statskontoret anser inte att det är tillräckligt klart visat

att sysselsättningsökningen är utan betydelse som regionalpolitisk målparameter.

 Arbetsmarknadsstyrelsen anser den föreslagna förändringen viktig eftersom den

ger incitament till förnyelse och förstärkningar av näringslivets

konkurrenskraft i berörda regioner, vilket bör främja en mer långsiktigt stabil

sysselsättning.

 Länsstyrelsen i Kopparbergs län bedömer att åtgärden leder till större

investeringsvilja och på sikt mer bärkraftiga företag. Det är dock enligt

länsstyrelsen mycket viktigt att klara och tydliga riktlinjer ges för att

undvika tolkningsproblem av nya kriterier. Även länsstyrelserna i Jämtlands och

Norrbottens län tillstyrker sysselsättningskravets borttagande men anser att det

ändå skall kunna behållas i enskilda fall.

 Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller vidare att det är angeläget att andra

mer långsiktiga mått, t.ex. ekonomiska, än sysselsättningsökning bör diskuteras.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län bedömer i detta sammanhang att efterfrågan på

medel riskerar att bli för stor utan andra prioriteringsgrunder.

 Beträffande stöd till tjänsteföretag noterar Länsstyrelsen i Göteborgs och

Bohus län att sådana företag bör kunna utlokalisera utan några extra statliga

insatser förutom ordinarie regionalpolitiskt stöd. Bräcke kommun vill däremot

koppla extra förmåner utöver vanliga stöd vid utflyttning av tjänsteföretag till

stödområdet.

 Många remissinstanser påpekar de små och medelstora företagens avgörande roll

för utvecklingen i landet och dessa företags svårigheter att finansiera sin

verksamhet. Enligt Länsstyrelsen i Värmlands län har det sålunda blivit allt

tydligare att det behövs stödåtgärder för dessa företag som ett komplement till

bankfinansiering. Utvecklingsfonden i Västmanlands län noterar speciellt den

bristande tillgången på normala bankkrediter för att starta

tillverkningsföretag.

Skälen för regeringens förslag: Att stimulera näringslivets investeringar i

byggnader, maskiner m.m. har alltid varit en av de viktigaste åtgärderna inom

den "lilla" regionalpolitiken. Till dessa ändamål kan för närvarande lämnas

lokaliseringsbidrag och lokaliseringslån, tillsammans benämnt lokaliseringsstöd.

 Lokaliseringsstöd kan lämnas till i princip alla konkurrensutsatta

verksamheter som drivs på marknadsmässiga villkor och som kan påverkas i fråga

om lokalisering eller omfattning m.m. (se avsnitt 8.4.3).

 För att få stöd måste en verksamhet uppfylla bl.a. följande allmänna villkor:

- Den måste bedömas få en tillfredsställande lönsamhet och ge de anställda en

 varaktig sysselsättning.

- Minst 40 % av det antal arbetsplatser som tillkommer till följd av stödet

 skall förbehållas vartdera könet. Om det finns särskilda skäl kan dock

 undantag medges.

- De anställda måste uppbära lön och ha andra anställningsförmåner som är minst

 likvärdiga med dem som gäller enligt tillämpligt kollektivavtal.

- Stödmottagaren måste ha auktoriserad eller godkänd revisor.

 Lokaliseringsstöd lämnas efter en individuell prövning av varje enskilt

ärende. Stöd får inte lämnas med högre belopp än vad som behövs för att

investeringen skall komma till stånd.

 Ett lokaliseringsbidrag får uppgå till högst 35 % av utgifterna för

investeringar i byggnader, markanläggningar, maskiner och andra inventarier. I

stödområde 2 är bidragets storlek dock i princip högst 20 % av dessa utgifter.

Regeringen har dock möjlighet att, om ett område som ingår i stödområde 2

drabbas av mycket omfattande strukturförändringar, besluta att

lokaliseringsbidrag under en begränsad tid skall kunna lämnas med högre belopp i

detta, dock högst 35 %. Lokaliseringsbidrag till lokaler för uthyrning eller

till markberedning för torvproduktion får lämnas med högst 5 % lägre andel av

utgifterna än vad som annars gäller i respektive stödområde.

 I undantagsfall kan lokaliseringsbidrag beviljas med högre belopp, dock högst

50 % av nämnda utgifter. Sedan EES-avtalet trätt i kraft kan detta komma att

förutsätta godkännande av EFTA:s övervakningsmyndighet.

 Eftersom den reguljära kreditmarknaden på senare år inte fungerat så stabilt

som är önskvärt för att tillgodose en tillfredsställande riskkapitalförsörjning,

särskilt i de regionalpolitiskt mest utsatta delarna av landet, återinfördes

lokaliseringslånen den 1 juli 1992.

 Lokaliseringslånens främsta funktion är att ta en högre kreditrisk än vad den

allmänna kreditmarknaden gör. De innehåller inte någon subvention av

kreditkostnaderna. Ett lokaliseringslån kan, tillsammans med ett eventuellt

lokaliseringsbidrag, lämnas med högst 70 % av nämnda utgifter i

anläggningstillgångar i stödområde 1 och högst 50 % i övriga stödområden. I

undantagsfall kan högre lån beviljas.

 För att lokaliseringslån skall kunna beviljas måste dessutom bedömas att

upplåning inte kan ske på den allmänna kreditmarknaden.

 Utfallet av verksamheten med lokaliseringsstöd har vi redovisat tidigare

(avsnitt 8.4.1).

 Lokaliseringsstödets grunder såsom vi just beskrivit dem bör vara oförändrade.

 Regeringen har tidigare framhållit nödvändigheten av att de företagsinriktade

åtgärderna intensifieras under de kommande åren. Detta både för att främja

framväxten av livskraftiga regioner i olika delar av Sverige och för att

stimulera en långsiktig ekonomisk tillväxt i hela landet. Vi har i detta

sammanhang även uttalat att ökad vikt bör läggas vid de utvecklingsinriktade

stödformerna, lokaliseringsstöd, utvecklingsbidrag och sysselsättningsbidrag.

 Lokaliseringsstöd i samband med investeringar utan direkt sysselsätt-

ningsökning. Lokaliseringsstöd får enligt nuvarande bestämmelser, som lagts fast

av riksdagen vid olika tillfällen, endast i undantagsfall lämnas i samband med

investeringar som inte beräknas leda till direkt ökad sysselsättning.

 Enligt gällande regler i förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt

företagsstöd kan detta ske endast om en investering

- sker i samband med en väsentlig omläggning av verksamheten som är nödvändig

 för att bevara sysselsättning eller

- sker i ersättnings- och rationaliseringssyfte i en verksamhet som har

 väsentlig betydelse på orten, om verksamheten på sikt inte bedöms kunna

 fortsätta utan att investeringen kommer till stånd och denna inte kan

 genomföras utan att lokaliseringsstöd lämnas.

 Bakgrunden till dessa regler är främst att det grundläggande kravet på

lönsamhet för verksamheter som skall stödjas innebär att företagen normalt skall

kunna genomföra ersättningsinvesteringar utan statligt stöd.

 NUTEK:s förslag, att kravet på ökad sysselsättning för lokaliseringsbidrag

skall tas bort och att bidrag skall kunna lämnas i samband med vissa

investeringar utan att de omedelbart beräknas ge fler arbetstillfällen, är

enligt vår mening alltför omfattande för att inrymmas inom de resurser som

kommer att kunna ställas till förfogande. Detta gäller särskilt inför en

förväntad konjunkturuppgång. Många strategiska investeringar i företag, som på

sikt är avgörande för deras möjligheter att överleva, bör dock kunna få

lokaliseringsstöd inom gällande regler om dessa tillämpas med hänsyn till att,

som vi tidigare vid flera tillfällen framhållit, regionalpolitiken i ökad

utsträckning måste bidra till landets ekonomiska tillväxt.

 Lokaliseringsstöd till tjänsteföretag m.fl. Som vi senare (avsnitt 8.7.6)

kommer att närmare beskriva har lokalisering av vissa typer av tjänsteföretag

till stödområdena varit en mycket framgångsrik åtgärd inom regionalpolitiken

under senare år.

 Detta har blivit möjligt främst genom den moderna tele- och datateknikens

utveckling. Denna har bl.a. medfört att många verksamheter inom tjänstesektorn

kan bedrivas oberoende av avståndet till stora marknader inom och utom Sverige.

 Utmärkande för dessa tjänsteverksamheter är att de oftast inte förutsätter

några stora investeringar i anläggningstillgångar. Sådana investeringar är med

nuvarande bestämmelser en förutsättning för att lokaliseringsstöd skall kunna

lämnas.

 Regionalpolitiskt företagsstöd till dessa lokaliseringar har därför, förutom i

form av sysselsättningsbidrag, under senare år lämnats i form av

utvecklingsbidrag. Villkoren för dessa stöd har inte närmare lagts fast av

riksdagen eller preciserats av regeringen.

 Det finns behov av att klarare lägga fast formerna för stöd till tjänste-

företag, framförallt för att underlätta för företag och myndigheter. Till detta

kommer att det nyligen ikraftträdda EES-avtalet gör det nödvändigt att

principerna för stöd till denna typ av lokaliseringar förtydligas.

 Eftersom investeringarna i anläggningstillgångar som nämnts oftast är mycket

begränsade, föreslår vi att bidrag till lokalisering av dessa tjänsteföretag

fortsättningsvis skall kunna lämnas i form av lokaliseringsbidrag, vars storlek

främst skall grundas på antalet nytillkommande årsarbetskrafter i verksamheten.

Bidragets storlek får vara högst 250 000 kr per årsarbetskraft i stödområde 1

och högst 150 000 kr i övriga stödområden. För att inte på ett otillbörligt sätt

snedvrida konkurrensen bör vid bedömning av bidragets storlek hänsyn särskilt

tas till det totala stöd som företaget får i samband med att det nyanställer

personal.

 Som bl.a. framgått av det föregående fungerar kreditmarknaden inte som

önskvärt när det gäller att tillgodose en tillfredsställande riskkapi-

talförsörjning. Detta gäller särskilt i de regionalpolitiskt högst prioriterade

delarna av landet. För att underlätta de mest kapitalkrävande investeringarna

kan därför för närvarande lokaliseringslån lämnas i samband med investeringar i

anläggningstillgångar.

 I vissa fall kan kapitalbehovet vara stort även i samband med lokalisering av

tjänsteföretag. Att tillgodose detta genom ett högre utvecklingsbidrag ökar den

sammanlagda statliga subventionen. Vi föreslår därför att lokaliseringslån

fortsättningsvis skall kunna lämnas även till rörelsekapital vid stöd till

tjänsteföretag.

 I övrigt skall för stöd till tjänsteföretag m.fl. gälla samma regler som för

lokaliseringsstöd i samband med investeringar.

 Förutom klarare regler för stöd till lokalisering av tjänsteföretag m.fl.

innebär dessa förslag också att stödsystemet förenklas genom att ut-

vecklingsbidraget renodlas till att endast avse immateriella investeringar.

8.4.5Utvecklingsbidrag

Regeringens förslag: Stöd till investeringar i

produktutveckling, marknadsföring m.m. skall kunna

lämnas i form av utvecklingsbidrag.

 Den maximala andelen utvecklingsbidrag skall

även fortsättningsvis vara 50 % av en investering.

Av denna andel skall i fortsättningen maximalt

35 % i stödområde 1 och 20 % i stödområde 2 kunna

vara ett direkt bidrag. I tillfälliga stödområden

och i områden som tillfälligt inplaceras i högre

stödområde skall den maximala andelen direkt bidrag

bestämmas av regeringen, dock till högst 35 %.

 I undantagsfall skall direkt utvecklingsbidrag

kunna lämnas med högre belopp, dock högst 50 % av en

investering.

 Den andel av ett utvecklingsbidrag, som inte

lämnas som ett direkt bidrag, skall

fortsättningsvis kunna lämnas antingen i form av

ett lån, vars återbetalning är beroende av

investeringens framtida lönsamhet, eller i form av

ett bidrag kopplat till att staten förbehåller sig

en del av investeringens avkastning.

Underlagsrapporter: NUTEK kommer i sina utvärderingar av utvecklingsbidraget

fram till att de effekter som uppnås med stödet i huvudsak är att betrakta som

mycket positiva. Bidraget fungerar som det är tänkt, dvs. det stimulerar till

snabbare och mer omfattande insatser inom produktutveckling och marknadsföring.

Enligt NUTEK är detta den största satsning på produktutvecklingsområdet som

skett i Sverige där målgruppen inte är "elitprodukten eller elitföretagen".

 Utvecklingsbidraget bedöms dock av NUTEK avgöra om en investering sker endast

i ett fall av tio. Det påverkar dock investeringen i såväl tid som rum i

merparten av de fall då det ges.

 NUTEK varnar också för att riklig tillgång på offensiva stöd kan få negativa

effekter för företagen. De kan t.ex. tendera att undantränga andra mer

nödvändiga åtgärder för att höja lönsamheten.

 Mot bakgrund bl.a. av sitt förslag att slopa kravet på ökad sysselsättning för

att kunna få lokaliseringsbidrag anser NUTEK slutligen att lokaliserings- och

utvecklingsbidragen bör samordnas i en stödform.

 RRV:s synpunkter på översyn av förhandlingskravet för lokaliseringsbidrag,

vilka beskrivits i föregående avsnitt gäller också för utvecklingsbidrag.

Remissinstanserna: Utvecklingsbidraget bedöms av alla remissinstanser som en bra

stödform.

 Länsstyrelsen i Örebro län anser generellt att stödgivningen till företag bör

innehålla mindre element av subvention och mera av affärsmässigt risktagande.

Det innebär sammanfattningsvis mindre betoning på bidrag och mera på lån.

 Länsstyrelsen i Norrbottens län tolkar NUTEK:s förslag om samordning av

lokaliserings- och utvecklingsbidragen som att den maximala bidragsnivån för

utvecklingsbidrag sänks till 35 %. Med tanke på de förändringar som föreslås för

lokaliseringsbidraget anser länsstyrelsen att detta är ett rimligt förslag. En

sänkning av utvecklingsbidragets maximinivå till 35 % oroar dock flera

instanser, exempelvis Länsstyrelsen i Jämtlands län samt Kalix och Älvsbyns

kommuner.

 Länsstyrelsen i Norrbottens län anser vidare att utvecklingsbidraget bör kunna

kombineras med lån och att det nuvarande maximala stödbeloppet, 500 000 kr, bör

höjas.

 Länsstyrelsen i Kopparbergs län menar att även länsstyrelserna i framtiden bör

ges möjlighet att koppla ett villkorslån eller royaltyavtal till

utvecklingsbidraget.

Skälen för regeringens förslag: Sedan 1990 kan regionalpolitiskt företagsstöd

lämnas till immateriella investeringar i företag i form av utvecklingsbidrag.

Med immateriella, även kallade mjuka investeringar, avses i detta sammanhang

bl.a. förvärv av patent och licenser samt åtgärder för produktutveckling,

marknadsföring, utbildning eller liknande som ligger utanför företagets normala

drift.

 Med ett par undantag kan utvecklingsbidrag lämnas till samtliga

stödberättigade verksamheter (jfr avsnitt 8.4.3).

 Till skillnad mot vad som normalt gäller för lokaliseringsstöd, kan

utvecklingsbidrag lämnas utan att den investering som ligger till grund för

bidraget leder till direkt ökad sysselsättning. Den som beslutar om

utvecklingsbidrag skall dock ta hänsyn till om investeringen kan leda till nya

arbetstillfällen för såväl kvinnor som män.

 Ett utvecklingsbidrag får inte vara större än vad som behövs för att

investeringen skall komma till stånd och vidare uppgå till högst 50 % av de

totala utgifterna i samband med investeringen. Förutom i särskilda fall får

utvecklingsbidraget heller inte överstiga 500 000 kr.

 Utvecklingsbidrag kan lämnas dels som ett direkt bidrag, dels som ett

villkorligt sådant. I sistnämnda fall kan staten förbehålla sig viss avkastning

på lyckade projekt.

 Utfallet av verksamheten med utvecklingsbidrag har vi redovisat tidigare

(avsnitt 8.4.1).

 För att ett företag skall bli framgångsrikt har det blivit allt viktigare att

det förmår vidareutveckla sina produkter eller utveckla nya sådana. Det är också

betydelsefullt att det kan hitta marknader för produkterna, de bästa sätten att

sälja sina produkter på dessa marknader osv. Dessa immateriella investeringar

spelar i dag en allt viktigare roll för näringslivets utveckling.

 Vid sidan av basen i det regionalpolitiska företagsstödet, lokaliseringsstöd i

samband med investeringar i byggnader och maskiner m.m., har därför stöd till

immateriella investeringar i form av utvecklingsbidrag blivit allt viktigare.

Vår bedömning är att detta kommer att ytterligare accentueras i framtiden.

 Vi anser därför att det är nödvändigt att alltmer inrikta företagsstödet mot

denna typ av investeringar. Samtidigt är det mycket svårare för både företag och

myndigheter att bedöma såväl den bästa inriktningen av som effekterna och

kostnaderna för denna typ av investeringar.

 Till detta kommer att det, enligt vår mening, av olika skäl är önskvärt med en

alltmer affärsmässig bedömning av samhällets utvecklingsinriktade

regionalpolitiska insatser gentemot företagen. Det blir allt viktigare att

tillämpa den grundläggande regeln att varken ett lokaliseringsstöd eller ett

utvecklingsbidrag får vara större än vad som behövs för att en investering skall

komma till stånd. Detta beror främst på två faktorer. För det första innebär

våra förslag i denna proposition ytterligare möjligheter för myndigheterna,

främst länsstyrelserna, att stödja företagen. För det andra kommer en förbättrad

ekonomisk konjunktur att leda till ökad aktivitet i näringslivet och därmed

större efterfrågan på stöd. Detta samtidigt som de medel som kommer att stå till

myndigheternas förfogande för olika typer av regionalpolitiska åtgärder även

kommer att vara begränsade.

 De beslutande myndigheterna, i de flesta fall länsstyrelserna, ställs alltså

både inför ärenden som kräver mycket kvalificerade avgöranden och inför

nödvändigheten av att hårdare prioritera mellan olika åtgärder.

 Utvecklingsbidrag används i dag också som stödform vid lokalisering av

tjänsteföretag till stödområden. Vi har tidigare (avsnitt 8.4.4) föreslagit att

stöd till detta ändamål fortsättningsvis skall kunna lämnas i form av

lokaliseringsstöd.

 För investeringar i marknadsföring och produktutveckling m.m. bör dock

utvecklingsbidraget behållas med följande förändringar:

 NUTEK föreslår som tidigare nämnts att lokaliseringsbidrag och

utvecklingsbidrag skall samordnas till en stödform. Det innebär bl.a. att

utvecklingsbidragets storlek blir mer beroende av i vilket stödområde

verksamheten bedrivs.

 Vi finner detta logiskt med tanke på bl.a. att svårigheterna att utveckla ett

företag är större i de högst prioriterade stödområdena. Ett direkt

utvecklingsbidrag bör därför i fortsättningen kunna lämnas med högst samma

andelar av en investering som ett lokaliseringsbidrag. Det innebär t.ex. högst

35 % i stödområde 1 och normalt högst 20 % i övriga stödområden.

 I samband med att storleken på ett utvecklingsbidrag närmare knyts till det

stödområde i vilket det investerande företaget är beläget bör den högsta

beloppsgränsen, 500 000 kr slopas.

 För att ytterligare öka affärsmässigheten och flexbiliteten i användningen av

utvecklingsbidraget föreslår vi följande.

 Utvecklingsbidrag bör även kunna lämnas i form av ett villkorslån, separat

eller tillsammans med ett direkt bidrag, med upp till 50 % av de totala

utgifterna för en investering. Återbetalningen av ett sådant lån skall vara

beroende av investeringens framtida lönsamhet. Om ett projekt till vilket

villkorslån beviljats helt eller delvis inte kan kommersialiseras skall lånet

kunna efterskänkas. Närmare riktlinjer för detta bör utfärdas av regeringen.

 Sammantaget innebär förslagen till ändringar i utvecklingsbidraget, dels att

det renodlas till att avse endast immateriella investeringar, dels en betoning

av att det inte får innebära någon form av driftstöd utan endast får lämnas i

samband med investeringar i klart avgränsade projekt i ett företag, dels en ökad

affärsmässighet och flexibilitet. Ett utvecklingsbidrag kan således i

fortsättningen i stor utsträckning anpassas till förutsättningarna för ett

enskilt projekt och till angelägenheten från samhällssynpunkt att stödja detta.

Utvecklingsbidrag skall kunna beviljas dels i form av ett direkt bidrag, som

naturligtvis kan återkrävas under vissa omständigheter, dels i form av ett lån

som kan efterskänkas om ett projekt misslyckas samt dels i form av ett bidrag

där staten förbehåller sig en del av avkastningen på lyckade projekt. Särskilt

när det gäller större projekt bör i första hand möjligheterna att använda

villkorslån prövas.

 Enligt gällande regler kan utvecklingsbidrag, dels i undantagsfall lämnas med

högre belopp än vad som är normalt för respektive stödområde, dels även lämnas

till produktutveckling utanför stödområdena på villkor att tillverkningen av den

färdiga produkten förläggs inom stödområdena.

 Regeringen anser att dessa möjligheter bör finnas även framdeles men förutser

att reglernas närmare tillämpning kommer att bli föremål för överläggningar med

EFTA:s övervakningsmyndighet.

 Regeringen beslutar om handläggnings- och beslutsordning för det

regionalpolitiska företagsstödet. För riksdagens information vill vi emellertid

redan nu meddela att vi avser att låta länsstyrelserna besluta i frågor om

utvecklingsbidrag där de totala investeringarna uppgår till högst 2 miljoner

kronor.

8.4.6Sysselsättningsbidrag

Regeringens förslag: Sysselsättningsbidraget skall

höjas i stödområde 1 till 250 000 kr och i stödområde

2 till 150 000 kr per ny årsarbetskraft.

 Att utforma närmare föreskrifter för

sysselsättningsbidraget skall fortsättningsvis helt

vara en uppgift för regeringen.

Underlagsrapporter: NUTEK:s rapporter visar att sysselsättningsbidraget på ett

positivt sätt bidrar till utvecklingen i de regionalpolitiskt prioriterade

områdena. Sysselsättningen ökar mest i den expansiva delen av ekonomin. Därmed

kan sysselsättningsbidraget få en positiv inverkan på den regionala

strukturomvandlingen. Det konstateras dock att stödets regler är sådana att

likviditetsförstärkningen under ett företags första år blir något för svag.

Därför föreslår NUTEK att stödets utformning förändras så att utbetalningen sker

oftare och snabbare med större koncentration till de första åren. Verket

föreslår att det utreds om bidraget kan kopplas till den månadsvisa

redovisningen av arbetsgivaravgifter och inte till en särskild årlig ökning av

antalet anställda.

Remissinstanserna: Remissvaren stödjer i huvudsak förslaget att koncentrera

utbetalningarna till de första åren. Länsstyrelsen i Jämtlands län och

Norrlandsförbundet är negativa till förslaget att samordna utbetalningen med

arbetsgivaravgifterna.

Skälen för regeringens förslag: Sysselsättningsbidragets syfte är att täcka en

del av de igångkörningskostnader som uppkommer i samband med nyanställningar i

ett företag. Bidraget lämnas i stödområde 1 och 2 under en femårsperiod till all

stödberättigad verksamhet, med undantag för lokaler för uthyrning samt privata

investmentbolag.

 Sysselsättningsbidraget lämnas till företag som varaktigt ökar sin

sysselsättning. Bidraget, som beviljas per ökad årsarbetskraft, är högst det

första året och trappas ned under perioden. Det sammanlagda bidraget uppgår till

200 000 kr per årsarbetskraft i stödområde 1 och 120 000 kr i stödområde 2.

Förstaårsstöd lämnas för den sysselsättningsökning som ägt rum i jämförelse med

de tre föregående årens högsta sysselsättningsnivå. På detta sätt undviks att

bidragets storlek påverkas av tillfälliga konjunkturvariationer. För övertagen

verksamhet gäller dock att jämförelsen endast skall göras med kalenderåret

närmast före kvalifikationsåret.

 Endast i de fall som en ansökan gäller förstaårsstöd för fler än tio

årsarbetskrafter prövas om bidraget skall beviljas med hänsyn till verksamhetens

lönsamhet och andra samhällsekonomiska aspekter.

 Det är viktigt att de arbetstillfällen som tillkommer med hjälp av det

regionalpolitiska företagsstödet fördelas jämt mellan män och kvinnor. Som

villkor för sysselsättningsbidraget gäller därför, liksom för lokali-

seringsstödet, att minst 40 % av de nytillkomna arbetstillfällena skall

tillfalla vardera könet.

 Utfallet har tidigare redovisats under avsnitt 8.4.1.

 Regeringen delar NUTEK:s bedömning att stödet främjar näringslivets förnyelse.

Stödbeloppen räknades 1990 upp till 200 000 kr och 120 000 kr i stödområde 1

respektive 2. Eftersom det är mycket angeläget att stödja

sysselsättningsutvecklingen i dessa områden och med hänsyn till att

arbetskraftskostnaderna har ökat, föreslår vi att sysselsättningsbidraget

förstärks och fortsättningsvis lämnas med följande belopp per ny årsarbetskraft.

___________________________________________________________

 Stödområde 1 Stödområde 2

___________________________________________________________

Förstaårsstöd 70 000 kr 50 000 kr

Fortsatt stöd för

andra året 60 000 kr 40 000 kr

tredje året 50 000 kr 30 000 kr

fjärde året 40 000 kr 20 000 kr

femte året 30 000 kr 10 000 kr

Totalt 250 000 kr150 000 kr

___________________________________________________________

 Beträffande NUTEK:s förslag om tidigare och mer frekventa utbetalningar vill

regeringen framhålla att sysselsättningsbidragets huvudsakliga syfte är att både

på kort och något längre sikt konsolidera företagens sysselsättningsutveckling.

Den nuvarande utformningen av stödet innebär att största delen av stöden betalas

ut till företagen under de tre första åren. Företagen kan också själva påverka

likviditetseffekten av bidraget genom att ansökan så tidigt som möjligt på året

lämnas in till handläggande myndighet. Ju tidigare bidraget kan betalas ut,

desto större blir naturligtvis dess likviditetseffekt.

 Stödet bör även i fortsättningen betalas ut per årsarbetskraft eftersom det är

varaktig sysselsättning som skall stödjas. Säsongsmässiga upp- eller nedgångar

bör inte påverka bidragets storlek.

 Fortsättningsvis bör det vara en uppgift för regeringen att utforma närmare

föreskrifter och handläggningsordning för stödet.

8.4.7Lån till privata regionala investmentbolag

Regeringens förslag: Lån till privata regionala

investmentbolag skall finnas kvar.

Underlagsrapporter: Utredaren belyser marknaden för riskkapital och dess olika

funktioner. För att generera ett så stort tillskott som möjligt av nytt kapital

till riskkapitalmarknaden måste enligt utredaren statens ambition vara att skapa

institutionella lösningar som bidrar till att öka privata aktörers intresse för

denna marknad. En framkomlig väg att göra detta är att staten går in med en

mindre andel av ägarkapitalet i privata riskkapitalbolag. Vidare berör utredaren

att utbudet av riskkapital är litet i glesbygdsregioner.

 NUTEK har låtit genomföra en särskild utvärdering av stödformen lån till

privata investmentbolag. I rapporten framförs att stödet med stor sannolikhet

har varit avgörande för investmentbolagens tillkomst. Det har också inneburit

goda förutsättningar att dra till sig ytterligare kapital. Däremot är stödets

betydelse för bolagens uppnådda resultat i form av kapitaluppbyggnad och

företagsutveckling marginell. Stödets subventionseffekt sägs också vara

marginell. Investmentbolagen har huvudsakligen haft en inriktning mot

investeringar i mogna företag och har haft en begränsad inverkan på förnyelsen

av näringslivet. De investmentbolag som fått stöd under senare år har haft en

snävare inriktning både ägandemässigt och geografiskt än de bolag som fick stöd

i början av perioden.

 I utvärderingen framförs också ett förslag till förändring av stödformen.

Stödformens villkor - lån med lång amorteringstid, utan betalningskrav under en

inledande flerårsperiod - är utomordentligt väl anpassad till strategisk

företagsutveckling med dess förutsättningar av osäkerhet och risktagande samt

krav på uthållighet och långsiktighet. En förändring av stödformen, med

motsvarande villkor, men riktad till enskilda företag skulle ge stödet en

kraftigt ökad effektivitet.

Remissinstanserna: Ett fåtal av remissinstanserna har kommenterat förslaget att

öka privata aktörers intresse för att bilda riskkapitalbolag. Umeå kommun anser

bl.a att möjligheterna till att stimulera lokalt kapital från näringsliv och

enskilda personer bör uppmärksammas mer. Arjeplogs kommun anser det viktigt att

fortsätta att stödja bildandet av investmentbolag och i stödområde 1 tillåta att

kommuner och statliga verk bidrar till kapitaluppbyggnaden. Pajala kommun anser

att kapitalförsörjningen i form av lån och direkta stöd måste få ett större

lokalt inflytande. Därför föreslår kommunen att lokala riskkapitalbolag bildas.

 Vid en s.k. hearing har bl.a. representanter från länsstyrelserna i de

långsiktiga stödområdeslänen lämnat skilda synpunkter på NUTEK:s utvärdering av

lån till regionala investmentbolag. Bland annat framfördes synpunkter om att

bolagen bör verka över ett större geografiskt område. NUTEK konstaterar i

samband med överlämnandet av rapporten att en av de bärande slutsatserna i

utredningen är att stödet har varit marginellt, både totalt till sin omfattning

och sett som subvention i varje ärende. I utredningen påpekas att ägarna i flera

fall satsat mångdubbelt av vad staten satsat. NUTEK anför att möjligheten att få

lån till privata regionala investmentbolag har inneburit starten på en process

där man underlättar för ett externt ägande i företag inom stödområdet. Ett be-

gränsat initialt stöd till en process som sedan fullföljs av att privata ägare

satsar betydande belopp bör ses som en mycket positiv effekt. För att ett

regionalt investmentbolag skall kunna vara framgångsrikt bör enligt verket vissa

förutsättningar uppfyllas. För det första bör verksamhetsområdet inte vara

alltför begränsat. Erfarenhetsmässigt är ett län den minsta storlek bolaget bör

verka inom för att man på sikt skall kunna bedriva en framgångsrik verksamhet.

För det andra är det viktigt med ett någorlunda spritt ägande samt att bolagets

aktiekapital uppgår till lägst ca 10 miljoner kronor.

 Utredarens förslag om att förändra stödformen anser NUTEK vara intressant och

bör prövas. Ett lån till ett enskilt företag bör kunna lämnas till företag med

vilja och förmåga att växa, men där de nuvarande stöden (lokaliseringsbidrag och

utvecklingsbidrag) inte är tillämpliga.

Skälen för regeringens förslag: Lån till privata regionala investmentbolag

infördes som regionalpolitisk stödform 1982. Syftet med stödet är att främja en

expansion av små och medelstora företag inom stödområdena dels genom att öka

tillgången på privat riskvilligt kapital, dels genom att tillföra företagen

kompetens i form av ledningskunnande.

 Villkoren för dessa lån har utformats så att berörda investmentbolags

likviditet i ett inledningsskede inte skall urholkas genom amorteringar och

räntor. En vanlig utformning har varit att de första tio åren är amorteringsfria

samtidigt som räntefrihet lämnats för de tre första åren. Lånets storlek har

normalt varit en till två gånger så stort som det aktiekapital som ägarna satt

in i bolaget. Som en kompensation för denna inledande subvention har staten

ställt som villkor att få en del av eventuell värdetillväxt. Någon form av

säkerhet för lånet har inte krävts eftersom ägarna svarat för en relativt stor

insats i form av aktiekapital. Ägarna har huvudsakligen bestått av privata

företag och privatpersoner.

 Sedan 1982 har sammanlagt 14 företag beviljats lån med 107 miljoner kronor

enligt denna stödform. Under budgetåret 1992/93 har ett företag i Jämtlands län

beviljats lån med 10 miljoner kronor. De beviljade lånen har inneburit att

ägarna tillskjutit 75 miljoner kronor i aktiekapital.

 Lågkonjunkturen med kvardröjande effekter av bankkrisen gör att det är än mer

aktuellt att skapa förutsättningar för att öka tillgången på privat riskkapital.

Detta stöd utgör ett incitament för privata bolag och enskilda privatpersoner

att satsa riskkapital som ett komplement till övriga regionalpolitiska insatser.

Den utvärdering som gjorts har baserats på ett fåtal bolag och några långtgående

slutsatser om stödformen har ännu inte kunnat dras. Några större förändringar i

stödformen bör därför nu inte genomföras. Det bör vara regeringens uppgift att

utforma de närmare bestämmelserna.

 I rapporten föreslås att stödformen bör förändras så att lån med samma villkor

kan lämnas till enskilda företag. Vi anser att de möjligheter som finns och de

förändringar som nu föreslås inom de regionalpolitiska stödformerna som riktar

sig mot företag, bl.a. stöd till tidig projektfinansiering, är tillräckliga.

Kapitaltillskottet till Norrlandsfonden innebär att riskvilligt lånekapital ökar

för mindre och medelstora företag i de fyra nordligaste länen. Vi vill även i

detta sammanhang nämna möjligheten att få nyföretagarlån som infördes förra året

och som beviljas av Industri- och nyföretagarfonden.

8.4.8Handläggningsfrågor

Regeringens förslag: Handläggnings- och

beslutsordningen för regionalpolitiskt företagsstöd

skall fortsättningsvis helt utformas av

regeringen.

Regeringens bedömning: Länsstyrelsens beslutanderätt

i ärenden om lokaliseringsstöd bör även

fortsättningsvis omfatta ärenden med ett totalt

kapitalbehov av högst 20 miljoner kronor.

 Ytterligare vikt bör läggas vid uppföljning av

enskilda stödärenden.

Underlagsrapporter: NUTEK framhåller att verkets

förslag att inrikta lokaliserings- och

utvecklingsbidragen mot mer utvecklingsinriktade

investeringar, där den omedelbara

sysselsättningseffekten inte avgör stödets storlek,

kräver mer kvalificerade bedömningar och därmed ett

mer omfattande utredningsarbete. För att säkerställa

ett kvalificerat arbete måste det finnas

personella resurser i tillräcklig utsträckning såväl

centralt som regionalt. Härigenom kan även

uppföljning och utvärdering av olika insatser ske

effektivare och det blir möjligt att erbjuda mer

av kunskapsspridning mellan regioner och olika

nivåer.

 Uppgifterna för myndigheter och andra aktörer på

central nivå blir enligt NUTEK att bidra med

kunskapsutveckling, kunskapsöverföring,

erfarenhetsarbete samt uppföljning och utvärdering

av det samlade utvecklingsarbetet lokalt och

regionalt.

 Glesbygdsmyndigheten delar uppfattningen att

det behövs en förbättrad uppföljning och utvärdering

av glesbygdsstödet. Myndigheten är också beredd att

i samverkan med NUTEK lösa frågorna om en bättre

samordning av centrala rutiner för handläggning och

informationsinsatser.

 Enligt RRV fungerar det regionalpolitiska

företagsstödet och glesbygdsstödet i vissa avseenden

som en helhet. Stödgivningen är dock reglerad i två

olika förordningar och huvudmannaskapet på central

nivå skiljer sig åt. De centrala insatserna är

betydligt mer omfattande för lokaliserings- och

utvecklingsbidraget än för glesbygdsstödet. RRV

anser därför att NUTEK och Glesbygdsmyndigheten i

ökad utsträckning bör samverka vad avser uppföljning,

utvärdering, registrering och främjande insatser.

 RRV:s granskning visar att det inom flera

områden inom stödsystemet tillämpas olika praxis

mellan länen. Enligt statsmakternas intentioner

skall det finnas utrymme för regionala variationer

baserade på skillnader i länens näringslivsstruktur

och eventuella regionalpolitiska prioriteringar.

De variationer som finns inom systemet medför

enligt RRV dock att företagens förutsättningar att få

stöd skiljer sig åt mellan länen på grund av att

hanteringen inte är tillräckligt likformig. RRV

anser att en ökad samsyn i länsstyrelsernas

tillämpning bör eftersträvas.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Östergötlands län

anser att den centrala tillsynen av de två

stödsystemen glesbygdsstöd och regionalpolitiskt

företagsstöd bör samordnas bättre än vad som hittills

varit fallet. Det kan enligt länsstyrelsen även

vara värt att överväga att sammanföra det centrala

ansvaret för tillämpningen till en myndighet och då

till NUTEK.

 Statskontoret anser bl.a. att formerna för

länsstyrelsernas beslut och övrig administration

inom området bör förenklas genom att gemensamma

rutiner utarbetas, främst av NUTEK och andra

berörda centrala myndigheter.

 Statskontoret instämmer vidare i NUTEK:s förslag

om en kvantitativ och kvalitativ förstärkning av

personresurserna, särskilt hos länsstyrelserna.

Vidare påpekas att det är primärt att den

verksamhetsinriktade personalredovisningen

förbättras i länen. Vid sidan av den ordinarie

administrationen bör enligt Statskontoret externa

resurser användas för vissa återkommande oberoende

värderingar.

Skälen för regeringens förslag och bedömning:

Regeringen beslutar om handläggnings- och

beslutsordning för det regionalpolitiska före-

tagsstödet. En bestämmelse i detta sammanhang har

dock riksdagen hittills tagit ställning till. Det

gäller storleken på en investering i samband med

vilken beslut om lokaliseringsstöd skall fattas på

regional nivå.

 De senaste åren har präglats dels av en starkt

ökad decentralisering av beslutsfattandet inom

regionalpolitiken, dels av ett ökat ansvar för

länsstyrelsen på den regionala nivån.

 Länsstyrelserna har successivt tillförts kraftigt

ökade resurser för regionala utvecklingsinsatser

och dess möjligheter att prioritera mellan olika

regionalpolitiska åtgärder har ökats. Inom

företagsstödet har det högsta beloppet för storleken

av en investering till vilken länsstyrelsen

beslutar om lokaliseringsstöd höjts kraftigt. År

1992 höjdes beloppet till 20 miljoner kronor.

 Detta och andra åtgärder har gjort att

länsstyrelserna under budgetåret 1992/93 svarade för

84 % av besluten i fråga om lokaliserings- och

utvecklingsbidrag.

 Vi har tidigare föreslagit att ett nytt

landsbygdsstöd skall införas för mindre stöd i

stödområden, glesbygder och landsbygd (avsnitt

7.3). Vi har även föreslagit att

utvecklingsbidragens tillämpning skall göras mer

flexibel (avsnitt 8.4.5). Dessa förslag kommer

enligt vår bedömning att öka länsstyrelsernas

beslutskapacitet och ställa ökade krav på dessa.

 Med hänsyn till vad vi nyss har anfört och till

att beloppsgränsen för länsstyrelsernas beslut om

lokaliseringsstöd numera sålunda inte har samma

betydelse som tidigare för vilken mängd ärenden som

länsstyrelsen kan besluta om, föreslår vi att det

fortsättningsvis bör vara en uppgift för regeringen

att helt utforma beslutsordningen för

regionalpolitiskt företagsstöd.

 I detta sammanhang bör nämnas att vi för närvarande

inte anser det motiverat att höja nuvarande

beloppsgräns.

 Även fortsättningsvis är det sålunda motiverat att

vissa beslut fattas på central nivå, i första hand

av NUTEK men i en del fall av regeringen. Det

gäller exempelvis mycket stora investeringar och

ärenden som innebär flyttning av verksamhet från ett

län till ett annat. Regeringen avser senare att

besluta om hur handläggnings- och beslutsordningen

i detalj skall utformas.

 RRV:s granskning av hur vissa regionalpolitiska

företagsstöd och glesbygdsstödet fungerar pekar på en

del områden där förbättringar kan ske. Bland annat

finns behov av en ökad samordning av riktlinjer

m.m. mellan lokaliserings- och utvecklingsbidrag,

som hanteras av NUTEK, och glesbygdsstöd till

företag, som Glesbygdsmyndigheten har hand om.

Dessutom anser RRV att företagens förutsättningar

att få stöd skiljer sig för mycket åt mellan länen på

grund av att hanteringen inte är tillräckligt

likformig.

 Det förslag om ett nytt landsbygdsstöd som vi

tidigare (avsnitt 7.3) lagt fram innebär bl.a. en

samordning av mindre lokaliseringsstöd och

glesbygdsstöd till företag. Vi avser senare besluta

om hur administration, riktlinjer m.m. bör

hanteras på central nivå.

 Beträffande olika praxis hos länsstyrelserna vid

hanteringen av stöden så innebär delegering av

beslutsfattandet, som RRV också poängterar, en

balansgång mellan likformighet i hantering av

företagen, utifrån exempelvis konkurrensaspekter,

och hänsynstagande till regionala variationer och

prioriteringar. Det har också i olika sammanhang

uttryckts önskemål från vissa länsstyrelser om en mer

likartad hantering.

 NUTEK har i uppgift att följa den

regionalpolitiska stödgivningen och lämna

länsstyrelserna råd och stöd i dessa frågor. Verket

svarar också för utvärderingen av de

regionalpolitiska företagsstöden. På grund av den

utökade mål- och resultatorienterade styrningen av

statlig verksamhet som regeringen infört på senare

år har NUTEK fått i uppgift att intensifiera sina

insatser för uppföljning och utvärdering. Regeringen

utgår från att verket fullföljer dessa uppgifter

genom fortsatta insatser på dessa områden samt att

verket därvid även bevakar länsstyrelsernas praxis

när det gäller stödgivningen och, om verket finner

det motiverat, lämnar förslag till regeringen om

lämpliga åtgärder.

 Eftersom länsstyrelserna enligt sin instruktion

bl.a. skall främja konkurrensen är det viktigt att

länsstyrelserna själva är uppmärksamma på dessa frågor

och strävar efter en tillämpning som inte

snedvrider konkurrensen mellan olika företag så att

det stör marknaden på ett otillbörligt sätt.

8.5 Driftstöd

8.5.1Nedsatta socialavgifter

titeter. Utöver denna avgift kan

också konstateras att de små butikerna inte kan

utnyttja de mängdrabatter som de större får. Ett

minskat antal leveranser per vecka försvårar också

för små butiker att hålla färskvaror och ger

lagringsproblem. Vissa handlare tvingas också åka

långa sträckor för att själva hämta vissa varor.

 Självklart måste leverantörerna sträva efter att ha

så låga distributionskostnader som möjligt.

Kostnadsminskningar kan dock nås på olika sätt.

Vissa försök med leveranssamordning har gjorts i

Småland. Enligt uppgift kommer ett försök att

startas även i norra Sverige, där de längre avstånden

torde innebära att samordningsfördelarna blir

större. De kontakter som

Arbetsmarknadsdepartementet har haft med daglig-

varukedjorna och viktiga direktleverantörer har

också visat på ett intresse från deras sida för

fortsatt prövning av samordningslösningar samt att

leverantörerna, handelns organisationer och

Konsumentverket arbetar vidare med dessa frågor. I

den mån pilotprojekt för att pröva olika

samordningslösningar blir aktuella är vi beredda

att i positiv anda pröva behovet av särskilda

utvecklingsresurser. Samtidigt förutsätter vi att

leverantörerna anstränger sig till det yttersta för

att inte belägga de små butikerna i glesbygd med

pålagor som dessa inte har förutsättningar att

klara. Särskilt viktigt anser vi det vara att

negativa åtgärder inte vidtas ensidigt innan en

prövning av konstruktiva distributionslösningar fått

en verklig chans.

 Eftersom distributionsproblemen kan variera i

olika delar av landet anser vi det vara viktigt

att Konsumentverket som löpande har kontakt med

företrädare för distributörerna på central nivå också

har en aktuell bild av problemen ute i

regionerna. Vi avser därför att ge Konsumentverket

i uppgift att göra en inventering av vilka

distributionsproblem lanthandeln har och vilka

samordningslösningar som kan vara möjliga. Arbetet

bör i huvudsak kunna baseras på material som

länsstyrelserna tillhandahåller. Vi är beredda att

ge Konsumentverket särskilda resurser för att klara

denna uppgift. Arbetet bör bedrivas i nära

samarbete med Glesbygdsmyndigheten.

Bolag med ombudsverksamhet

För att förbättra servicen för de boende i glesbygd,

stärka butiksrörelsens ekonomi samt behålla eller öka

köptroheten har sedan länge möjligheten att bli

ombud för olika verksamheter använts och

uppmuntrats. Det har gällt att vara ombud för t.ex.

Tipstjänst, Apoteksbolaget, Penninglotteriet och

Systembolaget. Under senare tid har också antalet

platser med post i butik ökat.

 Att vara ombud är viktigt i flera avseenden, men

är inte oproblematiskt. Verksamheten ger genom

avtal med respektive huvudman en viss ersättning,

som är av betydelse för butikens ekonomi. Viktigare

är dock att kunna hålla en hög servicenivå, vilket

drar kunder som även handlar andra varor i

butiken. För små butiker i glesbygden kan

emellertid liknande problem uppstå kring

ombudskapet, som när det gäller nyss nämnda

distributionsfrågor. Bakgrunden till detta är att

de olika uppdragsgivarna har att bedriva en så

rationell och lönsam verksamhet som möjligt.

Förändringar i förutsättningarna genom statsmakternas

beslut kan också på olika sätt påverka bolagens

möjligheter att bedriva ombudsverksamhet.

Sammantaget gör dessa förhållanden att ombudskapet

för åtminstone de minsta glesbygdsbutikerna från tid

till annan ifrågasätts av de ansvariga bolagen.

 Vi vill framhålla vikten av att de inblandade

parterna så långt möjligt anstränger sig för att

behålla ett så spritt ombudskap som möjligt. De

kontakter som Arbetsmarknadsdepartementet nyligen

har haft med nämnda bolag tyder också på en vilja

att slå vakt om glesbygdsservicen. Vi vill här också

nämna att ett konkret utvecklingsarbete i

samarbete mellan Glesbygdsmyndigheten,

Länsstyrelsen i Värmlands län samt ombudsföreträdare

pågår för att med bl.a. ny teknik pröva nya sam-

verkanslösningar på detta område.

 Vi har erfarit att Glesbygdsmyndigheten och

Konsumentverket tillsammans med företrädare för de

ansvariga bolagen aktivt arbetar vidare med dessa

frågor. Vi vill betona vikten av att

länsstyrelserna på den regionala nivån samtidigt

håller sig informerad om utvecklingen i det egna

länet och medverkar i arbetet med att slå vakt om

butikernas möjligheter att behålla sina ombudskap.

Kommunerna

Kommunerna har en viktig roll när det gäller

dagligvaruförsörjningen i glesbygd. När det gäller

stödverksamheten har redan nämnts att kommunerna

förväntas ha en varuförsörjningsplanering som möjliggör

en bedömning av om en butik ska kunna få stöd eller

inte. Viktigt i sammanhanget är också kommunernas

stöd till varuhemsändning.

 Enligt vår mening bör det ligga i kommunens eget

 Underlagsrapporter: NUTEK konstaterar att nedsatta socialavgifter i princip

 fördelas i enlighet med den befintliga sysselsättningsstrukturen i regionerna

 eftersom avgifterna baseras på total sysselsättning i företagen. Nedsättningen

 kan bidra till att minska omvandlingstrycket på företagen eftersom företagens

 vinster stiger och den äldre strukturen gynnas. Effekterna på det enskilda

 företaget är dock osäkra eftersom det inte går att avgöra hur nedsättningen

 används, men eftersom lönenivån sänks bör sysselsättningen öka.

 Remissinstanserna: Endast få av remissinstanserna har närmare behandlat frågan

 om nedsatta socialavgifter.

 Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att Älvsbyns kommun samt de delar av

 Bodens och Piteå kommuner som ingår i stödområde 2 skall få nedsättning med 10

 procentenheter.

 Skälen för regeringens förslag: Nedsättningen av socialavgifter är tio

 procentenheter i stödområde 1 och större delen av stödområde 2 för vissa

 branscher, t.ex. jordbruk och skogsbruk, uppdragsverksamhet samt hotell-,

 pensionats- och campingverksamhet. Nedsättningen gäller t.o.m. år 2000. I

 Bodens, Luleå, Älvsbyns och Piteå kommuner är nedsättningen fem procentenheter

 t.o.m. år 1995.

 För att förbättra förutsättningarna för näringslivet i de regionalpolitiskt

 svaga regionerna och stärka utvecklingskraften i de mindre företagen i dessa

 områden behövs en aktiv regionalpolitik med flera instrument. Glesheten, kylan

 och de långa avstånden i Norrlands inland innebär geografiskt betingade,

 permanenta konkurrensnackdelar för företagen. Framtiden för detta område

 kommer att avgöras av i vilken utsträckning man lyckas neutralisera dessa

 nackdelar. Företagen måste ges rimliga möjligheter att tillägna sig teknisk

 förnyelse, utbilda personal, utveckla nya produkter och tjänster samt finna

 nya marknader.

 Det är vår uppfattning att generella regionalpolitiska åtgärder även

 fortsättningsvis bör användas för att nå dessa mål och i möjligaste mån

 kompensera företagen för de bestående konkurrensnackdelarna.

 Systemet med nedsatta socialavgifter syftar till att till viss del kompensera

 företagen för de permanenta merkostnader som uppkommer på grund av det

 geografiska läget.

 Nedsatta socialavgifter är ett regionalpolitiskt instrument vars effekter kan

 avläsas först på lång sikt.

 Vi har tidigare redovisat förslag till lag om ändring i lagen (1990:912) om

 nedsättning av socialavgifter. Innebörden i förslaget är att systemet med

 nedsatta socialavgifter behålls oförändrat förutom att stödområde 1 utvidgas

 med följande områden från stödområde 2: Edsele, Junsele, Ramsele och

 Ådals-Lidens församlingar i Sollefteå kommun, f.d. Solbergs

 kyrkobokföringsdistrikt i Örnsköldsviks kommun, Håsjö och Hällesjö

 församlingar i Bräcke kommun, Kalls församling i Åre kommun samt Björksele

 församling i Lycksele kommun (se avsnitt 8.2.2).

 Vissa justeringar av i huvudsak redaktionell karaktär görs dessutom i lagen

 enligt följande: Nedsättningen av socialavgifter tillämpas på avgifter som

 antingen

 a) är huvudsakligen hänförliga till arbete inom vissa i lagen angivna

 verksamhetsområden, t.ex. produktionsvaruinriktad partihandel, eller

 b) avser vissa uppräknade arbetsuppgifter eller funktioner, t.ex. ekonomi- och

 lönefunktionerna inom ett företag eller kanslifunktionerna hos vissa

 organisationer, som faller utanför ramen för ett verksamhetsområde enligt

 punkten a.

 I fråga om punkten a framgår av 2 § första stycket förordningen (1990:983) om

 nedsättning av socialavgifter att arbetsgivaren eller den försäkrade skall

 beviljas nedsättning av socialavgifterna för hela sin verksamhet om lagens

 huvudsaklighetskrav är uppfyllt, även om verksamheten inrymmer

 verksamhetsområden som i sig inte ger rätt till nedsättning. I 2 § andra

 stycket nämnda förordning finns undantag från huvudsaklighetskravet.

