Regeringens proposition

1997/98:159

Genomförande av Europaparlamentets och rådets

direktiv om gemensamma regler för den inre

marknaden för el, m.m.

Prop.

1997/98:159

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 maj 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Närings- och handelsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisas det huvudsakliga innehållet i Europa-

parlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december 1996 om

gemensamma regler för den inre marknaden för el (elmarknadsdirektivet)

och de åtgärder som behöver vidtas för att genomföra direktivet i svensk

rätt. För att genomföra direktivet i svensk rätt föreslås en komplettering

av ellagen (1997:857), innebärande en skyldighet för nätkoncessions-

havare att offentliggöra sin nättariff.

Vidare läggs fram förslag om vissa ändringar i ellagen som syftar till

att förbättra elmarknadens funktionssätt. De föranleds inte av genom-

förandet av elmarknadsdirektivet.

En komplettering föreslås av bestämmelserna om beviljande och

innehav av nätkoncession för utlandsförbindelse. Kompletteringen

innebär att sådan nätkoncession skall kunna beviljas och innehas även av

företag i vilka den som har nätkoncession för stamnätet har ett

bestämmande inflytande.

Vidare föreslås ändringar av bestämmelserna om nättariffer.

Regeringen föreslås under vissa förutsättningar kunna förordna att betald

nättariff i Sverige skall ge tillträde även till utlandsförbindelser till visst

land eller del av land. Kostnaderna för dessa förbindelser skall då ingå i

nättariffen för stamnätet. Syftet med denna regeländring är att underlätta

en effektiv gränsöverskridande elhandel med länder med vilka Sverige

har en gemensam marknad för el. Vidare föreslås att kostnader som

uppkommer inom Affärsverket svenska kraftnäts verksamhet som

systemansvarig myndighet för el och som inte kan hänföras till viss kund

eller kundkategori skall ingå i nättariffen för stamnätet.

Det föreslås också en möjlighet till successiv utjämning av nättariffer

under tre år vid samredovisning eller sammanslagning av nätområden.

Syftet med denna bestämmelse är att underlätta ytterligare utjämning av

nättariffer mellan tätortskunder och glesbygdskunder.

Nätmyndigheten föreslås vidare kunna ta ut en avgift (försenings-

avgift) vid försenad eller felaktig årsrapport för nätverksamhet. En

skyldighet för nätföretagen att redovisa garantier m.m. till juridiskt

närstående personer införs. Syftet med dessa bestämmelser är att

underlätta nätmyndighetens tillsynsarbete.

Slutligen föreslås en anmälningsfrist vid byte av balansansvarig i syfte

att underlätta Affärsverket svenska kraftnäts verksamhet med den nation-

ella balansavräkningen.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857) 6

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Huvuddragen i EG:s elmarknadsdirektiv 17

4.1 Direktivets ingress 17

4.2 Direktivets sakinnehåll 17

4.2.1 Kapitel I 17

4.2.2 Kapitel II 18

4.2.3 Kapitel III 21

4.2.4 Kapitel IV 21

4.2.5 Kapitel V 25

4.2.6 Kapitel VI 26

4.2.7 Kapitel VII 28

4.2.8 Kapitel VIII 29

5 Offentliggörande av tariffer 31

6 Elmarknadsdirektivets bestämmelser om reciprocitet 32

7 Elmarknadsreformen och utvecklingen på elmarknaden 34

7.1 Reformeringen av den svenska ellagstiftningen 34

7.2 Det nordiska elsamarbetet 35

7.3 Utvecklingen på elmarknaden 36

7.4 Inriktningen av det kommande översynsarbetet 38

8 Nätkoncession för utlandsförbindelser 41

9 Vissa frågor om nättariffer på stamnätet 43

9.1 Tillträde till och nättariffer för vissa utlandsförbindelser 43

9.2 Tariffgrundande kostnader för stamnätet 48

10 Vissa frågor om redovisning av nätverksamhet 50

10.1 Behovet av ytterligare skärpningar av kravet på

avgränsning av nätverksamhet 50

10.2 Förseningsavgift vid försenad eller felaktig årsrapport 55

10.3 Nätföretagens redovisningsskyldighet avseende garantier

m.m. 56

11 Frågor om tariffutjämning mellan tätort och glesbygd 57

11.1 Behovet av åtgärder för att åstadkomma tariffutjämning

mellan tätort och glesbygd 57

11.2 Legal grund för differentiering av nättariffer vid

samredovisning eller sammanslagning av nätkoncessioner

för område 60

12 Anmälningsfrist vid byte av balansansvarig 62

13 Författningskommentar 63

Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets 96/92/EG av den

19 december 1996 om gemensamma regler för den inre

marknaden för el 74

Bilaga 2 Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklingsverkets

rapport Utvecklingen på elmarknaden 1997 94

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser vid remissbehandling

av rapporten Utvecklingen på elmarknaden 1997 100

Bilaga 4 Sammanfattning av Närings-och teknikutvecklings

verkets rapport Rationella nätkoncessioner för område -

kriterier för lämplig enhet 101

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser vid remissbehandling

av rapporten Rationella nätkoncessioner för område -

kriterier för lämplig enhet 104

Bilaga 6 Sammanfattning av Affärsverket svenska kraftnäts

skrivelse angående modifieringar av reglerna för mätning,

rapportering m.m. 105

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanser vid remissbehandling

av skrivelse om modifiering av reglerna för mätning,

rapportering, m.m. 106

Bilaga 8 Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklings

verkets rapport Korssubventionering på elmarknaden 107

Bilaga 9 Förteckning över remissinstanser vid remissbehandling

av rapporten Korssubventionering på elmarknaden 109

Bilaga 10 Affärsverket svenska kraftnäts skrivelse angående för

ändring av ellagstiftningen rörande Svenska Kraftnät 110

Bilaga 11 Förteckning över remissinstanser vid remissbehandling

av skrivelse om förändringar i ellagstiftningen rörande

Affärsverket svenska kraftnät 113

Bilaga 12 Förslag om ändring i ellagen (1997:857) i arbetspromemorian

Genomförandet av elmarknadsdirektivet, m.m. 114

Bilaga 13 Förteckning över deltagare vid remissmötet om

arbetspromemorian Genomförandet av elmarknads

direktivet, m.m. 122

Bilaga 14 Lagrådsremissens lagförslag 123

Bilaga 15 Lagrådets yttrande 132

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 maj 1998 133

Rättsdatablad 134

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

ändring i ellagen (1997:857).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857)

Härigenom föreskrivs i fråga om ellagen (1997:857)

dels att 2 kap. 10 och 18 §§, 3 kap. 3 §, 4 kap. 2, 3, 9 och 11 §§, 8 kap.

4 § samt 13 kap. 5 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 12 kap. 7 13 §§,

samt närmast före 12 kap. 7 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

10 §

Nätkoncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet. Nätkoncession för område får beviljas

endast den som dessutom är lämplig att bedriva nätverksamhet inom det

begärda området.

Nätkoncession för en

utlandsförbindelse får beviljas

endast den som innehar

nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav. Nätkoncession

får dock beviljas även andra om

ledningen är av mindre betydelse

för det samlade överföringsnätet

till utlandet.

Nätkoncession för en

utlandsförbindelse får beviljas och

innehas av endast den som innehar

nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav eller en

juridisk person där denne har ett

bestämmande inflytande.

Nätkoncession får dock beviljas

även andra om ledningen är av

mindre betydelse för det samlade

överföringsnätet till utlandet.

18 §

En nätkoncession får återkallas

helt eller delvis,

En nätkoncession skall återkallas

helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett ledningsnät inte längre behövs för en säker

elförsörjning,

2. om koncessionshavaren i

väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen eller

enligt villkor i nätkoncessionen.

2. om koncessionshavaren i

väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen eller

enligt villkor i nätkoncessionen,

eller

3. om koncessionshavaren inte

längre uppfyller villkoren enligt 10

§ andra stycket första meningen

för att inneha nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten.

Avser nätkoncessionen en utlandsförbindelse, prövas dock frågan om

återkallelse av regeringen.

3 kap.

3 §

Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för

område skall varje område redovisas för sig, om inte nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran beviljar undantag. Sådant undantag skall

beviljas, om de berörda områdena ligger geografiskt nära varandra och

sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin

giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga

områden som omfattas av undanta-

get.

Ett beviljat undantag är för sin

giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga

områden, som omfattas av

undantaget, senast tre år efter

nätmyndighetens beslut.

När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av undan-

taget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall redovisas skilt från nätkoncession för

linje. Regeringen får föreskriva undantag beträffande ledningar som

omfattas av nätkoncession för linje och som organisatoriskt och tekniskt

ingår i ett nät som omfattas av nätkoncession för område.

4 kap.

2 §

Nättariffer för överföring av el

skall utformas så, att betald avgift

för att vara ansluten ger rätt att

använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för

utlandsförbindelserna.

Nättariffer för överföring av el

skall utformas så, att betald

anslutningsavgift ger rätt att

använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för

utlandsförbindelserna.

Regeringen får föreskriva att

betald anslutningsavgift ger rätt

att använda även

utlandsförbindelserna till ett eller

flera länder. En sådan föreskrift

får också avse utlandsförbind-

elserna till en del av ett land.

Föreskrifter enligt andra stycket

får meddelas i fråga om ett land

eller del av ett land vars

elmarknad kan anses utgöra en

gemensam marknad med den

svenska elmarknaden.

Avtal som avser tillträde till en

utlandsförbindelse och som har

ingåtts innan regeringen meddelar

föreskrifter enligt andra stycket

skall fortfarande gälla.

3 §

Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får inte

utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen.

Om ett eller flera områden slås

samman helt eller delvis skall en

enhetlig nättariff för det nya

området börja tillämpas senast tre

år efter sammanslagningen.

9 §

Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller däröver (stamledning) skall alla kostnader

för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får dock utformas med

hänsyn till var på nätkoncessionshavarens ledningsnät en anslutnings-

punkt är belägen.

Om nätkoncessionshavaren har

systemansvaret för el enligt 8 kap.

1 § första stycket skall de

kostnader som följer av detta

ansvar och som inte kan hänföras

till en viss kund eller kundkategori

anses utgöra en kostnad i

nätverksamheten.

Om en sådan föreskrift som

avses i 2 § andra stycket har

meddelats skall nätkoncessions-

havarens kostnader för de

utlandsförbindelser som berörs av

föreskriften bedömas samlat med

kostnaderna för nätkoncessions-

havarens samtliga ledningar i

landet.

11 §

Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en upplysning

om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning enligt sista

stycket.

Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Den som har nätkoncession

skall offentliggöra sin nättariff till

den del den avser avgifter och

övriga villkor för överföring av el.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

nätmyndigheten får meddela

närmare föreskrifter om

offentliggörande av nättariff enligt

tredje stycket.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och

andra styckena prövas av nätmyndigheten.

8 kap.

4 §

En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon som har åtagit sig

det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika

mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt (balansansvar). Ett

sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den myndighet som

enligt 1 § skall ha systemansvaret för el.

En elanvändare som är ansluten

till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem

som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt.

En elanvändare som är ansluten

till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem

som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt. Ett övertagande

av balansansvaret i en uttagspunkt

skall börja gälla den dag som

elanvändaren anger i sin

underrättelse om övertagandet,

dock tidigast en månad efter det

att innehavaren av nätkoncession

har mottagit underrättelsen.

Den myndighet som enligt 1 §

har systemansvaret för el får, om

det finns särskilda skäl, i det

enskilda fallet medge att

övertagande av balansansvaret i

en uttagspunkt skall börja gälla

tidigare än vad som följer av

andra stycket.

Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper sin el

från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap.

12 kap.

Förseningsavgift

7 §

Om ett företag som bedriver

nätverksamhet inte ger in bestyrkt

kopia av sådan årsrapport samt

sådant revisorsintyg som anges i

förordningen (1995:1145) om

redovisning av nätverksamhet,

skall företaget betala försenings-

avgift till staten enligt 8 §.

Beslut om förseningsavgift fattas

av nätmyndigheten.

8 §

Ett företag som bedriver

nätverksamhet skall betala en

förseningsavgift om de handlingar

som anges i 7 § inte har kommit in

till nätmyndigheten inom sju

månader från räkenskapsårets

utgång. Om företaget har beslutat

om fortsatt bolagsstämma enligt 9

kap. 9 § andra stycket

aktiebolagslagen (1975:1385)

eller om fortsatt föreningsstämma

enligt 7 kap. 4 § tredje stycket

lagen (1987:667) om ekonomiska

föreningar, skall dock företaget

betala förseningsavgift först om

handlingarna inte har kommit in

inom nio månader från

räkenskapsårets utgång. Avgiften

skall uppgå till 10 000 kr.

Om de handlingar som anges i 7

§ inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse

avsändes till företaget om ett

beslut om förseningsavgift enligt

första stycket, skall företaget

betala en ny förseningsavgift. Den

nya avgiften skall uppgå till

10 000 kr.

Om de handlingar som anges i 7

§ inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse

avsändes till företaget om ett

beslut om förseningsavgift enligt

andra stycket, skall företaget

betala en ny förseningsavgift. Den

nya avgiften skall uppgå till

20 000 kr.

9 §

Om registrering har skett av ett

beslut om att företaget försatts i

konkurs eller trätt i likvidation, får

beslut om förseningsavgift inte

meddelas.

10 §

Har företaget inom föreskriven tid

gett in de handlingar som anges i

7 § men har handlingarna någon

brist som lätt kan avhjälpas, får

nätmyndigheten meddela beslut

om förseningsavgift endast om

företaget har underrättats om

bristen och fått tillfälle att

avhjälpa den men inte gjort det

inom den tid som angetts i

underrättelsen. En sådan

underrättelse får sändas med

posten till den postadress som

företaget senast har anmält hos

nätmyndigheten.

11 §

En förseningsavgift skall efterges,

om underlåtenheten att ge in

handlingen framstår som ursäktlig

med hänsyn till omständigheter

som företaget inte har kunnat råda

över. Avgiften skall också efterges

om det framstår som uppenbart

oskäligt att ta ut den.

Bestämmelserna om eftergift

skall beaktas även om något

yrkande om detta inte har

framställts, om det föranleds av

vad som har förekommit i ärendet.

12 §

Om en förseningsavgift inte har

betalats efter betalnings-

uppmaning, skall avgiften lämnas

för indrivning. Regeringen får

föreskriva att indrivning inte

behöver begäras för ringa belopp.

Bestämmelser om indrivning

finns i lagen (1993:891) om

indrivning av statliga fordringar

m.m. Vid indrivning får

verkställighet enligt utsöknings-

balken ske.

13 §

Ett beslut om förseningsavgift får

verkställas även om det inte har

vunnit laga kraft.

Om ett företag har rätt att få

tillbaka betalad förseningsavgift

på grund av en domstols beslut,

skall ränta betalas på den

återbetalade förseningsavgiften

från och med månaden efter den

då förseningsavgiften betalades in

till och med den månad då

återbetalning görs. I fråga om

räntans storlek tillämpas 19 kap.

14 § skattebetalningslagen

(1997:483).

13 kap.

5 §

Beslut av nätmyndigheten enligt 2

kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6 8 §§,

11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§ samt 5 kap. 7, 10 och

11 §§, beslut av en tillsyns-

myndighet enligt 12 kap. 2 4 §§

samt beslut av den systemansvari-

ga myndigheten om ersättning till

den som enligt 8 kap. 2 § beordrats

öka eller minska produktionen av

el får överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol. Pröv-

ningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Beslut av nätmyndigheten enligt 2

kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6 8 §§,

11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§, 5 kap. 7, 10 och 11 §§

samt 12 kap. 8 och 11 §§, beslut

av en tillsynsmyndighet enligt 12

kap. 2 4 §§ samt beslut av den

systemansvariga myndigheten om

ersättning till den som enligt

8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el får

överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol. Prövningstill-

stånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut

enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Om någon annan än den som innehar nätkoncession för stamnätet

eller största delen av det har beviljats nätkoncession för en

utlandsförbindelse före den 1 januari 1998 gäller följande.

a. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 10 § andra stycket i dess

äldre lydelse.

b. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 18 § första stycket i dess

äldre lydelse.

3. Om nätmyndigheten före ikraftträdandet av denna lag har beviljat ett

undantag enligt 3 kap. 3 § första stycket skall 3 kap. 3 § andra stycket i

sin äldre lydelse tillämpas på de berörda koncessionsområdena.

4. Om ett eller flera koncessionsområden har slagits samman helt eller

delvis före ikraftträdandet av denna lag skall 4 kap. 3 § i sin äldre lydelse

tillämpas på de berörda koncessionsområdena.

5. Föreskrifterna i 12 kap. 7 och 8 §§ tillämpas beträffande

årsrapporter och revisorsintyg för räkenskapsår som avslutas den 31

december 1998 eller senare.

3 Ärendet och dess beredning

Stora förändringar har skett inom elförsörjningen under de senaste åren

både i Sverige och utomlands.

