Regeringens proposition

1998/99:41

Ändringar i brottsskadelagen

Prop.

1998/99:41

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 28 januari 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen ett antal ändringar i brottsskade-

lagen (1978:413). Förslag med anledning av Brottsofferutredningens

betänkande (SOU 1998:40) läggs inte fram nu utan i ett kommande

lagstiftningsärende.

Propositionen innehåller följande förslag.

 Ändringar i reglerna om förfarandet hos Brottsoffermyndigheten

som bl.a. innebär rätt till omprövning i Brottsoffermyndighetens nämnd

och rätt till muntlig förhandling där. Syftet med ändringarna är att

förstärka brottsoffrens ställning och säkerställa att prövningen uppfyller

de krav som följer av artikel 6.1 i Europakonventionen om de mänsk-

liga rättigheterna, dvs. den artikel som behandlar rätten till domstols-

prövning.

 En ny bestämmelse om ansökningstid och preskription. Avsikten är

att ge brottsoffren längre tid på sig att söka brottsskadeersättning samt

att underlätta hanteringen hos Brottsoffermyndigheten.

 Utökade möjligheter att jämka brottsskadeersättning vid personska-

dor i de fall den skadelidande själv har ökat skaderisken, t.ex. genom

eget brottsligt beteende. Syftet är att undvika fall där det kan anses

stötande att staten betalar ut full ersättning.

Vidare behandlas frågan om sådana brottsskador som någon drabbats

av i sitt arbete skall undantas från brottsskadelagens tillämpnings-

område. Något förslag lämnas dock inte i detta avseende.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413) 4

3 Ärendet och dess beredning 8

4 Brottsskadeersättning 8

5 Jämkning av brottsskadeersättning 11

5.1 Framväxten av skadeståndslagens medvållanderegler 11

5.2 Nuvarande jämkningsregler i brottsskadelagen 13

5.2.1 Jämkning enligt 9 § första stycket 13

5.2.2 Jämkning enligt 9 § andra stycket 14

5.2.3 Brottsoffermyndighetens praxis 14

5.3 Europakonventionen om ersättning till offer för

våldsbrott 15

5.4 Nya jämkningsregler i brottsskadelagen 16

5.4.1 Personskada 16

5.4.2 Sakskada och ren förmögenhetsskada 18

6 Prövning av brottsskadeärenden 19

6.1 Brottsskadeersättning och rätten till domstolsprövning 19

6.2 Brottsoffermyndighetens prövning och rätten till

domstolsprövning 20

6.3 Nya regler om omprövning 24

6.4 Rätt till muntlig förhandling 26

7 Ansökningstid 28

7.1 Nuvarande bestämmelse om ansökningstid 28

7.2 Ansökningstider i övriga Norden 29

7.3 En ny bestämmelse om ansökningstid 30

8 Brottsskador som uppkommit i arbetet 34

8.1 Försäkringsformer 34

8.2 Brottsskadelagen och brottsskador som uppkommit i

arbetet 37

9 Ekonomiska konsekvenser 40

10 Ikraftträdande m.m. 41

11 Författningskommentar 42

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 49

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna 52

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 53

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 56

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 28 januari 1999 58

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

ändring i brottsskadelagen (1978:413).

2 Förslag till lag om ändring i brottsskade-

lagen (1978:413)

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsskadelagen (1978:413)

dels att 9, 13, 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 13 a, 13 b,

14 a och 14 b §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

I fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan

genom vållande på den skadelidandes sida tillämpas 6 kap. 1 § skade-

ståndslagen (1972:207).

Brottsskadeersättning kan även i

fall då det inte följer av första

stycket sättas ned eller falla bort,

om särskilda skäl föreligger med

hänsyn till att den skadelidande

eller, om skadan har lett till döden,

den avlidne genom sitt uppträ-

dande i samband med brottet eller

på annat liknande sätt uppsåtligen

eller av oaktsamhet har ökat

skaderisken. Vid sakskada eller

ren förmögenhetsskada kan ersätt-

ningen också sättas ned eller falla

bort, om särskilda skäl föreligger

med hänsyn till att den skade-

lidande genom underlåtenhet att

vidtaga sedvanliga försiktighets-

åtgärder uppsåtligen eller av akt-

samhet har ökat skaderisken.

Brottsskadeersättning kan även i

fall då det inte följer av första

stycket sättas ned eller falla bort,

om det är skäligt med hänsyn till

att den skadelidande eller, om

skadan har lett till döden, den

avlidne genom sitt uppträdande i

samband med brottet eller på annat

liknande sätt uppsåtligen eller av

oaktsamhet har ökat skaderisken.

Vid sakskada eller ren förmögen-

hetsskada kan ersättningen också

sättas ned eller falla bort, om det

är skäligt med hänsyn till att den

skadelidande genom underlåtenhet

att vidta sedvanliga försiktighets-

åtgärder uppsåtligen eller av oakt-

samhet har ökat skaderisken.

13 §

Hos Brottsoffermyndigheten

finns en nämnd som avgör ärenden

om brottsskadeersättning som är

av principiell betydelse eller

annars av större vikt.

Hos Brottsoffermyndigheten

finns en nämnd som skall avgöra

ärenden om brottsskadeersättning

som är av principiell betydelse

eller annars av större vikt.

Nämnden får avgöra även andra

ärenden om brottsskadeersättning.

Ordföranden och vice ordföran-

dena i nämnden skall vara lag-

farna och erfarna i domarvärv.

Ordföranden och vice ordföran-

dena i nämnden skall vara eller ha

varit ordinarie domare.

Nämnden utses av regeringen.

13 a §

Brottsoffermyndighetens nämnd

skall hålla muntlig förhandling,

om sökanden begär det och det

inte är uppenbart obehövligt.

13 b §

Muntliga förhandlingar enligt

13 a § skall vara offentliga.

Om det kan antas att det vid en

förhandling kommer att lämnas

någon uppgift för vilken hos

Brottsoffermyndigheten gäller

sekretess som avses i sekretess-

lagen (1980:100), får ordföranden

vid förhandlingen besluta att

förhandlingen skall hållas inom

stängda dörrar.

Om sökanden är under femton

år eller lider av en psykisk stör-

ning, får ordföranden vid förhand-

lingen besluta att förhandlingen

skall hållas inom stängda dörrar.

14 §

Ansökan om brottsskadeersätt-

ning skall göras inom två år från

det att brottet begicks. Föreligger

särskilda skäl kan ansökan prövas

även om den har kommit in för

sent.

Om allmänt åtal har väckts,

skall ansökan om brottsskade-

ersättning göras inom två år från

det att dom eller slutligt beslut har

vunnit laga kraft. Har allmänt åtal

inte väckts men förundersökning

inletts, skall ansökan göras inom

två år från det att förunder-

sökningen lagts ned eller avslu-

tats. I övriga fall skall ansökan

göras inom två år från det att

brottet begicks.

Om det finns synnerliga skäl kan

en ansökan prövas även om den

har kommit in för sent.

Ansökan prövas endast om

brottet har anmälts till åklagare

eller polismyndighet eller om

sökanden visar giltig anledning till

att sådan anmälan inte har gjorts.

Ansökan prövas endast om

brottet har anmälts till åklagare

eller polismyndighet eller om

sökanden visar giltig anledning till

att någon sådan anmälan inte har

gjorts.

I fråga om preskription av en

fordran på brottsskadeersättning

gäller vad som föreskrivs i 3 §

preskriptionslagen (1981:130)

om preskription av en fordran på

skadestånd i anledning av brott.

14 a §

Finner Brottsoffermyndigheten

att ett beslut i ett ärende om

brottsskadeersättning är oriktigt

på grund av nya omständigheter

eller av någon annan anledning,

skall myndigheten ändra beslutet,

om det kan ske utan att det blir till

nackdel för sökanden.

14 b §

Har ett beslut i ett ärende om

brottsskadeersättning fattats av

generaldirektören eller någon

annan tjänsteman skall ärendet

omprövas av nämnden, om sökan-

den begär det.

Ärendet behöver dock inte

omprövas av nämnden, om det är

uppenbart att beslutet skall ändras

i enlighet med sökandens begäran.

15 §

Kostnad för biträde eller utred-

ning i ärende om brottsskade-

ersättning kan ersättas av allmänna

medel, om särskilda skäl före-

ligger med hänsyn till sökandens

ekonomiska förhållanden och

övriga omständigheter.

Kostnader för biträde eller

utredning i ärenden om brotts-

skadeersättning kan ersättas av

allmänna medel, om det finns

särskilda skäl med hänsyn till

sökandens ekonomiska förhåll-

anden och övriga omständigheter.

En sökande som har inställt sig

till en muntlig förhandling får av

Brottsoffermyndigheten beviljas

ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle,

om myndigheten finner att sökan-

den skäligen bör ersättas för sin

inställelse. Myndigheten får be-

vilja förskott på sådan ersättning.

Närmare bestämmelser om ersätt-

ning och förskott meddelas av

regeringen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. Den äldre lydelsen av 9 § skall tillämpas när det gäller skadefall

som har inträffat före ikraftträdandet.

3 Ärendet och dess beredning

I maj 1996 överlämnade Brottsoffermyndigheten en skrivelse till rege-

ringen med förslag på ändrade bestämmelser i brottsskadelagen när det

gäller inom vilken tid en ansökan om brottsskadeersättning skall göras.

I juni 1997 presenterades departementspromemorian Några frågor om

brottsskadeersättning (Ds 1997:45). I promemorian behandlas fyra frå-

gor i brottsskadelagen. Förutom reglerna om ansökningstid behandlas

frågan om jämkning av brottsskadeersättning när den skadelidande

genom eget uppträdande ökat skaderisken, frågan om handläggningen av

brottsskadeärenden i ljuset av artikel 6.1 i Europakonventionen om de

mänskliga rättigheterna samt frågan om undantag från lagens tillämp-

ningsområde för brottsskador som även är att betrakta som arbetsskador.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbe-

handlats och en förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju

96/3325).

På grundval av promemorian och remissinstansernas svar lägger

regeringen i denna proposition fram förslag till ändringar i brottsskade-

lagen.

Förslag med anledning av Brottsofferutredningens betänkande (SOU

1998:40) läggs inte fram nu utan i ett kommande lagstiftningsärende.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 26 november 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns

i bilaga 4. Lagrådet har föreslagit vissa justeringar och regeringen har i

huvudsak följt förslagen. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i

avsnitt 5.4 och i författningskommentaren.

4 Brottsskadeersättning

År 1948 togs det i statsbudgeten för första gången upp ett särskilt anslag

för statlig ersättning åt brottsoffer. Då gällde det enbart ersättning för

person- och sakskador som orsakades av personer som rymt från t.ex.

fängelser och ungdomsvårdsskolor. Så småningom kom Socialstyrelsen

att disponera över anslaget och vissa principer utvecklades för ersätt-

ningens bestämmande. I huvudsak kom skadeståndsrättsliga principer att

tillämpas, men avvikelser fanns.

År 1971 utfärdades kungörelsen (1971:505) om ersättning av allmänna

medel för personskada på grund av brott. Genom kungörelsen kunde den

som drabbats av en personskada på grund av brott få ersättning av staten.

Ärendena prövades av regeringen. Ersättningen bestämdes efter en

behovsprövning. I övrigt tillämpades skadeståndsrättsliga principer. Det

fanns dock större möjligheter att jämka ersättningen än inom den all-

männa skadeståndsrätten.

I mitten av 1970-talet tillsattes en utredning för att bl.a. samordna

reglerna om ersättning åt brottsoffer. Detta arbete ledde fram till den

nuvarande brottsskadelagen (1978:413). Lagen trädde i kraft den 1

oktober 1978.

Enligt brottsskadelagen har den som utsatts för brott i vissa fall rätt till

ersättning av staten för skador som uppkommit till följd av brottet. Lagen

tillämpas på brott som begåtts i Sverige. Vid personskador är lagen

dessutom i regel tillämplig om brottet begåtts utomlands mot någon som

hade hemvist i Sverige. Gärningsmannen behöver inte vara känd för att

brottsskadeersättning skall betalas ut, men det måste framgå av utred-

ningen att skadan har uppkommit till följd av ett brott.

Brottsskadeersättning betalas i första hand för personskador. Som

personskada ersätts även skada på kläder, glasögon och liknande föremål

som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Sedan den 1 juli 1988

jämställs även med personskada sådant lidande som någon tillfogar

annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annat

ofredande som innefattar brott, s.k. kränkning.

Om brottet begåtts av någon som varit på permission eller rymt från en

kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller något av vissa angivna hem för vård,

så betalas även ersättning för sakskada. Om det finns särskilda skäl, kan

dessutom ersättning för ren förmögenhetsskada betalas ut. Brottsskade-

ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada betalas också i andra

fall i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har

äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt

angelägen. Ersättningen bestäms i huvudsak enligt skadeståndsrättsliga

principer.

När brottsskadeersättning bestäms avräknas skadestånd som har beta-

lats eller bör kunna bli betalt, liksom i stort sett all annan ersättning som

den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Vid bestämmande av

brottsskadeersättning för skada på egendom som inte varit försäkrad

avräknas också i vissa fall försäkringsersättning som skulle ha betalats,

om försäkring hade funnits.

När det gäller jämkning av ersättning på grund av medverkan genom

vållande på den skadelidandes sida hänvisar brottsskadelagen till bestäm-

melserna i 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Dessutom innehåller

brottsskadelagen vissa jämkningsregler som går längre än denna bestäm-

melse. Jämkning av brottsskadeersättning behandlas närmare i avsnitt 5.

Vid samtliga skadetyper avräknas ett självriskbelopp som för år 1998

uppgår till 1 000 kr. Är det fråga om ersättning för en rymlingsskada

avräknas dock ingen självrisk, om brottet begåtts i närheten av en anstalt

eller annan plats där skadevållaren var omhändertagen eller fick vård.

Självrisk avräknas inte heller om det i övrigt finns särskilda skäl mot det.

Sådana särskilda skäl anses finnas när barn eller unga har utsatts för

sexuella övergrepp, när den skadelidande har avlidit, när ersättning ges

på grund av att den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt

har äventyrats genom skadan samt när ersättningen annars framstår som

särskilt angelägen. Ersättning under 10 kr betalas inte ut.

Ersättning med anledning av personskada som fastställts i form av

engångsbelopp utgår med högst tjugo gånger basbeloppet (728 000 kr år

1998). Ersättning som fastställts i form av livränta utgår för varje år med

högst tre gånger det basbelopp som gäller då ersättningen bestäms

(109 200 kr år 1998). Är det fråga om sakskada eller ren förmögenhets-

skada utgår ersättning med högst tio gånger basbeloppet (364 000 kr år

1998).

Frågor om brottsskadeersättning prövas av Brottsoffermyndigheten.

Under år 1997 inleddes drygt 5 000 sådana ärenden. Hos Brottsoffermyn-

digheten finns en nämnd som avgör brottsskadeärenden som är av prin-

cipiell betydelse eller annars av större vikt. Regeringen har vissa möjlig-

heter att föreskriva att en annan myndighet skall pröva frågor om

brottsskadeersättning. Ett beslut av en sådan myndighet överklagas hos

Brottsoffermyndigheten. Någon föreskrift av detta slag finns dock för

närvarande inte.

Brottsoffermyndighetens beslut kan inte överklagas. Däremot är det

relativt vanligt att ärenden omprövas. Detta kan ske på begäran av

sökanden eller på myndighetens eget initiativ. Har den tidigare pröv-

ningen gjorts av en tjänsteman vid myndigheten, omprövar general-

direktören beslutet. Har generaldirektören prövat ärendet, omprövar

nämnden beslutet. Av det totala antalet ärenden begärs omprövning i ca

tre procent. I dessa fall får ärendet en ny fullständig prövning. Av de 290

omprövningsfall som Brottsoffermyndigheten hade år 1997 resulterade

endast 20 (6,9 procent) i att myndigheten ändrade sitt beslut med

hänvisning till att den tidigare bedömningen var felaktig. I 16 fall (5,5

procent) ändrades det tidigare beslutet på grund av att nya omständig-

heter anförts.

Det är inte ovanligt att sökanden har allmän rättshjälp och biträds av en

advokat eller annan jurist. Det förekommer även att en sökande som inte

har beviljats rättshjälp anlitar juridiskt ombud eller ordnar med utredning

i ärendet. I regel får sökanden själv svara för sådana kostnader. Om det

finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden

och övriga omständigheter kan dock Brottsoffermyndigheten bestämma

att kostnaderna för biträde eller utredning skall ersättas av allmänna

medel. Kostnadsersättning brukar regelmässigt betalas om Brottsoffer-

myndigheten begärt in utredning. Det förekommer också att ersättning

för biträdeskostnader beviljas i fall där arvodet annars skulle ta en

väsentlig del av brottsskadeersättningen i anspråk. Prövningen av brotts-

skadeärenden behandlas närmare i avsnitt 6.

En ansökan om brottsskadeersättning skall göras inom två år från det

att brottet begicks. Om det finns särskilda skäl, kan en ansökan dock

prövas även om den inkommit senare. Ansökan skall göras på en särskild

blankett. För att en ansökan skall prövas krävs vidare att brottet har

anmälts till åklagare eller polismyndighet eller att sökanden kan ge ett

godtagbart skäl till varför så inte skett. Ansökningstiden behandlas

närmare i avsnitt 7.

Om brottsskadeersättning betalas ut, träder staten in i den skade-

lidandes rätt till skadestånd. Staten har således en möjlighet att regressvis

kräva tillbaka utbetald brottsskadeersättning från den som har vållat

skadan. Brottsoffermyndigheten, som företräder staten i fråga om sådana

fordringar, bedriver en aktiv regressverksamhet.