 Nedsättning får nämligen, efter särskild prövning, beviljas även om

 arbetsgivarens eller den försäkrades verksamhet endast i mindre omfattning

 hänför sig till i lagen angivna verksamhetsområden. För detta förutsätts

 emellertid dels att arbetsgivaren eller den försäkrade påverkas i mer

 betydande grad av konkurrens på grund av lagens bestämmelser, dels att den del

 av verksamheten som berättigar till nedsättning skall kunna avgränsas från den

 övriga. Nedsättningen får beviljas bara för den del av avgifterna som hänför

 sig till den nedsättningsberättigade verksamheten.

 Beträffande punkten b gäller enligt 2 a § förordningen som en förutsättning

 för nedsättning av socialavgifterna att arbetet kan avgränsas från

 arbetsgivarens eller den försäkrades övriga verksamhet.

 De nu nämnda bestämmelserna i förordningen är av central betydelse för

 arbetsgivarens eller den försäkrades rätt till nedsättning av socialav-

 gifterna. Bestämmelserna bör därför föras in i lagen (1990:912) om nedsättning

 av socialavgifter.

 I samband med de ändringar i lagen som nu har föreslagits föreslås att en

 redaktionell omarbetning av lagen görs. Förslaget i denna del syftar till att

 göra lagen enklare att förstå och mer överskådlig från systematisk synpunkt.

 8.5.2Transportstöd

 Regeringens förslag: Transportstödet skall

 behållas oförändrat som regionalpolitisk stödform.

 Underlagsrapporter: NUTEK föreslår att transportstödet skall behållas och

 koncentreras till det ordinarie regionalpolitiska stödområdet och ges ökade

 inslag av stimulans till vidareförädling.

 NUTEK finner det anmärkningsvärt att stödet till mer än hälften (59 %)

 utbetalas till företag utanför det permanenta regionalpolitiska stödområdet.

 NUTEK påpekar också att en mycket liten andel (5 %) av antalet företag får mer

 än hälften av stödmedlen. NUTEK framhåller också att många företag får

 stödbelopp som understiger 10 000 kr.

 NUTEK drar av sin utvärdering slutsatsen att för merparten av företagen har

 stödet inte någon finansiell betydelse. Enligt NUTEK är det för de små

 företagen i glesbygd som stödet har reell finansiell betydelse.

 NUTEK anser att stödet har en konserverande effekt och betyder mest för

 företag med låg förädlingsgrad och skrymmande gods i arbetsintensiva och

 skyddade branscher.

 NUTEK har senare i sina kommentarer till remissvaren framhållit behovet av att

 reglerna för transportstödet ses över så att alla företag behandlas lika.

 Frågan har aktualiserats i en skrivelse från Skogsindustrierna med

 Samrådsgruppen för industrisågverken.

 Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som behandlar

 transportstödet framhåller dess värde som kompensation för lägesnackdelar. Det

 generella och förutsägbara framhålls också som värdefullt av flera

 remissinstanser. Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan

 avstyrker dock NUTEK:s förslag om en geografisk koncentration.

 Förslaget om ytterligare stimulans till vidareförädling inom transportstödets

 ram möter motstånd hos flertalet av instanserna. I stället föreslås att det

 avståndskompensatoriska inslaget renodlas.

 Länsstyrelsen i Örebro län avstyrker NUTEK:s förslag och föreslår att

 transportstödet skall avskaffas.

 Skälen för regeringens förslag: När transportstödet infördes år 1971 framhölls

 att det är en angelägen regionalpolitisk uppgift att i olika hänseenden ge

 näringslivet i Norrland och angränsande delar av stödområdet möjligheter att

 driva sin verksamhet under förutsättningar, som är mer likartade dem som

 gäller för näringslivet i andra delar av landet. Bedömningen var att stödet

 skulle bidra till att utveckla näringslivet i Norrland och övriga delar av det

 dåvarande allmänna stödområdet. En expansion av näringslivet bedömdes

 förutsätta en marknadsutvidgning.

 Under år 1992 utbetalades ca 270 miljoner kronor i transportstöd. Den

 geografiska fördelningen på de verksamhetsställen som bedrev verksamhet som

 fick stöd framgår av följande tabell:

 Värmlands län 7,8 miljoner kronor

 Kopparbergs län 8,6 """

 Gävleborgs län 9,7 ""

 Västernorrlands län 33,1 ""

 Jämtlands län 32,9 ""

 Västerbottens län 107,8 ""

 Norrbottens län 68,9 ""

 Näringsgrenar som år 1992 var de största stödmottagarna:

 Verkstadsindustri 88,4 miljoner kronor

 Trävarutillverkning 87,1 ""

 Kemiska produkter 38,7 ""

 Livsmedel 29,6 ""

 Jord- och stenind. 1,3 ""

 Vi anser att det även i fortsättningen behövs ett transportstöd för att

 kompensera för transportkostnader till och från andra marknader än den lokala.

 Eftersom stödet avser transporter till eller från transportstödsområdet

 stimuleras företag inom vissa näringsgrenar till ekonomisk aktivitet i detta.

 Vi anser att stödet är ett värdefullt komplement till övriga regionalpolitiska

 stimulanser och föreslår därför att det tills vidare kvarstår oförändrat.

 Den översyn av reglerna som NUTEK efterlyser bör ske inom ramen för nuvarande

 system.

 8.6 Samordning av företagsstöd

 Regeringens bedömning: Regeringen avser att låta

 utreda omfattningen av statliga stöd till företag

 från olika politikområden samt belysa behovet av

 och möjligheterna till samordning av stödgiv-

 ningen. I utredningsarbetet bör också ingå att

 utarbeta ett förslag till en försöksverksamhet med

 samordning av den statliga stödgivningen i någon

 region.

 Underlagsrapporter: Vår bedömning överensstämmer i huvudsak med NUTEK:s

 förslag. NUTEK har i sitt utvärderingsarbete funnit att det, utifrån olika

 motiv, finns ett stort antal statliga stöd till företag. Enligt verket kan i

 vissa fall olika aktörer bevilja stöd för samma ändamål. Verket föreslår

 därför att ett försök med ökad samordning av stöd till företag bör genomföras

 i en region. I denna region bör det samtidigt vara tillåtet att nyttja stöden

 på ett mer flexibelt sätt. Ett utökat, samlat beslutsmandat bör delegeras till

 en aktör i försöksregionen.

 Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna anser att förslaget är

 intressant och många stödjer förslaget om försöksverksamhet i något län. Bland

 annat RRV, Landstingsförbundet, Sveriges Industriförbund och SAF framhåller

 att det finns behov av ökad samordning mellan olika stödformer.

 Skälen för regeringens bedömning: Som bl.a. NUTEK konstaterat under sitt

 utvärderingsarbete så finns det ett betydande antal olika statliga stöd som

 företag kan beviljas. Enligt verket finns det också flera aktörer som kan

 lämna stöd för ibland samma verksamhet. De mest omfattande företagsstöden

 finns inom regionalpolitiken, arbetsmarknadspolitiken och näringspolitiken.

 Sammanlagt omfattar dessa stöd många miljarder kronor varje budgetår.

 Regeringen delar NUTEK:s och remissinstansernas mening att en ökad samordning

 av den statliga stödgivningen är önskvärd. Genom att skapa ett samordnat och

 överblickbart system kan en ökad effektivitet vad gäller användningen av de

 statliga medlen nås. Regeringen avser därför att låta utreda omfattningen av

 det statliga stödet till företag från olika politikområden samt belysa

 möjligheterna att samordna handläggningen av stöden. I första hand bör

 stödgivningen i regionalpolitiskt prioriterade regioner behandlas. I uppdraget

 avses också ingå att utarbeta ett förslag till försök med samordning av den

 statliga stödgivningen.

 8.7 Andra företagsinriktade åtgärder

 8.7.1Stiftelsen Norrlandsfonden

 Regeringens förslag: Norrlandsfonden

 skall få ett tillskott till kapitalet med 120

 miljoner kronor och Stiftelsen Industricentras

 tillgångar om nominellt ca 100 miljoner kronor

 skall överföras till Norrlandsfonden.

 Underlagsrapporter: Slutsatser och förslag i den särskilda utvärderingen som

 gjordes 1992 överensstämmer med vårt.

 Utvärderingen genomfördes för att belysa hur en reduktion av stiftelsens

 kapital skulle påverka finansieringsmarknaderna i norra Sverige. Av

 utvärderingen framgår att Norrlandsfonden har tvingats avskriva en betydande

 del av låneengagemanget under senare år.

 I rapporten "En tillväxtfrämjande regionalpolitik" framförs inga konkreta

 förslag avseende Norrlandsfonden. Däremot framhålls att statens möjligheter

 att bidra till ökat nyföretagande är begränsat. Åtgärder för att förbättra

 tillgången till riskägar- och risklånekapital är viktiga i detta sammanhang.

 Stiftelsen Norrlandsfonden har i särskild skrivelse till regeringen ansökt om

 500 miljoner kronor i kapitaltillskott. I sin ansökan beskriver

 Norrlandsfonden utvecklingen i det norrländska näringslivet och pekar på

 behovet av en industriell förnyelse. Mot bakgrund av att näringslivet i

 Norrland fortfarande domineras av företag som är beroende av vattenkraften,

 malmen och skogen kommer, enligt Norrlandsfonden, en expansion att behöva ske

 inom andra verksamhetsområden än basindustrierna. Ett av de viktigaste medlen

 för att nå en ökad tillväxt hos de små och medelstora företagen är att öka

 utbudet av ägarkapital och riskvilligt lånekapital.

 Förutom behovet av ytterligare kapital för att finansiera en expansion i

 näringslivet tillkommer enligt fonden, att utbudet av riskkapital och

 riskvilligt lånekapital är mindre i norra Sverige än i övriga delar av landet.

 För näringslivet i norra Sverige och främst i inlandskommunerna kvarstår också

 problemet med ett sämre belåningsvärde för de fysiska tillgångar som används i

 rörelsen.

 Norrlandsfondens kapital för utlåning har i stort sett behållits nominellt

 intakt sett över hela verksamhetsperioden. I likhet med andra aktörer på den

 svenska kreditmarknaden har också fonden under perioden 1990-1992 fått

 vidkännas betydande låneförluster. Av de 529 miljoner kronor som totalt

 tillförts fonden kvarstår ca 303 miljoner kronor. Mellanskillnaden, ca 220

 miljoner kronor, har använts till insatser av infrastrukturprojekt. De

 resterande 6 miljoner kronorna kan betraktas som kreditförluster på de olika

 lånetyperna. Den egna administrationen finansieras med inkomna räntor. Fondens

 kapital som per den 31 december 1993 var disponibelt för utlåning uppgick till

 ca 50 miljoner kronor.

 Länsstyrelserna och handelskamrarna i de fyra nordligaste länen har i

 särskilda skrivelser tillstyrkt Norrlandsfondens framställan.

 Remissinstanserna: Ett antal av remissinstanserna bekräftar behovet av olika

 former av risk- och lånekapital. NUTEK ansluter sig till vad utredaren anfört

 om riskkapitalförsörjningen och hänvisar till sitt tidigare framförda förslag

 att utvidga användningen av de regionalpolitiska anslagen till att också avse

 såddfinansiering av intressanta industriella projekt. Arbetsmarknadsstyrelsen

 anser att det behövs mer av helhetssyn när det gäller processen inom

 företagen, från att ta till vara idéer till produktion och marknadsföring och

 att stöden anpassas därefter. Nuvarande stödsystem ger stöd till enstaka delar

 i processen och från olika stödgivare, vilket försvårar för alla inblandade

 parter. Utvecklingsfonden i Norrbottens län framhåller att det inte behövs

 några nya aktörer på risklånemarknaden eftersom utvecklingsfondernas tidigare

 omfattande samarbete med andra statliga riskfinansiärer, Norrlandsfonden och

 riskkapitalbolag, även ger teknikbaserade företag goda möjligheter att välja

 bland alternativa finansieringskällor. SAF och Grossistförbundet känner stor

 tveksamhet till idén att bygga upp ytterligare regionala fonder, då man menar

 att nuvarande aktörer på marknaden på sikt bör kunna ta hand om finansiering

 av såväl lån som riskkapital. Företagarnas riksorganisation delar

 uppfattningen att tillgången på statligt risk- och lånekapital bör förbättras.

 Västerbottens läns landsting och Skellefteå kommun har bl.a. angett att

 Norrlandsfonden är viktig för de norrländska företagens

 riskkapitalförsörjning.

 Länsstyrelsen i Gävleborgs län har i skrivelse till regeringen hemställt om

 att Stiftelsen Norrlandsfondens verksamhetsområde utvidgas till att omfatta

 även Gävleborgs län. Enligt länsstyrelsen är näringslivsstrukturen i

 Gävleborgs län i hög grad densamma som i de fyra övriga Norrlandslänen och

 därmed också problemen och möjligheterna. Norrlandsfonden skulle på ett

 påtagligt sätt kunna medverka i ansträngningarna att förnya näringslivet och

 därmed också stärka den mycket svaga arbetsmarknadssituationen i länet.

 Skälen för regeringens förslag: Stiftelsen Norrlandsfonden spelar en viktig

 roll för näringslivsutvecklingen i norra Sverige. Genom att fonden kan

 medverka i hela utvecklingskedjan från idé till marknadsfärdig produkt har

 fonden en unik ställning som finansiär av större projekt i de fyra nordligaste

 länen. Därigenom kompletterar fonden också övriga aktörer på kapitalmarknaden.

 Det är positivt med ett flertal aktörer som kompletterar varandra inom

 områdena riskkapital och riskvilligt lånekapital. Enligt sina stadgar skall

 fonden ägna särskild uppmärksamhet åt små och medelstora företag i inlandet

 för att främja deras utveckling. För företagen i inlandet är fonden den

 dominerande lånefinansiären.

 Regeringen tog mot bakgrund av riksdagens beslut med anledning av regeringens

 proposition (prop. 1991/92:51, bet. 1991/92:NU 14, rskr. 1991/92:93) om en ny

 småföretagspolitik upp överläggningar med Norrlandsfondens styrelse om att 200

 miljoner kronor av stiftelsens kapital skall betalas in till staten under

 perioden 1993-1997.

 Efter förslag i 1993 års budgetproposition (bil.11) beslutade riksdagen att 80

 miljoner kronor av beloppet inte behöver betalas in.

 Inom det regionalpolitiska stödsystemet har införandet av stöd till

 immateriella investeringar genom utvecklingsbidrag och möjligheter till

 infrastruktursatsningar (avsnitt 8.4.5 och 9.3) inneburit att förutsätt-

 ningarna för Norrlandsfondens verksamhet till viss del förändrats. Inom ramen

 för sitt verksamhetsområde industriellt målforsknings- och utvecklingsarbete

 har Norrlandsfonden tidigare bidragit finansiellt till att väsentliga

 industriella infrastrukturinsatser kommit till stånd. Dit hör exempelvis

 fondens finansiering av Styrelsen för Metallurgisk Forskning i Luleå (MEFOS)

 och Stiftelsen Industriellt Utvecklingscentrum i övre Norrland (IUC).

 Genom att länsstyrelser, NUTEK och regeringen har fått ökade möjligheter att

 stödja infrastruktursatsningar med inriktning mot näringslivet har dessa organ

 övertagit Norrlandsfondens roll på detta område. För Norrlandsfondens del

 innebär detta, att den direkta bidragsverksamheten i samband med

 näringslivsinriktade infrastruktursatsningar kan begränsas i framtiden.

 Däremot har fonden fortsättningsvis en uppgift att identifiera områden som är

 viktiga för näringslivets utveckling och att söka få finansiering av dessa

 från näringsliv och offentliga organ.

 Norrlandsfonden bör också verka för insatser som innebär att kvinnors

 företagande ökar. Bland annat bör fonden ingå i det nätverk som NUTEK

 samverkar med och samordnar inom ramen för uppdraget om särskilda insatser för

 att främja kvinnors företagande i stödområdet (se avsnitt 8.7.3). Vidare anser

 vi att det av fondens årliga redovisning bör framgå om de företag som beviljas

 lån eller annan finansieringshjälp drivs av kvinnor eller män.

 För att möta företagens behov av risklånefinansiering föreslår regeringen att

 resurserna hos Norrlandsfonden förstärks, dels genom att fonden direkt

 tillförs ett kapitaltillskott på 120 miljoner kronor, dels genom att

 Stiftelsen Industricentras tillgångar i form av bl.a. lånereverser överförs

 till fonden. Värdet av tillgångarna beräknas till ca 100 miljoner kronor. Vi

 återkommer senare till anslagsfrågan.

 Stiftelsen Industricentra är en stiftelse som haft till ändamål att planera,

 uppföra, äga och förvalta statliga industricentraanläggningar i syfte att

 stärka näringslivsutvecklingen. Stiftelsen bildades år 1973 och den ägde som

 mest anläggningar på åtta olika orter, de flesta i Norrlands inland. I dessa

 anläggningar fanns i slutet av 1980-talet ca 120 hyresgäster med drygt 800

 anställda.

 Riksdagen beslöt våren 1990 att Stiftelsen Industricentra skulle avvecklas

 (prop. 1989/90:76, bet. 1989/90:AU13, rskr. 1989/90:346).

 Industricentraanläggningarna har i enlighet med riksdagens beslut numera sålts

 och en del av de medel som försäljningen inbringade har använts till

 utveckling av näringslivet i de åtta kommuner där stiftelsens anläggningar var

 belägna. Efter dessa åtgärder består stiftelsens bokförda tillgångar nu av

 dels köpeskillingsreverser på sammanlagt ca 80 miljoner kronor, dels andra

 tillgångar i storleksordningen 20 miljoner kronor. Syftet med stiftelsens

 verksamhet har varit att stärka näringslivsutvecklingen i norra Sverige.

 Regeringen föreslår därför att Stiftelsen Industricentras tillgångar överförs

 till Norrlandsfonden i samband med att stiftelsen avvecklas.

 Kapitaltillskottet från staten och överföringen av Stiftelsen Industricentras

 tillgångar innebär att Norrlandsfondens finansiering av små och medelstora

 företag och tidiga projekt kan stärkas. Vi anser inte att fondens geografiska

 verksamhetsområde för närvarande bör förändras.Risknivån i verksamheten bör

 balanseras på så sätt att Norrlandsfonden på lång sikt bevarar kapitalet

 nominellt intakt. Det gör det möjligt för Norrlandsfonden att acceptera risker

 som banker och andra affärsmässiga kreditgivare inte är beredda att ta. I

 dessa fall fungerar fonden som ett marknadskompletterande organ.

 Norrlandsfondens styrelse består idag av nio ledamöter. Av dessa ledamöter

 utser staten fem och landstingen i de fyra nordligaste länen fyra. Regeringen

 anser att ledamöterna i stiftelsens styrelse till övervägande delen bör bestå

 av personer med näringslivsanknytning eller med gedigen kunskap om

 förhållanden i näringslivet. För att få en styrelse som kan arbeta aktivt bör

 antalet styrelseledamöter i Norrlandsfonden reduceras. Denna fråga tillsammans

 med andra som vi berört innebär att fondens stadgar bör ses över. Regeringen

 avser därför att senare ta upp överläggningar med Norrlandsfondens styrelse

 och berörda landsting om hur fondens stadgar bör ändras.

 8.7.2Tidig finansiering av teknikprojekt m.m.

 Regeringens bedömning: Medlen för tidig

 finansiering av teknikprojekt inom de

 regionalpolitiskt prioriterade områdena bör för-

 stärkas.

 Underlagsrapporter: Utredaren tar upp behovet av ytterligare insatser för att

 tillhandahålla riskvilligt kapital i projekt där såväl den tekniska som den

 kommersiella risken är hög.

 Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna har framhållit vikten av

 riskvilligt lånekapital till utvecklingsprojekt. NUTEK hänvisar i sitt

 remissvar till ett av verket tidigare lagt förslag om att användningen av de

 regionalpolitiska medlen bör utvidgas till att även avse s.k. såddfinansiering

 eftersom verkets resurser för såddfinansiering av intressanta industriella

 projekt är för svaga.

 Länsstyrelsen i Västmanlands län anser att det är nödvändigt att ett regionalt

 fungerande system för riskkapitalförsörjning byggs ut. Detta system bör också

 innehålla möjligheter att stödja idéer i ett mycket tidigt skede genom någon

 form av utvecklingskapital.

 Ljusdals kommun vill starkt betona vikten av ytterligare insatser för att

 utvidga den inhemska riskkapitalmarknaden. Ekonomisk hjälp vid satsning på ny

 teknik för att utveckla nya produkter för nya marknader är ett viktigt område.

 Industri- och nyföretagarfonden och NUTEK bör ges resurser att agera

 kraftfullt på riksplanet.

 Skälen för regeringens bedömning: Tillväxten i svensk ekonomi förutsätter

 industriell förnyelse och utveckling. Situationen gör det angeläget med

 särskilda insatser i de regionalpolitiskt prioriterade områdena. Ett led i

 detta arbete är att skapa bättre förutsättningar för nya företag och tidig

 projektfinansiering i dessa områden. Regeringens förslag om kapitaltillskott

 till Norrlandsfonden innebär också att fonden kan använda sina ökade resurser

 till bl.a. tidig projektfinansiering.

 Finansiering av tidiga stadier i utvecklingsprojekt s.k. såddfinansiering, är

 i många fall förenat med stort risktagande. Egen finansiering kan vara svår

 främst för nystartade företag. Utbudet på såddkapital på den privata marknaden

 är ytterst begränsat. Vid de regionala utvecklingsfonderna finns produktråd.

 De har, förutom verksamhet med rådgivning och kontaktförmedling, möjlighet att

 ge bidrag till mycket tidiga skeden i utvecklingsprocessen. I nästa fas, som

 fortfarande är i ett tidigt skede av utvecklingskedjan och kan betecknas som

 tidig projektfinansiering, kan NUTEK delta i finansieringen av projekten med

 medel inom ramen för de anslag verket har till sitt förfogande. I detta skede

 visar erfarenheten att det saknas privat riskkapital eftersom risken i dessa

 projekt fortfarande är hög. Mot bl.a. den bakgrunden har möjligheterna att

 införa ett system med riskkapitalavdrag för privatpersoner belysts. Ett

 ställningstagande till förslaget kommer att redovisas senare. I bud-

 getpropositionen (bil. 13) har vi aviserat om förslag i vår till åtgärder för

 att främja innovationsprocessen. Bland annat har vi framhållit att

 produktrådens och SUF-rådgivarnas verksamhet bör utvecklas och att ett

 innovationsstöd bör inrättas.

 Inom det regionalpolitiska företagsstödet kan stöd idag lämnas till

 produktutveckling m.m. i form av utvecklingsbidrag till verksamhet som bedöms

 få tillfredsställande lönsamhet. Stöd till tidig finansiering av teknikprojekt

 har således inte kunnat lämnas, eftersom sådana projekt innebär ett högt

 risktagande ur både teknisk och kommersiell synpunkt. Ytterligare insatser

 inom detta område bedömer vi dock som viktiga för att ta till vara fler

 projekt som kan leda till förnyelse av näringslivet inom de regionalpolitiskt

 prioriterade områdena. Vi avser att förstärka medlen för tidig finansiering av

 teknikprojekt med i storleksordningen 25 miljoner kronor per år inom ramen för

 särskilda regionalpolitiska infrastrukturåtgärder m.m. Det ankommer på

 regeringen att fördela medlen mellan NUTEK och produktråden. Vi återkommer i

 anslagsfrågan i avsnitt 13.

 De beslutskriterier som skall tillämpas i enskilda beslut om detta stöd skall

 vara desamma som NUTEK och produktråden för närvarande tillämpar. Det innebär

 att stödet skall begränsas till projekt som bedöms bli kommersiellt gångbara.

 Stödet bör enbart avse det "förkommersiella" skedet. NUTEK:s och produktrådens

 roll bör även vara att hjälpa till att snabbt föra över projektet till

 kommersiella aktörer. Stödet bör ges i former som innebär återbetalning om

 projektet blir framgångsrikt och risken skall delas med projektägaren. Det bör

 i övrigt vara regeringens uppgift att utforma de närmare bestämmelserna för

 denna finansiering.

 Vi vill i detta sammanhang också uppmärksamma en särskild arbetsform för att i

 ett regionalt perspektiv arbeta koncentrerat med innovativ affärs- och

 företagsutveckling. I NUTEK-rapporten "Business and Innovation Centres - Ett

 europeiskt program för regional näringslivsutveckling - beskrivs ett

 regionalpolitiskt motiverat EG-program med lokala utvecklingscentra - BIC -

 som syftar till att stödja etableringar av innovativa industriprojekt i

 regioner som genomgår omfattande strukturförändringar. Ett BIC är en liten

 organisation som har till syfte att genom långsiktigt stöd till innovationer

 skapa nya industriella aktiviteter, nya företag eller utveckla befintliga

 företag.

 Verksamheten är specifikt inriktad på idéer och projekt som rör etableringen

 av innovativa industriprodukter eller tjänster för industrin. Med innovativ

 menas att produkten eller tjänsten skall vara ny för regionen. Övriga projekt

 avvisas. Man väljer alltså ut ett begränsat antal projekt till vilka

 resurserna koncentreras. Konceptet har visat sig vara framgångsrikt när det

 gäller att stödja utvecklingen av nya idéer och projekt i regioner med stort

 behov av strukturomvandling. Genom certifiering av BIC-kontoren knyts dessa

 centra samman i ett europeiskt nätverk.

 Regeringen anser att en försöksverksamhet med BIC-kontor i regioner som

 genomgår omfattande industriell strukturomvandling bör prövas för att ta till

 vara på olika möjligheter när det gäller att utveckla nya verksamheter i dessa

 regioner. Genom det avgränsade arbetet i en viss region och koncentrationen på

 ett fåtal projekt kan verksamheten vara ett komplement till bl.a. de kommande

 utvecklingsbolagen. Vi har erfarit att det pågår ett arbete att skapa

 BIC-kontor i flera regioner.

 I den s.k. Fyrstadsregionen, dvs. Trollhättan, Vänersborg, Uddevalla och

 Lysekil, pågår för närvarande en omfattande strukturomvandling främst till

 följd av nedgången inom bilindustrin. Som ett av inslagen för att på sikt få

 bättre och mer konkurrenskraftig industriell verksamhet, fler arbetstillfällen

 och större dynamik även i övrigt näringsliv har en arbetsgrupp utrett frågan

 om etablering av ett BIC-kontor i regionen. Arbetsgruppen har bestått av

 representanter för länsstyrelserna, länsarbetsnämnderna och

 utvecklingsfonderna i Göteborgs och Bohus län och Älvsborgs län. Dessutom har

 NUTEK och Fyrstadskommittén deltagit. Avsikten är att etablera ett fristående

 BIC där alla ekonomiska intressenter samlas i en ideell förening som kommer

 att bedriva verksamheten i ett helägt dotterbolag. Det är viktigt att de

 kommande utvecklingsbolagens kompetens tas till vara i en sådan verksamhet.

 Regeringen avser inom kort besluta om att med regionalpolitiska medel stödja

 en treårig försöksverksamhet med BIC-kontor i Fyrstadsregionen.

 8.7.3Åtgärder för att främja kvinnors företagande

 Regeringens bedömning: Åtgärder för att främja

 kvinnors företagande bör prioriteras. I detta

 avseende är länsstyrelserna och NUTEK, vid sidan

 av bl.a. de regionala utvecklingsfonderna och

 Stiftelsen Norrlandsfonden, viktiga aktörer.

 Underlagsrapporter: I utredarens rapport framhålls att kvinnor är en stor

 outnyttjad resurs när det gäller företagande och att ett ökat företagande

 bland kvinnor kan förväntas ge ett fruktbart tillskott till kreativiteten inom

 företagsamheten.

 I Glesbygdsmyndighetens rapport "Den andra sidan av myntet" framhålls att

 kvinnliga småföretagare behöver stöd och insatser av annat slag än manliga

 företagare. I rapporten sägs vidare att det för kvinnliga företagare är mycket

 viktigt med närheten till rådgivarna.

 Enligt en av SCB genomförd undersökning, avseende nyföretagandet i Sverige

 beräknas 17 560 nya företag ha startats under 1992. I 17 % av de nystartade

 företagen drivs verksamheten av kvinnor - 16 av dessa 17 procentenheter

 hänfördes år 1992 till tjänstenäringar. Även år 1991 drevs verksamheten i de

 nystartade företagen (19 320 st) till 17 % av kvinnor.

 Studien visar också på skillnader vad gäller val av företagsform mellan män

 och kvinnor. Kvinnorna valde i högre grad än män att starta som enskild firma

 medan män i högre grad än kvinnor startade sitt företag i aktiebolagsform.

 ___________________________________________________________

 Av 1992 (1991) års nyföretagare vald företagsform

 Enskild Handels- Aktie-

 firma bolag bolag

 ___________________________________________________________

 Kvinnor: 44 % (63 %) 26 % (16 %)30 % (21 %)

 Män: 37 % (39 %) 20 % (16 %)43 % (45 %)

 ___________________________________________________________

 Remissinstanser: Glesbygdsmyndigheten framhåller att insatser för kvinnligt

 företagande måste prioriteras, särskilt nyföretagandet. Länsstyrelsen i

 Värmlands län pekar på att det är särskilt angeläget att ta vara på den ännu

 relativt outnyttjade möjlighet som ligger i att stimulera till ett ökat

 kvinnligt företagande. För att detta ska vara möjligt krävs enligt

 länsstyrelsen under en övergångsperiod särskilda insatser.

 Skälen för regeringens bedömning: När det gäller utvecklingen av näringslivet,

 i landet som helhet såväl som i de regionalpolitiska stödområdena, är kvinnor

 såsom redan verksamma eller potentiella företagare en resurs som i många

 avseenden inte uppmärksammats till fullo.

 Siffrorna i SCB:s undersökning visar att kvinnor som företagare är en grupp

 som skulle kunna vara betydligt större. Ett ökat företagande bland kvinnor -

 bl.a. sådant företagande som uppstår genom privatisering av verksamhet som

 drivits i offentlig regi - är ett viktigt inslag för förnyelse och tillväxt i

 svensk ekonomi. Regeringen menar att det därför är angeläget att finna olika

 sätt för att främja kvinnors företagande. Bland annat skall särskilda insatser

 för att underlätta kvinnors företagande prioriteras och existerande

 företagsstöd förändras så att de passar kvinnors företag. Därvid måste bl.a.

 beaktas att kvinnors företag ofta drivs i annan juridisk form än aktiebolag.

 Insatser för att främja kvinnors företagande

 I december 1991 uppdrog regeringen åt NUTEK att utarbeta ett program för att

 främja kvinnors företagande i det regionalpolitiska stödområdet. Med

 utgångspunkt i det program som verket presenterat anslog regeringen i februari

 1993 till NUTEK 20 miljoner kronor för ett treårigt åtgärdsprogram. Enligt

 detta program skall NUTEK i stödområdena 1 och 2:

 -verka för att rådgivning till kvinnor som vill starta företag lämnas av

 kommuner, regionala utvecklingsfonder och övriga näringslivsorgan,

- verka för att underlätta och stimulera kvinnors företagande genomt.ex.

 upprättande av en pool med lämpliga kandidater för styrel-

 seuppdrag, kompetenscheckar, stipendier samt utbildning i

 företagande och personlig utveckling,

- under projektets gång på lämpligt sätt informera och bistå organsom arbetar

 med kvinnors företagande i dessa områden.

 För detta arbete bildades under våren 1993 dels en central referensgrupp, dels

referensgrupper i de berörda länen. De berörda kommunerna uppmanades av NUTEK

att utarbeta och redovisa program för att främja kvinnors företagande samt att

ansöka om medel för dess finansiering. Ett krav var att kommunerna själva bidrog

med medel.

 Under hösten 1993 har, enligt vad vi erfarit, förslag till program kommit in

från samtliga 62 kommuner i stödområdet och NUTEK har fattat beslut om

delfinansiering av dessa program. I genomsnitt har kommunerna beviljats

100 000 kr per år. Övriga finansiärer är länsstyrelser, länsarbetsnämnder och

kommunerna själva. I samtliga program är rådgivning en viktig del. Totalt i de

62 kommunerna kommer det att finnas ca 50 rådgivare/projektledare.

 NUTEK skall redovisa vad som sker inom uppdragets ram till regeringen dels i

verkets anslagsframställningar, dels i en slutrapport senast i juni 1996.

 Även de regionala utvecklingsfonderna har i uppdrag att genomföra vissa

insatser för att främja kvinnors nyföretagande, främst då information och

rådgivning.

 Genom beslut av regeringen i juli 1993 fick NUTEK i uppdrag att genom olika

insatser utveckla och utvidga de åtgärder som genomförs för att främja kvinnors

företagande i hela landet samt att lämna förslag avseende den framtida

inriktningen av sådana åtgärder. Detta uppdrag skall genomföras i samverkan med

regionala utvecklingsfonder och andra offentliga och privata näringslivsorgan.

För budgetåret 1993/94 anvisade regeringen 5 miljoner kronor. Genomförda och

planerade åtgärder skall redovisas till regeringen i maj 1994.

 Vidare bör, såsom vi framhållit i avsnitt 8.7.1, Stiftelsen Norrlandsfonden

verka för insatser som innebär att kvinnors företagande ökar.

8.7.4Småföretagsutveckling inom kulturvårdsområdet

Regeringens bedömning: Fortsatt försöksverksamhet bör

bedrivas med uppdrag från kulturinstitutioner till

småföretag i regional- och arbetsmarknadspolitiskt

prioriterade områden.

Underlagsrapporter och remissinstanser: Skriftlig slutrapport från pågående

försöksverksamheten har ännu inte redovisats.

Skälen för regeringens bedömning: Under många år har ett stort antal

kulturvårdsprojekt startats på flera orter, främst i Norrlands inland. Dessa

s.k. kulturvårdsföretag har fått formen av stiftelser, filialer till

kulturinstitutioner m.m. Syftet har varit att skapa sysselsättning på orter med

hög arbetslöshet. Ett gemensamt drag har varit att driften av verksamheten har

varit i huvudsak beroende av arbetsmarknadspolitiska medel. Olika utgångspunkter

för och förväntningar på etableringarna har skapat oklarhet och målkonflikter

mellan olika intressenter. Verksamheten har präglats av osäkerhet om

finansieringen på lång sikt, vilket bl.a. resulterat i svårigheter vad gäller

arbetsledning och kompetensutveckling för personalen vilket negativt påverkat

produktiviteten.

 Våren 1991 bildades en interdepartemental arbetsgrupp med syfte att följa

frågor, som är av gemensamt intresse för kultur-, arbetsmarknads- och

regionalpolitiken. Gruppen har initierat en försöksverksamhet med en alternativ

modell, vilken sedan två år bedrivs av länsstyrelsen i Norrbottens län. Försöket

innebär att några större kulturinstitutioner i Stockholm har förlagt arbete på

distans till ett privat företag i regional- och arbetsmarknadspolitiskt

prioriterat område. I avtal mellan parterna har t.ex. produktkrav,

kvalitetskontroll och båda parters ansvar tydligt reglerats. Större delen av

kostnaden för försöksverksamheten har finansierats genom arbetsmarknadspolitiska

projektmedel.

 Erfarenheterna hittills är så positiva att försöksverksamheten enligt

regeringens mening bör fortsätta i ytterligare två år och utvidgas till att

omfatta fler kulturinstitutioner och fler kulturvårdsföretag i gles- och

landsbygdsområden. På så sätt skapas en mer marknadsmässig situation där små

företag kan få uppdrag från privata institutioner. I jämförelse med tidigare

distansarbete vid s.k. kulturvårdsföretag ökar kraven på kulturinstitutionerna

vad gäller planering, prioritering av arbetsuppgifter och tydlig

ansvarsfördelning. Samtidigt skapar modellen ökad frihet och dynamik.

Kulturinstitutionerna kan välja uppdragstagare utifrån varje verksamhets mål och

behov. De berörda företagen får kontakter på en delvis ny marknad. De får

incitament att utveckla sin personal och öka sin konkurrenskraft för att få

uppdrag i form av distansarbete inom kulturvårdsområdet som eventuellt

komplement till övrig verksamhet.

 Dessa småföretag kan fungera som en dynamisk tillväxtfaktor i det lokala

näringslivet och även bli mer konkurrenskraftiga i fråga om uppdrag från andra

kunder. Därigenom kan det komma att skapas varaktiga arbetstillfällen för främst

kvinnor i glesbygden.

 Den arbetsmarknadspolitiska kostnaden för den föreslagna fortsatta

försöksverksamheten, som kan skapa sysselsättning för uppemot 50 personer per

år, beräknas till 20 miljoner kronor. Därtill kommer kulturinstitutionernas

insats som beräknas till minst 10 % av personalkostnaden. De

arbetsmarknadspolitiska medlen motiveras utifrån en tidigareläggning av

kulturinstitutionernas prioriterade men ofinansierade behov av kulturvårdande

insatser. Dessutom skapas incitament för distansarbete. Diskussionerna om

uppdragsmodellen och erfarenheterna från den pågående försöksverksamheten har

ökat kulturmyndigheternas benägenhet att förlägga arbete till orter på långt

avstånd från Stockholm.

 Den fortsatta försöksverksamheten bör administreras av NUTEK, som har

erfarenhet av utflyttning av tjänsteföretag till regionalpolitiskt prioriterade

områden. Den kompetens och det kontaktnät som finns hos den interdepartementala

arbetsgruppen skall tas till vara under försöksperioden.

 Om den utvidgade försöksverksamheten utfaller väl, är regeringens avsikt att

genom att permanenta denna alternativa finansieringsmodell skapa förutsättningar

för framväxt och vidareutveckling av livskraftiga små företag inom

tjänstesektorn på orter i glesbygden med hög arbetslöshet och traditionellt

mansdominerade arbetsplatser.

8.7.5Lokaliseringssamråd med industriföretag

Regeringens bedömning: Det formella

lokaliseringssamrådet med industriföretag har

ersatts av sådana kontakter och samråd som

aktualiseras i det normala regionalpolitiska

arbetet. Ett sådant samråd bör fortsätta.

Underlagsrapporter och remissinstanser: Frågan om lokaliseringssamråd med

industriföretag har inte behandlats i föreliggande underlagsrapporter.

Skälen för regeringens bedömning: År 1969 träffades en överenskommelse mellan

regeringen och Sveriges Industriförbund om ett närmare samarbete i

lokaliseringspolitiska frågor i syfte att tillföra sysselsättningssvaga regioner

ytterligare arbetstillfällen inom industrin.

 På grundval av några års erfarenheter från detta samarbete träffade regeringen

1976 och 1977 överenskommelser med Sveriges Industriförbund, Kooperativa

Förbundet och Lantbrukarnas Riksförbund om samråd i lokaliseringspolitiska

frågor med de industriföretag inom respektive organisation som sysselsätter

minst 500 industrianställda.

 Syftet med lokaliseringssamrådet är att skapa förutsättningar för att

regional- och sysselsättningspolitiska synpunkter beaktas på ett tidigt stadium

vid planeringen av investeringar inom industrins storföretag. Det antogs vid

lokaliseringssamrådets start att en större andel av storföretagens

nyetableringar och expansiva investeringar därmed skulle kunna styras till

sysselsättningssvaga regioner. Huvudmomentet i samrådet har varit informella

muntliga överläggningar med industriföretagen. I samband med dessa har

företagsledningarna kunnat informera om företagens planering, speciellt i frågor

med anknytning till sysselsättnings- och investeringsplaner.

Lokaliseringssamrådet har samtidigt haft till uppgift att informera företagen om

samhällets regionalpolitiska mål och de statliga stödåtgärder som står till

förfogande, i första hand de regionalpolitiska företagsstöden.

 De ovan berörda samrådsavtalen har sedan länge mist sin formella betydelse.

Lokaliseringssamrådet med industriföretag har successivt inriktats mot ett fåtal

stora företag och sker numera endast i sådana kontakter som aktualiseras i det

normala regionalpolitiska arbetet. Regeringen bedömer att det är så som samråd,

utan någon särskild avtalsbindning, med industriföretag i lokaliseringsfrågor

bör bedrivas.

8.7.6Lokaliseringssamråd med tjänsteföretag

Regeringens bedömning: Samråden med och

etableringen av tjänsteföretag i stödområden har

medfört mycket positiva effekter både för företag och

regioner. Verksamheten bör fortsätta eftersom den är

av stor betydelse för den framtida utvecklingen av

mindre arbetsmarknader.

Underlagsrapporter: Utredaren framhåller i sin rapport att omlokalisering av

tjänsteföretag skall ses som en fortlöpande regional specialisering där olika

regioner drar till sig verksamheter som förmår utnyttja regionens försteg. Det

är företagen själva, som av intresse av att öka sin produktivitet, beslutar om

lokaliseringen. En politik som motarbetar omlokaliseringar från

storstadsregioner innebär därför att marknadskrafterna motverkas.

Konkurrensförmågan i de aktuella verksamheterna försvagas och den nationella

ekonomiska tillväxten hämmas, anser utredaren.

 NUTEK anser att arbetet med att lokalisera tjänsteföretag till mindre

arbetsmarknader bör fortsätta då det vid utvärderingarna visat sig ge mycket

goda effekter för både företag och region.

 NUTEK konstaterar att omlokalisering av tjänsteföretag ökar företagens

produktivitet och effektivitet, delvis tack vare platsberoende variabler som att

arbetsuppgifterna värderas högt på den nya orten vilket skapar en mycket god

arbetsmotivation hos personalen. Verket anser vidare att lokalisering av

tjänsteföretag är en av de mest effektiva insatserna som går att genomföra för

de mest prioriterade regionerna tack vare att avståndshandikappet elimineras

genom användning av modern telefoni- och datateknik, att glesheten oftast inte

är någon nackdel samt att merparten av verksamheten ger arbetstillfällen åt

kvinnor. Den befintliga strukturen på en liten, lokal arbetsmarknad breddas och

kompletteras betydligt genom etablering av tjänsteföretag.

 Kommunföreträdare har, enligt NUTEK, framhållit att en tjänsteföre-

tagsetablering ger sekundära effekter i form av en positiv anda och framtidstro

i kommunen. Övriga indirekta effekter är dock små då etablering av

tjänsteföretag genererar begränsad efterfrågan hos underleverantörer etc.

Sammantaget torde de mycket stora förändringarna i den mottagande regionen väl

uppväga de nackdelar den avlämnande regionen upplever, menar verket.

 Samtidigt påpekar verket att det är viktigt att varna för vissa osunda

tendenser med extra stöd och särskilda insatser gjorda av kommuner.

 NUTEK konstaterar att denna stödform väl uppfyller de mål som riksdag och

regering satt för de regionalpoliskt prioriterade regionerna.

Remissinstanserna: I remissvaren på utredarens och NUTEK:s rapporter anser en

klar majoritet av instanserna att erfarenheterna av omlokalisering av

tjänsteföretag är positiva och att verksamheten skall fortsätta.

 Länsstyrelsen i Stockholms län anser att en väl fungerande huvudstadsregion i

normala konjunkturlägen kan förväntas generera nya företag och arbetstillfällen

i en sådan takt att åtskilliga arbetstillfällen automatiskt spills över till

regioner med lägre produktionskostnader och relativt sett fler arbetssökanden.

Länsstyrelsen har heller inget emot att regionalpolitiska bidrag i goda

konjunkturlägen används för att påskynda processen. I rådande konjunkturläge,

med relativ arbetslöshet som närmar sig riksgenomsnittet, ter sig dock kraftigt

subventionerade omlokaliseringar av arbetstillfällen som utmanande för

länsinnevånarna, menar länsstyrelsen. Länsstyrelsen i Älvsborgs län har inget

att invända mot rapportens förslag om utflyttning av tjänsteföretag, men påpekar

att inga företag utlokaliserats till Dalsland.

[REDACTED_EFTERNAMN], Ludvika, Avesta och Bollnäs kommuner anser det viktigt att

statsmakterna fortsätter att stimulera omlokaliseringar av tjänsteföretag till

utsatta regioner. Timrå kommun understryker rapportens slutsatser att

omlokalisering av verksamheter huvudsakligen är en följd av en fortgående

regional specialisering. Piteå kommun delar uppfattningen att erfarenheterna av

omlokaliseringar av tjänsteverksamhet är positiv och förordar att dessa insatser

snarast intensifieras, eftersom det i många fall handlar om arbetstillfällen för

kvinnor i områden med traditionellt mansdominerande näringar. Haparanda kommun

framhåller vikten av att statsmakterna fortsätter att stimulera omlokaliseringar

av företag och verksamheter samt att omlokaliseringarna bör styras till områden

med hög, permanent arbetslöshet och låg förvärvsfrekvens.

 Företagarna i Västerbottens län ser utlokalisering som en möjlighet till

utjämning av avståndsnackdelar genom bättre informationsteknologi.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser att samråden med och

lokaliseringen av tjänsteföretag bör fortsätta eftersom den medför ökad

produktivitet för företagen och därmed ökad konkurrensförmåga, vilket bidrar

till tillväxt i hela landet.

 Samråden med tjänsteföretag började år 1979 när riksdagen beslutade att

systemet med lokaliseringssamråd med industriföretag skulle utvidgas till att

omfatta samråd även med tjänsteföretag. År 1983 uppdrogs åt dåvarande SIND att

"svara för lokaliseringssamråd inom den privata tjänstesektorn för att befrämja

regional balans". I juni 1984 gav dåvarande regeringen SIND ett uppdrag att

"särskilt analysera och utveckla metoder och medel för att påverka utbyggnaden

och lokaliseringen av företag och verksamheter inom den privata tjänste- och

servicesektorn till stödområden".

 Regeringskansliets samråds- och lokaliseringsverksamhet började hösten 1987.

När SIND gick upp i den nybildade myndigheten NUTEK år 1991 behöll

regeringskansliet den aktiva uppsökande verksamheten och NUTEK fick en

mottagande, beslutande och uppföljande roll.

 Sedan hösten 1987 har beslut fattats av regeringen samt SIND/NUTEK om stöd

till etablering av totalt ca 4 675 årsarbetstillfällen i stödområden och

stödjepunkter i anslutning till dessa. Av dessa beslut har projekt omfattande ca

200 årsarbetskrafter av olika orsaker inte kommit till stånd och stöden inte

heller tagits i anspråk. Företag med totalt ca 320 anställda har efter gjorda

etableringar gått i konkurs. I de fall regionalpolitiskt stöd utbetalts till de

sistnämnda företagen bevakas den del av stödet, som företagen fortfarande är

återbetalningsskyldiga för, i sedvanlig ordning av NUTEK i konkurserna.

 Bakgrunden till samråden med och lokaliseringen av tjänsteföretag är framför

allt den djupgående strukturella obalans på arbetsmarknaden som länge funnits i

stödområden, inte minst i Norrlands inland och i Bergslagen. Dessutom finns

fortfarande den jämförelsevis största arbetslösheten i stödområden. Det är brist

på privata tjänsteföretag och därmed ont om arbetstillfällen för kvinnor, vilket

bidrar till att kvinnor flyttar i högre grad än män. Detta gäller i hög grad

yngre kvinnor. Därigenom skapas en bestående obalans även i

befolkningsstrukturen. Denna obalans har kvarstått oavsett om det varit

högkonjunktur eller lågkonjunktur och medfört att arbetskraft under de senaste

30 åren flyttat från stora delar av Norrland till framför allt

Stockholmsregionen.

 De arbetstillfällen som tillkommit genom hittills gjorda etableringar av

tjänsteföretag inom ramen för lokaliseringssamrådet har till ca 70 % tillsatts

med kvinnlig arbetskraft.

 På senare tid har förändringar skett i lokaliseringsmönstret. Allt fler

tjänsteföretag etablerar sig numera i de inre delarna av stödområdet. Orsaken

till detta torde vara att kunskapen om tillgång till god infrastruktur, modern

teknik, lägre hyreskostnader samt välutbildad arbetskraft i dessa områden har

spritt sig. Företag som etablerat sig i inlandet kan många gånger vittna om

produktivitetsökningar på mellan 20 och 30 %.

 Vidare har även internationella företag och investerare börjat visa intresse

för etablering av verksamheter i stödområden och i några fall redan genomfört

etableringar.

 Slutligen har en markant förskjutning skett från utlokalisering av befintliga

tjänsteföretag till etablering av nybildade företag. Dessa företag har bildats

med en ny affärsidé som grund och förlägger ofta huvudkontor med

stödbefattningar till Stockholmsområdet och tjänsteproduktionen till

stödområden. Denna nya organisationsidé har vuxit fram ur samrådsverksamheten

som från början endast gick ut på att flytta enheter från Stockholmsområdet.

 Sedan hösten 1991 har regeringen fattat beslut om etablering av totalt 503

årsarbetskrafter i stödområden. Av dessa utgör inte mindre än 411

årsarbetskrafter nyetableringar eller expansion av befintlig verksamhet.

Resterande del utgör 92 årsarbetskrafter som har lokaliserats från

Stockholmsregionen. Denna siffra skall dock jämföras med det tillskott i form av

lednings- och administrativa funktioner som de nybildade företagen tillfört

Stockholm. Det torde röra sig om ett tillskott på sammanlagt ca 100

årsarbetskrafter.

 NUTEK har under samma tidsrymd - fr.o.m. hösten 1991 - beslutat om etablering

av totalt 598 årsarbetskrafter i stödområden. Av dessa utgör 451

årsarbetskrafter nyetablering eller expansion av befintlig verksamhet. Även här

har Stockholmsregionen tillförts ett antal nya arbetstillfällen tack vare de

nybildade tjänsteföretagen.

 Arbetet med att lokalisera tjänsteföretag är en långsiktig verksamhet som

ibland ger resultat först efter flera års kontakter, samråd och förhandlingar.

Det är därför viktigt att kontinuiteten i samrådsverksamheten behålls.

 Vi anser att samråden fortsättningsvis skall syfta till att få till stånd

etableringar inom stödområden, även när det gäller mera avancerad verksamhet.

Redan nu finns exempel på lyckade etableringar inom stödområdet av företag med

mycket kvalificerade arbetsuppgifter.

 Vi har tidigare föreslagit vissa förändringar i formerna för stödet (avsnitt

8.4.4).

 NUTEK:s varning för vissa osunda tendenser med otillåtna kommunala stöd och

subventioner måste tas på allvar. Vi förutsätter att kommunernas ageranden och

beslut sker inom ramen för den kommunala kompetensen enligt kommunallagen.

EES-avtalets ikraftträdande innebär dessutom att alla eventuella kommunala

stödåtgärder riktade direkt till företag måste anmälas till EFTA:s

övervakningsmyndighet. Rutiner för detta är under utarbetande.

8.7.7Utländska investeringar

Regeringens bedömning: Insatser för att öka utländska

investeringar i Sverige bör ingå som en viktig

beståndsdel i svensk närings- och regionalpolitik.

Åtgärderna för att attrahera utländska investeringar

och etableringar till Sverige bör förstärkas.

 Regeringen avser därför att avsätta

regionalpolitiska medel till detta ändamål.

Underlagsrapporter: Utredarens bedömning överensstämmer med vår.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som berört frågan instämmer i

förslaget att ytterligare ansträngningar bör göras för att attrahera utländska

investeringar och etableringar till Sverige. Man påpekar även vikten av en

nationellt samordnad insats för att öka den ekonomiska tillväxten i alla

regioner i landet.