Riksdagen beslutade hösten 1995 om en reformering av den svenska

elmarknaden (prop 1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2).

Syftet med elmarknadsreformen var att genom att öppna elnäten och

införa konkurrens i handeln med el bl.a. öka valfriheten för elanvändarna

och skapa förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress inom

elförsörjningen. Riksdagen beslutade hösten 1997 om en ny ellag som

trädde i kraft den 1 januari 1998 (prop. 1996/97:136, bet. 1997/98:NU3,

rskr. 1996/97:27). Den nya ellagen bygger på elmarknadsreformens

principer och innebär i huvudsak en språklig och redaktionell modern-

isering av den tidigare gällande ellagstiftningen.

Det finns nu flera skäl att genomföra vissa ändringar i ellagen

(1997:857).

EG:s elmarknadsdirektiv

Av särskild betydelse är utvecklingen på det internationella området.

Inom elförsörjningen har internationaliseringen ökat liksom utbytet av el

mellan länder. Inom EU pågår en utveckling mot en ökad integration på

elområdet. Europeiska unionens råd antog den 19 december 1996

direktivet (96/92/EG) om gemensamma regler för den inre marknaden

för el (elmarknadsdirektivet). Direktivet har bifogats som bilaga 1. Enligt

direktivet skall medlemsstaterna senast den 19 februari 1999 ha

genomfört direktivet i nationell rätt.

Elmarknadsdirektivet innehåller regler om nättillträde och

investeringar i ny elproduktionskapacitet. Syftet är att elmarknaden

stegvis skall öppnas samtidigt som allmänhetens tillgång till

grundläggande service garanteras. Öppnandet skall ske genom att varje

medlemsland utser s.k. berättigade kunder, dvs. kunder som har rätt att

agera på en öppen elmarknad. Marknadsöppningen skall initialt motsvara

minst 25 % av den samlade förbrukningen i landet. Sex år efter

direktivets ikraftträdande skall marknadsöppningen motsvara ca en

tredjedel av landets samlade elförbrukning.

Europeiska kommissionen har i en rapport som överlämnades till

Europaparlamentet och rådet våren 1998 angivit att den hösten 1998

avser att överlämna ett direktivförslag om regler för stöd till elproduktion

från förnybara energikällor.

I enlighet med vad som anfördes i prop. 1996/97:136 Ny ellag (sid. 35)

återkommer regeringen nu till frågan om genomförandet av elmarknads-

direktivet i svenska lagstiftning. I avsnitt 4 redovisas det huvudsakliga

innehållet i elmarknadsdirektivet och en analys av den svenska

lagstiftningens förenlighet med direktivets krav. I avsnitt 5 behandlas det

förslag om lagändring som föranleds av genomförandet av elmarknads-

direktivet och i avsnitt 6 frågan om s.k. reciprocitet i samband med

direktivet.

Övriga förslag om ändringar i ellagen

I övrigt innehåller propositionen ett antal förslag om ändringar och

kompletteringar av ellagen, som inte föranleds av genomförandet av

elmarknadsdirektivet. Syftet med dessa är att förbättra ellagstiftningens

och därmed elmarknadens funktionssätt. Förslagen har i huvudsak

framkommit genom beredningen av ett antal rapporter och skrivelser.

Regeringen uppdrog i oktober 1995 åt NUTEK att årligen i samråd

med Konkurrensverket, Svenska kraftnät, Elsäkerhetsverket och

Konsumentverket redovisa en uppföljning av utvecklingen på

elmarknaden. NUTEK redovisade i november 1997 uppdraget i

rapporten Utvecklingen på elmarknaden 1997 (dnr N97/3274). En

sammanfattning av rapporten finns som bilaga 2. Rapporten har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns som

bilaga 3. En sammanställning av remissinstansernas synpunkter finns

tillgänglig i Närings- och handelsdepartementet (dnr N97/3274).

Regeringen uppdrog i regleringsbrev för budgetåret 1997 avseende

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) åt NUTEK att, som ett

led i arbetet med att skapa rationella koncessionsområden, redovisa

kriterier för lämplig enhet för nätkoncession för område. NUTEK

redovisade i oktober 1997 sina överväganden och förslag i rapporten

Rationella nätkoncessioner för område - kriterier för lämplig enhet (dnr

N97/3084). En sammanfattning av rapportens överväganden och förslag

har bifogats som bilaga 4. Rapporten har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna har bifogats som bilaga 5. En

sammanställning över remissinstansernas synpunkter finns tillgänglig i

Närings- och handelsdepartementet (dnr N97/3084).

Affärsverket svenska kraftnät (Svenska kraftnät) föreslog i en skrivelse

som inkom till Närings- och handelsdepartementet den 7 februari 1997

vissa förändringar avseende ellagstiftningens regler för mätning,

rapportering m.m. (dnr N97/474). En sammanfattning av de

överväganden och förslag som redovisas i skrivelsen har bifogats som

bilaga 6. Skrivelsen har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna har bifogats som bilaga 7. En sammanställning av

remissinstansernas synpunkter finns tillgänglig i Närings- och

handelsdepartementet (dnr N97/474).

Regeringen uppdrog i juni 1997 åt NUTEK att utreda behoven av att

skärpa kraven på avgränsning mellan nätverksamhet och

konkurrensutsatt verksamhet på elmarknaden. NUTEK redovisade i

oktober 1997 uppdraget med rapporten Korssubventionering på

elmarknaden (dnr N97/2094). En sammanfattning av rapportens

överväganden och förslag har bifogats som bilaga 8. Rapporten har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna har bifogats

som bilaga 9. En sammanställning av remissinstansernas synpunkter

finns tillgänglig i Närings- och handelsdepartementet (dnr N97/2094).

Svenska kraftnät föreslog i en skrivelse som inkom till Närings- och

handelsdepartementet den 1 december 1997 vissa förändringar av ellagen

rörande bestämmelerna om nättariffer och Svenska kraftnäts ställning

(dnr N97/3354). Skrivelsen har bifogats som bilaga 10. Den har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna har bifogats

som bilaga 11. En sammanställning av remissinstansernas synpunkter

finns tillgänglig i Närings- och handelsdepartementet (dnr N97/3354).

Mot bakgrund av dels genomförandet av elmarknadsdirektivet, dels de

förslag till ändringar av ellagen som framkommit genom ovan nämnda

rapporter och skrivelser samt synpunkter från remissinstanserna rörande

dessa, har en arbetspromemoria benämnd Genomförandet av

elmarknadsdirektivet, m.m., upprättats inom Närings- och handels-

departementet. Arbetspromemorian finns tillgänglig i Närings- och

handelsdepartementet (dnr N98/917). De lagförslag som redovisas i

promemorian finns i bilaga 12. Ett remissmöte hölls i Närings- och

handelsdepartementet den 24 april 1998. En förteckning över deltagarna

vid remissmötet finns som bilaga 13. Minnesanteckningar från

remissmötet finns tillgängliga i Närings- och handelsdepartementet (dnr

N98/917).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 7 maj 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 14.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 15.

Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran. Vissa redaktionella

ändringar har gjorts i lagtexten.

4 Huvuddragen i EG:s elmarknadsdirektiv

4.1 Direktivets ingress

Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december

1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el

(elmarknadsdirektivet) anger i ingressen ett antal mål, däribland följande.

Det är viktigt att anta åtgärder för att säkerställa att den inre

marknaden fungerar väl (punkt 1). En elmarknad som i full omfattning är

konkurrensutsatt är ett viktigt steg mot fullbordande av den inre

marknaden för energi (punkt 2). Upprättandet av den inre marknaden för

el är särskilt viktigt för att öka effektiviteten vid produktion, överföring

och distribution av el samtidigt som försörjningstryggheten och den

europeiska ekonomins konkurrensförmåga stärks och miljöskyddet

respekteras (punkt 4). Den inre marknaden för el måste upprättas gradvis

för att industrin på ett flexibelt och planerat sätt skall kunna anpassa sig

till sin nya miljö och för att ta hänsyn till de olika sätt på vilka

elsystemen för närvarande är organiserade (punkt 5). På den inre

marknaden måste elföretag kunna verka, utan menlig inverkan på

allmännyttiga tjänster, så att en konkurrensutsatt elmarknad uppnås

(punkt 9). Hur den nuvarande marknaden än är organiserad måste

tillträde till systemet vara öppet i enlighet med detta direktiv och leda till

likvärdiga ekonomiska resultat i medlemsstaterna och därigenom till en

direkt jämförbar öppningsnivå för marknaderna och till en direkt

jämförbar grad av tillträde till elmarknaderna (punkt 12).

4.2 Direktivets sakinnehåll

Regeringens bedömning och förslag: Direktivet består av 29 artiklar

uppdelade i åtta kapitel. För att genomföra direktivet krävs endast en

komplettering i ellagen. Förslag till denna komplettering behandlas i

avsnitt 5.

Här nedan ges en sammanfattande beskrivning av direktivet och

bedömningar av de eventuella åtgärder som krävs för att genomföra

direktivet i svensk rätt.

4.2.1 Kapitel I

Kapitel I Omfattning och definitioner innehåller två artiklar. Artikel 1

anger direktivets omfattning. Där sägs att det i direktivet fastställs

gemensamma regler för produktion, överföring och distribution av el.

Detta preciseras på så sätt att det anges att direktivet innehåller regler för

elsektorns organisation och funktion, tillträde till marknaden, kriterier

och förfaranden som skall tillämpas för anbud och för beviljande av

tillstånd och för driften av system. Artikel 2 innehåller definitioner.

4.2.2 Kapitel II

Kapitel II Allmänna regler för organisationen av sektorn innehåller en

artikel, nämligen artikel 3.

I dess första punkt anges den grundläggande regeln att

medlemsstaterna skall se till att elföretag drivs enligt principerna i

direktivet så att en konkurrensutsatt elmarknad kan uppnås. Vidare sägs

att de två olika system för nättillträde, som direktivet anvisar, skall leda

till likvärdiga ekonomiska resultat och därigenom till en direkt jämförbar

nivå för marknadsöppningen och till en direkt jämförbar grad av tillträde

till elmarknaderna.

Artikelns andra punkt innehåller en av de viktigare bestämmelserna i

direktivet. Enligt denna punkt kan medlemsstaterna i det allmänna

ekonomiska intresset ålägga företag som bedriver verksamhet inom

elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Sådana tjänster kan

avse tillförlitlighet - inbegripet försörjningstrygghet - regelbundenhet,

kvalitet och pris på leveranser samt miljöskydd. Om elföretag åläggs

sådana tjänster måste det ske med fullt beaktande av EG fördragets

bestämmelser, särskilt artikel 90. Allmännyttiga tjänster skall anmälas till

Europeiska kommissionen.

Enligt artikelns tredje punkt får en medlemsstat besluta att inte

tillämpa bestämmelserna i vissa angivna artiklar i direktivet i den

utsträckning som tillämpningen av dessa bestämmelser rättsligt eller i

praktiken skulle hindra elföretagen från att fullgöra de allmännyttiga

tjänster som de har blivit ålagda. De aktuella artiklarna reglerar dels

möjligheterna att anlägga ny produktionskapacitet, dels skyldigheten att

lämna tillträde till elsystemet, dels ock rätten att bygga direktledningar,

dvs. en ledning som direkt förbinder två kunder vid sidan av det

gemensamma elsystemet.

En förutsättning för att en medlemsstat skall få använda denna

möjlighet är att handelns utveckling inte påverkas i en sådan utsträckning

att det strider mot gemenskapens intressen, vartill räknas bl.a. konkurrens

när det gäller berättigade kunder - varmed avses de kunder som får

utnyttja den fria elmarknaden - samt artikel 90 i EG fördraget.

4.2.2.1 Allmänt om allmännyttiga tjänster

För svenskt vidkommande är det inte aktuellt att, under hänvisning till

allmännyttiga tjänster, inte tillämpa vissa artiklar i direktivet. Däremot

skall, som nämnts ovan, allmännyttiga tjänster anmälas till

kommissionen. Det finns därför anledning att i detta sammanhang

behandla frågan om allmännyttiga tjänster. Begreppet allmännyttiga

tjänster finns inte definierat i vare sig direktivet eller EG fördraget. Det

har också visat sig att det råder oenighet mellan medlemsstaterna hur

begreppet skall definieras. Regeringens uppfattning om vad som är

allmännyttiga tjänster i svensk lagstiftning utgår från följande synsätt.

Vad de ålagda tjänsterna skall gå ut på exemplifieras, som nyss

angivits, i texten. Gemensamt för exemplen är att kunderna skall

garanteras viss kvalitet på de varor och tjänster som tillhandahålls av

elföretagen men även att priset kan vara reglerat. I begreppet allmän-

nyttig ligger att garantierna måste komma hela eller delar av

kundkollektivet till del. Detta framgår också av att allmännyttiga tjänster

bara får åläggas i det allmänna ekonomiska intresset .

För att anses som en allmännyttig tjänst skall ett åläggande, enligt

regeringens uppfattning, innebära ett åläggande att gentemot hela eller

delar av kundkollektivet lämna en viss garanti som har positiv innebörd

för kundkollektivet.

Av innehållet i artikel 3 punkterna 2 och 3 kan man dra slutsatsen att

de bestämmelser som syftar till att öppna elmarknaden för konkurrens

kan hindra elföretagen från att fullgöra sina allmännyttiga tjänster, dvs.

elföretag som tillhandahåller allmännyttiga tjänster kan behöva skyddas

mot konkurrens från andra elföretag som inte tillhandahåller

allmännyttiga tjänster. Detta innebär att ålagda allmännyttiga tjänster kan

medföra, men inte måste medföra, att ett företag tvingas avvika från ett

kommersiellt riktigt beteende på ett sätt som innebär en

konkurrensnackdel för företaget. Exempelvis kan en allmännyttig tjänst,

som innebär att alla kunder av en viss kategori skall ha samma pris, göra

det svårt för det ansvariga elföretaget att konkurrera med företag som

inte ålagts samma allmännyttiga tjänst.

4.2.2.2 Allmännyttiga tjänster i den svenska ellagstiftningen

Med den ovan redovisade definitionen av begreppet innehåller ellagen ett

antal föreskrifter som är att anse som allmännyttiga tjänster, nämligen

följande.

Det är i huvudsak nätföretag som är ålagda att tillhandahålla

allmännyttiga tjänster. De viktigaste är olika föreskrifter om

utformningen av nättarifferna.

Huvudprincipen är att tarifferna skall vara kostnadsriktiga, dvs. en

elkunds tariff skall avspegla den kostnad han orsakar nätföretaget.

Ellagen innehåller emellertid en rad föreskrifter som innebär undantag

från denna huvudprincip. Dessa undantag innebär en utjämning av

nättarifferna mellan olika kunder. Syftet med denna utjämning är att

vissa kunder som orsakar nätföretaget höga kostnader inte skall behöva

betala en nättariff som fullt ut avspeglar dessa kostnader. Följden blir att

vissa kunder som orsakar nätföretaget låga kostnader får betala en

nättariff som motsvarar mer än dessa kostnader. Följande föreskrifter i

ellagen har denna innebörd.

I 4 kap. 3 § föreskrivs att nättariffer för område inte får utformas med

hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. Kostnaderna för

att överföra el till kunder inom ett koncessionsområde varierar. Ju längre

ut i periferin av ett område en kunds anslutningspunkt är belägen desto

högre blir kostnaden för att överföra el till anslutningspunkten, eftersom

överföringskostnaden ökar med avståndet. Dessutom är det dyrare att

överföra el till mer glest befolkade områden med få kunder än till

tättbefolkade områden med många kunder.

Innebörden av föreskriften i 4 kap. 3 § är alltså att, inom samma

kundkategori, alla elkunder i koncessionsområdet skall ha samma

nättariff oavsett deras kostnadsbild. Bestämmelsen omfattar enligt sin

ordalydelse såväl elanvändare som elproducenter. Det torde dock

vanligen inte förekomma att elproducenter matar in el på ett lokalnät. Ett

undantag från detta förhållande utgörs av små elproducenter, för vilka

särskilda föreskrifter finns. Dessa redovisas senare i detta avsnitt.

En föreskrift med motsvarande syfte finns i 4 kap. 5 § och avser

nättariffen för elanvändare som är anslutna till en regionledning.

Regleringen gäller alltså inte för elproducenter. Innebörden av

föreskriften är att, på varje spänningsnivå längs regionledningen, alla

elanvändare inom samma kundkategori skall ha samma nättariff.

I 4 kap. 8 § finns ytterligare en föreskrift som syftar till att utjämna

nättarifferna mellan olika kunder. Vid skälighetsbedömningen av en

nättariff skall, enligt huvudregeln, nätföretagets kostnader ligga till grund

för bedömningen. Endast de kostnader som är hänförliga till den aktuella

nättariffen får därvid beaktas, eftersom nättariffer skall vara

kostnadsriktiga. Föreskriften i 4 kap. 8 § utgör ett undantag från denna

huvudregel. På sätt som framgår av föreskriften skall vid

skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning

nätkoncessionshavarens kostnader på alla eller ett flertal av hans

regionledningar bedömas samlat. Kostnaderna för nätkoncessioner med

höga kostnader kommer därmed inte bara att belasta elkunder på den

aktuella regionledningen utan även kunder på ledningar med lägre

kostnader. Denna reglering gäller för både elproducenter och

elanvändare.