5 Jämkning av brottsskadeersättning

5.1 Framväxten av skadeståndslagens medvållanderegler

Tiden före år 1975

Sedan gammalt har gällt att skadestånd kan jämkas på grund av med-

verkan genom vållande på den skadelidandes sida. I 1864 års strafflag

fanns en jämkningsregel enligt vilken skadestånd vid medvållande kunde

jämkas efter vad som var skäligt. Vid prövningen hade i praktiken graden

av skuld på den skadevållandes och den skadelidandes sida den avgö-

rande betydelsen. Jämkningsregeln, som var tillämplig både vid person-

skada och vid egendomsskada, fördes med vissa mindre språkliga änd-

ringar över till skadeståndslagen. Regeln utvecklades vid en tid då rätt-

visa och billighet ansågs kräva att de ekonomiska följderna av en skada

skulle bäras av alla dem som uppsåtligen eller av oaktsamhet hade skuld

till skadan, den skadelidande inbegripen. Senare kom även andra argu-

ment att anföras till stöd för reglerna om jämkning. Det gjordes gällande

att en möjlighet till jämkning på grund av medvållande var värdefull från

preventionssynpunkt, dvs. att enskilda personer till följd av jämknings-

risken skulle vara försiktigare och att skador därmed skulle kunna und-

vikas. Vidare ansågs medvållandereglerna ha vissa fördelar från rätts-

systematisk och rättsteknisk synpunkt. Medvållandereglerna försvarades

också med hänvisning till det som brukar kallas det allmänna rättsmed-

vetandet.

Ändringarna år 1975

I förarbetena till 1975 års ändringar i skadeståndslagen anlades ett annat

synsätt. Enligt detta synsätt borde skadeståndsreglerna vara utformade så

att de tillgodosåg socialt motiverade ersättningsbehov samtidigt som de

ledde till en samhällsekonomiskt rationell fördelning av de förluster som

uppkom genom skadefall (prop. 1975:12 s. 131). Detta nya synsätt hade

växt fram under slutet av 1960-talet och 1970-talets första hälft (se t.ex.

prop. 1968:25 s. 110 f., prop. 1972:5 s. 83, SOU 1974:87 s. 175, NJA

1971 s. 44, NJA 1972 s. 81, NJA 1973 s. 118, NJA 1974 s. 359).

För personskadornas del ansågs att en tillämpning av de dåvarande

medvållandereglerna fick konsekvenser som inte var förenliga med det

nya betraktelsesättet. Det ansågs från sociala och humanitära synpunkter

inte rimligt att den som drabbades av en skada skulle bli lidande för all

framtid av en tillfällig oaktsamhet (prop. 1975:12 s. 131). Vad beträffar

fördelningen av de förluster som uppkom genom skadefall menade

departementschefen att tillgängliga ekonomiska resurser utnyttjades bäst

om skaderiskerna i samhället slogs ut på så många händer som möjligt.

Om fullt skadestånd utgick skulle det, enligt departementschefen, ofta

leda till en acceptabel riskspridning eftersom skadeståndet i de flesta fall

skulle täckas av en ansvarsförsäkring; en jämkning av skadestånd på

grund av medvållande torde däremot i de flesta fall medföra att skadan

delvis skulle komma att stanna på den skadelidande.

Vid denna tidpunkt ansågs argumentet att möjligheterna till jämkning

var av betydelse från preventionssynpunkt ha spelat ut sin roll såvitt

avsåg personskador. Vidare ansågs de rättssystematiska och rättstekniska

synpunkter som tidigare anförts till stöd för jämkning, liksom hänvis-

ningen till det allmänna rättsmedvetandet, sakna nämnvärd tyngd.

När det gällde sakskador och rena förmögenhetsskador ansåg departe-

mentschefen att en tillämpning av dåvarande jämkningsprinciper vid

medvållande inte var förenad med lika stora nackdelar. Sociala och

humanitära synpunkter ansågs inte med samma styrka tala för en

begränsning av jämkningsmöjligheterna. På sakskadeområdet fanns

enligt departementschefen goda möjligheter för den enskilde att skaffa

sig ett försäkringsskydd till rimliga kostnader. Enligt departementschefen

borde man därför inte överväga några mer ingripande förändringar för

sakskador och rena förmögenhetsskador (prop. 1975:12 s. 131 f.).

Mot denna bakgrund infördes den 1 januari 1975 nya regler om

jämkning vid medvållande i 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Enligt dessa

begränsades möjligheterna att jämka skadestånd vid personskada väsent-

ligt, medan möjligheterna att jämka skadestånd vid sakskada och ren

förmögenhetsskada bibehölls i stort sett oförändrade. Sverige fick häri-

genom medvållanderegler som från ett internationellt perspektiv måste

betraktas som mycket generösa mot dem som drabbats av en person-

skada.

Diskussion om gällande medvållanderegler

Utformningen av 6 kap. 1 § skadeståndslagen aktualiserades på nytt med

anledning av ett motionsyrkande vid riksdagsbehandlingen av prop.

1990/91:197 om produktansvar (mot. 1991/92:L2). Motionären yrkade

att bestämmelsen skulle ändras så att personskador skulle regleras på

samma sätt som sakskador och rena förmögenhetsskador. Riksdagen

avslog yrkandet (bet. 1991/92:LU14 s. 13, rskr. 1991/92:78), men

utskottets uttalanden fick till följd att skadeståndslagens regler om med-

vållande vid personskada togs upp i proposition 1993/94:88 om ändring i

lagen (1973:1199) om ersättning från den internationella oljeskade-

fonden, m.m. I propositionen redovisades en hearing som Justitiedeparte-

mentet höll i oktober 1993. Vad som framkom vid hearingen gav enligt

regeringen inte anledning att anta att det skulle finnas något praktiskt

behov av att ändra skadeståndslagens regler om medvållande vid person-

skada. Denna ståndpunkt godtogs av riksdagen (bet. 1993/94:LU27 s. 5).

Kommittén om ideell skada har också behandlat skadeståndslagens regler

om medvållande vid personskada utan att finna anledning att föreslå

någon ändring (SOU 1995:33 s. 403).

5.2 Nuvarande jämkningsregler i brottsskadelagen

5.2.1 Jämkning enligt 9 § första stycket

Av 9 § första stycket brottsskadelagen framgår att 6 kap 1 § skadestånds-

lagen skall tillämpas i fråga om jämkning av brottsskadeersättning på

grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida.

Enligt 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen kan skadestånd på

grund av personskada jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen

eller genom grov vårdslöshet medverkat till skadan. Har en förare av

motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till trafikonykterhetsbrott

skadats, kan dock skadeståndet jämkas vid varje vårdslöshet från

förarens sida. Om skadan har lett till döden jämkas skadeståndet till

efterlevande endast om den avlidne uppsåtligen har medverkat till

dödsfallet, dvs. i praktiken vid självmord.

Att den skadelidande uppsåtligen medverkar till skada på sig själv

torde tillhöra ovanligheterna. I sådana fall finns det ofta ett samtycke till

skadan. Ett samtycke kan medföra att den skadevållande handlingen inte

medför skadeståndsskyldighet. Det gäller dock inte när någon går med på

att tillfogas svårare kroppsskada. Samtycket kan då i stället få betydelse

som jämkningsgrund.

För att en vårdslöshet skall betecknas som grov krävs att den är av

mycket allvarligt slag. Endast när den skadelidandes handling vittnar om

en betydande hänsynslöshet eller nonchalans, som medfört en avsevärd

risk även för andra än honom själv, eller när han visar uppenbar

likgiltighet för sitt eget liv eller sin hälsa kan det bli aktuellt att jämka

skadeståndet på denna grund. Handlingar av barn och psykiskt störda

torde praktiskt taget aldrig vara att betrakta som grovt vårdslösa.

Möjligheten att jämka skadeståndet vid grovt vårdslös medverkan från

den skadelidande innebär inte att jämkning ovillkorligen måste ske i ett

sådant fall. I varje särskild situation måste prövas om det är skäligt att

jämkning sker. Jämkningsmöjligheten vid grovt vårdslös medverkan från

den skadelidande anses ha mycket begränsad praktisk betydelse (prop.

1975:12 s. 133 och 173).

Jämkningsreglerna för personskada gäller i princip också för kränk-

ningsersättning, dvs. ersättning för lidande som någon tillfogats genom

brott mot den personliga friheten eller liknande. Kommittén om ideell

skada uttalade dock i betänkandet Ersättning för kränkning genom brott

att det inte finns något utrymme för jämkning av sådan ersättning (SOU

1992:84 s. 263).

Vad beträffar sakskada och ren förmögenhetsskada kan skadeståndet

enligt 6 kap. 1 § andra stycket skadeståndslagen jämkas även om vållan-

de på den skadelidandes sida har medverkat till skadan genom vårdslös-

het. Jämkning kan alltså ske även vid vårdslöshet som inte är grov.

Såväl vid personskada som vid sakskada och ren förmögenhetsskada

skall jämkning ske efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av

vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt.

5.2.2 Jämkning enligt 9 § andra stycket

Brottsskadeersättning har inte bara en social funktion utan skall också ses

i ett kriminalpolitiskt sammanhang. Staten har ett ansvar för att skydda

medborgarna mot brott och när brottsoffret inte kan få ersättning för sina

brottsskador av gärningsmannen träder staten in och garanterar viss

ersättning. Det är därför rimligt att den som själv har deltagit i brottslig

eller på annat sätt klandervärd verksamhet får finna sig i en viss

reduktion av ersättningen, även om hans beteende inte skulle föranleda

jämkning enligt skadeståndslagens medvållanderegler. Detsamma gäller

om den skadelidande medvetet har provocerat skadevållaren men inte

kan anses ha varit grovt vårdslös. Ett annat exempel är att den skade-

lidande gett sig i lag med okända personer under sådana förhållanden

som typiskt innebär en risk för att skadas genom brott (jfr prop.

1977/78:126 s. 24 f., 100 f., 109).

Av sådana skäl finns i brottsskadelagen längre gående jämkningsmöj-

ligheter än vad som gäller enligt 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Sålunda

föreskrivs i 9 § andra stycket brottsskadelagen att brottsskadeersättning

kan sättas ned eller helt falla bort, om det finns särskilda skäl med hän-

syn till att den skadelidande genom sitt uppträdande i samband med

brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat

skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada kan ersättningen

också sättas ned eller falla bort, om det finns särskilda skäl med hänsyn

till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försik-

tighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken.

Brottsskadeersättning kan alltså jämkas med stöd av denna bestäm-

melse i brottsskadelagen, inte bara vid sakskada och ren förmögenhets-

skada utan även vid personskada, redan om den skadelidande medverkat

till skadan genom oaktsamhet som inte är grov. Jämkning kan ske också i

vissa fall då medvållande i egentlig mening inte föreligger.

Reglerna i 9 § andra stycket om jämkning vid personskada är tillämp-

liga även vid kränkning. Jämkning av kränkningsersättning torde dock

inte förekomma särskilt ofta, eftersom ett sådant uppträdande som ökar

skaderisken normalt direkt påverkar graden av kränkning. Man kan emel-

lertid tänka sig fall där det riskökande uppträdandet inte påverkar graden

av kränkning men ändå motiverar att jämkning sker.

5.2.3 Brottsoffermyndighetens praxis

Jämkningsbestämmelsen i 6 kap. 1 § skadeståndslagen tillämpas mycket

sällan av Brottsoffermyndigheten. Jämkning av brottsskadeersättning

sker i stället med stöd av 9 § andra stycket brottsskadelagen. Även

bestämmelsen i 9 § andra stycket har dock tillämpats i begränsad

omfattning. Under år 1997 jämkades ersättningen vid personskada i 35

av 4 474 ärenden. Vid sakskada och ren förmögenhetsskada jämkades

ersättningen oftare.

I de fall Brottsoffermyndigheten jämkar brottsskadeersättning vid

personskada är anledningen i flertalet fall att den skadelidande uppträtt

provocerande. Det är oftast fråga om ömsesidig misshandel av inte alltför

allvarligt slag. Jämkning förekommer också i fall av uppgörelser i

kriminella kretsar i samband med narkotikahandel och liknande. Har den

skadelidande drabbats av en bestående skada med en invaliditetsgrad

överstigande tio procent, brukar dock ersättningen av sociala skäl ändå

inte jämkas. Av samma skäl brukar inte heller ersättning till dödsbo och

efterlevande jämkas. När myndigheten jämkar brottsskadeersättning är

det dessutom bara den ideella ersättningen som jämkas och inte den

ekonomiska ersättningen, dvs. ersättning för inkomstförlust och kost-

nader. I de fall jämkning förekommer sätts ersättningen vanligen ned till

hälften och inte till andra kvotdelar. I jämkningsfallen är omständig-

heterna i regel sådana att det inte kommer i fråga att lämna ersättning för

kränkning. Jämkning av sådan ersättning har förekommit endast undan-

tagsvis.

Flertalet fall av jämkning av brottsskadeersättning för sakskada gäller

tillgrepp av bilar där tändningsnyckeln suttit i låset eller funnits på någon

annan plats i bilen. När egendom stulits ur en olåst bil jämkas ersätt-

ningen efter omständigheterna med 50 100 procent. Pengar som stjäls i

en bostad ersätts intill det belopp som det anses försvarligt att förvara

hemma. Stränga krav ställs på affärer och andra företag i fråga om tillsyn

av kontanter och värdehandlingar. Brottsoffermyndigheten har jämkat

ersättningen till företag som inte försett dörrar med tillfredsställande

låsanordningar och därigenom ökat risken för skada. I dessa fall hämtas

ledning från de säkerhetsföreskrifter som gäller enligt försäkringsbola-

gens villkor, t.ex. i fråga om förvaring av stöldbegärlig egendom, om

stöldskydd på bilar och om låsning av dörrar och fönster.

5.3 Europakonventionen om ersättning till offer för

våldsbrott

Europakonventionen om ersättning till offer för våldsbrott ratificerades

av Sverige den 30 september 1988. Konventionen återges i promemorian.

Artikel 8 i konventionen behandlar jämkning på grund av den skade-

lidandes beteende i samband med brottet. Enligt konventionen kan ersätt-

ningen sättas ned eller helt falla bort med anledning av offrets uppträ-

dande före, under eller efter brottet. Jämkning kan också ske med anled-

ning av offrets uppträdande i förhållande till den uppkomna skadan.

Vidare kan ersättningen sättas ned eller helt falla bort med anledning av

offrets inblandning i organiserad brottslighet eller medlemskap i en orga-

nisation som ägnar sig åt våldsbrott. Slutligen kan ersättningen sättas ned

eller helt falla bort om beslutet om ersättning annars skulle stå i strid med

det allmänna rättsmedvetandet eller ordre public .

5.4 Nya jämkningsregler i brottsskadelagen

5.4.1 Personskada

Regeringens förslag: Kravet att det skall finnas särskilda skäl för att

brottsskadeersättning skall kunna jämkas när den skadelidande uppsåt-

ligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken tas bort och ersätts av

en regel om en allmän skälighetsbedömning. Ändringen innebär att

jämkning vid personskada kan ske i något större utsträckning än enligt

nuvarande praxis.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Riksorganisa-

tionen för kvinnojourer i Sverige (ROKS) tillstyrker eller har inte något

att erinra mot förslaget i sak. Enligt ROKS kan förslaget leda till orimliga

konsekvenser för kvinnor. ROKS menar att det i samhället finns en

utbredd uppfattning att kvinnor provocerar män till att utsätta dem för

vålds- och sexualbrott, varför de utökade jämkningsmöjligheterna kan

drabba utsatta kvinnor särskilt hårt.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått tillämpas 9 § andra

stycket brottsskadelagen så att brottsskadeersättning vid personskada

jämkas i mycket begränsad utsträckning. Det finns också fall där det upp-

fattats som stötande med hänsyn till den skadelidandes uppträdande i

samband med brottet att staten betalat ut full brottsskadeersättning och

inte låtit denna bli jämkad. Som ett exempel kan nämnas att en person,

som deltog i ett slagsmål där båda var beväpnade med kniv, fick full

ersättning för ideell skada med hänsyn till att han ådrog sig svåra skador.

Ett annat exempel är ett fall där en person, som först angripit en annan

person genom att bl.a. sparka omkull och bulta dennes huvud mot

väggen, därefter misshandlades med knytnävsslag och fick full brotts-

skadeersättning för ideell skada.

Vid tillkomsten av brottsskadelagen ansågs jämkningsregeln i 9 §

andra stycket innebära en avsevärd utvidgning av jämkningsmöjlig-

heterna vid personskada i förhållande till vad som gäller enligt skade-

ståndslagen. Regelns språkliga utformning ger också ett väsentligt större

utrymme för jämkning än skadeståndslagen. Att jämkning ändå sker i så

begränsad utsträckning beror troligen på att man i förarbetena till brotts-

skadelagen förutsatte att sociala och humanitära synpunkter skulle få

stort genomslag även i fråga om brottsskadeersättning. Det var enligt

förarbetena inte meningen att den som utsatts för ett brott skulle under

hela sitt liv bli ekonomiskt lidande av att han genom en tillfällig oakt-

samhet satt sig i en sådan situation att han åsamkats skada genom brott

(prop. 1977/78:126 s. 25). Brottsoffermyndigheten och den tidigare

Brottsskadenämnden verkar dock ha varit mer restriktiva vid tillämp-

ningen av 9 § andra stycket än som krävts för att undvika resultat som

inte kan anses socialt eller humanitärt acceptabla.

Att Brottsoffermyndigheten och tidigare Brottsskadenämnden varit så

restriktiva med att ta tillvara jämkningsmöjligheterna i 9 § andra stycket

brottsskadelagen innebär att de kriminalpolitiska aspekterna på brotts-

skadeersättning kommit alltför mycket i bakgrunden. Med en jämknings-

regel som ger utrymme för en mer nyanserad bedömning skulle dessa

aspekter kunna beaktas i större utsträckning samtidigt som man skulle

kunna undgå resultat som kan uppfattas som stötande. Enligt regeringen

bör därför lagen ändras så att den ger möjlighet till att jämka ersättning

för personskador i något större omfattning än som sker i dag.