 Länsstyrelsen i Uppsala län understryker vikten av att statliga insatser görs

för att attrahera utländska investeringar till Sverige och att man på länsnivå

ges bättre möjlighet att skapa en fungerande hjälporganisation som på bästa sätt

kan ta hand om företag som önskar etablera sig i landet. Länsstyrelsen i

Göteborgs och Bohus län instämmer i rapportens förslag att intensifiera

insatserna för att attrahera utländska kontakt- och kunskapsintensiva

verksamheter till storstadsregionerna. Länsstyrelsen insämmer livligt i att

detta är ett område där insatserna hittills varit begränsade och fragmentariska,

varför samordnande insatser från central och regional nivå behövs liksom

väsentligt ökade resurser. Även länsstyrelsen i Malmöhus län instämmer i

rapportens förslag om ökade insatser för mer systematiska satsningar på

internationell marknadsföring av Sverige som investeringsland.

 Stockholms stad menar att Stockholmsregionen bäst kan bidra till ekonomisk

tillväxt genom att utnyttja sina regionala fördelar för att attrahera kontakt-

och kunskapsintensiva verksamheter från andra delar av Sverige och från

utlandet.

Skälen för regeringens bedömning: Riksdagen beslutade våren 1993 att Styrelsen

för Sverigebilden skall ha ett huvudansvar för presentationen utomlands av

Sverige som investeringsland och därvid driva projektet Invest in Sweden.

Projektet berör för närvarande Förenta Staterna, Japan, Storbritannien och

Tyskland. Det drivs med ett investeringskontor i Japan och i övriga länder i

samverkan med ambassader, handelskammare m.fl. Styrelsen för Sverigebilden skall

senast den 31 mars 1994 för regeringen redovisa en rapport om arbetet med

projektet Invest in Sweden.

 Under senare år har lättnader gjorts i det svenska skattesystemet för såväl

arbetande kapital som vad gäller inkomst- och förmögenhetsbeskattning. I

kombination med det rådande kostnadsläget, den välutbildade arbetskraften och

den positiva syn på företagande som nu råder har det medfört att Sverige är ett

av de mest attraktiva länderna i Europa när det gäller att starta och driva

företag.

 Dessa omständigheter har avspeglat sig i bl.a. samrådsverksamheten med

tjänsteföretag där en av förändringarna är att allt fler utländska företag och

investerare börjat visa intresse för etableringar i Sverige och i några fall

även genomfört sådana.

 I många länder i Europa bedrivs sedan länge ett omfattande, långsiktigt och i

många fall framgångrikt arbete av både stater och regioner i syfte att locka

till sig företagsetableringar.

 I februari 1993 anslog regeringen medel till ett projekt med ett konkret mål

att genom hemtagning av kapital och kompetens från utlandet skapa

förutsättningar för utveckling av nya idéer och näringsverksamhet i hela landet.

Projektet, som finansieras med regionalpolitiska medel, vänder sig till både

utflyttade svenska företagare och till utländska investerare och företagare.

 Inom detta projekts ram har Arbetsmarknadsdepartementet genomfört två

informationsmöten med svenska och utländska företagare i Bryssel. Projektledare

har varit Norrland Center AB i samarbete med Stockholms Mark och

Lokaliseringsbolag AB (SML).

 Former för framtida samverkan med andra investeringsfrämjande aktiviter får

närmare preciseras när rapporten från Styrelsen för Sverigebilden föreligger.

Det avgörande för att Sverige skall vara intressant för utländska investerare är

det allmänna investeringsklimatet. Men det är naturligt att arbetet i utlandet

också har en direkt koppling till de allmänna investerings- och

etableringsfrämjande insatser som görs inom ramen för regionalpolitiken.

 För att framgångsrikt kunna arbeta med att attrahera utländska investeringar

bör berörda departement aktivt följa och understödja verksamheten och vid behov

medverka vid kontakter med utländska företag och investerare.

 Regeringen avser att tillsätta en interdepartemental arbetsgrupp för att

utvärdera rapporten från Styrelsen för Sverigebilden och bereda framtida

samverkan. För att förstärka arbetet med att attrahera utländska investeringar

och även tillföra det en regionalpolitisk dimension avser regeringen att avsätta

regionalpolitiska medel för detta ändamål.

9 Organisation, ansvar och medel för regionalautvecklingsinsatser

9.1 Lokal nivå

Regeringens bedömning: Kommunernas verksamhet har

stor betydelse för utvecklingen av regionerna.

 Regeringen vill särskilt framhålla kommunernas

roll när det gäller att stimulera och samordna de

lokala grupper som arbetar med att utveckla

landsbygden. Även kommunernas engagemang i det

mera direkt näringslivsutvecklande arbetet är av

stor betydelse.

Underlagsrapporter: Kommunernas och den lokala nivåns roll i det regionala

utvecklingsarbetet behandlas i Glesbygdsmyndighetens rapporter "Framtidens

vägvisare" och "Landet vinner". Då förslagen och slutsatserna främst gäller

kommunernas roll i frågor som rör utveckling av gles- och landsbygder återges

dessa underlagsrapporter under avsnitt 7.

Skälen för regeringens bedömning: De svenska kommunerna har ett mycket brett

ansvarsområde som är förenat med en självstyrelse som saknar motstycke i de

flesta andra europeiska länder. Det är därför naturligt att kommunerna spelar en

viktig roll, inte bara för den lokala utvecklingen utan även för den regionala

utvecklingen. Genom en väl utbyggd samhällsservice i form av utbildning, social

omsorg, bostads- och bebyggelseplanering, fritids- och kulturverksamhet etc.

skapar kommunerna den lokala infrastruktur, som är avgörande för företags

lokalisering och utbyggnad samt för människors möjligheter att bo och verka.

Grunden för detta lägger kommunerna i den översiktliga planeringen. Kommunernas

engagemang och aktiviteter på dessa områden är av stor betydelse.

 Kommunerna har under senare år fått ett utökat ansvar inom utbildningsområdet

med rätt att själva svara för planeringen och inriktningen av bl.a.

gymnasieskolan. Detta har bl.a. medfört att mindre kommuner, som tidigare

saknade egen gymnasieskola, etablerat en sådan i kommunen eller åstadkommit nya

och flexibla lösningar för att göra gymnasieutbildningen mer tillgänglig. Flera

kommuner har alltmer uppmärksammat utbildningens betydelse som

lokaliseringsfaktor och också avsatt resurser för att lokalt finna former för

samverkan mellan näringsliv och utbildning, för att därigenom tidigt fånga upp

det lokala näringslivets utbildningsbehov.

 Tillsammans med landstingen har kommunerna via länstrafikbolagen ett ansvar

för kollektivtrafiken i länen. En väl fungerande kollektivtrafik har stor

betydelse när det gäller att vidga de lokala arbetsmarknaderna och för att dessa

skall fungera väl. Inte minst för kvinnor, som inte har tillgång till bil i

samma utsträckning som män, är detta viktigt.

 Kommunernas engagemang i det direkta näringslivsutvecklande arbetet har ökat

med åren och en kommunal näringslivspolitik har successivt vuxit fram i de

flesta kommuner. En aktiv kommunal näringspolitik är en förutsättning för att

skapa goda betingelser för företagsetableringar och expansion. En kommun kan

göra många allmänt näringslivsfrämjande insatser. Viktiga inslag i detta arbete

är rådgivnings- och utbildningsverksamhet, främjande av kontakter, dvs.

nätverksbyggande etc. Kommunerna har också vissa möjligheter att engagera sig i

t.ex. de små företagens lokalförsörjning och i turistnäringen. Det är emellertid

viktigt att kommunernas näringslivsinriktade verksamhet sker inom ramen för den

av riksdagen fastlagda kommunala kompetensen. Det är således en uppgift för

staten att bedriva direkt företagsinriktad regionalpolitik. Direkt företagsstöd

får alltså inte, med vissa undantag som framgår av kommunallagen, lämnas av

kommunerna. I det nyligen ikraftträdda EES-avtalet ingår också att allt

offentligt företagsstöd skall rapporteras till EFTA:s övervakningsmyndighet.

 Vi har tidigare betonat kommunernas betydelse för utvecklingen på landsbygden,

eftersom merparten av de frågor som rör företags och människors möjligheter att

verka i den lokala miljön faller inom kommunernas verksamhetsområde. Regeringen

menar att länsstyrelserna har en viktig roll när det gäller att stödja och

stimulera kommunerna till både generella näringslivsfrämjande insatser och

särskilda åtgärder för att utveckla landsbygden.

 NUTEK:s utvärderingar av den regionala projektverksamheten visar att det ofta

är kommunerna som initierar olika utvecklingsprojekt. Ett ökat inslag av

programinriktat regionalt utvecklingsarbete innebär möjligheter till ökat

inflytande och engagemang för kommunerna. Kommunernas roll kan förstärkas både i

själva utarbetandet av programmen, i genomförandet av dem.

 Kommunerna och landstingen är genom de egna verksamheterna också stora

arbetsgivare, ofta t.o.m. de största enskilda arbetsgivarna i en kommun. Den

förändring som nu pågår i kommunerna i form av nedskärningar och överföringar av

tidigare kommunal verksamhet i andra former, t.ex. i privat regi, kommer att

utfalla olika i skilda regioner beroende på bl.a. befolkningsunderlaget.

9.2 Regional nivå

Regeringens bedömning: Länsstyrelserna har på

regional nivå huvudansvaret för genomförande och

samordning av statens regionala

utvecklingsinsatser.

 Länsstyrelserna bör basera sitt arbete på en

långsiktig övergripande utvecklingsstrategi för

länet, främst med inriktning på att skapa arbete och

tillväxt i näringslivet. Denna strategi bör utarbe-

tas i samråd med övriga aktörer i länen. Strategin bör

vara utgångspunkt för det löpande regionala

utvecklingsarbetet och resursanvändningen i länen.

Särskilt bör framgå vilka prioriteringar som är

nödvändiga för att förbättra den inomregionala

balansen samt utveckla gles- och landsbygden.

 Det regionala utvecklingsarbetet bör så långt

möjligt ske genom utarbetande och genomförande av

program inom de områden som strategiarbetet anger.

 Medlen för regionala utvecklingsinsatser bör ökas

för att möjliggöra ytterligare åtgärder.

 Den övervägande delen av medlen bör liksom

hittills fördelas mellan länen utifrån en bedömning

av de regionala problemens karaktär och

svårighetsgrad. Länsstyrelserna har möjligheter att

prioritera mellan de olika ändamål som medlen kan

användas till. En del av medlen bör tillföras

länsstyrelserna på grundval av program för åtgärder

inom områden som länsstyrelserna prioriterar.

Underlagsrapporter: NUTEK konstaterar i

utvärderingen av effekterna av den regionala

projektverksamheten att det sker ett engagerat

utvecklingsarbete i länen. Den samordning och

samverkan mellan olika organisationer, som var en

av utgångspunkterna för medlens tillkomst, har

förbättrats.

 Utvärderingsresultaten visar dock enligt NUTEK

att det ofta saknas en regional strategi för länets

utveckling. NUTEK föreslår att länen utarbetar

långsiktiga, tvärsektoriella utvecklingsprogram som

innebär en samsyn och samordning så att regionala

och lokala aktörer verkar i samma riktning för

regionens bästa. NUTEK föreslår också en kon-

centration av de regionala utvecklingsinsatserna

till färre och mer långsiktiga projekt/program. Ett

sådant sammanhållet programarbete bör enligt NUTEK

vara ett krav för tilldelning av regionala

utvecklingsmedel.

 Statskontoret och Nordlandsforskning i Bodö,

Norge har utvärderat programmet för särskilda

infrastrukturåtgärder, det s.k. inlandsprogrammet i

stödområde 1.

 Statskontoret menar att länsövergripande

satsningar bör begränsas till ett färre antal områden

och större projekt där resultaten förväntas leda till

positiva regionalpolitiska effekter för stora

delar av en region. Vidare menar Statskontoret

att regeringen bör ge tydligare styrsignaler,

bl.a. avseende vilka insatsområden länen skall

prioritera. Formerna för beslut och övrig

administration vid genomförande av ett

länsövergripande program bör också förenklas.

 Nordlandsforskning menar att det borde ligga

ett bättre utredningsunderlag som grund vid

genomförande av liknande program. Det gäller både

vad avser dimensionering och organisation. Det

skulle möjliggöra en mer målinriktad styrning.

 Nordlandsforskning pekar också på att skillnaden

mellan infrastrukturprogrammet och den

projektverksamhet som finansieras genom det

ordinarie länsanslaget är mindre än vad som

ursprungligen förutsattes. Mellan 15 och 52 % av

projekten kan sägas vara länsövergripande beroende på

hur man definierar begreppet länsövergripande. Nära

hälften av medlen har gått till projekt som kan

betecknas som lokala. Omkring två tredjedelar av

medlen har gått till immateriell infrastruktur,

t.ex. kunskapsutveckling, uppbyggnad och

förstärkning av nätverk, gemensam marknadsföring etc.

 Roger Henning, FA-rådet och Ingrid Liljenäs, Umeå

universitet har på NUTEK:s uppdrag utvärderat det

särskilda programmet för regionalpolitiska insatser

i Jämtlands län.

 I denna utvärdering konstateras att

Jämtlandsanslaget har varit en form av extra

projektmedel. Det finns en stor likhet i

handläggning, berednings- och beslutsprocessen

mellan Jämtlandsanslaget och de ordinarie

projektmedlen. Inom ramen för Jämtlandsanslaget

rymdes många projekt med stor spännvidd.

 De berörda länsstyrelserna har yttrat sig om

utvärderingarna, av både inlandsprogrammet och

Jämtlandsanslaget, till NUTEK som därefter

sammanfattat sina synpunkter i en skrivelse till

regeringen.

 NUTEK konstaterar där bl.a. att det är nödvändigt

att kräva en kontinuerlig uppföljningsverksamhet i

samband med omfattande projektverksamhet.

Remissinstanserna: Den absolut övervägande delen av

remissinstanserna är positiva till NUTEK:s förslag

om långsiktiga och strategiska regionala

utvecklingsprogram som utgångspunkt för arbetet med

utvecklingen av länen. Flera framhåller det

positiva med en ökad regional samordning,

gemensamma måldiskussioner och prioriteringar

mellan dem som arbetar med utvecklingsfrågor i en

region. Flertalet anser dessutom att det är

rimligt att regeringen infordrar sådana program för

tilldelning av regionala utvecklingsmedel.

Statskontoret anser att länsstyrelserna skall

ansvara för utarbetandet av programmen.

 Även de flesta länsstyrelser ställer sig bakom

NUTEK:s förslag och instämmer i att det finns behov

av att förstärka länens arbete med långsiktigt

strategiskt tänkande och att ett sammanhållet

programarbete bör vara ett krav för tilldelning av

projektmedel. Några länsstyrelser betonar att

programmen inte får innebära en ökad centralisering

av det regionala utvecklingsarbetet samt att

kraven på innehåll inte får bli alltför detaljerade.

Programmen skulle då riskera att bli mindre använd-

bara som styrinstrument på regional nivå. Utrymme

måste också finnas för anpassning av insatser till

ändrade förutsättningar i omvärlden.

 Kommunförbundet ser en fara i att återskapa

70-talets planeringsbyråkrati och föreslår i stället

för program att konkreta diskussioner startas i

länen om vad man vill åstadkomma för att få en god

näringslivsutveckling. Övervägande delen av de

kommuner som inkommit med remissvar ser positivt

på NUTEK:s förslag om krav på samordnade strategiska

program och framhåller nödvändigheten av samverkan

med kommunerna vid upprättandet av programmen.

Kommunerna framhåller också att handlingsprogrammen

inte får anta formen av grundsyn eller länsstrategi

utan måste innehålla verkliga konkretiseringar av

angelägna, strukturella utvecklingsinsatser. Någon

kommun uttrycker farhågor för att NUTEK:s förslag

kan verka hämmande för en dynamisk utveckling av

näringslivet.

 Landstingsförbundet avstyrker att länsstyrelserna

skall vara ansvariga för det regionala

utvecklingsarbetet och anser att detta ansvar i

stället bör läggas på regionala organ som är direkt

demokratiskt förankrade. De landsting som yttrat

sig bekräftar behovet av samsyn och samordning

mellan olika aktörer regionalt samt betonar

samtidigt den politiska förankringen.

 Företagarnas riksorganisation och

Industriförbundet ansluter sig till NUTEK:s förslag

och betonar att näringslivet bör göras delaktigt i

arbetet.

Skälen för regeringens bedömning:

Strategiskt regionalt utvecklingsarbete

Genom sektorsanslag tillförs länen varje år mycket

stora resurser vilkas användning i hög grad påverkar

den regionala utvecklingen. Till detta kommer

kommunernas resurser liksom de insatser i form av

investeringar m.m. som näringslivet svarar för. Det

är självfallet angeläget att dessa resurser

sammantagna används på ett samordnat sätt så att

tillväxten och utvecklingen i länen och deras olika

delar blir så god som möjligt.

 Länsstyrelserna har i uppgift att genom ett

sektorsövergripande agerande, både internt men också

externt, befrämja regional utveckling. Uppgiften är

brett definierad och ger länsstyrelserna ett stort

utrymme att agera inom. Genom sin breda

kompetens, med ett flertal kompetensområden

representerade i organisationen, har

länsstyrelserna goda möjligheter att verka för en

långsiktigt positiv regional utveckling.

 Länsstyrelsernas samordningsroll och ansvar i

detta avseende regleras i

länsstyrelseinstruktionen (1990:1510) och i

förordningen (1982:877) om regionalt

utvecklingsarbete. Länsstyrelserna ges här

befogenheter på en rad områden som är av betydelse

för länens utveckling. Samtidigt åläggs andra

statliga länsorgan, myndigheter, kommuner och

landsting att efter sina förutsättningar verka för

att de regional- och miljöpolitiska målen uppnås

samt att verksamheterna anpassas till kravet på en

långsiktig, god hushållning med naturresurserna.

Övriga statliga regionala myndigheter skall lägga

länsstyrelsernas långsiktiga mål för länen till grund

för planeringen av den egna verksamheten.

 Under senare år har flera statliga myndigheter

och affärsdrivande verk valt att organisera och

driva sin verksamhet i regionala strukturer som

avviker från länen. Detta ställer krav på nära

samarbete mellan länsstyrelserna för att bevaka de

regionala utvecklingsfrågorna.

 Möjligheterna för länsstyrelserna att bedriva ett

aktivt och sektorssamordnat utvecklingsarbete har

successivt förstärkts genom att bl.a. ökade

regionalpolitiska medel tillförts länen.

Genomförandet av den samordnade länsförvaltningen

innebar dessutom att tidigare fristående statliga

regionala sektorsmyndigheter inordnades i

länsstyrelsen. Avsikten var bl.a. att därigenom

åstadkomma en reell samordning av olika sektorers

verksamheter samt att anlägga ett regionalt

utvecklingsperspektiv på flera frågor.

 Regeringen vill här också åter erinra om den

samordnande roll länsstyrelsen har när det gäller

statlig service i glesbygd.

 Det finns anledning att anta att en allt större

del av det regionala utvecklingsarbetet kommer

att präglas av att olika aktörer samverkar för att

uppnå gemensamma mål. Ökade krav kommer att ställas på

långsiktigt och sektorsövergripande tänkande i

utvecklingsarbetet. Det bör därför vara naturligt

att i varje län arbeta utifrån en långsiktig och

sektorsövergripande strategi för länets utveckling.

Den bör utgå från problem och möjligheter i länets

olika delar. Länsstyrelsen bör i sin

samordningsroll ta ansvar för att en samordnad

strategi för länets utveckling utarbetas i

samverkan med övriga aktörer. Strategin bör bl.a.

precisera målen för länets utveckling och vara så

konkret att den kan ligga till grund för dels

prioriteringar, dels uppföljning och utvärdering.

Av strategin bör särskilt framgå vilka

prioriteringar som är nödvändiga för att förbättra den

inomregionala balansen samt utveckla gles- och

landsbygden i olika avseenden.

 För att ett sådant övergripande program för länets

utveckling skall uppfattas som länets strategi och

inte som en strategi för länsstyrelsen bör olika

regionala och lokala organisationers idéer tas

till vara både i utarbetandet och i genomförandet

av strategin. Länsstyrelsens roll i

strategiarbetet är att ta initiativ till att ett

sådant kommer till stånd, på olika sätt bidra med sin

samlade kompetens i analysunderlag och förslag

till åtgärder, samordna olika aktörers insatser samt

medverka i genomförandet och utvärderingen av de

olika insatserna. I strategiarbetet bör olika

viktiga aspekter vägas in. I den analys som bör

ligga till grund för ett sådant arbete skall

särskilt beaktas att kvinnor och män delvis har

olika behov, och i det efterföljande

programarbetet bör behovet av särskilda insatser för

kvinnor genomgående beaktas. I utvärderingen av

programmen kommer regeringen att lägga särskild

vikt vid könsperspektivet.

 Regeringen har uppmärksammat att det i många län

redan pågår ett omfattande strategiarbete men vill

understryka vikten av att det kommer till stånd i

alla län.

 Utvecklingsfrågorna har fått en allt starkare

ställning inom länsstyrelserna. I detta arbete är

det främst näringslivs-, infrastruktur- och ut-

bildningsfrågorna som hittills fått stort utrymme.

Vad gäller regionala näringspolitiska insatser ingår

det i länsstyrelsernas utvecklingsroll att bl.a.

främja tillväxt och förnyelse inom näringslivet i

länet. Näringslivs- och industriinriktade projekt är

det område som länsstyrelserna avsätter mest

resurser till. Länsstyrelsernas arbete inom detta

område är framför allt av långsiktig karaktär genom

projekt som syftar till förbättringar av

kommunikationer, utbildning, teknikspridning,

högskolesamarbete m.m. På senare tid har

länsstyrelserna, ofta tillsammans med utvecklings-

fonderna, handelskamrarna m.fl., emellertid också

gjort insatser för att på kort sikt uppnå positiva

effekter. Exempel på sådana insatser är olika åtgärder

för att öka näringslivets kunskap om olika

marknadsförhållanden, kartläggning av förändringar i

handelsförhållanden i olika branscher som en följd

av europaintegrationen, m.m. Under en följd av år

har länsstyrelserna systematiskt bidragit till att

bygga upp goda förutsättningar i länen för

näringslivets utveckling och har idag en viktig

funktion att fylla inom den statliga regionala

näringspolitiken.

 På utbildningspolitikens område har

länsstyrelserna, bl.a. utifrån sitt ansvar för andra

politikområden, en viktig uppgift att fylla för att

sätta in utbildningsfrågorna i ett regionalt

utvecklingssammanhang. Länsstyrelserna kan

exempelvis göra bedömningar om det befintliga

utbildningsutbudet i länen eller om förändringar i

detta utbud skulle kunna medverka till önskvärda

förändringar i länen vad gäller näringsliv och

samhällsservice. Dessutom kan det analysarbete som

länsstyrelserna bedriver utgöra planeringsunderlag

för olika utbildningsanordnare i länen.

 När det gäller det löpande regionala

utvecklingsarbetet bör det vara en uppgift för

varje länsstyrelse att välja uppläggning. Regeringen

anser dock att länsstyrelserna så långt möjligt bör

sträva efter ett programinriktat arbetssätt där

olika projekt sätts in i ett sammanhang och där

olika aktörer medverkar vid genomförandet och

finansieringen. Detta torde öka effektiviteten i

utvecklingsarbetet. Konkreta program med tydliga

mål och delmål ökar också förutsättningarna för

uppföljning och utvärdering.

 Regeringen avser att komplettera förordningen

(1988:877) om regionalt utvecklingsarbete med

vissa riktlinjer för såväl strategiarbetet som för

ett mer programinriktat utvecklingsarbete.

Medel för regionala utvecklingsinsatser

Länsstyrelserna tilldelas årligen ett anslag för

regionala utvecklingsinsatser, det s.k.

länsanslaget. Detta anslag får för närvarande användas

till företagsstöd i form av lokaliserings- och

utvecklingsbidrag (i stödområdena), glesbygdsstöd (i

områden som länsstyrelserna avgränsar) och regional

projektverksamhet. Fördelningen mellan de olika

ändamålen avgör länsstyrelserna.

 Länsanslaget fördelas mellan länen utifrån en

bedömning av de regionala problemens karaktär och

svårighetsgrad. Huvuddelen av anslaget fördelas

engångsvis för hela budgetåret.

 Under de senaste åren har regional

projektverksamhet varit det av de tre ändamålen som

länsstyrelserna sammantaget tillfört mest resurser.

Närmare en halv miljard kronor per år, dvs. hälften

av länsanslaget, har använts till

projektverksamhet. Att så stor del av medlen

använts till projektverksamhet beror dels på att

utvecklingsbehoven är stora, men hänger också nära

samman med att lågkonjunkturen under de senaste

åren lett till liten efterfrågan på

regionalpolitiskt företagsstöd. Under budgetåret

1992/93 beslutades om medel till cirka 2 300

utvecklingsprojekt. När det gäller fördelningen av

projektmedlen på olika sakområden avsatte

länsstyrelserna mest medel till industriinriktade

projekt, närmare 90 miljoner kronor. Därefter kom

projekt med inriktning på FoU, utbildning,

kommunikationer och turism, som vardera

tilldelades ca 50 miljoner kronor av

projektmedlen. Till området jämställdhet där vi

bedömer att huvuddelen av de projekt som särskilt

riktar sig mot kvinnor redovisas, och som

uttryckligen prioriterats av regeringen i

tidigare propositioner och regleringsbrev, använde

länsstyrelserna sammantaget endast 13 miljoner

kronor. Vi återkommer längre fram med förslag om

särskilda insatser för kvinnor.

 Regional projektverksamhet är ett

samlingsbegrepp på en rad åtgärder som

länsstyrelserna kan vidta. Detta gör att den inte

kan ses som ett enda medel som kan följas upp,

utvärderas och bedömas med hänsyn till effekter

m.m., på ett enhetligt sätt. Det övergripande syftet

med projektverksamheten, såsom det beskrevs när den

introducerades i början av 1980-talet är att göra

det regionala utvecklingsarbetet konkret och

åtgärdsinriktat. Detta bör gälla även i fortsättningen.

Det kan också beskrivas som att medlen skall

överbrygga klyftan mellan idéer, strategier,

allmänna riktlinjer m.m. och ett genomförande av

olika åtgärder.

 I ett utvecklingsförlopp kan medlen användas

alltifrån ett fördjupat program- och

utredningsarbete till försöksverksamhet och

initialstöd. De kan också användas i alla de

sektorer och verksamheter som är viktiga för den

regionala utvecklingen. Dock får medlen inte

ersätta annan statlig finansiering. För att kunna

användas över hela bredden och i olika stadier i

utvecklingsarbetet bör reglerna även

fortsättningsvis vara flexibla, samtidigt som

vissa restriktioner liksom hittills måste gälla.

Det är en uppgift för regeringen att utforma dessa

riktlinjer.

 Under de närmaste åren finns det skäl att anta att

efterfrågan på regionalpolitiskt företagsstöd åter

kommer att öka. Den förbättring av den allmänna

konjunkturen som nu sker, tillsammans med

förbättrade utvecklingsförutsättningar för företagen

t.ex. i fråga om företagsbeskattningen, förväntas öka

företagens investeringsvilja i hela landet. Vi har

också lämnat förslag som innebär att länsstyrelsernas

åtgärdsarsenal breddas. Tyngdpunkten mellan

företagsinriktade insatser och projektverksamhet

ändras bl.a. beroende på konjunkturförhållandena.

Regeringen menar att en sådan flexibilitet är en

nödvändighet i ett system med ett sammanhållet

länsanslag. Det är dock i en kommande konjunk-

turuppgång angeläget att stöd till företagens

investeringar prioriteras högt av länsstyrelserna.

 NUTEK föreslår som nämnts att redovisning av

långsiktiga och sektorsövergripande program skall

vara en förutsättning för tilldelning av medel.

Regeringen anser att länsstyrelserna liksom

hittills skall ha ansvar för att prioritera

utvecklingsmedlens användning mellan olika ändamål,

inklusive projektverksamhet. Det innebär att

programredovisning inte bör vara ett krav för att få

medel för regionala utvecklingsinsatser. Däremot

skall användningen av medlen ha sin grund i en

genomtänkt strategi med tydliga prioriteringar av

det slag som redovisats ovan och genomförandet av

projektverksamheten skall så långt möjligt ske i

programform.

 Det finns enligt regeringens bedömning skäl att

ytterligare öka de regionala

utvecklingsinsatserna. Vi kommer i

anslagsavsnittet att föreslå att länsanslaget därför

tillförs ytterligare 318 miljoner kronor. En del

av dessa medel bör tillföras länsstyrelserna efter

särskild framställan. Som grund för sådana

framställningar skall särskilda program finnas.

 Länsstyrelserna väljer själva inriktning på de

särskilda programmen. Regeringen vill ändå ge

exempel på områden som vi anser viktiga;

landsbygdsutveckling, kompetensutveckling samt

länsöverskridande åtgärder för bättre inomregional

balans. Motiven för och inriktningen av

kompetensutvecklande insatser har redovisats i

avsnitt 6.2.2 och för landsbygdsutveckling i

avsnitt 7.2. Oavsett vilken inriktning länsstyrel-

serna väljer för programmen skall analyser och

olika redovisningar göras utifrån ett

könsperspektiv.

 När det gäller länsöverskridande åtgärder har, enligt

regeringens bedömning, vilken också styrkts av

genomförda utvärderingar, arbetet med

infrastrukturprogrammet, som berört de tre

nordligaste länen (stödområde 1), givit värdefulla

erfarenheter. Även i andra delar av landet pågår

eller har genomförts länsöverskridande projekt eller

program. De sju sydligaste länen har t.ex.

genomfört ett program för underleveran-

törsutveckling. Landsbygdsutvecklingsprogram pågår

t.ex. dels i samarbete mellan länsstyrelserna i

Östergötlands, Jönköpings och Kalmar län, dels inom

projektet Aktion Skogs- och mellanbygd som

bedrivs inom flera län i Sydsverige.

Länsstyrelserna i Jönköpings, Kalmar, Kronobergs och

Östergötlands län har vidare gemensamt genomfört ett

kompetensutvecklingsprogram, det s.k. Östra

Smålandsprogrammet. Samarbete mellan två eller

flera län bör även fortsättningsvis ses som ett

naturligt arbetssätt i flera sammanhang. Det bör

självfallet i första hand ske som en del av det

ordinarie arbetet inom ramen för länsanslaget.

 Regeringen menar att länsstyrelserna, i särskilda

fall och efter utarbetande av program på det sätt

som redovisas i det följande, bör kunna ta

initiativ till länsöverskridande samarbeten och

ansöka om kompletterande finansiering för sådana

insatser. Det bör då röra sig om insatser som

förväntas leda till positiva effekter i en större

region.

 Det är en uppgift för regeringen att lämna närmare

föreskrifter för denna typ av program.

 Länsstyrelserna har, som framgått, en nyckelroll

i det regionala utvecklingsarbetet. Behovet

framöver av ytterligare kvalificerad personal

kommer sannolikt att öka. Vi har pekat på behovet

av intensifierat programarbete. Vi har också

föreslagit förändringar i stödgivningen som ökar

resursanspråken. Vi avser därför att höja det belopp

som länsstyrelserna får använda för uppföljning.

Regeringen kommer senare att överväga om medlen

också skall kunna disponeras för t.ex. utvärdering.

9.2.1Särskilda insatser för kvinnor på regional nivå

et på en

långsiktig, god hushållning med naturresurserna.

Övriga statliga regionala myndigheter skall lägga

länsstyrelsernas långsiktiga mål för länen till grund

för planeringen av den egna verksamheten.

 Under senare år har flera statliga myndigheter

och affärsdrivande verk valt att organisera och

driva sin verksamhet i regionala strukturer som

avviker från länen. Detta ställer krav på nära

samarbete mellan länsstyrelserna för att bevaka de

regionala utvecklingsfrågorna.

 Möjligheterna för länsstyrelserna att bedriva ett

aktivt och sektorssamordnat utvecklingsarbete har

successivt förstärkts genom att bl.a. ökade

regionalpolitiska medel tillförts länen.

Genomförandet av den samordnade länsförvaltningen

innebar dessutom att tidigare fristående statliga

regionala sektorsmyndigheter inordnades i

länsstyrelsen. Avsikten var bl.a. att därigenom

åstadkomma en reell samordning av olika sektorers

verksamheter samt att anlägga ett regionalt

utvecklingsperspektiv på flera frågor.

 Regeringen vill här också åter erinra om den

samordnande roll länsstyrelsen har när det gäller

statlig service i glesbygd.

 Det finns anledning att anta att en allt större

del av det regionala utvecklingsarbetet kommer

att präglas av att olika aktörer samverkar för att

uppnå gemensamma mål. Ökade krav kommer att ställas på

långsiktigt och sektorsövergripande tänkande i

utvecklingsarbetet. Det bör därför vara naturligt

att i varje län arbeta utifrån en långsiktig och

sektorsövergripande strategi för länets utveckling.

Den bör utgå från problem och möjligheter i länets

olika delar. Länsstyrelsen bör i sin

samordningsroll ta ansvar för att en samordnad

strategi för länets utveckling utarbetas i

samverkan med övriga aktörer. Strategin bör bl.a.

precisera målen för länets utveckling och vara så

konkret att den kan ligga till grund för dels

prioriteringar, dels uppföljning och utvärdering.

Av strategin bör särskilt framgå vilka

prioriteringar som är nödvändiga för att förbättra den

inomregionala balansen samt utveckla gles- och

landsbygden i olika avseenden.

 För att ett sådant övergripande program för länets

utveckling skall uppfattas som länets strategi och

inte som en strategi för länsstyrelsen bör olika

regionala och lokala organisationers idéer tas

till vara både i utarbetandet och i genomförandet

av strategin. Länsstyrelsens roll i

strategiarbetet är att ta initiativ till att ett

sådant kommer till stånd, på olika sätt bidra med sin

samlade kompetens i analysunderlag och förslag

till åtgärder, samordna olika aktörers insatser samt

medverka i genomförandet och utvärderingen av de

olika insatserna. I strategiarbetet bör olika

viktiga aspekter vägas in. I den analys som bör

ligga till grund för ett sådant arbete skall

särskilt beaktas att kvinnor och män delvis har

olika behov, och i det efterföljande

programarbetet bör behovet av särskilda insatser för

kvinnor genomgående beaktas. I utvärderingen av

programmen kommer regeringen att lägga särskild

vikt vid könsperspektivet.

 Regeringen har uppmärksammat att det i många län

redan pågår ett omfattande strategiarbete men vill

understryka vikten av att det kommer till stånd i

alla län.

 Utvecklingsfrågorna har fått en allt starkare

ställning inom länsstyrelserna. I detta arbete är

det främst näringslivs-, infrastruktur- och ut-

bildningsfrågorna som hittills fått stort utrymme.

Vad gäller regionala näringspolitiska insatser ingår

det i länsstyrelsernas utvecklingsroll att bl.a.

främja tillväxt och förnyelse inom näringslivet i

länet. Näringslivs- och industriinriktade projekt är

det område som länsstyrelserna avsätter mest

resurser till. Länsstyrelsernas arbete inom detta

område är framför allt av långsiktig karaktär genom

projekt som syftar till förbättringar av

kommunikationer, utbildning, teknikspridning,

högskolesamarbete m.m. På senare tid har

länsstyrelserna, ofta tillsammans med utvecklings-

fonderna, handelskamrarna m.fl., emellertid också

gjort insatser för att på kort sikt uppnå positiva

effekter. Exempel på sådana insatser är olika åtgärder

för att öka näringslivets kunskap om olika

marknadsförhållanden, kartläggning av förändringar i

handelsförhållanden i olika branscher som en följd

av europaintegrationen, m.m. Under en följd av år

har länsstyrelserna systematiskt bidragit till att

bygga upp goda förutsättningar i länen för

näringslivets utveckling och har idag en viktig

funktion att fylla inom den statliga regionala

näringspolitiken.

 På utbildningspolitikens område har

länsstyrelserna, bl.a. utifrån sitt ansvar för andra

politikområden, en viktig uppgift att fylla för att

sätta in utbildningsfrågorna i ett regionalt

utvecklingssammanhang. Länsstyrelserna kan

exempelvis göra bedömningar om det befintliga

utbildningsutbudet i länen eller om förändringar i

detta utbud skulle kunna medverka till önskvärda

förändringar i länen vad gäller näringsliv och

samhällsservice. Dessutom kan det analysarbete som

länsstyrelserna bedriver utgöra planeringsunderlag

för olika utbildningsanordnare i länen.

 När det gäller det löpande regionala

utvecklingsarbetet bör det vara en uppgift för

varje länsstyrelse att välja uppläggning. Regeringen

anser dock att länsstyrelserna så långt möjligt bör

sträva efter ett programinriktat arbetssätt där

olika projekt sätts in i ett sammanhang och där

olika aktörer medverkar vid genomförandet och

Underlagsrapporter: Glesbygdsmyndigheten föreslår i idéskrift "Den andra sidan

av myntet" bl.a. att länsstyrelsen skall utarbeta program för kvinnofrämjande

åtgärder för regionen eller för de delar av regionen där det behövs särskilda

insatser. Uppbyggnad av självständiga regionala utvecklingscentra för kvinnor

föreslås vara en del av dessa program. Dessa centra kan enligt skriften ha tre

huvuduppgifter:

- att få till stånd utvecklingsprojekt för kvinnor,

- att uppmuntra och bedriva kompetensutveckling för kvinnor,

- att följa och befrämja kunskapsutveckling inom de områden som prioriteras.

Remissinstanserna: När det gäller förslagen i Glesbygdsmyndighetens idéskrift

anser kvinnliga nätverk liksom myndigheter, med sinsemellan något olika

prioriteringsordning, att fler kvinnliga handläggare, flexiblare regler för

glesbygdsstöd, öronmärkning av alla projekt- och stödmedel respektive större

möjligheter att kombinera olika verksamheter är faktorer som kan främja en

jämnare fördelning av regionalpolitiska medel mellan kvinnor och män.

 En stor majoritet av remissinstanserna stöder förslaget om bildande av

resurscentra för kvinnor på regional nivå.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens principiella ståndpunkt är att

könsperspektivet skall vara en integrerad del i regionalpolitiken. Ambitionen är

att problembeskrivningar och argumentationer skall utgå från mäns och kvinnors

olika behov och förutsättningar samt att förslag till åtgärder skall komma både

kvinnor och män till del. Det finns dock samtidigt anledning att särskilt

uppmärksamma kvinnorna som en resurs i den regionala utvecklingen.

 I regleringsbrevet för anslaget för regionala utvecklingsinsatser för

budgetåret 1991/92 samt för 1992/93 har regeringen betonat betydelsen av att

länsstyrelserna prioriterar kvinnor vid fördelningen av de regionala

projektmedlen. Instruktionerna har inte fått något påtagligt genomslag i

besluten om projektmedlen. Av NUTEK:s rapport som avser länsstyrelsernas

projektverksamhet framgår att de medel som anslagits till projekt speciellt

riktade till kvinnor fortfarande är marginella. Budgetåret 1992/93 uppgick

andelen till endast 2,6 %, vilket innebar en minskning från 3,7 % budgetåret

1990/91. Situationen och utvecklingen är inte tillfredsställande, varför

regeringen i kommande regleringsbrev till länsstyrelserna avser att se över

riktlinjerna om att kvinnors behov och initiativ skall prioriteras vid

användningen av medlen för regionala utvecklingsinsatser. Regeringen kommer även

att ge NUTEK i uppdrag att följa upp hur stor del av de regionala projektmedlen

som kommit kvinnor till del.

 Regeringen delar Glesbygdsmyndighetens uppfattning att kvinnornas frågor bör

få ett större utrymme i det regionala utvecklingsarbetet. Även om

länsstyrelsernas engagemang i dessa frågor generellt är för små finns det

exempel på länsstyrelser som genomfört kraftfulla och strategiska insatser för

kvinnorna i länen. Regeringen anser att fler länsstyrelser bör följa dessa

exempel bl.a. genom att inrätta regionala resurscentra för kvinnor. Verksamheten

kan bedrivas i fysiskt fristående centra eller i formella nätverk i vilka olika

regionala aktörer, såsom länsarbetsnämnd, utvecklingsfond, högskola, landsting

och kommuner m.fl. ingår. Förutsättningar och traditioner vad gäller arbetssätt

i de enskilda länen avgör formen för respektive läns centrum. En av de

viktigaste uppgifterna för sådana centra eller nätverk är att mobilisera

aktörernas samlade resurser och att samordna de olika insatserna för kvinnorna i

länen så att insatserna blir effektiva. Länsstyrelsernas uppgift är att initiera

denna typ av samarbete och samordning samt att med de regionala

utvecklingsmedlen medverka i finansieringen av olika insatser.

 Vi vill i detta sammanhang påpeka att vi i jämställdhetspropositionen

1993/94:147 föreslår att särskilda medel avsätts för en länsexpert på

jämställdhetsområdet i varje län. Huvuduppgiften för länsexperten skall vara att

utifrån de nationella målen för jämställdhetspolitiken och länets

jämställdhetsstrategi främja jämställdhetsarbetet i länet. I denna uppgift ingår

bl.a. att i samverkan med ansvariga för länsstyrelsens olika sakområden utveckla

metoder och modeller för att såväl kvinnors som mäns villkor och behov

analyseras i åtgärdsförslag, strategidokument m.m. Vidare skall denna länsexpert

ansvara för att samordna statlig, kommunal och landstingskommunal verksamhet på

området och därvid ha en initierande, kunskapsuppbyggande, stödjande och

uppföljande roll. Den föreslagna utformningen av den nya länsexpertens

ansvarsområde innebär att länsstyrelserna kommer att tillföras ökad kompetens på

jämställdhetsområdet. Länsexperten kommer att vara ett väsentligt

kompetensmässigt stöd bl.a. i arbetet med de regionala resurscentrumen för

kvinnor samt i arbetet med att införa ett könsperspektiv i det regionala

utvecklingsarbetet.

 Med hänsyn till kvinnornas betydelse för den regionala utvecklingen anser vi

att länsstyrelserna bör lämna en redogörelse över de åtgärder som särskilt

riktas mot kvinnor. Regeringen avser därför att uppdra åt länsstyrelserna att

lämna en redovisning över de insatser särskilt riktade till kvinnor som görs och

har gjorts samt effekterna av dessa. I detta sammanhang skall länsstyrelserna

även redovisa vilka insatser för kvinnor som planeras.

9.3 Central nivå

Regeringens bedömning: Olika samhällssektorer har

genom sina sektorsorgan ett ansvar för att

verksamheterna bidrar till en god utveckling i

alla regioner.

 NUTEK, Glesbygdsmyndigheten och

Konsumentverket har särskilda uppgifter och ansvar

inom det regionalpolitiska området. För att uppnå

ökad effektivitet bör dessa myndigheter i större

utsträckning samverka.

 Särskilda regionalpolitiska medel bör liksom

hittills anslås för projektverksamhet och insatser

av infrastrukturkaraktär eller andra angelägna

åtgärder. NUTEK och Glesbygdsmyndigheten bör

disponera en del av medlen för beslut i enlighet

med riktlinjer som utfärdas av regeringen. Därutöver

bör regeringen disponera medel för beslut i

enskilda ärenden.

Underlagsrapporter: NUTEK anser dels att en god regional utveckling förutsätter

att man inom viktiga områden tar hänsyn till de effekter som politiken får i

olika regioner, dels att det är en uppgift för den centrala statsmakten att

skapa allmänna förutsättningar för en god utveckling i alla regioner. Huvuddelen

av det konkreta regionala utvecklingsarbetet bör enligt NUTEK däremot ske lokalt

och regionalt.

 I samspelet mellan regional och central nivå skall de statliga verken fungera

som stöd och kunskapsförmedlare till dem som arbetar med utveckling i

regionerna. Det gäller att ta fram och förmedla kunskap i frågor som är

övergripande och gemensamma för flera eller alla regioner. Det kan till exempel

gälla allmänna kunskaper och prognoser som rör nationell och internationell

ekonomisk utveckling, liksom kunskaper om hur man internationellt arbetar med

regional utveckling. Det innefattar en viss projektverksamhet av pilotkaraktär

där motivet är att ta fram ny kunskap och pröva nya arbetsmetoder. Detta bör

enligt NUTEK ske i nära samarbete med länen.

 En viktig uppgift för den centrala nivån är vidare att följa och utvärdera det

arbete som görs i länen i syfte att sprida erfarenheter och effektivisera samt

förbättra arbetet.

 I NUTEK:s utvärdering av effekterna av den regionala projektverksamheten

framgår att den administrativa kapaciteten vid länsstyrelserna för att hantera

projektverksamheten är otillräcklig. Enligt NUTEK behöver den centrala nivån

bedriva ett mer utvecklingsinriktat arbete kopplat till den regionala

projektverksamheten.

 I Glesbygdsmyndighetens idéskrift "Landet vinner" föreslås att myndigheten

tillförs resurser till en kraftfull organisation med ansvar för

landsbygdsfrågorna, ett "Landsbygdsverk". Resurser bör samlas från bl.a. NUTEK,

Jordbruksverket, AMS, Naturvårdsverket och Boverket.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser påpekar att det finns behov av att

klargöra rollerna mellan central och regional nivå samt betonar att det handlar

om ett samspel mellan de statliga aktörerna. De flesta ställer sig också bakom

NUTEK:s uppfattning att det är en uppgift för den centrala statsmakten att skapa

allmänna förutsättningar för en god utveckling i alla regioner och att

huvuddelen av det konkreta regionala utvecklingsarbetet skall ske lokalt.

NUTEK:s klargörande av uppgifterna för myndigheter på central nivå bekräftas av

remissinstanserna.

 Svenska kommunförbundet menar att ett samarbete bör konstitueras av de parter

som har intresse av att arbeta för regionens utveckling. För kommunförbundet är

det självklart att det handlar om kommunerna och staten i samverkan.

 Landstinget i Älvsborgs län anser att tiden nu är mogen för att föra en mer

förutsättningslös diskussion kring uppgiftsfördelningen mellan den statliga

nivån och den kommunala självstyrelsen. Ett ökat regionalt ansvar för

utvecklingsfrågorna bör vila på det direktvalda folkstyrets grund.

 Norrlandsförbundet instämmer i NUTEK:s uppfattning om rollfördelningen mellan

olika aktörer och samspelet mellan skilda nivåer men påpekar att de statliga

aktörernas roll fortfarande är i hög grad styrande i stället för stödjande.

 Flertalet länsstyrelser instämmer i NUTEK:s bedömning att de föreslagna

strategiska programmen för länen kommer att kräva ytterligare kvalificerade

personella resurser. Skogsstyrelsen anser däremot att det redan idag finns

kunskapsmässiga förutsättningar att utföra detta arbete men att länsstyrelserna

bör utveckla kontakterna mellan de kompetenser som finns inom statliga,

kommunala och privata organ.

 Dessutom har flera remissinstanser, när det gäller NUTEK:s årsrapport,

framfört kritiska synpunkter på verkets analyser. Exempelvis anser AMS att

analyserna är bristfälliga och ger en förenklad bild av de regionala

utvecklingstendenserna i landet - bland annat saknar man analyser över ålders-

och könsfördelningar.

Skälen för regeringens bedömning: NUTEK är central förvaltningsmyndighet för

bl.a. frågor om näringslivets tillväxt och förnyelse och har, för att främja en

balanserad regional utveckling, att inom sin samlade verksamhet medverka till

att de regionalpolitiska målen uppfylls.Enligt verksinstruktionen har NUTEK

tilldelats särskilda uppgifter på det regionalpolitiska området. Till

uppgifterna hör bl.a. att bedriva viss projektverksamhet och

utredningsverksamhet. Vidare har regeringen uppdragit åt NUTEK att arbeta med

särskilt angivna program. För närvarande gäller det bl.a. teknikspridning och

kvinnors företagande. NUTEK har dessutom ett uppdrag att årligen inkomma med en

analys av förhållandena i länen. Som flera remissinstanser påpekat behöver dessa

analyser fördjupas och breddas till sitt innehåll. Av analyser och olika

beskrivningar bör ålders- och könsperspektiv framgå.

 Regeringen avser också att ge NUTEK ökade befogenheter genom att delegera

beslutsfattandet i vissa infrastruktur- och utvecklingsprojekt. I samband därmed

kommer NUTEK att tillföras ytterligare resurser.

 I NUTEK:s regionalpolitiska roll ingår också att utveckla regionala och lokala

aktörers kompetens i regionala utvecklingsfrågor samt att svara för

erfarenhetsutbyte och utvärdering av den regionala projektverksamheten. Dessa

uppgifter kvarstår som viktiga. Mot bakgrund av vad som tidigare sagts, om

större koncentration och krav på programläggning av verksamheten i

utvecklingsarbetet på regional nivå, anser vi att detta kommer att ställa

ändrade krav även på NUTEK:s insatser. Särskild tonvikt bör läggas på att

utveckla metoder för programarbete, ge program- och projektstöd samt att

utvärdera programmen. I detta arbete bör samverkan med övriga centrala

myndigheter eftersträvas.

 NUTEK är vidare central myndighet för de regionalpolitiska stöden till

näringslivet. Verkets uppgift beträffande stödgivning innefattar handläggning av

stöd i vissa ärenden, administration av den stödgivning som såväl regeringen som

NUTEK och länsstyrelserna svarar för samt viss rådgivning och utbildning till

länsstyrelserna. Dessutom skall NUTEK enligt verksförordningen regelbundet följa

upp och utvärdera de regionalpolitiska stöden.

 I och med att EES-avtalet trätt i kraft skall alla nya stödformer till

näringslivet och alla större förändringar av befintligt stöd anmälas till,

granskas och godkännas av EFTA:s övervakningsmyndighet, innan de får träda i

kraft. NUTEK har därvid fått ansvar för att löpande samla in och ställa samman

uppgifter om befintligt statsstöd i Sverige. Verket har samma ansvar och

uppgifter när det gäller statsstöd inom ramen för GATT- och EFTA-samarbetet.

 Vi har tidigare behandlat Glesbygdsmyndighetens uppgifter på olika områden när

det gäller glesbygds- och landsbygdsutveckling. Myndigheten bör ha löpande

kontakt med centrala sektorsföreträdare och samtidigt samverka med

länsstyrelserna i deras arbete med att finna former för att behålla och utveckla

olika servicefunktioner i länen. Detta gäller inte minst när länsstyrelserna får

ökade uppgifter i arbetet med landsbygdsutveckling.

 Behovet av uppföljning och utvärdering av glesbygds- och landsbygdsinsatser är

stort. Detta arbete bör ges hög prioritet av myndigheten.

 Projektverksamheten som myndigheten bedriver bör koncentreras till större

frågeställningar av riksintresse. Den mera kortsiktiga utredningsverksamheten

bör gälla områden med hög glesbygdspolitisk aktualitet och där behov av

förändringar föreligger.

 Det är viktigt att Glesbygdsmyndigheten arbetar i nära samverkan med övriga

organ som handlägger frågor av betydelse för landsbygdsutvecklingen. Vi har

tidigare bl.a. nämnt NUTEK, Jordbruksverket, ALA-gruppen vid

Lantbruksuniversitetet, Folkrörelserådet, Konsumentverket m.fl. Samverkan är

viktig för att ett maximalt resursutnyttjande skall åstadkommas samtidigt som

dubbelarbete undviks. Vi anser att ett sådant nätverk, där olika kompetenser

knyts samman i ett utvecklande samarbete, är att föredra framför en formell

överföring av resurser mellan myndigheter till ett s.k. Landsbygdsverk, som

föreslagits i en av Glesbygdsmyndighetens idéskrifter.