Nätföretagen är också ålagda att tillhandahålla små elproducenter vissa

allmännyttiga tjänster. Föreskrifter om detta finns i 4 kap. 10 §. Som en

liten elproducent anges den producent som kan leverera en effekt om

högst 1 500 kilowatt. Sådana produktionsanläggningar är i allmänhet

anslutna till ett lokalnät. Innebörden av föreskriften är att sådana

producenter skall betala en reducerad nättariff på sätt som framgår av

föreskriften.

Även vissa elhandelsföretag är ålagda att tillhandahålla allmännyttiga

tjänster, nämligen de företag som innehar leveranskoncession.

Föreskrifter om dessa företag finns i 5 kap. ellagen.

Enligt 5 kap. 7 § är innehavare av leveranskoncession skyldiga att,

med vissa undantag, leverera el för normala förbrukningsändamål till alla

elanvändare inom leveransområdet.

Enligt 5 kap. 11 § är innehavare av leveranskoncession skyldiga att,

med vissa undantag, köpa el från små produktionsanläggningar, dvs.

sådana anläggningar som kan leverera en effekt om högst 1 500 kilowatt.

Enligt 5 kap. 12 § skall priset för el som levereras till elanvändare som

omfattas av leveransskyldigheten och för el som köps från små

produktionsanläggningar vara skäligt.

4.2.3 Kapitel III

Kapitel III Produktion omfattar artiklarna 4 6 och reglerar vissa frågor

kring anläggande av ny produktionskapacitet. I detta hänseende kan

medlemsstaterna, enligt artikel 4, välja mellan två olika förfaranden,

tillstånds- och anbudsförfarande, då ny produktionskapacitet skall

anläggas. Den svenska lagstiftningen bygger på tillståndsförfarande,

vilket regleras i artikel 5. Där föreskrivs att medlemsstaterna skall

fastställa kriterier för att bevilja tillstånd att anlägga

produktionskapacitet. Det anges också vad dessa kriterier kan avse.

Vidare anges dels att kriterier och förfaranden skall offentliggöras, dels

att en sökande som fått avslag på sin ansökan skall ha möjlighet att

överklaga. Slutligen sägs att kommissionen skall informeras om ett

avslag.

Den svenska lagstiftningen innehåller inget krav på ett specifikt

tillstånd för att uppföra en produktionsanläggning med undantag för

kärnkraftsreaktorer. För att uppföra en sådan krävs det tillstånd av

regeringen enligt 5 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Enligt 5

a § nämnda lag får dock numera sådant tillstånd inte meddelas.

Emellertid kan det krävas tillstånd enligt ett antal lagar om man vill

uppföra en produktionsanläggning, nämligen lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser m.m., plan- och bygglagen (1987:10),

vattenlagen (1983:291) och miljöskyddslagen (1969:387). De kriterier

som ligger till grund för tillståndsprövningen och de förfaranden som

tillämpas enligt lagarna framgår av respektive lagtexter. Samtliga dessa

texter har publicerats i Svensk författningssamling.

Alla beslut som innebär avslag på ansökan om tillstånd kan överklagas

enligt närmare föreskrifter i lagarna. Detta gäller dock inte i de

tillståndsärenden som prövas av regeringen som första instans.

Beträffande sådana ärenden kan sökanden vid ett avslag begära

rättsprövning hos Regeringsrätten enligt lagen (1988:205) om

rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut.

Regeringen avser att senare utfärda en förordning som föreskriver att

en myndighet eller kommun som i ett ansökningsärende meddelar ett

beslut, som medför att en sökande inte får möjlighet att anlägga en

elproduktionsanläggning, skall tillställa kommissionen beslutet sedan

detta vunnit laga kraft.

Artikel 6 behandlar anbudsförfarandet och saknar därför relevans i

detta sammanhang.

4.2.4 Kapitel IV

Kapitel IV Drift av överföringssystem omfattar artiklarna 7 9 och

reglerar hur överföringssystem skall drivas på både kort och lång sikt.

Med överföringssystem avses för svenskt vidkommande stamnätet som

ägs av staten och förvaltas av Svenska kraftnät.

Artikel 7 innehåller sex punkter. I den första punkten föreskrivs att

medlemsstaten skall utse en systemansvarig för överföringssystemet.

Begreppet systemansvarig har här delvis en annan innebörd än vad

begreppet har i 8 kap. 1 § andra stycket ellagen (1997:857). Där

definieras begreppet som det övergripande ansvaret för att elektriska

anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av

landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el .

Direktivets innebörd av begreppet systemansvarig är att denne skall

ansvara för drift och underhåll och, om nödvändigt, utveckling av

överföringssystemet och dess länkar till andra system för att garantera

försörjningstrygghet. Det rör sig alltså om en driftansvarig.

Uppgiften som systemansvarig för överföringssystemet fullgörs, som

nyss nämnts, av Svenska kraftnät.

I den andra punkten föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa att

tekniska regler utarbetas och offentliggörs, som anger lägsta tekniska

konstruktions- och driftkrav för anslutning till systemet av

produktionsanläggningar, distributionssystem, direktanslutna

konsumenters utrustning, länkutrustning och direktledningar. Kraven

skall anmälas till kommissionen.

I 8 kap. 1 § tredje stycket ellagen finns ett bemyndigande för

regeringen eller den myndighet som regeringen utser att meddela

föreskrifter i de hänseenden som behandlas i punkten 2. Med stöd av

detta bemyndigande har regeringen bemyndigat Svenska kraftnät att

meddela sådana föreskrifter. Bemyndigandet finns intaget i 16 §

förordningen (1994:1806) om systemansvaret för el.

Enligt vad regeringen inhämtat pågår för närvarande ett arbete med att

utarbeta sådana föreskrifter hos Svenska kraftnät.

Resterande punkter innehåller föreskrifter om den systemansvariges

uppgifter. De kräver inga åtgärder från svensk sida.

Artikel 8 innehåller föreskrifter om produktionsanläggningarnas

inmatningsordning på överföringssystemet och om hur länkar till andra

system, dvs. utlandsförbindelser, skall utnyttjas. Med uttrycket hur

länkar till andra system skall utnyttjas avses inte kunders rätt att få

tillträde till utlandsförbindelser utan därmed avses förhållandet mellan

rättigheterna att via utlandsförbindelserna mata in el på överföringsnätet,

dvs. stamnätet, och rättigheterna att mata in el på överföringsnätet från

inhemska produktionsanläggningar.

Första punkten anger att den systemansvarige är ansvarig för dessa

uppgifter, vilket för svenskt vidkommande innebär Svenska kraftnät.

Andra punkten anger hur inmatningsordningen och utnyttjandet av

länkar skall bestämmas. Huvudregeln är att elleveranser som grundas på

kontraktsskyldigheter har den högsta prioriteten. Därutöver skall

inmatningsordningen och utnyttjandet av länkar bestämmas på grundval

av kriterier, som måste vara objektiva, offentliggjorda och tillämpade på

ett icke diskriminerande sätt. Kriterierna skall beakta det ekonomiska

företrädet hos el från tillgängliga installationer för elproduktion eller från

överföring genom länkar samt de tekniska begränsningarna i systemet.

Dessa kriterier kan godkännas av medlemsstaten men det är inte

nödvändigt.

Svensk lagstiftning innehåller inga uttryckliga regler om

inmatningsordning på stamnätet. En huvudregel i ellagen är att en

produktionsanläggning som är ansluten till en ledning eller ett

ledningsnät har rätt att få el överförd på det nationella elsystemet, dvs. att

mata in el. En produktionsanläggning är alltid ansluten på en viss

effektnivå och inom den effektgränsen föreligger rätt att mata in all el

som det finns avsättning för. En producent kan alltså alltid fullgöra de

elleveranser som grundas på kontraktsskyldigheter. Den inmatning som

sker på det svenska stamnätet utöver kontrakterad el är den inmatning

som sker inom ramen för den s.k. balanstjänsten. Den inmatningen sker

på grundval av det ekonomiska företrädet hos el från tillgängliga

installationer för elproduktion . I den mån produktionsanläggningar

vägras inmatning på stamnätet sker det på grund av tekniska

begränsningar i systemet.

Vad gäller utnyttjandet av länkar till andra system , dvs. inmatning på

stamnätet från utlandsförbindelserna, är dessa ledningar, liksom

produktionsanläggningar, anslutna på en viss effektnivå. Stamnätets

kapacitet att ta emot inmatning på den begärda effektnivån prövas i

samband med utlandsförbindelsens anslutning till stamnätet. Sedan

anslutning medgivits kan inmatning på stamnätet därefter ske utan

föregående kapacitetsprövning. När obalans uppstår på elsystemet

regleras det via inmatningen från produktionsanläggningarna medan

inmatningen från utlandsförbindelserna inte berörs.

När det gäller rätten till uttag från stamnätet via utlandsförbindelserna

gäller däremot en mindre inskränkning. Om det totala uttaget på

stamnätet är för stort minskas först uttaget via utlandsförbindelserna

innan annat uttag minskas eller produktionsanläggningarnas inmatning

ökas.

Vad gäller elkunders tillträde till utlandsförbindelserna gäller följande.

Den som är ansluten till en ledning har, som tidigare nämnts, rätt att få el

överförd på det nationella elsystemet, dvs. att mata in eller ta ut el. Detta

gäller dock inte för utlandsförbindelserna. För tillträde till sistnämnda

förbindelser krävs ett särskilt medgivande av nätinnehavaren, som i de

flesta fall är staten genom Svenska kraftnät. Frågan om sådant tillträde

regleras inom ramen för Svenska kraftnäts avtalsvillkor, som i korthet

innebär följande.

Tillträde till en utlandsförbindelse meddelas som årsabonnemang eller

timabonnemang. Timabonnemang meddelas dygnsvis i den utsträckning

kapaciteten inte är ianspråktagen av årsabonnemang. Ett abonnemang ger

rätt till dels överföring på den svenska delen av den aktuella

förbindelsen, dels inmatning på respektive uttag från stamnätet. Vad

gäller förbindelserna till Finland meddelas timabonnemangen i första

hand de aktörer som ingått avtal på spotmarknaden vid den svensk

norska elbörsen Nord Pool i Oslo.

Då kapaciteten på utlandsförbindelsen är nedsatt, vare sig det är

planerat eller oplanerat, har Svenska kraftnät rätt att begränsa

överföringen på förbindelsen. Det sker enligt följande principer.

Omedelbart efter en nedsättning av kapaciteten och de följande en till

fem timmarna garanterar Svenska kraftnät kundernas överföring som

alltså inte påverkas. Därefter reduceras överföringen i proportion till

kundernas handel. Alla kunder behandlas alltså lika.

Som nämnts ovan måste de kriterier som ligger till grund för

inmatningsordningen och utnyttjandet av länkar vara offentliggjorda.

Svenska kraftnät måste alltså offentliggöra dessa kriterier.

Några åtgärder därutöver från svensk sida för att genomföra direktivets

bestämmelser krävs inte.

Enligt tredje och fjärde punkten kan en medlemsstat ålägga den

systemansvarige att, vid bestämmande av inmatningsordningen,

prioritera anläggningar som använder förnybara energikällor eller avfall

eller som producerar el i kraftvärmeanläggningar eller som använder

inhemskt bränsle. Några regler i dessa hänseenden finns inte i Sverige.

Artikel 9 föreskriver att den systemansvarige för överföringssystemet

skall bevara sekretessen för kommersiellt känsliga uppgifter, vilka

erhållits i verksamheten.

Svenska kraftnät är en statlig myndighet och omfattas därmed av

regleringen i tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen. De

kommersiella uppgifter som Svenska kraftnät erhåller i sin verksamhet

som systemansvarig för överföringssystemet är främst uppgifter om den

mängd el som kunderna matar in på respektive tar ut från stamnätet. De

kunder som matar in el på respektive tar ut el från stamnätet är alla

anslutna till stamnätet. Villkoren för denna anslutning samt inmatning

respektive uttag från nätet regleras i avtal mellan Svenska kraftnät och

kunden, vilket innebär att kunden har trätt i affärsförbindelse med

Svenska kraftnät. Därmed blir föreskrifterna i 8 kap. 10 § sekretesslagen

(1980:100) tillämpliga. Enligt de föreskrifterna gäller sekretess hos

myndigheten för uppgift om affärs- eller driftförhållanden, dvs.

kommersiella uppgifter, för enskild som trätt i affärsförbindelse med

myndigheten. Sekretess gäller dock bara om det av särskild anledning

kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Den verksamhet

som Svenska kraftnät bedriver som systemansvarig för

överföringssystemet är uteslutande av kommersiell karaktär. De

kommersiella uppgifter som Svenska kraftnät erhåller från sina kunder

utgörs till en helt övervägande del av centrala uppgifter om kundernas

affärs- och driftförhållanden. Det ligger därmed i sakens natur att det

kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs . Därav följer att

det föreligger särskild anledning till sådant antagande beträffande de

uppgifter som nu nämnts. Därmed får skaderekvisitet anses vara uppfyllt

gentemot alla Svenska kraftnäts kunder för den huvudsakliga delen av de

uppgifter som Svenska kraftnät erhåller från kunderna.

Dessutom bör följande beaktas. Ett betydande antal kunder är anslutna

till stamnätet. Svenska kraftnät måste, på grund av sin monopolställning,

iaktta objektivitet mellan sina kunder. Därmed kan inte Svenska kraftnät

lämna ut kommersiella uppgifter beträffande vissa av sina kunder och

samtidigt sekretessbelägga motsvarande uppgifter beträffande andra

kunder. Om Svenska kraftnät skulle lämna ut kommersiella uppgifter

från alla sina kunder skulle detta skada, inte bara de enskilda kunderna

utan även elbranschen i dess helhet.

Sekretess gäller alltså för kommersiella uppgifter men bara, som nyss

nämnts, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde lider

skada om uppgiften röjs. Detta är dock förenligt med kraven i artikel 9

eftersom den systemansvarige bara behöver bevara sekretessen för

kommersiellt känsliga uppgifter, varmed, enligt regeringens uppfattning,

måste avses sådana uppgifter vars röjande kan antas skada den enskilde.

Kraven i artikel 9 är alltså uppfyllda.

4.2.5 Kapitel V

Kapitel V Drift av distributionssystem omfattar artiklarna 10 12 och

reglerar hur distributionssystem skall drivas på både kort och lång sikt.

Regleringen är ungefär densamma som för överföringssystem. Med

distributionssystem avses för svenskt vidkommande regionnäten, som i

allmänhet ägs av de stora kraftbolagen närstående nätföretag, och

lokalnäten som i allmänhet ägs av lokala nätbolag. Många av de senare är

kommunalt ägda.

Enligt första punkten i artikel 10 får medlemsstaterna ålägga

distributionsföretag en leveransskyldighet gentemot kunder inom ett visst

område, varvid tariffen för sådana leveranser får regleras, till exempel för

att garantera likvärdig behandling av berörda kunder.

Bestämmelser av denna typ finns i Sverige genom systemet med

leveranskoncession. Det bör dock uppmärksammas att innehavarna av

leveranskoncession inte är distributionsföretag i direktivets mening.

Enligt andra punkten skall medlemsstaterna utse eller ålägga

nätinnehavaren att utse en systemansvarig för distributionssystemet på

samma sätt som för överföringssystemet. De svenska nätföretagen driver

sina nät i egen regi eller har arrenderat ut nätet till ett annat företag.

Någon ovisshet om vem som har driftansvaret föreligger därför inte,

varför någon åtgärd från svensk sida inte behövs.

I artikel 11 ges närmare föreskrifter om driften av distributionssystem.

Den svenska ellagstiftningen uppfyller de krav som uppställs i dessa

föreskrifter.

Artikel 12 föreskriver att den systemansvarige för

distributionssystemet skall bevara sekretessen för kommersiellt känsliga

uppgifter, vilka erhållits i verksamheten.

Systemansvariga för distributionssystemen är, beträffande regionnäten,

de stora kraftföretagen närstående nätföretag och, beträffande lokalnäten,

lokala nätföretag, som ofta ägs av kommunen. I den mån

distributionssystemen drivs i kommunal regi är tryckfrihetsförordningen

och sekretesslagen tillämpliga, varvid samma överväganden som under

artikel 9 gör sig gällande.

Om distributionssystemen däremot drivs av enskilda nätföretag är

tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen inte tillämpliga i företagets

verksamhet, varför andra överväganden måste göras.

Den mest ingripande åtgärden vore att föreskriva om tystnadsplikt för

anställda inom enskilda nätföretag. Flera skäl talar dock mot detta.