Enligt nuvarande praxis jämkas ersättning för personskada endast vid

lindrigare skador och då endast den del av ersättningen som avser den

ideella skadan. Eftersom ersättning för ideell skada typiskt sett inte är av

avgörande betydelse för den skadelidandes vård och försörjning, framstår

det normalt som rimligt att ersättningen för ideell skada jämkas när den

skadelidande uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat skaderisken. Det

gäller även i fall där skadorna är av allvarligare slag. Vidare kan det inte

anses befogat att i alla lägen underlåta jämkning av ersättning för ekono-

misk skada. I de fall där personskadan är av mindre allvarligt slag torde

ersättningen för den ekonomiska skadan normalt inte påverka den skade-

lidandes möjligheter till vård och inte heller hans framtida försörj-

ningsmöjligheter. När den skadelidande uppsåtligen eller av oaktsamhet

ökat skaderisken kan det därför vara motiverat att ersättningen för ekono-

misk skada jämkas, om personskadan är mindre allvarlig. I fall av allvar-

lig personskada finns dock anledning att även i fortsättningen ersätta den

ekonomiska förlusten fullt ut.

Jämkning bör självfallet även i fortsättningen ske på ett sådant sätt att

det inte uppkommer från social och humanitär synpunkt oacceptabla

resultat. För att man skall undvika sådana resultat bör jämkning inte ske

av ersättning som är av väsentlig betydelse för den skadelidandes vård

och framtida försörjningsmöjligheter. I andra fall bör jämkningsfrågan

kunna prövas mer förutsättningslöst. Jämkning bör således ske i flera fall

där jämkning i dag inte sker.

Att jämkning bör ske i större utsträckning än enligt nuvarande praxis

bör komma till uttryck genom att kravet att det skall föreligga särskilda

skäl för att brottsskadeersättning skall kunna jämkas tas bort och ersätts

av ett allmänt skälighetsrekvisit. Jämkning bör kunna ske när den skade-

lidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat

liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat skaderisken, om det i

det enskilda fallet är skäligt.

Med anledning av de synpunkter som ROKS framfört, nämligen att

förslaget skulle kunna leda till orimliga konsekvenser för kvinnor som

utsatts för vålds- och sexualbrott av män, vill vi framhålla att det aldrig

lär kunna anses skäligt att jämkning sker vid sexualbrott. I sådana fall när

män utsätter kvinnor för allvarliga våldsbrott lär det knappast heller

kunna anses skäligt att jämka ersättningen.

5.4.2 Sakskada och ren förmögenhetsskada

Regeringens förslag: Även i fråga om sakskada och ren förmögen-

hetsskada tas kravet på särskilda skäl för jämkning av brottsskadeer-

sättning bort och ersätts av en regel om en allmän skälighetsbedöm-

ning. Därigenom kommer bestämmelsen att stämma överens med

nuvarande rättstillämpning.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Riksorganisa-

tionen för kvinnojourer i Sverige (ROKS) tillstyrker förslaget eller har

inget att erinra mot det.

Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till de kriminalpolitiska

aspekter som kan läggas på brottsskadeersättningen bör det även beträf-

fande sakskada och ren förmögenhetsskada vara möjligt att i större

utsträckning än enligt skadeståndslagen jämka ersättningen på grund av

den skadelidandes beteende. När det gäller dessa skadetyper måste

preventionshänsyn beaktas. Aktsamheten om den egna egendomen är en

viktig skadeförebyggande faktor.

Vid sakskada och ren förmögenhetsskada talar inte sociala synpunkter

med samma styrka som vid personskada för en begränsning av jämk-

ningsmöjligheten. Även i dessa fall bör dock jämkning ske med viss

försiktighet, så att inte en tillfällig oaktsamhet får ödesdigra konse-

kvenser för den skadelidande. I förarbetena till brottsskadelagen nämns

som exempel på ett sådant fall, att någon i knappa ekonomiska omstän-

digheter har berövats sparade medel eller annan egendom som han

behöver för sin försörjning (prop. 1977/78:126 s. 15).

Av Brottsoffermyndighetens praxis framgår att jämkning vid sakskada

och ren förmögenhetsskada sker i relativt stor utsträckning. Stränga krav

ställs på aktsamhet. Enligt regeringen finns ingen anledning att efter-

sträva en skärpt tillämpning för att ytterligare beakta de kriminalpolitiska

aspekterna eller för att undvika stötande resultat. I de fall där den skade-

lidande uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken jämkas

regelmässigt ersättningen, om inte den skadelidandes försörjningsmöjlig-

heter äventyras. Praxis stämmer således väl överens med den ordning

som har föreslagits beträffande personskada.

För att uppnå en bättre överensstämmelse mellan lagtexten och nuva-

rande praxis bör kravet på att det skall föreligga särskilda skäl för

jämkning tas bort och ersättas av ett allmänt skälighetsrekvisit. Om den

skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på

annat liknande sätt eller genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försik-

tighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken, bör

således jämkning kunna ske om det i det enskilda fallet framstår som

skäligt. Vad gäller ROKS invändningar hänvisas till föregående avsnitt.

6 Prövning av brottsskadeärenden

6.1 Brottsskadeersättning och rätten till

domstolsprövning

Ärenden om brottsskadeersättning prövas av Brottsoffermyndigheten.

Myndigheten bildades den 1 juli 1994 genom att den dåvarande Brotts-

skadenämnden tillfördes ytterligare uppgifter och omorganiserades.

Myndighetens övergripande uppgift är att främja brottsoffers rättigheter,

behov och intressen. Inom ramen för denna uppgift skall myndigheten,

utöver att pröva brottsskadeärenden, pröva frågor om bidrag från

brottsofferfonden, informera om möjligheterna till brottsskadeersättning

och till bidrag från brottsofferfonden samt företräda staten i fråga om

återkrav av brottsskadeersättning från skadevållaren.

För sådana brottsskadeärenden som är av principiell betydelse eller

annars är av större vikt finns hos Brottsoffermyndigheten en särskild

nämnd. Nämnden, som utses av regeringen, består av en ordförande, två

vice ordförande och tre andra ledamöter. Ordföranden och vice ordföran-

dena skall vara lagfarna och erfarna i domarvärv. Tre till fem procent av

ärendena avgörs av nämnden. Svårbedömda ärenden och ärenden som

avser större belopp avgörs av generaldirektören, om de inte avgörs av

nämnden.

Enligt artikel 6.1 i den europeiska konventionen den 4 november 1950

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande frihe-

terna (Europakonventionen) gäller att var och en, vid prövning av hans

civila rättigheter och skyldigheter, skall vara berättigad till en rättvis och

offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk

domstol som upprättats enligt lag. Sedan den 1 januari 1995 gäller kon-

ventionen som svensk lag enligt lagen (1994:1219) om den europeiska

konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna.

Artikel 6.1 i Europakonventionen gäller vid prövning av civila rättig-

heter och skyldigheter. För att artikeln skall vara tillämplig krävs att det

föreligger en verklig tvist mellan en enskild person och någon annan

person eller myndighet. Den tvist som föreligger måste vara reell och

 seriös . Vidare krävs att tvisten gäller en rättighet eller skyldighet som

har sin grund i den nationella rätten. Det krävs emellertid inte att den som

gör gällande en rättighet faktiskt har ett välgrundat anspråk, utan det är

tillräckligt att han på rimliga grunder kan göra gällande att han har en

sådan rättighet. Dessutom krävs alltså att rättigheten eller skyldigheten är

civil.

Anspråk på brottsskadeersättning är enligt svensk rätt inte att betrakta

som ett civilrättsligt anspråk utan ett anspråk av offentligrättslig natur.

Hur en rättighet klassificeras enligt inhemsk rätt har dock inte avgörande

betydelse vid tolkningen av artikel 6.1 i Europakonventionen.

Vid tiden för Sveriges anslutning till Europakonventionen år 1952

förutsattes att uttrycket civila rättigheter och skyldigheter syftade på

sådant som traditionellt brukar räknas till civilrätten (prop. 1951:165

s. 12). Europadomstolen har emellertid senare i ett stort antal fall ansett

att även tillämpningen av vissa regler i den offentliga rätten som rör

förhållandet mellan enskilda personer och det allmänna gäller civila

rättigheter och skyldigheter i den mening som avses i konventionen.

Den 1 juli 1997 meddelade Europadomstolen dom i målet Rolf
[REDACTED_EFTERNAMN] mot Sverige (MR 73/1994). Målet gällde om artikel 6.1 i

Europakonventionen var tillämplig i en tvist om rätt till brottsskade-

ersättning samt i så fall om prövningen hos den tidigare Brottsskade-

nämnden uppfyllde kraven i artikeln. Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] hade fått en

skadeståndstalan ogillad i en brottmålsrättegång därför att åtalet, som

avsåg människorov och grov utpressning, inte kunnat styrkas. Han

begärde ändå brottsskadeersättning och vidhöll påståendet att han varit

utsatt för de brott som omfattades av åtalet. Brottsskadenämnden avslog

dock hans begäran på den grunden att det inte var visat att han skadats till

följd av brott.

I sina klagomål till Europadomstolen gjorde Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] gällande

brott mot artikel 6.1 i konventionen, eftersom han inte haft möjlighet att

få sitt anspråk på brottsskadeersättning prövat av svensk domstol.

I sin dom konstaterade Europadomstolen att rätten till brottsskade-

ersätting är en civil rättighet som faller inom tillämpningsområdet för

artikel 6.1 och att det inte med säkerhet kunde sägas att den aktuella

tvisten inte var reell och seriös. Europadomstolen fann dock att Brotts-

skadenämndens prövning i ärendet uppfyllde kraven enligt artikel 6.1.

När det gällde proceduren inför Brottsskadenämnden hade visserligen

ingen muntlig förhandling hållits, men Europadomstolen konstaterade att

Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] inte hade begärt någon förhandling. Europadomstolen

fann enhälligt att det inte förelåg något brott mot artikeln.

6.2 Brottsoffermyndighetens prövning och rätten till

domstolsprövning

Regeringens bedömning: Brottsoffermyndighetens prövning av

ärenden om brottsskadeersättning tillgodoser rätten till domstolspröv-

ning enligt Europakonventionen, om prövningen utförs av myndig-

hetens nämnd. Utförs prövningen av generaldirektören eller en annan

tjänsteman tillgodoses däremot inte denna rätt.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i denna fråga

instämmer i eller har inget att erinra mot den bedömning som görs i

promemorian.

Skälen för regeringens bedömning

Kraven enligt artikel 6.1 i Europakonventionen

Att artikel 6.1 i Europakonventionen är tillämplig innebär bl.a. att den

som gör gällande en rättighet är berättigad till en prövning av en

oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag.

Av Europadomstolens praxis framgår att det för bedömningen av om

ett organ är att betrakta som en domstol saknar betydelse hur det är

klassificerat enligt den nationella lagen. Det avgörande är dess funktion.

De krav som ställs för att ett organ skall betraktas som en domstol är att

det har en i lag grundad befogenhet att avgöra ärenden inom sitt

kompetensområde, att avgörandena är bindande för parterna och att

förfarandet styrs av bestämda regler (se t.ex. Campbell och Fell mot

Storbritannien, dom 1984-06-26, Ser. A Vol. 80, § 76 och Sramek mot

Österrike, dom 1984-10-22, Ser. A Vol. 84, § 36).

Att domstolen skall vara oavhängig innebär att den skall vara

självständig i förhållande till regering, myndigheter och parterna i målet.

Det är inte tillräckligt att den nationella lagen föreskriver att den skall

vara självständig. För att domstolen skall betraktas som självständig

måste man också kunna konstatera att den faktiskt är självständig när den

utövar sin funktion. Vid bedömningen av om en domstol är oavhängig

beaktas hur ledamöterna utses och för hur lång tid, om det finns garantier

mot påverkan utifrån samt om organet utåt ger ett intryck av att vara

självständigt (se Campbell och Fell mot Storbritannien, § 78).

Vad gäller kravet på opartiskhet har Europadomstolen urskilt två

element, nämligen dels kravet att varje domare faktiskt skall döma

opartiskt, dels kravet att det för en objektiv bedömare inte får finnas

några legitima tvivel om domstolens opartiskhet (Danelius, Mänskliga

rättigheter i europeisk praxis, 1997 s. 152). Vid bedömningen av om

kravet på objektiv opartiskhet är uppfyllt har domstolens sammansättning

varit av avgörande betydelse (se t.ex.[REDACTED_EFTERNAMN] mot Sverige, dom 1993-11-

25, Ser. A Vol. 279, §§ 30 33).

Kravet att domstolen skall ha upprättats enligt lag syftar till att ge

skydd mot tillskapande av extraordinära domstolar för särskilda tvister

eller i akuta krislägen.

I det ovan behandlade målet Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] mot Sverige hade Europa-

domstolen inget att invända mot den dåvarande Brottsskadenämndens

opartiskhet och oavhängighet. I sin dom nöjde sig dock Europadomstolen

med att konstatera att dessa förhållanden inte hade ifrågasatts av Rolf
[REDACTED_EFTERNAMN] (§ 46). Brottsskadenämnden bestod på sin tid av ordförande

och vice ordförande samt tre andra ledamöter. Ordföranden och vice

ordföranden skulle vara lagfarna och erfarna i domarvärv. Brottsskade-

nämnden var beslutsför med fyra ledamöter.

Kraven för att betraktas som domstol

Brottsoffermyndighetens befogenhet att avgöra ärenden om brottsskade-

ersättning är fastlagd i brottsskadelagen. Avgörandena är bindande för

parterna. Förfarandet vid prövningen bestäms av reglerna i förvaltnings-

lagen (1986:223). Såvitt avser prövning av ärenden om brottsskadeersätt-

ning torde således Brottsoffermyndigheten uppfylla de krav som ställs

för att den skall betraktas som en domstol enligt Europakonventionen.

Den omständigheten att myndigheten har flera funktioner utesluter inte

att myndigheten är att betrakta som en domstol vid utövandet av någon

av dessa (Jfr H mot Belgien, dom 1987-11-27, Ser. A Vol. 117, § 50).

Kravet på oavhängighet

Avgörande för om Brottsoffermyndigheten uppfyller kravet på oav-

hängighet är beslutsfattarnas självständighet, förekomsten av garantier

mot påverkan utifrån och det intryck myndigheten ger av att vara själv-

ständig.

Andra tjänstemän än generaldirektören som hos Brottsoffermyndig-

heten prövar brottsskadeärenden är anställda av myndigheten och har

vanliga anställningsavtal. En överordnad tjänsteman kan ta över ett

ärende eller ge instruktioner om hur det skall avgöras. Tjänstemännen har

således inte någon oberoende ställning i förhållande till myndigheten och

torde därför inte uppfylla de krav som ställs på självständighet hos

beslutsfattarna.

Generaldirektören har vid avgörande av enskilda ärenden en i hög grad

oberoende ställning i förhållande till regeringen. Det framgår inte minst

av att det i 11 kap. 7 § regeringsformen föreskrivs att ingen myndighet

får bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall skall besluta

i ett ärende som rör myndighetsutövning mot enskild. Vid en prövning

enligt Europakonventionen kan dock den omständigheten att general-

direktören är chef för ett organ som från ett helhetsperspektiv främst

uppfattas som en administrativ myndighet få betydelse. I den egenskapen

lyder generaldirektören under regeringen. Det är möjligt att detta kan

medföra att Europadomstolen skulle kunna komma fram till att general-

direktören inte intar en tillräckligt självständig ställning.

Frågan är då om oavhängighetskravet kan anses uppfyllt när pröv-

ningen görs av Brottsoffermyndighetens nämnd. Denna nämnd har i stort

sett samma utformning som den tidigare Brottsskadenämnden. Nämnden

består av sex ledamöter. Ordföranden och de vice ordförandena skall

vara lagfarna och erfarna i domarvärv. Ledamöterna förordnas av rege-

ringen för en begränsad tid. Någon bestämmelse som garanterar att leda-

möter inte entledigas under förordnandetiden finns inte. Ett entledigande

torde dock i praktiken inte komma i fråga annat än på begäran av den

förordnade. Avsaknaden av en bestämmelse som garanterar att ledamöter

inte entledigas under förordnandetiden torde inte i sig kunna betraktas

som ett hot mot ledamöternas självständighet när dessa prövar ärenden

om brottsskadeersättning (jfr Campbell och Fell mot Storbritannien,

§ 80). Nämndens ledamöter måste därför anses uppfylla kravet på

självständighet.

Vad därefter beträffar frågan om Brottsoffermyndigheten utåt ger ett

självständigt intryck i de fall nämnden prövar ärenden om brottsskade-

ersättning kan först konstateras att nämnden är etablerad i lag och att dess

ledamöter utses av regeringen. Vidare har nämnden en fristående ställ-

ning inom myndigheten. I förhållande till nämnden fungerar den övriga

myndigheten närmast som ett kansli.

Det måste dock även övervägas om intrycket av självständighet på-

verkas av att Brottsoffermyndigheten också har andra funktioner än att

pröva ärenden om brottsskadeersättning. Att ett organ har ett flertal funk-

tioner torde inte i sig innebära att det inte uppfyller kravet på oavhängig-

het. Däremot kan de andra funktionerna vara av sådan art att de kan

medföra att intrycket av organets självständighet blir svagare (Campbell

och Fell mot Storbritannien, § 81). Detta är dock knappast någon risk när

det gäller de funktioner som Brottsoffermyndigheten har vid sidan om att

pröva ärenden om brottsskadeersättning.

När nämnden prövar ärenden om brottsskadeersättning för myndig-

hetens räkning torde alltså Brottsoffermyndigheten även utåt ge ett

intryck av att vara självständig.

Mot bakgrund av det anförda får Brottsoffermyndigheten anses upp-

fylla Europakonventionens krav på oavhängighet i de fall nämnden prö-

var ärenden om brottsskadeersättning. Däremot uppfylls knappast

Europakonventionens krav när prövningen görs av en tjänsteman. Det

gäller möjligen även för generaldirektörens ärendeprövning.

Kravet på opartiskhet

Vad därefter beträffar kravet på opartiskhet finns här endast anledning att

bedöma myndighetens opartiskhet när nämnden prövar ärenden.