 Konsumentverkets specifika roll när det gäller varuförsörjningen i glesbygd

har tidigare utförligt redovisats tidigare (avsnitt 7.4).

Utvecklingsmedel för beslut på central nivå

Flertalet beslut om användningen av regionalpolitiska medel fattas på regional

nivå av länsstyrelserna. Det gäller såväl beslut om regionalpolitiskt

företagsstöd som beslut om glesbygdsstöd och regional projektverksamhet. På

central nivå beslutas endast i större ärenden eller i ärenden som är av

principiell karaktär. Detta bör även fortsättningsvis vara huvudprincipen.

 Regeringen kommer senare att föreslå viss förstärkning av medlen för regionalt

utvecklingsarbete i länen. Vi menar att det därutöver finns skäl att, liksom

hittills, centralt disponera vissa regionalpolitiska medel för särskilda projekt

eller andra utvecklingsinsatser. Även dessa insatser bör ha en regional

förankring och genomföras av regionala/lokala aktörer. Generellt bör denna typ

av utvecklingsmedel användas för regionalpolitiskt motiverade insatser av

engångskaraktär och där annat stöd inte är tillämpligt eller för

försöksverksamhet inom sektorer som är av särskild regionalpolitisk betydelse.

 Syftet bör vara att med särskilda insatser förbättra förutsättningarna för

utveckling i regionalpolitiskt prioriterade regioner. Vi vill bl.a. peka på

behovet av åtgärder i mindre och utsatta orter som drabbas av svåra

strukturomvandlingsproblem. Medel har t.ex. anvisats för särskilda insatser i

Arjeplogs kommun.

 Vi har vidare redovisat motiv för att stimulera utvecklingsarbetet vad gäller

profilering och kompetensutveckling vid de mindre och medelstora högskolorna

samt vissa gymnasieskolor liksom för att stödja tidig finansiering av

teknikprojekt i regionalpolitiskt prioriterade områden samt ytterligare åtgärder

för att attrahera utländska investeringar till Sverige. I avsnitt 10 redovisas

motiv för förstärkning av viss forskning vid Umeå universitet. Dessa insatser

avses finansieras inom anslaget för särskilda regionalpolitiska

infrastrukturåtgärder.

 Det bör understrykas att medlen inte är avsedda att ersätta ordinarie statlig

finansiering inom olika områden. De får inte heller avse reguljär drift av

verksamheter. Huvudprincipen bör vara att använda dessa medel i kombination med

sektorsmedel. Samfinansiering med privata finansiärer bör eftersträvas. Vi

återkommer till anslagsfrågan i avsnitt 13.

 Regeringen har tidigare uppdragit åt NUTEK att svara för handläggningen av

vissa regionalpolitiskt motiverade utvecklingsprogram. Det gäller t.ex. i fråga

om teknikspridning och om särskilda åtgärder för att främja kvinnors

företagande. Därutöver disponerar NUTEK medel för särskilda projekt.

 NUTEK bör även fortsättningsvis ha en aktiv roll i fråga om planering och

samordning av vissa åtgärder som regeringen beslutar om. Det gäller t.ex. stöd

till tidig finansiering av teknikprojekt. Den projektverksamhet som NUTEK

bedriver bör i första hand inriktas på insatser som berör flera regioner och

aktörer och där NUTEK fungerar som initiativtagare och samordnare. Regeringen

prövar framförallt ärenden som är av principiell karaktär eller som kräver

medverkan från flera departement. NUTEK bör därför ges ökade möjligheter att

pröva ansökningar och besluta om stöd till olika utvecklingsprojekt. Regeringen

bedömer således att NUTEK, i likhet med länsstyrelserna, kommer att få vidgade

uppgifter i det regionalpolitiska utvecklingsarbetet. Därför bör en del av de

medel som tillförs verket även få användas till beredning och genomförande av

åtgärderna.

9.3.1Särskilda insatser för kvinnor på central nivå

Regeringens bedömning: NUTEK bör, i samarbete med

Glesbygdsmyndigheten, ansvara för att ett

nationellt resurscentrum för kvinnor bildas.

Myndigheterna skall därvid avsätta resurser och

vidta åtgärder som stödjer och kompletterar de

särskilda insatser som görs för kvinnor i det

regionala utvecklingsarbetet.

Underlagsrapporter: Glesbygdsmyndigheten föreslår i idéskriften "Den andra sidan

av myntet" att ett nationellt resurscentrum för kvinnor inrättas. Detta

nationella centrum skall svara mot de regionala centrumens behov av ett forum

för erfarenhetsutbyte, utvärdering, kunskapsutveckling, samordning av verksamhet

m.m.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna stöder förslaget om

bildande av ett nationellt resurscentrum för kvinnor.

Skälen för regeringens bedömning: Såsom tidigare sagts har NUTEK bl.a. i uppgift

att utveckla regionala och lokala aktörers kompetens i regionala

utvecklingsfrågor samt att svara för erfarenhetsutbyte och utvärdering av den

regionala projektverksamheten. NUTEK har även regeringens uppdrag att handlägga

ett flerårigt utvecklingsprogram med särskilda åtgärder för att främja kvinnors

företagande. Mot denna bakgrund är det naturligt att uppdra åt NUTEK att, inom

ramen för sina regionalpolitiska medel, på central nivå stödja och komplettera

även de särskilda insatser som görs för kvinnor i det regionala utvecklingsarbe-

tet. NUTEK får därmed i uppgift att, i samarbete med Glesbygdsmyndigheten,

ansvara för att ett nationellt resurscentrum bildas. I denna funktion bör bl.a.

ingå att samordna de aktiviteter som sker i länen, samla in, utvärdera och

systematisera kunskaper om det praktiska regionala arbetet och dra

generaliserbara slutsatser av detta. Kvinnor i glesbygds- och landsbygdsområden

bör härvidlag ägnas ett särskilt intresse. Det nationella kvinnoresurscentrumet

bör även sprida information och erfarenheter samt verka för ett fungerande

kontaktnät mellan personer/grupper som arbetar med frågor som rör kvinnor i

olika delar av landet.Åtgärder för att främja kvinnors företagande är en

naturlig och viktig del av NUTEK:s verksamhet. En del av detta arbete kan vara

att stödja nätverk mellan kvinnor som driver företag. Sådana nätverk är av be-

tydelse dels för redan verksamma företagare, dels för kvinnor som står i begrepp

att starta egna företag. Det nationella centrumet bör även följa vad som händer

utanför Sverige inom relevanta områden.

 I arbetet med särskilda insatser för kvinnor bör NUTEK, såsom nämnts ovan,

samarbeta med Glesbygdsmyndigheten och bl.a. ta till vara de erfarenheter som

samlats genom arbetet i Glesbygdsmyndighetens projekt Kvinnokraft.

10 Regionalpolitisk forskning

Regeringens bedömning: Regeringen är beredd att

till Umeå universitet tillföra medel för forskning

med inriktning på glesbygdens geografi med dess

ekonomisk-geografiska och sociala struktur.

 Huvuduppgiften för Expertgruppen för forskning om

regional utveckling (ERU) bör även fortsättningsvis

vara att initiera och samordna forskning som

bidrar till att förbättra kunskaperna om den

regionala utvecklingen i Sverige samt att

medverka till att forskningsresultaten ges en

bred spridning. ERU bör vid konkretiseringen av

sitt forskningsprogram särskilt beakta hur

ansvars- och arbetsfördelningen mellan olika

aktörer bör se ut för att regionalpolitiken skall

kunna genomföras på ett effektivt sätt, hur

ekonomins internationalisering påverkar förut-

sättningarna för svenska regioners utveckling samt

hur människors livsformer varierar mellan olika

typer av regioner. ERU bör lägga särskild vikt vid

att belysa olika frågor utifrån ett könsperspektiv.

Underlagsrapporter: Forskningsfrågorna behandlas inte separat i det framtagna

underlagsmaterialet. Utredaren framhäver vikten av att den geografiska

dimensionen lyfts fram i samband med analyser av olika samhällsproblem och i de

analyser som ligger till grund för politiska beslut. I Glesbygdsmyndighetens

idéskrift "Landet vinner" framhålls behovet av en forskningsinstitution som kan

bedriva såväl grundläggande som tillämpad forskning om lokala strukturer och

processer på landsbygden. I en annan av Glesbygdsmyndighetens idéskrifter, "Den

andra sidan av myntet", pläderas för ett forskningsprogram om kvinnor och

regional utveckling som skulle bidra till att öka intresset och fördjupa

kunskapen om samhällets könsstruktur och vad denna innebär för regioner och

deras utveckling. Idéskriften "Framtidens vägvisare" lyfter fram behovet av

glesbygds/landsbygdsforskning med ungdomligt perspektiv.

Remissinstanserna: Få remissinstanser behandlar forskningen i sina svar. Forsk-

ningsrådsnämnden menar i sitt remissvar på Glesbygdsmyndighetens idéskrifter,

att det är av central betydelse att Sveriges Lantbruksuniversitet och de

regionala högskolorna utvecklas till kompetenscentra för landsbygden. Nämnden

framhäver också att kulturarvet bör utgöra basen för bygdeforskningen.

 Flera remissinstanser för fram krav på en utbildning för glesbygdskvinnor som

utgår ifrån ett kvinnoperspektiv.

Skälen för regeringens bedömning: Det svenska samhället genomgår för närvarande

en genomgripande strukturell omvandling. Samtidigt ökar kraven på regional

samhällsplanering, vilket bl.a. tar sig uttryck i ökade krav på länsstyrelserna

att utforma regionala utvecklingsprogram. Därför är det angeläget med ökad

forskning om drivkrafterna bakom den aktuella regionala utvecklingen.

 Den regionalpolitiska forskningen utgör ett viktigt underlag för be-

slutsfattandet inom området. En förutsättning för att stärka det regionala

planeringsarbetet är att det finns tillgång till ett relevant kunskapsunderlag.

Utan ett sådant minskar förutsättningarna att utforma strategiska regionala

utvecklingsprogram. Ett förtroendefullt samarbete mellan forskning och

samhällsplanering framstår som viktigt.

 Från samhällplaneringens utgångspunkt är det två förhållanden som bör

uppmärksammas. För det första förefaller tillflödet av yngre forskare till

regionalpolitisk forskning vara litet. Detta innebär dels att antalet forskare

inom området fortfarande är begränsat, dels att den teoretiska förnyelsen går

långsamt. Ökade insatser för att främja intresset för regionalpolitisk forskning

vid universitet och högskolor är därför önskvärda.

 Det är särskilt angeläget att stärka intresset för forskning om gles-

bygdsregioners situation och utvecklingsmöjligheter. Dessa regioner ägnades

stort intresse inom den geografiska och sociologiska forskningen under

1970-talet. Därefter har intresset för dessa problem inte upprätthållits. Rege-

ringen menar att det är angeläget att öka kunskapsnivån om vad som skiljer

glesbygdsregioner från andra regioner och vad som krävs för att den utveck-

lingspotential som finns i dessa regioner skall tas till vara. Därför är rege-

ringen beredd att till Umeå universitet tillföra medel för forskning med

inriktning på glesbygdens geografi med dess ekonomisk-geografiska och sociala

struktur.

 För det andra är det viktigt att kopplingen mellan pågående forskning och

samhällsplanering fungerar väl. På detta område kan ERU spela en viktig roll.

Med hänsyn till det föreslås en viss ökning av ERU:s resurser.

 ERU har till uppgift att initiera forskning som bidrar till att förbättra

regionalpolitikens kunskapsunderlag samt att medverka till att forsk-

ningsresultaten ges en bred spridning. ERU är sedan början av 1993 myndighet med

kansli i Östersund. I samband med ERU:s omlokalisering från Stockholm till

Östersund lämnade regeringen riktlinjer för utformningen av ett nytt

forskningsprogram för de närmaste åren. Bland annat framhölls att ERU skall ägna

särskild uppmärksamhet åt utvecklingsförutsättningarna i perifera regioner.

Speciellt lyftes frågorna om vad som kännetecknar små och medelstora arbets-

marknaders utvecklingsmöjligheter samt förutsättningarna för att öka

integrationen och samverkan mellan regioner i Norden fram som viktiga

forskningsområden för ERU.

 ERU:s styrelse har, med utgångspunkt från dessa riktlinjer, nyligen beslutat

om ett forskningsprogram för perioden 1993-1996. Forskningsprogrammet pekar ut

tre huvudområden.

 I det första huvudområdet riktas uppmärksamheten mot regionalpolitikens

aktörer. Uppgiften är att studera de dominerande aktörerna i svensk

regionalpolitik och att analysera hur konstellationerna förändrats över tiden.

 Det andra huvudområdet omfattar studier av regional kompetens och

konkurrenskraft. Inom detta område ägnas bl.a. intresse åt hur internationa-

liseringen inom ekonomin påverkar förutsättningarna för regional utveckling. I

en situation där kapitalet blir allt mer lättrörligt, samtidigt som företagens

nationella identiteter försvagas, kommer konkurrensen mellan regioner i olika

länder att öka.

 Försörjningssystem och livsformer i svenska regioner är temat för det tredje

huvudområdet. I denna del av forskningsprogrammet ägnas bl.a. uppmärksamhet åt

hur den geografiska rörligheten förändrats och hur dessa förändringar påverkar

lokala arbetsmarknaders funktionssätt.

 Inom respektive huvudområde avses könsperspektivet särskilt uppmärksammas.

 De tre formulerade huvudområdena ger en ram inom vilken det är möjligt att

initiera projekt med stor samhällsrelevans. Regeringen anser att ERU i den

fortsatta konkretiseringen av sitt forskningsprogram inom ramen för de tre

huvudområdena särskilt bör inrikta analysen mot tre frågeställningar.

 När det gäller huvudområdet regionalpolitiska aktörer, så framstår frågan om

hur ansvars- och arbetsfördelningen mellan olika aktörer skall se ut för att ett

effektivt genomförande av regionalpolitiken skall uppnås som särskilt angelägen

att belysa. Inte minst den pågående avregleringen inom transport- och

kommunikationsområdet aktualiserar denna fråga. Regionalpolitikens utveckling

sedan mitten av 1960-talet kännetecknas av att antalet aktörer som involverats i

genomförandet av politiken gradvis ökat samtidigt som arbetsfördelningen mellan

aktörerna förändrats. Från politiksynpunkt är det angeläget att studera om och i

vilken utsträckning ansvarsfördelningen mellan olika aktörer underlättar eller

försvårar ett effektivt genomförande av politiken.

 Inom huvudområdet regional kompetens och konkurrenskraft framstår det som

särskilt angeläget att studera hur ekonomins internationalisering påverkar

förutsättningarna för svenska regioners utveckling. EES-avtalet innebär att

Sverige numera utgör en del av en stor europeisk marknad inom vilken varor,

tjänster, kapital och arbetskraft i princip kan röra sig fritt. En effekt av

detta blir att konkurrensen mellan regioner i olika delar av Europa ökar. Mot

denna bakgrund är det angeläget att studera svenska regioners möjligheter att

hävda sig i denna nya situation.

 Kunskapsläget inom området försörjningssystem och livsformer i svenska

regioner är särskilt bristfälligt när det gäller kunskapen om variationer i

livsformer i olika typer av regioner. Den kunskap som finns på området framstår

idag som delvis föråldrad. Senare års stora förändringar i svensk ekonomi har

sannolikt satt påtagliga spår i de sätt på vilket människor lever i olika

regioner. Mot denna bakgrund är det angeläget att öka våra kunskaper om hur

livsformerna gestaltar sig i olika typer av regioner - glesbygdsregioner,

traditionella industriregioner, storstadsregioner etc. Könsperspektivet måste

vara centralt i sådana studier. Studier av kvinnors försörjningsmöjligheter i

olika typer av regioner bör ges hög prioritet. Ungdomars värderingar och val av

livsmiljöer är ett annat viktigt område att studera. Denna typ av kunskap skulle

kunna ligga till grund för en regionalpolitik som är anpassad till förutsätt-

ningarna i olika typer av regioner.

11 Regionalpolitiken i ett EU-perspektiv

Regeringens bedömning: Vid ett svenskt

EU-medlemsskap kommer stora resurser från EG:s

strukturfonder att tillföras svensk

regionalpolitik.

 Vad gäller våra nationella regionalpolitiska

företagsstöd kommer vi även fortsättningsvis att

kunna bedriva en politik med i huvudsak samma

inriktning och av minst samma omfattning som för

närvarande.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen vill här översiktligt redovisa

innehållet vad avser regionalpolitik i det avtal om ett EU-medlemsskap som

träffades mellan Sverige och Europeiska unionens råd (EU-rådet) den 1 mars i år.

Regeringen avser att senare återkomma till riksdagen med en särskild proposition

om avtalet. Vi redogör även för dagsläget vad avser de svenska nationella

företagsstöden.

EG:s strukturpolitik m.m.

Regionalpolitik i EU bedrivs dels genom de s.k. strukturfonderna, som

finansieras via den gemensamma budgeten, dels av medlemsstaterna själva med

nationella medel.

 Den regionalpolitiska fråga som reglerats i avtalet avser strukturpolitiken,

dvs. Sveriges möjligheter att få del av EG:s olika strukturfonder. I EU:s

nuvarande medlemsländer inriktas strukturpolitiken på följande s.k. mål:

 Mål 1: Utveckling och strukturell anpassning av svagt utvecklade regioner.

 Mål 2: Omställning av näringslivet i regioner eller delar av regioner som är

hårt drabbade av industriell tillbakagång.

 Mål 3: Bekämpning av långtidsarbetslöshet och underlättande av ungdomars

inträde på arbetsmarknaden.

 Mål 4: Underlättande av omställningar till följd av strukturförändringar inom

industrin genom stöd till utbildning m.m.

 Mål 5: Underlättande av lantbrukets och fiskets omstrukturering och

modernisering.

 Mål 5b: Underlättande av utvecklingen i landsbygdsområden.

 Målen 1, 2 och 5b är regionalt inriktade, medan stöd enligt mål 3, 4 och 5a

kan lämnas utan direkt geografisk koppling. Avgränsningen av mål 1-områden

beslutas av EU-rådet, medan det ligger inom EG-kommissionens kompetensområde

att, efter förslag från respektive medlemsland, fastställa områden för mål 2 och

5b.

 I EG:s nuvarande strukturpolitik läggs den största vikten vid välståndet mätt

som bruttoregionprodukt per capita när de mest prioriterade områdena, dvs. mål

1-områden, utses. För att ett område skall godkännas enligt mål 1 skall

bruttoregionprodukten per capita vara högst 75 % av genomsnittet i EU-länderna.

 För svensk del har en viktig utgångspunkt i förhandlingarna varit att EU, vid

ett svenskt medlemsskap, måste ta särskild hänsyn till de speciella förhållanden

som kännetecknar våra regionalpolitiskt högst prioriterade områden. Det gäller

främst glesheten och de långa avstånden. Sveriges krav har därför varit att

dessa faktorer skall vara avgörande när de mest prioriterade områdena i Sverige

skall avgränsas.

 Från EU:s sida föreslogs därför, efter det att Sverige under förhandlingarna

hade avvisat vissa tidigare förslag, att ett nytt mål, benämnt mål 6, skulle

införas i EG:s regelverk. Detta mål skulle avgränsas enligt kriteriet högst 8

invånare per kvadratkilometer. Förslaget accepterades från svensk sida sedan man

på båda sidor enats om den faktiska avgränsningen av en mål 6-region för

Sverige.

 I mål 6-regionen ingår följande kommuner och delar av kommuner:

Norrbottens län

Kommunerna Arjeplog, Arvidsjaur, Gällivare, Haparanda, Jokkmokk, Kalix, Kiruna,

Pajala, Älvsbyn, Överkalix och Övertorneå samt Edefors och Gunnarsbyns

församlingar i Boden och f.d. Markbygdens kyrkobokföringsdistrikt i Piteå.

Västerbottens län

Kommunerna Bjurholm, Dorotea, Lycksele, Malå, Norsjö, Sorsele, Storuman,

Vilhelmina, Vindeln och Åsele samt Fällfors, Jörns och Kalvträsk församlingar i

Skellefteå.

Jämtlands län

Kommunerna[REDACTED_EFTERNAMN], Bräcke, Härjedalen, Krokom, Ragunda, Strömsund, Åre och

Östersund.

Västernorrlands län

Kommunerna Sollefteå och Ånge samt Holms och Lidens församlingar i Sundsvall och

Anundsjö, Björna, Skorpeds och Trehörningsjö församlingar i Örnsköldsvik.

Gävleborgs län

Ljusdals kommun.

Kopparbergs län

Kommunerna Malung, Orsa, Vansbro och Älvdalen samt Venjans och Våmhus

församlingar i[REDACTED_EFTERNAMN].

Värmlands län

Torsby kommun.

 Regionens omfattning framgår av bifogad karta.

 Avgränsningen av området för mål 6 avser perioden 1995-1999 vilket motsvarar

den tidsperiod som gäller för mål 1-områden i nuvarande medlemsstater

(1994-1999). I slutet av perioden kommer en översyn att göras i syfte att

fastställa avgränsningen av såväl mål 1- som mål 6-områden för perioden efter

1999.

 Mål 6 skall i alla avseenden vara jämställt med mål 1. Det gäller t.ex. i

fråga om insatsernas inriktning och finansiering liksom kopplingar till

regelverket i övrigt. Det innebär bl.a. att vissa typer av stöd till jordbruket

kommer att lämnas med högre belopp i mål 6-området än utanför detta område.

 Den överenskommelse som träffats mellan Sverige och EU-rådet innebär att 41

miljoner ecu (ca 360 miljoner kronor enligt aktuell växelkurs) avsätts från EG:s

budget för år 1995 till mål 6-regionen. Det årliga beloppet ökar med ett index

så att det för 1999 kommer att uppgå till ca 51 miljoner ecu.

 De svenska förhandlingspositionerna beträffande målen 2, 3, 4, 5a och 5b,

liksom avseende kriterier och övriga riktlinjer för regionavgränsningar och

insatsernas inriktning under dessa mål, var att dessa ligger väl i linje med den

svenska politiken på berörda områden. Sverige kan därför vad gäller dessa mål

acceptera det gällande regelverket under förutsättning av viss flexibilitet vid

tillämpningen.

 För dessa mål sammantagna har en indikativ ram på 227 miljoner ecu för år 1995

fastställts av EG-kommissionen (ca 2 miljarder kronor enligt aktuell växelkurs).

Även denna ram kommer att öka under perioden så att den år 1999 uppgår till ca

248 miljoner ecu. Fördelningen på de olika målen kan göras först när den

geografiska avgränsningen av målen 2 och 5b är fastställd. Detta kommer att

göras av EG-kommissionen efter förslag från Sverige.

 Sammantaget kan olika strukturfondsprogram inom målen 2-6 omfatta åtgärder

inom en rad olika områden som infrastrukturåtgärder, företagsutveckling,

forskning och utveckling, utbildning, kompetensutveckling, åtgärder mot ungdoms-

och långtidsarbetslöshet, landsbygdsutveckling etc.

 En förutsättning för att få del av medel från strukturfonderna är att dessa

kompletteras med nationell finansiering (additionalitet).

 Regeringens bedömning är att den nationella finansieringen av de program som

kan komma att få medel från strukturfonderna får lösas för varje program för sig

och att den kan bestå av såväl regionalpolitiska medel som medel från berörda

sektorer, kommuner, landsting och privata intressenter. Regeringen vill således

slå fast att de nationella tillskott det blir fråga om inte får lämnas

ofinansierade. Hur detta skall behandlas i statsbudgeten kan inte avgöras nu.

Men det står klart att detta måste beaktas i förberedelsearbetet för

nästkommande statsbudget. Nationella tillskott kommer alltså att behöva inrymmas

bl.a. inom den ekonomiska ram för de regionalpolitiska anslagen som här

föreslås. De förslag vi har lämnat om medel till olika regionala

utvecklingsinsatser menar vi ger den flexibilitet som kan komma att krävas vad

gäller särskilda regionalpolitiska åtgärder inom ramen för strukturfondsprogram.

De svenska regionalpolitiska företagsstöden

Som vi tidigare framhållit, främst i samband med att vi redogjort för de

företagsinriktade åtgärderna (avsnitt 8), så omfattas de svenska företagsstöden

från den 1 januari 1994 av EES-avtalets regler för statsstöd. En utförlig

redogörelse för EES-avtalet i ett regionalpolitiskt perspektiv och hur stöden

bedöms påverkas av avtalet har lämnats i regeringens proposition om det

Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet (prop. 1991/92:170, bil. 9, bet.

1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18).

 EES-avtalets huvudregel är att stöd som snedvrider eller hotar att snedvrida

konkurrensen och därmed handeln mellan avtalsparterna inte är förenligt med den

gemensamma marknaden. Som förenligt med marknaden anses dock stöd som lämnas

för att främja den ekonomiska utvecklingen i vissa regioner i EU- respektive

EFTA-länderna.

 Närmare föreskrifter om vilka kriterier dessa regioner skall uppfylla och

vilka former av stöd som kan lämnas har sedan länge utfärdats av

EG-kommissionen. Kommissionen har även i uppgift att godkänna de olika

EU-ländernas stöd och övervaka att reglerna efterföljs.

 I EFTA-länderna har EFTA:s övervakningsmyndighet ESA motsvarande roll. ESA har

nyligen utfärdat riktlinjer för tillämpningen och tolkningen av artiklarna 61

och 62 i EES-avtalet och artikel 1 i protokollet till övervakningsavtalet. I

dessa riktlinjer finns särskilda regler för regionalt stöd.

 När EES-avtalet godkändes gjorde riksdagen och regeringen den gemensamma

bedömningen att Sverige även i framtiden kommer att kunna bedriva en

regionalpolitik med i stort sett samma inriktning och av minst samma omfattning

som i dag. Samtidigt konstaterades att det inte kan uteslutas att det i vissa

avseenden kan bli nödvändigt med modifieringar av företagsstöden.

 Den närmare utformningen av de nationella svenska företagsstöden ingår således

inte i avtalet om EU-medlemsskap eftersom EU-rådet har delegerat till

kommissionen att övervaka att statsstödsreglerna följs. Parallellt med

förhandlingarna har emellertid Sverige haft överläggningar med kommissionen om

bl.a. de svenska stödområdenas omfattning och företagsstödens utformning. Dessa

överläggningar är ännu inte helt avslutade. Vad som hittills framkommit

bekräftar bedömningen att vi även framdeles kommer att kunna bedriva en aktiv

nationell regionalpolitik.

 I överläggningarna har kommissionen sålunda visat förståelse för att de

regionalpolitiska problemen är annorlunda i Sverige än i EU:s nuvarande

medlemsstater. Vi förutser bl.a. att ett särskilt gleshetskriterium kommer att

användas för att avgränsa långsiktiga svenska stödområden.Vi förutsätter vidare

att de nuvarande stödområdena 1 och 2 kan behållas och att vi tillfälligt skall

kunna placera orter som drabbats av omfattande regionalpolitiska problem i

samband med näringslivets strukturomvandling i stödområden i minst samma

omfattning som för närvarande. Vi förutsätter också att företagsstöden, om vi så

önskar skall kunna behållas med i stort sett samma inriktning som i dag.

 Resultaten av överläggningarna med kommissionen förutser vi också kommer att

vara vägledande för EFTA:s övervakningsmyndighet.

12 Särskilda regionala åtgärder för regional utveckling och tillväxt under

budgetåret 1994/95

Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att av

de arbetsmarknadspolitiska medel vi föreslagit i

årets budgetproposition, som en temporär insats,

överföra 800 miljoner kronor till länsstyrelserna för

extraordinära tillväxtfrämjande insatser. Länsstyrel-

serna ges härmed möjlighet att genomföra kraftfulla

insatser för bl.a. näringslivsutveckling och

företagsförnyelse.

 Som en särskild åtgärd införs ett tillfälligt

småföretagsstöd med en maximal bidragsnivå på 15 % av

en investering enligt de regler som gäller för

lokaliserings- och utvecklingsbidrag.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens ekonomiska politik bygger på en

samlad strategi att genom god och uthållig tillväxt skapa en stabil grund för

välfärden och sysselsättningen i hela landet. I denna strategi är under resten

av 1990-talet två mål centrala: nya stadigvarande jobb och tillförlitliga

trygghetssystem. Det första målet innebär minst en halvering av arbetslösheten

till slutet av 1990-talet, och bör ses som ett etappmål mot full sysselsättning

på den reguljära arbetsmarknaden. För att detta skall uppnås krävs en snabb

exportledd tillväxt med ökning av produktion och jobb i näringslivet. Om båda

målen skall uppnås krävs nytänkande, förändringar och omställningar inom flera

områden i samhället.

 Inom ramen för arbetsmarknadspolitiken genomförs i dag mycket omfattande

åtgärder. Huvuddelen av insatserna är individinriktade, men även vissa

näringslivsinriktade insatser, i form av främst s.k. otraditionella åtgärder,

genomförs. Avsikten med de arbetsmarknadspolitiska insatserna är emellertid inte

främst att på lång sikt ändra näringslivsstrukturen utan de görs i första hand

för att lösa akuta arbetsmarknadsproblem. Insatserna är därmed främst av

kortsiktig karaktär. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna har nu nått en sådan

volym att deras effektivitet tenderar att minska.

 De regionalpolitiska åtgärderna är däremot till sin karaktär långsiktiga och

skall grundas på en genomtänkt strategi. Länsstyrelserna har i uppgift att

bedriva ett långsiktigt utvecklingsarbete och att samordna olika aktörers

insatser för att nå uppställda mål för bl.a. regionalpolitiken. Länsstyrelserna

har en rad olika kompetenser som skall nyttjas i utvecklingsarbetet. Genom sin

samordningsroll har länsstyrelserna också möjlighet att samordna olika

instrument för att de nationella målen skall uppnås. En betydande del av

länsstyrelsernas regionalpolitiska arbete kan beskrivas som en långsiktig

regional näringspolitik.

 För att skapa ökade möjligheter till tillväxtfrämjande insatser i hela landet

föreslår vi att 800 miljoner kronor av de arbetsmarknadspolitiska medel som

föreslagits i budgetpropositionen får disponeras av länsstyrelserna för

temporära men långsiktigt verkande stimulansåtgärder. Syftet med detta förslag

är att under en avgränsad period ge extra stimulans till bl.a.

näringslivsutveckling och företagsförnyelse. De ordinarie medel som länssty-

relserna disponerar för regionala utvecklingsinsatser fördelas med en tydlig

regionalpolitisk profil. Ca 80 % går till skogslänen. De medel vi nu föreslår

bör däremot fördelas med utgångspunkt från såväl arbetslöshetssituationen som

den regionala problembilden.

 Vi redovisar i det följande ett särskilt förslag och i övrigt några exempel på

åtgärder som länsstyrelserna bör kunna vidta för att bidra till ökad

inomregional balans och sysselsättningstillväxt i hela landet.

Tillfälligt småföretagsstöd

För att främja investeringsviljan i näringslivet i hela landet föreslår vi att

länsstyrelserna som en temporär åtgärd skall kunna lämna stöd till småföretag i

samband med investeringar även utanför stödområdena. Härigenom kan småföretagen

på ett effektivare sätt bidra till ökad sysselsättning och ekonomisk tillväxt.

 Vi föreslår mot bakgrund härav att ett tillfälligt småföretagsstöd, under

budgetåret 1994/95 skall kunna lämnas med högst 15 % av utgifterna i samband med

investeringar som leder till ökad sysselsättning. Ett sådant stöd motverkar

också inomregionala obalansproblem även utanför stödområdet. Stöd bör kunna

lämnas till såväl investeringar i byggnader och maskiner som i t.ex.

produktutveckling och marknadsföring. Enligt de bestämmelser som utfärdats av

EFTA:s övervakningsmyndighet får stöd av denna storlek lämnas i hela landet till

företag med högst 50 anställda och som uppfyller vissa andra krav på litenhet

och självständighet.

 Regeringen bör i övrigt få bestämma om stödets närmare utformning inom de

regler som riksdagen lagt fast för lokaliserings- och utvecklingsbidrag.

 Stödet, som är av engångskaraktär, bör kunna leda till betydande investeringar

som ger positiva sysselsättningseffekter på såväl kort som lång sikt.

Kompetenshöjande åtgärder

Genom samarbete med länsarbetsnämnden kan t.ex. företag erbjudas möjlighet att

under en viss period disponera kvalificerad personal med högskolekompetens för

att arbeta med t.ex. produktutveckling, design, teknisk utveckling eller

marknadsutveckling för redan befintliga produkter. Utifrån de erfarenheter som

försöksverksamheter givit finns skäl att anta att många företag, efter avslutad

försöksperiod, kommer att erbjuda de berörda fast anställning.

 Ytterligare ett sätt att nyttja kvalificerad arbetskraft kan vara att låta

företag engagera arbetslösa ingenjörer och tekniker m.fl. för att identifiera

ännu ej fullt utvecklade produkter och om möjligt kommersialisera dem i det egna

företaget eller lotsa dem vidare till produktutvecklare för eventuell vidare

kommersialisering och marknadsintroduktion.

 Vi har tidigare framhållit angelägenheten av åtgärder som främjar kvinnors

företagande. Med förstärkta regionala resurser kan dessa insatser intensifieras.

Andra företagsinriktade åtgärder

Därutöver finns en rad åtgärder som länsstyrelserna kan vidta eller initiera.

Den grundläggande målsättningen skall vara att åtgärderna skall ge långsiktiga

positiva effekter på arbetsmarknaden. Vi vill här endast nämna några exempel.

 Så skulle t.ex. produktrådens verksamhet kunna utvecklas och länsstyrelserna

få möjlighet att ge förstärkt stimulans till dels innovatörer, dels sådana ut-

bildningar som vänder sig till personer med produkt- eller företagsidéer.

 Ytterligare exempel på insatser som kan bli aktuella är t.ex. mindre

konsultcheckar som ställs till små företags förfogande för att höja sin kom-

petens inom t.ex. teknik-, marknads- och kvalitetsområdena. Sådana kon-

sultcheckar kan t.ex. erbjudas till företag som gör sannolikt att man genom

insatsen kommer att öka sysselsättningen eller produktionen.

 Flera länsstyrelser medverkar redan med hjälp av de regionala ut-

vecklingsmedlen i olika generella aktiviteter för att vidga marknaderna. Erfa-

renheter från bl.a. ett sydsvenskt underleverantörsprojekt, vilket även

beviljats regionalpolitiska medel från arbetsmarknadsdepartementet, visar att

sådana projekt kan vara mycket framgångsrika, redan på kort sikt.

 För många nystartade företag är en aktiv uppföljning nödvändig för att i tid

kunna ge stöd och rådgivning om företaget inte utvecklas enligt den tänkta

affärsplanen. Olika former av stöd från t.ex. konsulter och resurspersoner med

erfarenhet av att driva företag, är andra exempel på tänkbara åtgärder.

 Turismsektorn har, som redovisats tidigare (avsnitt 6.5), stor betydelse för

sysselsättningen i regionalpolitiskt prioriterade områden och på landsbygden.

Genom en engångsinsats finns möjlighet att ge framför allt den småskaliga

turismen bättre förutsättningar t.ex. genom samordnade produktutvecklings- och

marknadsföringsåtgärder.

Riktlinjer

Genom den nu föreslagna omdisponeringen av medel får länsstyrelserna möjlighet

att i en uppåtgående konjunktur stimulera näringslivets tillväxt och därmed öka

tillgången på nya arbetstillfällen. Eftersom resultatkraven på länsstyrelserna

blir höga, är det nödvändigt att arbeta flexibelt, varför några detaljerade

föreskrifter inte bör utformas. Det är regeringens uppgift att utforma de regler

som kan komma att krävas. Vi vill ändå här redovisa några allmänna riktlinjer.

Utgångspunkten bör vara att varje länsstyrelse får ett beting att uppnå vad

gäller att skapa ett antal långsiktiga arbetstillfällen. Regeringen räknar med

att insatserna sammantagna bör medverka till att skapa över 4000 nya arbetstill-

fällen.

 Det blir en uppgift för respektive länsstyrelse att med utgångspunkt i länets

förutsättningar och i samråd med andra aktörer utforma ett åtgärdsprogram som

kan genomföras under budgetåret 1994/95. Förutom förslaget om ett tillfälligt

småföretagsstöd har vi redovisat några exempel på tänkbara åtgärder.

 Vi vill erinra om den samrådsskyldighet, enligt förordningen om regionalt

utvecklingsarbete, som länsstyrelsen har med länsarbetsnämnden och med den

regionala utvecklingsfonden. Länsstyrelsen skall i åtgärdsprogrammet prioritera

insatserna så att största möjliga sysselsättningseffekt på kort och lång sikt

kan uppnås. Länsstyrelsen kan sedan uppdra åt annan huvudman, t.ex.

länsarbetsnämnd, utvecklingsfond, exportråd och privata konsulter, att genomföra

åtgärderna. De aktuella insatserna skall stå i överensstämmelse med den

regionalpolitiska strategin för respektive län. Vid val av insatser är det an-

geläget att behovet av insatser för kvinnors sysselsättning särskilt beaktas.

 Det bör inte finnas någon begränsning för var i länen insatserna görs. Medlen

bidrar till att skapa inomregional balans. För småföretagsstöd gäller som nämnts

att bidrag kan erhållas med högst 15 % av den kostnad för vilken stöd beviljats.

Vid övriga företagsinriktade insatser får den statliga insatsen vara högst 50 %

av kostnaden och ej heller strida mot EES-avtalets regler. Vi vill understryka

att den privata finansieringsandelen bör vara så hög som möjligt. Om en åtgärd

redan finns bör det regelsystem tillämpas som gäller för ifrågavarande åtgärd.

Åtgärderna får inte snedvrida konkurrensen mellan företag. Vidare skall de

åtgärder som bekostas med dessa medel kunna genomföras under budgetåret 1994/95.

 Den nu föreslagna engångsinsatsen kommer att innebära en extra belastning på

länsstyrelserna. Länsstyrelserna bör därför, inom ramen för sitt beting, få an-

vända en mindre del av medlen till att bl.a. köpa tjänster för att administrera

åtgärderna.

 Uppföljning och effektmätning av gjorda insatser är viktiga. Regeringen kommer

att ställa krav på länsstyrelserna att effekterna av gjorda insatser skall

redovisas. Regeringen avser också att uppdra åt NUTEK att följa upp de olika

insatser som görs i länen. Insatserna kommer att utvärderas vad avser effekterna

på såväl kort som lång sikt.

 Regeringen föreslår att riksdagen bemyndigar regeringen att disponera medlen

på här föreslaget sätt.

13 Anslagsfrågor

TIONDE HUVUDTITELN

C. Regional utveckling

I årets budgetproposition (prop. 1993/94:100, bil. 11) har regeringen föreslagit

att, i avvaktan på särskild proposition om regionalpolitiken, för budgetåret

1994/95 under angivna anslagsrubriker beräkna följande belopp.

1. Lokaliseringsbidrag m.m.

 350 000 000 kr.

2. Regionala utvecklingsinsatser

 1 012 000 000 kr.

3. Täckande av förluster på grund av kreditgarantier till

 företag i glesbygder m.m.

 1 000 kr.

4. Ersättning för nedsättning av socialavgifter

 500 000 000 kr.

5. Sysselsättningsbidrag

 200 000 000 kr.

6. Särskilda regionalpolitiska infrastrukturåtgärder m.m.

 179 900 000 kr.

7. Glesbygdsmyndigheten

 17 000 000 kr.

8. Expertgruppen för forskning om regional utveckling

 6 065 000 kr.

9. Kapitaltillskott till en utvecklingsfond för Västnorden

 4 200 000 kr.

10. Transportstöd

 300 300 000 kr.

11. Lokaliseringslån

 1 000 kr.

 Som en följd av bl.a. de förslag som regeringen lämnat i denna proposition

förordar vi, att medel för regional utveckling för budgetåret 1994/95 ställs

till regeringens förfogande över följande anslag och till angivna huvudändamål.

Anslag Huvudändamål

C 1. Lokaliseringsbidrag m.m. Lokaliserings- och utvecklings-

 bidrag (centrala beslut)

 Lån till regionala investment-

 bolag

C 2. Regionala utvecklings- Lokaliserings- och utvecklings-

 insatser bidrag (regionala beslut)

 Landsbygdsstöd

 Stöd till kommersiell service

 Regional projektverksamhet

C 3. Täckande av förluster på Infriande av kreditgarantier

 grund av kreditgarantier

 till företag på landsbygden

 m.m.

C 4. Ersättning för nedsättning Täckande av bortfall av social-

 av socialavgifter avgifter

C 5. Sysselsättningsbidrag Sysselsättningsbidrag

C 6. Särskilda regionalpolitiska Infrastrukturåtgärder

 infrastrukturåtgärder m.m. Teknikspridning m.m.

 Konsult- och utredningsinsatser

C 7. Glesbygdsmyndigheten Glesbygdsutvecklingsinsatser

 på central nivå

C 8. Expertgruppen för forskning Initiering och genomförande av

 om regional utveckling regionalpolitisk forskning

 (ERU)

C 9. Kapitaltillskott till en ut- Främjande av näringslivet i

 vecklingsfond för Västnorden

 Västnorden

C 10. Transportstöd Godstransportstöd för

 norra Sverige

C 11. Lokaliseringslån Lokaliseringslån

C 12. Stiftelsen Norrlandsfonden Förstärkning av Norrlandsfondens

 utlåningskapacitet

C 1. Lokaliseringsbidrag m.m.

1992/93 Utgift 241 413 885Reservation1 300 820 4251)

1993/94 Anslag 350 000 000

1994/95 Förslag 300 000 000

1) De medel som vid budgetårsskiftet inte var ianspråktagna genom beslut uppgick

till 711 miljoner kronor.

 Regeringen föreslår att medel även fortsättningsvis anvisas över detta anslag

till följande ändamål:

- lokaliserings- och utvecklingsbidrag som beviljas av NUTEK eller regeringen,

- lån till privata regionala investmentbolag,

- viss administration, uppföljning och utvärdering av regionalpolitiskt

 företagsstöd m.m.

 Vi har tidigare (avsnitt 8.4.1) redogjort för utfallet av stödverksamheten

under de senaste budgetåren.Beslut om lokaliseringsbidrag har av NUTEK och

regeringen under budgetåret 1992/93 fattats för 111,7 miljoner kronor.

Utvecklingsbidrag har beviljats med 116,9 miljoner kronor.

 Ett lån till ett privat regionalt investmentbolag på 10 miljoner kronor har

beviljats under budgetåret. Tidigare beviljade utestående lån till detta ändamål

uppgår till 65,8 miljoner kronor.

 För vissa garantiåtaganden gentemot banker har utbetalats 2,2 miljoner kronor,

för administration av det regionalpolitiska stödet har 3,5 miljoner kronor

utbetalats till Svenska Handelsbanken i Östersund och för uppföljning och

utvärdering har NUTEK använt 2,7 miljoner kronor.

Närings- och teknikutvecklingsverket

NUTEK uppskattar att behovet av bidragsmedel för centrala beslut under

budgetåret 1994/95 kommer att uppgå till 400 miljoner kronor. Uppskattningen

bygger delvis på en utökad användning av lokaliserings- och utvecklingsbidragen.

NUTEK menar också att fler regioner i landet bör inplaceras i tillfälligt

stödområde. Den ökade efterfrågan på medel, som det sistnämnda skulle innebära,

bör enligt NUTEK kunna klaras med de reservationer som på grund av de senaste

årens lågkonjunktur finns på anslaget.

Regeringens överväganden

Till Lokaliseringsbidrag m.m. har för budgetåret 1993/94 anvisats ett

reservationsanslag på 350 miljoner kronor.

 Efterfrågan på lokaliserings- och utvecklingsbidrag från detta anslag var

under tidigare år stor. Trots en successivt ökad delegering av beslutanderätten

till länsstyrelserna uppstod därför ofta medelsbrist.

 Riksdagen anslog därför tidigare regelmässigt ytterligare medel till detta

ändamål på tilläggsbudget till statsbudgeten.

 Den nuvarande lågkonjunkturen har dock inneburit att efterfrågan på stöd i

samband med investeringar har minskat. Vi har i det föregående föreslagit olika

ändringar av reglerna för lokaliseringsbidrag (avsnitt 8.4.4) och

utvecklingsbidrag (avsnitt 8.4.5). Vi har även föreslagit vissa smärre ändringar

i stödområdesindelningen (avsnitt 8.2). Vi anser att den ökade efterfrågan som

dessa förslag kan komma att innebära väl kan klaras med de medel som för

närvarande inte är ianspråktagna genom beslut. Vi förutser också att en hårdare

prioritering mellan olika projekt kan bli nödvändig i framtiden.

 För beslut om lokaliserings- och utvecklingsbidrag m.m., som beviljas av NUTEK

och regeringen, beräknar vi, mot bakgrund härav ett medelsbehov av 300 miljoner

kronor för budgetåret 1994/95.

C 2. Regionala utvecklingsinsatser

1992/93 Utgift 900 791 077Reservation1 230 096 0001)

1993/94 Anslag 1 012 000 000

1994/95 Förslag 1 330 000 000

1) De medel som vid det senaste budgetårsskiftet inte var ianspråktagna genom

beslut uppgick till ca 146 miljoner kronor, att jämföras med ca 150 miljoner

kronor ett år tidigare.

 Genom riksdagens beslut om regionalpolitiken år 1990 (prop. 1989/90:76, bet.

1989/90: AU13, rskr. 1989/90:346) har länsstyrelserna möjlighet att inom en

given ram använda medlen under detta anslag till lokaliserings- och

utvecklingsbidrag, till glesbygdsstöd i form av stöd till företag och

kommersiell service samt till regional projektverksamhet. Medlen får även i

begränsad utsträckning användas till uppföljning av enskilda stödärenden.

 Under budgetåret 1992/93 fattade länsstyrelserna beslut om sammanlagt 1 044

miljoner kronor med följande fördelning mellan ändamålen:

- lokaliserings- och utvecklingsbidrag 207 mkr

- glesbygdsstöd 304 mkr

- regional projektverksamhet 521 mkr

 Därutöver användes ca 11 miljoner kronor för uppföljningsverksamhet.

Länsstyrelserna

Länsstyrelserna beräknar i sina anslagsframställningar att medelsbehovet för

regionala utvecklingsinsatser kommer att öka med sammanlagt 412 miljoner kronor

för budgetåret 1994/95 jämfört med innevarande budgetår.

Regeringens överväganden

Verksamhetens utfall under föregående budgetår skiljde sig inte mycket från det

som gällde året innan. Efterfrågan på lokaliserings- och utvecklingsbidrag

förblev låg och detta ändamål svarade bara för en femtedel av beslutade belopp.

Glesbygdsstödet ökade obetydligt medan projektverksamheten ökade med ca 60

miljoner kronor. Denna svarade för hälften av ianspråktagna medel.

 En ökad aktivitet i ekonomin torde leda till att investeringsviljan främjas

och därmed att efterfrågan på lokaliserings- och utvecklingsbidrag åter ökar.

 Vi har tidigare (avsnitt 8.4) föreslagit utökade möjligheter att lämna

lokaliserings- och utvecklingsbidrag. Vi har också föreslagit inrättandet av ett

landsbygdsstöd (avsnitt 7.3). Vi bedömer att dessa förslag kommer att öka

efterfrågan på medel från anslaget. Ökad efterfrågan följer också av de

förbättringar av stödet till kommersiell service som vi föreslagit i avsnitt

7.4, samt av det intensifierade utvecklingsarbetet för landsbygden (avsnitt

7.2). Kraven på länsstyrelserna att prioritera mellan olika åtgärder inom en

given ram torde således öka.

 Med de förändringar vi föreslagit kommer länsstyrelserna under detta anslag

att fr.o.m. budgetåret 1994/95 disponera medel för följande ändamål:

- Lokaliserings- och utvecklingsbidrag

- Landsbygdsstöd

- Stöd till kommersiell service

- Regional projektverksamhet

- Uppföljning

 Det bör även fortsättningsvis vara en uppgift för regeringen att fördela

anslaget mellan länen efter de regionala problemens svårighetsgrad och utfärda

de föreskrifter som krävs. Vi vill dock för riksdagens information något beröra

hur vi avser att delvis förändra fördelningen av medlen till länsstyrelserna och

då särskilt när det gäller regional projektverksamhet.

 Vi har tidigare (avsnitt 9.2) lyft fram behovet av att länsstyrelserna har en

strategi för sitt utvecklingsarbete och därmed också för medelsanvändningen

under detta anslag. Vi har också betonat betydelsen av länsgränsöverskridande

samarbete.

 Vi avser att inledningsvis fördela medel till länen inför det nya budgetåret i

ungefär samma omfattning som hittills. Respektive länsstyrelse bör sedan fördela

medlen mellan nyss redovisade ändamål baserat på en genomarbetad strategi.

Länsstyrelserna skall därvid beakta de riktlinjer som vi tidigare angett under

olika avsnitt. Vi vill särskilt understryka behovet av förstärkta glesbygds- och

landsbygdsinsatser samt åtgärder för kvinnor.

 Under senare år har regeringen avsatt ett visst belopp från anslaget för

senare fördelning under ett budgetår till bl.a. projekt som inneburit samarbete

mellan länsstyrelser. I fortsättningen avser vi avsätta ett betydligt större

belopp för senare fördelning, där det tidigare redovisade kravet på

programarbete höjs. Exempel på insatser som länsstyrelserna bör kunna ansöka om

medel till på grundval av program är, som tidigare nämnts, kompetenshöjande

åtgärder, genomarbetade landsbygdsprogram samt samarbete mellan länsstyrelser.

Vi förutsätter givetvis då att berörda länsstyrelser, som söker särskilda medel,

prioriterat detta programarbete även inom ramen för de redan tilldelade

ordinarie medlen.

 Vi räknar också med, som tidigare nämnts i avsnitt 9, att höja den del av

anslaget som får användas till uppföljning. Vi nämnde där också att regeringen

senare kommer att överväga om medlen även skall kunna användas för andra

uppgifter, t.ex. utvärdering.

 Mot bakgrund av behovet av förstärkta insatser för regional utveckling samt

för ökad sysselsättning och tillväxt bedömer vi att anslaget bör räknas upp med

318 miljoner kronor.

 I vissa län är efterfrågan på medel för lokaliserings- och utvecklingsbidrag

samt glesbygdsstöd redan för innevarande budgetår så stor att medelsbrist

uppstått eller kan väntas senare i vår. För att kunna ta till vara de

möjligheter till investeringar och tillväxt som redan nu föreligger föreslår vi

att ytterligare 100 miljoner kronor tillförs detta anslag på tilläggsbudget för

att disponeras redan under innevarande budgetår. Regeringen avser att finansiera

detta förslag genom att föra bort motsvarande belopp från anslaget B 2.

Arbetsmarknadspolitiska åtgärder under innevarande budgetår.

C 3. Täckande av förluster på grund av kreditgarantier till företag på

landsbygden m.m.