Föreskrifter om tystnadsplikt finns framför allt i sekretesslagen, som

dock bara gäller i det allmännas verksamhet. Tystnadsplikt för enskilda

är mindre vanligt och gäller främst personal inom vissa yrken. De

viktigaste är hälso- och sjukvårdspersonal samt advokater. Tystnadsplikt

i dessa fall har föreskrivits främst av hänsyn till enskildas personliga

integritet. Att nu införa tystnadsplikt i enskild verksamhet för

kommersiella uppgifter ter sig därför något främmande för det svenska

rättssystemet.

Om man trots allt överväger att införa en sådan tystnadsplikt kommer

denna att omfatta kommersiella uppgifter som anställda i ett enskilt

nätföretag erhåller i sin verksamhet. Därefter måste man överväga om

tystnadsplikten bara skall gälla om det av särskild anledning kan antas

att den enskilde lider skada om uppgiften röjs . Offentliganställda

personer är ganska vana att bedöma detta skaderekvisit. Däremot torde

dessa bedömningar vara främmande för privatanställda personer. Det är

därför tveksamt om detta rekvisit bör införas i en eventuell föreskrift om

tystnadsplikt. Detta blir än mer tveksamt om man överväger att

straffbelägga brott mot denna tystnadsplikt.

Ytterligare en synpunkt bör beaktas. Om man inför en tystnadsplikt för

anställda hos privata nätföretag, som då inte innehåller något

skaderekvisit, måste tystnadsplikten för anställda i offentliga nätföretag,

av konkurrensskäl, vara likadant utformad, dvs. utan skaderekvisit. Detta

i sin tur innebär en utvidgning av sekretessen i det allmännas verksamhet.

En sådan utvidgning bör man, av hänsyn till offentlighetsprincipen, bara

göra när särskilt starka skäl talar för detta.

Regeringen avstår av dessa skäl från att föreslå en bestämmelse om

tystnadsplikt för anställda i enskilda nätföretag. Därvid beaktar också

regeringen ordalydelsen i artikel 10.3 i direktivet, där det sägs att

medlemsstaterna skall se till att den systemansvarige handlar i

överensstämmelse med artikel 12, dvs. bevarar sekretessen för

kommersiellt känsliga uppgifter. Hur en medlemsstat uppnår detta mål

avgör medlemsstaten själv. Regeringen utgår från att de privata

nätföretagen bevarar sekretessen för kommersiellt känsliga uppgifter.

Skulle det däremot i framtiden visa sig att företagen brister i detta

hänseende kommer regeringen att föreslå åtgärder för att uppnå syftet

med artikel 12.

4.2.6 Kapitel VI

Kapitel VI Särredovisning samt insyn och öppenhet i bokföringen

omfattar artiklarna 13 15.

I artikel 13 anges att medlemsstaterna, eller de behöriga myndigheter

de utser, liksom de tvistlösningsmyndigheter som anges i artikel 20.3,

skall ha tillgång till den bokföring hos företag för produktion, överföring

eller distribution som de behöver för att kunna utföra sina kontroller.

På grund av den svenska elmarknadens företagsstruktur med åtskillnad

mellan produktion och handel å ena sidan och nätverksamhet å den andra

sidan omfattas företag för produktion enligt direktivet inte av någon

bestämmelse i direktivet. Därför behövs det inte några specifika

bokföringsregler för de elföretag i Sverige som sysslar med produktion

av el.

Företag för överföring och distribution enligt direktivet motsvarar de

företag som har nätkoncession enligt ellagen. Enligt 12 kap. 1 § ellagen

står koncessionshavarna under tillsyn av nätmyndigheten. Enligt 12 kap.

2 § ellagen har en tillsynsmyndighet, dvs. nätmyndigheten, rätt att på

begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för

tillsynen. Tillsynen omfattar bl.a. företagens nättariffer. För att kunna

utöva tillsyn i dessa hänseenden måste nätmyndigheten ha tillgång till

företagens bokföring. Med stöd av 12 kap. 2 § ellagen har

nätmyndigheten den möjligheten.

Den tvistlösningsmyndighet som nämns i artikel 20.3 är för svenskt

vidkommande nätmyndigheten.

Artikel 14 ger närmare regler för bokföringen hos elföretag.

Enligt första punkten skall medlemsstaterna vidta nödvändiga årgärder

för att säkerställa att bokföringen hos elföretag sker i enlighet med

punkterna 2 5. Detta innebär att det måste finnas nationella föreskrifter

som genomför bestämmelserna i punkterna 2 5.

I andra punkten stadgas att elföretag, oberoende av ägartyp eller

juridisk form, skall upprätta, låta revidera och offentliggöra sina

årsredovisningar enligt bestämmelserna i nationella författningar som

avser årsredovisning för aktiebolag och som har fastställts till följd av

rådets fjärde direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978 grundat på artikel

54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag.

Detta direktiv har genomförts i Sverige genom årsredovisningslagen

(1995:1554). Den lagen gäller dock bara för aktiebolag och inte för

ekonomiska föreningar eller kommuner.

Det avgörande är emellertid inte föreskrifterna i årsredovisningslagen

utan de specifika redovisningsregler som gäller för företag som bedriver

nätverksamhet.

Med stöd av ett bemyndigande i ellagen har regeringen meddelat

föreskrifter om redovisning av nätverksamhet i förordningen (1995:1145)

om redovisning av nätverksamhet. Den förordningen gäller alla företag,

som bedriver nätverksamhet oavsett associationsform. Förordningen

bygger på samma principer som årsredovisningslagen.

I tredje punkten finns bestämmelser om hur särredovisningen skall ske

i integrerade elföretag. I direktivets definitioner skiljer man på vertikalt

integrerade företag och horisontellt integrerade företag. Med det

förstnämnda avses enligt artikel 2.18 ett företag som bedriver verksamhet

inom två eller fler av områdena produktion, överföring och distribution.

Ett horisontellt integrerat företag är enligt 2.19 ett företag som bedriver

verksamhet inom minst ett av områdena produktion för försäljning,

överföring eller distribution av el samt annan verksamhet utanför

elsektorn.

På grund av den svenska elmarknadens struktur med juridisk åtskillnad

mellan produktion och handel å ena sidan och nätverksamhet å den andra

sidan finns inga vertikalt integrerade företag i Sverige. Den enda form av

vertikalt integrerad verksamhet som är tillåten i Sverige är överföring och

distribution enligt direktivet. Det finns dock inga företag som bedriver

både överföring och distribution enligt direktivet.

Däremot kan det förekomma horisontellt integrerade företag. För

integrerade nätföretag gäller enligt 3 kap. 1 och 2 §§ ellagen att

nätverksamheten skall redovisas särskilt.

Enligt fjärde punkten skall integrerade företag i noter till

årsredovisningarna ange de regler för fördelningen av tillgångar och

skulder samt utgifter och inkomster som de tillämpar vid upprättandet av

särredovisningen. Föreskrifter i detta hänseende finns i 4 § Närings- och

teknikutvecklingsverkets föreskrifter och allmänna råd (1995:1) om

redovisning av nätverksamhet.

I femte punkten ges slutligen vissa regler om att i noter skall anges

vissa transaktioner med vissa anknutna företag. Föreskrifter i detta

hänseende finns i 4 § förordningen om redovisning av nätverksamhet och

i 4 § Närings- och teknikutvecklingsverkets föreskrifter och allmänna råd

om redovisning av nätverksamhet.

Artikel 15 avser organisationen av ensamköparföretag, och saknar

relevans för Sverige.

4.2.7 Kapitel VII

Kapitel VII Organisation av tillträde till systemet omfattar artiklarna 16

22 och reglerar framför allt olika kunders möjligheter att få tillträde till

elsystemet i avsikt att ingå avtal med varandra om leverans av el.

I artikel 16 föreskrivs att då medlemsstaterna skall organisera tillträde

till elsystemet kan de välja mellan två olika förfaranden, vilka regleras i

artiklarna 17 och 18. Man kan också kombinera de två förfarandena.

Artikel 17 reglerar det första förfarandet, systemet med förhandlat

nättillträde . Förfarandet beskrivs i första punkten. Det innebär i korthet

att producenter, återförsäljare och berättigade kunder skall ha rätt att

förhandla om tillträde till elsystemet i avsikt att kunna ingå leveransavtal

med varandra.

I fjärde punkten regleras en variant av systemet med förhandlat

nättillträde. Den varianten utgörs av ett förfarande med reglerat

nättillträde som ger de berättigade kunderna rätt till tillträde till nätet på

grundval av offentliggjorda tariffer för utnyttjande av överförings- och

distributionssystem.

Den svenska ellagstiftningen bygger på denna senare variant eftersom

elkunderna har rätt till anslutning till elnätet och därefter rätt till

överföring av el. Nätinnehavaren kan dock vägra anslutning om han

saknar ledig kapacitet. Detta är tillåtet enligt femte punkten.

Lagstiftningen uppfyller alltså kraven i fjärde punkten med ett undantag.

Det saknas nämligen i den svenska lagstiftningen föreskrifter om att

nätinnehavarna skall offentliggöra sina nättariffer. Den frågan behandlas

nedan i avsnitt 6.

I artikel 18 regleras det andra förfarandet för nättillträde, ensamköpar-

systemet . Sverige tillämpar inte det förfarandet varför artikeln saknar

relevans i detta sammanhang.

I artikel 19 ges föreskrifter om en viss minsta del av en medlemsstats

elmarknad som måste öppnas enligt förfarandena i artiklarna 17 och/eller

18. Öppningen av elmarknaden sker genom att en medlemsstat anger

vilka elkunder som skall komma i åtnjutande av de rättigheter som anges

i artiklarna 17 och 18. Dessa kunder benämns berättigade kunder.

Enligt den svenska ellagstiftningen har alla elkunder tillträde till

elmarknaden genom att de fritt kan välja elleverantör och är därmed

berättigade kunder. Några åtgärder i detta hänseende behöver alltså inte

vidtas.

I punkten 5 finns den s.k. reciprocitetsklausulen. Den innebär att om en

elleverans vägras beroende på att den aktuella elkunden är berättigad

bara i den ena medlemsstaten kan kommissionen på visst sätt framtvinga

leveransen. Regeringen återkommer till reciprocitetsklausulen i avsnitt 6.

Artikel 20 föreskriver att vissa angivna kategorier elkunder skall ha

tillträde till elsystemet.

Eftersom alla elkunder i Sverige har tillträde till elsystemet behövs

ingen svensk reglering med anledning av artikel 20.

I artikel 21 ges vissa föreskrifter om rätten att bygga s.k.

direktledningar, dvs. en ledning som sammanbinder en viss producent

med en viss konsument utan att det gemensamma elsystemet används.

Rätten att bygga ledningar regleras för svenskt vidkommande i ellagen.

De kriterier som ligger till grund för tillståndsprövningen för nya

ledningar står i överensstämmelse med de krav som anges i artikel 21.

Rätten att bygga direktledningar kan alltså prövas inom ramen för

nuvarande ellagstiftning.

Artikel 22 föreskriver att medlemsstaterna skall skapa instrument för

tillsyn av elmarknaden.

För svenskt vidkommande övervakas elmarknaden, såvitt gäller

konkurrensfrågor, av Konkurrensverket och i övrigt av nätmyndigheten

vid Statens energimyndighet.

4.2.8 Kapitel VIII

Kapitel VIII Slutbestämmelser reglerar ett antal frågor som inte

föranleder några åtgärder i Sverige.

Artikel 23 reglerar rätten att vidta skyddsåtgärder vid vissa angivna

former av kris.

Artikel 24 reglerar beviljande av viss form av övergångsordning och

driften av små isolerade system.

Artiklarna 25 och 26 riktar sig till kommissionen och gäller viss

rapportering och utvärdering.

Artiklarna 27 29 innehåller främst ordningsfrågor, däribland

föreskriften att de lagar och andra författningar som krävs för att

genomföra direktivet skall träda i kraft senast den 19 februari 1999.

5 Offentliggörande av tariffer

Regeringens förslag: Nätföretagen skall vara skyldiga att

offentliggöra sina nättariffer.

 Närmare föreskrifter om offentliggörande av nättariffer meddelas

av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Promemorian innehåller inget förslag om att regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten skall meddela

föreskrifter om offentliggörande av nättariffer.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Till dem som tillstyrker hör bl.a.

Konkurrensverket, Statens energimyndighet, Svenska Kraftverks-

föreningen, Sveriges Elleverantörer och Svensk Elbrukarförening.

Statens energimyndighet, som är nätmyndighet enligt 1 kap. 6 § ellagen

(1997:857), föreslår att regeringen eller nätmyndigheten skall

bemyndigas att utfärda närmare föreskrifter om hur offentliggörande bör

ske. Enligt Sveriges Elleverantörer bör det klargöras om också special-

tariffer för exempelvis stora elkunder med särskilda leveransvillkor

innefattas av bestämmelsen.

Skälen för regeringens förslag: I elmarknadsdirektivet behandlas

frågan om tillträde till elsystemet i artiklarna 17 och 18. Den svenska

ellagstiftningen bygger i detta hänseende på förfarandet med reglerat

nättillträde, vilket behandlas i artikel 17.4. Lagstiftningen uppfyller redan

direktivets krav utom i ett hänseende. De berättigade kunderna skall,

enligt detta förfarande, ha rätt till tillträde till nätet på grundval av

offentliggjorda tariffer för utnyttjande av ledningsnätet. Ellagen

innehåller ingen föreskrift om skyldighet att offentliggöra tariffer.

Däremot finns det en föreskrift i 4 kap. 11 § enligt vilken innehavaren av

nätkoncession är skyldig att på begäran lämna skriftlig uppgift om sin

nättariff. Denna föreskrift uppfyller dock inte direktivets krav på att

tariffen skall offentliggöras.

Det bör därför införas en skyldighet för innehavare av nätkoncession

att offentliggöra sin nättariff. Enligt definitionen av nättariff i 1 kap. 5 §

avses härmed avgifter och övriga villkor inte bara för överföring av el

utan också för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät. Begreppet

tariff i elmarknadsdirektivet syftar bara på avgifter och övriga villkor för

överföring av el, varför skyldigheten att offentliggöra nättariffen bara bör

avse den delen av tariffen. Det torde också vara svårt att i förväg ange

kostnaden för en ny anslutning eftersom kostnaden varierar från fall till

fall.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten bör

bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om detta offentliggörande. I

det sammanhanget bör också frågan om s.k. specialtariffer behandlas.

6 Elmarknadsdirektivets bestämmelser om

reciprocitet

Elmarknadsdirektivet innehåller en s.k. reciprocitetsklausul, som har till

syfte att undvika bristande jämvikt i öppnandet av elmarknaderna under

de första nio åren efter direktivets ikraftträdande.

Klausulen finns intagen i artikel 19.5 och är indelad i två punkter, a

och b. I punkten a föreskrivs att leveransavtal om el med en berättigad

kund i en annan medlemsstat inte får förbjudas om kunden av

medlemsstaterna anses som berättigad i båda medlemsstaterna. Av

punkten b framgår inledningsvis att ett leveransavtal mellan en leverantör

i en medlemsstat och en berättigad kund i en annan medlemsstat kan

vägras på grund av att kunden anses som berättigad i endast den ena av

de två medlemsstaterna. Vidare föreskrivs att om den situationen uppstår

kan kommissionen under vissa förutsättningar ålägga den vägrande

parten att verkställa den begärda leveransen på begäran av den

medlemsstat där den berättigade kunden befinner sig.

Kommissionen har redovisat en tolkning av klausulen enligt följande.

Två förutsättningar måste vara uppfyllda för att en medlemsstat skall

kunna vägra leverans av el från en leverantör i en annan medlemsstat till

en berättigad kund i egna medlemsstaten. För det första måste den

medlemsstat som vill utnyttja denna möjlighet ha öppnat sin elmarknad

till en större procentuell öppningsgrad än som krävs enligt direktivet,

eftersom någon bristande jämvikt till den medlemsstatens nackdel annars

inte kan uppstå. För det andra krävs det att den berättigade kund som har

ingått leveransavtalet anses som berättigad i den egna medlemsstaten

men inte i leverantörens medlemsstat. Det är ju bara i den situationen

som bristande jämvikt uppstår eftersom leveranser till en viss kategori av

kunder endast kan ske i en riktning.

Det har från vissa håll framförts tvivel huruvida reciprocitetsklausulen

är förenlig med EG fördraget på grund av att klausulen innebär en rätt att

diskriminera aktörer i en annan medlemsstat. En sådan diskriminering

bryter ju mot själva grundtanken inom EG fördraget som bygger på

principen om lika behandling av utländska och inhemska aktörer.

Mot detta synsätt invänder kommissionen följande. Direktivet bygger

på två principer. Den första är principen om progressivitet eftersom

medlemsstaterna tillåts öppna sina elmarknader steg för steg i stället för

att tvingas öppna dem fullt ut genast. Den andra är principen om

subsidiaritet eftersom medlemsstaterna får öppna sina marknader mer

och fortare än som krävs enligt direktivet. Dessa två principer medför att

allvarliga obalanser kan uppstå vad gäller rättigheter och skyldigheter för

elföretag i de olika medlemsstaterna. Under dessa omständigheter är en

reciprocitetsklausul, som syftar till att skapa bättre balans mellan

elföretagen, förenlig med EG fördraget så länge den är av

övergångskaraktär och har en rimlig giltighetstid och ingår i ett system

av progressiv karaktär.