Nämnden består för närvarande av en ordförande och två vice ord-

förande vilka är domare, en professor i försäkringsrätt samt två riksdags-

män. Riksdagsmännen har till främsta uppgift att garantera allmänhetens

insyn i verksamheten. För varje ledamot utom ordföranden skall finnas

en ersättare. För närvarande finns fyra ersättare: en domare, en försäk-

ringsjurist och två riksdagsmän. Nämnden är beslutsför med fyra leda-

möter. Av dessa skall ordföranden eller en av vice ordförandena samt två

andra ledamöter eller ersättare för dem vara närvarande. Nämndens

sammansättning kan knappast föranleda några tvivel om Brottsoffer-

myndighetens opartiskhet när nämnden prövar ärenden om brottsskade-

ersättning.

Kravet på att vara upprättad enligt lag

Det finns inte som för vissa domstolsliknande nämnder någon särskild

lag om Brottsoffermyndigheten som reglerar dess uppgifter, dess

sammansättning vid prövning av ärenden eller förfarandet vid pröv-

ningen. Däremot föreskrivs i brottsskadelagen att ärenden om brotts-

skadeersättning skall prövas av Brottsoffermyndigheten. Det föreskrivs

vidare att Brottsoffermyndighetens nämnd skall finnas. Förfarandet vid

prövningen regleras också i lag, nämligen förvaltningslagen. Vidare får

riksdagen anses ha tagit ställning till frågan om inrättandet av en

Brottsoffermyndighet vid behandlingen av prop. 1993/94:143. Med hän-

syn härtill och då syftet med kravet att en domstol skall ha upprättats

enligt lag är att ge skydd mot tillskapande av extraordinära domstolar för

särskilda tvister eller i akuta krislägen, finns inte anledning till annan

bedömning än att Brottsoffermyndigheten kan betraktas som upprättad

enligt lag i den mening som avses i Europakonventionen.

6.3 Nya regler om omprövning

Regeringens förslag: En särskild omprövningsregel för avgöranden i

brottsskadeärenden införs i brottsskadelagen. Till skillnad från vad

som gäller enligt förvaltningslagen skall Brottsoffermyndigheten vara

skyldig att ändra ett beslut även om det inte är uppenbart oriktigt och

även om det inte kan göras snabbt och enkelt.

 Dessutom skall beslut som fattats av en tjänsteman omprövas av

Brottsoffermyndighetens nämnd, om sökanden begär det. Ompröv-

ning skall dock inte behöva göras i nämnden, om det är uppenbart att

beslutet skall ändras i enlighet med sökandens begäran. Nämnden

skall vidare ha möjlighet att direkt pröva även sådana ärenden om

brottsskadeersättning som inte är av principiell betydelse eller annars

av större vikt.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Promemorian innehåller dock inget förslag om att omprövning i

nämnden kan avvaras om det är uppenbart att beslutet skall ändras i

enlighet med sökandens begäran.

Remissinstanserna: Alla remissinstanser som yttrar sig i denna del,

utom Brottsoffermyndigheten, instämmer i promemorians förslag eller

har inget att erinra mot det. Brottsoffermyndigheten ifrågasätter endast

det absoluta krav på nämndprövning om sökanden begär det som skulle

bli följden av promemorians förslag. Enligt myndigheten är det onödigt

och tungrott med omprövning i nämnden om det är uppenbart att beslutet

skall ändras i enlighet med sökandens yrkanden.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 13 § brottsskadelagen prövas

endast ärenden av principiell betydelse eller som annars är av större vikt

av Brottsoffermyndighetens nämnd. Bara tre till fem procent av ärendena

avgörs därför i nämnden. I övrigt görs prövningen av generaldirektören

eller andra tjänstemän. Någon rätt till nämndprövning finns inte, även om

en begäran om detta i praktiken alltid bifalles. I enlighet med den

bedömning som gjordes i förra avsnittet innebär detta att rätten till

domstolsprövning i Europakonventionen ofta inte tillgodoses genom

Brottsoffermyndighetens prövning. En sökande har inte heller någon

möjlighet att få sin rätt till domstolsprövning tillgodosedd genom att

ansöka om rättsprövning enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut.

Det bästa sättet att tillgodose rätten till domstolsprövning är enligt

regeringens mening att införa en omprövningsregel i brottsskadelagen

som innebär att sökanden alltid skall kunna få en prövning av

Brottsoffermyndighetens nämnd.

 Förvaltningslagens omprövningsregler, som är tillämpliga på beslut

fattade av Brottsoffermyndigheten, förutsätter att avgörandet är

uppenbart oriktigt för att ändring skall ske (se 27 § förvaltningslagen

[1986:223]). En sådan begränsad prövning skulle sannolikt inte uppfylla

kraven på rätt till domstolsprövning. Därför bör det införas en särskild

omprövningsregel i brottsskadelagen, varvid det bör föreskrivas att

ändring skall ske så snart beslutet är oriktigt. Dessutom bör det till

skillnad från vad som gäller enligt förvaltningslagen inte krävas att

ändring kan ske snabbt och enkelt. Dessa regler om ändring bör gälla

även omprövning som inte sker i nämnden. I sammanhanget kan tilläggas

att förvaltningslagens omprövningsregler är föremål för översyn (se Ds

1998:42).

Som Brottsoffermyndigheten påpekar i sitt remissyttrande skulle dock

en ovillkorlig rätt till nämndprövning vara en tungrodd och överflödig

omgång, om myndigheten vid en omprövningssituation finner att

ansökningen skall bifallas. En ovillkorlig nämndprövning skulle dess-

utom i dessa situationer kunna leda till att en sökande får vänta på sin

ersättning, eftersom nämnden inte sammanträder så ofta. I de fall där

Brottsoffermyndigheten finner att det är uppenbart att beslutet skall

ändras i enlighet med sökandens begäran bör således nämndprövning

kunna avvaras. Om den sökande får vad han eller hon begär av myndig-

heten föreligger inte någon verklig tvist om anspråket. Ett undantag från

rätten till nämndprövning i detta fall kan därför inte anses strida mot

Europakonventionens krav på en rätt till domstolsprövning.

I de fall sökanden innan ärendet avgörs, t.ex. i sin ansökan, ger uttryck

för att han eller hon vill att nämnden skall pröva ansökan kan det vara

rationellt att nämnden direkt prövar ärendet. Därför bör det vidare öppnas

en möjlighet för nämnden att direkt avgöra även sådana ärenden som inte

är av principiell betydelse eller annars av större vikt.

I och för sig skulle andra lösningar än den här föreslagna vara tänkbara

för att uppfylla Europakonventionens krav. Brottsoffermyndighetens

nämnd skulle t.ex. kunna bli en självständig myndighet med uppgift att

pröva samtliga brottsskadeärenden. Det skulle också kunna införas en rätt

att överklaga Brottsoffermyndighetens beslut till domstol. Både ekono-

miska och praktiska skäl talar dock mot sådana lösningar. En rätt till

omprövning i nämnden gör dessutom att Brottsoffermyndigheten får

behålla sitt övergripande ansvar för brottsofferfrågorna. Detta ansågs vid

tillkomsten av Brottsoffermyndigheten ge förbättrade förutsättningar för

överblick, samordning och utveckling av detta verksamhetsområde.

Bildandet av Brottsoffermyndigheten bedömdes vidare som ett viktigt

steg för att lyfta fram de kriminalpolitiskt centrala brottsofferfrågorna

och därigenom ge stödet till personer som har utsatts för brott stadga och

kontinuitet på såväl kort som lång sikt. Dessa överväganden gör sig

minst lika starkt gällande i dag.

6.4 Rätt till muntlig förhandling

Regeringens förslag: En bestämmelse om muntlig förhandling införs

i brottsskadelagen. Enligt denna skall Brottsoffermyndighetens nämnd

hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är

uppenbart obehövligt att en sådan förhandling hålls. Det införs också

vissa bestämmelser om förfarandet vid muntlig förhandling.

Promemorians förslag innebär att regeln om muntlig förhandling

skall gälla hos hela myndigheten och inte bara i Brottsoffermyndighetens

nämnd.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har inget

att erinra mot en bestämmelse om att Brottsoffermyndigheten skall hålla

muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart

obehövligt. Ett par remissinstanser har dock synpunkter på förslaget

såvitt avser det närmare förfarandet vid Brottsoffermyndigheten.

Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS) anser att för-

handlingar som gäller kvinnor som utsatts för misshandel och sexuella

övergrepp alltid skall hållas bakom stängda dörrar, om kvinnan begär

det. Sveriges Advokatsamfund anser att reglerna om ersättning för

inställelse av allmänna medel bör samordnas med motsvarande regler i

rättegångsbalken.

Skälen för regeringens förslag: En prövning inför domstol skall

enligt artikel 6.1 i Europakonventionen äga rum vid en rättvis och

offentlig förhandling inom skälig tid. I rätten till en rättvis förhandling

ligger att parten måste få möjlighet att på ett uttömmande sätt lägga fram

sin sak för domstolen och att förfarandet måste uppfylla högt ställda krav

på rättssäkerhet. I rätten till en rättvis förhandling ingår också ett krav på

förfarande där parterna får ta del av och bemöta varandras påståenden.

Parterna skall vara likställda i processen, dvs. den ena parten får inte

gynnas procedurmässigt på den andras bekostnad.

Vad beträffar ärenden om brottsskadeersättning, som till sin karaktär är

enpartsärenden, torde det väsentliga när det gäller likställdheten i

processen vara att sökanden får del av alla handlingar i ärendet och av

eventuell utredning som nämnden inhämtat samt att sökanden får tillfälle

att yttra sig över allt som har tillförts ärendet av någon annan. I

förvaltningslagen finns bestämmelser som garanterar detta. Även i övrigt

uppfyller förfarandet vid prövning av rätten till brottsskadeersättning

kraven på en rättvis förhandling.

Vad gäller rätten att muntligen få lägga fram sin sak kan av

Europadomstolens praxis utläsas att en part utom i vissa undantagsfall

 har rätt till muntlig förhandling i åtminstone en instans. Om parten

avstår från muntlig förhandling, behöver dock någon sådan förhandling

inte hållas.

Brottsskadelagen innehåller inte några särskilda bestämmelser om

handläggningsform. De handläggningsregler som gäller för Brottsoffer-

myndighetens prövning av ärenden om brottsskadeersättning finns i

förvaltningslagen. Enligt 14 § första stycket förvaltningslagen har sökan-

den rätt att lämna uppgifter muntligt i ett ärende som avser myndighets-

utövning mot någon enskild, om det kan ske med hänsyn till arbetets

behöriga gång. Någon rätt till muntlig förhandling finns däremot inte

enligt förvaltningslagen. Från och med den 1 januari 1995 gäller dock

Europakonventionen som svensk lag, och den rätt som konventionen ger

bl.a. till en offentlig förhandling gäller alltså oavsett om det finns några

särskilda föreskrifter om detta för Brottsoffermyndigheten.

Som regeringen ser saken är det viktigt att det för brottsoffrens del

görs helt klart vilka möjligheter det finns att få till stånd en muntlig

förhandling. Därför bör rätten till muntlig förhandling i ärenden om

brottsskadeersättning tas in i en särskild bestämmelse i brottsskadelagen.

I lagrådsremissen föreslogs en generell regel om muntlig förhandling hos

Brottsoffermyndigheten, dvs. en regel som innebar att muntlig förhand-

ling skulle hållas på begäran inte bara inför myndighetens nämnd utan

också i de fall en tjänsteman avgör ärendet. Som Lagrådet har påpekat

bör dock ett krav på förhandling hos Brottsoffermyndigheten bara gälla

för nämnden. Att införa muntlig förhandling som ett led i en prövning av

en tjänsteman gör inte förfarandet domstolslikt i konventionens mening.

Regeringen föreslår att den nya regeln om muntlig förhandling enbart

skall gälla för Brottsoffermyndighetens nämnd. I bestämmelsen bör före-

skrivas att nämnden skall hålla muntlig förhandling, om sökanden begär

det och det inte är uppenbart obehövligt. En bestämmelse utformad på

detta sätt överensstämmer med bestämmelsen i 3 a § lagen (1988:205)

om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Brottsoffermyndighetens

tjänstemän kan givetvis även i fortsättningen handlägga ärenden munt-

ligen enligt 14 § förvaltningslagen.

Skall förhandling hållas kan sökanden kallas att inställa sig personligen

eller genom ombud. Det följer av allmänna förvaltningsprocessuella

principer. Brottsoffermyndigheten bör inte ges någon möjlighet att

tillgripa tvångsmedel för att få sökanden att inställa sig, eftersom

förhandlingen i första hand är till för att tillgodose sökandens intresse av

att muntligen få framföra sina argument i ärendet. Sökanden kan dock

utan särskilt lagstöd kallas vid påföljd av att hans utevaro inte hindrar

ärendets vidare handläggning och avgörande. Kallelse bör till undvikande

av missförstånd ske skriftligen. Något krav på delgivning bör dock inte

ställas upp.

De personer som skall avgöra ett brottsskadeärende bör naturligtvis

delta i förhandlingen. Några särskilda regler om hur förhandlingen skall

gå till behövs inte. Med hänsyn till ärendenas karaktär är det naturligt att

förhandlingen normalt går till så att nämndens ordförande inleder

förhandlingen med att kortfattat gå igenom framställda ersättnings-

anspråk och den utredning som är tillgänglig i ärendet samt att sökanden

därefter får tillfälle att lämna kompletterande upplysningar och att

argumentera i ärendet.

I likhet med vad som gäller för parts inställelse till en förhandling vid

allmän förvaltningsdomstol bör det finnas vissa möjligheter att ersätta

sökanden för dennes kostnader för inställelsen hos Brottsoffermyndig-

heten. I annat fall kan det uppkomma situationer där möjligheten att

utnyttja rätten till muntlig förhandling blir alltför begränsad. Eftersom

det här är fråga om förvaltningsbeslut, är det enligt regeringens mening

lämpligare att utforma reglerna efter samma principer som i förvaltnings-

processlagen (1971:291) än som Sveriges advokatsamfund föreslår

efter vad som gäller enligt rättegångsbalken.

Förvaltningslagen innehåller inte några regler om offentlighet och

sekretess vid förhandlingar. Vissa sådana regler bör därför införas i

brottsskadelagen. Även dessa bestämmelser bör utformas i enlighet med

vad som gäller för förvaltningsprocessen. Vad beträffar ROKS synpunk-

ter (se ovan) anser vi det inte lämpligt att införa särskilda sekretess-

bestämmelser för vissa ärenden. Det är tillräckligt med en bestämmelse

om att en förhandling kan hållas inom stängda dörrar om det kan antas att

det kommer att förebringas en uppgift för vilken det hos myndigheten

gäller sekretess enligt sekretesslagen (1980:100). I sammanhanget bör

också påminnas om att muntlig förhandling främst kommer att hållas på

sökandens egen begäran.

7 Ansökningstid

7.1 Nuvarande bestämmelse om ansökningstid

Enligt 14 § första stycket brottsskadelagen skall en ansökan om brotts-

skadeersättning göras inom två år från det att brottet begicks. Om det

finns särskilda skäl, kan dock Brottsoffermyndigheten pröva en ansökan

även om den har kommit in för sent.

Före brottsskadelagens tillkomst fanns inga regler om att en ansökan

om statlig ersättning för brottsskador skulle göras inom någon viss tid. I

förarbetena till brottsskadelagen påtalades dock att ordningsskäl talade

för att en bestämd ansökningstid skulle införas. En tid av två år ansågs då

lämplig från olika synpunkter. En fast tidsgräns ansågs samtidigt kunna

få obilliga konsekvenser. Därför infördes regeln om att en ansökan i

vissa fall skulle kan prövas även om den kommit in senare än två år från

brottet, en s.k. ventilregel. Enligt motiven skall en ansökan som gjorts för

sent prövas, om förseningen framstår som ursäktlig och det är viktigt att

den skadelidande får sin förlust ersatt (prop. 1977/78:126 s. 53).

I praxis har förseningen ansetts ursäktlig, om skadans fulla omfattning

har stått klar först lång tid efter det att brottet begicks, om domstols-

förfarandet i skuld- och skadeståndsdelen har tagit lång tid, om den

skadelidande på grund av sjukdom varit förhindrad att ansöka om ersätt-

ning eller om den skadelidande inte har känt till systemet med

brottsskadeersättning. För att en ansökan skall tas upp till prövning har

dessutom krävts att det belopp som skulle ha utgått inte är lägre än 5 000

kr. I de fall där brottet begåtts långt tillbaka i tiden har ansökan i regel

inte tagits upp, såvida det inte varit fråga om mycket höga belopp.

Enligt Brottsoffermyndighetens praxis utgör vidare den allmänna

tioårspreskriptionen enligt 1 § preskriptionslagen (1981:130) en yttersta

tidsgräns. Den regel i 3 § preskriptionslagen som rör skadestånd på grund

av brott har inte ansetts tillämplig, eftersom brottsskadeersättning inte är

att betrakta som skadestånd. När mer än tio år förflutit från brottet utan

att den skadelidande ansökt om brottsskadeersättning, förlorar han eller

hon därför rätten till ersättning, såvida inte någon preskriptionsavbrytan-

de åtgärd vidtagits. Myndigheten har dock som preskriptionsavbrytande

åtgärd godtagit krav som ställts till någon annan än myndigheten, såsom

gärningsmannen eller en försäkringsgivare. Myndigheten tillämpar den

allmänna preskriptionstiden även i omprövningsfall. Fristen räknas då

från dagen för myndighetens tidigare beslut i ärendet.

För att brottsskadeersättning skall lämnas krävs bl.a. att det står klart

att skadan uppkommit till följd av brott, att brottet med visst undantag

 har anmälts till polis eller åklagare och att skadevållaren inte har för-

måga att själv ersätta den uppkomna skadan. En ansökan om brottsskade-

ersättning inges därför i regel inte förrän den rättsliga processen avslutats

och kronofogdemyndigheten misslyckats med att driva in ett utdömt

skadestånd. Detta förhållande har med hänsyn till handläggningstiden

hos polis, åklagare och domstol medfört att ansökningstiden i flera fall

framstått som alltför kort för att den skadelidande på ett tillfredsställande

sätt skall kunna ta till vara sin rätt till brottsskadeersättning. Det är inte

ovanligt att ansökningstiden har gått ut innan den rättsliga processen

avslutats. Prövningen av om en ansökan som kommit in för sent skall tas

upp till sakprövning har även i många fall visat sig resurskrävande för

Brottsoffermyndigheten. I en skrivelse till regeringen i maj 1996 föreslog

därför Brottsoffermyndigheten att regeln om ansökningstid skulle ändras.