1992/93 Utgift 15 299 828

1993/94 Anslag 1 000

1994/95 Förslag 1 000

 Från anslaget betalas utgifterna för att infria statliga garantier för lån

till företag i glesbygder och lån till kommersiell service enligt förordningen

(1990:643) om glesbygdsstöd. Vidare betalas från anslaget utgifterna för att

infria garantier för lån som har lämnats enligt förordningen (1985:619) om

glesbygdsstöd (upphävd 1990:643), enligt förordningen (1979:638) om statligt

stöd till glesbygd (upphävd 1985:619), enligt förordningen (1973:608) om

statligt stöd till kommersiell service i glesbygd (upphävd 1980:877) samt enligt

förordningen (1976:208) om statligt stöd till skärgårdsföretag och förordningen

(1978:465) om särskilt stöd till lantbruksföretag i vissa glesbygder (upphävda

1979:638).

Länsstyrelserna

Samtliga länsstyrelser utom de i Kristianstads, Malmöhus och Hallands län har

inkommit med anslagsframställningar. Sammanlagt föreslår länsstyrelserna en

engagemangsram t.o.m. budgetåret 1994/95 på 278 miljoner kronor.

Regeringens överväganden

Den 1 juli 1985 skedde en övergång till engagemangsram för kreditgarantier till

företag i glesbygder m.m. (prop. 1984/85:115, bet. 1984/85: AU13, rskr.

1984/85:354). Engagemangsramen skall successivt byggas upp tills den uppgår till

290 miljoner kronor. Länsstyrelsernas utrymme för ny kreditgivning skapas dels

genom amorteringar av lån med statliga kreditgarantier som beslutats efter den 1

juli 1985, dels genom den successiva uppbyggnaden av en engagemangsram för

respektive län. Förluster till följd av infriade garantier ger inte utrymme för

ny garantigivning.

 Vi har tidigare (avsnitt 7.3) föreslagit att det nya landsbygdsstödet bör

omfatta möjlighet att lämna kreditgaranti för lån. Eftersom detta stöd kommer

att kunna lämnas i större geografiska områden än det nuvarande glesbygdsstödet,

i regionalpolitiska stödområden och på landsbygden, bör anslaget

fortsättningsvis benämnas Täckande av förluster på grund av kreditgarantier till

företag på landsbygden m.m. Även i fortsättningen omfattar garantigivningen

stödet till kommersiell service.

 För tiden fram t.o.m. budgetåret 1993/94 är engagemangsramen fastställd till

255 miljoner kronor. Vi bedömer att efterfrågan på kreditgarantier kommer att

öka bl.a. som en följd av förslaget om ett nytt landsbygdsstöd. Ramen bör för

tiden fram t.o.m. budgetåret 1994/95 därför utökas till 290 miljoner kronor.

 Anslaget bör för nästa budgetår tas upp med oförändrat belopp, 1 000 kronor.

C 4. Ersättning för nedsättning av socialavgifter

1992/93 Utgift 406 802 217

1993/94 Anslag 500 000 000

1994/95 Förslag 500 000 000

 Från anslaget, som disponeras av Riksförsäkringsverket, täcks fr.o.m. den 1

januari 1991 bortfall av avgiftsinkomster till följd av tillämpning av lagen

(1990:912) om nedsättning av socialavgifter.

 Enligt denna lag skall den procentsats efter vilken arbetsgivaravgifter

respektive egenavgifter sammanlagt beräknas t.o.m. utgiftsåret 2000 sättas ned

med tio procentenheter för verksamheter inom vissa näringsgrenar som bedrivs i

stödområde 1. I de delar av Norrbottens län som inte ingår i stödområde 1 skall

nedsättningen vara fem procentenheter t.o.m. utgiftsåret 1995 och i de områden i

stödområde 2 som omfattas av nedsättningen skall nedsättningen vara tio

procentenheter t.o.m. utgiftsåret 2000.

Riksförsäkringsverket

Riksförsäkringsverket beräknar med utgångspunkt från gällande regler

medelsbehovet till 450 miljoner kronor för budgetåret 1994/95.

Regeringens överväganden

Vi har tidigare (avsnitt 8.5.1) föreslagit att systemet med nedsatta socia-

lavgifter skall behållas oförändrat men att en smärre geografisk utvidgning

skall ske av stödområde 1.

 Vi beräknar bortfallet av avgiftsinkomster genom nedsättning av socialavgifter

till oförändrat belopp, 500 miljoner kronor, under budgetåret 1994/95.

C 5. Sysselsättningsbidrag

1992/93 Utgift 203 339 140

1993/94 Anslag 200 000 000

1994/95 Förslag 250 000 000

 Över anslaget anvisas medel för sysselsättningsbidrag enligt förordningen

(1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd.

 Vi har tidigare (avsnitt 8.4.1) redogjort för utfallet av verksamheten med

sysselsättningsbidrag de senaste budgetåren.

Närings- och teknikutvecklingsverket

NUTEK beräknar, utifrån nuvarande regler, medelsbehovet till 200 miljoner kronor

för budgetåret 1994/95.

Regeringens överväganden

Vi föreslår, såsom tidigare redovisats i avsnitt 8.4.6, att bidragsbeloppen, för

att stärka sysselsättningsutvecklingen, höjs både i stödområde 1 och 2. Därmed

beräknas medelsbehovet för sysselsättningsbidrag öka med 50 miljoner kronor till

250 miljoner kronor för budgetåret 1994/95.

C 6. Särskilda regionalpolitiska infrastrukturåtgärder

1992/93 Utgift 137 156 514Reservation413 936 9141)

1993/94 Anslag 179 900 000

1994/95 Förslag 180 700 000

1) De medel som vid budgetårsskiftet inte var ianspråktagna genom beslut uppgick

till 202 miljoner kronor.

 Från anslaget betalas utgifterna för särskilda regionalpolitiska insatser i

prioriterade regioner.

Närings- och teknikutvecklingsverket

Ingen myndighet lämnar anslagsframställning för detta anslag i sin helhet. För

innevarande budgetår disponerar NUTEK 20 miljoner kronor av anslaget för viss

projektverksamhet. Verket har för nästa budgetår begärt ett oförändrat belopp.

Regeringens överväganden

Medlen på anslaget skall användas till åtgärder för att förbättra förut-

sättningarna för utvecklingen i regionalpolitiskt prioriterade regioner.

Särskilt uppmärksammas behovet av åtgärder i vissa regioner som drabbas av svåra

strukturomvandlingsproblem. Från anslaget har t.ex. medel utbetalats för

särskilda insatser i Arjeplogs kommun. Ytterligare utbetalningar för detta

ändamål kommer att göras. Vidare används medel från anslaget för

regionalpolitiskt prioriterade projekt inom olika samhällssektorer.

 Det bör som tidigare vara en uppgift för regeringen att närmare besluta om hur

medlen under anslaget skall disponeras mellan olika regioner och ändamål.

Regeringen avser bl.a. att senare besluta om insatser för att stimulera

utvecklingsarbetet vad gäller profilering och kompetensutveckling vid de mindre

och medelstora högskolorna samt vissa gymnasieskolor. Regeringen är också beredd

att tillföra Umeå universitet medel för förstärkning av viss forskning. Vidare

avser regeringen att besluta om stöd till tidig finansiering av teknikprojekt

(se avsnitt 8.7.2) i regionalpolitiskt prioriterade regioner samt ytterligare

åtgärder för att attrahera utländska investeringar till Sverige (se avsnitt

8.7.7). Dessa åtgärder bör finansieras från detta anslag.

 Den verksamhet som NUTEK bedriver med medel från anslaget bör i första hand

inriktas på insatser som berör flera regioner och där NUTEK fungerar som

initiativtagare och samordnare.

 NUTEK:s arbete skall bedrivas utifrån ett könsperspektiv och insatserna skall

utformas så att de kommer både kvinnor och män till del. Vidare skall NUTEK, som

vi tidigare angivit i avsnitt 9.3.1, avsätta medel för ett nationellt

resurscentrum för kvinnor.

 NUTEK bör vidare ges ett ökat ansvar att pröva ansökningar och besluta om stöd

till olika utvecklingsprojekt. Regeringen bör endast pröva sådana ärenden som är

av principiell karaktär eller som kräver medverkan från flera departement.

C 7. Glesbygdsmyndigheten

1992/93 Utgift 18 773 898Reservation5 599 790

1993/94 Anslag 17 000 000

1994/95 Förslag 20 000 000

 Myndigheten började sin verksamhet den 1 januari 1991 och har varit under

uppbyggnad. Myndigheten, som finns i Östersund, har till uppgift att verka för

förbättring av glesbygds- och landsbygdsbefolkningens levnadsförhållanden i

olika delar av landet med tyngdpunkt i skogslänens inre delar samt i

skärgårdsområdena.

Glesbygdsmyndigheten

Glesbygdsmyndigheten lämnade hösten 1992 en fördjupad anslagsframställning för

budgetåren 1993/94-1995/96. I sin förenklade anslagsframställning för budgetåret

1994/95 begär myndigheten oförändrat anslag men med en pris- och löneuppräkning.

Vidare vill myndigheten att restriktionen i medelsanvändningen, att ca två

tredjedelar av anslaget skall användas till projektkostnader, skall tas bort

eller i andra hand ändras till att avse hälften.

Regeringens överväganden

Myndigheten skall enligt sin instruktion särskilt

1. bedriva utredningsverksamhet,

2. verka för central sektorssamordning,

3. lämna information och råd i glesbygdsfrågor,

4. initiera och medverka i projekt av pilotkaraktär av betydelse

 för glesbygdens utveckling,

5. genomföra central uppföljning och utvärdering

 av glesbygdsinsatser,

6. samverka med andra organ i utvecklingen av glesbygden.

 Med dessa direktiv har Glesbygdsmyndigheten getts i uppgift att utifrån ett

helhetsperspektiv arbeta med glesbygdsfrågor. Myndigheten bör därmed kunna bli

en stark kraft i och för glesbygden.

 Vi har tidigare (avsnitt 9.3) redovisat vår syn på Glesbygdsmyndighetens roll

när det gäller ansvar för utvecklingsinsatser på central nivå och inskränker oss

här till anslagsspecifika frågor.

 I avsnitt 7.2 har vi betonat vikten av kompetensutveckling och

erfarenhetsöverföring på central nivå, inte minst när det gäller mark-

nadsföringsfrågornas betydelse för landsbygdsutvecklingen. Vi konstaterade där

att Glesbygdsmyndigheten deltar i ett sådant utvecklingsarbete inom ALA-gruppen

vid Sveriges Lantbruksuniversitet och att myndigheten bör tilldelas 2 miljoner

kronor per år under en treårsperiod för ökad medverkan i detta arbete.

 Utöver nämnda påslag bör myndighetens anslag höjas något för bl.a. pris- och

löneuppräkning.

 Vad gäller myndighetens begäran om att friare få disponera anslaget mellan

förvaltnings- och projektkostnader vill vi anföra följande. Vi anser att de

restriktioner som funnits varit motiverade under myndighetens uppbyggnadsskede.

Samtidigt är vi medvetna om att uppdelningen med hänsyn till myndighetens

verksamhet ibland blir konstlad och inte alltid underlättar en rationell

uppläggning av arbetet. Genom bättre resultatstyrning via bl.a. regleringsbrevet

med krav på resultatredovisning bör regeringen fortsättningsvis kunna överlåta

på myndigheten att själv göra en lämplig avvägning mellan förvaltnings- och

projektmedelsdelen för att uppnå ett effektivt utnyttjande av anslaget.

 För de två återstående åren av gällande budgetcykel bör en planeringsram om 20

miljoner kronor per budgetår gälla. Vad gäller anslagskonstruktionen bör för

myndigheten, liksom för de flesta andra myndigheter inom statsförvaltningen, ske

en övergång från reservationsanslag till ramanslag.

C 8. Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU)

1992/93 Utgift 5 519 631Reservation827 310

1993/94 Anslag 6 065 000

1994/95 Förslag 6 500 000

 Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU) har till uppgift att

initiera och samordna forskning på regionalpolitikens område samt se till att

forskningresultaten blir kända och tillgängliga för olika intressenter. Sedan

februari 1993 är ERUs kansli placerat i Östersund.

ERU

ERU beräknar medelsbehovet för budgetåret 1994/95 till 8 135 000 kronor.

Regeringens överväganden

Regeringens överväganden i fråga om verksamhetsinriktningen har tidigare

redovisats i avsnitt 10.

 För budgetåret 1994/95 beräknar vi medelsbehovet till 6,5 miljoner kronor.

 Vad gäller anslagskonstruktionen bör för ERU, liksom för de flesta andra

myndigheter inom statsförvaltningen, en övergång ske från reservationsanslag

till ramanslag.

C 9. Kapitaltillskott till en utvecklingfond för Västnorden

1992/93 Utgift 4 952 781

1993/94 Anslag 4 200 000

1994/95 Förslag 7 300 000

 Från anslaget betalas Sveriges kapitaltillskott till en nordisk ut-

vecklingsfond för Västnorden. Vid nordiska ministerrådets (samarbetsministrarna)

möte den 19 augusti 1986 undertecknades ett avtal och stadgar för en nordisk

utvecklingsfond för Västnorden. Avtalet och fondens stadgar trädde i kraft den

17 september 1987.

 Utvecklingsfonden skall främja utvecklingen av ett allsidigt och

konkurrenskraftigt näringsliv i Västnorden (Färöarna, Grönland och Island).

Fondens grundkapital skall uppgå till ett belopp som motsvarar 14,1 miljoner US

dollar, varav Sverige skall svara för 5,4 miljoner US dollar. Inbetalning till

fonden skall ske fram till och med år 1995.

 Inbetalningar till fonden sker årligen. Det belopp som enligt avtalet skall

inbetalas per den 1 mars 1995 är 940 000 US dollar, motsvarande ca 7 300 000 kr,

varför anslaget för budgetåret 1994/95 bör tas upp med detta belopp.

C 10. Transportstöd

1992/93 Utgift 271 907 537

1993/94 Anslag 300 300 000

1994/95 Förslag 300 000 000

 Från anslaget lämnas bidrag till merkostnader för godstransporter enligt

förordningen (1980:803) om regionalpolitiskt transportstöd.

Närings- och teknikutvecklingsverket

NUTEK yrkar i sin anslagsframställning att 300,3 miljoner kronor anvisas för

transportstöd för budgetåret 1994/95. Medelsåtgången för kalenderåret 1993

beräknas av NUTEK till ca 300 miljoner kronor.

Regeringens överväganden

Regeringen har tidigare (avsnitt 8.5.2) redogjort för utfallet av stödets

användning. Eftersom transportstödet tills vidare föreslås behållas oförändrat

beräknar vi ett medelsbehov på anslaget till 300 miljoner kronor för budgetåret

1994/95.

C 11. Lokaliseringslån

1992/93 Utgift -124 455 937Reservation486 726 3411)

1993/94 Anslag 1 000

1994/95 Förslag 1 000

1) De medel som vid budgetårsskiftet inte var ianspråktagna genom beslut uppgick

till 415 miljoner kronor.

 Över anslaget anvisas medel för lokaliseringslån som beviljas av

länsstyrelserna, NUTEK eller regeringen. Räntor, avbetalningar och andra

återbetalningar på lånen återförs till anslaget.

 Vi har tidigare (avsnitt 8.4.1) redogjort för utfallet av bl.a. lokali-

seringslåneverksamheten under de senaste budgetåren.

 Riksdagen beslutade våren 1992 att lokaliseringslån åter skall kunna lämnas

för finansiering av projekt inom ramen för det regionalpolitiska företagsstödet

(prop. 1991/92:100 bil. 11, bet. 1991/92:AU 13, rskr. 1991/92:175).

 Under budgetåret 1992/93 utbetalades 27,7 miljoner kronor i lokaliseringslån.

I räntor och amorteringar inbetalades 53,6 resp. 98,5 miljoner kronor.

Utestående belopp vid låntagares konkurs var 110,3 miljoner kronor och

eftergivet belopp i samband med företagsrekonstruktioner uppgick till 7,8

miljoner kronor. Utestående fordringar på lokaliseringslån uppgick den 30 juni

1993 till 365,1 miljoner kronor.

Närings- och teknikutvecklingsverket

NUTEK föreslår att anslaget förlängs med ett formellt belopp för nästa budgetår.

Regeringens överväganden

Till lokaliseringslån har för budgetåret 1993/94 anvisats ett formellt belopp på

1 000 kronor.

 Vi har tidigare (avsnitt 8.4.4) redogjort för hur verksamheten med

lokaliseringslån fortsättningsvis bör bedrivas. Bland annat skall lån

fortsättningsvis kunna lämnas även till rörelsekapital vid stöd till

tjänsteföretag.

 De förhållandevis stora förlusterna i verksamheten under de senaste åren har

kraftigt reducerat lokaliseringslånefondens storlek. Att fonden ökat under

budgetåret 1992/93 beror på att utbetalningarna var små under detta budgetår på

grund av att låneformen var avskaffad under ett par år.

 Vi förväntar oss att en högre investeringsvilja i näringslivet skall medföra

ökad efterfrågan på lokaliseringslån. Lokaliseringslån kan också ofta vara ett

alternativ till lokaliseringsbidrag, vilket innebär mindre utgifter för staten.

 Några ytterligare medel behöver dock inte anvisas för nästa budgetår utan

anslaget bör föras upp med endast ett formellt belopp.

C 12. Stiftelsen Norrlandsfonden

Nytt anslag (förslag) 120 000 000

Regeringens överväganden

Vi har tidigare (avsnitt 8.7.1) redogjort för Stiftelsen Norrlandsfondens

verksamhet och för behovet av insatser för risklånefinansiering. Vi föreslår att

ett anslag om 120 miljoner kronor anvisas för ett kapitaltillskott till

Norrlandsfonden. Kapitaltillskottet föreslås finansieras genom en motsvarande

neddragning av anslaget för arbetsmarknadspolitiska åtgärder för budgetåret

1994/95.

14 Specialmotivering till förslaget till lag omändring i lagen (1990:912) om

nedsättning av socialavgifter

1 §

I paragrafen har stödområdesindelningen ändrats. Vissa delar av några kommuner

som för närvarande räknas upp i tredje stycket förs till första stycket

(stödområde 1). Den redaktionella omarbetningen av lagen medför vidare en

ändring av hänvisningarna till andra paragrafer i lagen.

 Som framgår av lagen gäller stödet till förmån för huvudsakligen näringslivet.

Fr.o.m. den 1 juli 1992 (SFS 1992:241) gäller emellertid att också viss annan

verksamhet är stödberättigad i stödområde 1 och delar av stödområde 2. Hit hör

verksamhet som bedrivs av ideella organisationer. Detta har markerats i

paragrafen på så sätt att ordet "m.m." har lagts till efter ordet

"näringslivet".

2 §

I paragrafen anges, liksom för närvarande, vem lagen gäller för. I paragrafens

nuvarande lydelse finns bestämmelser om för vilka näringsgrenar, arbetsuppgifter

eller funktioner nedsättningen av socialavgifter skall gälla. Dessa bestämmelser

har i stället placerats under de skilda stödområdena. Bestämmelserna återfinns i

förslaget under 6, 7, 9, 11 och 12 §§.

3 §

Paragrafens första stycke ryms i 2 § första stycket i dess nuvarande lydelse.

 Andra och tredje styckena motsvarar 2 § förordningen (1990:983) om nedsättning

av socialavgifter. I denna del hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt

8.5.1).

 I paragrafens nuvarande lydelse finns bestämmelser om omfattningen och

varaktigheten av stödet för en arbetsgivare i stödområde 1. Bestämmelsen

återfinns i förslaget under 8 §.

4 §

Paragrafen motsvarar 2 a § nyss nämnda förordning. Här hänvisas till den

allmänna motiveringen (avsnitt 8.5.1).

 I paragrafens nuvarande lydelse finns bestämmelser om omfattningen och

varaktigheten av stödet för en försäkrad i stödområde 1. Första meningen i

paragrafen återfinns i förslaget under 8 §. Den andra meningen saknar aktualitet

och har därför utgått.

5 §

Paragrafen motsvarar 2 § tredje stycket i dess nuvarande lydelse.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns bestämmelser om omfattningen och

varaktigheten av stödet för en arbetsgivare i Bodens, Luleå, Piteå och Älvsbyns

kommuner i Norrbottens län. Bestämmelserna återfinns i förslaget under 10 §.

6 §

I paragrafen räknas de näringsverksamheter m.m. upp som är stödberättigade i

stödområde 1. Uppräkningen återfinns för närvarande under 2 § första stycket i

dess nuvarande lydelse.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns bestämmelser om omfattningen och

varaktigheten för en försäkrad i Bodens, Luleå, Piteå och Älvsbyns kommuner i

Norrbottens län. Bestämmelserna återfinns i förslaget under 10 §.

7 §

I paragrafen räknas de arbetsuppgifter upp som är stödberättigade i stödområde 1

utan att vara hänförliga till en stödberättigad näringsverksamhet enligt 6 §.

Paragrafen motsvarar 2 § andra stycket i dess nuvarande lydelse.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns särskilda bestämmelser om stödet i

Svappavaara samhälle i Kiruna kommun. Bestämmelserna saknar aktualitet och har

därför utgått.

8 §

I paragrafen behandlas omfattningen och varaktigheten av stödet i stödområde 1.

Paragrafen motsvarar 3 § och 4 § första meningen i dessa bestämmelsers nuvarande

lydelser.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns särskilda bestämmelser om stödet i

Svappavaara samhälle i Kiruna kommun. Bestämmelserna saknar aktualitet och har

därför utgått.

9 §

I paragrafen räknas de näringsverksamheter upp som är stödberättigade i Bodens,

Luleå, Piteå och Älvsbyns kommuner i Norrbottens län. Regleringen ryms för

närvarande under 2 § första och fjärde styckena i dessa bestämmelsers nuvarande

lydelser.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns bestämmelser om från vilka avgifter

enligt lagen (1981:691) som nedsättning skall göras och i vilken ordning detta

skall ske. Bestämmelserna återfinns under 14 § i förslaget.

10 §

I paragrafen behandlas omfattningen och varaktigheten av stödet i Bodens, Luleå,

Piteå och Älvsbyns kommuner i Norrbottens län. Paragrafen motsvarar 5 och 6 §§

i dessa bestämmelsers nuvarande lydelser.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns en bestämmelse om befrielse från

avgifter i Svappavaara samhälle i Kiruna kommun. Bestämmelsen saknar aktualitet

och har därför utgått.

11 §

I paragrafen räknas de näringsverksamheter upp som är stödberättigade enligt 1 §

tredje stycket 2 (delar av stödområde 2). Uppräkningen återfinns för närvarande

under 2 § första och fjärde styckena i dessa bestämmelsers nuvarande lydelser.

 I paragrafens nuvarande lydelse finns bestämmelser om hur bortfallet av

avgiftsinkomster skall hanteras. Bestämmelserna återfinns under 15 § förslaget.

12 §

I paragrafen räknas de arbetsuppgifter upp som är stödberättigade i område som

sägs i 1 § tredje stycket 2 (delar av stödområde 2) utan att vara hänförliga

till en stödberättigad näringsverksamhet enligt 11 §. Paragrafen ryms under 2 §

andra och fjärde styckena i dessa bestämmelsers nuvarande lydelser.

13 §

I paragrafen behandlas omfattningen och varaktigheten av stödet i område som

sägs i 1 § tredje stycket 2 (delar av stödområde 2). Paragrafen motsvarar 8 a

och 8 b §§ i dessa bestämmelsers nuvarande lydelse.

14 §

Av paragrafens första stycke framgår från vilka avgifter enligt lagen (1981:691)

om socialavgifter som nedsättning skall göras och i vilken ordning detta skall

ske. I paragrafens andra stycke hänvisas till tilllämplig lagstiftning i fråga

om uppbörd av arbetsgivaravgifter respektive egenavgifter. Paragrafen motsvarar

9 § i dess nuvarande lydelse.

15 §

Av paragrafen framgår att staten skall påföras ett belopp som motsvarar

bortfallet av avgiftsinkomster. Paragrafen motsvarar 11 § i dess nuvarande

lydelse.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkespiel,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

_________________

Regeringen beslutar proposition 1993/94:140 Bygder och regioner i utveckling.

Den regionala utvecklingen

1 Inledning

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) har redovisat sin syn på den

regionala problembilden i "1993 års rapport om den regionala utvecklingen i

Sverige". En annan rapport som verket publicerat under hösten 1993 heter

"Utvecklingstendenser i olika delar av landet". I denna rapport redogörs för

länsstyrelsernas prognoser och analyser från våren 1993. Den problembild som

redovisas i dessa båda rapporter är en allmän utgångspunkt för den översiktliga

problembeskrivning och analys som görs i denna bilaga.

2 Befolkningsutvecklingen

2.1 Befolkningsutvecklingen totalt sett

Från ett regionalt perspektiv karaktäriseras de senaste åren av en

förhållandevis balanserad befolkningsutveckling. Till en inte oväsentlig del

beror dock detta på en betydande nettoinvandring som huvudsakligen består av

flyktingar. Den mest gynnsamma befolkningsutvecklingen har storstadslänen och

vissa angränsande län haft.

 Under 1980-talet ökade landets folkmängd med omkring 270 000 personer eller

med drygt tre procent. Omkring två tredjedelar av denna tillväxt skedde i

storstadslänen. Under perioden 1991-1993 ökade rikets befolkning med ca 158 000

personer. Drygt hälften av denna ökning ägde rum i storstadslänen.

 Ser man till befolkningsutvecklingen inom olika delar av landet sedan slutet

av år 1950 kan bl.a. konstateras att Stockholms län haft en befolkningsökning

med ca 54 % samtidigt som invånarantalet i riksområdet Mellersta Norrland

(Västernorrlands och Jämtlands län) minskat med ca 7 %. Även Bergslagen

(Västernorrlands, Kopparbergs och Gävleborgs län) har haft en svag

befolkningsutveckling med en tillväxt på endast ca 4 %. I Norra Norrland

(Västerbottens och Norrbottens län) och i riksområdet Småland med öarna har

invånarantalet ökat med ca 10 %. I Östra Mellansverige (Uppsala, Södermanlands,

Östergötlands, Örebros och Västmanlands län) och Sydsverige (Blekinge,

Kristianstads och Malmöhus län) har befolkningen ökat med omkring en fjärdedel

och i Västsverige (Hallands, Göteborgs- och Bohus, Älvsborgs och Skaraborgs län)

med närmare en tredjedel (se tabell 1).

Tabell 1

 Under samma period har invånarantalet i de sju s.k. skogslänen dvs. Värmlands,

Kopparbergs, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens samt

Norrbottens län endast ökat med ca 53 000 personer eller ca 3 %. Samtidigt har

befolkningen i de tre storstadlänen ökat med omkring en miljon personer eller ca

44 %. Den svagaste utvecklingen bland skogslänen har Jämtlands och

Västernorrlands län haft med en minskning med ca 11 % resp. ca 5 % (se tabell 1

i bilaga 1:1).

 De stora skillnaderna i befolkningsutvecklingen mellan olika delar av landet

märks även när utvecklingen inom de nuvarande stödområdena 1 och 2 jämförs med

den i övriga landet. Sedan år 1950 har invånarantalet minskat ungefär lika

mycket i nuvarande stödområde 1 och 2 eller med omkring en femtedel. Samtidigt

har invånarantalet i övriga riket ökat med närmare 30 % (se tabell 1).

 På kommunnivå har invånarantalet minskat i drygt 100 av landets 286 kommuner

under perioden 1951-1993. Den största minskningen har skett i Överkalix, Åsele,

Pajala, Bjurholms, Sorsele, Ragunda, Jokkmokks, Övertorneå, Strömsunds,

Kramfors, Dorotea, Sollefteå, Ånge, Vindelns, Torsby, Bergs, Ljusnarsbergs,

Ydre, Högsby, Bräcke, Arjeplogs samt Norsjö kommuner där invånarantalet

sammanlagt minskat med mellan 30 och 50 % (se figur 3 i bilaga 1:3).

 Under perioden 1990-1993 har de största minskningarna skett i Oxelösunds,

Laxå, Hällefors, Bjurholms,[REDACTED_EFTERNAMN], Ragunda, Storumans, Markaryds, Jokkmokks

samt Strömsunds kommuner där invånarantalet minskat med mellan 0,8-1,6 % per år

(se tabell 1 i bilaga 1:2).

 Länsstyrelsernas prognoser från våren 1993 innebär för befolknings-

utvecklingen under perioden 1994-2000 bl.a. att Stockholms län och Sydsverige

kommer att få en något större tillväxt än Östra Mellansverige och Västsverige

där invånarantalet väntas öka med 3 %. Inom de övriga fyra riksområdena väntas

inte någon nämnvärd förändring av invånarantalet ske. När det gäller

stödområdena så väntas befolkningen inom stödområde 1 och 2 minska relativt

likartat med ca 2 % medan området utanför stödområdet väntas få en ungefär lika

stor tillväxt (se tabell 1).

 Befolkningsprognoserna för enskilda län visar för perioden 1994-2000 att

Uppsala län kommer att få den största tillväxten med ca 7 %. Därefter följer

Stockholms län med en ökning på ca 5 %. Även Kristianstads och Malmöhus län

beräknas få en förhållandevis gynnsam utveckling med en ökning på ca 4 %. Den

mest ogynnsamma utvecklingen har prognosticerats för Kalmar och Värmlands län

med en minskning med ca 2 %. Även Kronobergs, Gotlands, Örebro, Västernorrlands

och Norrbottens län beräknas få en mycket svag minskning av invånarantalet.

Sammantaget kan vidare konstateras att storstadslänen väntas få en tillväxt med

ca 140 000 personer eller ca 4 % medan skogslänens invånarantal väntas stagnera

kring 1993 års nivå. Prognoserna innebär vidare att omkring tre fjärdedelar av

befolkningstillväxten i landet beräknas ske i de tre storstadslänen.

 Jämför man befolkningsprognoserna för länen med den faktiska utvecklingen

under perioden 1991-1993 så väntas i det stora flertalet län en svagare

befolkningsutveckling. Det är endast Kristianstads och Jämtlands län som

beräknas få en något mer gynnsam utveckling än tidigare. För riket som helhet är

det fråga om en halverad tillväxttakt.

2.2 Omflyttningarnas effekter totalt

Omflyttningarnas effekter totaltAv tabell 2 och tabell 2 i bilaga 1:1 framgår

bl.a. att nettoeffekterna av den totala omflyttningen i landet under perioden

1988-1993 varit positiva för samtliga län och riksområden. En förklaring till

detta utgör nettoinvandringen, vilken för åtskilliga län och landsändar mer än

väl uppvägt de flyttningsunderskott som uppstått genom den inrikes

omflyttningen.

 De största flyttningsöverskotten relativt sett uppvisar Sydsverige och Östra

Mellansverige medan Småland med öarna och Mellersta Norrland haft de minsta

överskotten under perioden 1990-1993. Jämfört med perioden 1988-1989 har

flyttningsöverskotten minskat markant i hälften av riksområdena. Undantag utgör

dock i detta fall Stockholms län, Östra Mellansverige, Sydsverige samt Norra

Norrland som haft ungefär lika stora överskott relativt sett.

Tabell 2

 För stödområdena har omflyttningen under perioden 1988-1993 inneburit ett

visst överskott. Stödområde 1 har dock under båda perioderna 1988-1989 och

1990-1993 haft ett mycket svagt underskott. Under den senare perioden har

stödområde 2 i stort sett haft balans mellan in- och utflyttningsströmmarna.

Utanför stödområdet har överskotten endast minskat något mellan de båda

perioderna.

 Ser man till omflyttningarnas effekter för länen kan konstateras att

storstadslänen haft ungefär lika stora överskott under båda perioderna 1988-1989

och 1990-1993 medan överskotten minskat för såväl skogslänen som gruppen övriga

län.

 När det gäller enskilda län så har Uppsala och Hallands län haft de klart

största överskotten under perioden 1990-1993 med omkring en procent per år. I

flera län har överskotten reducerats så mycket att de nästan försvunnit helt.

Inom denna grupp återfinns Jönköpings, Gotlands, Skaraborgs, Västmanlands,

Gävleborgs, Västernorrlands samt Norrbottens län (se tabell 2 i bilaga 1:1).

 På lokal nivå kan vidare noteras att ett drygt 80-tal kommuner haft

flyttningsunderskott under perioden 1990-1993. De största underskotten har Laxå,

Oxelösunds, Upplands-Bro,[REDACTED_EFTERNAMN], Sundbybergs, Upplands-Väsbys, Hällefors,

Jokkmokks, Markaryds, Danderyds och Kiruna kommuner haft där minskningen

varierat mellan 1,0 och 1,9 % per år (se tabell 2 i bilaga 1:2 samt figur 5 i

bilaga 1:3).

 Länsstyrelsernas prognoser för de totala flyttningseffekterna under perioden

1994-2000 innebär att överskotten väntas minska inom de flesta riksområden och i

Småland med öarna och Norra Norrland förbytas till svaga underskott. De största

överskotten väntas uppstå i Sydsverige. Inom stödområde 1 och 2 väntas inga

större förändringar ske jämfört med perioden 1990-1993 utan båda områdena

beräknas få mycket svaga underskott. För flertalet län väntas en omsvängning i

mindre gynnsam riktning. I Jönköpings, Kronobergs, Gotlands, Skaraborgs,

Värmlands och Norrbottens län beräknas dessutom mer svaga flyttningsunderskott

uppstå. De största överskotten beräknas Uppsala, Kristianstads, Malmöhus samt

Göteborgs- och Bohus län få.

2.2.1Den inrikes omflyttningens effekter

Den inrikes omflyttningen kan sägas återspegla de regionalpolitiska problemen

väsentligt bättre än den totala omflyttningen eftersom nettoinvandringen

huvudsakligen består av flyktingar. Under de senaste åren uppvisar flera

landsändar flyttningsförluster som följd av den inrikes omflyttningen. De

största underskotten relativt sett under perioden 1990-1993 har Mellersta

Norrland och Småland med öarna haft. Därefter följer Bergslagen med ett något

mindre underskott medan övriga riksområden med underskott haft mycket små

sådana. Det kan även vara värt att uppmärksamma att även Stockholms län i stort

sett haft balans mellan in- och utflyttningen. Den enda landsända som haft ett

mer nämnvärt överskott genom den inrikes omflyttningen är Sydsverige med ca

3 000 personer per år (se tabell 3).

Tabell 3

 För stödområdena 1 och 2 har omflyttningen inom landet under perioden

1990-1993 inneburit underskott av förhållandevis likartad storlek relativt sett.

Fyttningsunderskottet har legat kring minus en halv procent per år. Utanför

stödområdena har omflyttningen inte påverkat invånarantalet nämnvärt. Jämfört

med utvecklingen under perioden 1988-1989 har underskotten mer än fördubblats i

stödområde 2 medan underskottet i stödområde 1 minskat något. Utanför

stödområdet har ett mycket litet överskott inte förändrats nämnvärt (se tabell

3).

 Ser man till den inrikes omflyttningens effekter för länen så har denna

medfört underskott för hela arton av dessa under perioden 1990-1993. I omkring

hälften av dessa är dock underskotten mycket små. De största underskotten

relativt sett har Västernorrlands, Jönköpings, Örebro och Västmanlands län haft

med omkring 0,3-0,4 % per år. Bland länen med överskott har Hallands, Uppsala

och Malmöhus län haft de klart största överskotten. Ser man på länen gruppvis

kan konstateras att de sju s.k. skogslänen haft ett flyttningsunderskott med

0,2 % per år medan storstadslänen haft ett mycket litet överskott och gruppen

övriga län i stort sett haft balans mellan in- och utflyttningen (se tabell 3 i

bilaga 1:1).

 På lokal nivå kan vidare noteras att omkring 110 av totalt 286 kommuner haft

flyttningsunderskott som en följd av omflyttningen inom landet under perioden

1990-1993. De största underskotten av denna typ har Oxelösunds, Laxå,[REDACTED_EFTERNAMN],

Hallstahammars, Ragunda, Lycksele, Degerfors, Filipstads, Markaryds,

Surahammars, Hällefors, Upplands-Bro samt Dals-Eds kommuner haft med en årlig

minskning på 1,5-3,2 % (se figur 6 i bilaga 1:3).

2.2.2Nettoinvandringens regionala effekter

Som tidigare konstaterats har nettoinvandringen för många delar av landet helt

eller delvis balanserats av de underskott som uppstått genom omflyttningen inom

landet. Detta kan dock samtidigt sägas delvis dölja de regionalpolitiska

problemen inom dessa delar eftersom nettoinvandringen huvudsakligen består av

flyktingar och således inte arbetsmarknadsbetingad.

 Från ett regionalt perspektiv kan rent allmänt konstateras att nettoin-

vandringen varit förhållandevis jämnt fördelad över landet, vilket naturligtvis

främst beror på att dennas omfattning och fördelning är politiskt beslutad. I

samtliga av ovannämnda åtta riksområden eller landsändar har nettoinvandringen

uppgått till omkring 0,3-0,4 % per år under perioden 1990-1993.

Nettoinvandringen till länen har samtidigt varierat mellan 0,2-0,5 % årligen.

Den största nettoinvandringen relativt sett har Uppsala och Örebro län haft och

den minsta Gotlands, Älvsborgs, Skaraborgs och Norrbottens län (se tabell 4).

Tabell 4

 För stödområdenas del kan noteras att stödområde 1 och 2 haft större överskott

relativt sett än övriga riket under perioden 1988-1993. Under perioden 1990-1993

har stödområde 1 haft en nettoinvandring i nivå med övriga riket medan denna

till stödområde 2 varit dubbelt så stor. Samtidigt kan noteras att detta

inneburit att större delen av det inrikes underskott som stödområde 1 haft kan

sägas ha balanserats av genom nettoinvandringen. Stödområde 2 har haft i det

närmaste balans mellan det inrikes flyttningsunderskottet och nettoinvandringen

(se tabell 4).

 Nettoinvandringens förhållandevis jämna regionala fördelning tenderar dock

delvis att upphävas av att en betydande s.k. sekundärinvandring förekommer genom

att invandrare efter en tid i landsorten flyttar till storstadsregionerna (se

även tabell 4 i bilaga 1:1 och figur 7 i bilaga 1:3).

2.3 Födelseöverskottens betydelse för befolkningsutvecklingen

Skillnaden mellan antalet födda och antalet avlidna dvs. födelseöverskottet

återspeglar bl.a. den åldersstruktur som finns i olika delar av landet. Många av

de regionalpolitiskt prioriterade områdena kännetecknas av att de under lång tid

haft en betydande nettoutflyttning av främst yngre människor. Detta har i sin

tur medfört en åldersstruktur, med en förhållandevis hög andel äldre människor,

vilken ofta inneburit att dessa områden har födelseunderskott. Dessa underskott

förstärker den negativa påverkan som de inrikes omflyttningarna har i

befolkningshänseende för dessa områden.

 Sedan år 1983 har en kraftig ökning av de s.k. födelsetalen dvs. antalet födda

per kvinna i de flesta delar av landet medverkat till att födelseunderskotten

minskat kraftigt eller upphört helt i många av dessa områden. Områden som redan

tidigare hade överskott har fått dessa kraftigt förstärkta. Under år 1993 har

dock födelsetalen minskat jämfört med år 1992 men de ligger ändå med ett värde

på 2,0 födda barn per kvinna kvar på en förhållandevis hög nivå jämfört med

andra länder i Väst- och Sydeuropa.

 Under perioden 1990-1993 har sju av åtta riksområden haft födelseöverskott och

det är endast Mellersta Norrland dvs. Västernorrlands och Jämtlands län som inte

har haft något nämnvärt överskott. De största födelseöverskotten har Stockholms

län haft bland dessa riksområden med 0,6 % per år eller ca 9 300 personer (se

tabell 5).

Tabell 5

 Ser man till stödområdena så är det främst stödområde 2 som haft mer nämnvärda

födelseunderskott under de senaste åren medan stödområde 1 haft ett mycket litet

underskott. Området utanför stödområdena har haft födelseöverskott som varit

ungefär dubbelt så stort som underskottet i stödområde 2 (se tabell 5).

 För länens del har de senaste åren inneburit att de flesta län haft

födelseöverskott. Inte något län har under perioden 1990-1993 haft ett mer

nämnvärt underskott i detta hänseende. Under perioden 1988-1989 hade sju län om

än små så dock underskott. De största födelseöverskotten under de senaste åren

har Uppsala och Stockholms län haft med ca 0,6 % per år. Gävleborgs,

Västernorrlands och Jämtlands län ligger i detta hänseende sämst till bland

länen med varken mer nämnvärda över- eller underskott (se tabell 5 i bilaga

1:1).

 På lokal nivå har dock åtskilliga kommuner även under perioden 1990-1993 haft

betydande födelseunderskott. Totalt rör det sig om ett 80-tal av landets 286

kommuner som haft dylika underskott. De största underskotten har Åsele,

Bjurholms, Vansbro, Kramfors, Munkfors, Bergs, Ragunda, Sorsele, Torsby,

Strömsunds, Högsby, Vindelns samt Överkalix kommuner haft med 0,5-0,8 % per år

(se figur 8 i bilaga 1:3).

3 Sysselsättningsutvecklingen

3.1 Sysselsättningsutvecklingen totalt sett

Under perioden 1987-1991 minskade den totala sysselsättningen i landet med ca

24 000 personer eller med ca 0,1 % per år. Sysselsättningsutvecklingen varierade

kraftigt mellan olika delar av landet under denna period. Enligt SCB:s

arbetskraftsundersökningar, vilka är av s.k. stickprovskaraktär, har antalet

sysselsatta minskat med ca 428 000 personer eller med ca 10 % mellan det 3:e

kvartalet 1991 och 1993. Den kraftiga sysselsättningsminskning som skett efter

år 1991 och som drabbat många regioner hårt kan dock ännu ej belysas med någon

heltäckande och tillförlitlig statistik.

 För de åtta riksområdenas del innebar sysselsättningsutvecklingen under

perioden 1987-1991 en mycket svag tillväxt endast i Stockholms län och

Sydsverige medan antalet sysselsatta i de övriga sex områdena antingen

stagnerade eller minskade. Den svagaste sysselsättningsutvecklingen hade

Mellersta och Norra Norrland med en årlig minskning med ca 0,4 % (se tabell 6).

Tabell 6

 Ser man till utvecklingen inom stödområdena så minskade antalet sysselsatta

kraftigast inom stödområde 1 men även stödområde 2 hade en avsevärd minskning.

Inom det tillfälliga stödområdet och i området utanför stödområdena stagnerade i

stort sett antalet sysselsatta kring 1986 års nivå. Minskningen inom stödområdet

1 uppgick till ca 6 300 personer eller ca 1,5 % per år och i stödområde 2 till

ca 10 300 personer eller ca 1,1 % per år (se tabell 6).

 För länens del innebar utvecklingen under perioden 1987-1991 en minskad total

sysselsättning i 16 av 24 län. Den största minskningen relativt sett skedde i

Älvsborgs, Värmlands, Västmanlands, Gävleborgs, Västernorrlands och Norrbottens

län med drygt en halv procent årligen. Även Södermanlands, Gotlands och Blekinge

län hade en markant nedgång av antalet sysselsatta. Den mest gynnsamma

utvecklingen under denna period hade Uppsala och Hallands län med en årlig

tillväxt med drygt en halv procent (se tabell 6 i bilaga 1:1 samt figur 9 i

bilaga 1:3).

 Skillnaderna i sysselsättningsutveckling blir än mer markanta om man studerar

denna inom olika lokala arbetsmarknader. Inom 70 av totalt 111 olika

arbetsmarknader* minskade sysselsättningen under perioden 1987-1991. Endast

omkring 30 lokala arbetsmarknader hade en viss tillväxt av antalet sysselsatta.

Den största minskningen relativt sett hade i nämnd ordning Hällefors, Jokkmokks,

Gällivares, Pajalas, Kristinehamns, Sorseles, Arvidsjaurs, Arjeplogs,
[REDACTED_EFTERNAMN], Munkfors, Årjängs, Ånges, Flens, Hagfors, Härnösands, Åseles,

Karlskogas, Ludvikas, Vilhelminas, Markaryds,[REDACTED_EFTERNAMN], Sollefteås, Strömsunds och

Storumans lokala arbetsmarknader. Den årliga minskningen bland dessa varierade

mellan 1,4 % och 3,7 %. Bland de lokala arbetsmarknader som hade en viss

sysselsättningstillväxt var det endast i ett fall som den årliga tillväxten

översteg 1 %, nämligen i Haparanda (se figur 10 i bilaga 1:3. När det gäller

sysselsättningsutvecklingen i enskilda kommuner hänvisas till tabell 3 i bilaga

1:2).

 Länsstyrelsernas sysselsättningsprognoser från våren 1993 innebär för landet

som helhet en årlig minskning med 0,1 % under perioden 1992-2000. Antalsmässigt

betyder detta ett sysselsättningsbortfall med ca 26 000 personer.

 På regional nivå innebär dessa prognoser en klar tillväxt av sysselsättningen

i Stockholms län medan övriga riksområden väntas få en stagnerande eller minskad

sysselsättning. Minskningen väntas relativt sett bli störst i Mellersta och

Norra Norrland med en årlig minskning med ca 0,7 % per år. Antalsmässigt

betyder detta ett sysselsättningsbortfall med sammanlagt ca 11 000 resp. ca

13 000 personer. I Stockholms län väntas antalet sysselsatta öka med ca 0,7 %

per år. Antalsmässigt betyder detta ett sysselsättningsbortfall med sammanlagt

ca 11 000 resp. ca 13 000 personer. I Stockholms län väntas antalet sysselsatta

öka med sammanlagt ca 35 000 personer (se tabell 6).

 För stödområdenas del innebär länsstyrelsernas prognoser för perioden

1992-2000 en likartad årlig sysselsättningsminskning med 0,7 %. Sammantaget för

hela perioden innebär detta ett sysselsättningsbortfall med ca 5 000 personer i

stödområde 1 och med ca 12 000 personer inom stödområde 2. Inom det tillfälliga

stödområdet beräknas antalet sysselsatta minska med närmare 14 000 personer.

Utanför stödområdena väntas antalet sysselsatta stagnera kring 1991 års nivå (se

tabell 6).

3.2 Jord- och skogsbruket

De ca 120 000 personer som är sysselsatta inom jord- och skogsbruket svarar för

endast ca 3 % av landets totala sysselsättning. Likafullt har denna sektor en

förhållandevis stor regionalpolitisk idssysselsättning vid sidan om annan

verksamhet.

 Under perioden 1987-1991 har sysselsättningen inom jord- och skogsbruket

minskat med ca 10 % per år eller med sammanlagt ca 81 000 personer. Denna

minskningstakt är mycket kraftig jämfört med den inom övriga näringsgrenar.

Enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar har antalet sysselsatta inom denna

sektor minskat med ca 7 000 personer eller med ca 5 % mellan det 3:e kvartalet

1991 och 1993.

_______

* Enligt en av SCB 1990-09-13 redovisad avgränsning som bygger på faktiska

pendlingsströmmar mellan kommuerna år 1988. Samliga kommuner har i denna

avgränsning hänförts till någon lokal arbetsmarknad. Flertalet kommuner i norra

och mellersta Sverige utgör en egen lokal arbetsmarknad beroende på att pend-

lingen till/från dessa inte är särskilt omfattande.

Tabell 7

 Regionalt fördelat har antalet sysselsatta inom sektorn minskat relativt

likartat inom riksområdena under perioden 1987-1991. Minskningen har dock varit

något större relativt sett inom stödområdena än i området utanför dessa. Bland

länen har Kronobergs, Göteborgs- och Bohus samt Älvsborgs län haft den största

minskningen inom sektorn med ca 13 % per år. Den minst ogynnsamma utvecklingen

har Malmöhus län haft med en årlig minskning med drygt en halv procent (se

tabell 7 och tabell 7 i bilaga 1:1).

 Länsstyrelsernas prognoser innebär för landet som helhet att antalet

sysselsatta inom jord- och skogsbruket kommer att minska med knappt en procent

per år under perioden 1992-2000. Detta är en väsentligt lägre minskningstakt än

under perioden 1987-1991. Sammantaget väntas antalet sysselsatta fram till

sekelskiftet minska med ca 8 000 personer.

 Inom stödområdena väntas minskningen relativt sett bli drygt tre gånger så

stor som i området utanför dessa. Bland länen uppvisar Västmanlands län den

klart ogynnsammaste prognosen med en årlig minskning inom sektorn med drygt 4 %

(se tabell 7).

3.3 Tillverkningsindustrin

År 1991 svarade tillverkningsindustrin för ca 21 % av den totala syssel-

sättningen i landet. Under perioden 1987-1991 minskade antalet sysselsatta inom

sektorn med knappt två procent per år eller med sammanlagt ca 34 000 personer.

Den kraftiga lågkonjunktur som inträffat efter år 1991 har inneburit att ett

mycket stort antal industriarbetsplatser försvunnit. Enligt SCB:s arbetskrafts-

undersökningar har industrisysselsättningen minskat med ca 16 % eller med ca

151 000 peroner mellan det 3:e kvartalet år 1991 resp 1993. Om denna skattning

skulle visa sig vara riktig innebär detta att antalet sysselsatta inom

industrisektorn minskat med ca 185 000 arbetstillfällen sedan år 1986. Endast

omkring var fjärde sysselsatt inom sektorn är kvinna.

 Ser man till industrisysselsättningens regionala utveckling under perioden

1987-1991 kan bl.a. konstateras att denna minskat klart i samtliga riksområden.

Östra Mellansverige, Västsverige och Bergslagen har haft en något större

minskning än övriga riksområden (se tabell 8).

Tabell 8

 Inom stödområdena har industrisysselsättningen minskat mest inom stödområde 2

och i det tillfälliga stödområdet medan nedgången inom stödområde 1 endast varit

hälften så stor som i landet som helhet.

 Sammantaget för perioden 1987-1991 har antalet industrisysselsatta minskat med

omkring 8 000 resp. 9 000 inom stödområde 2 resp. det tillfälliga stödområdet.

Inom stödområde 1 har minskningen varit ca 800 personer (se tabell 8).

 Industrisysselsättningen har minskat i samtliga län under perioden 1987-1991.

Några län uppvisar dock en något mer dämpad minskning nämligen Kristianstads,

Skaraborgs och Jämtlands län. Den största minskningen relativt sett har

Södermanlands, Älvsborgs, Västmanlands och Kopparbergs län haft (se tabell 8 i

bilaga 1:1 samt figur 12 i bilaga 1:3).

 På en lägre regional nivå kan noteras att 94 av totalt 111 lokala

arbetsmarknader fått en minskad industrisysselsättning under perioden 1987-1991.

Den största minskningen relativt sett har i nämnd ordning skett i Vilhelminas,

Ludvikas, Hällefors, Malungs, Kristinehamns, Flens, Kramfors, Borås,

Eskilstunas, Söderhamns, Sollefteås, Karlskogas, Munkfors, Storumans,[REDACTED_EFTERNAMN],

Lyckseles, Arvikas, Västerås,[REDACTED_EFTERNAMN], Bollnäs, Doroteas, Västerviks, Köpings

och Lindesbergs lokala arbetsmarknader. Minskningen bland dessa varierar mellan

2,5-10,5 % per år. Endast i 14 lokala arbetsmarknader har denna sektors

sysselsättning ökat. Dessa är Haparandas, Pajalas, Strömsunds, Vimmerbys,

Torsbys, Gotlands, Vansbros, Överkalix, Umeås, Åseles, Hyltes, Övertorneås,

Tidaholms samt Gnosjös lokala arbetsmarknader (se figur 13 i bilaga 1:3).