Energikommissionen behandlade i betänkandet Ny elmarknad (SOU

1995:14) problem som kan uppstå vid bristande ömsesidighet vad gäller

konkurrens- och monopolinslag när skilda elmarknadssystem möter

varandra i utrikeshandeln. Elföretag med monopolställning på

hemmamarknaden kan i kraft av sin ställning som ensam köpare spela ut

utländska leverantörer mot varandra och på så sätt pressa importpriserna.

Motsvarande marknadsmakt kan utnyttjas om elföretag i egenskap av

ensam säljare kan hålla exportpriserna uppe. Aktörerna på den

konkurrensutsatta marknaden hamnar således i ett underläge i båda

fallen.

Enligt den svenska ellagstiftningen har alla elkunder tillträde till

elmarknaden och är därmed berättigade kunder. Öppningen av

elmarknaden är därmed 100 %. Enligt gällande lagstiftning har såväl

inhemska som utländska elleverantörer tillträde till marknaden. Samma

förhållanden råder i princip i Finland och Norge.

Flera av de övriga EU-länderna planerar att öppna elmarknaderna

snabbare än vad som krävs enligt direktivet. I Nederländerna och

Spanien pågår en lika genomgripande omstrukturering som tidigare i de

skandinaviska länderna. Också i Tyskland förbereder förbundsregeringen

en större öppning för konkurrens än vad som krävs enligt EU:s

elmarknadsdirektiv. I Storbritannien pågår ett arbete med att förstärka

inslagen av konkurrens på den redan tidigare relativt öppna marknaden.

I det fortsatta arbetet med att se över och modifiera lagstiftningen för

den svenska elsektorn bör det vara ett övergripande mål att elmarknaden

organiseras så att svenska elkunder kan dra nytta av de fördelar som ges

av elhandel med andra länder. Samtidigt bör svenska elkunder skyddas

från prishöjande influenser från länder med bristande marknads-

funktioner, dvs. där ömsesidigheten är dålig med avseende på

elmarknadens öppenhet. I begreppet bristande marknadsfunktioner bör

också inbegripas skillnader i miljökrav. Möjliga obalanser i relationen till

andra elmarknader i Europa, som skulle kunna uppkomma under en

omställningstid och som då kan hanteras i enlighet med direktivet, bör

kunna omhändertas. Regeringen avser därför att utreda behovet av en

komplettering av ellagstiftningen som gör det möjligt att vid klart

bristande ömsesidighet i enlighet med reciprocitetsklausulens vägra

leveranser till svenska elkunder. Därvid skall hänsyn tas till att den

svenska elmarknaden är en del av den öppna nordiska elmarknaden.

7 Elmarknadsreformen och utvecklingen på

elmarknaden

7.1 Reformeringen av den svenska ellagstiftningen

Riksdagen beslutade hösten 1995 om en ny ellagstiftning (prop

1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2). Det nya regelverket

infördes genom förändringar av och tillägg till lagen (1902:71 s.1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar (1902 års

ellag). Beslutet innebar vidare ikraftträdande av en tidigare beslutad ny

lag, lagen (1994:618) om handel med el m.m., elhandelslagen (prop.

1993/94:162, bet. 1993/94:NU22, rskr 1993/94:358). Det nya regelverket

trädde i kraft den 1 januari 1996.

Det nya regelverket på elmarknaden har inneburit konkurrens i handeln

med el, vilket skapar förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress i

elförsörjningen och en ökad valfrihet för elkonsumenterna. Nätverk-

samhet är ett naturligt monopol som regleras och övervakas med stöd av

ellagen. En huvudprincip är att det skall vara en klar boskillnad mellan å

ena sidan produktion och försäljning av el, och å andra sidan överföring

av el (nätverksamhet). För att dessa funktioner inte skall sammanblandas

har i lagstiftningen införts krav på organisation och ekonomisk

redovisning av nätverksamhet. En juridisk person som bedriver

produktion av och handel med el får inte bedriva nätverksamhet. All

nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas åtskild från annan verksamhet.

Syftet med dessa bestämmelser är att undvika så kallad korssubvention-

ering.

För att skydda bl.a. små elanvändare föreskrevs i elhandelslagen att det

skall finnas en leverantör i varje område som har s.k. leveranskoncession.

Koncessionshavaren är skyldig att leverera el för normala

förbrukningsändamål till alla kunder inom området som inte önskar byta

elleverantör. Elanvändarna är därmed garanterade leverans av el till

priser som kan prövas av nätmyndigheten. Leveranskoncessionären är

även skyldig att köpa el från produktionsanläggningar som är belägna

inom området och som kan leverera en effekt om högst 1 500 kW. Det

innebär att avsättningen är garanterad för den el som produceras i små

produktionsanläggningar. För att skapa trygghet för kunder med låg

elförbrukning beslutades att systemet med leveranskoncession skulle

gälla under en femårsperiod t.o.m. år 2000.

Vidare infördes i ellagstiftningen regler med syfte att åstadkomma en

ökad utjämning av kostnader för överföring mellan tätorts- och gles-

bygdskonsumenter.

Statens energimyndighet är nätmyndighet enligt ellagen och har

därmed till uppgift att pröva ärenden om koncessionshavarnas

skyldigheter och att utöva tillsyn över ellagens efterlevnad, utom i frågor

som rör driftsäkerhet och elsäkerhet. Detta inbegriper tillsyn över bl.a.

nätföretag och leveranskoncessionärer. Svenska kraftnät är s.k.

systemansvarig myndighet enligt ellagen. Svenska kraftnät har därmed

det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar

driftsäkert inom landet och att nätet utnyttjas så rationellt som möjligt så

att det kontinuerligt råder balans mellan produktion och förbrukning av

el. Svenska kraftnät har också till uppgift att för statens räkning förvalta

och driva det svenska stamnätet och de statligt ägda

utlandsförbindelserna. Elsäkerhetsverket är tillsynsmyndighet för

elsäkerhetsfrågor.

Den 1 juli 1997 infördes för kunder med s.k. direktmätning ett takpris

på 2 500 kronor för timregistrerande mätutrustning och dess installation

(prop. 1996/97:85, bet. 1996/97:NU11, rskr. 1996/97:266). Syftet med

takpriset var att öka möjligheterna för kunder med liten elförbrukning att

delta i handeln med el.

Hösten 1997 beslutade riksdagen om en ny ellag (prop. 1996/97:136,

bet. 1997/98:NU3, rskr. 1996/97:27). Den nya ellagen (1997:857) trädde

i kraft den 1 januari 1998. Samtidigt upphävdes 1902 års ellag och

elhandelslagen. Den nya ellagen innebar i huvudsak en språklig och

redaktionell modernisering av den gällande ellagstiftningen. I den nya

ellagen fördes bestämmelserna i 1902 års ellag och elhandelslagen

samman. De principer och regler som infördes som en följd av

elmarknadsreformen ligger fast och bestämmelserna i dessa stycken

fördes över till den nya lagen i huvudsak oförändrade.

7.2 Det nordiska elsamarbetet

Sverige har under lång tid haft ett elutbyte med grannländerna, främst

genom de större nordiska elproduktionsföretagens samarbete inom den

s.k. NORDEL-organisationen. Elhandeln har varit lönsam för företagen

och till nytta för konsumenterna. En väl fungerande nordisk elmarknad

innebär ömsesidiga fördelar för länderna.

Elmarknaderna i de nordiska länderna har under 1990-talet genomgått

betydande strukturella förändringar. I Norge, Sverige och Finland har

elmarknaderna omreglerats på ett sådant sätt att elnäten har öppnats och

konkurrens har införts i produktions- och försäljningsleden.

Omregleringarna har genomförts i olika takt, men det finns stora

överensstämmelser mellan regelverken, framfört allt vad gäller de

grundläggande principerna. Även i Danmark gäller från januari 1998 en

ny ellagstiftning. Den innebär bl.a. att den danska elmarknaden i

begränsad utsträckning har öppnats för konkurrens i enlighet med EU:s

elmarknadsdirektiv.

Principerna för elsamarbetet mellan de nordiska länderna fastslogs av

de nordiska energiministrarna i ett gemensamt uttalande år 1995. I början

av år 1996 etablerades en svensk-norsk elmarknad med en gemensamt

ägd elbörs, Nord Pool ASA. Nord Pool organiserar en spotmarknad för

fysiska leveranser av el inom det kommande dygnet, och en

terminsmarknad för handel med finansiella elhandelskontrakt med upp

till tre års löptid. Även företag från Finland och Danmark deltar i handeln

på den svensk-norska elbörsen. Utvecklingen av den nordiska

elmarknaden har inneburit en ökad konkurrens mellan elföretagen i de

berörda länderna. Vidare skapar elsamarbetet förutsättningar för ett

effektivare utnyttjande av de samlade produktionsresurserna.

7.3 Utvecklingen på elmarknaden

Erfarenheter från uppföljningsarbetet

Utvecklingen på elmarknaden bevakas inom ramen för det

uppföljningsarbete som på regeringens uppdrag bedrivs av Statens

energimyndighet (tidigare Närings- och teknikutvecklingsverket,

NUTEK) i samråd med Konkurrensverket, Svenska kraftnät,

Elsäkerhetsverket och Konsumentverket.

Den strukturförändring inom elbranschen som inletts under 1990-talet

fortsätter. Utvecklingen mot ökad vertikal och horisontell integration

som pågått under flera år har fortsatt också under år 1997. Ett betydande

antal företagsöverlåtelser har genomförts under året. Omstrukturerings-

takten bland de största elföretagen har dock dämpats något jämfört med

år 1996. Omstruktureringen sker främst inom den kommunala sektorn

genom utförsäljning av kommunalt ägd elhandels- och nätverksamhet.

De mindre företagen har i ökad utsträckning inlett samarbete inom

inköps- och elhandelsområdet.

Den nordiska elhandeln har ökat i omfattning och har under torråret

1996 och år 1997 bidragit till såväl ökad konkurrens på de nationella

marknaderna som prisstabilitet och försörjningstrygghet. Det nordiska

kraftutbytet förefaller att i huvudsak fungera effektivt med ett rationellt

utnyttjande av produktionsresursena. De problem som har uppmärk-

sammats sammanhänger enligt regeringens bedömning främst med

skillnader i skattesystem och miljökrav mellan länderna. Det har

ifrågasatts om regelsystemen fullt ut bidrar till ett från miljösynpunkt

effektivt utnyttjande av det nordiska kraftproduktionssystemet. Detta och

andra problem illustrerar betydelsen av anpassning av regelverken på

skatte- och miljöområdet i samband med integrationen av

energimarknaderna. På detta område pågår ett kontinuerligt arbete inom

ramen för det nordiska samarbetet och inom EU.

Under år 1997 omsattes omkring 30 procent av den el som såldes i

slutförbrukarledet utanför leveranskoncession, jämfört med 25 procent år

1996. Omsättningen på den svensk-norska elbörsen Nord Pool har ökat

och uppgick år 1997 till 43,6 TWh på spotmarknaden (40,6 TWh år

1996) och 52,8 TWh på terminsmarknaden (42,6 TWh år 1996). Till

detta skall läggas en betydande bilateral fysisk och finansiell elhandel.

Av det uppföljningsarbete som genomförts av NUTEK och Statens

energimyndighet framgår att nätavgifterna har varit i stort sett

oförändrade mellan åren 1996 och 1998, vilket innebär att de realt sett

har minskat något. Skillnaden mellan högsta och lägsta nättariff har

minskat, men spridningen är fortfarande stor mellan företagen. De krav

på rationalisering av nätverksamhet som nätmyndigheten riktat mot

nätföretagen har generellt sett inte uppfyllts fullt ut. Statens

energimyndighet kommer att rikta särskild uppmärksamhet mot företag

med fortsatt höga nättariffer. NUTEK bedömer att kraven på åtskillnad

mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet efterlevs, men att

det i viss utsträckning förekommer s.k. korssubventionering.

Vad gäller elprisernas utveckling bedöms konkurrensen på

elmarknaden initialt ha haft störst betydelse för stora elkunder inom

industri-, service- och fastighetssektorerna. Prissänkningarna har i vissa

fall varit betydande. Det kan förväntas att denna utveckling fortsätter i

takt med att äldre fleråriga leveransavtal löper ut och nya leveransavtal

ingås.

Genom det takpris på timregistrerande mätutrustning som infördes den

1 juli 1997 har möjligheterna att delta i handeln med el ökat för elkunder

med låg förbrukning. Konkurrensen om dessa kundkategorier ökar nu

med sänkta elpriser som följd. Den ökande konkurrensen gäller

emellertid främst kunder med en förhållandevis stor elanvändning -

såsom konsumenter med eluppvärmda villor och kunder med jordbruks-

eller annan näringsverksamhet, etc - eller grupper av mindre elanvändare,

exempelvis villaägare- och bostadsrättsföreningar.

Kunder med låg elanvändning, exempelvis småföretag och hushåll

med eller utan elvärme, som köper sin el inom leveranskoncessions-

systemet har dock i allmänhet ännu inte fått del av prissänkningarna.

Efter prishöjningar mellan år 1996 och 1997, som delvis förklaras av

skattehöjningar samt höjda produktionskostnader och inköpspriser till

följd av låg vattenkraftproduktion, har priserna inom leveranskoncession

varit oförändrade mellan år 1997 och 1998. Prisspridningen mellan

leveranskoncessionärerna har minskat. Samtidigt har dock priserna på

framtida elleveranser enligt marknadsnoteringarna på elbörsen Nord Pool

sjunkit med ca 20 procent mellan år 1997 och 1998. Statens

energimyndighet utreder inom ramen för tillsynen av leverans-

koncessionärerna orsaken till att de sänkta elpriserna på elmarknaden inte

har fått större genomslag i slutkundernas priser.

När det gäller den småskaliga elproduktionen har enligt NUTEK:s

bedömning de ekonomiska villkoren för denna försämrats till följd av

sänkta priser på elmarknaden. Ett annat problem är att andelen småskalig

elproduktion inom vissa områden är så stor att det lett till högre nät- och

elkostnader för kunderna i dessa områden.

Regeringen återkommer i avsnitt 7.4 till systemet med

leveranskoncessioner och situationen för kunder med låg elförbrukning

och för den småskaliga elproduktionen. I detta samanhang berörs också

frågan om kravet på timvis mätning och s.k. schablonvis avräkning, dvs.

avräkning enligt fördefinierade uttagsprofiler.

Regeringens bedömning

Det nya regelverket för elmarknaden har nu varit i kraft i ca två och ett

halvt år. Mot bakgrund av de omfattande förändringar av marknads-

förhållandena som det nya regelverket innebär är det ännu för tidigt att

göra en fullständig bedömning av reformens konsekvenser och

långsiktigt bestående effekter. Regelverket har inneburit betydande legala

och institutionella förändringar som påverkar såväl marknadens

funktionssätt som förutsättningarna för producenter, leverantörer och

konsumenter. Det är för tidigt att vänta sig att en fullständig anpassning

till de nya förhållandena skall ha skett.

Regeringens samlade bedömning är att förhållandena på elmarknaden

som helhet utvecklas positivt och i huvudsak i enlighet med intentionerna

bakom elmarknadsreformen. Konkurrensen på elmarknaden har ökat

genom de förbättrade möjligheterna till handel med utlandet, etableringen

av nya aktörer och en ökad rörligheten bland vissa kundkategorier. Detta

kan antas komma att påverka den allmänna elprisutvecklingen för

elanvändarna på ett mer påtagligt positivt sätt än vad som hittills har

kunnat verifieras.

Myndigheternas uppföljning visar dock att det också finns

utvecklingstendenser på elmarknaden som inte helt överensstämmer med

elmarknadsreformens syften. Omfattningen av de pågående

förändringarna av marknadsförutsättningarna gör dock att anpassningen

till de nya förhållandena inte kan förväntas ske helt friktionsfritt.

Regeringen bedömer att vissa problem kommer att försvinna i takt med

att praxis från rättstillämpningen och tillsynsarbetet samt de berörda

företagens kunskaper om regelverket utvecklas. I samband med det

översyns- och utvärderingsarbete som nu inleds inom elmarknads-

området finns det dock anledning att rikta särskild uppmärksamhet mot

vissa områden för att säkerställa att utvecklingen går i en gynnsam

riktning. Detta utvecklas i följande avsnitt.

7.4 Inriktningen av det kommande översynsarbetet

Regeringen avser att under det kommande året inleda ett översyns- och

utvärderingsarbete inom elmarknadsområdet. En översyn av systemet

med leveranskoncessioner skall genomföras. Vidare skall vissa frågor

med anknytning till nätverksamhet utredas.