7.2 Ansökningstider i övriga Norden

Även i de övriga nordiska länderna finns en lagstadgad rätt till statlig

ersättning för skador på grund av brott. Det finns betydande likheter

mellan de nordiska länderna i detta avseende, men i vissa delar även

tämligen stora avvikelser. Samtliga länder utom Norge har särskilda

bestämmelser om att ansökan om brottsskadeersättning skall göras inom

en viss tid. I Norge finns inga sådana begränsningar. En ansökan kan

således göras när som helst efter brottet.

I Danmark har man en likadan regel som i Sverige, dvs. ansökan skall

göras inom två år från brottet med möjlighet att pröva en ansökan som

kommit in senare om det finns särskilda skäl. Även i Island skall en

ansökan göras inom två år från brottet. Där ger lagen dock inga möjlig-

heter att pröva en ansökan som kommit in för sent. I Finland gällde

tidigare att en ansökan skulle göras inom två år från det att sökanden fick

kännedom om brottet, dock senast fem år efter det att brottet begicks. En

ansökan som kommit in för sent kunde vidare prövas om det fanns

särskilda skäl. Bestämmelsen ändrades emellertid år 1995. Ansöknings-

tiden förlängdes då till tio år från det att brottet begåtts. Det finns

fortfarande en ventilregel för särskilda skäl. Det huvudsakliga skälet till

att bestämmelsen ändrades i Finland var att det rättsliga förfarandet ofta

inte var avslutat när tvåårsfristen löpte ut. Anledningen till att man behöll

en ventilregel var framför allt att fånga upp vissa fall där barn utsatts för

sexuella övergrepp.

7.3 En ny bestämmelse om ansökningstid

Regeringens förslag: I de fall där förundersökning har inletts skall en

ansökan om brottsskadeersättning göras inom två år från det att

förfarandet hos polis, åklagare och domstol avslutats. I de fall där

förundersökning inte har inletts skall ansökan göras inom två år från

brottet. Om det finns synnerliga skäl skall Brottsoffermyndigheten

kunna pröva en ansökan även om den har gjorts för sent. Som en

yttersta gräns för rätt till brottsskadeersättning skall dock gälla samma

preskriptionstid som för en fordran på skadestånd i anledning av

brottet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag,

dock med det undantaget att promemorian inte innehåller någon ventil-

regel för synnerliga skäl eller någon särskild preskriptionsregel.

Remissinstanserna: Remissinstanserna delar bedömningen att regeln

om ansökningstid bör ges en ny utformning. Nästan alla remissinstanser

som yttrar sig om ansökningstiden riktar dock kritik mot den i prome-

morian föreslagna bestämmelsen.

Många remissinstanser bl.a. Riksåklagaren, Justitiekanslern

Domstolsverket, Brottsofferutredningen och Brottsoffermyndigheten

uppmärksammar särskilt konsekvensen av att den allmänna tioåriga

preskriptionstiden tillämpas som en yttersta tidsgräns för ansökan om

brottsskadeersättning. Vad de särskilt pekar på är behovet för vissa

brottsoffer att få en ansökan om brottsskadeersättning prövad fast den

getts in senare än tio år från brottet och inget preskriptionsavbrott skett.

De brottsoffer som särskilt åsyftas är barn som utsatts för vissa

sexualbrott. I dessa fall gäller särskilda regler om åtalspreskription enligt

35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken som innebär att fristen inte räknas

från brottet utan från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15

år. Brottsofferutredningen anser att preskriptionstiden för brottsskade-

ersättning i princip skall vara densamma som för skadestånd i anledning

av brott.

Svea hovrätt och Sveriges Advokatsamfund tillhör de remissinstanser

som kritiserar förslaget om borttagande av ventilregeln. De pekar bl.a. på

att många brottsoffer kan behöva längre tid på sig för att söka

brottsskadeersättning än två år från att det rättsliga förfarandet avslutats.

Enligt Svea hovrätt gäller detta särskilt barn som utsatts för sexualbrott.

Hovrätten föreslår därför att en för sent inkommen ansökan skall tas upp

till prövning om det finns synnerliga skäl. Advokatsamfundet förordar i

första hand en tioårig preskriptionstid som löper från det att en dom

vunnit laga kraft eller åklagaren beslutat lägga ned förundersökningen. I

vart fall bör reglerna, enligt samfundet, stämma överens med det system

som gäller för försäkringsersättning. Brottsoffermyndigheten anser att

fristen skall vara tre i stället för två år.

Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS) tillhör också de

remissinstanser som motsätter sig ett slopande av ventilregeln. ROKS

menar att kvinnor som utsätts för våld av sina män oftast inte

polisanmäler detta så länge de lever ihop. Därför kan dessa kvinnor ofta

ha anledning att söka brottsskadeersättning flera år efter brottet utan att

de har gjort någon polisanmälan. Enligt ROKS måste det finnas en

ventilregel för dessa fall.

Riksåklagaren hävdar att den i promemorian föreslagna regeln skulle

innebära att det i vissa fall kan vara oklart från vilken tidpunkt fristen

skall räknas. Vad som avses är att en åklagares beslut att lägga ned en

förundersökning inte vinner laga kraft. En förundersökning kan åter-

upptas och genomföras, t.ex. om nya omständigheter tillkommer. Enligt

Riksåklagaren kan därmed ordningen kringgås genom att en sökande

begär överprövning av åklagarens beslut i syfte att nå en ny frist. Vidare

anser Riksåklagaren att det ter sig föga motiverat att särbehandla beslut

om att inte inleda förundersökning. Enligt Riksåklagaren borde fristen

även i dessa fall i princip räknas från beslutet, dvs. att inte inleda

förundersökning, och inte från brottsdatum.

Skälen för regeringens förslag

Huvudregeln

I en stor del av de ärenden där ansökningen kommer in för sent finns

sådana omständigheter att förseningen anses ursäktlig enligt gällande

praxis vid Brottsoffermyndigheten. Som framgått tidigare innebär praxis

vidare att en för sent inkommen ansökan tas upp till prövning bara om

ersättningen skulle överstiga 5 000 kr. Det innebär att Brottsoffermyn-

digheten måste göra en preliminär prövning i sak för att avgöra om

ärendet skall tas upp. Relativt stora utredningsresurser läggs således ned i

ärenden som kanske senare avvisas på grund av att ansökningen kommit

in för sent. Vidare är det vanligt att enskilda som drabbats av en brotts-

skada som skulle ersättas med ett mindre belopp än 5 000 kr går miste

om brottsskadeersättning på grund av att förfarandet hos polis, åklagare

och domstol tar så lång tid i anspråk att ansökningstiden gått ut när det

finns ett lagakraftvunnet avgörande. Tvåårsfristen innebär dessutom att

många ansökningar görs i onödan. För att inte riskera att gå miste om

ersättning kommer nämligen många sökande in med sin ansökan strax

före ansökningstidens utgång, trots att möjligheterna att få ersättning från

annat håll ännu inte är uttömda. Senare visar det sig många gånger att

sökanden har rätt till ersättning från annat håll.

Det kan således konstateras att den nuvarande regeln om ansökningstid

inte fungerar tillfredsställande. Med hänsyn till både brottsoffren och

resursanvändningen vid Brottsoffermyndigheten bör därför bestämmel-

sen ges en annan utformning. Denna bedömning delas också av remiss-

instanserna.

Brottsskadeersättning är ett särskilt åtagande från staten. Från utred-

nings- och resurssynpunkt är det vidare i de flesta fall angeläget att

ansökningarna kommer in i tämligen nära anslutning till brottet. Av dessa

skäl bör det även i fortsättningen finnas en bestämmelse om ansöknings-

tid som utgör ett incitament för att ansökningarna inte kommer in för

lång tid efter att brottet begåtts eller ett rättsligt förfarande har avslutats.

Som en annan utgångspunkt bör gälla att varje brottsoffer efter det att

den rättsliga processen avslutats skall ha rimlig tid att försöka driva in

sin fordran på skadestånd och undersöka möjligheterna att få ersättning

från egen eller annans försäkring. Samtidigt bör regeln om ansökningstid

vara så utformad att tillämpningen blir enkel. Det är också väsentligt att

regeln bidrar till att myndighetens prövning oftast kommer till stånd i

relativt nära anslutning till brottet.

Det som från de angivna utgångspunkterna framstår som mest ända-

målsenligt är enligt regeringens mening att såsom föreslagits i prome-

morian bibehålla den nuvarande ansökningstidens längd men låta den

utgå från den tidpunkt då förfarandet hos polis, åklagare och domstol

avslutats. Inleds ingen förundersökning är dock handläggningstiden hos

polisen normalt så kort att ansökningstiden även i fortsättningen kan

räknas från tidpunkten för brottet. De problem man pekat på från åklagar-

väsendets sida när det gäller att beräkna tiden från ett beslut som aldrig

vinner laga kraft måste enligt vår mening betraktas som små. En ny

tidsfrist bör börja löpa om en åklagare efter att ha återupptagit en

förundersökning fattar beslut om att förundersökningen skall läggas

ned en andra gång. Risken för att en sådan regel skulle missbrukas av

dem som utsatts för brott får antas vara försumbar.

Med en bestämmelse utformad på detta sätt kan en ansökan om

brottsskadeersättning i regel göras efter det att den rättsliga processen

avslutats utan risk för att ansökan kommer in för sent. Att ansöknings-

tiden är två år från det att förfarandet hos polis, åklagare och domstol

avslutats innebär att den skadelidande även ges tid att avvakta krono-

fogdemyndighetens redovisning av ett indrivningsärende och utreda om

det finns möjlighet att få ersättning från någon försäkring.

Problemet med att ansökningar kommer in för sent på grund av att den

rättsliga processen tagit lång tid kommer alltså att försvinna. Risken för

att ansökningar kommer in för sent för att den skadelidande på grund av

sjukdom varit förhindrad att ansöka om ersättning torde också bli mycket

liten, eftersom det sedan det rättsliga förfarandet avslutats i regel

kommer att finnas gott om tid för att ansöka om brottsskadeersättning.

Vidare kommer problemet med att ansökningar ges in för sent därför att

sökandena inte känner till systemet med brottsskadeersättning att minska

på grund av den informationsverksamhet som Brottsoffermyndigheten

bedriver. Om de fulla effekterna av en skada inte är kända vid ansök-

ningstidens utgång, kommer det i regel att ha gått så lång tid från det att

brottet begicks att det är lämpligt att en ansökan avseende den uppkomna

skadan ändå ges in.

Ventilregeln

I promemorian görs den bedömningen att om ansökningsregeln utformas

så att man alltid kan söka brottsskadeersättning inom två år från det att

det rättsliga förfarandet avslutats så behövs ingen s.k. ventilregel. Som

framgått är det flera remissinstanser som inte delar denna bedömning.

Den föreslagna ansökningsregeln, där tiden i stället räknas från det att

det rättsliga förfarandet avslutats, kommer generellt sett att innebära en

klar förbättring för de sökande även om den nuvarande ventilregeln

samtidigt slopas. De sökande får normalt sett längre tid på sig att göra en

ansökan. Sökandena kan avvakta att det rättsliga förfarandet avslutas och

därefter undersöka möjligheterna till försäkringsersättning. Likväl in-

stämmer regeringen i den bedömning som flera remissinstanser gjort om

behovet av en ventilregel. Även med en ansökningsregel med den

föreslagna utformningen kan det trots allt uppkomma fall där det kan

framstå som orimligt eller direkt stötande att den sökande inte får sitt

anspråk prövat på grund av att ansökningen kommit in för sent. Det är

främst fall där den sökande inte haft möjlighet att själv råda över sin

situation och därmed försuttit tidsfristen.

Vi anser sålunda att det även i fortsättningen bör finnas en möjlighet

att pröva ansökningar som gjorts för sent. Denna möjlighet bör dock be-

gränsas i förhållande till vad som gäller i dag. Som Svea hovrätt föreslår

bör en för sent inkommen ansökan tas upp till prövning endast om det

finns synnerliga skäl. En sådan begränsad ventilregel torde knappast ge

upphov till en resurskrävande prövning hos Brottsoffermyndigheten. I

författningskommentaren återkommer vi till frågan vad som kan vara

synnerliga skäl.

Preskription

Många remissinstanser har uppehållit sig kring frågan om den allmänna

tioåriga preskriptionsregelns tillämpning i ärenden om brottsskadeersätt-

ning. Enligt 2 § preskriptionslagen (1981:130) preskriberas en fordran tio

år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessförinnan. Som

konstateras i promemorian har denna tioårsfrist i praxis ansetts utgöra en

yttersta tidsgräns för ansökan om brottsskadeersättning, varvid fristen

räknas från brottet. Brottsoffermyndigheten prövar inte en ansökan som

görs senare än tio år från brottet såvida inte preskriptionsavbrott skett.

Som nämnts har vissa konsekvenser av detta kritiserats av många

remissinstanser, bl.a. av Brottsoffermyndigheten själv.

Om det dröjer mer än tio år från brottet innan en ansökan om brotts-

skadeersättning görs, måste det vara mycket svårt för Brottsoffermyndig-

heten att konstatera en brottsskada utan en rättslig prövning av brottet. I

dessa fall torde därför inte den allmänna preskriptionsregelns tillämpning

kunna medföra några otillfredsställande resultat. Om det sker en rättslig

prövning av brottet kan det däremot finnas fall där det framstår som

angeläget att staten betalar ut brottskadeersättning. Det gäller särskilt fall

där barn utsatts för grova brott, t.ex. sexualbrott.

Sexuella övergrepp mot barn ger inte sällan upphov till svåra och

livsvariga psykiska skador. Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp

förmår ofta av olika skäl inte berätta om vad det har varit utsatt för förrän

tidigast i tonåren. Dessa brott ger i regel inga synliga skador och

upptäcks ofta inte förrän lång tid förflutit. Av dessa skäl infördes år 1994

de särskilda reglerna om åtalspreskription i 35 kap. 4 § andra stycket

brottsbalken (prop. 1994/95:2 s. 24). I 3 § preskriptionslagen finns

särskilda bestämmelser för fordringar på skadestånd i anledning av brott.

Eftersom dessa bestämmelser hänvisar till reglerna om åtalspreskription

innebar ändringen av reglerna om åtalspreskription också att preskrip-

tionstiden för skadestånd kan bli längre än tio år räknat från brottet.

Enligt regeringens mening bör de barn som utsatts för sexuella övergrepp

och som omfattas av dessa preskriptionsregler även kunna få brottsskade-

ersättning utan att den allmänna tioåriga preskriptionen lägger hinder i

vägen.

Vi delar således den uppfattning som flera remissinstanser intagit, att

den allmänna preskriptionsregelns tillämpning kan leda till otillfredsstäl-

lande resultat. Som tidigare nämnts föreslår Brottsofferutredningen i sitt

remissyttrande att preskriptionstiden för brottsskadeersättning i princip

skall vara densamma som vid skadestånd i anledning av brott. Även vi

anser att detta är en lämplig ordning i fråga om preskription. Det kan

tilläggas att Brottsoffermyndigheten i sin praxis godtar att preskription

avbryts bl.a. genom att brottsoffret kräver gärningsmannen på ersättning.

Vi föreslår alltså att vad som i 3 § preskriptionslagen föreskrivs om

preskription av skadestånd i anledning av brott även skall gälla i fråga

om brottsskadeersättning. För att regleringen skall bli så tydlig som

möjligt bör en sådan bestämmelse tas in i brottsskadelagen.

8 Brottsskador som uppkommit i arbetet

8.1 Försäkringsformer

Allmänt

Alla som förvärvsarbetar är försäkrade för skador i arbetet genom lagen

(1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Ersättning vid arbetsskador utgår

också enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Arbetskadeförsäkringen och den allmänna försäkringen har komplette-

rats med en rad försäkringsförmåner som finns inskrivna i avtal mellan

arbetsmarknadens parter. Privatanställda vars anställning regleras av

kollektivavtal mellan LO och SAF har bl.a. vid arbetsskada rätt till

ersättning enligt Avtalsgruppsjukförsäkringen, AGS. Motsvarande för-

säkringar finns för kommun- och landstingsanställda, AGS-KL. Privat-

anställda tjänstemän och statligt anställda omfattas dock inte av någon

avtalsgruppsjukförsäkring. Dessa grupper har däremot enligt gällande

löneavtal rätt till sjuklön.

Vidare har privatanställda som drabbas av en arbetsskada rätt till

ersättning enligt Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada, TFA. För

anställda inom kooperationen och för kommun- och landstingsanställda

finns motsvarande försäkringar, TFA-KP respektive TFA-KL. Statligt

anställda har rätt till ersättning enligt Statens personskadeavtal, PSA.

Undantagsvis kan s.k. kombinerade företagsförsäkringar innehålla

villkor som ger den anställde rätt till ersättning för personskada som

uppkommit i samband med rån eller överfall.

Om den som drabbats av en brottsskada i arbetet genom nämnda

ersättningsanordningar sammantaget med vad som utgår från andra

försäkringar och från skadevållaren inte får lika stor ersättning som

skulle ha utgått enligt skadeståndsrättsliga regler, kan den skadade få

ersättning från staten enligt brottsskadelagen. Under år 1997 betalade

Brottsoffermyndigheten ut ersättning för brottskador som samtidigt var

arbetsskador i 816 ärenden. Det totalt utbetalda beloppet för arbetsskador

uppgick till 7,2 miljoner kr, vilket innebar en ökning med 1,2 miljoner kr

i förhållande till året innan. I 84 procent av fallen avsåg brottsskade-

ersättningen ersättning för kränkning.

Arbetsskadeförsäkringen och den allmänna sjukförsäkringen

Samtliga som förvärvsarbetar i Sverige är försäkrade för arbetsskada

enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Andra förvärvsarbetande än

arbetstagare är försäkrade om de är bosatta i Sverige. Försäkringen gäller

även den som genomgår utbildning i den mån utbildningen är förenad

med särskild risk för arbetsskada.