 Länsstyrelsernas prognoser för industrisektorns sysselsättning under perioden

1992-2000 innebär för landet som helhet en årlig minskning med 0,4 %, vilket

endast är omkring en fjärdedel av den minskning som skett under perioden

1987-1991. Prognoserna innebär således en väsentligt mer dämpad utveckling än

tidigare.

 För de olika landsändar som de åtta riksområdena representerar, innebär

länsstyrelsernas prognoser en oförändrad industrisysselsättning i Sydsverige

medan de övriga sju väntas få en minskad dylik. Den klart största minskningen

förutses ske i Mellersta Norrland med en årlig minskning av

industrisysselsättningen med närmare 2 %. Sammantaget väntas omkring drygt 5 000

färre bli sysselsatta inom sektorn kring sekelskiftet i denna del av landet (se

tabell 8).

 För stödområdenas del innebär prognoserna en likartad minskning inom

stödområde 1 och 2 med en årlig nedgång med drygt en procent medan de

tillfälliga stödområdena beräknas få en något större minskning. Utanför

stödområdena emotses en väsentligt mer dämpad minskning av

industrisysselsättningen. Jämfört med utvecklingen under perioden 1987-1991

innebär detta en något förstärkt minskningstakt i stödområde 1 medan denna

väntas bli väsentligt reducerad inom stödområde 2 resp. det tillfälliga

stödområdet (se tabell 8).

 Flertalet län beräknas få en minskad industrisysselsättning. Bland länen

väntas Kalmar och Västernorrlands län få en väsentligt större minskning av

industrisysselsättningen än övriga län. Östergötlands, Jönköpings,

Kristianstads och Hallands län beräknas få en svag tillväxt av sektorns

sysselsättning. I Malmöhus, Göteborgs och Bohus och Västernorrlands län väntas

inte sektorns sysselsättning förändras nämnvärt (se tabell 8 i bilaga 1:1 samt

figur 12 i bilaga 1:3).

3.3.1Sysselsättningsutvecklingen inom olika industribranscher

Av tabell 9 framgår hur sysselsättningen varit inom olika industribranscher inom

och utanför stödområdena under perioden 1987-1991 samt vad länsstyrelsernas

prognoser sammanräknade innebär för sysselsättningsutvecklingen inom dessa

branscher fram t.o.m. år 2000. Under perioden 1987-1991 minskade

sysselsättningen inom samtliga av de redovisade branscherna. Minskningen var

störst inom varvs- och tekoindustrin med ca 8 % per år och därefter följde järn-

och stålindustrin med ca 4 % per år. Eftersom dessa branscher är lokaliserade

till vissa regioner har de regionalpolitiska effekterna av denna utveckling

varit avsevärda. Däremot finns inte de senaste årens kraftiga utslagning av

industriarbetsplatser med i dessa siffror varför mer aktuell statistik sannolikt

kommer att visa på mycket negativa sysselsättningseffekter för många regioner.

Tabell 9

 Av tabellen framgår även att sysselsättningen inom de olika branscherna haft

en väsentligt annorlunda utveckling inom stödområde 1 och 2 än utanför dessa

områden. Man bör dock i detta sammanhang vara uppmärksam på att vissa branscher

inom stödområdena sysselsätter så få personer att även mindre förändringar ger

ett stort relativt utslag.

 Länsstyrelsernas prognoser över sysselsättningsutvecklingen inom olika

branscher har dock delvis hunnit beakta en del av de senaste årens negativa

sysselsättningsutveckling inom industrin. Sammantagna pekar dessa prognoser mot

en klar stabilisering av sysselsättningsutvecklingen inom samtliga branscher.

Den mest negativa utvecklingen väntas inom gruv- och tekoindustrin med en årlig

minskning med 3 % resp. 2 % (se tabell 9).

3.3.2Industrisysselsättningens regionala fördelning efter arbetsställenas

storlek

Som framgår av tabell 9 i bilaga 1:1 återfinns endast omkring 4 % av de

anställda inom arbetsställen med mindre än fem anställda. Skillnaderna mellan

länens andelar varierar här mellan ca 2-6 % av den totala

industrisysselsättningen.

 Inom gruppen arbetsställen med 5-49 anställda återfinns drygt en femtedel av

de industrisysselsatta. Inom denna grupp är de regionala variationerna betydligt

större än bland de minsta arbetsställena. De högsta andelarna uppvisar typiska

s.k. småföretagarlän som Jämtlands, Jönköpings och Kronobergs län med en andel

kring 30 %. Jämtlands län har dock väsentligt färre industrisysselsatta än de

båda övriga länen. Även Hallands och Västerbottens län har en förhållandevis hög

andel sysselsatta inom denna storleksklass. Län med särskilt låga andelar är

Blekinge och Västmanlands län.

 Ser man till förhållandena när det gäller arbetsställen med 50-199 anställda

så finns omkring en fjärdedel av landets industrisysselsatta vid sådana

arbetsställen. Även för denna storleksklass är de regionala variationerna

betydande. De högsta andelarna uppvisar Jönköpings, Kronobergs, Kristianstads,

Jämtlands och Västerbottens län med omkring 35 %. Jämtlands extremt höga andel

beror främst på att anställda från en högre storleksklass av sekretesskäl även

inräknats här. Särskilt låga andelar industrisysselsatta inom storleksklassen

uppvisar Blekinge län samt de båda storstadslänen Stockholms och Malmöhus län.

Inom storleksklassen 200-499 anställda återfinns i landet som helhet omkring en

femtedel av de industrisysselsatta. De regionala variationerna är något mindre

för denna klass än för de båda tidigare. Gotlands och Kronobergs läns särskilt

höga andelar förklaras till en del, liksom i fallet Jämtland tidigare, av att

anställda från en högre storleksklass medräknats. Vid sidan om dessa båda län

har Västmanlands län den högsta andelen med ca 26 %. Bland län som uppvisar

särskilt låga andelar industrisysselsatta bland denna typ av arbetsställen är

främst flera av de s.k. skogslänen.

 Inom den största storleksklassen med minst 500 anställda arbetar knappt en

tredjedel av de anställda inom gruv- och tillverkningsindustrin. Inom denna

storleksklass är de regionala variationerna betydande. De högsta andelarna har

Blekinge, Göteborgs- och Bohus samt Gävleborgs län med omkring 46 %. I dessa tre

län finns således närmare varannan anställd inom industrin vid ett "stort"

företag. Även Uppsala och Skaraborgs län har en förhållandevis hög andel

sysselsatta vid denna typ av arbetsställen. Stockholms, Östergötlands och

Norrbottens län kommer inte långt efter med en andel kring 37 %.

3.3.3Tillverkningsindustrins struktur

Ett annat sätt att belysa industrins utveckling- och struktur är att studera

denna utifrån den indelning i sektorer som redovisats av Vinell/Ohlsson. På en

mer aggregerad nivå används följande fem sektorer: skyddad-,

arbetskraftsintensiv-, kapital-, kunskaps- samt FoU-intensiv sektor. Principerna

bakom denna indelning i sektorer följer olika utrikeshandelsteorier som

förklarar bestämningsfaktorerna till produkters/industriers skilda

konkurrenskraft.

 För att ge en viss regional belysning åt denna indelning av industrin

redovisas i tabell 10 resp. sektors andel av den totala industrisysselsättningen

inom olika riks- och stödområden år 1986 och 1991.

Tabell 10

 Som framgår av denna tabell är den s.k. skyddade industrisektorn av klart

större betydelse i Stockholms län och i Sydsverige än i Östra Mellansverige och

Bergslagen. Sektorn betyder vidare väsentligt mer i stödområde 1 än i stödområde

2 och även mer än i området utanför dessa båda stödområden.

 Den arbetskraftsintensiva sektorn är klart störst inom riksområdet Småland med

öarna med en andel på närmare 40 %. Denna sektor är knappt hälften så stor

relativt sett i Stockholms län men även i Östra Mellansverige har den en

förhållandevis liten betydelse för industrisysselsättningen. Inom stödområde 1

svarar sektorn för ungefär vartannat arbetstillfälle inom tillverkningsindustrin

medan den i stödområde 2 och utanför stödområdena är av väsentligt mindre

betydelse.

 Den kapitalintensiva sektorn betyder mest inom riksområdena Bergslagen och

Mellersta Norrland med en andel runt trettio procent. I Stockholms län och

Småland med öarna svarar sektorn för endast omkring 5 % av

industrisysselsättningen. Även i Syd- och Västsverige har denna sektor en

förhållandevis liten betydelse. Ser man till stödområdena så betyder sektorn

nästan ingenting alls för sysselsättningen inom stödområde 1 medan stödområde 2

har mer än dubbelt så hög andel som området utanför stödområdena.

 Sektorn som benämns kunskapsintensiv är störst inom riksområdena Västsverige

och Östra Mellansverige med en andel på ca 35 % resp. 30 %. Småland med öarna

har också en förhållandevis hög andel medan den för övriga riksområden ligger

runt 20 %. Stödområde 1 har endast ca 14 % av områdets industrisysselsättning

inom denna sektor medan andelen inom stödområde 2 ligger nära 20 %. Utanför

stödområdet är andelen ytterligare något högre.

 Den FoU-intensiva sektorn har klart störst betydelse inom riksområdet

Stockholms län med en andel av industrisysselsättningen på ca 30 %. Östra

Mellansverige intar en mellanställning med en omkring hälften så hög andel medan

sektorn inom de övriga riksområdena endast svarar för en marginell del av

industrisysselsättningen. Inom stödområdena har denna sektor mycket liten

betydelse för sysselsättningen.

 På en lägre regional nivå har de 111 lokala arbetsmarknader som tidigare

använts i denna redovisning också grupperats efter andelen industrisysselsatta

inom ovannämnda fem sektorer. En dylik gruppering visar bl.a. vilka lokala

arbetsmarknader som hade högst andel industrisysselsatta inom resp. sektor år

1991.

 Skyddad sektor: Följande lokala arbetsmarknader var i nämnd ordning

sysselsättningsmässigt mest beroende av denna sektor: Filipstad, Sävsjö,

Vimmerby, Strömsund, Gotland, Överkalix, Övertorneå, Sollefteå, Lidköping,

Kiruna, Tidaholm, Eksjö, Åsele, Gällivare, Hässleholm, Simrishamn, Nässjö, Flen,

Arjeplog, Vetlanda, Östersund, Varberg, Helsingborg, Lycksele, Malmö, Bollnäs,

Örebro, Falkenberg, Karlshamn,[REDACTED_EFTERNAMN], Härjedalen, Luleå och Stockholm. Andelen

industrisysselsatta inom denna sektor bland dessa varierade mellan 30 % och

55 %. Den riksgenomsnittliga andelen var 23 %.

 Arbetskraftsintensiv sektor: Följande lokala arbetsmarknader var i nämnd

ordning sysselsättningsmässigt mest beroende av denna sektor: Kalix, Arvidsjaur,

Malung, Jokkmokk, Gnosjö, Torsby,[REDACTED_EFTERNAMN], Värnamo, Gislaved, Tranås, Lycksele,

Haparanda, Sorsele, Vilhelmina, Borås, Lysekil, Sunne, Pajala,[REDACTED_EFTERNAMN],

Övertorneå, Älmhult,[REDACTED_EFTERNAMN], Åsele, Kalmar, Markaryd och Dorotea. Andelen

industrisysselsatta inom sektorn varierade bland dessa mellan 45 % och 75 %. Den

riksgenomsnittliga andelen var 24 %.

 Kapitalintensiv sektor: Följande lokala arbetsmarknader var i nämnd ordning

sysselsättningsmässigt mest beroende av denna sektor: Munkfors, Perstorp,
[REDACTED_EFTERNAMN], Hällefors, Avesta, Hagfors, Hylte, Gävle, Sundsvall, Hedemora, Nyköping,

Luleå, Örnsköldvik, Falun,[REDACTED_EFTERNAMN], Karlstad, Hudiksvall, Ånge, Ludvika,

Kramfors, Lindesberg, Vetlanda, Söderhamn, Karlskoga, Kristinehamn och

Karlshamn. Andelen industrisysselsatta inom denna sektor varierade bland dessa

mellan 20 % och 85 %. Den riksgenomsnittliga andelen var 12 %.

 Kunskapsintensiv sektor: Följande lokala arbetsmarknader var i nämnd ordning

sysselsättningsmässigt mest beroende av denna sektor: Olofström,[REDACTED_EFTERNAMN],

Karlskoga, Emmaboda, Trollhättan, Skövde, Dorotea, Lindesberg, Kristinehamn,

Vansbro, Arvika, Oskarshamn, Fagersta, Göteborg, Köping, Uddevalla, Årjäng,

Jönköping, Hudiksvall, Mariestad, Flen, Eskilstuna, Bollnäs, Katrineholm,

Västerås, Umeå, Växjö och Västervik. Andelen industrisysselsatta inom denna

sektor varierade bland dessa mellan 30 % och 86 %. Den riksgenomsnittliga

andelen var 26 %.

 FoU-intensiv sektor: Följande lokala arbetsmarknader var i nämnd ordning

sysselsättningsmässigt mest beroende av denna sektor: Laxå, Linköping,

Söderhamn, Ludvika, Stockholm, Storuman, Karlskrona, Gotland, Uppsala, Västerås,

Trollhättan, Katrineholm och Flen. Andelen industrisysselsatta inom denna sektor

varierade bland dessa mellan 15 % och 60 %. Den riksgenomsnittliga andelen var

11 %. Denna sektor visar den största regionala koncentrationen bland de fem

sektorerna.

3.4 Byggnadsindustri

Byggnadsindustrin sysselsatte år 1991 ca 296 000 personer eller ca 7 % av

landets totala sysselsättning. Under perioden 1987-1991 ökade antalet

sysselsatta inom denna sektor med 2,6 % per år, vilket sammanlagt för perioden

betydde ca 35 000 fler sysselsatta. Efter år 1991 har en markant omsvängning

skett och antalet sysselsatta minskat mycket kraftigt. Enligt SCB:s

arbetskraftsundersökningar har antalet sysselsatta inom sektorn minskat med

sammanlagt omkring en fjärdedel eller med ca 80 000 personer mellan det 3:e

kvartalet 1991 och 1993. Av statistiska skäl finns inte heller för denna sektor

någon regional fördelning av den kraftiga nedgång som skett de senaste åren.

Endast ca 8 % av de sysselsatta inom byggnadsindustrin är kvinnor.

 Sysselsättningen inom denna sektor är förhållandevis jämnt fördelad över

landet och i det stora flertalet län svarar byggnadsindustrin för mellan 5 och

6 % av sysselsättningen. Under perioden 1987-1991 ökade antalet sysselsatta inom

sektorn kraftigt i flertalet län. Den svagaste utvecklingen under denna period

hade Gotlands, Värmlands, Västmanlands, Västernorrlands och Norrbottens län med

en stagnerande eller endast mycket svagt ökande sysselsättning (se tabell 10 i

bilaga 1:1).

 Inom stödområdena minskade antalet sysselsatta mycket svagt inom stödområde 1

medan sektorns sysselsättning inom stödområde 2 och det tillfälliga stödområdet

ökade klart och relativt likartat. Ökningen inom dessa båda områden var t.o.m.

något större än utanför stödområdena relativt sett (se tabell 11).

Tabell 11

 Länsstyrelsernas prognoser för perioden 1992-2000 innebär för

byggnadsindustrins del en årlig minskning med -1,4 %. Sammantaget för hela

perioden betyder detta ett sysselsättningsbortfall med ca -36 000 personer.

 Ser man till prognoserna från ett regionalt perspektiv kan konstateras att

sektorns sysselsättning väntas minska kraftigt i flertalet riksområden och det

är endast Sydsverige som väntas få en mer dämpad minskning (se tabell 11).

 Även för stödområdenas del förutses en kraftig och relativt likartad minskning

av byggnadsindustrins sysselsättning. Stödområde 2 beräknas dock få en något

större minskning än övriga stödområden.

 För länens del betyder prognoserna att Uppsala och Kristianstads län kommer

att få den största minskningen relativt sett med drygt 3 % per år. Flertalet län

beräknas få en betydande sysselsättningsnedgång och det är endast i Malmöhus län

som minskningen beräknas bli mycket liten (se tabell 10 i bilaga 1:1).

3.5 Varuhandel

År 1991 var ca 502 000 personer sysselsatta inom sektorn varuhandel, vilket

motsvarade ca 12 % av den totala sysselsättningen. Under perioden 1987-1991

minskade antalet sysselsatta inom varuhandeln mycket svagt. Varuhandeln brukar

delas upp i detaljhandel och partihandel varav den förra svarar för omkring 60 %

av sektorns sysselsättning. Under perioden 1987-1991 har sysselsättningen inom

partihandeln ökat med drygt en procent årligen medan den inom detaljhandeln

minskat med närmare en procent per år. Enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar

har sysselsättningen minskat med ca 44 000 personer eller med ca 8 % mellan 3:e

kvartalet 1991 och 1993. Könsfördelningen inom sektorn är förhållandevis jämn.

 Varuhandeln är liksom byggnadsindustrin förhållandevis jämnt fördelad över

landet. Sysselsättningsutvecklingen under perioden 1987-1991 kännetecknas dock

av en relativt olikartad utveckling mellan olika delar av landet. Bland

riksområdena kan konstateras att Stockholms län och Mellersta Norrland haft den

mest ogynnsamma sysselsättnings- utvecklingen med en årlig minskning med omkring

en procent. Fyra av riksområdena har haft en svag tillväxt av sektorns

sysselsättning medan resterande två riksområden haft en svag minskning eller

stagnation av antalet sysselsatta (se tabell 12).

Tabell 12

 När det gäller stödområdena så har sysselsättningen inom varuhandeln

minskat klart inom samtliga typer av områden. Nedgången har varit störst inom

stödområde 1 med ca 1,4 % per år och minst inom stödområde 2 med 0,5 % per år.

Utanför stödområdena har sektorns sysselsättning inte förändrats nämnvärt (se

tabell 12).

 Bland länen har sysselsättningen inom varuhandeln utvecklast mest ogynnsamt i

Västernorrlands län med en årlig minskning på -1,4 % under perioden 1987-1991.

Även Stockholms och Värmlands län har haft en förhållandevis ogynnsam

sysselsättningsutveckling inom sektorn. Den mest gynnsamma utvecklingen har

Hallands län haft under denna period (se tabell 11 i bilaga 1:1).

 Länsstyrelsernas prognoser innebär för varuhandelns del en mycket svag

tillväxt under perioden 1992-2000. Regionalt är bilden splittrad med en

förväntad nedgång av sysselsättningen i omkring hälften av länen och en mer

nämnvärd tillväxt i sex län. Den klart största ökningen av sektorns

sysselsättning väntas, liksom under perioden 1987-1991, ske i Hallands län (se

tabell 11 i bilaga 1:1).

3.6 Samfärdsel, post och tele

Inom sektorn samfärdsel, post och tele sysselsattes år 1991 omkring 293 000

personer, vilket motsvarade ca 7 % av den totala sysselsättningen. Under

perioden 1987-1991 minskade sysselsättningen inom sektorn mycket svagt. Sektorns

andel av sysselsättningen i länen varierar mellan 5-9 %. Enligt SCB:s

arbetskraftsundersökningar har antalet sysselsatta inom denna sektor minskat med

ca 39 000 personer eller med ca 14 % mellan det 3:e kvartalet 1991 och 1993.

Omkring var tredje sysselsatt inom denna sektor är kvinnor.

 Under perioden 1987-1991 minskade sektorns sysselsättning svagt i Västsverige

och Bergslagen medan den i riksområdet Småland med öarna ökade klart. Även

Mellersta Norrland hade en viss sysselsättningstillväxt inom sektorn (se tabell

13).

Tabell 13

 Ser man till den länsvisa utvecklingen under samma period så ökade antalet

sysselsatta inom sektorn klart i Jönköpings, Kalmar, Skaraborgs och Västmanlands

län. En lika klar minskning av sysselsättningen skedde samtidigt i Uppsala,

Göteborgs- och Bohus och Gävleborgs län (se tabell 12 i bilaga 1:1).

 Länsstyrelsernas prognoser innebär för sektorn samfärdsel, post och tele en

ökning av sysselsättningen med 0,3 % per år under perioden 1992-2000.

Sammantaget betyder detta en ökning med ca 9 000 personer. Den mest gynnsamma

utvecklingen av sysselsättningen väntas ske i Östra Mellansverige men även i

Syd- och Västsverige väntas en viss tillväxt. Den mest ogynsamma förändringen

beräknas ske i Mellersta Norrland med en årlig minskning med knappt en procent.

Även i Småland med öarna och i Norra Norrland väntas en liten reduktion av

antalet sysselsatta (se tabell 13).

3.7 Privata tjänster

Sektorn privata tjänster utmärks bl.a. av att den består av en rad mycket

heterogena verksamheter samt att den i mycket hög grad är lokaliserad till

storstadsregionerna och vissa större orter. År 1991 sysselsattes ca 708 000

personer inom denna sektor, vilket motsvarade ca 17 % av den totala

sysselsättningen. Sektorns sysselsättningsandel har ökat från 14 % år 1986 och

har alltmer kommit att närma sig industrins andel på 21 %. En del av denna

ökning beror på att verksamheten som tidigare räknats till industrisektorn

hänförts till privata tjänster.

 Under perioden 1987-1991 ökade antalet sysselsatta inom privata tjänster med

2,6 % per år, vilket innebar att denna sektor hade samma kraftiga tillväxt som

byggnadsindustrin. Sammantaget ökade antalet sysselsatta inom privata tjänster

med ca 85 000 personer under denna period.

Tabell 14

 Regionalt sett har sysselsättningen inom sektorn ökat kraftigt i de flesta

delar av landet. Bland länen har tillväxttakten varierat mellan 2 och 4 % per år

(se tabell 14).

 Sektorns regionala koncentration till storstadsområdena och större orter har

dock medfört att den kraftiga sysselsättningstillväxten än mer ökat den

regionala obalansen gentemot övriga delar av landet. Detta återspeglas bl.a. av

att närmare hälften av sektorns totala sysselsättningstillväxt under perioden

1987-1991 skedde i de tre storstadslänen (se tabell 13 i bilaga 1:1).

 Länsstyrelsernas prognoser innebär för sektorn privata tjänster att

sysselsättningen kommer att öka med en procent per år fram till sekelskiftet.

Jämfört med perioden 1987-1991 är det dock fråga om en väsentligt lägre

tillväxttakt. Sammantaget för perioden 1992-2000 beräknas sektorns

sysselsättning öka med ca 68 000 personer. Hälften av denna ökning väntas ske i

de tre storstadslänen.

 Ser man till prognoserna för de åtta riksområdena så kan konstateras att Östra

Mellansverige och Bergslagen vänats få den mest gynnsamma utvecklingen av

sektorns sysselsättning med en årlig tillväxt på omkring en och en halv procent.

Den svagaste tillväxten väntas ske i Småland med öarna (se tabell 14).

 Prognoserna för länen innebär att antalet sysselsatta inom privata tjänster

väntas fortsätta att öka i samtliga län med undantag för Västmanlands län där

sysselsättningen beräknas ligga kvar kring 1991 års nivå och för Jönköpings län

som vänts få en svag minskning (se tabell 13 i bilaga 1:1).

3.8 Den offentliga sektorn

År 1991 sysselsattes ca 1 410 000 personer inom sektorn offentlig förvaltning

och tjänster, vilket motsvarade ca 33 % av den totala sysselsättningen i landet.

Var tredje sysselsatt återfanns således inom denna sektor, vilken haft en mycket

kraftig sysselsättningstillväxt under såväl 1970- som 1980-talet. År 1970 fanns

omkring 19 % av de sysselsatta inom denna sektor. Under perioden 1987-1991 ökade

antalet sysselsatta inom denna sektor med 0,7 % per år, vilket var väsentligt

lägre än under 1970- och 1980-talet. Sammantaget ökade sysselsättningen inom

sektorn med ca 49 000 personer under perioden 1987-1991. Enligt SCB:s

arbetskraftsundersökningar har antalet sysselsatta inom denna sektor minskat med

ca 5 % eller med ca 81 000 sysselsatta mellan det 3:e kv. 1993 och 1991. Ett

trendbrott tycks således ha skett beträffande sysselsättningutvecklingen inom

denna sektor. Drygt 70 % av de sysselsatta inom den offentliga sektorn är

kvinnor.

 Från ett regionalt perspektiv kan allmänt konstateras att sysselsättningen

inom denna sektor, till skillnad mot den inom privata tjänster, är

förhållandevis jämnt fördelad över landet. Detta har i sin tur haft stor

betydelse för att upprätthålla den regionala balansen i olika delar av landet.

Om trenden med en minskande sysselsättning inom sektorn fortsätter riskerar den

regionala balansen att försämras. Om detta sker och i vilken utsträckning är

beroende av vilka delar som kommer att minska mest och hur de är regionalt

fördelade.

 Under perioden 1987-1991 ökade sysselsättningen inom den offentliga sektorn

med omkring en procent per år i flertalet riksområden. Undantaget var Stockholms

län där sysselsättningen minskade med omkring en halv procent per år.

Minskningen i detta område förklaras främst av sysselsättningsminskningar inom

försvarsmakten (se tabell 15).

Tabell 15

 Inom stödområde 1 minskade sysselsättningen inom den offentliga sektorn med

knappt en halv procent eller ca 120 arbetstillfällen per år under perioden

1987-1991. Inom stödområde 2 ökade sysselsättningen något mer relativt sett än i

det tillfälliga stödområdet och utanför stödområdet (se tabell 15).

 Ser man på den länsvisa utvecklingen under samma period så var det endast i

tre län som sysselsättningen inom den offentliga sektorn inte ökade. Dessa var

Stockholms och Gotlands län med en svag minskning samt Norrbottens län med en

oförändrad sysselsättningsnivå. Den största tillväxten hade samtidigt

Kristianstads och Hallands län med omkring 2 % per år (se tabell 14 i bilaga 1:1

samt figur 14 i bilaga 1:3).

 Ser man till sektorns utveckling inom ovannämnda 111 lokala arbetsmarknader

kan noteras att sysselsättningen minskat i 20 av dessa medan den ökat inom de

övriga under perioden 1987-1991. De största minskningarna relativt sett har i

nämnd ordning skett i Perstorps, Arjeplogs, Överkalix, Pajalas, Kristinehamns,

Markaryds, Gällivares, Strömsunds, Övertorneås, Härnösands, Arvidsjaurs och

Kirunas lokala arbetsmarknader. Minskningen inom den offentliga sektorn bland

dessa har varierat mellan 1,0 % och 3,6 % per år (se figur 15 i bilaga 1:3).

 Bland den stora grupp arbetsmarknader som haft en tillväxt av sektorns

sysselsättning har denna i nämnd ordning varit störst i Strömstads, Gnosjös,

Falkenbergs, Vimmerbys,[REDACTED_EFTERNAMN], Sunnes, Ljungbys, Vetlandas, Uddevallas,

Lysekils, Eksjös, Gislaveds, Örnsköldsviks, Malungs, Säffles, Hyltes, Årjängs,

Skellefteås, Kramfors, Laxås, Lidköpings, Halmstads och Hässleholms lokala

arbetsmarknader. Bland dessa har ökningen varierat mellan 2,0 % och 3,6 % per

år.

 Länsstyrelsernas prognoser för sysselsättningen inom den offentliga sektorn

innebär en mycket svag minskning under perioden 1992-2000. I sex av de åtta

riksområdena betyder prognoserna en förhållandevis klar

sysselsättningsminskning. I Östra Mellansverige väntas en mindre nedgång medan

prognosen för Stockholms län innebär en tillväxt med omkring en halv procent per

år (se tabell 15).

 Ser man till prognoserna för sektorn i enskilda län kan konstateras att

sysselsättningen väntas minska i 20 av dessa och då mest i Örebro, Västmanlands

och Norrbottens län. I dessa län uppgår minskningen till omkring en och en halv

procent per år. Stockholms, Uppsala och Östergötlands län väntas få den mest

gynnsamma utvecklingen med en årlig tillväxt av antalet sysselsatta med närmare

en halv procent (se tabell 14 i bilaga 1:1).

4 Utbildningsstrukturen

En faktor som har stor betydelse för att näringslivets utveckling i olika delar

av landet är arbetskraftens kompetens och utbildningsnivå. För att belysa vissa

regionala skillnader som idag föreligger mellan länen vad gäller utbildningsnivå

redovisas i tabell 15 i bilaga 1:1 hur andelarna av befolkningen i resp. län som

har gymnasial- eller eftergymnasial utbildning av olika längd eller

forskarutbildning.

 Som framgår av denna tabell är andelen som endast har högst 2-årig gymnasial

utbildning 40 % i skogslänen medan den i storstadslänen resp. gruppen övriga

län är ca 28 % resp ca 32 %. När det gäller gymnasial utbildning längre än 2 år

har storstadslänen med en andel på 15 % en något högre andel än skogslänen och

gruppen övriga län som har ungefär samma andel.

 Ser man till den del av befolkningen som har eftergymnasial utbildning som är

kortare än 3 år så har storstadslänen och skogslänen en något högre andel än

övriga län. Beträffande eftergymnasial utbildning som är minst 3 år uppvisar

däremot storstadslänen med 11 % en klart högre andel än de båda övriga grupperna

av län som båda har en andel på 7 %. När det gäller skillnaderna mellan enskilda

län beträffande denna utbildning så har Stockholms, Uppsala samt Göteborgs- och

Bohus län de högsta andelarna med 10-12 % och Gävleborgs län den lägsta med 5 %.

 Den del av befolkningen som har genomgått forskarutbildning är närmast av

marginell betydelse rent andelsmässigt och det är endast i län med universitet

dvs. Stockholms, Uppsala, Malmöhus, Göteborgs- och Bohus samt Västerbottens län

där andelen når upp till 1-2 % av befolkningen inom åldersgruppen 16-74 år.

5 Sysselsättningsgraderna

5.1 Sysselsättningsgraderna inom åldersgruppen 16-64 år

År 1991 var sysselsättningsgraden dvs. antalet förvärvsarbetande av befolkningen

inom åldersgruppen 16-64 år i hela landet 77,8 %,vilket kan jämföras med en

andel på 82,5 % år 1986. Sysselsättningsgraden har således sjunkit påtagligt

sedan mitten av 1980-talet. Minskningen beror främst på att männens

sysselsättningsgrad minskat med närmare fyra procentenheter medan den för

kvinnor endast sjunkit med omkring en halv procentenhet.

 Enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar för det 3:e kvartalet 1991 och 1993

har sysselsättningsgraden fortsatt att minska för åldersgruppen 16-64 år med

närmare nio procentenheter, vilket innebär att en förhållandevis dramatisk

minskning av sysselsättningsgraden skett under de senaste åren. Samma

undersökningar visar att männens sysselsättningsgrad minskat med omkring tio

procentenheter och kvinnornas med drygt sju procentenheter. Under de senaste

åren har således även kvinnornas sysselsättningsgrad minskat dramatiskt, vilket

till stor del förklaras av nedskärningar inom den offentliga sektorn där andelen

förvärvsarbetande kvinnor är mycket hög.

 På regional och lokal nivå saknas tyvärr en heltäckande aktuell och

tillförlitlig statistik över sysselsättningsgraden varför den regionala

redovisning som görs här måste begränsas till perioden t.o.m. år 1991.

 Ser man till sysselsättningsgraden i de åtta landsdelar som riksområdena

representerar kan bl.a. konstateras att Stockholms län hade högst

sysselsättningsgrad med 79,1 % och Norra Norrland lägst med 76,2 % år 1991.

Skillnaderna blir dock väsentligt större, som framgår av tabell 00, om man ser

på sysselsättningsgraderna inom olika stödområden. Inom stödområde 1 var

sysselsättningsgraden detta år 72,5 % och inom stödområde 2 75,3 % medan den

utanför dessa områden var 78,1 %. Skillnaderna i sysselsättningsgrad blir

givetvis ännu större på lägre regionala nivåer (se tabell 16).

Tabell 16

 Bland länen varierade sysselsättningsgraden år 1991 från 74,3 % i Norrbottens

län till 80,1 % i Skaraborgs län. Det skiljde således närmare sex

procentenheter mellan dessa båda län (se tabell 16 i bilaga 1:1 samt figur 16 i

bilaga 1:3).

 Ser man på sysselsättningsgraden år 1991 i ovannämnda 111 lokala

arbetsmarknader kan bl.a. konstateras att denna varierade från 60,7 % i

Haparandas lokala arbetsmarknad till 83,8 % i Gnosjös lokala arbetsmarknad.

Sysselsättningsgraden i Haparanda låg hela sjutton procentenheter under

riksgenomsnittet detta år (se figur 17 i bilaga 1:3). När det gäller

sysselsättningsgraden i enskilda kommuner hänvisas till tabell 4 i bilaga 1:2

samt till figur 18 i bilaga 1:3.

5.2 Sysselsättningsgraden bland män

Som tidigare konstaterats har männens sysselsättningsgrad sjunkit förhållandevis

mycket under senare år. Minskningen av antalet arbetstillfällen inom byggnads-

och tillverkningsindustrin har i särskilt hög grad drabbat männen.

 Som framgår av tabell 16 så uppgick männens sysselsättningsgrad inom

åldersgruppen 16-64 år till 71,9 % i stödområde 1 och till 76,4 % i stödområde 2

medan andelen var 79,0 % utanför dessa båda stödområden år 1991 (se tabell 17).

 Bland män inom åldersgruppen 20-29 år var sysselsättningsgraden något högre än

för åldersgruppen 16-64 år och här kan noteras att stödområde 2 nästan hade

samma andel sysselsatta yngre män som området utanför stödområde 1 och 2. De

äldre männen inom främst stödområden 1 har således en väsentligt sämre

situation än de yngre. Sysselsättningsgraden bland dessa i stödområde 1 låg med

69,9 % hela nio procentenheter lägre än bland äldre män utanför stödområdena.

Tabell 17

 Bland länen varierade sysselsättningsgraden bland män, 16-64 år, år 1991

mellan 82,5 % i Skaraborgs län och 74,3 % i Norrbottens län. Det skillde således

drygt åtta procentenheter mellan dessa båda län (se tabell 16 i bilaga 1:1).

5.3 Sysselsättningsgraden bland kvinnor

Enligt arbetskraftsundersökningarna har kvinnornas sysselsättningsgrader sjunkit

förhållandevis mycket efter år 1991. I detta fall är det såväl nedskärningar

inom den offentliga sektorn som effekter av lågkonjunkturen inom olika branscher

som förorsakat minskningen.

 Av tabell 16 framgår att kvinnornas sysselsättningsgrad inom åldersgruppen

16-64 år inom stödområde 1 resp. 2 låg fyra resp. tre procentenheter lägre än

vad den gjorde i området utanför stödområde 1 och 2 år 1991. Kvinnornas

sysselsättningsgrad inom stödområde 1 låg drygt en procentenhet högre än vad den

gjorde för männen. Bland yngre kvinnor inom åldersgruppen 20-29 år ligger

sysselsättningsgraden inom stödområdena inte särskilt mycket lägre än vad den

gör utanför dessa områden. Dessutom ligger de yngre kvinnornas

sysselsättningsgrad högre än vad den gör för männen inom såväl stödområde 1 som

2. Detta torde främst bero på detta områdes låga industrialiseringsgrad och

förhållandevis väl utbyggda offentliga sektor (se tabell 17).

 De äldre kvinnorna inom stödområdena har liksom de äldre männen en väsentligt

sämre sysselsättningssituation än de yngre. Inom såväl stödområde 1 som 2 var de

äldre kvinnornas sysselsättningsgrad omkring sju procentenheter lägre än i

området utanför dessa stödområden (se tabell 18).

Tabell 18

 Bland länen varierade sysselsättningsgraden bland kvinnor, 16-64 år, år 1991

mellan 79,5 % i Stockholms län och 73,6 % i Blekinge län. Det skillde således

närmare sex procentenheter mellan dessa båda län (se tabell 16 i bilaga 1:1).

5.4 Länsstyrelsernas prognoser

Länsstyrelsernas prognoser innebär för sysselsättningsgraden fram till år 2000

en minskning för båda könen inom åldersgruppen 16-64 år med närmare två

procentenheter till 75,9 %. För männen inom denna åldersgrupp förutses en

minskning från 78,8 % år 1991 till 77,0 % år 2000 och för kvinnorna en minskning

från 76,9 % till 74,8 % (se tabell 16).

 Regionalt sett innebär länsstyrelsernas prognoser att sysselsättningsgraden år

2000 kommer att ha minskat för båda könen inom åldersgruppen 16-64 år i samtliga

riksområden med undantag för Stockholms län där denna väntas ligga kvar på 1986

års nivå på 82,6 %. Den lägsta sysselsättningsgraden vid sekelskiftet kommer

enligt dessa prognoser att finnas i Norra Norrland med 72,7 %, vilket är närmare

sex procentenheter under den nivå som prognosticerats för landet som helhet (se

tabell 16).

 För stödområdenas del innebär prognoserna att sysselsättningsgraden kommer att

minska med närmare tre procentenheter till 69,9 % i stödområde 1 medan

stödområde 2 väntas få en minskning med omkring en procentenhet till 74,2 %.

Utanför stödområdena väntas minskningen bli omkring två procentenheter (se

tabell 16).

 När det gäller prognoserna för enskilda län hänvisas till tabell 16 i bilaga

1:1.

6 Arbetsmarknadssituationen - arbetslöshet och åtgärder

De senaste åren har inneburit en dramatisk försämring av arbetsmark-

nadssituationen i de flesta delar av landet. Under 3:e kvartalet 1993 uppgick

den öppna arbetslösheten enligt AMS till ca 460 000 personer eller 8,4 % av

befolkningen inom åldersgruppen 16-64 år och de arbetsmarknadspolitiska

åtgärderna omfattade ca 118 000 personer eller 2,2 %. Som jämförelse kan nämnas

att den öppna arbetslösheten under samma kvartal 1991 resp 1992 uppgick till ca

3,0 % resp. 5,6 %.

 Av tabell 19 framgår bl.a. hur den öppna arbetslösheten och de

arbetsmarknadspolitiska åtgärderna varierade inom olika riks- och stödområden

under det 3:e kvartalet 1993. Som framgår av tabellen avvek inte

arbetslöshetsnivån eller andelen personer i åtgärder särskilt mycket från

riksgenomsnittet inom de olika riksområdena. Mellersta Norrland avvek mest åt

det negativa hållet med en sammanlagd nivå på öppet arbetslösa och personer i

åtgärder som låg drygt två procentenheter över riksgenomsnittet på 10,6 %.

Stockholms län avvek ungefär lika mycket från detta riksgenomsnitt åt det

positiva hållet. Jämfört med det 3:e kvartalet 1991 har den öppna arbetslösheten

nästan tredubblats i samtliga riksområden.

Tabell 19

 Ser man till den sammanlagda nivån inom stödområdena så låg denna under det

3:e kvartalet 1993 närmare fyra procentenheter över riksgenomsnittet på 10,6 %.

Inom stödområde 2 låg motsvarande nivå drygt tre procentenheter högre än

riksgenomsnittet. Nivån i området utanför dessa båda stödområden låg strax under

detta genomsnitt (se tabell 19).

 Av tabell 17 i bilaga 1:1 och figur 26 och 27 i bilaga 1:3 framgår bl.a. hur

den öppna arbetslösheten och åtgärderna varierade mellan länen under det 3:e

kvartalet 1993. När det gäller den öppna arbetslösheten avvek inte länens nivåer

särskilt mycket från riksgenomsnittet på 8,4 %. Mest avvek Norrbottens län med

en arbetslöshet på ca 10,4 %. När det gäller den sammanlagda nivån är

avvikelserna från riksgenomsnittet på 10,6 % inte heller särskilt stora. Mest

avvek även här Norrbottens län med en närmare tre procentenheter högre nivå.

Jämfört med det 3:e kvartalet 1991 har den öppna arbetslösheten nästan

tredubblats i flertalet län.

 Skillnaderna i arbetslöshetsnivåer och åtgärder blir dock väsentligt större om

man ser på dessa på kommunnivå. Den högsta öppna arbetslösheten under det 3:e

kvartalet 1993 hade Pajala med 14,6 % av befolkningen inom åldersgruppen 16-64

år och den lägsta Bjurholm med 2,9 %. Om man till den öppna arbetslösheten även

lägger de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna så hade Pajala även den högsta

sammanlagda nivån med 20,5 % och Danderyd den lägsta med 4,7 % (se tabell 5 i

bilaga 1:2 samt figur 26 och 28 i bilaga 1:3).

6.1 Arbetslösheten bland män och kvinnor inom vissa åldersgrupper

Som framgår av tabell 20 var männens arbetslöshetsnivåer högre än kvinnornas i

samtliga riksområden under det 3:e kvartalet 1993. Detta gäller även bland yngre

och äldre personer. Den högsta öppna arbetslösheten bland männen hade Bergslagen

med närmare elva procent medan kvinnorna hade högst arbetslöshet i Västsverige

med åtta procent. Den lägsta arbetslösheten bland män resp. kvinnor hade Stock-

holms län med omkring åtta resp. sju procent.

Tabell 20

 Inom stödområdena är skillnaderna mellan männens och kvinnornas

arbetslöshetsnivåer ännu större. I stödområde 1 var denna skillnad drygt fyra

procentenheter och i stödområde 2 omkring tre och en halv procentenhet. Utanför

stödområdena var skillnaden omkring två procentenheter.

 För båda könen gäller att arbetslösheten är väsentligt högre bland yngre än

bland äldre personer. Arbetslösheten bland yngre män var ca 22 %, vilket kan

jämföras med arbetslöshet på ca 4 % bland äldre män. Motsvarande nivåer bland

kvinnor var ca 18 % resp. ca 7 %.

 Arbetslösheten bland yngre män var högst i riksområdet Bergslagen med ca 28 %

och lägst i Stockholms län med ca 16 %. Övriga sex riksområden hade samtidigt en

arbetslöshet på ca 21 % eller högre. Bland yngre kvinnor var arbetslösheten

högst i Bergslagen med drygt 20 % och lägst i Stockholms län med ca 13 %. Inom

de övriga riksområdena varierade de yngre kvinnornas arbetslöshet mellan

18-20 %.

 Arbetslösheten bland de yngre männen och kvinnorna inom stödområde 1 uppgick

till närmare 30 % resp. ca 22 %. Motsvarande nivåer inom stödområde 2 var ca

27 % resp. ca 19 %. Utanför stödområdena var dessa nivåer ca 22 % resp. ca 18 %.

 Bland äldre män och kvinnor var arbetslösheten genomgående väsentligt lägre

och varierade inte heller lika mycket mellan riks- och stödområden.

7 Pendlingen

Pendlingen, dvs. antalet förvärvsarbetande som har sin arbetsplats i annan

kommun än där bostaden finns, ökade väsentligt mellan åren 1986 och 1991.

Pendlingen över kommungräns har ökat från ca 960 000 till ca 1 065 000 personer

eller med ca 11 %. Pendlingen över länsgräns har ökat från ca 220 000 till ca

260 000 personer eller med ca 18 %. Pendlingen över kommungräns men ej länsgräns

har samtidigt ökat från ca 740 000 till ca 800 000 personer eller med ca 8 %.

Ökningen ägde i huvudsak rum fram till år 1989.

 Även om pendlingen ökat varierar dess betydelse mycket mellan olika delar av

landet. Störst betydelse har pendlingen i mer tätbefolkade områden där

kommunernas yta är förhållandevis liten. I mer glest befolkade delar som t.ex.

inre Norrland med ytstora kommuner är pendlingen av väsentligt mindre

omfattning. Detta hindrar dock inte att pendlingen över förhållandevis långa

avstånd inom dessa mer glest befolkade delar ofta kan vara enda sättet att finna

sysselsättning för den som inte kan eller vill flytta.

 De områden som tidigare hade stora inpendlingsöverskott har fått dessa

förstärkta mellan år 1986 och 1991. Stockholms läns inpendlings-överskott har

t.ex. ökat med ca 19 % från ca 34 400 till ca 41 100 mellan dessa båda år. De

tre storstadslänens inpendlingsöverskott har samtidigt ökat ungefär lika mycket.

Inpendlingen över kommungräns i relation till antalet arbetstillfällen dvs. den

förvärvsarbetande dagbefolkningen har ökat från 22,3 % till 24,8 %. Detta

innebär att var fjärde yrkesverksam person pendlade över en kommungräns till

sitt arbete år 1991 (se tabell 18 i bilaga 1:1).

 Av tabell 21 och 22 framgår bl.a. vilka nettoeffekter pendlingen över

kommungränserna fått för olika riks- och stödområden åren 1986 och 1991. Av

tabellen framgår att det främst är riksområden som inrymmer storstadsregioner

eller sådana som gränsar till dessa som uppvisar det största pendlingsutbytet.

Nettoutpendlingen från stödområde 1 resp. 2 uppgick år 1991 till ca 4 000 resp.

ca 6 200 personer.

Tabell 21

Tabell 22

 För att ytterligare belysa pendlingsberoendet kan detta även studeras på

kommunnivå. De tidigare omnämnda 111 lokala arbetsmarknaderna är mindre lämpliga

i detta sammanhang eftersom de avgränsats mot bakgrund av faktiska

pendlingsrelationer mellan kommunerna. År 1991 uppvisade följande kommuner i

nämnd ordning de största självförsörjningskvoterna dvs. den största

nettoinpendlingen: Solna (206,8), Stockholm (149,0), Sigtuna (134,4), Malmö

(132,4), Göteborg (128,7), Trollhättan (127,2), Karlstad (123,6), Fagersta

(120,7), Olofström (119,9),[REDACTED_EFTERNAMN] (118,1), Kalmar (116,6), Laxå (116,2), Skövde

(115,9) och Helsingborg (114,7).

 De minsta självförsörjningskvoterna dvs. den största nettoutpendlingen hade

samtidigt följande kommuner: Salem (31,7), Vellinge (41,1), Vallentuna (44,2),

Håbo (44,3), Tyresö (45,3), Lerum (45,9), Öckerö (47,7), Ekerö (49,1), Värmdö

(49,7), Österåker (50,6), Lomma (50,7), Staffanstorp (52,4) samt Vaxholm (53,6).

Länsvisa sifferuppgifter

Innehållsförteckning

Tabell 1: Befolkningsutvecklingen 1951-2000

Tabell 2: Totalt flyttningsöverskott 1988-2000

Tabell 3: Inrikes flyttningsöverskott 1988-1993

Tabell 4: Utrikes flyttningsöverskott 1988-1993

Tabell 5: Födelseöverskott 1988-1993

Tabell 6: Total sysselsättningsutveckling 1986-2000

Tabell 7: Sysselsättningsutveckling inom jord- och skogsbruk

 1986-2000

Tabell 8: Sysselsättningsutveckling inom gruv- och tillverknings-

 industri 1986-2000

Tabell 9: Relativ fördelning av industrisysselsättningen på

 arbetsställen av olika storlek 1992

Tabell 10: Sysselsättningsutveckling inom byggnadsindustri

 1986-2000

Tabell 11: Sysselsättningsutveckling inom varuhandel

 1986-2000

Tabell 12: Sysselsättningsutveckling inom samfärdsel, post- och

 televerk 1986-2000

Tabell 13: Sysselsättningsutveckling inom privata tjänster

 1986-2000

Tabell 14: Sysselsättningsutveckling inom offentlig förvaltning

 och tjänster 1986-2000

Tabell 15: Befolkningen grupperad efter viss utbildningsnivå 1993

Tabell 16: Sysselsättningsgrader, 16-64 år, 1986, 1991 och 2000

Tabell 17: Arbetslöshet och personer i åtgärder 3:e kv. 1991-1993

Tabell 18: Nettopendling och "självförsörjningsgrad" 1986, 1991 och

 2000

Tabell 1

Tabell 2

Tabell 3

Tabell 4

Tabell 5

Tabell 6

Tabell 7

Tabell 8

Tabell 9

Tabell 10

Tabell 11

Tabell 12

Tabell 13

Tabell 14

Tabell 15

Tabell 16

Tabell 17

Tabell 18

Kommunvisa sifferuppgifter

Innehållsförteckning

Tabell 1: Befolkningsutveckling 1985-

Tabell 2: Totala flyttningsöverskott 1988-1993

Tabell 3: Sysselsättningsutveckling 1986-2000

Tabell 4: Sysselsättningsgrader, 16-64 år, 1986 och 1991

Tabell 5: Arbetslöshet och personer i åtgärder 3:e kv. 1991 och 1993

Tabell 1

Tabell 2

Tabell 3

Tabell 4

Tabell 5

Innehållsförteckning (Figurer)

Figur 1: Årlig relativ folkmängdsförändring, län, 1951-1990

Figur 2: Årlig relativ folkmängdsförändring, län, 1991-1993

Figur 3: Relativ folkmängdsförändring (index), kommuner,1951-1993

Figur 4: Årlig relativ folkmängdsförändring, kommuner, 1990-1993

Figur 5: Årligt relativt totalt flyttningsöverskott, kommuner,1990-1993

Figur 6: Årligt relativt inrikes flyttningsöverskott, kommuner,1990-1993

Figur 7: Årligt relativt utrikes flyttningsöverskott, kommuner,1990-1993

Figur 8: Årligt relativt födelseöverskott, kommuner, 1990-1993

Figur 9: Årlig relativ total sysselsättningsförändring, län 1987-1991

Figur 10: Årlig relativ total sysselsättningsförändring, lokala arbets-

 marknader, 1987-1991

Figur 11: Årlig relativ total sysselsättningsförändring, kommuner

 1987-1991

Figur 12: Årlig relativ sysselsättningsförändring, industri, län

 1987-1991

Figur 13: Årlig relativ sysselsättningsförändring, industri, lokala

 arbetsmarknader, 1987-1991

Figur 14: Årlig relativ sysselsättningsförändring, offentlig förvaltning

 och tjänster, län, 1987-1991

Figur 15: Årlig relativ sysselsättningsförändring, offentlig förvaltning

 och tjänster, lokala arbetsmarknader, 1987-1991

Figur 16: Sysselsättningsgrader, män och kvinnor 16-64 år, 1991

Figur 17: Sysselsättningsgrader, män och kvinnor 16-64 år, lokala

 arbetsmarknader, 1991

Figur 18: Sysselsättningsgrader, män och kvinnor, 16-64 år,kommuner, 1991

Figur 19: Sysselsättningsgrader, män 16-64 år, län, 1991

Figur 20: Sysselsättningsgrader, män 16-64 år, lokala arbets-

 marknader, 1991

Figur 21: Sysselsättningsgrader, män 16-64 år, kommuner

Figur 22: Sysselsättningsgrader, kvinnor 16-64 år, län, 1991

Figur 23: Sysselsättningsgrader, kvinnor 16-64 år, lokala

 arbetsmarknader

Figur 24: Sysselsättningsgrader, kvinnor 16-64 år, kommuner, 1991

Figur 25: Andel arbetslösa, län, 3:e kvartalet 1993

Figur 26: Andel arbetslösa, kommuner, 3:e kvartalet 1993

Figur 27: Andel arbetslösa och personer i åtgärder, län,

 3:e kvartalet 1993

Figur 28: Andel arbetslösa och personer i åtgärder, kommuner,

 3:e kvartalet 1993

Figur 1

Figur 2

Figur 3

Figur 4

Figur 5

Figur 6

Figur 7

Figur 8

Figur 9

Figur 10

Figur 11

Figur 12

Figur 13

Figur 14

Figur 15

Figur 16

Figur 17

Figur 18

Figur 19

Figur 20

Figur 21

Figur 22

Figur 23

Figur 24

Figur 25

Figur 26

Figur 27

Figur 28

Sammanfattning av betänkandet (Ds 1993:78)

En tillväxtfrämjande regionalpolitik

Den förda diskussionen visar på vikten av att regionalpolitiken utvidgas från

att vara en politik som riktas mot avgränsade stödområden till att bli en

politik som i princip omfattar alla regioner i landet. Med regionalpolitik avses

då en politik som explicit beaktar den geografiska dimensionen.