Systemet med leveranskoncession infördes som en övergångslösning i

avvaktan på att förutsättningarna på elmarknaden har utvecklats dithän

att kravet på timvis mätning inte längre kan anses utgöra ett hinder för

små kunder att byta leverantör. Samtliga beviljade leveranskoncessioner

gäller t.o.m. år 2000. En utvärdering av systemet skall ske i god tid före

utgången av koncessionstiden med särskilt beaktande av de små

konsumenternas och producenternas villkor.

Regeringen har idag beslutat om direktiv för utvärderingen och

bemyndigat näringsministern att tillkalla en särskild utredare för denna

(dir. 1998:37). Genom utvärderingen skapas underlag för en prövning av

systemet, bl.a. om det på ett ändamålsenligt sätt skapar trygghet för

kunder med låg elanvändning. I utvärderingen ingår att överväga om det

finns ett fortsatt skyddsbehov för elkunder som av olika skäl inte antas

vilja eller kunna hantera en upphandling på den konkurrensutsatta

elmarknaden. Om ett fortsatt skydd anses önskvärt skall utredaren föreslå

en lämplig reglering.

Utredningen kommer i detta sammanhang att beröra frågan om timvis

mätning och schablonavräkning. Kravet på timvis mätning infördes för

att säkerställa elsystemets effektiva drift och för att åstadkomma en

rättvis kostnadsfördelning. Som framhållits av bl.a. Näringsutskottet i

bet. 1995/96:NU20 om vissa kompletteringar av elreformen, uppnås

bästa hushållning och största möjliga effektivitet vid mätning av den

verkliga förbrukningen.

Kravet på timvis mätning har under senare tid från flera håll

framhållits som ett betydande hinder för en ökad rörlighet bland elkunder

med låg elanvändning och därmed för en ökad konkurrens och prispress

inom denna del av marknaden. Det har också anförts att timvis mätning

inte är kostnadseffektiv, särskilt inte för elkunder med låg förbrukning.

Det har föreslagits att kravet på timvis mätning tas bort för vissa

kundkategorier och ersätts med schablonavräkning.

Enligt regeringens bedömning finns det flera skäl att hålla fast vid

kravet på timvis mätning som huvudprincip. Mätarna ger möjligheter för

kommunikation mellan elkunderna och elleverantörerna, vilket skapar

förutsättningar för ett effektivt utnyttjande av elsystemet. Elkunderna kan

få regelbunden information om sin elförbrukning vilket underlättar

elhushållningen och en effektiv elanvändning. Detta är i sin tur en

förutsättning för ett ekologiskt och ekonomiskt uthålligt energisystem.

Erfarenheter visar också att en bred installation av timregistrerande

mätare kan möjliggöra effektivisering av nätverksamhet och kostnads-

sänkningar.

Takpriset för timregistrerande mätutrustning bör med tiden kunna

sänkas i takt med att teknik- och marknadsutvecklingen minskar

kostnaderna för utrustningen. En fortsatt prispress på mätutrustning kan

därmed säkerställas. Mycket talar för att det inom några år kommer att

finnas tillgång till mätare till priser som är rimliga för de allra flesta

elkunderna.

Det bör dock övervägas att av rättviseskäl, konkurrensskäl och

kostnadsskäl undanta kunder med låg elanvändning, dvs. lägenhets-

kunder och liknande, från grundprincipen om timvis mätning. En viktig

del i utvärdering av systemet med leveranskoncessioner är att analysera

behovet och konsekvenserna av ett sådant undantag. I detta sammanhang

skall utredaren analysera effekterna på elmarknadens funktionssätt, bl.a.

såvitt avser konsumenternas ställning, balansansvaret och handeln med

el. Ett viktigt krav vid införandet av ett system som inkluderar schablon-

avräkning skall enligt direktivet vara att en effektiv elanvändning och ett

effektivt utnyttjande av elsystemet säkerställs.

Utredaren skall vidare vid sin utvärdering av systemet med leverans-

koncession särskilt granska den småskaliga elproduktionens

förutsättningar. Den småskaliga elproduktionen bör tillförsäkras rimliga

ekonomiska villkor. Utredaren skall i samband därmed beakta

utvecklingen av och reglerna för stöd inom EU till elproduktion från

förnybara energikällor. Utredaren skall lämna ett förslag till stödsystem

för småskalig elproduktion. En utgångspunkt skall vara att stödet skall

bidra till teknikutvecklingen och stärka konkurrenskraften för

energiteknik baserad på förnybara energislag. Om utredaren bedömer att

det finns skäl att gå ifrån ett system som är baserat på mottagningsplikt

för el från mindre elproducenter skall i stället förslag lämnas om

alternativa styrmedel för att främja småskalig elproduktion med låg

miljöpåverkan.

Översynen av systemet med leveranskoncessioner är av stor betydelse

för elkunder med liten elanvändning och för den småskaliga

elproduktionen. Enligt regeringens uppfattning är det angeläget att

möjligheterna till kostnadssänkningar utnyttjas så att de snabbt kommer

kunderna till godo i form av låga elpriser och nättariffer. I detta

sammanhang kan det finnas anledning att överväga behovet av

kompletteringar av regelverket för att öka effektiviteten och slagkraften i

tillsynsarbetet. Det gäller exempelvis regler för att förhindra och beivra

s.k. korssubventionering mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt

verksamhet. Detta har också betydelse för en sund konkurrens på

elmarknaden. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt 10. Också

förutsättningarna för en fortsatt tariffutjämning mellan tätorts- och

glesbygdskunder är viktiga att bevaka. En sådan utjämning är en viktig

målsättning för elreformen. Regeringen återkommer till dessa frågor i

avsnitt 11.

Frågorna om åtgärder mot korssubventionering och tariffutjämning har

anknytning till nätverksamheten och den reglering som gäller för denna.

Det kan därför enligt regeringens bedömning vara lämpligt att utreda

dessa frågor i ett sammanhang. I det sammanhang bör också frågan om

regler för tvångsförvaltning av nätkoncession behandlas i enlighet med

vad som anfördes i prop. 1996/97:136 Ny ellag (sid. 53).

8 Nätkoncession för utlandsförbindelser

Regeringens förslag: Nätkoncession för utlandsförbindelser skall

kunna beviljas även företag där den som har nätkoncession för

stamnätet eller största delen av det har ett bestämmande inflytande.

Endast den som uppfyller villkoren för att kunna beviljas

nätkoncession för en utlandsförbindelse skall ha rätt att inneha en

sådan nätkoncession.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Svenska kraftnät och Svenska

Kraftverksföreningen tillstyrker förslaget med hänvisning till att det kan

underlätta finansieringen av nya utlandsförbindelser. Svenska

Kraftverksföreningen förordar en möjlighet för andra aktörer än staten att

anlägga utlandsförbindelser.

Sveriges Industriförbund ställer sig försiktigt positiv till förslaget men

framhåller att bestämmelserna om direkta ledningar i EG:s

elmarknadsdirektiv kan vara av betydelse i sammanhanget.

Svensk Elbrukarförening (Elbruk) avstyrker förslaget med hänvisning

till att det kan vara oklart vad som avses med begreppet bestämmande

inflytande. Enligt Elbruks uppfattning är de nu gällande bestämmelserna

fullt tilfredsställande.

Kammarrätten i Sundsvall framhåller att förslaget till lagtexten är

diskretionärt utformad i fråga om återkallande av nätkoncession och att

ett förtydligande bör ske.

Skälen för regeringens förslag: Utbyggnad av

överföringsförbindelser mellan länder sker regelmässigt i samverkan

mellan företag i de berörda länderna. Ofta uppförs, drivs och förvaltas

överföringsförbindelsen i ett gemensamt ägt bolag eller konsortium.

Detta har i vissa fall bedömts vara en ekonomisk och juridskt mer

praktisk lösning än att uppföra en förbindelse och att fördela ägande och

ansvar för drift och förvaltning med utgångspunkt från landsgränserna.

Enligt ellagen får nätkoncession för linje som avser en

utlandsförbindelser beviljas endast den som har nätkoncession för

stamnätet eller största delen därav, dvs. Svenska kraftnät. Nätkoncession

får beviljas även andra om ledningen är av mindre betydelse för det

samlade överföringsnätet till utlandet.

Bakgrunden till denna bestämmelse är att stamnätet och utlands-

förbindelserna utgör en del av samhällets infrastruktur. De utgör

sammantaget en förutsättning för en fungerande utrikeshandel med el.

Såväl tekniska skäl som kraven på opartiskhet och likabehandling talar

för en nära samordning av utbyggnaden och driften av stamnätet och

utlandsförbindelserna.

Svenska kraftnät har i dag systemansvaret för det svenska elsystemet.

Vidare skall affärsverket, såsom utövare av statens äganderätt till

stamnätet, uppfylla krav på opartiskhet och icke-diskriminering. Genom

att endast Svenska kraftnät normalt kan meddelas koncessioner som

avser nya utlandsförbindelser skapas garantier för att utbyggnaden av

utlandsförbindelserna sker i en lämplig takt, och att tillkommande

utlandsledningar upplåts på icke diskriminerande villkor.

Erfarenheterna talar för att utbyggnad av nya utlandsförbindelser också

bör tillåtas ske genom samverkan mellan Svenska kraftnät och andra

aktörer i gemensamt ägda företag. Utvidgningen bör begränsas till

företag i vilka Svenska kraftnät har ett bestämmande inflytande. Detta är

förenligt med syftet med den nuvarande bestämmelsen i ellagen men inte

med dess lydelse.

I syfte att säkerställa att Svenska kraftnät också över tiden har kontroll

över utlandsförbindelserna bör det i lagtexten anges att endast den som

uppfyller villkoren för att kunna beviljas nätkoncession för en

utlandsförbindelse skall ha rätt att inneha en sådan nätkoncession.

9 Vissa frågor om nättariffer på stamnätet

9.1 Tillträde till och nättariffer för vissa

utlandsförbindelser

Regeringens bedömning: En effektiv gränsöverskridande handel

med el underlättas av att utlandsförbindelser ingår i punkttariff-

systemet. Ellagen bör ändras i syfte att möjliggöra att vissa

utlandsförbindelser får omfattas av punkttariffsystemet.

Regeringens förslag: Regeringen skall kunna förordna att betald

nättariff i Sverige skall ge tillträde även till utlandsförbindelserna mot

ett visst land eller del av ett visst land. Om ett sådant förordnande

meddelas skall kostnaderna för dessa utlandsförbindelser ingå i

nättariffen för stamnätet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan synpunkter. Till de instanser som

tillstyrker förslaget hör bl.a. Konkurrensverket, Svenska kraftnät, Svenska

Kraftverksföreningen och Sveriges Elleverantörer. Svenska kraftnät

anför att lagtexten bör utformas så, att regeringen har möjlighet att

delegera beslutsrätten till Svenska kraftnät. Vidare anför Svenska

kraftnät - med hänvisning till gällande, tidsbegränsade avtal om prioritet

på gränsförbindelserna mellan Sverige och Norge - att lagtexten bör

utformas för att under en övergångstid möjliggöra tillämpning av

prioritetsavgifter även då gränstariff mot land eller mot del av land

avskaffas.

Svenska Kraftverksföreningen anför att det är viktigt att i beslut om att

ta bort gränstariffer väga in formella såväl som informella hinder för

ömsesidighet i elhandeln.

Sveriges Industriförbund, Svenska Fastighetsägareförbundet och

Svensk Elbrukarförening anför att man är tveksamma till förslaget med

hänvisning till att det kan innebära ökade kostnaderna för elkunderna

som inte motsvaras av någon ökad nytta. Liknande synpunkter framförs

av LO. Industriförbundet anför att förslaget kan vara tveksamt från EG-

rättslig synpunkt då det kan hävdas att bestämmelserna diskriminerar

aktörer i vissa länder.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Före avregleringen

av elmarknaden byggde utformningen av nättarifferna på ett system med

kanaltariffer. Detta system innebär att en elkund begär tillträde till och

betalar för överföring på samtliga ledningsnät mellan inmatningspunkten

och uttagspunkten. Systemet byggde på att varje elanvändare i praktiken

var hänvisad till en producent för sina inköp av el.

På en konkurrensutsatt elmarknad har dock detta tariffsystem en

återhållande effekt på den fria handeln. Skälet till detta är att en

elanvändare dels måste begära tillträde till flera ledningsnät för att kunna

få en leverans från en viss producent, dels måste begära tillträde till andra

nät när han vill byta leverantör. Motsvarande gäller för en producent

beträffande dennes relation till kunderna.

Utformningen av tarifferna på den avreglerade elmarknaden bygger

därför på ett system med s.k. punkttariffer. Detta system innebär att

elkunden betalar endast en avgift, nämligen till innehavaren av det nät till

vilket han är ansluten. En elanvändare är vanligtvis ansluten till ett

lokalnät. Större elanvändare är dock ofta anslutna till ett regionnät.

Tariffen på ett lokalnät innefattar, förutom kostnaden för överföring på

lokalnätet, också den tariff som lokalnätsinnehavaren betalar för att hans

nät är anslutet till det överliggande regionnätet. Tariffen på ett regionnät,

i sin tur, innefattar inte bara kostnaden för överföring på regionnätet utan

också den tariff som regionnätsinnehavaren betalar för att hans nät är

anslutet till det överliggande stamnätet.

Den tariff en elanvändare på den nya konkurrensutsatta elmarknaden

betalar inkluderar alltså kostnaden för överföring både på det ledningnät,

till vilket han är ansluten och på de överliggande näten. Motsvarande

förhållanden gäller producenters inmatning på stamnätet, vilken ofta sker

via en regionledning. Den tariff producenten betalar till regionnäts-

innehavaren inkluderar dennes kostnader för att vara ansluten till

stamnätet.

Vad gäller tillträde till nätet är varje nätkoncessionshavare, enligt

ellagens bestämmelser, skyldig att överföra el för annans räkning. En

förutsättning för att han skall kunna göra detta är dock att det finns

kapacitet på nätet för en begärd överföring. Frågan om kapacitet prövas

dock inte i samband med överföring av el utan då en elkund begär

anslutning till ett ledningsnät. Anslutning sker alltid vid en viss effekt.

Med utgångspunkt från den begärda effekten måste nätkoncessions-

havaren bedöma huruvida hans nät har kapacitet att överföra el till eller

från den begärda anslutningspunkten. För att godkänna den begärda

anslutningen kan det bli nödvändigt för nätkoncessionshavaren att begära

höjning av effekten i hans anslutningspunkt till det överliggande nätet.

Innehavaren av sistnämnda nät måste då bedöma om det finns kapacitet

på hans nät för den begärda effekthöjningen i det underliggande nätets

anslutningspunkt. Om nätkoncessionshavaren godkänner en begärd

anslutning innebär det att såväl han som innehavarna av överliggande nät

har bedömt att det finns kapacitet på näten för överföring till eller från

den nya anslutningspunkten vid den begärda effekten. Därefter kan de

inte vägra överföring under hänvisning till bristande kapacitet.

Nämnda förhållanden innebär alltså att varje nätkund som är ansluten

till det svenska elsystemet dels har automatiskt tillträde till hela det

svenska elsystemet, dels att den avgift han betalar till innehavaren av det

nät till vilket han är ansluten inkluderar all överföring på det svenska

elsystemet.

Systemet med punkttariffer gäller dock inte vid överföring på

utlandsförbindelserna. Dessa ledningar går från någon punkt på det

svenska elsystemet till någon punkt på ett annat lands elsystem. Några

andra anslutningspunkter på dessa ledningar finns inte. Deras enda

användning är alltså att överföra el mellan det svenska elsystemet och ett

annat lands elsystem. Deras kapacitet är inte sådan att alla elkunder kan

få automatiskt tillträde till dem. Därför måste en elkund begära tillträde

för varje enskild överföring till eller från utlandet. Sådant tillträde skall

medges om det finns ledig kapacitet för överföringen. Om överföringen

äger rum får elkunden betala särskilt för denna överföring till

innehavaren av utlandsförbindelsen.

Någon anslutning längs en sådan ledning blir i allmänhet inte aktuell,

varför frågan om ledig kapacitet prövas i samband med begärd

överföring och inte vid begärd anslutning som sker vid övriga ledningar.

Den legala regleringen av utlandsförbindelser är i övrigt densamma som

för övriga ledningar på det svenska elsystemet. Nätkoncessionshavaren

måste medge tillträde för överföring om det finns ledig kapacitet och han

får inte diskriminera andra elkunder till förmån för honom själv

närstående företag. Dessutom måste nättariffen vara skälig och utformad

på sakliga grunder.

Genom antagandet av EG:s elmarknadsdirektiv togs ett första steg mot

en friare elhandel inom EU där slutmålet är en inre marknad för el som

omfattar EU:s alla medlemsstater. I denna process har särskilt några av

de nordiska länderna varit pådrivande. De nordiska länderna har kommit

längre än övriga EU länder i utvecklingen mot en firare gränsöver-

skridande elhandel. Särskilt har handeln mellan Sverige och Norge

utvecklats i denna riktning.