Med arbetsskada avses skada till följd av olycksfall eller annan skadlig

inverkan av arbetet. Begreppet omfattar bl.a. skada som har föranletts av

brott som en arbetstagare har utsatts för i arbetet. Olycksfall vid färd till

eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föran-

leddes av och stod i nära samband med arbetet.

För den som är sjukförsäkrad enligt lagen om allmän försäkring

ersätter arbetsskadeförsäkringen under sjukperioden numera endast

kostnader för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel.

Ersättning för kostnader för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjuk-

husvård och läkemedel samt sjukpenning erhålls i stället genom den

allmänna sjukförsäkringen. Sjukpenning utgår i regel fr.o.m. den fem-

tonde dagen i sjukperioden. Under de 14 första dagarna, med undantag

för första dagen som är s.k. karensdag, utges sjuklön av arbetsgivaren

enligt lagen (1991:1047) om sjuklön.

Vid bestående nedsättning av arbetsförmågan till följd av arbetsskada

har den skadade rätt till livränta från arbetsskadeförsäkringen, om han

fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt med minst

en femtondel och den årliga inkomstförlusten uppgår till minst en

fjärdedel av basbeloppet (9 100 kr för år 1998).

När någon avlidit till följd av en arbetsskada utgår enligt arbets-

skadeförsäkringen begravningshjälp med ett belopp motsvarande

30 procent av basbeloppet, efterlevandelivränta till barn och i allmänhet

en tidsbegränsad omställningslivränta till make.

Någon ersättning för ideell skada utgår inte från arbetsskadeförsäk-

ringen eller den allmänna försäkringen.

Avtalsgruppsjukförsäkringarna

Enligt avtalsgruppsjukförsäkringarna AGS och AGS-KL ges komplette-

rande ersättning för inkomstförlust vid sjukdom och arbetsskador. För att

en anställd skall vara berättigad till ersättning från dessa försäkringar

krävs att han eller hon har en av försäkringskassan fastställd sjuk-

penninggrundande inkomst, att anställningen varat minst 90 dagar och att

den anställde sedan minst en vecka är arbetsför till minst 25 procent.

Ersättning enligt AGS lämnas fr.o.m den femtonde t.o.m. den trehundra-

sextionde dagen i sjukperioden samt under sjukbidrags- och förtids-

pensionstid. Ersättning enligt AGS-KL lämnas dock bara t.o.m. den

nittionde dagen.

Privattjänstemän och statligt anställda som inte omfattas av någon

avtalsgruppsjukförsäkring samt de flesta kommunal- och landstings-

anställda får enligt gällande löneavtal viss sjuklön. Vid sjukbidrag eller

förtidspension utgår sjukpension från avtalsgruppsjukförsäkringarna eller

liknade i vart fall för anställda som omfattas av kollektivavtal. De

kommun- och landstingsanställda som enligt sina löneavtal har rätt till

sjuklön får ingen ersättning från avtalsgruppsjukförsäkringen under

sjukskrivningstid.

Enligt kollektivavtalet mellan SAF och LO samt enligt kollektivavtal

på de kooperativa, kommunala och landstingskommunala avtalsområ-

dena är arbetsgivarna skyldiga att teckna avtalsgruppsjukförsäkring. Om

arbetsgivaren försummar detta garanteras ändå de anställda ersättning i

samma utsträckning som om försäkring tecknats.

Trygghetsförsäkringarna och Statens personskadeavtal

Trygghetsförsäkringarna (TFA, TFA-KP, TFA-KL) och Statens person-

skadeavtal (PSA) ger en anställd som drabbas av en personskada som är

att anse som en arbetsskada rätt till ersättning. På det privata området

omfattas även företagaren av trygghetsförsäkringen. Även företagare

utan anställda kan teckna TFA. Arbetsskadebegreppet i trygghetsför-

säkringarna och i PSA är detsamma som det i lagen om arbetsskade-

försäkring.

Arbetsgivarna är enligt gällande kollektivavtal skyldiga att teckna

trygghetsförsäkring. Om arbetsgivaren försummar detta, garanteras ändå

de anställda ersättning i samma utsträckning som om försäkring tecknats.

PSA gäller flertalet statliga arbetstagare för vilka Arbetsgivarverket har

rätt att sluta kollektivavtal. De statliga arbetstagare som faller utanför

PSA:s tillämpningsområde har rätt till motsvarande ersättning enligt

andra avtal. Detta innebär att samtliga förvärvsarbetande som omfattas av

kollektivavtal har rätt till förmåner enligt trygghetsförsäkringen, PSA

eller motsvarande avtal.

Enligt trygghetsförsäkringarna och PSA ges ersättning för bl.a.

inkomstförlust. Omfattningen och formerna för denna ersättning skiljer

sig dock något åt mellan de olika försäkringstyperna.

Trygghetsförsäkringarna och PSA ger vidare under sjukperioden den

som drabbats av arbetsskada alltid rätt till ersättning för sådana läkar-

och sjukvårdskostnader som skadan medfört, liksom ersättning för skada-

de kläder, glasögon m.m. och ersättning för sveda och värk. Ersättningen

för sveda och värk bestäms enligt skadeståndsrättsliga principer. Varken

någon av trygghetsförsäkringarna eller PSA ger rätt till ersättning för

kränkning.

Om den skadade vid bestående invaliditet har fått sin förmåga att

skaffa sig inkomst nedsatt, kan trygghetsförsäkringarna och PSA under

vissa förutsättningar lämna kompensation i form av livränta. Vid be-

stående invaliditet utgår även ersättning för lyte och men samt olägen-

heter i övrigt till följd av skadan. Denna ersättning understiger inte vad

som skulle ha utgått enligt skadeståndsrättsliga regler. Vid dödsfall läm-

nas ersättning för begravningskostnad och förlust av underhåll till

efterlevande.

Från den ersättning som utgår genom trygghetsförsäkringarna och PSA

avräknas enligt s.k. samordningsregler i stort sett all annan ersättning

som den skadade kan få på grund av skadan, t.ex. sjuklön, sjukpenning,

ersättning från arbetsskadeförsäkring och skadestånd. Eventuell rätt till

brottsskadeersättning avräknas dock inte.

8.2 Brottsskadelagen och brottsskador som uppkommit i

arbetet

Regeringens bedömning: Brottsskador som uppkommit i arbetet bör

tills vidare inte undantas från brottsskadelagens tillämpningsområde.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har i och för sig något

att invända mot att brottsskador som uppkommit i arbetet tills vidare inte

undantas från brottsskadelagens område.

De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna del delar uppfattningen

i promemorian att den lämpligaste lösningen är att trygghetsförsäkringen

och Statens personskadeavtal (PSA) kompletteras så att ersättningen från

dessa försäkringar inte understiger den ersättning som kan utgå enligt

brottsskadelagen. De delar också uppfattningen att arbetsgivare vars

anställda inte omfattas av sådant skydd bör skaffa sig ett försäkrings-

skydd som täcker brottsskador som uppstår i verksamheten. Tre remiss-

instanser är dock av annan uppfattning, nämligen Arbetsgivarverket,

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) och Försäkringsförbundet.

Arbetsgivarverket hänvisar bl.a. till att brottsbekämpning är en central

uppgift för samhället och att staten bör ta hand om konsekvenserna av

skador som förorsakats av brott även om skadan uppkommit i arbetet.

SAF menar att arbetsgivaren inte kan åläggas skyldighet att ansvara för

kostnader som hänför sig till ersättning för kränkning genom brott.

Försäkringsförbundet påpekar att samordnade förfaranden om vilket

försäkringsskydd som skall tillhandahållas inte förekommer längre mot

bakgrund av konkurrenslagen men också av själva marknadsför-

hållandena.

Skälen för regeringens bedömning: Den som på grund av brott

drabbas av en personskada bör av sociala och humanitära skäl garanteras

kompensation för den uppkomna skadan. Ersättning för kränkning som

någon tillfogas genom brott mot den personliga friheten eller genom

annat ofredande som innefattar brott bör också garanteras den skade-

lidande.

En stor del av ersättningsbehovet för sådana brottsskador som upp-

kommer i arbetet täcks av den allmänna försäkringen och arbetsskade-

försäkringen. Beträffande frågan om vem som bör vara ansvarig för att

det resterande ersättningsbehovet täcks är det tveklöst så att verksam-

heten i många branscher framkallar en risk för brottsliga angrepp. Om

skador uppstår är det därför rimligt att kostnaderna för att ersätta den

skadelidande för uppkomna skador belastar verksamheten. En arbets-

givare kan också i många fall påverka risken för brottsligt angrepp. Ett

ekonomiskt ansvar för anställdas brottsskador ger därför arbetsgivaren ett

incitament att vidta olika åtgärder för att minska denna risk. Dessa

omständigheter talar för att arbetsgivarna bör ansvara för att de som

utsätts för brott i sitt arbete får ersättning för den uppkomna skadan till

den del skadan inte ersätts ur den allmänna försäkringen eller arbets-

skadeförsäkringen.

Genom avtalsgruppsjukförsäkringarna, trygghetsförsäkringarna, PSA

och vissa löneavtal bär arbetsgivarna redan ett ansvar för brottsskador

som uppkommit i arbetet. Dessa ersättningsanordningar omfattar dock

inte ersättning för kränkning och endast i vissa fall full ersättning för

inkomstförlust.

Det finns för närvarande inga kända planer på att utvidga rätten till

ersättning i nu angivna hänseenden. Under remissbehandlingen av

promemorian har man från arbetsgivarhåll hävdat att ersättning för

brottsskador som skadevållaren inte kan betala av principiella skäl bör

bäras av samhället. Enligt arbetsgivarna är brottsbekämpning en central

uppgift för samhället och kostnaderna för brottsskador bör därför inte

bäras av arbetsgivarna, i vart fall inte när det gäller kränkningsersättning.

Mot detta skall anföras att vissa kollektiva försäkringar redan i dag ger

ett mer omfattande skydd för brottsskador som uppkommit i arbetet än

för flertalet andra arbetsskador. Vissa banker har dessutom före-

tagsförsäkringar som ger anställda som utsatts för rån eller överfall full

ersättning för inkomstförlust och även ersättning för kränkning. Arbets-

givarna har således redan funnit skäl att låta den angivna principiella

inställningen vika på vissa områden där arbetstagarna löper särskilt stor

risk att skadas genom brott. Dessutom måste rimligen arbetsgivarna vara

intresserade av att arbetstagarna kompenseras för de brottsskador som

drabbar dem i den verksamhet som arbetsgivarna bedriver. Kostnaderna

för att ge arbetstagare som drabbats av brott den ytterligare ersättning

som krävs för att de skall få ersättning i samma omfattning som enligt

skadeståndslagen torde dessutom vara relativt små.

Sammanfattningsvis anser regeringen att det i och för sig skulle vara

rimligt att arbetsgivarna och inte staten genom brottsskadeersättning

ansvarade för att den som utsätts för brott i sitt arbete får ersättning för

den uppkomna skadan i den mån skadan inte ersätts ur den allmänna

försäkringen eller arbetsskadeförsäkringen.

I dag motsvarar emellertid inte förmånerna enligt trygghetsförsäk-

ringarna och PSA den ersättning som kan utgå enligt brottsskadelagen.

Vidare står mellan 300 000 och 500 000 personer utanför kollektivavtal.

Flertalet av dessa omfattas varken av trygghetsförsäkringarna eller av

PSA. Det är fråga om egna företagare, personer med arbetsgivare-

ställning och arbetstagare vars arbetsgivare inte tecknat kollektivavtal.

Bland de förstnämnda finns ett stort antal butiksägare som löper

förhållandevis stor risk att drabbas av brottsskador i samband med rån.

Även om förmånerna enligt trygghetsförsäkringarna skulle utvidgas så

att de som omfattas av en sådan försäkring får full ersättning för

brottsskador som uppkommit i arbetet, skulle man således inte helt kunna

undanta arbetsskador från brottsskadelagens tillämpningsområde utan att

riskera att vissa som utsatts för brott inte får kompensation för person-

skada och kränkning. Att somliga blir utan sådan kompensation är inte

acceptabelt.

För att det skall vara möjligt att i någon större utsträckning undanta

arbetsskador från brottsskadelagens tillämpningsområde måste därför

arbetsgivarna bli skyldiga att i samma utsträckning som föreskrivs i

brottsskadelagen utge ersättning för sådana brottsskador som är att be-

döma som arbetsskador enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. I prak-

tiken skulle det innebära en skyldighet för arbetsgivarna att försäkra

arbetstagarna mot de aktuella skadetyperna. Även om en sådan skyldig-

het infördes kan det inte uteslutas att vissa arbetsgivare skulle underlåta

att teckna försäkring. Bland dessa kan det finnas ett antal som i fall av

allvarlig brottslighet inte skulle kunna bära den ersättning som den

drabbade har rätt till. Ett undantag från rätten till ersättning för arbets-

skador måste därför utformas så, att den skadelidande kan få ersättning

från staten i de få fall då arbetsgivaren inte har förmåga att fullgöra sin

skyldighet. För att ett sådant undantag inte skulle minska arbetsgivarnas

intresse av att teckna försäkring borde ersättning utges endast om det

kunde visas att arbetsgivaren inte kan betala den aktuella ersättningen.

En sådan ordning skulle dock medföra praktiska olägenheter för de

skadelidande.

Regeringen instämmer således i den bedömning som görs i prome-

morian, att den lämpligaste lösningen är att arbetsmarknadens parter ser

till att trygghetsförsäkringarna och PSA kompletteras så att ersättningen

från dessa inte understiger den ersättning som kan utgå enligt brotts-

skadelagen. För att ett tillfredsställande skydd skall uppkomma krävs

vidare att de arbetsgivare vars anställda inte omfattas av någon av

trygghetsförsäkringarna eller PSA, på samma sätt som vissa banker,

frivilligt skaffar sig ett försäkringsskydd som täcker brottsskador som

uppkommer i verksamheten. Brottsskadelagen skulle då inte behöva

ändras och några olägenheter skulle inte uppkomma för de skadelidande.

Enligt vår mening bör det således inte göras något undantag i

brottsskadelagen för arbetsskador. Inte heller bör det nu införas någon

utvidgad ersättningsskyldighet för arbetsgivarna. I stället bör utveck-

lingen beträffande kollektiva och privata försäkringar avvaktas. Om

någon frivillig lösning inte kommer till stånd kan det vara skäl att åter ta

upp frågan om lagstiftning.

Det kan i detta sammanhang tilläggas att regeringen avser att besluta

direktiv för en parlamentarisk kommitté med uppgift att se över reglerna

om samordningen vid personskada mellan skadestånd, ersättning från

offentlig och privat försäkring och ersättning av annat slag.

9 Ekonomiska konsekvenser

Regeringens bedömning: Förslagen leder sammantaget inte till några

kostnadsökningar.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Remissinstanserna: Enligt Brottsoffermyndigheten kommer en högre

frekvens av nämndsammanträden till följd av den nya omprövnings-

regeln att medföra ökade kostnader och kräva ett ökat anslag. Brotts-

offermyndigheten menar att även om samtliga ledamöter och ersättare

kallas till nämndens sammanträden i dag så inställer sig inte samtliga.

Det betyder, enligt myndigheten, att nämnden redan i dag sammanträder

utan överskott av ledamöter och att inga besparingar kan göras genom att

man endast kallar så många ledamöter som krävs för beslutsförhet.

Skälen för regeringens bedömning: Förslaget att ta bort kravet på

särskilda skäl för jämkning av brottsskadeersättning i de fall den skade-

lidande uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken leder till att

jämkning vid personskada kommer att ske i något större utsträckning än

enligt nuvarande praxis. Den besparing detta medför har av Brotts-

offermyndigheten tidigare uppskattats till 500 000 kr per år.

Förslagen som rör handläggningen av brottsskadeärenden medför

sannolikt att antalet ärenden som prövas av nämnden kommer att öka.

Det kan leda till att nämnden måste sammanträda oftare än tidigare. De

ytterligare ärenden som tas upp i nämnden kommer dock i regel att ha

beretts tidigare, varför prövningen kan ske förhållandevis snabbt och

enkelt. Även om antalet avgöranden som ändras kan komma att öka

något, torde förslagen innebära att storleken av den sammanlagda ersätt-

ning som utgår efter omprövning blir i stort sett oförändrad. Möjligheten

att begära muntlig förhandling kommer med hänsyn till ärendenas karak-

tär troligen inte att utnyttjas särskilt ofta. Sammantaget torde förslagen

som rör handläggningen medföra mycket begränsade kostnadsökningar.

Förslaget till ny bestämmelse om ansökningstid kommer sannolikt att

leda till att fler ärenden tas upp till prövning. Det kommer dock knappast

att bli fråga om något stort antal ärenden. Den ytterligare utredning som

krävs i dessa ärenden utöver den utredning som enligt nuvarande ordning

krävs för avvisning torde dessutom i de flesta fall vara marginell.

I de ärenden som avvisats på grund av att ansökan inkommit för sent

begär sökanden ofta omprövning. Dessa omprövningsärenden kommer i

allt väsentligt att upphöra med en ändrad regel om ansökningstid, liksom

sådana ärenden som initieras av att ansökningar om brottsskadeersättning

görs för säkerhets skull strax innan ansökningstiden går ut. En viss

utredningskapacitet bör därför frigöras. Denna kapacitet kan användas till

att i än högre grad än som nu sker utreda försäkringsförhållandena i de

enskilda ärendena. Brottsoffermyndigheten har tidigare funnit att en ökad

satsning i den delen av utredningsarbetet kan leda till besparingar på

300 000 500 000 kr per år.

Det sagda medför att de ökade kostnader som förslagen angående

handläggningen och om ansökningstid leder till inte lär bli större än den

besparing som följer av förslaget att ändra jämkningsregeln. Regeringen

gör sammanfattningsvis den bedömningen att de nu framlagda förslagen

sammantaget inte leder till några kostnadsökningar. Förslagen bör

genomföras inom ramen för befintliga resurser för Brottsoffermyndig-

heten.