 Två argument talar för en sådan politik. För det första genomgår Sveriges

ekonomi för närvarande en strukturomvandling som innebär att ingen kan veta var

i landet den framtida tillväxten kommer. Kunskapen om vad som kännetecknar

regioner med ett omfattande nyföretagande och ett dynamiskt näringsliv är

bristfälliga. Att i en sådan situation koncentrera offentliga

utvecklingsinsatser till vissa regioner vore förenat med en stor risk. För det

andra understryker Sveriges ekonomiska situation vikten av att så många regioner

som möjligt bidrar till att återskapa den ekonomiska tillväxten. Den nationella

tillväxttakten bestäms av hur många regioner som bidrar till den. Hög tillväxt i

enstaka regioner är inte tillräckligt för att uppnå en hög nationell tillväxt.

Den tillväxtskapande politiken måste därför tillföras en regional dimension som

bidrar till att utvecklingsmöjligheterna i alla delar av landet tas tillvara.

Samtidigt är det viktigt att understryka att statens möjligheter att skapa

tillväxt är begränsade. Tillväxt kan inte planeras fram utan endast stimuleras.

Statens uppgift begränsar sig till att lägga förhållandena till rätta. Företag

och enskilda entreprenörer avgör med sitt agerande i vilken utsträckning

vidtagna åtgärder leder till den eftersträvade tillväxten.

 En av politikens medel för att skapa förutsättningar för tillväxt är

satsningar på infrastruktur. Efter två årtionden med minskade investeringar i

den fysiska infrastrukturen står landet nu inför en förnyad utbyggnad av såväl

väg- som järnvägsnätet. När en sådan utbyggnad görs är det angeläget att

inriktningen på satsningen bestäms utifrån olika investeringsobjekts förväntade

bidrag till den ekonomiska tillväxten. Så är för närvarande inte fallet.

 Inom vägsektorn lägges avgörande vikt vid olika investeringars bidrag till att

öka trafiksäkerheten. Resultatet blir en ur tillväxtsynpunkt alltför stark

prioritering av förbättrad framkomlighet framför förbättringar i vägarnas

kvalitet. Motorvägsutbyggnader i tätbefolkade delar av landet prioriteras

framför bärighetsförbättringar i glesare befolkade delar av landet.

Väginvesteringarna koncentreras på detta sätt till vissa delar av landet.

Förutsättningarna för övriga delar av landet att bidra till tillväxten försämras

därmed. Prioriteringen vore riktig om det finns säker kunskap om varför

framtidens tillväxt kommer att skapas i de prioriterade tätbefolkade regionerna.

Problemet är att i dagens ekonomiska situation kan ingen veta var tillväxten

kommer att ske. Insikten inskränker sig till vetskap att tillväxten kommer att

bäras upp av nyetablerade och små företag. Som visats uppvisar många typer av

regioner ett omfattande nyföretagande. I en sådan situation är det rationellt

att allokeringen av investeringsmedel sker utifrån en försäkringsprincip. En

stark geografisk koncentration av investeringarna leder till att förut-

sättningarna för industriell verksamhet i stora delar av landet inte tas

tillvara. Koncentrationen sker därför till priset av att den nationella

tillväxten blir lägre än vad som annars skulle bli fallet. En tillväxtorienterad

investeringspolitik förutsätter därför större satsningar på många förhållandevis

små förbättringsarbeten på det lågtrafikerade vägnätet.

 Satsningen på snabbtågstrafik bidrar till att järnvägsinvesteringarna ökar

kraftigt. I detta fall är det fråga om att skapa ny infrastruktur. Prolemet med

ny infrastruktur är att lönsamhetsberäkningar blir extremt osäkra. Bedömningarna

vilar med nädvändighet mer på förhoppningar än på fakta. Dagens utbyggnad av

snabbtågsnätet påminner i detta avseende om utbyggnaden av stambanenätet i

slutet av 1800-talet. Nu som då krävs det en långsiktig plan för hur det svenska

snabbtågsnätet skall gestalta sig när det är färdigutbyggt. I denna är det

angeläget att beakta nya integrationsmönster i Barentsregionen och deras

konsekvenser för kommunikationsbehov.

 Inom flygtrafiken, telekommunikationsområdet och posthanteringen har en

avreglering just påbörjats. Ökad konkurrens förväntas medföra lägre priser för

kunderna. Ökad konkurrens och lägre priser innebär också att företagens

möjligheter att korssubventionera tjänster minskar. Företagsekonomiskt lönsamma

flyglinjer, tele- och posttjänster kommer inte längre att generera överskott

vilka kan användas för att subventionera olönsamma flyglinjer och tjänster. Det

nationella flygnätet, telekommunikationerna och posthanteringen förlorar sin

karaktär av nationell infrastruktur. Infrastrukturen omvandlas till ett stort

antal delbara tjänster som utbjuds på marknaden av flera konkurrerande

leverantörer. En sådan omvandling leder mot ökade regionala skillnader i utbudet

av och priset på dessa typer av tjänster. Åtkomligheten i stora delar av landet

försämras. Detta innebär att innovationsförmåga och företagaranda inte tas

tillvara i hela landet. Det är en viktig politisk uppgift att säkra att ökad

konkurrens inom de aktuella områden inte leder till att flyget,

telekommunikationer och posthantering förlorar sin karaktär av nationell

infrastruktur. Detta kan förutsätta ett visst mått av korssubventionering inom

systemet. I så fall krävs ett system för subventionering som inte diskriminerar

mellan marknadens aktörer. En modell är att avgiftsbelägga flygbiljetter på

destinationer där konkurrens råder. På motsvarande sätt kan alla

brevförsändelser, oavsett vilket företag som distribuerar dem, beläggas med en

avgift.

 Andelen ungdomar som genomgår högre utbildning i Sverige är betydligt lägre än

i de flesta andra industriländer. En fortsatt ökning av intagningarna till

universitet och högskolor framstår därför som nödvändig för att utbildningsnivån

i svenskt näringsliv skall närma sig nivån i länder som USA, Japan och

Storbritannien. Samtidigt krävs det förändringar i såväl utbildningens innehåll

som i de former i vilka den bedrivs. Benägenheten till förnyelse av utbildningen

är betydligt större vid små och medelstora högskolor än vid de gamla

universiteten. En kombinerad utbyggnad och förnyelse av högskoleutbildningen bör

därför koncentreras till sådana högskolor. Genom att ge vissa högskolor i denna

grupp fasta forskningsresurser kan en hög kvalitet i utbildningen säkras.

 En dynamisk ekonomi kännetecknas av en fortgående geografisk omstrukturering.

En tillväxtfrämjande regionalpolitik förutsätts underlätta omlokaliseringar av

verksamheter mellan regioner. Sådana omlokaliseringar gör det möjligt för

företagen att utnyttja olika regioners försteg. Erfarenheterna visar att

omlokaliseringar av detta slag ofta leder till påtagliga

produktivitetsförbättringar, vilka bidrar till att stärka företagens

konkurrensförmåga. Ett eftersatt element i denna lokaliseringspolitik är

insatser för att attrahera utländska investeringar till svenska regioner.

Etableringen av EGs inre marknad och realiseringen av EES-avtalet ökar

konkurrensen om företag mellan regioner. Detta kan utgöra ett hot mot svenska

regioner men förändringen ger också nya möjligheter när det gäller att attrahera

utländska investeringar till svenska regioner.

 Slutsatsen blir att statliga insatser för att underlägga omlokaliseringar av

produktion i kombination med att attrahera utländska investeringar till Sverige

kan ge ett viktigt bidrag till ökad tillväxt.

 Slutligen är det politikens uppgift att stimulera nyskapande och tillväxt inom

näringslivet. Även på detta område begränsar sig statens möjligheter till att

skapa förutsättningar. Åtgärder för att förbättra tillgången på riskägar- och

risklånekapital är viktiga i detta sammanhang. Att förbättra utbudet av

riskägarkapital är till stor del en fråga om att förbättra betingelserna för

privata aktörer. När det gäller risklånekapital spelar staten en mer direkt

roll. Olika statliga institutioner agerar på denna marknad. De institutioner som

på olika sätt stödjer teknikbaserat nyföretagande har koncentrerats till

Stockholm. Lokaliseringen leder till att det finns risk för att insatserna

koncentreras till ett begränsat antal regioner. Resultatet blir att de samlade

effekterna av insatserna blir mindre än vad som annars skulle blivit fallet. En

uppbyggnad av konkurrerande statliga institutioner i andra regioner ökar

mångfalden i beslutsfattandet och minskar därmed sannolikheten för stora

felsatsningar. Teknikbaserade företag utgör endast en liten andel av alla

nystartade företag. Även insatser för att förbättra finansieringsmöjligheterna

för andra småföretag framstår därför som angelägna. Finanskrisen accentuerar

detta behov ytterligare. En fortsatt utveckling av de regionala

utvecklingsfonderna är därför angelägen.

 Den traditionella stödområdesinriktade regionalpolitiken utgör ett viktigt

komplement till ovanstående nationella regionalpolitik. Om Sverige blir medlem i

EG kommer bidrag från EGs strukturfonder sannolikt att ge ett stort ekonomiskt

tillskott till stödområdespolitiken. Avgränsningen av stödområdet och

utformningen av stödformer måste matchas med svenska satsningar. För varje krona

som svenska regioner mottar från EGs strukturfonder måste den svenska regeringen

satsa minst lika mycket. EGs regionalpolitik bygger på att stödberättigade

regioner utformar program som godkänns av EG-kommissionen. Förmågan att utforma

relevanta regionala program blir av avgörande betydelse för storleken på

penningsflödet från EG till svenska regioner. Regionala myndigheter får därför

ytterligare en uppgift i regionalpolitiken. Deras roll blir att samordna och

delta i arbetet med att utforma program som kan genomföras med finansiellt stöd

från EG. Det finns därför skäl att redan nu skärpa kraven på länsstyrelsernas

programarbete.

Remissammanställning "En tillväxtfrämjande regionalpolitik" (Ds 1993:78)

1 Inledning

Rapporten "En tillväxtfrämjande regionalpolitik" (Ds 1993:78) utarbetad av

Jan-Evert[REDACTED_EFTERNAMN] i nära samarbete med det Regionalpolitiska rådet har remiss-

behandlats under hösten 1993.

 Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Kommerskollegium,

Överstyrelsen för civil beredskap, Banverket, Luftfartsverket, Sjöfartsverket,

Statens järnvägar, Telestyrelsen, Kommunikationforskningsberedningen, Vägverket,

Skolverket, Statens kulturråd, Forskningsrådsnämnden, Fiskeriverket,

Jordbruksverket, Skogsstyrelsen, Arbetsmarknadsstyrelsen, Expertgruppen för

arbetsmarknadspolitiska utvärderingsstudier, Expertgruppen för forskning om

regional utveckling, Glesbygdsmyndigheten, Boverket, Lantmäteriverket, Närings-

och teknikutvecklingsverket, Konkurrensverket, länsstyrelserna i Blekinge,

Gotlands, Gävleborgs, Göteborg och Bohus, Hallands, Jämtlands, Jönköpings,

Kalmar, Kopparbergs, Kristianstads, Kronobergs, Malmöhus, Norrbottens,

Skaraborgs, Stockholms, Södermanlands, Uppsala, Värmlands, Västerbottens,

Västernorrlands, Västmanlands, Älvsborgs, Örebro, Östergötlands län,

Riksrevisionsverket, Statistiska centralbyrån, Statskontoret, Centrum för

regionalvetenskaplig forskning vid Umeå universitet (CERUM), Nordplan,

utvecklingsfonderna vid Uppsala, Östergötlands, Jönköpings, Örebro, Västmanlands

och Norrbottens län, Svenska kommunförbundet, kommunerna i Stockholm, Norrtälje,

Tierp, Östhammar, Nyköping, Valdemarsvik, Jönköping, Vetlanda, Växjö, Nybro,

Gotland, Karlshamn, Kristianstad, Helsingborg, Malmö, Göteborg, Arvika, Eda,

Filipstad, Munkfors, Torsby, Årjäng, Hällefors, Karlskoga, Fagersta,

Hallstahammar,[REDACTED_EFTERNAMN], Skinnskatteberg, Avesta, Ludvika,[REDACTED_EFTERNAMN], Orsa, Älvdalen,

Bollnäs, Ovanåker,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Nordanstig, Söderhamn, Härnösand, Kramfors,

Timrå, Ånge,[REDACTED_EFTERNAMN], Bräcke, Härjedalen, Krokom, Strömsund, Bjurholm, Lycksele,

Skellefteå, Vilhelmina, Vindeln, Åsele, Arjeplog, Arvidsjaur, Gällivare, Hapa-

randa, Pajala, Piteå, Älvsbyn, Landstingsförbundet, landstingen i Stockholms,

Uppsala, Södermanlands, Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmar,

Kristianstads, Malmöhus, Hallands, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs,

Värmlands, Västmanlands, Kopparbergs, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens

och Norrbottens län, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges Köpmannaförbund,

Sveriges Industriförbund, Småföretagens Riksorganisation, Svensk industriföre-

ning, Lantbrukarnas Riksförbund, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges

Akademikers Centralorganisationen, Landsorganisationen i Sverige, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Norrlandsförbundet, Stockholms handelskammare,

Norrbottens handelskammare, Svenska Åkeriförbundet, Hela Sverige ska leva -

Folkrörelserådet, Hushållningssällskapens Förbund, Lanthandelsrådet och

Folkbildningsförbundet.

 Dessutom har yttranden inkommit från kommunerna i Umeå och Nordmaling,

Bygdegårdarnas Riksförbund och Svenska Taxiförbundet.

2 Allmänna synpunkter

Boverket anser att större uppmärksamhet bör riktas mot en sammanvägd

regionalpolitisk vision som förmår samla ekonomiska, kommunikationsmässiga,

bebyggelsemässiga och miljömässiga drivkrafter till en regionalpolitiskt framåt-

riktad strategi. En ansats till ett sådant arbete återfinns i Boverkets arbete

med en nationell vision, "Sverige 2009". En ytterligare ansats finns i det

arbete som på regeringens uppdrag nu sker beträffande en analys av

infrastrukturpropositionens infrastrukturobjekt. Uppgiften är att analysera

objekten med avseende på den regionala utvecklingsnyttan, miljöpåverkan och

genomförandemöjligheter.

 Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) menar att rapporten för lite

beaktar regionala problem till följd av regionalt koncentrerade, industriella

strukturproblem. Enligt NUTEK finns det ett stort behov för insatser för att

åstadkomma en någorlunda snabb reindustrialisering i regioner som för närvarande

inte har tillgång till regionalpolitiskt stöd. I sådana regioner förenas

regionalpolitikens utjämnings- och utvecklingsambitioner på ett naturligt sätt.

 Länsstyrelsen i Gotlands län framhäver att det i rapporten förs en intressant

diskussion om flera av regionalpolitikens huvudfrågor men beklagar att rapporten

i de flesta fall endast antyder åtgärder och förslag till problemlösningar utan

vidare konkretisering.

 Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att rapporten har sin stora förtjänst i

att enkelt beskriva regionalpolitikens historia och peka på nödvändigheten av

att alla politikområden måste samverka för regional balans. Utredningens brist

är att den redovisar få genomarbetade förslag, varför länsstyrelsen menar att

det är angeläget att mer noggrant genomarbetade förslag blir föremål för en

förnyad remissomgång innan en proposition lämnas. Älvsbyns kommun refererar i

sitt remissvar till länsstyrelsens remissvar.

 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län menar att rapportens syfte är att

studera sambanden mellan den regionala dimensionen och den ekonomiska

tillväxten. Länsstyrelsen finner emellertid att det i stor utsträckning saknas

relevant kunskap på området, varför rapporten tar utgångpunkt i en traditionell

syn på regionalpolitiken som ett instrument att omfördela resurser från

storstadsområdena till glesbefolkade områden.

 Länsstyrelsen i Värmlands län påpekar att trots att det skett en utjämning av

de relativa regionala skillnaderna i arbetslöshet under de senaste åren är det

möjligt att de grundläggande strukturella regionala skillnaderna faktiskt har

ökat. Länsstyrelsen anser därför att det föreligger ett fortsatt stort behov av

regionalpolitiska insatser för att tillgodose välfärdsbehov i de mer utsatta

regionerna.

 Riksrevisionsverket (RRV) framhåller att det i rapporten förs mycket

förtjänstfulla resonemang om tillväxtens problem och de ekonomisk politiska

utmaningarna. De förslag som presenteras saknar dock genomgående kostnads-

beräkningar och genomförda effekt- och bakgrundsanalyser. RRV menar att detta

gör det mycket svårt att ta ställning till förslagen. Om de överväganden som

görs i rapporten skall kunna ligga till grund för beslut av riksdag och regering

erfordras, enligt RRVs mening, att underlaget kompletteras i dessa hänseenden.

 Statskontoret anser att frågan om ett svenskt EU-medlemsskap och dess

konsekvenser inte är tillräckligt belyst för att några bestämda slutsatser skall

kunna dras om regionalpolitikens inriktning och omfattning.

 Statistiska Centralbyrån (SCB) konstaterar i sitt remissvar att sam-

hällsplaneringen generellt har en tämligen svag ställning vad gäller att få

gehör för sina behov av regionalt fördelad statistik, bl.a. för att beskriva och

analysera den regionala utvecklingen. Främst beror detta på att användarna är

spridda och finns på regional och lokal nivå. Vidare är de regionala frågorna

oftast tvärsektoriella, vilket innebär att den pågående sektoriseringen av

statistikproduktionen ökar riskerna för att statistikproblemet kommer att

accentueras.

 Nordplan ansluter sig i allt väsentligt till den problembeskrivning och analys

av den regionala problembilden som återges i rapporten. Nordplan framhäver

vikten av att de regionalpolitiska målsättningarna görs tydliga. Nordplan under-

stryker också behovet av att de geografiska konsekvenserna av olika politiska

beslut uppmärksammas på ett helt annat sätt än vad som hittills skett.

 Gotlands kommun menar att möjligheterna att stärka den regionala dimensionens

betydelse för att skapa gynnsammare utvecklingsbetingelser i större delar av

landet bör undersökas vidare.

 Filipstads och Karlskoga kommuner instämmer i likalydande remissvar i allt

väsentligt i de övergripande synpunkterna i rapporten.

 Piteå kommun instämmer i allt väsentligt i de principiella resonemang som förs

i rapporten. Kommunen menar emellertid att innehållet i rapporten är allt för

opreciserat och allmänt för att kunna ligga till grund för en proposition.

Enligt Piteå kommun måste en proposition på traditionellt sätt föregås av en ut-

redning under medverkan från berörda parter som näringsliv, fackliga

organisationer, länsstyrelser och kommuner.

 Landstinget i Sörmlands län framhåller att begreppet regionalpolitik många

gånger använts på ett diffust sätt. I detta avssende menar landstinget att

rapporten gör en bra strukturering av problemet. För en framtida diskussion

kring regionalpolitik anses det vara viktigt att skilja på åtgärder som krävs

för att hjälpa eftersläpande regioner från framåtsyftande satsningar i regioner

med tillväxtmöjligheter.

 Forskningsrådsnämnden konstaterar att rapporten rör sig mitt i ett politiskt

spänningsfält som inrymmer frågor som var i Sverige den åstundade ekonomiska

tillväxten snabbast och mest varaktigt kan ske, hur glesbygderna ska kunna

överleva och vilka konsekvenser den förebådade regionaliseringen i "det nya

Europa" kan förväntas få. Den intressanta frågan är på vilket sätt ett

forskningsstöd kan mobiliseras för valet av strategi för de regionalpolitiska

insatserna. Enligt FRNs uppfattning är inte forskningsläget så klart att

entydiga slutsatser kan dras till stöd för den ena eller andra helhetslösningen.

Det samhällsvetenskapen kan göra idag är att ge en mer eller mindre penetrerande

analys av vissa delfrågor.

 Hela Sverige skall leva - Folkrörelserådet instämmer i att en ökad tillväxt

baserad på ett konkurrenskraftigt näringsliv är en förutsättning för att lösa

landets ekonomiska problem. Folkrörelserådet önskar särskilt lyfta fram att en

framgångsrik politik för uthållig tillväxt förutsätter att utvecklingsmöjlig-

heterna i alla delar av landet tas tillvara. Hushållningssällskapens förbund

instämmer i Folkrörelserådets yttrande.

 Svensk industriförening tillstyrker i allt väsentligt de åsikter som framförs

i rapporten.

 Lantbrukarnas riksförbund avstår från att avge ett särskilt yttrande för att i

stället för departementet redovisa ett övergripande program för utvecklingen av

landsbygden.

 Landsorganisationen (LO) har avstått från att avge ett särskilt yttrande utan

hänvisar till sitt yttrande över NUTEKS rapport "Underlag för översyn av

regionalpolitiken". I detta yttrande konstaterar LO att det är tveksamt om man

kan förändra regionalpoltikens utformning utifrån de senaste årens ekonomiska

utveckling. Organisationen menar att när de grundläggande förutsättningarna för

ekonomisk tillväxt saknas förlorar regionalpolitiken all betydelse.

 Sveriges livsmedelshandlareförbund menar att utredningen inte ger uttryck för

någon medvetenhet om hur dagligvaruförsörjningen på landsbygd och i glesbygd är

förbunden med möjligheterna att uppnå framgång med en tillväxtfrämjande

regionalpolitik.

3 Regionalpolitikens inriktning

I rapporten argumenteras det för att regionalpolitiken bör utvidgas från att

vara en politik som inriktas mot avgränsade stödområden till att bli en politik

som i princip omfattar alla regioner i landet. Med regionalpolitik avses då en

politik som explicit beaktar den geografiska dimensionen. Den tillväxtskapande

politiken bör tillföras en regional dimension som bidrar till att

utvecklingsmöjligheterna i alla delar av landet tas tillvara.

 NUTEK delar rapportens uppfattning att regionalpolitiken i ökad grad bör bidra

till att bygga under för en allmänt sett bättre ekonomisk utveckling i Sverige,

där alla delar av landet ges möjligheter att bidra på ett effektivt sätt.

 Arbetsmarknadsverket anser att det är viktigt att regionalpolitiken begränsas

till ett fåtal utsatta regioner med långsiktiga problem.

 Överstyrelsen för civil beredskap anser att den inriktning på regionalpoli-

tiken som föreslås i rapporten är väl förenlig med beredskapsaspekter. Från

beredskapssynpunkt är det önskvärt att samtliga regioner i Sverige utvecklas på

ett gynnsamt sätt.

 Fiskeriverket instämmer i den omvandling och utvidgning av regionalpolitiken

som skisseras i betänkandet.

 Lantmäteriverket menar att regionalpolitiken i nuvarande konjunkturläge bör

inriktas på tillväxtfrämjande åtgärder i alla regioner.

 Länsstyrelserna i Södermanlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmar, Blekinge,

Kristianstads, Malmöhus, Hallands, Västmanlands, Gävleborgs, Jämtlands,

Västerbottens och Norrbottens län instämmer i och/eller välkomnar utredningens

syn att regionalpolitiken skall vara ett instrument i den övergripande målsätt-

ningen att skapa ekonomisk tillväxt. Länsstyrelsen i Gävleborgs län understryker

att satsningarna inom den s.k. "lilla" regionalpolitiken även i fortsättningen

bör inriktas mot de områden som har de största problemen.

 Länsstyrelsen i Östergötlands län instämmer i att regionalpolitiska åtgärder i

högre grad än hittills bör inriktas mot ekonomisk tillväxt och att

utvecklingsmöjligheterna i alla delar av landet tas tillvara för att uppnå

detta. Länsstyrelsen påpekar att ett sätt att uppnå detta är att avsevärt öka

resurserna till länsanslagen.

 Länsstyrelsen i Örebro län instämmer i rapportens förslag att den

tillväxtskapande politiken bör tillföras en regional dimension. Länsstyrelsen är

däremot oenig i rapportens utsaga att statens roll begränsar sig till att lägga

förhållanden till rätta för företagare och entreprenörer. Länsstyrelsen menar

att detta vore att i allt för hög grad förlita sig till marknadskrafterna.

 Länsstyrelsen i Jämtlands län ser en risk för att de traditionella och

långsiktiga regionalpolitiska problemområdena i norra Sveriges inland

nedprioriteras om uppmärksamheten i stället inriktas mot tillväxten i hela

landet. Länsstyrelsen framhäver att det är viktigt att den traditionella

regionalpolitiken med sina prioriteringar kvarstår.

 Länsstyrelsen i Västernorrlands län har med utgångspunkt från ett

Norrlandsperspektiv tolkat rapporten på ett positivt sätt. Den inriktning av

regionalpolitiken som förordas i rapporten föväntas främja den regionala

utvecklingen i skogslänen. Men den föreslagna inriktningen på regionalpolitiken

föranleder samtidigt, enligt länsstyrelsen, vissa frågetecken. Efter att

regionalpolitiken under trettio år erhållit karaktären av stödpolitik riktad mot

eftersatta områden i landet ställs det krav på omfattande och saklig information

och pedagogisk förmåga om ett vidgat synsätt skall vinna gehör och förståelse.

Om en tillväxtfrämjande regionalpolitik skall bli trovärdig måste enligt

länssyrelsens mening en mer tydlig strategi än vad som hittills redovisats

formuleras.

 Länsstyrelsen i Stockholms län delar inte rapportens utgångspunkt att

regionalpolitiken bör betraktas som ett element i den nationella tillväxt-

politiken. Länsstyrelsen menar att tillväxtpolitik och regionalpolitik bör

hållas i sär. En tillväxtpolitik som inte explicit beaktar den geografiska

dimensionen leder enligt länsstyrelsen till att insatserna koncentreras till de

befolknings- och företagstäta storstadsregionerna. En sådan koncentration är

motiverad då förutsättningarna för tillväxt, enligt länsstyrelsen, är störst i

dessa regioner. Länsstyrelsen hävdar att det mest karakteristiska draget hos

tillväxtregioner i Europa är en hög befolkningstäthet. Mot denna bakgrund saknar

länstyrelsen i Stockholm en analys i rapporten av regionalpolitikens kostnader i

form av politikens negativa effekter på utvecklingen i landets befolkningstäta

regioner.

 Statskontoret delar rapportens grundläggande uppfattning att statens

möjligheter att skapa tillväxt är begränsad. Statens uppgift är att via skatter,

transfereringar, regelverk, infrastruktur, utbildning m.m. lägga en grund för

hög ekonomisk tillväxt. Statskontorets uppfattning är att, i ett

tillväxtperspektiv, skall samhällets resurser fördelas till de regioner där de

ger störst utbyte. Av andra skäl, exempelvis regionalpolitiska, kan det vara

önskvärt att en del av resurserna fördelas till regioner där förutsättningarna

för tillväxt inte är lika gynnsamma. Statskontorets uppfattning är att

tillväxtpolitiken och regionalpolitiken bör hållas i sär.

 CERUM delar rapportens principiella utgångspunkt, men ej den föreslagna

politikutformningen. Förslagen präglas av ett allt för konventionellt tänkande.

CERUM anser att den strategi som förordas i rapporten är långt ifrån

invändningsfri och knappast stärker regional politikens ställning gentemot andra

politikområden. Enligt CERUM bör regionalpolitiken vara selektiv. Att undvika

prioriteringar innebär att staten frånhänder sig sin möjlighet att t. ex.

förstärka egenskaper hos regioner som människor visat stort intresse för att

bosätta sig i. CERUM menar att utformningen av en ny regionalpolitik måste utgå

från en noggrannare analys av vilka regionegenskaper som attraherar och gynnar

de företag som har de starkaste förutsättningarna att bidra till nationell

tillväxt.

 Expertgruppen för arbetsmarknadspolitiska utvärderingsstudier (EFA) påpekar

att för att avgöra om den traditionella stödområdesinriktade regionalpolitiken

inte går stick i stäv med en nationell regionalpolitik, som aktivt skall bidra

till att stimulera långsiktig tillväxt, menar EFA att det krävs analyser av hur

regionala arbetslöshetskillnader uppstår. Sådana analyser saknas helt i

rapporten och dess underlagsmaterial.

 Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU) framhäver att

avgörande för att regionalpolitiken ska kunna bidra till den ekonomiska

tillväxten i landet är att den inte blir konserverande till sin karaktär. ERU

menar att en regionalpolitik som stödjer icke konkurrenskraftiga företag - och

därmed hindrar en naturlig strukturomvandlingsprocess - hämmar tillväxten av

befintliga och nya konkurrenskraftiga företag. ERU instämmer i att

regionalpolitiken även fortsättningsvis bör innehålla rörlighetsstimulerande

inslag, då sådana åtgärder ligger i linje med den föreslagna regionalpolitikens

överordnade målsättning om att bidra till ekonomisk tillväxt.

 Landstingsförbundet välkomnar den förändrade inriktning av regionalpolitiken

som föreslås i rapporten. Förbundet delar synen att målet för regionalpolitiken

måste vara att skapa förutsättningar för alla regioner att bidra till den

ekonomiska tillväxten.

 Landstinget i Kalmar län har, på grund av den korta remisstiden, avstått från

att avge ett eget remissyttrande. I stället ansluter sig landstinget i sin

helhet till Landstingsförbundets yttrande.

 Utvecklingsfonden i Norrbottens län framhäver risken för att perifera regioner

som Norrlands inland kommer att förlora sin plats som regionalpolitiskt

prioriterade regioner om regionalpolitiken integreras i den nationella

tillväxtpolitiken. Därför menar utvecklingsfonden att de nuvarande

regionalpolitiska målen ej får ändras. Samtidigt påpekas att tillväxten i

Norrbotten har skapats av det regionalpolitiska stödet. Huvuddelen av de

företagsetableringar samt utbyggnader inom befintliga företag som skett i

regionen har skett med hjälp av sådant stöd.

 Stockholms stad ställer sig i princip bakom den ändrade inriktning på

regionalpolitiken som föreslås. Stadens kommunstyrelse menar att en

tillväxtfrämjande politik i hela landet har större möjlighet att bli fram-

gångsrik, än den nuvarande politiken med sin inriktning på avgränsade områden.

I remissvaret framhävs också att det är angeläget att statsmakterna inser

storstadsregionernas avgörande betydelse för landets ekonomi. Kommunstyrelsen

menar att den politik som drivits under en lång följd av år har medfört att

resurser flyttats från storstadsområdena till andra regioner, vilket bidragit

till att hämma landets ekonomiska tillväxt.

 Malmö stad delar den bedömning som görs i rapporten att regionalpolitiken

utvidgas från stöd till vissa stödområden till att bli en politik som omfattar i

princip alla regioner i landet. Diskussionerna om regionernas framtid behöver

breddas till att också innefatta stödformer till regioner med möjligheter till

tillväxt. Regionalpolitiken behöver få en dimension och inriktning som ger stöd

till sådana regioner. I en situation med ökad internationell konkurrens är det

särskilt angeläget att sådana "motorer" för utvecklingen ges gynnsamma

utvecklingsmöjligheter.

 Göteborgs kommun finner den i rapporten förordade omorienteringen av

regionalpolitiken vara riktig. Man menar emellertid att författaren på några

ställen i rapporten återfaller i att förorda traditionell regionalpolitik.

 Norrtälje kommun stödjer rapportens slutsats om att tillväxten måste komma

underifrån och att tillväxt i många regioner ger positiva effekter i hela

nationen. Regionalpolitiken bör därför inriktas mot att stödja och skapa

förutsättningar så att goda utvecklingsmöjligheter tas tillvara även i områden

som ligger i närheten av storstäder.

 Nyköpings kommun finner att rapporten innehåller en befriande förutsättnings-

lös analys av hur regionalpolitiken har tillämpats hittills och hur den skulle

kunna vara i framtiden. Kommunen menar att det finns flera skäl att ansluta sig

till den syn på regionalpolitiken som presenteras i rapporten.

 Valdermarsviks kommun ser som landsbygdskommun med tillfredsställelse på

slutsatserna i rapporten och hoppas den presenterade synen på regionalpolitik

kraftigt kommer att påverka den regionalpolitiska propositionen.

 Helsingborgs kommun konstaterar med tillfredsställelse att regionalpolitiken

nu är föremål för en omfattande översyn. Kommunstyrelsen menar att en anpassning

av politiken till 1990-talets verklighet är av synnerlig vikt. Regionalpolitiken

behöver förnyas och utvidgas till att också omfatta nya verksamhetsfält.

Kommunen framhäver därvid att de regionala förutsättningarna för nyskapande och

tillväxt inom näringslivet måste sättas i första rummet.

 Årjängs kommun framhäver att även om problemen tenderar att bli alltmer

allmänna i landet finns det ändå regioner vars problem är mer accentuerade.

Detta gäller i första hand regioner som ingår i stödområdet samt andra regioner

som drabbats särskilt hårt genom industrins omstrukturering och av en krympande

offentlig sektor. Kommunen menar att satsningarna i dessa regioner måste vara

särskilt kraftfulla.

 Jönköpings kommun instämmer i synen att en regionalpolitisk strategi ska

omfatta ett bredare perspektiv än den "lilla" regionalpolitiken. Kommunen

förordar att de regionalpolitiska insatserna inte sprids alltför tunt och

ostrukturerat.

 Tierps kommun delar uppfattningen att regionalpolitiken kan utvidgas från att

vara en politik som inriktas mot begränsade stödområden till att bli en politik

som omfattar alla regioner i landet eftersom Sveriges ekonomi genomgår en

strukturomvandling som innebär att ingen kan bedöma i vilka regioner framtidens

tillväxt kommer att ske.

 Arvika och Eda kommuner menar att en geografiskt avgränsad regionalpolitik är

nödvändig även i framtiden för att kompensera vissa regioner för deras

permanenta lägesnackdelar. Detta utgör emellertid inget hinder för en statlig

näringspolitisk strategi där satsningar ges en ökad geografisk spridning.

 Munkfors kommun delar ej utredningens förslag att regionalpolitiken utvidgas

från att vara en politik som inriktas mot avgränsade stödområden till att bli en

politik som i princip omfattar alla regioner i landet. En sådan politik kommer,

enligt kommunen, att medföra att de regioner i landet som har de största

strukturella problemen, som exempelvis bruksorterna i Bergslagen och kommuner i

Norrlands inland, kommer att bli de stora förlorarna.

 Torsby kommun understryker vikten av att regionalpolitiken får samma

inriktning och omfattning som idag och att hänsyn tas till olika regioners olika

förutsättningar och särdrag.

 Hällefors kommun avvisar med bestämdhet förslaget att utvidga regionalpo-

litiken till att omfatta landets alla regioner. I stället bör enligt kommunen

koncentration och slagkraft vara ledord för politiken.

 Fagersta kommun delar rapportens uppfattning att regionalpolitiken bör

inriktas på satsningar på infrastruktur och stöd till företagande.

 Skinnskattebergs kommun menar att en regionalpolitik som omfattar hela landet

förutsätter obegränsade ekonomiska resurser. Då resurserna i framtiden kommer

att vara begränsade menar kommunen att det är angeläget att prioritera de

områden där behovet av stimulans är störst.

 Älvdalens kommun vänder sig mot tanken på att den riktade regionalpolitiken

ska ersättas av mer generella medel. Kommunen hävdar att för att de utsatta

glesbygdsregionerna ska kunna utvecklas krävs det emellertid selektiva åtgärder

och menar att det är viktigt att ytterligare avgränsa de mest utsatta delarna av

vårt land och därmed göra de regionalpolitiska insatserna än mer verkningsfulla.

 Orsa kommun påpekar att kommunens geografiska läge är sådant att det är

nödvändigt att stöd i olika former tillförs kommunen för att uppnå en

tillfredsställande lokal utveckling. De nuvarande regionalpolitiska stödformerna

bedöms i huvudsak fungera bra, varför ingrepp i dessa måste hanteras med stor

försiktighet.

[REDACTED_EFTERNAMN] kommun delar uppfattningen att regionalpolitiken bör utvidgas till att

bli en politik som omfattar alla regioner under förutsättning att resurserna

till det nuvarande stödområdet inte minskas.

 Bollnäs kommun är enig med utredningen i att regionalpolitiken bör utvidgas

till att omfatta hela landet. Samtidigt understryks i remissvaret vikten av att

staten särskilt bidrar till att skapa tillväxt i de regioner som saknar

förutsättningar för en gynnsam tillväxt.

 Ljusdals kommun betonar starkt vikten av att regionalpolitiken ges en sådan

utformning att den skapar likartade förhållanden för näringsliv och invånare i

olika regioner samt bidrar till att skapa ekonomisk tillväxt. Enligt remissvaret

bör en tillväxtfrämjande regionalpolitik ha som främsta mål att stödja regioner

som genomgår större strukturomvandlingar, att stärka regioners konkurrenskraft

genom att kompensera för lägesnackdelar samt att på olika sätt tillvarata olika

regioners förmåga att bidra till att återskapa den nationella tillväxten.

 Ånge kommun framhäver att det är en vällovlig målsättning att regionalpoli-

tiken från att vara en politik som inriktas mot avgränsade stödområden till att

bli en politik som i princip omfattar alla regioner i landet. Kramfors kommun

instämmer också till den föreslagna förändringen av regionalpolitikens

inriktning.

 Härnösands kommun understryker vikten av att man inom ramen för

regionalpolitiken finner en rimlig balans mellan landsomfattande åtgärder för

att stärka den nationella tillväxten och insatser som inriktas mot enskilda,

särskilt utsatta regioner.

 Bräcke kommun noterar med tillfredsställelse att dagens konventionella visdom,

att all utveckling sker i storstads- och universitetsregioner, starkt

ifrågasätts i rapporten.

 Vilhelmina kommun ansluter sig till uppfattningen att den regionalpolitiska

utmaningen består i att utforma en regionalpolitik som aktivt bidrar till att

återskapa en uthållig tillväxt i landet. Kommunen påpekar samtidigt att den

traditionella stödområdesinriktade regionalpolitiken också i framtiden måste

utgöra ett viktigt inslag i regionalpolitiken.

 Bjurholms kommun menar att de gamla målen för den svenska regionalpolitiken,

som är att ge människor tillgång till arbete, service och god miljö, oavsett var

i landet de bor, samt att främja en rättvis fördelning av välfärden, en

balanserad befolkningsutveckling och nationell ekonomisk tillväxt, också måste

genomsyra en tillväxtfrämjande regionalpolitik.

 Vindelns kommun finner den analys av förutsättningarna för tillväxt som görs i

rapporten värdefull som underlag för en nyformulering av regionalpolitiken.

Kommunen understryker den "stora" regionalpolitikens betydelse för regional

utveckling. Samtidigt konstaterar kommunen att variationen i de geografiska

förutsättningarna gör att den stödområdesinriktade regionalpolitiken måste ges

utrymme att utvecklas då den i vissa regioner har en avgörande betydelse.

 Lycksele och Nordmalings kommuner anger ett viktigt förbehåll beträffande

utredningens syn på regionalpolitiken. Kommunerna menar att utredningens förslag

ovillkorligen måste kombineras med satsningar inom den traditionella

regionalpolitiken.

 Åsele kommun delar inte slutsatsen att den framtida regionalpolitiken måste

gälla hela landet. Regionalpolitiskt stöd bör främst motiveras av geografiskt

avstånd, klimat och befolkningsstruktur.

 Arjeplogs kommun påpekar att regionalpolitik i allt för hög grad har

förknippats med stöd och bistånd för att mildra effekter av obalanser i

ekonomin, arbetsmarknadssituation och servicegrad. Kommunen menar att politiken

i stället måste inriktas mot regional balans, vilket förutsätter tillväxt i alla

delar av landet. Samtidigt påpekas att en tillväxtfrämjande regionalpolitik inte

får styras av något ekonomiskt avkastningstänkande.

 Gällivare kommun menar att det för regionalpolitikens legitimitet är av

avgörande betydelse att kunna påvisa att regionalpolitiken bidrar till landets

tillväxt.

 Landstinget i Jönköpings län delar uppfattningen att regionalpolitiken bör

utvidgas från att vara en politik inriktad mot avgränsade stödområden till att

bli en politik som i princip omfattar alla regioner i landet.

 Norrbottens läns landsting påpekar att även om de regionala strukturproblemen

omvandlats till ett nationellt arbetslöshetsproblem så är situationen i

Norrbotten fortfarande sämre än i resten av landet. Landstinget menar att

svårigheter att driva företag i Norrlands inland är så stora att ett generöst

regionalpolitiskt stöd är nödvändigt för företagens överlevnad. Därför anser

landstinget det vara nödvändigt att en eventuell förändring av stödområdet

åtföljs av att regionalpolitiken tillförs ökade resurser.

 Landstinget i Kronobergs län tillstyrker den nya synen på inriktning av

regionalpolitiken. Däremot menar landstinget att det kan ifrågasättas om

begreppet regionalpolitik också skall användas på den nya inriktningen som

syftar till att skapa nationell tillväxt.

 Industriförbundets uppfattning är att regionalpolitiken även fortsättningsvis

bör inriktas mot avgränsade stödområden, i vilka villkoren för företagande är

väsentligt sämre än i övriga landet. En eventuell utökning av stödområdena

jämfört med i dag bör i princip inskränka sig till vad som följer av att EUs

strukturfonder vid ett eventuellt medlemskap kan komma att ge stöd till.

 Företagarnas riksförbund delar uppfattningen att ingen i dagsläget vet var den

framtida ekonomiska tillväxten kommer att ske, varför regionalpolitiska

satsningar inte bör leda till en alltför stark koncentration. Samtidigt

konstaterar Företagarna att i vissa särskilt utsatta regioner kan det vara

motiverat med extra stöd för att kompensera för sämre infrastruktur och

geografiska lägesnackdelar.

 Norrlandsförbundet påpekar att regionalpolitiken definitionsmässigt är en

selekterande politik, vars huvudsyfte är att påverka de befintliga strukturerna

i de olika regionerna i en viss bestämd riktning mot en bättre balans mellan

landets regioner i skilda avseenden. Därför menar förbundet att

regionalpolitiken inte får omvandlas till att bli en del av en allmän

näringspolitik, då en sådan omvandling skulle innebära att regionalpolitiken

förlorade sin skärpa.

4 Investeringar i infrastruktur

I rapporten konstateras att Sverige nu åter står inför en förnyad utbyggnad av

såväl väg- som järnvägsnätet. När en sådan utbyggnad skall göras är det

angeläget att inriktningen på satsningen bestäms utifrån olika investerings-

objekts förväntade bidrag till den ekonomiska tillväxten. Bristen på kunskap om

var den framtida tillväxten kommer att uppstå gör att investeringarna bör

allokeras utifrån en försäkringsprincip, vilket innebär större satsningar på

många förhållandevis små förbättringsarbeten på det lågtrafikerade vägnätet.

Beträffande utbyggnaden av snabbtågsnätet föreslås att en långsiktig plan för

hur det svenska snabbtågsnätet skall gestalta sig när det är färdigbyggt.

 Kommunikationsforskningsberedningen (KFB) finner inget stöd i rapporten för

att en tillväxtorienterad investeringspolitik förutsätter större satsningar på

många förhållandevis små förbättringsarbeten på det lågtrafikerade vägnätet. Det

bästa utbytet av väginvesteringar erhålls enligt KFB om man som utgångspunkt

använder sig av den samhällsekonomiska kalkylmodellen.

 När det gäller investeringar i infrastrukturen för snabbtåg är det delvis

uppbyggnad av en helt ny infrastruktur. KFB delar uppfattningen att

lönsamhetsberäkningar i sådana fall är mycket osäkra och att frågan om vilka

investeringar som prioriteras delvis måste bli uttryck för en politisk

viljeinriktning. Utbyggnaden är kostnadskrävande och systemen måste ha en viss

storlek innan vinsterna av investeringarna kan realiseras. För att minska

avståndet till den tidpunkt när vinsterna kan hämtas hem bör investeringarna

först ske på sådana sträckningar där ett stort resande kan förväntas. KFB delar

emellertid uppfattningen att det finns behov av en långsiktig plan för hur det

nya snabbtågsnätet skall byggas ut.

 Vägverket konstaterar att riksdagens beslut 1993 om ett stamvägnät och

finansieringen av detta innebär ett viktigt steg mot ett effektivt

vägtransportsystem. Beslutet är dock inte tillräckligt för att uppnå de trafik-

politiska målen. Det övriga vägnätet måste ges en underhålls- och

bärighetsstandard som gör att förutsättningarna för människor att leva och verka

på landsbygden inte ytterligare försämras. Skogsnäringens transportbehov har

förändrats väsentligt de senaste åren. Kraven på färska skogsråvaror har blivit

en nödvändighet för att tillgodose konsumenternas krav på bl.a. klorfritt

papper. Vägar som är bäriga året runt och därmed ännu viktigare nu än tidigare.

Enligt vägverket fordras nu ett kompletterande beslut om höjning av drift- och

underhållsanslaget som skapar förutsättningar för en nödvändig upprustning av

bärighets- och underhållsstandarden på det övriga vägnätet.

 Banverket delar uppfattningen att en prioritering baserad på samhällsekono-

miska kalkyler inte nödvändigtvis sammanfaller med i vilken mån olika

investeringar bidrar till en långsiktig ekonomisk tillväxt. Det är sannolikt så

att förbättringar för godstrafiken har större inverkan på den ekonomiska

tillväxten än satsningar på persontrafiken. Banverket noterar att i samband med

regeringens och riksdagens behandling av inriktningen av järnvägsinvesteringarna

förordades satsningar som innebär totalt sett mindre förbättringar för

godstrafiken än samtliga av Banverket redovisade inriktningar.

 Statens järnvägar (SJ) påpekar att satsningar på snabbtåg och motorväg i samma

korridor noggrant måste analyseras i syfte att undvika överinvesteringar.

Infrastruktursatsningarna bör samordnas. Där det idag planeras för att bygga ut

järnvägen till dubbelspår och snabbtåg, projekteras samtidigt för en motor-

vägsutbyggnad. Transportbehovet är inte alltid tillräckligt stort för att fylla

både spår och vägar.

 SJ menar också att prioriteringen att bygga motorvägar i södra Sverige

istället för att upprusta vägstandarden i Norrland bör ytterligare analyseras

för att få största möjliga nytta och därmed skapa möjligheter för tillväxt i

hela landet. Väginvesteringar behövs i glesbefolkade delar av landet, där

järnvägen aldrig kan bli ett alternativ. Befolkningen i dessa delar av landet är

i hög grad beroende av bilen och därför av en god vägstandard. I de

tätbefolkade delarna av landet kan däremot järnvägen utvecklas till det

effektivaste transportalternativet för längre transporter.

 Sjöfartsverket noterar att sjöfartens betydelse för Sveriges infrastruktur

helt förbigås i rapporten. Verket påpekar att av den totala in- och utförseln

transporteras 95 procent av volymen på fartyg. Sjöfartsverket tillämpar en av

regeringen fastställd enhetstaxa, vilket gör att det i princip inte är dyrare

att anlöpa hamnar i Norrland, trots att verkets kostnader för dessa hamnar är

högre, än vad det är att anlöpa hamnar på väst- och sydkusten.

 Jordbruksverket påpekar att det finns stora landsbygdsområden, där vägarnas

bärighet och standard är så dålig att betydande merkostnader uppstår för

näringslivets transporter. En snabb upprustning av landsbygdens vägnät är enligt

verket en angelägen uppgift.

 Skogsstyrelsen framhäver att diskussionen i rapporten om välfärdsvinster som

ett resultat av investeringar för förbättrad framkomlighet kontra

produktionsvinster av bärighetsförbättringar på ett ovanligt tydligt sätt

belyser det val statsmakterna ställs inför när det gäller väginvesteringar.

Verket instämmer i rapportens slutsats att prioriteringen av trafiksäkerhetsa-

spekten leder till ett mönster på väginvesteringarna som inte på bästa sätt

bidrar till ökad produktion. Prioriteras tillväxtmålet bör det därför leda till

större satsningar på förhållandevis små förbättringsarbeten på det lågtrafikera-

de nätet.

 Boverket anser att de infrastruktursatsningar som görs under 1990-talet i

första hand bör kanaliseras till kommunikationsprojekt som effektivt binder

samman lokala arbets- och bostadsmarknader till sammanhängande stråk av

pendlingsregioner.

 Länsstyrelsen i Örebro län tar avstånd från påståendet i rapporten att det

svenska vägnätet i stort sett är färdigbyggt och att väginvesteringarna nu i

första hand handlar om att höja kvaliteten på vägnätet. I sitt remissvar pekar

länsstyrelsen på att den s.k. Bergslagsdiagonalen från Hudiksvall/Söderhamn via

Falun/Borlänge och Örebro med anslutning till E 4 vid Ödeshög är en nationell

länk som måste byggas för att knyta samman Norrlands kustland med mellersta och

södra Sverige. Även Ovanåkers kommun pekar på Bergslagsdiagonalen som en

väginvestering som måste ges hög prioritet om ökad vikt lägges vid effekterna på

godstransporter.

 Statskontoret delar synen på betydelsen av investeringarnas påverkan på

godstrafiken och i förlängningen den ekonomiska tillväxten. Däremot delar

statskontoret inte slutsatsen att "en starkare prioritering av tillväxtmålet

förutsätter att större vikt läggs vid investeringarnas förväntade effekter på

godstransporterna". Statskontoret anser att den samhällsekonomiska lönsamheten

skall vara styrande för var samhällets resurser skall investeras.

 Stockholms läns landsting hävdar i sitt remissvar att de befolkningstäta och

ekonomiskt mest aktiva regionerna under lång tid missgynnats av regional-

politiska skäl i tilldelningen av statliga investeringsmedel för utbyggnad av

infrastrukturen. Landstinget menar att det finns starka skäl att på såväl

empiriska som teoretiska grunder ifrågasätta denna allokering av investe-

ringsmedel.

 Forskningsrådsnämnden påtalar att det finns ett stort behov av ny kunskap

kring de pågående och planerade infrastrukturutbyggnadernas systemeffekter. FRN

påpekar att det som i praktiken tycks ske är att investeringarna kopplas till de

strukturella mönster som etablerats under industrialismens era i form av

stambanor, stamvägar och städer/tätorter. Även om dessa insatser skulle

resultera i ekonomisk tillväxt kan strategiska satsningar av denna typ i flera

avseenden vara konträra mot andra samhällsmål av typen miljömässig hållbar

utveckling eller förverkligandet av kretsloppssamhället. FRN vill därför un-

derstryka behovet av breda forskningsinsatser kring de långsiktiga effekterna av

stora infrastrukturinsatser, liksom deras konsekvenser för den framtida urbana

utvecklingen.

 Industriförbundet menar att det behövs både en fortsatt bärighetsupprustning

av det mindre trafikerade vägnätet i olika delar av landet och ett

säkerställande av framkomligheten på de stora nationella stråken. Förbundet

menar att en koncentration av väginvesteringarna till de större högtrafikerade

genomgående stråken är nödvändig, mot bakgrund av de begränsade resurser som är

möjliga att avsätta för ändamålet.