En grundläggande förutsättning för att en gemensam marknad, som

omfattar två eller flera länder, skall kunna bildas är att handel av en viss

omfattning mellan de berörda länderna äger rum både vad avser

kvantiteten överförd el och vad avser antalet aktörer som deltar i denna

handel. För detta krävs dels att överföringsförbindelserna har viss

kapacitet, dels att tillräckligt många aktörer kan få tillträde till dessa

förbindelser på ett öppet och icke-diskriminerande sätt. Detta är dock inte

tillräckligt utan även utformningen av nättarifferna har stor betydelse i

detta sammanhang. Endast i ett system med punkttariffer torde handeln

få såväl tillräcklig omfattning som deltagande av också andra aktörer än

de stora etablerade kraftproducenterna.

Med ett sådant system krävs inga särskilda förhandlingar och avtal om

tillträde till utlandsförbindelserna, som är fallet i ett system med

kanaltariffer. Sådana förhandlingar och avtal är förenade med betydande

transaktionskostnader och torde avhålla andra än de etablerade aktörerna

från att delta i utlandshandeln. Detta gäller särskilt i de fall då

förhandlingar också krävs för nättilltäde på andra sidan landsgränsen.

Med ett system med punkttariffer kan sådana hinder undvikas, vilket

särskilt underlättar för små aktörer att delta i utlandshandeln.

Ytterligare en förutsättning för en gemensam marknad är att aktörerna

bara behöver betala i ett av de berörda länderna för överföringen mellan

länderna. I annat fall kan inte handeln över gränsen konkurrera med den

interna handeln.

Det krävs vidare att marknadsförutsättningarna är i stort sett likvärdiga

i de berörda länderna. Det innebär bl.a. att reglerna för tillträde till och

utnyttjande av näten är ungefär de samma så att förutsättningarna för

handel är i stort sett likvärdiga. Vidare innebär det att bl.a. miljökrav,

skattestruktur och nättariffstruktur är i stort sett likvärdiga. Det går inte

att exakt ange när en gemensam marknad kan anses föreligga. Detta får

bedömas från fall till fall, varvid en helhetsbedömning av främst de

kriterier som nu angivits skall göras.

Om dessa förhållanden föreligger och man vill verka för utvecklingen

av en gemensam marknad är det väsentligt att inte själva

överföringsförbindelserna belastas med en särskild nättariff. Därför bör

det i ellagen införas ett bemyndigande för regeringen att förordna att

utlandsförbindelserna till ett visst land inte skall belastas av en särskild

nättariff. Ett sådant beslut är av stor betydelse för elförsörjningen och bör

därför avgöras av regeringen. Någon möjlighet att delegera beslutsrätten

till den systemansvariga myndigheten bör alltså inte införas. Om ett

sådant förordnande meddelas skall kostnaderna för de berörda

utlandsförbindelserna i stället belasta nättariffen för stamnätet. Detta

medför att alla elkunder i Sverige bidrar till kostnaderna för dessa

utlandsförbindelser och därför bör också alla elkunder ha rätt till tillträde

till dessa förbindelser utan särskild förhandling. Ellagen måste därför

ändras så, att om regeringen har förordnat om borttagande av den

särskilda nättariffen på utlandsförbindelserna till ett visst land, skall

betald nättariff i anslutningspunkten ge elkunden tillträde till inte bara

elsystemet i Sverige utan också de berörda utlandsförbindelserna. Detta

innebär inte att alla elkunder kommer att garanteras tillträde till dessa

förbindelser vid varje givet tillfälle. Men det förutsätter dock att det finns

metoder för att hantera kapacitetsbrister på ett öppet och icke

diskriminerande sätt.

Ett exempel på när dessa förutsättningar är uppfyllda är de former som

gäller för den gränsöverskridande elhandeln mellan Sverige och Norge.

Under senare år har den fysiska elhandeln mellan Sverige och Norge

utvecklats i en omfattning som gör att man numera kan betrakta de två

ländernas elmarknader som en gemensam marknad. Denna utveckling

har möjliggjorts genom att överföringskapaciteten mellan de svenska och

norska elsystemen är betydande, genom inrättandet av den gemensamma

svensk norska elbörsen Nord Pool i Oslo och genom att båda länderna

har ett system med punkttariffer. Skillnaderna beträffande reglerna för

nättillträde och nätutnyttjande är små mellan länderna. För att man skall

kunna hantera kapacitetsfrågan på ett öppet och icke diskriminerande

sätt har beslutats att all gränsöverskridande fysisk handel måste ske på

elbörsen.

Denna fysiska handel är organiserad på följande sätt. Aktörerna på

börsen lämnar köpbud och säljbud till börsen avseende varje timme

under det följande dygnet. Börsen rangordnar dessa bud i prisordning så

att de bildar en köpkurva och en säljkurva. Börsen fastställer priset till ett

värde motsvarande den punkt där dessa kurvor korsar varandra. Detta är

balanspunkten där utbud och efterfrågan balanserar varandra. Det

fastställs alltså ett pris för varje timme under det påföljande dygnet och

detta sker i förväg en gång per dygn.

De säljare som har lämnat bud som är lika med eller lägre än det

fastställda priset får mata in el på elsystemet i enlighet med sina bud vad

avser mängden el, varvid börsen uppträder som motpart. Övriga säljare

får inte mata in el i enlighet med sina bud. De köpare som har lämnat bud

som är lika med eller högre än det fastställda priset får ta ut el från

elsystemet i enlighet med sina bud vad avser mängden el, varvid börsen

uppträder som motpart. Övriga köpare får inte inte ta ut el från

elsystemet i enlighet med sina bud. Det fastställda priset gäller alla

köpare och säljare som får mata in eller ta ut el från elsystemet, oavsett

vad de har bjudit för pris.

Vad gäller transaktioner mellan Sverige och Norge gäller följande. De

inmatningar och uttag som beskrivits ovan balanserar sällan varandra

inom respektive land, vilket innebär att el måste överföras från det ena

landets elsystem till det andra landets elsystem via utlandsförbindelserna.

Om det finns tillräcklig överföringskapacitet för de fysiska leveranser

som skall äga rum till följd av de inmatningar och uttag som blir följden

av den ovan beskrivna börshandeln vidtas inga åtgärder. Om sådan

kapacitet däremot saknas regleras det på följande sätt. Innan priset

fastställs av börsen fördelas de ingivna buden på två budområden, ett

omfattande Sverige och ett omfattande Norge. (Norge indelas tidvis i

flera budområden, vilket dock bortses ifrån i detta sammanhang.) På

samma sätt som beskrivits ovan fastställs ett pris för budområdet Sverige

och ett pris för budområdet Norge. Dessa pris baserar sig på de bud som

lämnats inom respektive budområde.

I området med nettouttag ökar priset, vilket medför att fler säljare får

mata in el på elsystemet i enlighet med sina bud och färre köpare får ta ut

el från elsystemet i enlighet med sina bud. Resultatet blir att nettouttaget

över börsen minskar i det området. På samma sätt minskar priset i

området med nettoinmatning vilket medför att färre säljare får mata in el

på elsystemet i enlighet med sina bud och fler köpare får ta ut el från

elsystemet i enlighet med sina bud. Resultatet blir att nettoinmatningen

över börsen minskar i det området. Priset höjs respektive sänks tills

mängden el som behöver överföras mellan budområdena motsvarar

överföringskapaciteten.

Som framgår av beskrivningen ovan har man alltså funnit ett sätt att

hantera frågan om tillträde till utlandsförbindelser vid bristande kapacitet

på ett öppet och icke diskriminerande sätt.

Innan den gränsöverskridande handeln reglerades över elbörsen, som

har beskrivits ovan, reglerades tillträdet till utlandsförbindelserna i

allmänhet på så sätt att elkunder ingick avtal med nätkoncessionshavaren

innebärande att kunden garanterades tillträde på visst avtalat sätt till

utlandsförbindelsen. Dessa avtal är i allmänhet tidsbegränsade. Sådana

redan ingågna avtal bör alltjämt gälla om regeringen föreskriver att

utlandsförbindelserna till ett visst land inte skall belastas med en särskild

nättariff.

Detta innebär att dessa kunders tillträde till förbindelsen alltjämt har

prioritet i enlighet med avtalet trots att samtliga elkunder får tillträde till

förbindelsen i och med regeringens föreskrifter. I praktiken innebär det

att samtliga elkunder får tillträde till endast den del av förbindelsens

kapacitet som inte är ianspråktagen av kunderna med avtal om prioriterat

tillträde. Dessa kunder måste dock betala för denna prioritet i enlighet

med sina avtal trots att nättariffen på förbindelsen har avskaffats.

9.2 Tariffgrundande kostnader för stamnätet

Regeringens förslag: De kostnader som Affärsverket svenska

kraftnät har till följd av systemansvaret för el och som inte kan

hänföras till en viss kund eller kundkategori skall ingå i

kostnadsunderlaget för stamnätstariffen.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget i huvudsak eller lämnar det utan synpunkter.

Statens energimyndighet anför att den föreslagna regleringen är

utformad så, att nätmyndigheten i praktiken ges ett tillsynsansvar över

Svenska kraftnät vad gäller systemansvaret. Förslaget bör därför ges en

annan utformning eller bör det på annat sätt klargöras att så inte skall

vara fallet. Liknande synpunkter framförs av Svenska kraftnät.

Några remissinstanser, bl.a. Statskontoret, Konkurrensverket, Statens

energimyndighet, Sveriges Industriförbund och Sveriges Elleverantörer,

anför att det krävs en klar definition av vilka kostnader som ingår i

systemansvaret. Med undantag för Statens energimyndighet anser de

också att en särredovisning av dessa kostnader är en förutsättning för att

förslaget skall kunna genomföras.

Behovet av en definition av systemansvaret med dess kostnader

betonas också av Svensk Elbrukarförening, som avstyrker förslaget med

hänvisning till att systemansvarets kostnader bör bäras av dem som ger

upphov till kostnaderna.

Skälen för regeringens förslag: Svenska kraftnät innehar, för statens

räkning, nätkoncession för stamnätet. Tariffsättningen på stamnätet följer

i princip samma regler som gäller för övriga nätkoncessionshavare. En av

huvudprinciperna är att de kostnader som uppstår i Svenska kraftnäts

nätverksamhet skall ligga till grund för nättariffen på stamnätet. Andra

kostnader får däremot inte ingå i kostnadsunderlaget för tariffberäk-

ningen.

Utöver att vara innehavare av stamnätet för statens räkning har

Svenska kraftnät en annan viktig uppgift, nämligen att ha systemansvaret

för el. Detta ansvar innebär, kort uttryckt, att Svenska kraftnät är

ansvarigt för den momentana balanshållningen på det svenska

elsystemet, dvs. för att det vid varje tidpunkt råder balans mellan den el

som matas in på elsystemet och den el som tas ut från elsystemet. Denna

uppgift sköter Svenska kraftnät inom ramen för den s.k. balanstjänsten,

främst med hjälpav reglerkraftmarknaden. Denna regleras genom ett

avtal mellan de berörda parterna, som är av Svenska kraftnät och i första

hand kraftproducenter. Kraftproducenterna ger bud för att öka eller

minska sin inmatning av el på elsystemet. Vad som krävs i detta

avseende övervakas av Svenska kraftnät som kontinuerligt uppmanar

kraftproducenterna att öka eller minska sin inmatning. För denna ökade

eller minskade inmatning får kraftproducenterna en marknadsmässig

ersättning av Svenska kraftnät.

Elanvändarna tar kontinuerligt ut el från elsystemet och betalar i

efterhand sina leverantörer för den el de tagit ut. Varje elanvändare måste

ha en balansansvarig leverantör. De balansansvariga leverantörerna har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att elsystemet tillförs så mycket el

som deras kunder tar ut. Däremot kan de balansansvariga leverantörerna

inte åta sig det tekniska ansvaret för att elsystemet vid varje given

tidpunkt tillförs lika mycket el som deras kunder tar ut från elsystemet.

Den funktionen utövas, som nyss beskrivits, av Svenska kraftnät, som

alltså i realiteten sköter denna uppgift åt de balansansvariga

leverantörerna. Det ekonomiska ansvaret regleras i efterhand innebärande

att de leverantörer som har tillfört elsystemet mindre el än deras kunder

tagit ut får betala ersättning till Svenska kraftnät, medan de leverantörer

som har tillfört elsystemet mer el än deras kunder tagit ut får ersättning

av Svenska kraftnät.

Balanstjänsten har en viktig funktion inom ramen för systemansvaret.

Gemensamt för de kostnader som uppkommer inom balanstjänsten är att

de kan hänföras till en viss kund eller kundkategori och att de också tas

ut av berörda kunder eller berörd kundkategori.

Det uppstår emellertid även andra kostnader, bl.a. för reservkraft som

behövs för att hålla balansen vid onormala förhållanden. Dessa kostnader

kan dock inte hänföras till en viss kund eller kundkategori.

Balanshållningen av det svenska elsystemet är en förutsättning för att

detta skall fungera. Det är därför rimligt att samtliga elkunder står för de

kostnader som följer av Svenska kraftnäts systemansvar och som inte kan

hänföras till en viss kund eller kundkategori.

Ett praktiskt sätt att uppnå detta är att låta sådana kostnader för

systemansvaret ingå i kostnadsunderlaget för stamnätstariffen, eftersom

alla elkunder, direkt eller indirekt, betalar denna nättariff.

I kostnadsunderlaget för stamnätet skulle därmed komma att ingå både

kostnaderna för Svenska kraftnäts affärsverksamhet och vissa kostnader

för dess myndighetsuppgifter avseende systemansvaret för el. Detta

innebär formellt att nätmyndigheten tills vidare ges ett tillsynsansvar

även för dessa kostnader. Mot bakgrund av bl.a. de synpunkter som

framkommit vid remissmötet i fråga om tillsynen och omfattningen av

systemansvaret avser regeringen att närmare utreda frågan om hur

styrning och tillsyn av båda verksamheterna skall utövas.

10 Vissa frågor om redovisning av

nätverksamhet

10.1 Behovet av ytterligare skärpningar av kravet på

avgränsning av nätverksamhet

Regeringens bedömning: Ellagens bestämmelser om avgränsning av

nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet är ändamålsenliga

och bör behållas. Ytterligare skärpningar av kraven på avgränsning

bör inte göras nu. Regelverket för redovisning av nätverksamhet bör i

vissa avseenden kompletteras för att underlätta en effektiv tillsyn av

avgränsningen av dessa verksamheter. Det bör finnas en beredskap att

i framtiden skärpa regelverket när det gäller kraven på avgränsning av

nätverksamhet för att därmed kunna förhindra korssubventionering.

NUTEK:s bedömning och förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning. NUTEK redovisar i rapporten Korssubvention-

ering på elmarknaden ett antal förslag som i framtiden kan behöva

övervägas. Förslagen går i huvudsak ut på skärpningar av regelverket i

syfte att behandla klara fall av korssubventionering.

Ett förslag är att utreda möjligheten att införa en straffavgift vid klara

fall av korssubventionering. Vidare föreslås att nätföretagen i första hand

skall förbjudas att upphandla förlustel, dvs. el som används för att täcka

överföringsförluster i nätet, från närstående företag och i andra hand skall

åläggas att upphandla el i konkurrens genom anbudsförfarande i enlighet

med lagen om offentlig upphandling (LOU). Effekterna av detta förslag

bör enligt NUTEK utredas i särskild ordning, särskilt vad gäller

förslagets kostnadskonsekvenser. NUTEK föreslår också att ett förbud

övervägs mot att nätföretag ikläder sig borgensförbindelser och andra

ekonomiska ansvarsförbindelser till förmån för konkurrensutsatt

verksamhet. I andra hand skall nätföretagen åläggas att redovisa sådana

förbindelser. NUTEK föreslår slutligen en straffavgift vid försenad eller

felaktig årsrapport för nätverksamhet.

NUTEK anför att om en snabb anpassning till kraven på åtskillnad av

nätverksamhet eftersträvas, bör förslagen, eller delar av dem, närmare

utredas och genomföras inom kort.

Remissinstanserna: Kravet på boskillnad mellan nätverksamhet och

konkurrensutsatt verksamhet har brett stöd bland remissinstanserna.

Vissa remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i Göteborg, Konkurrensverket

och Konsumentverket förordar en ytterligare skärpning av detta krav.

Bl.a. föreslås att nätverksamhet inte skall få bedrivas i samma koncern

som elhandels- och elproduktionsverksamhet. Flera remissinstanser, bl.a.

Bokföringsnämnden, Riksrevisionsverket (RRV), Svenska kraftnät och

Sveriges Industriförbund delar NUTEK:s uppfattning att det är för tidigt

att genomföra omfattande förändringar av regelverket.

När det gäller förslaget att införa en straffavgift vid klara fall av

korssubventionering är remissopinionen delad. Vissa remissinstanser,

bl.a. Konkurrensverket och Konsumentverket, förordar att förslaget

genomförs. Andra remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i Göteborg,

Statskontoret och RRV påpekar i sina remissvar att svårigheter med att

påvisa förekomsten av korssubventionering och gränsdragningsproblem

kan uppstå i samband med den föreslagna sanktionen. Dessa

remissinstanser anför att frågan behöver utredas ytterligare.