10 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna skall träda i kraft

den 1 juli 1999, vilket innebär att de nya bestämmelserna skall

tillämpas såväl i ärenden som inletts före som i ärenden som inletts

efter ikraftträdandet. I en övergångsbestämmelse klargörs att den äldre

jämkningsregeln skall tillämpas på skadefall som inträffat före

ikraftträdandet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag,

dock med ett tidigare ikraftträdande och utan att någon särskild över-

gångsbestämmelse föreslås.

Remissinstanserna: Svea hovrätt framhåller att om inte bestämmelsen

om ansökningstid kompletteras med en ventilregel kan rättsförluster

uppkomma för sökandena.

Skälen för regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna bör

kunna träda i kraft den 1 juli 1999.

Den nya jämkningsregeln bör endast tillämpas på skadefall som

inträffat efter ikraftträdandet. Eftersom lagändringen kan medföra för-

sämringar för den skadelidande, är det rimligt att den äldre regeln

tillämpas på skadefall som inträffat dessförinnan. Av allmänna civil-

rättsliga grundsatser torde visserligen följa att äldre lag om skadestånd är

tillämplig på skadefall som inträffat före ikraftträdandet. För tydlighetens

skull bör det dock klargöras i en övergångsbestämmelse att jämkning av

brottsskadeersättning, som avser ett offentligrättsligt anspråk, skall göras

enligt äldre lag när det gäller skadefall som inträffat före ikraftträdandet.

Den nya regeln om ansökningstid som har en ventil för synnerliga

skäl torde i praktiken inte kunna leda till försämrade möjligheter för

någon att få brottsskadeersättning. Denna regel bör därför kunna tilläm-

pas såväl i ärenden som inletts före som i ärenden som inletts efter

ikraftträdandet. Detta gäller även övriga handläggningsregler som före-

slås i propositionen. I dessa avseenden krävs därför inga särskilda

övergångsbestämmelser.

Den särskilda preskriptionsregeln medför inga nackdelar för skade-

lidande. Den behöver därför inte förses med någon övergångsbestäm-

melse.

11 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

9 § I fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan

genom vållande på den skadelidandes sida tillämpas 6 kap. 1 § skade-

ståndslagen (1972:207).

Brottsskadeersättning kan även i fall då det inte följer av första stycket

sättas ned eller falla bort, om det är skäligt med hänsyn till att den

skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt

uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt

uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller

ren förmögenhetsskada kan ersättningen också sättas ned eller falla bort,

om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom

underlåtenhet att vidta sedvanliga försiktighetsåtgärder uppsåtligen eller

av oaktsamhet har ökat skaderisken.

Paragrafen innehåller regler om jämkning av brottsskadeersättning vid

medvållande och i andra fall när den skadelidande genom sitt uppträ-

dande eller på annat liknande sätt eller om det är fråga om sakskada

eller ren förmögenhetsskada genom sin underlåtenhet att vidta sedvan-

liga försiktighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skade-

risken (jfr avsnitt 4.4). Paragrafens första stycke är oförändrat.

I paragrafens andra stycke har kravet på att det skall föreligga särskilda

skäl för jämkning ersatts med en allmän skälighetsregel. Jämkning kan

sålunda ske om det är skäligt.

Beträffande personskada innebär ändringen att jämkning avses ske i

större utsträckning och på ett friare sätt än tidigare. Som framgått i

avsnitt 4.2 har det utvecklats en restriktiv praxis särskilt när det gäller

jämkning av ersättning för inkomstförlust. Vid allvarliga personskador

har inte heller ersättning för ideell skada jämkats. Med det allmänna

skälighetsrekvisitet kan tillämpningen bli mer nyanserad. I de fall där den

skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på

annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken

kan det ofta finnas skäl att jämka ersättningen. Det gäller i varje fall om

inte ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes vård och

försörjning. Samtliga relevanta omständigheter måste dock vägas in vid

jämkningsbedömningen. Den skadelidandes beteende i det enskilda fallet

bör därvid tillmätas betydande vikt och hans eller hennes uppsåt eller

grad av oaktsamhet är viktiga omständigheter.

Jämkning bör inte heller i fortsättningen ske om oaktsamheten är ringa

och bör inte ske på ett sådant sätt att socialt oacceptabla resultat

uppkommer.

Med en mer nyanserad tillämpning kan ersättningen oftare än tidigare

komma att jämkas till andra kvotdelar än hälften.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har anfört att det

vore lämpligt om skälighetsvärderingen i lagtexten uttryckligen tog

hänsyn till hur svår den skada är som den skadelidande drabbats av.

Bestämmelsen är dock så konstruerad att den bara anger den grund-

läggande förutsättningen för jämkning, nämligen att den skadelidande

har betett sig på ett visst sätt. Den har hittills inte innehållit något om hur

jämkningsbedömningen närmare bestämt skall göras. Regeringen har

bedömt att det inte finns tillräckliga skäl att nu utforma bestämmelsen

annorlunda i detta hänseende.

När det gäller sakskada och ren förmögenhetsskada innebär den före-

slagna ändringen en anpassning till rådande praxis. Som framgått av

avsnitt 4.4.2 stämmer praxis vid sakskada och ren förmögenhetsskada väl

överens med lagtextens nya lydelse.

13 § Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd som skall avgöra

ärenden om brottsskadeersättning som är av principiell betydelse eller

annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om

brottsskadeersättning.

Ordföranden och vice ordförandena i nämnden skall vara eller ha varit

ordinarie domare.

Nämnden utses av regeringen.

Paragrafen innehåller regler om Brottsoffermyndighetens nämnd.

I paragrafens första stycke har intagits en ny bestämmelse som innebär

att nämnden får pröva en ansökan om brottsskadeersättning även om

ärendet inte är av principiell betydelse eller annars av större vikt (jfr

avsnitt 5.3). Avsikten med bestämmelsen är att en tjänsteman inte i

onödan skall pröva sådana ärenden där sökanden innan ärendet avgjorts

har begärt nämndprövning. Enligt 14 a § skall nämligen nämnden på

begäran av sökanden ompröva ett beslut i ett ärende om brotts-

skadeersättning som fattats av en tjänsteman. Om sökanden innan ärendet

har avgjorts begär nämndprövning, torde det många gånger vara mest

rationellt att nämnden direkt prövar ansökningen eftersom sökanden i

dessa fall kan förväntas begära omprövning om beslutet går honom emot.

Om det är uppenbart att ansökan skall bifallas, saknas däremot i regel

anledning för nämnden att pröva ärendet.

Andra stycket har anpassats till modern terminologi. Någon ändring i

sak är inte avsedd (jfr bet.1993/94:JuU25).

13 a § Brottsoffermyndighetens nämnd skall hålla muntlig förhandling,

om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt.

Paragrafen är ny och behandlar rätten till muntlig förhandling i ärenden

om brottsskadeersättning som handläggs inför Brottsoffermyndighetens

nämnd (jfr avsnitt 5.4).

Enligt paragrafen skall muntlig förhandling hållas hos nämnden, om

sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt att förhandling

hålls. En begäran om muntlig förhandling kan framställas ända fram till

dess att ärendet har avgjorts. Frågan huruvida en muntlig förhandling är

uppenbart obehövlig eller inte kan avgöras med ledning av

Europadomstolens praxis. Som exempel på fall där en förhandling skulle

vara uppenbart obehövlig kan nämnas att ärendet inte skall prövas i sak

eller att avgörandet inte kommer att gå emot sökanden. Nämnden får

hålla förhandling även om sökanden inte begärt det.

Bestämmelsen gäller enbart handläggning vid Brottsoffermyndighetens

nämnd och ger inte tjänstemän skyldighet eller möjlighet att hålla munt-

lig förhandling. I stället kan bestämmelsen om muntlig handläggning i

14 § förvaltningslagen (1986:223) vara tillämplig.

13 b § Muntliga förhandlingar enligt 13 a § skall vara offentliga.

Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon

uppgift för vilken hos Brottsoffermyndigheten gäller sekretess som avses

i sekretesslagen (1980:100), får ordföranden vid förhandlingen besluta

att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar.

Om sökanden är under femton år eller lider av en psykisk störning, får

ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen skall hållas

inom stängda dörrar.

Paragrafen är ny och innehåller regler om offentlighet vid muntlig

förhandling vid Brottsoffermyndigheten (jfr avsnitt 5.4).

Paragrafens första stycke föreskriver att muntliga förhandlingar hos

Brottsoffermyndighetens nämnd är offentliga. Nämnden får dock enligt

andra stycket förordna att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar,

om det kan det antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram en

uppgift för vilken det gäller sekretess hos myndigheten enligt någon

bestämmelse i sekretesslagen. I likhet med 16 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) ställs inte upp något krav på att det bedöms vara av synnerlig

vikt att uppgiften inte röjs. Sekretess torde i praktiken endast gälla på

grund av bestämmelsen i 7 kap. 30 § sekretesslagen. Beslut i fråga om

stängda dörrar fattas av ordföranden vid förhandlingen.

Enligt paragrafens tredje stycke får förhandlingen hållas inom stängda

dörrar även i fall när sökanden är under femton år eller lider av en

psykisk störning.

14 § Om allmänt åtal har väckts, skall ansökan om brottsskadeersättning

göras inom två år från det att dom eller slutligt beslut har vunnit laga

kraft. Har allmänt åtal inte väckts men förundersökning inletts, skall

ansökan göras inom två år från det att förundersökningen lagts ned eller

avslutats. I övriga fall skall ansökan göras inom två år från det att

brottet begicks.

Om det finns synnerliga skäl kan en ansökan prövas även om den har

kommit in för sent.

Ansökan prövas endast om brottet har anmälts till åklagare eller

polismyndighet eller om sökanden visar giltig anledning till att någon

sådan anmälan inte har gjorts.

I fråga om preskription av en fordran på brottsskadeersättning gäller

vad som föreskrivs i 3 § preskriptionslagen (1981:130) om preskription

av en fordran på skadestånd i anledning av brott.

I paragrafen behandlas den tid inom vilken en ansökan om brottsskade-

ersättning skall göras, sökandens skyldighet att anmäla brottet till åkla-

gare eller polismyndighet samt preskription av fordran på brottsskade-

ersättning (jfr avsnitt 6.3). Paragrafen innehåller fyra stycken mot tidi-

gare två. Det tredje stycket, som behandlar sökandens skyldighet att

anmäla brottet, är detsamma som det tidigare andra stycket.

Innebörden av första stycket är att en ansökan om brottsskadeersättning

i de fall förundersökning inletts skall göras inom två år från det att

förfarandet hos polis, åklagare och domstol har avslutats. Ansöknings-

tiden räknas från de i stycket angivna tidpunkterna även om polisanmälan

görs senare än två år från det att brottet begicks. Brottsoffer som polis-

anmäler brott som de varit utsatta för under många år kan därför få

ersättning för de brott de utsatts för under hela den aktuella tidsperioden.

En förutsättning är dock att åtalspreskription inte har inträtt när polis-

anmälan görs. I så fall inleds normalt inte någon förundersökning, varför

ansökningstiden räknas från brottet enligt tredje meningen.

Har en förundersökning inte inletts men väcks ändå allmänt åtal (jfr

23 kap. 22 § rättegångsbalken), räknas tiden från det att dom eller slutligt

beslut vunnit laga kraft. Om en förundersökning inletts men allmänt åtal

inte väcks, räknas ansökningstiden från det att förundersökningen lagts

ned eller avslutats. Att ett enskilt åtal väcks påverkar inte den tidpunkt

från vilken ansökningstiden räknas. Om en åklagare återupptar en för-

undersökning som lagts ned, kommer en ny tidsfrist att löpa. Desamma

gäller om ett beslut att lägga ned en förundersökning ändras efter över-

prövning så att förundersökningen genomförs. Ändras däremot inte

nedläggningsbeslutet, räknas tiden från detta beslut.

Ansökningstiden räknas från tidpunkten för brottet i de fall brottet inte

polisanmälts eller polisanmälan inte leder till förundersökning. Om

exempelvis en sådan undersökning som avses i 31 § lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare inleds men ingen

förundersökning, skall således ansökan om brottsskadeersättning göras

inom två år från det att brottet begicks.

Paragrafen gäller även om brottet har begåtts utomlands. Motsvarig-

heten till förundersökning och åtal i det land där brottet begåtts bör vid

tillämpningen kunna jämställas med förundersökning och åtal enligt

svensk rätt.

I andra stycket har intagits en ny s.k. ventilregel avseende ansöknings-

tiden. Om det finns synnerliga skäl skall en ansökan kunna prövas även

om den har kommit in för sent.

Den nya ventilregeln är avsedd att tillämpas endast i ett fåtal undan-

tagsfall. För att det skall anses finnas synnerliga skäl bör det framstå som

orimligt eller stötande att kräva att den sökande skulle ha gjort sin

ansökan i tid. Tillämpning av regeln torde bli aktuell främst i fall där den

sökande av något skäl inte själv kunnat råda över sin situation och därför

inte förmått komma in med en ansökan innan tiden gick ut. Ett fall där

synnerliga skäl kan finnas är att ett litet barn utsatts för misshandel eller

sexuella övergrepp och en rättegång hålls i nära anslutning till brottet. I

det läget blir barnet helt beroende av att någon vuxen ansöker om

brottsskadeersättning inom två år från att det rättsliga förfarandet av-

slutats. När barnet blivit lite äldre och behovet av ersättningen kanske

gjort sig mer gällande, kan det framstå som orimligt att ansökan inte kan

prövas med hänsyn till tidsfristen i första stycket. Synnerliga skäl kan

även finnas när brottsoffret drabbats av en allvarlig sjukdom och på

grund av sjukdomen varit förhindrad att själv ta vara på sin rätt och

ansöka om brottsskadeersättning inom föreskriven tid.

Till skillnad från tidigare praxis bör det inte vara avgörande vilken

ersättning Brottsoffermyndigheten skulle betala ut om ansökningen togs

upp. Att den sökande saknat kännedom om systemet med brottsskade-

ersättning bör inte i sig kunna utgöra synnerliga skäl.

I fjärde stycket har intagits en särskild bestämmelse om preskription av

en fordran på brottsskadeersättning. Preskriptionstiden gäller som en

yttersta tidsgräns för rätt till brottsskadeersättning oavsett vad som sägs

om ansökningstiden i första och andra styckena. Enligt fjärde stycket

preskriberas en fordran på brottsskadeersättning enligt samma regler som

en fordran på skadestånd i anledning av brottet.

Särskilda regler om preskription av skadestånd i anledning av brott

finns i 3 § preskriptionslagen. Dessa preskriptionsregler innebär bl.a. att

en fordran på skadestånd i anledning av brott preskriberas tidigast tio år

efter brottet men att tiden förlängs i vissa fall. Bestämmelsen i 3 §

preskriptionslagen anknyter nämligen till brottsbalkens regler om åtals-

preskription. Det har betydelse i de fall då tiden för åtalspreskription är

tio år eller längre. I dessa fall kan preskriptionstiden för skadestånd för-

längas och samma sak skall alltså enligt fjärde stycket gälla för brotts-

skadeersättning.

Hänvisningen till reglerna om preskription av skadestånd i anledning

av brott får särskild betydelse för de brott som omfattas av bestämmelsen

i 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, dvs. vissa sexuella övergrepp på

barn. Tiden för åtalspreskription börjar i dessa fall löpa först när måls-

äganden fyller eller skulle ha fyllt 15 år. Det medför att dessa brottsoffer

i regel kan ansöka om brottsskadeersättning inom två år från att det

rättsliga förfarandet avslutats utan att de riskerar att deras rätt till

brottsskadeersättning preskriberas dessförinnan.

14 a § Finner Brottsoffermyndigheten att ett beslut i ett ärende om

brottsskadeersättning är oriktigt på grund av nya omständigheter eller

av någon annan anledning skall myndigheten ändra beslutet, om det kan

ske utan att det blir till nackdel för sökanden.

Paragrafen är ny och innehåller en omprövningsregel som avviker från

27 § förvaltningslagen. I paragrafen anges de allmänna förutsättningarna

för ändring av tidigare beslut efter omprövning. För att Brottsoffer-

myndigheten skall vara skyldig att ändra ett beslut om brottsskade-

ersättning krävs inte som i förvaltningslagen att det är uppenbart oriktigt

eller att ändringen kan ske snabbt och enkelt. Det är tillräckligt att

beslutet är oriktigt och att en ändring inte är till nackdel för sökanden.

Prövningen skall sålunda göras förutsättningslös och utan någon

preliminär bedömning av huruvida det tidigare beslutet är oriktigt eller

inte. Myndigheten får dock inte tillerkänna sökanden en lägre ersättning

än som gjorts tidigare.

14 b § Har ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning fattats av

generaldirektören eller någon annan tjänsteman skall ärendet omprövas

av nämnden, om sökanden begär det.

Ärendet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart

att beslutet skall ändras i enlighet med sökandens begäran.

Paragrafen är ny och innebär att en sökande på begäran kan få sin

ansökan om brottsskadeersättning omprövad av Brottsoffermyndighetens

nämnd. I lagrådsremissen utgjorde denna bestämmelse ett andra stycke

till omprövningsregeln i 14 a §. På förslag av Lagrådet har bestämmelsen

i klargörande syfte placerats i en särskild paragraf. Paragrafen har

utformats efter Lagrådets förslag. Dock har regeringen inte följt förslaget

att även denna paragraf skall föreskriva att beslutet inte får ändras till

sökandens nackdel. Detta framgår redan av 14 a §, vilken anger de

allmänna förutsättningarna för ändring av tidigare beslut efter ompröv-

ning.

Om det är uppenbart att beslutet skall ändras i enlighet med sökandens

begäran, är det inte obligatoriskt att omprövningen sker i nämnden. Då

kan den alltså göras av generaldirektören eller någon annan tjänsteman.

Det förekommer att en sökande begär skälig ersättning utan att ange

ett bestämt belopp. Om den sökande i ett sådant fall inte beviljats någon

ersättning och det senare visar sig uppenbart att viss ersättning skall utgå,

bör omprövningen inte behöva ske i nämnden. Detsamma gäller om den

sökande i ett sådant fall fått viss ersättning och det är uppenbart att den

sökande skall ha ytterligare ersättning.