 Statens kulturråd anser att kulturinstitutionerna utgör en viktig del av den

regionala strukturen och att de utgör en av förutsättningarna för ett väl

fungerande näringsliv. Kulturrådet menar att det under de två senaste

decennierna varit möjligt att i ett väl fungerande samspel mellan stat,

landsting och primärkommuner få till stånd en kulturens infrastruktur i form av

teatrar, orkestrar, musikstiftelser, museer och folkbibliotek i alla delar av

vårt land. En satsning på ändamålsenliga lokaler för kulturens alla yttringar

är, enligt Kulturrådet en lönsam investering för framtiden och ger resultat i en

väsentligt ökad livskvalitet.

5 Avregleringar

I rapporten framhävs att det är en viktig politisk uppgift att säkra att

avregleringen av flygtrafik, telekommunikationer och posthantering sker på ett

sådant sätt att dessa verksamheter inte förlorar sin karaktär av nationell

infrastruktur. För att uppnå detta krävs det ett system för korssubventionering

inom systemet som inte diskriminerar mellan marknadens aktörer. En modell med

avgifter på flygbiljetter på destinationer med konkurrens presenteras.

 Kommerskollegium framhäver att vid subventionering måste hänsyn tas till

GATT- och EES-reglerna. Kommerskollegiums bedömning är att de förslag som

framlägges i rapporten knappast kan stå i strid med GATT-reglerna. Staliga stöd

till företag inom ramen för regionala utjämningssystem måste enligt EES-avtalet,

oavsett hur stödet finansieras av staten, sannolikt anmälas till EFTAs

övervakningsmyndighet för granskning. Kommerskollegium finner emellertid att de

förslag till stöd som ges i rapporten är sådana att det är möjligt att hävda att

de inte påverkar handeln med andra EES-länder och att förbudet enligt artikel 61

därför inte är tillämpligt.

 Luftfartsverket noterar att beskrivningen av avregleringens effekter inom

flyget bara delvis är korrekt. Priserna har sänkts på linjer med en effektiv

konkurrens, däremot har de i stort sätt varit oförändrade, inte höjts, på övriga

linjer. När ett bolag lagt ned trafiken har i de flesta fall andra bolag gått in

och tagit över. Av de orter som vid avregleringen hade reguljär flygtrafik är

det för närvarande endast Nyköping och Lidköping som saknar sådan. De i

rapporten uppräknade medelstora städerna har i många fall fått en

serviceförsämring, och nedläggningar av SAS trafik har i något fall beslutats på

sista tiden, men den bild som tecknas i rapporten anser luftfartsverket vara

betydligt överdriven.

 I sitt remissvar framhäver luftfartsverket också att den föreslagna avgiften

på flygbiljetter på kokurrensutsatta linjer antagligen skulle möta betydande

praktiska svårigheter. Skall en betalning av flygsektorn genom särskilda

passageraravgifter över huvud taget komma i fråga, något som luftfartsverket

avrått ifrån, är metoden med en avgift på alla inrikes flygbiljetter att

föredra.

 Telestyrelsen bedömer att glesbygdens tillgång till moderna teletjänster

kommer att vara fortsatt god. Telelagen ger möjlighet att garantera detta om de

kommersiella drivkrafterna mot förmodan inte skulle leda till önskad service.

Detta gäller även landet i övrigt i såväl större som mindre orter. Till skillnad

från en del andra infrastruktursystem är lönsamhetsprognoserna för teleområdet

positiva även för den inhemska trafiken.

 Kommunikationsforskningsberedningen delar uppfattningen att avregleringen av

inrikesflyget i viss mån kan hota de vinster vad gäller åtkomligheten som

uppnåtts i norra Sverige tack vare flyget. KFB menar emellertid att vinsterna

med avregleringen är så stora att en återgång till det gamla monopolsystemet med

korssubventionering knappast är aktuell. Myndigheten delar uppfattningen att det

blir en viktig politisk uppgift att säkra konkurrensen samtidigt som en

tillfredsställande åtkomlighet upprätthålls i norra och sydöstra Sverige. Vid

sidan om den modell som presenteras i rapporten pekar KFB på möjligheten att

staten, på samma sätt som för närvarande sker för olönsam järnvägstrafik,

upphandlar icke lönsam flygtrafik genom ett offertförfarande.

 NUTEK delar rapportens beskrivning av de negativa regionala effekterna av

avreglering. Däremot är verket tveksam till den föreslagna modellen med avgifter

för att lösa problemet. Svagheten med detta angreppssätt är enligt NUTEK att

medlen tenderar att "låsas in" i respektive sektor. Därmed ges det inte

möjligheter till bedömningar av i vilken sektor begränsade medel ger störst

regional utjämningseffekt. Därför är det, enligt NUTEK, en bättre väg att skapa

en "regionalpolitisk infrastrukturpott" ur vilken anpassningar kan "köpas" från

de sektorer som vid varje given tidpunkt kan ge de största regionalekonomiska

effekterna per insatt krona.

 Konkurrensverket uppehåller sig i sitt remissvar särskilt vid avregleringarna.

Verket anser inte att det förslag som lämnas i rapporten är det lämpligaste

sättet att upprätthålla en regionalpolitiskt motiverad flygtrafik. Enligt

konkurrensverket skulle det föreslagna systemet direkt påverka flygbolagens

prissättning och få snedvridande effekter på konkurrensen, såväl mellan olika

flygbolag som mellan flyget och övriga transportslag. För att uppnå en bättre

regional balans är det från konkurrenssynpunkt bättre med ett system för statlig

upphandling av flygtrafik på de berörda linjerna.

 RRV saknar en konsekvensvärdering av det lämnade förslaget att avgiftsbelägga

tjänster på lönsamma marknadsavsnitt för att subventionera olönsamma delar. RRV

förmodar att systemet inverkar negativt på bl.a. investeringsbenägenheten. RRV

efterlyser också analyser av systemets effekter för internationell handel,

tekniska förutsättningar för att administrera sådana avgifter från svenska och

utländska företag, handlingsutrymme inom ramen för EES-avtalet och eventuellt

EG-medlemsskap.

 Statskontoret menar att den pågående avregleringen av inrikesflyget reser den

principiella frågan om hur regionalpolitiska hänsyn skall tas. Statskontoret

anser att frågan om utformning av framtida styrmedel och finansieringsformer för

att tillgodose dessa hänsyn samtidigt som konkurrensneutralitet upprätthålls

behöver lösas med hög prioritet.

 Länsstyrelsen i Blekinge län ser med stor oro på de regionalpolitiska

effekterna av avregleringar inom olika områden. Länsstyrelsen menar att någon

form av utjämningssystem bör etableras för att säkra tillfredsställande utbud av

tjänster också i regioner med ett litet befolkningsunderlag.

 Länsstyrelsen i Jämtlands län framhäver att avregleringen får allvarliga

konsekvenser i första hand i norra Sverige. Avregleringen inom inrikesflyget har

enligt länsstyrelsen inneburit att det interna Norrlandsflyget kollapsat, medan

andra destinationer i Norrland inte kunnat dra fördel av avregleringen.

Länsstyrelsen ansluter sig till den lösning som presenteras i rapporten och

föreslår att modellen snarast genomförs.

 Länsstyrelsen i Stockholms län håller med om att det föreslagna subventions-

systemet med en särskild biljettavgift på flyglinjer där konkurrens råder

visserligen inte är konkurrenssnedvridande ur flygbolagens synpunkt.

Länsstyrelsen hävdar emellertid att ett sådant avgiftssystem skulle innebära en

konkurrensnackdel för Stockholmsregionens vidkommande, då resultatet blir att

det blir dyrare att flyga på sträckor med ett stort passagerarunderlag. Inte

minst affärsresenärer drabbas av detta, vilket, enligt länsstyrelsen bidrar till

att försämra Stockholmsregionens konkurrensläge i förhållande till andra

regioner inom och utanför Sverige.

 Gällivare kommun framhäver att den "lilla" regionalpolitiken blir helt

verkningslös om inte flyg, post och telekommunikation behåller sin karaktär av

nationell infrastruktur. Kommunen anser därför att avregleringar och

bolagisering måste balanseras av åtgärder som säkerställer infrastruktur och

service i Norrlands inland. Utan sådana insatser blir de regionala skillnaderna

i infrastrukturella förutsättningar orimligt stora.

[REDACTED_EFTERNAMN] kommun pekar på att den pågående avregleringen inom flyget har medfört

ökad konkurrens och förbättrad service på lönsamma linjer, medan SAS har

förlorat intresset för att trafikera de olönsamma linjerna. Kommunen är

emellertid övertygad om att det finns mindre flygbolag med en lägre

kostnadsnivå som på ett lönsamt sätt kan ta över de linjer som SAS lämnar.[REDACTED_EFTERNAMN]

kommun ser därför inget omedelbart behov av att avgiftsbelägga biljetterna på

prispressade linjer.

 Bergs kommun tillstyrker modellen med ett konkurrensneutralt avgiftssystem på

konkurrensutsatt verksamhet vad gäller flygtrafiken. Samma modell måste kunna

tillämpas också på andra serviceområden. Kommunen framhåller vikten av att man i

den framtida regionalpolitiken noga beaktar avregleringens konsekvenser för

olika serviceområden i bl.a. Norrlands inland. Skellefteå kommun instämmer i att

åtgärder måste vidtas för att åtgärda de försämringar i flygtrafiken som

inträffat efter avregleringens genomförande.

 Härjedalens kommun konstaterar att den avreglering som påbörjats inom

flygtrafiken, telekommunikationsområdet och posthanteringen kan leda till att

vissa regioners möjligheter att bidra till att skapa tillväxt försämras.

Kommunen menar därför att det är angeläget att regeringen går in och säkrar

tillgängligheten till dessa regioner.

 Köpmannaförbundet påpekar att samhället i glesbefolkade områden värnar om en

så stabil varuförsörjning och service som möjligt, något som innebär att

betydelsen av stabiliserande tilläggsfunktioner inte kan överskattas.

Köpmannaförbundet pekar på att detta kan gälla att i anslutning till t.ex. en

dagligvarubutik placera postal service, banktjänster, spelservice, till-

handahållanden av vin, sprit och läkemedel etc.

 Industriförbundet noterar att korssubventioneringen innebär att vissa

kategorier konsumenter överdebiteras och åläggs en slags regionalpolitisk

"straffskatt", varför förbundet finner det positivt att korssubventioneringen

upphör. Industriförbundet accepterar att det kan finnas legitima regionalpo-

litiska skäl för statliga köp, finansierade över statsbudgeten, av vissa

kommunikationstjänster till/från avlägsna och/eller glesbefolkade områden, om

sådana tjänster inte har förutsättningar att bli företagsekonomiskt lönsamma.

Industriförbundet understryker emellertid att noggranna avvägningar måste ske

bl.a. med avseende på vilka tjänster som skall subventioneras.

 Norrlandsförbundet påpekar att de pågående avregleringarna leder till att

sektorspolitiken överordnas regionalpolitiken. Fullföljs denna modell innebär

det, enligt Norrlandsförbundet, att regionalpolitiken över statsbudgeten tvingas

betala de kostnader som avregleringen för med sig.

 Stockholms Handelskammare avstyrker det föreslagna systemet för

subventionering av olönsamma flyglinjer, olönsam postbefordran och olönsam

utbyggnad av telenätet. Handelskammaren menar att stora investeringar i mindre

befolkningstäta regioner redan är gjorda på skattekollektivets bekostnad.

Handelskammaren önskar framhålla faran med att låta aktörerna på en avreglerad

marknad bekosta driften av olönsamma verksamheter. I den mån det är ett

samhällsintresse att upprätthålla verksamheten bör den, enligt Stockholms

Handelskammare, bekostas av staten och klart redovisas såsom regionalpolitiskt

stöd.

6 Högskoleutbildning

I rapporten pläderas för en ökad intagning av studenter till högskolan.

Samtidigt hävdas att det krävs förändringar i såväl utbildningens innehåll som i

de former i vilka den bedrivs. Benägenheten till förnyelse av utbildningen är i

allmänhet större vid mindre och medelstora högskolor än vid de gamla

universiteten. En kombinerad utbyggnad och förnyelse av högskoleutbildningen

föreslås därför koncentreras till sådana högskolor. Genom att ge vissa av

högskolorna i denna grupp fasta forskningsresurser kan en hög kvalitet i

utbildningen säkras.

 Forskningsrådsnämnden instämmer i vikten av en utbyggd och nära

forskningsanknuten högskoleutbildning. En utgångspunkt för FRN i frågan om

balansen mellan å ena sidan forskningssatsningar på ett fåtal stora och

medelstora högskolor och å den andra en mer distributiv modell, är att man i

ett litet land som Sverige i viss mån måste koncentrera sina resurser. Enligt

FRNs uppfattning innebär detta att omfattande fasta forskningsresurser inte bör

tilldelas ett alltför stort antal mindre enheter. Detta skall dock inte hindra

att en viss förstärkning av forskningskompetensen kan göras vid några väl valda

mindre högskoleenheter, speciellt sådana som opererar i nätverk.

 Länsstyrelsen i Kronobergs län noterar att utredningen inte behandlar behovet

av fort- och vidareutbildning. En växande andel medelålders och äldre i

arbetskraften gör att länsstyrelsen förväntar att behovet av sådan utbildning

ökar under 1990-talet.

 Länsstyrelsen i Malmöhus län delar den uppfattning som förs fram i rapporten

att högskolorna är en betydelsefull faktor i den regionala utvecklingen och

betonar den betydelse Lunds universitet har för att öka regionens

attraktionskraft. De erfarenheter som finns i länet från decentraliserad

högskoleutbildning och forskningsbyarna IDEON i[REDACTED_EFTERNAMN] och Malmö är också mycket

goda. Mot denna bakgrund är det enligt länsstyrelsen av största betydelse att

forskning och forskarutbildning kan ges gynnsamma villkor så att den blir

internationellt framstående. Samtidigt anser länsstyrelsen att forskning kan och

bör bedrivas vid de mindre och medelstora högskolorna. En placering av fasta

forskartjänster vid de medelstora högskolorna skulle kunna vitalisera och bredda

forskningen. I en första omgång anser dock länsstyrelsen att forskningen vid de

medelstora högskolorna bör organiseras i samarbete med forskare och

institutioner vid nuvarande universitet och högskolor med fast

forskningsorganisation.

 RRV saknar en diskussion om vad det nya resurstilldelningssystemet kan komma

att innebära i ett regionalpolitiskt perspektiv. Systemet skall, i fullt

utvecklad form, vara baserat på antalet helårsstudenter, antalet

helårsprestationer och utbildningens kvalitet. Om de mindre och medelstora

högskolorna kan erbjuda en hög utbildningskvalitet kommer den att få genomslag

på medelstilldelningen till dessa högskolor.

 Östhammars kommun instämmer i rapportens konstaterande att högskoleutbildning

är inriktad på att utbilda för anställning. Situationen är densamma inom

gymnasieskolan. Östhammars kommun redovisar att kommunen sedan höstterminen 1993

bedriver en treårig gymnasielinje inriktad mot starta-eget.

 Umeå kommun delar inte uppfattningen att en markerad satsning på mindre och

medelstora högskolor är det bästa sättet att förnya den högre utbildningen.

Kommunen menar att det är viktigare att analysera och lösa de

"förkalkningsproblem" som drabbat de äldsta universiteten.

 Landstinget i Östergötlands län delar uppfattningen att det krävs en fortsatt

satsning, såväl när det gäller utbildning som forskning, på de mindre och

medelstora högskolorna. I princip bör alla högskolor få fasta forsknings-

resurser för att säkra kvaliteten i utbildningen. För att åstadkomma en sådan

spridning av forskarresurserna krävs det emellertid, enligt remissvaret, såväl

nytänkande som utveckling av nya samarbetsformer mellan högskolor och

universitet.

 Landstinget i Hallands län framhåller att en väl fungerande skola för alla

åldrar är av utomordentlig betydelse ur regionalpolitisk synpunkt. Landstinget

understryker därför vikten av ökad intagning till universitet och högskolor

liksom förnyelse av högskoleutbildningen. Högskolan anses ha stor betydelse som

katalysator för nyföretagande och förväntas få ännu större betydelse med en

profilering mot näringslivsrelaterade utbildningar.

 Industriförbundet anser att de mindre och medelstora högskolorna bör utveckla

sin roll i högskolesystemet annorlunda jämfört med universitet och

fackhögskolor. De kan genom att skaffa sig bred och djup kompetens inom en nisch

dels fylla en viktig utbildningsfunktion och dels effektivt samverka med företag

i regionen till nytta för högskolan, företagen och regionen. Industriförbundet

understryker att det inte är givet att den framtida utbyggnaden av

utbildningssystemet skall koncentreras till de mindre och medelstora

högskolorna. Förbundet motsätter sig att fasta forskningsresurser sprids ut på

ytterligare orter, då det krävs starka forskningsmiljöer för att uppnå hög

kvalitet i forskningen.

 Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) kan se en fördel för de regionala

högskolorna att få bättre möjligheter att bedriva forskning. För mindre företag

är det önskvärt att tillgång till forskarkompetenta personer i närmiljön. SAF

konstaterar också att hög kvalitet i utbildningen erfarenhetsmässigt fordrar att

lärarna vid högskolorna är aktiva forskare.

 Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO) instämmer i att de mindre och

medelstora högskolorna har lättare än universiteten att anpassa sig till en

förändrad arbetsmarknadsefterfrågan. SACO anser att det är viktigt att en viss

anpassning sker eftersom en kraftig examinationsökning förväntas under de

närmaste åren. SACO understryker också vikten av att högre utbildning och

forskning håller en hög kvalitet. Därför menar organisationen att fasta

forskningsresurser inte kan spridas till alla högskolor. Samtidigt påtalas att

kvalitetsgarantin i all högskoleutbildning utgörs av att alla lärare är

disputerade samt att de har möjlighet att forska i tjänsten. SACO menar att

studenterna måste möta aktiva forskare redan i grundutbildningen.

 Folkbildningsförbundet understryker att i en helhetssyn på alternativa

lösningar för ett förnyelse- och utvecklingsarbete av regionalpolitiken måste

folkbildningsarbetet ses som en betydande resurs. Folkbildningsarbetet har unika

förutsättningar för ett regionalt utvecklingsarbete. Utbildning i

folkbildningens regi är för många människor på landsbygd och i glesbygd den

enda utbildningsväg som ger möjlighet att skaffa sig grundutbildning eller

fortbildning beroende på långa avstånd och bundenhet till bostadsorten.

7 Omlokaliseringar

En tillväxtfrämjande regionalpolitik förutsätts underlätta omlokalisering av

verksamheter mellan regioner. Sådana omlokaliseringar gör det möjligt för

företagen att utnyttja olika regioners försteg.

 Stockholms stad ansluter sig till uppfattningen att olika regioner besitter

olika förutsättningar och kvaliteteter som det gäller att ta till vara i en

tillväxtfrämjande politik. Stadens drätselnämnd menar att den regionala

specialiseringen innebär att Stockholmsregionen bäst kan bidra till ekonomisk

tillväxt genom att utnyttja sina regionala fördelar för att attrahera kontakt-

och kunskapsintensiva verksamheter från andra delar av Sverige och från

utlandet. Remissinstansen anser det vara tillfredsställande att rapporten

erkänner värdet för tillväxten även av sådan storstadsanknuten verksamhet. Trots

detta anser man emellertid att rapporten alltför traditionellt är fokuserad på

tillverkningsindustri.

 Avesta, Ludvika,[REDACTED_EFTERNAMN] och Bollnäs kommuner anser det viktigt att stats-

makterna fortsätter att stimulera omlokaliseringar av företag och verksamheter

till utsatta regioner, samtidigt som man förordar ytterligare insatser för att

attrahera utländska investerare till svenska regioner.

 Haparanda kommun anser det viktigt att statsmakterna fortsätter att stimulera

omlokaliseringar av företag och verksamheter. Omlokaliseringarna bör styras till

områden med permanent hög arbetslöshet och låg förvärvsfrekvens.

 Piteå kommun delar uppfattningen att erfarenheterna med omlokaliseringar av

tjänsteverksamheter är positiv och förordar att dessa insatser snarast

intensifieras, eftersom det i många fall handlar om arbetstillfällen för kvinnor

i områden med traditionellt mansdominerade näringar. Kommunen vill dock att

ansvaret för handläggningen av detta stöd så långt som möjligt decentraliseras

till länsstyrelserna och andra organ i länet.

 Söderhamns kommun har erfarenheter av omlokaliserade tjänsteföretag. Mot

bakgrund av dessa erfarenheter menar man att det ännu är för tidigt att uttala

sig om konsekvenserna av sådana omlokaliseringar är okritisk. Av de tre

tjänsteföretag som sedan 1987 omlokaliserats till Söderhamn har två nu upphört

med sin verksamhet.

 Stockholms läns landsting påpekar att trots att arbetsmarknaden i Stockholm

radikalt försämrats fortgår alltjämt en omlokalisering av företag från länet

till andra delar av landet med statligt stöd. Utredningens förslag att

Stockholm skall dra till sig verksamheter från utlandet betraktas av landstinget

som orealistisk, då Stockholm anses ligga allt för perifert för att kunna

konkurrera med storstäderna i Europa.

 Timrå kommun understryker rapportens slutsats att omlokaliseringar av

verksamheter huvudsakligen är en följd av fortgående regional specialisering.

Kommunen menar därför att det är viktigt att identifiera den egna

kommunens/regionens konkurrensfördelar och utifrån dessa målmedvetet och

koncentrerat satsa på de teknologier, branscher och marknader där

kommunens/regionens komparativa fördelar gör sig mest gällande.

 Svenska Taxiförbundet påpekar att omlokaliseringar med statligt stöd i vissa

situationer kan verka konkurrenssnedvridande, t.ex. i samband med offentlig

upphandling av beställningscentraltjänster. Nystartade företag som ännu inte har

någon beställningscentral kan, genom att med hjälp av offentligt stöd placera

centralen på lämplig ort, presentera en kalkyl som är bättre än motsvarande

kalkyl för företag som redan har en fungerande beställningscentral. Nystartade

företag som utnyttjar statligt stöd kan på detta sätt konkurrera ut etablerade

lokala företag i anbudstävlingar. För att en sådan snedvridande konkurrenseffekt

inte skall uppkomma vid anbudsförfarande förutsätts att omlokaliseringarna avser

företag som redan driver verksamhet.

8 Utländska investeringar i Sverige

Ett eftersatt element i svensk tillväxtpolitik är insatser för att attrahera

utländska investeringar till Sverige. Etableringen av den inre marknaden och

realiseringen av EES-avtalet förändrar förutsättningarna för konkurrens mellan

europeiska regioner. Statliga insatser för att attrahera utländska investeringar

till Sverige blir därmed ett allt viktigare bidrag till ökad tillväxt.

 Länsstyrelsen i Malmöhus län instämmer i rapportens förslag om ökade insatser

för mer systematiska satsningar på internationell marknadsföring av Sverige som

investeringsland.

 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län understryker rapportens förslag att

intensifiera insatserna för att attrahera utländska kontakt- och kunskaps-

intensiva verksamheter till storstadsregionerna. Länsstyrelsen instämmer livligt

i konstaterandet att detta är ett område där insatserna hittills varit

begränsade och fragmentariska, varför samordnade insatser från central och

regional nivå behövs liksom väsentligt ökade resurser.

 Länsstyrelsen i Uppsala län understryker också vikten av att statliga insatser

görs för att attrahera utländska investeringar till Sverige och att man på

länsnivå ges bättre möjligheter att skapa en fungerande "hjälpor ganisation" som

på bästa sätt kan ta hand om de utländska företag som önskar etablera sig i

landet.

 Umeå kommun delar utredningens uppfattning om att det saknas samordnade

insatser för att framhäva Sverige som investeringsland. Idag görs

marknadsföringsinsatserna från olika delar av Sverige skilt från varandra. En

nationell samordnad insats är motiverad som ett nödvändigt komplement för att

visa på olika landsdelars förutsättningar.

9 Stöd till nyföretagande

Statens möjligheter att bidra till ökat nyföretagande är begränsat. Åtgärder för

att förbättra tillgången till riskägar- och risklånekapital är viktiga i detta

sammanhang. Staten har bl.a. genom Industrifonden engagerat sig i att stödja

teknikbaserat nyföretagande. Institutionen är placerad i Stockholm. I rapporten

föreslås en uppbyggnad av konkurrerande statliga institutioner placerade i andra

regioner för att öka mångfalden och reducera sannolikheten för stora

felsatsningar. I rapporten föreslås också att det starta eget bidrag som för

närvarande kan utgå till arbetslösa som önskar starta-eget-företag också bör

omfatta personer som väljer att sluta en anställning för att starta eget.

 Länsstyrelsen i Kristianstads län anser att starta-eget-bidraget bör ges en

större roll i det regionala utvecklingsarbetet. Detta förutsätter att kravet på

att vederbörande skall vara arbetslös måste utgå och att hanteringen av bidraget

överförs till länsstyrelsen och samordnas med anslaget för regionala

utvecklingsinsatser.

 Jordbruksverket framhäver vikten av att särskilt uppmärksamma riskkapital-

försörjningen för de ofta mycket små nyetableringar som sker på landsbygden. De

statliga institutioner som stöder företagsetableringar och småföretag når

vanligen inte ut till landsbygdens små företag.

 Utvecklingsfonden i Östergötlands län pekar på att utvecklingsfonderna har ett

omfattande samarbete med Industri- och nyföretagarfonden genom den beredning av

nyetableringslån som utförs regionalt. Den radikalt ökade verksamheten med

nyföretagslån har ökat arbetsbelastningen för utvecklingsfonderna utan att detta

kompenserats ekonomiskt, då de inte får ersättning för sitt beredningsarbete för

Industri- och nyföretagarfonden. Utvecklingsfonden i Östergötlands län

efterlyser en enklare hantering, där utvecklingsfonderna ges delegerad

beslutsrätt.

 Utvecklingsfonden i Norrbottens län menar att hanteringstiden för

nyföretagarlånet skulle kunna förkortas avsevärt om resurser överförs från

Industri- och nyföretagarfonden till utvecklingsfonderna så att dessa kan sköta

hela hanteringen av nyföretagarlånet.

 Utvecklingsfonden i Örebro län påpekar en allvarlig begränsning i stödet till

nyföretagande från Arbetsmarknadsverket, stödet är endast tillgängligt för

personer som är arbetslösa. Utvecklingsfonden menar att det utifrån ett

tillväxtperspektiv finns starka skäl för att stödet också skall vara

tillgängligt för personer som frivilligt lämnar en anställning för att starta

eget. Samtidigt betonar fonden att denna stödform bör hanteras av utvecklings-

fonderna, då dessa förenar djupa kunskaper om företagande i allmänhet och

nyföretagande i synnerhet med ingående kunskaper om regionens näringsliv.

 Nybro och Bollnäs kommuner menar att starta-eget-bidraget borde omfatta även

personer som inte är arbetslösa. Med en sådan vidgning av användningen av

bidraget skulle intresset för nyföretagande öka och fler affärsidéer skulle

komma att utvecklas till företag.

 Strömsunds kommun menar att den hittillsvarande politiken i allt väsentligt

uppmärksammat de problem och förutsättningar som gällt i de regioner i landet

som uppvisat spontan tillväxt samt i områden med icke-permanenta strukturella

problem. Områden med långsiktiga utvecklingsproblem har däremot betraktats som

permanenta problemområden. Den entreprenör- och idékraft som enligt kommunens

mening finns i dessa områden har enligt kommunens mening inte uppmärksammats

tillräckligt.

 Industriförbundet konstaterar att om ytterligare industrifonder skall inrättas

skall de i vart fall inte ta regionalpolitiska hänsyn när det gäller vilka

projekt som skall stödjas. Med denna utgångspunkt menar förbundet att frågan om

ytterligare industrifonder inte är en regionalpolitisk fråga utan en fråga om

hur riskkapitalmarknaden skall organiseras. Frågan måste därmed bedömas utifrån

om fördelarna med ökad mångfald överstiger de ökade administrationskostnader som

existensen av flera parallella institutioner innebär.

10 Småföretagsstöd

I rapporten konstateras att de regionala utvecklingsfonderna har spelat en

viktig roll för mindre företags försörjning med risklånekapital. Huvuddelen av

fondernas finansieringsengagemang avser räntebärande rörelselån. Dagens

finanskris har medfört att bankerna sänkt sina risknivåer vilket bidragit till

att öka behovet av den typ av lån som utvecklingsfonderna erbjuder. En fortsatt

utbyggnad av en regionaliserad organisation som erbjuder risklånekapital

framstår som angelägen.

 Grossistförbundet menar att rapporten tenderar att övervärdera betydelsen av

statliga fonder och andra statliga insatser när det gäller att trygga företagens

kapitalförsörjning. Förbundet menar att i princip bör riskkapitalförsörjningen

kunna ordnas inom ramen för det ordinarie kreditförsörjningssystemet. Redan idag

finns det ett stort antal privata och offentliga institutioner som förmedlar

riskkapital. Sedan banksystemet på nytt börjat fungera och konkurrensen

förhoppningsvis blivit bättre kommer, enligt Grossistförbundet, ett ännu större

utbud av finansiella tjänster att erbjudas också till småföretag.

 Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) framhåller att de betraktar

utvecklingsfondernas nuvarande finansieringsverksamhet som tillfällig. När

företagens lönsamhetsnivå förbättras och kapitalmarknaden fungerar

tillfredsställande kan utvecklingsfonderna avvecklas. SAF känner stor

tveksamhet till idén att bygga upp ytterligare regionala fonder, då man menar

att nuvarande aktörer på marknaden på sikt bör kunna ta hand om finansiering av

såväl lån som riskkapital.

 Utvecklingsfonderna i Uppsala och Jönköpings län understryker vikten av att

det finns ett regionalt utbud av riskkapitel och riskvilligt lånekapital för att

ge en försäkring om de ekonomiska möjligheter som ryms inom regionen ägnas

tillräcklig uppmärksamhet.

 Utvecklingsfonden i Jönköpings län påpekar också att det har tillkommit en rad

nya medel för att stimulera nyetableringar. Utvecklingsfonden framhäver att det

är önskvärt med stödåtgärder som avser små företag som varit verksamma några år.

Små företag som står inför en expansionsfas borde beredas möjlighet till en

låneform som påminner om nyföretagarlån.

 Utvecklingsfonden i Norrbottens län framhäver att staten bör ha fortsatt

beredskap för att delta i bildandet av regionala utvecklingsbolag för att

tillföra näringslivet riskägarkapital. Utvecklingsfonden menar emellertid att

det inte krävs några nya aktörer på risklånemarknaden då utvecklingsfondernas

omfattande samarbete med andra statliga riskfinansiärer, Norrlandsfonden samt

riskkapitalbolag ger även teknikbaserade företag bra möjligheter att välja bland

alternativa finansieringskällor.

 Umeå kommun anser det nödvändigt med en fortsatt utbyggnad och utveckling av

en regionaliserad organisation som erbjuder risklånekapital till små och

medelstora företag. Formerna för hur denna utbyggnad skall ske måste emellertid

diskuteras djupare. Enbart förändringar i de regionala utvecklingsfondernas

bedöms inte vara tillräckliga. Möjligheterna att stimulera lokalt kapital från

näringsliv och enskilda hushåll bör uppmärksammas mer. Kommunen menar att lokala

"innovationsbörsar" kan bli ett verksamt medel som också kan stimulera intresset

kring det lokala näringslivets utvecklingsförmåga.

 Företagarnas riksorganisation delar uppfattningen att tillgången på statligt

risk- och lånekapital bör förbättras. Företagarna anser att utvecklingsfonderna

även i fortsättningen bör verka regionalt. Grundläggande är dock tillgång till

en fungerande kapitalmarknad med lönsamma företag som med egna vinstmedel

förmår bygga upp eget kapital.

 Länsstyrelsen i Blekinge län konstaterar att Blekinge län under 1980-talet

prövar tre varianter av regionala investmentbolag. En samlad utvärdering av

dessa verksamheter föreligger inte. Länsstyrelsen påpekar att förväntningarna på

dessa investmentbolag har varit för högt ställda. Problemen att förena ett

affärsmässigt synsätt å ena sidan med förväntningar att kapital från det

allmänna skall tillgodose även projekt med liten eller i varje fall långsiktig

lönsamhet å den andra har visat sig vara svåra. Det kan enligt länsstyrelsens

mening ifrågasättas om regionala investmentbolag med staten som delägare är ett

verksamt medel i regionalpolitiken. Statens engagemang i

riskkapitalförsörjningen såsom en del av näringspolitiken bör kanaliseras via de

regionala utvecklingsfonderna.

 Länsstyrelsen i Gävleborgs län menar att en fortsatt utveckling av

länsstyrelsernas finansieringsinstrument i kombination med en ökad samverkan med

utvecklingsfonderna och en decentralisering av riskkapitalbolagen skulle skapa

bättre förutsättningar för en positiv utveckling av små och medelstora företag

samt stimulera till ökat nyföretagande.

 Norrbottens handelskammare konstaterar att det riskvilliga lånekapital som

Norrlandsfonden representerar utgör ett viktigt komplement till det ordinarie

bankväsendet. Handelskammaren menar att Norrlandsfonden bör förstärkas genom

medelstillskott för utveckling och marknadsföring av nya produkter för att säkra

regionens fortsatta utveckling så att fonden disponerar ett eget kapital av

sådan storlek att dess satsningar även i framtiden kan präglas av förmåga att gå

in i tidiga stadier av ett företags utveckling och utmärkas av långsiktighet och

uthållighet.

11 Den regionala nivåns roll

I rapporten konstateras att ett eventuellt svenskt medlemsskap i EG/EU kommer

att ställa nya krav på de regionala myndigheterna. Förmågan att utforma

relevanta regionala program blir av avgörande betydelse för storleken på

penningflödet från EG/EU till svenska regioner. Mot denna bakgrund finns det

skäl att redan nu skärpa kraven på länsstyrelsernas programarbete.

 NUTEK framhäver att rapporten pekar mot en vidgning av den regionala

utvecklingspolitikens intressesfär. Både den geografiska vidgningen och den mera

infrastrukturella inriktningen ställer krav på ett utvecklat och förbättrat

beslutsunderlag. Regionalpolitiska aktörer måste skaffa sig en vidgad kunskap

och kompetens för att t. ex. kunna bidra med trovärdiga synpunkter på

investeringar inom skilda sektorer. Detta ställer bl.a. större krav på

länsstyrelserna. Den regionala nivån bör ha en viktig roll i avvägningen mellan

sektorer. En mer central roll för länsstyrelserna förutsätter dels en

uppstramning av dagens regionala planeringssystem och dels att dessa tillförs

ökade resurser.

 Länsstyrelserna i Hallands och Jönköpings län noterar att rapporten inte

behandlar organisatoriska frågor och därför inte närmare berör den regionala

nivåns roll i den framtida regionalpolitiken. Om regionalpolitiken skall läggas

om i enlighet med intentionerna i rapporten blir det en viktig uppgift för

länsstyrelsen att föra ut den nya politiken och att genom programarbete

konkretisera en tillväxtfrämjande regionalpolitik.

 Länsstyrelsen i Värmlands län delar uppfattningen att det behövs ett mer

utvecklat programtänkande och att detta är en uppgift för länsstyrelserna.

 Länsstyrelsen i Kopparbergs län understryker att en sammanhållen

regionalpolitik förutsätter att ett tydligt ansvar placeras i regionerna. För

att kunna ta detta ansvar krävs att länsstyrelserna tillförs ökade resurser.

 Länsstyrelsen i Kristianstads län påpekar att en ökad samverkan mellan

länsstyrelse, länsarbetsnämnd, landsting, kommuner, utvecklingsfonder och

handelskammare skulle befrämja arbetet med regionala utvecklingsfrågor.

Genomförandet av en sådan samverkan skulle enligt länsstyrelsen befrämjas av ett

ökat inslag av programarbete.

 Länsstyrelsen i Västerbottens län påpekar att den i rapporten föreslagna

inriktningen av regionalpolitiken förutsätter ett utvecklat planeringsarbete,

med strategiska utvecklingsprogram som grund. Länsstyrelsen finner en sådan

utveckling naturlig. En omläggning av arbetet i denna riktning har redan

påbörjats.

 Länsstyrelsen i Västmanlands län framhäver att länsstyrelsen, med sitt

helhetsperspektiv och sin nära kontakt med näringslivet, bör spela en viktig

roll vid genomförandet av en tillväxtfrämjande regionalpolitik. Länsstyrelsernas

uttalade ansvar för utbildnings- och kommunikationsområdet, bör kompletteras med

ett utvidgat ansvar när det gäller riskkapitalförsörjning för att därmed kunna

åstadkomma bättre samordning mellan alla aktörer som erbjuder små- och

medelstora företag lån, rådgivning och kompetensutveckling.

 Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser att en strategi för tillväxt även borde ha

behandlat den roll som regionala och lokala myndigheter/organ bör spela för att

främja utvecklingen, inte minst borde länsstyrelsernas reella möjligheter att

samordna regional- och näringspolitiska insatser i länet behandlats.

Länsstyrelsen anser att målet bör vara att involvera bl.a. utvecklingfonden och

länsarbetsnämnden tillsammans med länsstyrelsen i ett strategi- och

programarbete i syfte att realisera målen för regional- och näringspolitiken.

 Landstingsförbundet menar att ansvaret för den regionala utvecklingen bör

ligga hos ett organ med direkt demokratisk förankring i regionen. Samma organ

bör ha till uppgift att i nära samverkan med övriga intressenter i regionen, som

kommuner, länsstyrelse och högskola, utarbeta strategiska visioner för regionen.

 Svenska kommunförbundet framhåller att det är värdefullt att lyfta fram och

tillerkänna kommunerna en förstärkt roll i en förnyad och mer tillväxtorienterad

regionalpolitik. Regionalpolitiken skulle därmed få en tydligare

lokaldemokratisk förankring.

 Hällefors kommun menar att kommuner som utformar en strategi och en adekvat

åtgärdsplan bör kunna tilldelas regionalpolitiska projektmedel i form av

rambeviljningar i stället för efter tidsödande framställningar till

länsstyrelsen projekt för projekt.

 Hallstahammars kommun pekar på att det ökade regionalpolitiska ansvaret som

tilldelats länsstyrelsen har medfört ökad närhet mellan stödsökande företag och

beslutsfattare. Förändringen har också inneburit att tidsintervallet från

ansökan till beslut förkortats.

 Ludvika kommun anser att en sammanhållen regionalpolitik förutsätter att ett

tydligt ansvar placeras på regional nivå, ett ansvar som föreslås åvila

länsstyrelserna. Kommunen menar att länsstyrelserna i samråd med berörda

kommuner skall upprätta regionala utvecklingsplaner. Länsstyrelserna föreslås

samtidigt tilldelas ett ökat ansvar för sektorssamordningen i länet.

[REDACTED_EFTERNAMN] kommun menar att länsstyrelsernas och kommunernas roll i

regionalpolitiken kan förstärkas ytterligare bl.a. genom en fortsatt de-

centralisering från NUTEK till länsstyrelserna. Kommunernas ökade kompetens på

området innebär dessutom att regionalpolitiska medel bör kunna anförtros

kommunerna utan allt för stor styrning.

 Söderhamns kommun påpekar att en överblick över den svenska regionalpolitikens

utveckling sedan mitten av 60-talet ger en något ostrukturerad bild av

ansvarsfördelningen mellan olika aktörer. Söderhamn menar att det enklaste vore

om samtliga statliga stödmedel samordnades under en och samma myndighet på

regional nivå. En sådan samordning skulle dessutom stämma bättre överens med EGs

regionalpolitik.

 Pajala kommun menar att den regionalpolitik som staten bedrivit sedan

1960-talet inte har förmått ta till vara tillväxtpotentialen i en kommun som

Pajala. Först under de senaste åren har den negativa utvecklingen i kommunen

vänt. Skälet till detta är den nya form av "regionalpolitik" som har

praktiserats i kommunen. Fördjupad samverkan mellan myndigheter och kommun

gjorde det möjligt att utforma paketlösningar för att utveckla näringslivet i

kommunen. Kommunen mottog också riktade pengar genom det s.k. Östra Norrbotten

projektet. Det nya var att kommunen fick ett mycket stort inflytande över hur

medlen skulle användas. I stället för att satsa på tidsbegränsade bered-

skapsarbeten och meningslösa omskolningar satsades resurserna på kompetenshöjan-

de utbildningar som var anpassade till kommunens näringsliv. Ett resurscentra

som, förutom att bistå företagen med ekonomisk och teknisk rådgivning, fungerade

som samordningscentral för de involverade aktörerna, kommunen, länsstyrelsen,

länsarbetsnämnden, arbetsförmedlingen och SIND/NUTEK etablerades. Kommunen menar

att erfarenheterna från Pajala understryker att det i glesbygdskommuner krävs

stor samordning mellan olika politikområden och samhällssektorer för att

effektivt stimulera tillväxten.

 Norbergs kommun understryker i sitt remissvar att kommunerna med sin

helhetssyn och en nära kontakt med näringslivet bör ges en större och viktigare

roll i genomförandet av regionalpolitiken. Bl.a. föreslår kommunen att staten

skall lämna ekonomiska resurser direkt till kommuner i stödområdet och ge

kommunerna befogenheter att själv avgöra hur dessa medel skall användas för att

skapa utveckling. En sådan regionaliserad regionalpolitik skulle främja

uppkomsten av regionalpolitiska experiment, vilket, enligt Norbergs kommun,

behövs.

 Vetlanda kommun anser att försök bör inledas med att överföra länsstyrelsens

projektmedel till kommunerna för olika typer av regionala insatser.

 Kristianstad kommun understryker att den föreslagna förändringen i

regionalpolitiken förutsätter att samspelet mellan aktörer på olika nivåer i

samhället förstärks. Lokala och regionala aktörer kommer att spela en större

roll än vad som idag är fallet. Därför krävs det ett klargörande av statens och

regionernas ansvar och hur dessa skall samspela för att en ny regionalpolitik

skall kunna bli framgångsrik.

 Landstinget i Uppsala län menar att det är en svaghet att rapporten utgår

ifrån att det endast är statliga myndigheter som skall verkställa den statliga

politiken. Därigenom bortses ifrån att det i olika delar av Sverige har vuxit

fram ett frivilligt regionalt samarbete kring regionala utvecklingsfrågor som

ett komplement till den nationella politiken.

 Landstinget i Södermanlands län understryker i sitt remissvar att de senaste

årens regionalpolitik inneburit att staten minskat sin roll som regionalpolitisk

aktör. Ökade krav har ställts på regionerna själva. Landstinget tror att denna

utveckling kommer att fortsätta, varvid de menar att det är uppenbart att den

regionala nivån behöver en kraftfull aktör. Denna roll föreslår man skall spelas

av ett direktvalt regionalt parlamentariskt organ med egna finansieringsresurser

som landstinget.

 Landstingen i Kopparbergs-, Jämtlands-, Västmanlands och Östergötlands län

framhäver också vikten av att regionala utvecklingsfrågor anförtros ett

direktvalt regionalt organ.

 Landstinget i Älvsborgs län framför uppfattningen att tiden nu är mogen för

att föra en förutsättningslös diskussion kring regional organisation och

uppgiftsfördelning mellan den statliga och den regionala kommunala nivån.

 Landstinget i Skaraborgs län framhäver att samordnade insatser inom regionen

vad avser näringslivsfrågor, kommunikationer, utbildning, kollektivtrafik och

miljö blir allt viktigare.

 Landstinget i Värmlands län menar att den breddning av regionalpolitiken som

förordas i rapporten, och som landstinget tillstyrker, också borde ha avspeglat

sig i en tydligare insikt om den bredd med vilken de regionala frågorna hanteras

i länen och den betydelse det har att den regionala hanteringen utgår från den

politiska legitimitet som bara ett direktvalt organ representerar. Landstinget

påpekar att detta inte minst gäller i det viktiga programarbete som kommer att

krävas av den regionala nivån om Sverige blir medlem av EU.

 Västerbottens läns landsting påpekar att bidrag från EUs strukturfonder vid

ett eventuellt medlemsskap i unionen förutsätter ett fördjupat regionalt

programarbete och landstinget menar att detta arbete ges en demokratisk

förankring inom regionen.

 Landstinget i Västernorrlands län menar att det finns ett växande behov av att

angripa utvecklingsfrågorna från ett regionalt snarare än ett sektoriellt

perspektiv. Ett decentraliserat regionalt ansvar underlättar inte endast den

nödvändiga sektorssamordningen, utan ger också utrymme för att anpassa

utvecklingsstrategin efter de olika regionernas förutsättningar. I likhet med

andra landsting menar landstinget i Västernorrland att ett ökat regionalt ansvar

för utvecklingsfrågorna bör vila på det direktvalda folkstyrets grund.

 Landstinget i Kristianstads län anser det nödvändigt att

"underifrånperspektivet" får genomslag för att regionernas speciella

förutsättningar skall beaktas och rätt åtgärder ska kunna vidtagas i olika delar

av landet. Landstinget hänvisar till att detta synsätt ligger i linje med den

politiska diskussion som förs i bl.a Skåne om att det i framtiden krävs ett

samlat regionalt agerande i strategiska utvecklingsfrågor, ett ansvar som

förutsätts bli samlade hos regionens egna politiker.

 Landstinget i Västmanlands län menar att det är en självklarhet att ansvaret

för den regionala samhällsplaneringen måste ha en folklig förankring och därför

utföras av ett i demokratiska former direktvalt organ. Därför påpekar man att

de hänvisningar som i rapporten görs till länsstyrelsernas programarbete och

deras fördelning av fria resurser avser uppgifter som borde överföras till det

direktvalda politiska organet.

 Malmöhus läns landsting påpekar att för att regionernas speciella

förutsättningar skall kunna tillvaratas är det viktigt att företrädare för

regioner får möjligheter att agera. Landstinget refererar till den politiska

diskussion som förs i Skåne om behovet av ett samlat regionalt agerande i

strategiska utvecklingsfrågor genom regionens egna politiker. Några av motiven

för detta är att det blir en bättre helhetssyn och en klarare ansvarsfördelning.

Ett nytt politiskt styrt regionalt organ bör enligt diskussionen i Skåne också

överta statliga regionala utvecklingsuppgifter från länsstyrelser och på sikt

också från andra statliga myndigheter. Mot denna bakgrund är landstinget kritisk

till den ensidiga fokuseringen på den statliga regionala nivåns roll i

regionalpolitiken. En breddning av regionalpolitiken mot regional utveckling

innebär att samspel av åtgärder mellan olika sektorer och olika aktörer där den

regionala dimensionen förstärks. Detta kommer att kräva ett klargörande av

statens och regionernas ansvar och ett samspel på regional nivå för att en ny

bredare regionalpolitik skall bli effektiv.

 Landstinget i Göteborg- och Bohus län noterar att rapporten inte behandlar

aktörerna inom regionalpolitiken och menar att det finns fog för viss kritik

över att kommuner och landsting inte nämns. Dessa har en mycket viktig roll

genom att de är stora arbetsgivare, satsar betydande resurser på infrastruktur i

form av service, utbildning och näringslivsutveckling. Landstinget framhäver att

de program som rapporten föreslår att länsstyrelserna skall upprätta riskerar

att bli skrivbordsprodukter om de inte utformas i samarbete med kommuner och

landsting. För att sådana handlingsplaner skall få någon genomslagskraft krävs

det, enligt landstinget, dessutom att de görs för större regioner än de

nuvarande länen.

 Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) instämmer i rapportens uppfattning

att det finns skäl att skärpa kraven på länsstyrelsernas programarbete. Enligt

TCOs uppfattning hade det i detta sammanhang varit naturligt och angeläget att

föreslå åtgärder för att i större utsträckning engagera arbetsmarknadens parter

i regionernas utveckling.

12 Övriga frågor

Glesbygdsmyndigheten påpekar i sitt remissvar att rapporten utgår från en mycket

traditionell syn på vad som är tillväxtskapande faktorer. En rad faktorer som

myndigheten betraktar som väsentliga behandlas inte alls eller mycket summariskt

i rapporten. Kulturens roll belyses inte. Den sociala strukturens betydelse

undervärderas. Kvinnors roll och möjligheter behandlas inte, vilket

Glesbygdsmyndigheten finner anmärkningsvärt med tanke på den vikt staten

tilldelar målet om jämställdhet mellan könen. Vidare påpekas att rapporten inte

nämner något om ekologisk balans och utnyttjande av landsbygdens resurser.

Glesbygdsmyndigheten menar också att för stor vikt läggs vid vad myndigheten

kallar gårdagens infrastruktur, till vilken de hänför vägar och broar, medan det

de betecknar som framtidens infrastruktur - data- och teleteknik - är

undervärderad.

Nyköpings kommun ansluter sig till den syn på regionalpolitik som presenteras i

rapporten. Kommunen konstaterar samtidigt att rapportens synsätt rimligen

förutsätter att länen utanför stödområdet tilldelas ökade resurser inom ramen

för de s. k. länsanslagen.

 Avesta kommun framhäver att arbetsmarknadsdepartementets anslag för regional

utveckling bör öka för att möjliggöra ett offensivt arbete för att utveckla

kommuner och regioner.

 Nordanstigs kommun påpekar att det för att underlätta näringslivets

omstrukturering är av synnerlig vikt att de regler som styr de regionalpolitiska

organens agerande ses över. I dag föreligger i många fall en detaljstyrning som

bidrar till att motverka en effektiv fördelning av resurser.

 Krokoms kommun instämmer i rapportens perspektiv att tillväxten sker

underifrån i samhället. Mot denna bakgrund menar kommunen att staten bör utöka

sina anslag till lokala utvecklingsinsatser inom t.ex. företagarföreningar,

byalag, kvinnligt företagande och kooperativ.

 Arvidsjaurs kommun konstaterar att regionalpolitiken, vad beträffar den egna

kommunen, misslyckats. Etableringen av Norrlands Dragonregemente på 1970-talet

innebar att nedgången tillfälligt stoppades. Bristen på kommunalt inflytande

över naturtillgångarna i kommunen har bidragit till att kommunen haft svårt att

agera slagkraftigt för att påverka utvecklingen.

 Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) ifrågasätter bedömningen i rapporten

att Sverige som medlem i EG/EU skulle kunna påräkna stöd för regionalpolitiska

insatser i båda de typer av regioner som traditionellt varit föremål för

regionalpolitiska insatser.

 Bygdegårdarnas Riksförbund refererar till en amerikansk studie av

betingelserna för demokratin i olika delar av Italien. I den refererade studien

hävdas att regioner med en hög civil kultur (civilitet) i stort sett var

förutbestämda att få en fungerande regional demokrati, medan regioner med en

historia av enbart rikedom och välstånd inte var det. Dessutom fanns det ett

samband mellan omfattningen på civilitet i en region och den ekonomiska

utvecklingen. Av detta drar Bygdegårdarnas Riksförbund slutsatsen att civilitet

är en förutsättning för en framgångsrik ekonomisk utveckling. Graden och mängden

av frivilligt organiserade verksamheter som körer, fotbollsföreningar,

fågelskådargrupper, syjuntor, bokcirklar etc. är, enligt riksförbundet,

tillsammans med mångfald i pressen avgörande för en regions framtida utveckling.

Därför menar Bygdegårdarnas Riksförbund att en regionalpolitik för tillväxt

måste skapa förutsättningar för mångfald i pressen och innefatta åtgärder för

att stärka föreningslivet.