Paragrafen innebär inte någon begränsning av nämndens möjlighet att

ompröva ärenden i vilka sökanden inte begärt omprövning.

15 § Kostnader för biträde eller utredning i ärenden om brottsskade-

ersättning kan ersättas av allmänna medel, om det finns särskilda skäl

med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga

omständigheter.

En sökande som har inställt sig till en muntlig förhandling får av

Brottsoffermyndigheten beviljas ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle, om myndigheten finner att sökanden

skäligen bör ersättas för sin inställelse. Myndigheten får bevilja förskott

på sådan ersättning. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott

meddelas av regeringen.

Paragrafen innehåller regler om ersättning av allmänna medel för kost-

nader som uppkommer i brottsskadeärenden (jfr avsnitt 5.4). Första

stycket är i sak oförändrat.

I andra stycket har införts en möjlighet för sökanden att få ersättning

för resa och uppehälle. För att ersättning skall utgå krävs att Brottsoffer-

myndigheten finner det skäligt. Motsvarande regel finns bl.a. i 15 §

förvaltningsprocesslagen. Om sökanden begär att muntlig förhandling

skall hållas och Brottsoffermyndigheten bedömer att en muntlig förhand-

ling kan få betydelse för prövningen av rätten till brottsskadeersättning,

bör parten i regel få ersättning för sin inställelse, i vart fall om inte

kostnaden för inställelsen är helt obetydlig. Skulle Brottsoffermyn-

digheten själv ta initiativ till muntlig förhandling, bör sökandens

inställelsekostnad också ersättas. Även i övrigt finns det ett visst

utrymme för att ersätta kostnaderna för inställelsen, om detta framstår

som skäligt med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden,

ärendets karaktär och övriga omständigheter. I flertalet fall torde det

dock vara tillräckligt att sökanden framställer sina synpunkter skriftligen

eller muntligen per telefon. I sådana fall bör ersättning för inställelse inte

utgå av allmänna medel. Genom att begära förskott kan sökanden få

besked om hur Brottsoffermyndigheten ser på ersättningsfrågan.

Storleken av den ersättning som utges framgår av förordningen

(1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. Genom

hänvisningen till de närmare bestämmelser som meddelas av regeringen

blir förordningen tillämplig.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelse

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. Den äldre lydelsen av 9 § skall tillämpas när det gäller skadefall som

har inträffat före ikraftträdandet.

Enligt första punkten träder den nya lagen i kraft den 1 juli 1999. Det

innebär att de nya handläggningsreglerna, den nya regeln om ansök-

ningstid och den särskilda preskriptionsregeln skall börja tillämpas denna

dag oavsett när brottet begåtts eller ett ärende kommit in till Brotts-

offermyndigheten.

I andra punkten klargörs att den äldre lydelsen av jämkningsbestäm-

melsen i 9 § skall tillämpas vid bestämmande av ersättning för skadefall

som inträffat före ikraftträdandet.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsskadelagen (1978:413)

dels att 9, 13, 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 13 a, 13 b och

14 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

I fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan

genom vållande på den skadelidandes sida tillämpas 6 kap. 1 §

skadeståndslagen (1972:207).

Brottsskadeersättning kan även i

fall då det inte följer av första

stycket sättas ned eller falla bort,

om särskilda skäl föreligger med

hänsyn till att den skadelidande

eller, om skadan har lett till döden,

den avlidne genom sitt uppträ-

dande i samband med brottet eller

på annat liknande sätt uppsåtligen

eller av oaktsamhet har ökat

skaderisken. Vid sakskada eller

ren förmögenhetsskada kan ersätt-

ningen också sättas ned eller falla

bort, om särskilda skäl föreligger

med hänsyn till att den skade-

lidande genom underlåtenhet att

vidtaga sedvanliga försiktighets-

åtgärder uppsåtligen eller av akt-

samhet har ökat skaderisken.

Brottsskadeersättning kan även i

fall då det inte följer av första

stycket sättas ned eller falla bort,

om det är skäligt med hänsyn till

att den skadelidande eller, om

skadan har lett till döden, den

avlidne genom sitt uppträdande i

samband med brottet eller på annat

liknande sätt uppsåtligen eller av

oaktsamhet har ökat skaderisken.

Vid sakskada eller ren för-

mögenhetsskada kan ersättningen

också sättas ned eller falla bort,

om det är skäligt med hänsyn till

att den skadelidande genom under-

låtenhet att vidtaga sedvanliga

försiktighetsåtgärder uppsåtligen

eller av oaktsamhet har ökat

skaderisken.

13 §

Hos Brottsoffermyndigheten

finns en nämnd som avgör ärenden

om brottsskadeersättning som är

av principiell betydelse eller

annars av större vikt.

Hos Brottsoffermyndigheten

finns en nämnd som skall avgöra

ärenden om brottsskadeersättning

som är av principiell betydelse

eller annars av större vikt.

Nämnden får avgöra även andra

ärenden om brottsskadeersättning.

Ordföranden och vice

ordförandena i nämnden skall vara

lagfarna och erfarna i domarvärv.

Ordföranden och vice

ordförandena i nämnden skall vara

lagfarna och vara eller ha varit

ordinarie domare.

Nämnden utses av regeringen.

13 a §

Brottsoffermyndigheten skall

hålla muntlig förhandling, om

sökanden begär det och det inte är

uppenbart obehövligt.

13 b §

Muntliga förhandlingar vid

Brottsoffermyndigheten skall vara

offentliga.

Kan det antas att det vid en

förhandling kommer att före-

bringas någon uppgift för vilken

hos Brottsoffermyndigheten gäller

sekretess som avses i sekre-

tesslagen (1980:100), får ordfö-

randen vid förhandlingen besluta

att förhandlingen skall hållas inom

stängda dörrar.

Är sökanden under femton år

eller lider han av en psykisk stör-

ning, får ordföranden vid förhand-

lingen besluta att förhandlingen

skall hållas inom stängda dörrar.

14 §

Ansökan om brottsskadeersätt-

ning skall göras inom två år från

det att brottet begicks. Föreligger

särskilda skäl kan ansökan prövas

även om den har kommit in för

sent

Ansökan om brottsskadeersätt-

ning skall, om allmänt åtal väckts,

göras inom två år från det att dom

eller slutligt beslut har vunnit laga

kraft. Har allmänt åtal inte väckts

men förundersökning inletts, skall

ansökan göras inom två år från

det att förundersökningen lagts

ned eller avslutats. I övriga fall

skall ansökan göras inom två år

från det att brottet begicks

Ansökan prövas endast om brottet har anmälts till åklagare eller

polismyndighet eller om sökanden visar giltig anledning till att sådan

anmälan inte har gjorts.

14 a §

Finner Brottsoffermyndigheten

att ett beslut i ett ärende om

brottsskadeersättning är oriktigt

på grund av nya omständigheter

eller av någon annan anledning,

skall myndigheten ändra beslutet,

om det kan ske utan att det blir till

nackdel för sökanden (ompröv-

ning).

Har beslutet fattats av general-

direktören eller någon annan

tjänsteman, skall det omprövas av

nämnden, om sökanden begär det

15 §

Kostnad för biträde eller

utredning i ärende om brottsskade-

ersättning kan ersättas av allmänna

medel, om särskilda skäl före-

ligger med hänsyn till sökandens

ekonomiska förhållanden och

övriga omständigheter.

Kostnader för biträde eller

utredning i ärenden om brotts-

skadeersättning kan ersättas av

allmänna medel, om särskilda skäl

föreligger med hänsyn till

sökandens ekonomiska förhållan-

den och övriga omständigheter.

En sökande som har inställt sig

till en muntlig förhandling får av

Brottsoffermyndigheten beviljas

ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle,

om myndigheten finner att

sökanden skäligen bör ersättas för

sin inställelse

Myndigheten får bevilja förskott

på sådan ersättning. Närmare

bestämmelser om ersättning och

förskott meddelas av regeringen

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förteckning över remissinstanserna

Departementspromemorian Några frågor om brottsskadeersättning Ds

1997:45 har remitterats till Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern,

Svea hovrätt, Malmö tingsrätt, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsförebyggande rådet,

Brottsoffermyndigheten, Brottsofferutredningen, Riksskatteverket,

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Arbetsgivarverket,

Arbetsmarknadsförsäkringar (AMF), Barnens rätt i samhället (BRIS),

Brottsofferjourernas Riksförbund (BOJ), Landstingsförbundet,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Riksorganisationen för kvinnojourer

i Sverige (ROKS), Svenska kommunförbundet, Sveriges advokat-

samfund, Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges Försäkringsförbund samt

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO).

Riksåklagaren har lämnat in yttranden från Åklagarmyndigheterna i

Stockholm och Malmö. AMF, BRIS, TCO och Svenska Kommun-

förbundet har avstått från att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsskadelagen (1978:413)

dels att 9, 13, 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det skall införas tre nya paragrafer, 13 a, 13 b och 14 a §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

I fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan

genom vållande på den skadelidandes sida tillämpas 6 kap. 1 §

skadeståndslagen (1972:207).

Brottsskadeersättning kan även i

fall då det inte följer av första

stycket sättas ned eller falla bort,

om särskilda skäl föreligger med

hänsyn till att den skadelidande

eller, om skadan har lett till döden,

den avlidne genom sitt uppträ-

dande i samband med brottet eller

på annat liknande sätt uppsåtligen

eller av oaktsamhet har ökat

skaderisken. Vid sakskada eller

ren förmögenhetsskada kan ersätt-

ningen också sättas ned eller falla

bort, om särskilda skäl föreligger

med hänsyn till att den skade-

lidande genom underlåtenhet att

vidtaga sedvanliga försiktighets-

åtgärder uppsåtligen eller av akt-

samhet har ökat skaderisken.

Brottsskadeersättning kan även i

fall då det inte följer av första

stycket sättas ned eller falla bort,

om det är skäligt med hänsyn till

att den skadelidande eller, om

skadan har lett till döden, den

avlidne genom sitt uppträdande i

samband med brottet eller på annat

liknande sätt uppsåtligen eller av

oaktsamhet har ökat skaderisken.

Vid sakskada eller ren förmögen-

hetsskada kan ersätt-ningen också

sättas ned eller falla bort, om det

är skäligt med hänsyn till att den

skadelidande genom underlåtenhet

att vidta sedvanliga försiktighets-

åtgärder uppsåtligen eller av oakt-

samhet har ökat skaderisken.

13 §

Hos Brottsoffermyndigheten

finns en nämnd som avgör ärenden

om brottsskadeersättning som är

av principiell betydelse eller

annars av större vikt.

Hos Brottsoffermyndigheten

finns en nämnd som skall avgöra

ärenden om brottsskadeersättning

som är av principiell betydelse

eller annars av större vikt.

Nämnden får avgöra även andra

ärenden om brottsskade-

ersättning.

Ordföranden och vice

ordförandena i nämnden skall vara

lagfarna och erfarna i domarvärv.

Ordföranden och vice

ordförandena i nämnden skall vara

eller ha varit ordinarie domare.

Nämnden utses av regeringen.

13 a §

Brottsoffermyndigheten skall

hålla muntlig förhandling, om

sökanden begär det och det inte är

uppenbart obehövligt.

13 b §

Muntliga förhandlingar vid

Brottsoffermyndigheten skall vara

offentliga.

Kan det antas att det vid en

förhandling kommer att lämnas

någon uppgift för vilken hos

Brottsoffermyndigheten gäller

sekretess som avses i sekretess-

lagen (1980:100), får ordföranden

vid förhandlingen besluta att

förhandlingen skall hållas inom

stängda dörrar.

Om sökanden är under femton

år eller lider av en psykisk stör-

ning, får ordföranden vid förhand-

lingen besluta att förhandlingen

skall hållas inom stängda dörrar.

14 §

Ansökan om brottsskade-

ersättning skall göras inom två år

från det att brottet begicks.

Föreligger särskilda skäl kan

ansökan prövas även om den har

kommit in för sent.

Om allmänt åtal har väckts,

skall ansökan om brotsskade-

ersättning göras inom två år från

det att dom eller slutligt beslut har

vunnit laga kraft. Har allmänt åtal

inte väckts men förundersökning

inletts, skall ansökan göras inom

två år från det att förunder-

sökningen lagts ned eller

avslutats. I övriga fall skall

ansökan göras inom två år från

det att brottet begicks.

Om det finns synnerliga skäl kan

en ansökan prövas även om den

har kommit in för sent.

Ansökan prövas endast om

brottet har anmälts till åklagare

eller polismyndighet eller om

sökanden visar giltig anledning till

att sådan anmälan inte har gjorts.

Ansökan prövas endast om

brottet har anmälts till åklagare

eller polismyndighet eller om

sökanden visar giltig anledning till

att någon sådan anmälan inte har

gjorts.

I fråga om preskription av en

fordran på brottsskadeersättning

gäller vad som föreskrivs i 3 §

preskriptionslagen (1981:130)

om preskription av en fordran på

skadestånd i anledning av brott.

14 a §

Finner Brottsoffermyndigheten

att ett beslut i ett ärende om

brottsskadeersättning är oriktigt

på grund av nya omständigheter

eller av någon annan anledning,

skall myndigheten ändra beslutet,

om det kan ske utan att det blir till

nackdel för sökanden.

Har ett beslut fattats av

generaldirektören eller någon

annan tjänsteman skall det

omprövas av nämnden, om

sökanden begär det. Omprövning

behöver dock inte göras i

nämnden, om det är uppenbart att

beslutet skall ändras i enlighet

med sökandens begäran.

15 §

Kostnad för biträde eller

utredning i ärende om

brottsskadeersättning kan ersättas

av allmänna medel, om särskilda

skäl föreligger med hänsyn till

sökandens ekonomiska förhåll-

anden och övriga omständigheter.

Kostnader för biträde eller

utredning i ärenden om

brottsskadeersättning kan ersättas

av allmänna medel, om det finns

särskilda skäl med hänsyn till

sökandens ekonomiska förhåll-

anden och övriga omständigheter.

En sökande som har inställt sig

till en muntlig förhandling får av

Brottsoffermyndigheten beviljas

ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle,

om myndigheten finner att

sökanden skäligen bör ersättas för

sin inställelse. Myndigheten får

bevilja förskott på sådan

ersättning. Närmare bestämmelser

om ersättning och förskott

meddelas av regeringen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. Den äldre lydelsen av 9 § skall tillämpas när det gäller skadefall

som har inträffat före ikraftträdandet.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-12-15

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 26 november 1998 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om ändring i brottsskadelagen (1978:413).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Anders

Dereborg.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

13 a §

I syfte att uppfylla kraven i Europakonventionen införs nu en möjlighet

till muntlig förhandling som sträcker sig längre än vad förvaltningslagens

regler i detta hänseende medger. För att nå syftet bör emellertid också

övriga förutsättningar i 6.1 i konventionen vara uppfyllda, dvs. Brotts-

offermyndigheten bör vid muntlig förhandling ha den sammansättning i

form av nämnd som ansetts tillgodose rätten till domstolsprövning. En

muntlig förhandling skulle därmed alltid hållas inför nämnden. Att så

skulle vara fallet kan möjligen utläsas av att bestämmelserna om muntlig

förhandling placerats efter 13 § som reglerar ärenden som behandlas av

nämnden. Emellertid finns uttalanden i den allmänna motiveringen och i

författningskommentaren till 13 b § som tyder på att avsikten är att

muntlig förhandling också skulle kunna hållas i de fall en tjänsteman

skall avgöra ärendet. En prövning av tjänsteman eller generaldirektör kan

inte fylla konventionens krav på domstolsprövning och ett införande av

muntlig förhandling som ett led i deras prövning kan inte göra

förfarandet domstolslikt i konventionens mening. Mot bakgrund härav

bör i vart fall 13 a § förtydligas så att det framgår att muntlig förhandling

skall hållas inför nämnden.

Eftersom en prövning av Brottsoffermyndighetens nämnd har ansetts

uppfylla kraven i 6.1 i konventionen torde det ligga i sakens natur att

nämnden också i övrigt agerar domstolsenligt i den meningen att de som

har deltagit i en muntlig förhandling också deltar i avgörandet av ärendet.

Någon särskild bestämmelse härom synes inte erforderlig.

14 a §

Förhållandet mellan första och andra stycket är oklart. Ordalydelsen

föranleder närmast tolkningen, att myndigheten skall finna att ett beslut

är oriktigt och att om så är fallet omprövningen skall göras av nämnden

om sökanden begär detta. Är meningen emellertid att sökanden alltid

skall kunna få en prövning av nämnden därför att Europakonventionen

kräver att prövningen skall göras av en "oavhängig och opartisk

domstol", måste en sådan prövning kunna göras förutsättningslös och

utan alla preliminära bedömningar av huruvida det tidigare beslutet är

oriktigt eller inte. Det enda förbehållet, som bör göras med hänsyn till

allmänna rättsgrundsatser, är att nämnden inte får tillerkänna sökanden

en lägre ersättning än myndigheten har gjort tidigare.

För att det sagda skall bli tydligt bör bestämmelserna i andra stycket

placeras i en särskild paragraf, 14 b §, och ges förslagsvis följande

lydelse:

"14 b § Har ett beslut fattats av generaldirektören eller någon annan

tjänsteman skall ärendet omprövas av nämnden, om sökanden begär det.

Nämnden får inte ändra det tidigare beslutet till sökandens nackdel.

Ärendet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart

att det tidigare beslutet skall ändras i enlighet med sökandens begäran."

Ändringen föranleder en ändring också av ingressen.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 28 januari 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1998/99:41 Ändringar i brottsskade-

lagen.

Prop. 1998/99:41

6

Prop. 1998/99:41

1

Prop. 1998/99:41

51

Prop. 1998/99:41

Prop. 1998/99:41

Bilaga 1

Prop. 1998/99:41

Bilaga 1

Prop. 1998/99:41

Bilaga 3

5

Prop. 1998/99:41

Bilaga 2

52

57

Prop. 1998/99:41

Bilaga 3

58

Prop. 1998/99:41

Bilaga 4

Prop. 1998/99:41

Bilaga 4

Prop. 1998/99:41