Förslaget att upphandling av förlustel skall ske i konkurrens får stöd av

några remissinstanser, bl.a. Konkurrensverket och Konsumentverket.

Andra remissinstanser, bl.a. Statskontoret, Kammarrätten i Göteborg,

RRV och Svenska kraftnät anser att frågan bör utredas ytterligare, bl.a.

avseende kostnadsaspekterna. Sveriges Elleverantörer motsätter sig

förslaget med hänvisning till att förslaget inte är kostnadseffektivt.

Förslaget om förbud mot borgensåtaganden m.m. i nätverksamhet får

stöd av några remissinstanser, bl.a. Statskontoret och Konsumentverket.

Andra remissinstanser, bl.a. RRV, Svenska kraftnät och Sveriges

Industriförbund avstyrker förslaget eller förordar att det skall utredas

ytterligare. Sveriges Elleverantörer motsätter sig förslaget.

De remissinstanser som kommenterar förslagen om förseningsavgift

för årsrapporter för nätverksamhet och om nätföretagens redovisnings-

skyldighet avseende garantier m.m. till juridiskt närstående personer är i

huvudsak positivt inställda.

Skälen för regeringens bedömning: Regelverket för elmarknaden

innebär att produktionen och handeln med el skall bedrivas i konkurrens,

vilket skapar förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress i

elförsörjningen och valfrihet för elkonsumenterna. Överföring av el

(nätverksamhet) är ett naturligt monopol som regleras och övervakas

med stöd av ellagen.

Syftet med regleringen är att säkerställa att nätverksamheten bedrivs

effektivt och rationellt, samt att nätföretagens monopolställning inte

missbrukas. Enligt ellagen skall nättariffer vara skäliga och utformade på

sakliga grunder. Vid bedömning av skäligheten i nättariffer skall hänsyn

tas till de intäkter och kostnader som entydigt hör till nätverksamheten i

koncessionsområdet. Skäligheten i nättariffer och övriga villkor för

nättjänster som ett nätföretag tillämpar kan prövas av nätmyndigheten.

En viktig förutsättning för en fungerande handel med el och en effektiv

nätverksamhet är att det inte förekommer s.k. korssubventionering

mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet, främst

produktion av och handel med el. Det finns flera tänkbara former av

korssubventionering som innebär att överskott från nätverksamhet kan

användas för att ekonomiskt stödja den konkurrensutsatta elproduktionen

eller elhandeln. Detta kan leda till att nättariffer blir oskäliga och att

konkurrensen i den konkurrensutsatta verksamheten snedvrids.

I ellagen finns särskilda bestämmelser som syftar till att motverka

korssubventionering och säkerställa en effektiv tillsyn av nätverk-

samheten. En huvudprincip i regelverket är att det skall råda boskillnad

mellan å ena sidan produktion och försäljning av el, å andra sidan

nätverksamhet. För att dessa funktioner inte skall sammanblandas har i

lagstiftningen införts krav om åtskillnad mellan nätverksamhet och

konkurrensutsatt verksamhet. En juridisk person som bedriver

produktion av och handel med el får inte bedriva nätverksamhet. All

nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas åtskild från annan verksamhet.

Revisor hos den som bedriver nätverksamhet skall göra en särskild

granskning av redovisningen av nätverksamhet och i ett särskilt intyg

avge ett utlåtande i frågan om redovisningen av nätverksamheten skett

enligt gällande bestämmelser. NUTEK har tagit fram riktlinjer för vilka

funktioner som bör finnas i nätföretag respektive elhandelsföretag.

Bestämmelserna om särredovisning innebär att all nätverksamhet skall

redovisas i enlighet med förordningen (1995:1145) om redovisning av

nätverksamhet. I korthet innebär reglerna att den som bedriver

nätverksamhet och annan verksamhet inom samma rörelse ekonomiskt

skall redovisa nätverksamheten som en särskild rörelsegren.

Sammanfattningsvis kan konstateras att ellagens bestämmelser är

avsedda att ge nätmyndigheten sådana förutsättningar för insyn i och

kontroll av de ekonomiska förhållandena i nätverksamheten att

korssubventionering kan förhindras. Vidare syftar bestämmelserna till att

ge underlag för bedömningen av skäligheten i nättarifferna.

Regeringens uppdrag till NUTEK att överväga behovet av skärpta krav

på avgränsning

NUTEK har bl.a. återrapporteringen år 1996 av regeringsuppdraget att

följa upp utvecklingen på elmarknaden redovisat att det finns tecken på

korssubventionering mellan nätverksamhet och elhandel. Det gäller bl.a.

i samband med upphandling av nätföretagens inköp av el för att täcka

nätförluster och vid upphandlingen av tjänster. Ytterligare riskområden

som identifierats är gemensamma personalfunktioner och felaktig

prissättning av personaltjänster samt förekomsten av koncernbidrag från

företag som bedriver nätverksamheten till juridiskt närstående företag.

Regeringen uppdrog i juni 1997 åt NUTEK att överväga behovet att

skärpa ellagstiftningens krav på avgränsning mellan nätverksamhet och

konkurrensutsatt verksamhet, och att lämna förslag om den lagreglering

som kan behövas.

Bakgrunden till uppdraget var bl.a. de erfarenheter av

korssubventionering som framkommit i uppföljningsarbetet. En

frågeställning var om den i ellagstiftningen stipulerade avgränsningen

mellan nätverksamhet och elhandelsverksamhet var effektiv i praktiken,

särskilt sett i relation till de kostnader som regleringen medför. Slutligen

fanns farhågor om att tillgångar i nätverksamhet utnyttjades som

ekonomisk säkerhet i elhandelsverksamhet på ett sätt som kunde drabba

nätföretagets kunder.

NUTEK avrapporterade uppdraget i oktober 1997. Av rapporten

Korssubventionering på elmarknaden framgick bl.a. att ca 70 procent av

nätföretagen ingick i en koncern tillsammans med elhandelsföretag. Det

var också vanligt att bolag för elproduktion, fjärrvärmeverksamhet,

gasdistribution eller andra verksamheter ingick i koncernen. Vidare

framgick att nästan hälften av elhandelsföretagen saknar egen anställd

personal. Dessa företag upphandlade personaltjänster, oftast från juridiskt

närstående nätföretag. Enligt rapporten upphandlade en klar majoritet av

nätföretagen förlustelen från närstående företag. Utredningen gav dock

inga belägg för att långivning och koncernbidrag används i syfte att

subventionera konkurrensutsatt verksamhet. Närmare 30 procent av

nätföretagen hade ställt någon form av säkerhet för skulder som belastar

ett elhandelsföretag. NUTEK anför att sådana säkerheter medför en

påtaglig risk för ekonomiska förluster i nätföretag om elhandelsföretagen

skulle komma på obestånd.

NUTEK bedömer att reglerna om avgränsning mellan nätverksamhet

och produktion och handel med el är ändamålsenliga med hänsyn till

syftet att förhindra korssubventionering. Vidare anförs att ett skärpt

regelverk bör konstrueras så att det inte medför onödiga kostnader för

branschen eller för det allmänna. Ytterligare detaljreglering bör undvikas.

Enligt NUTEK visar erfarenheterna att det främst krävs informations-

och utbildningsinsatser för att säkra efterlevnaden av det gällande

regelverket. NUTEK redovisar dock ett antal förslag som man menar i

framtiden kan komma att behöva övervägas. De gäller i huvudsak

skärpningar av regelverket i syfte att kunna behandla

korssubventionering. Dessa förslag har redovisats ovan i inledningen av

avsnittet.

NUTEK bedömer dock, med hänvisning till att elmarknadsreformen

ännu inte fått fullt genomslag i elbranschen, att tiden ännu inte är mogen

för genomgripande förändringar i regelverket. Myndigheten anför att om

en snabb anpassning till kraven på åtskillnad av nätverksamhet

eftersträvas bör förslagen, eller delar av dem, närmare utredas.

Överväganden om behovet av ytterligare skärpning av kraven på

avgränsning av nätverksamhet

Ellagens bestämmelser om avgränsning av nätverksamhet är enligt

regeringens bedömning ändamålsenliga och bör behållas. Några av

NUTEK:s förslag innebär i huvdsak förtydliganden som är relativt

okomplicerade och som kan införas snabbt. Det gäller förslaget om

förseningsavgift för årsrapporter för nätverksamhet och förslaget om

nätföretagens redovisningsskyldighet avseende garantier m.m. till

juridiskt närstående personer. Regeringen återkommer till dessa åtgärder

i avsnitten 10.2 och 10.3.

NUTEK:s övriga förslag är enligt regeringens bedömning mer

genomgripande och behöver därför övervägas ytterligare. Flera

remissinstanser framhåller att dessa förslag behöver analyseras

ytterligare avseende förslagens praktiska konsekvenser, legala

utformning och förenlighet med annan lagstiftning. Det gäller bl.a

förslagens kostandskonsekvenser samt effekterna på konkurrensen och

berörda företag. Även NUTEK har framhållit att förslagen behöver

utredas ytterligare.

Det nya regelverket för elmarknaden har inneburit omfattande

institutionella förändringar för de berörda företagen. Mot bakgrund av att

elmarknadsreformen ännu inte fått fullt genomslag i elbranschen bör

genomgripande förändringar i regelverket enligt regeringens bedömning

inte genomföras nu.

Det kan emellertid enligt regeringens bedömning vara motiverat att

överväga vissa skärpningar av regelverket i syfte att skapa ytterligare

hinder för korssubventionering och bättre förutsättningar för tillsyn av

nätverksamhet. Regeringen planerar därför att låta utreda NUTEK:s

förslag närmare. Ett viktigt skäl för detta är att regeringen bedömer att

det bör finnas en bredskap att snabbt skärpa regelverket för elmarknaden

om de pågående informations- och utbildningsinsatserna och

utvecklingen av rättspraxis inte leder till att risken för och förekomsten

av korssubventionering upphör.

I en sådan utredning bör ingå att närmare analysera de föreslagna

åtgärdernas effektivitet när det gäller att förhindra korssubventionering.

Vidare bör ingå att analysera förslagens konsekvenser med avseende på

bl.a. kostnaderna för de företag som bedriver elhandels-, och

nätverksamhet samt för myndigheternas tillsynsarbete, och att väga dessa

mot effekterna av skärpta krav på avgränsning mellan elhandels- och

nätverksamhet. Vidare bör ingå att analysera åtgärdernas påverkan på

konkurrenssituationen på elmarknaden.

Ett vanligt förekommande förhållande, som är särskilt angeläget att

analysera närmare, är att nätföretag ställer ekonomiska säkerheter till

förmån för närstående elhandelsföretag och annan konkurrensutsatt

verksamhet. Som nyss angivits har NUTEK:s undersökning visat att nära

30 procent av nätföretagen har ställt någon form av säkerhet för

närstående elhandelsföretags ekonomiska förpliktelser. Det förekommer

också att ett nätföretag ställer någon form av säkerhet till annan

konkurrensutsatt verksamhet. Sådana säkerheter kan ha formen av

garantier, ansvarsförbindelser (exempelvis borgensförbindelser),

företagsinteckningar eller panträtt i fast egendom.

Enligt regeringens bedömning kan detta förfarande starkt ifrågasättas.

Det finns uppenbara risker för ekonomiska förluster i konkurrensutsatt

verksamhet. Sådana förluster kan drabba ett närstående nätföretag i det

fall nätföretaget har ställt ekonomisk säkerhet för det förlustdrabbade

konkurrensutsatta företagets ekonomiska förpliktelser. Om förlusterna

blir betydande kan hela nätverksamheten inklusive dess tillgångar

äventyras, beroende på hur de ekonomiska säkerhetsåtagandena är

utformade. Eftersom nätverksamhet är ett naturligt monopol finns det en

risk för att det i sista hand blir nätkunderna som får stå den ekonomiska

risken för nätföretagets säkerhetsåtaganden gentemot den

konkurrensutsatta verksamheten. Det förbud mot borgensförbindelser

m.m. som NUTEK har föreslagit bör dock vägas mot de effekter som kan

uppkomma till följd av förbudet för bl.a. små elhandelsföretag.

10.2 Förseningsavgift vid försenad eller felaktig

årsrapport

Regeringens förslag: Nätmyndigheten bemyndigas att utdöma en

avgift (förseningsavgift) vid försenad eller felaktig årsrapport för

nätverksamhet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker eller

anför inga synpunkter på förslaget. Kammarrätten i Sundsvall anför att

lagtexten bör förtydligas så att det tydligt framgår för vilket års rapporter

som bestämmelserna skall tillämpas.

Skälen för regeringens förslag: Av bestämmelserna i förordningen

(1995:1145) om redovisning av nätverksamhet framgår att den som

bedriver nätverksamhet skall upprätta en årsrapport. Denna består av

resultaträkning, balansräkning, verksamhetsberättelse och, i fråga om

större nätföretag, finansieringsanalys. I en bilaga till verksamhets-

berättelsen skall en särskild rapport bifogas. Den särskilda rapporten

skall innehålla uppgifter som behövs för att bedöma skäligheten i

nättariffer och övriga villkor samt för att kunna jämföra nätverksamheter.

Årsrapporten skall upprättas enligt god redovisningssed som den

tillämpas i aktiebolag. Detta gäller oavsett om nätföretaget är aktiebolag

eller drivs i någon annan associationsform. En bestyrkt kopia av

årsrapporten skall sändas in till nätmyndigheten senast sju månader efter

räkenskapsårets utgång.

Den rapport som nätföretagen skall sända in till nätmyndigheten utgör

underlag för myndighetens tillsynsarbete. En förutsättning för att detta

skall kunna bedrivas effektivt är att de handlingar som ingår i rapporten

är korrekta och att de inkommer i rätt tid.

NUTEK har i rapporten Korssubventionering på elmarknaden

redovisat bl.a. erfarenheter från en särskild granskning av de årsrapporter

som inkommit år 1997. Syftet med granskningen har enligt NUTEK

främst varit att ge underlag för en bedömning av årsrapporternas kvalitet.

Granskningen visar att årsrapporterna ofta är behäftade med relativt stora

brister. En iakttagelse är att många nätföretag inkommit med försenade

eller ofullständiga årsrapporter. Bristerna avser främst otillräcklig

särredovisning av nätverksamhet, ofullständiga årsrapporter, oklara

redovisningsprinciper och handlingar som inte har undertecknats av rätt

befattningshavare. Under år 1997 har NUTEK förelagt ett femtiotal

företag att inkomma med årsrapporter eller med kompletteringar till följd

av att årsrapporter inte inlämnats eller inlämnats i ofullständigt eller

bristfälligt skick.

För att komma till rätta med bristerna och förbättra kvaliteten i

redovisningen av nätverksamhet och årsrapporterna krävs betydande

informations- och utbildningsinsatser riktade mot nätföretagen. Det är ett

ansvar för nätmyndigheten och berörda branschorganisationer att

genomföra dessa insatser.

Bolag som omfattas av årsredovisningslagen (1995:1554 - ÅRL), skall

enligt 8 kap. 3 § ÅRL sända in bestrykt kopia av årsredovisningen och

revisionsberättelse för det gångna räkenskapsåret till Patent- och

registreringsverket (PRV). I 8 kap. 9 § ÅRL finns bestämmelser om en

särskild förseningsavgift för bolag som inom sju månader efter

räkenskapsårets utgång inte har inkommit med föreskrivna handlingar till

PRV. Av NUTEK:s redovisning framgår att erfarenheterna av detta

system är goda. Antalet försenade eller felaktiga räkenskapshandlingar

har minskat kraftigt sedan reglerna om särskild förseningsavgift infördes.

I syfte att öka efterlevanden av bestämmelserna om redovisning av

nätverksamhet bör en motsvarande avgift införas för nätföretag som

sänder in årsrapporten för sent eller felaktigt sammanställd.

Bestämmelser om avgiften bör införas genom en komplettering av

ellagen.

10.3 Nätföretagens redovisningsskyldighet avseende

garantier m.m.

Regeringens bedömning: Nätföretagen skall, genom en ändring i

förordningen om redovisning av nätverksamhet, åläggas att till

nätmyndigheten redovisa garantier, borgensåtaganden och andra

liknande ekonomiska utfästelser till förmån för närstående juridiska

personer.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan synpunkter. Till de instanser som

tillstyrker förslaget hör bl.a. Statskontoret, Konkurrensverket, Statens

energimyndighet och Svensk Elbrukarförening.

Skälen för regeringens bedömning: De flesta nätföretag ingår i en

koncern tillsammans med andra företag. Huvuddelen av dessa koncerner

bedriver också elhandelsverksamhet. Ofta ingår också elproduktion,

fjärrvärme, gasdistribution och annan konkurrensutsatt verksamhet i

koncernernas verksamhetsområde.

Det förekommer att nätföretaget ställer ekonomiska säkerheter till

närstående elhandelsföretag och annan konkurrensutsatt verksamhet.

Säkerheter kan ha formen av garantier, ansvarsförbindelser, exempelvis

borgensförbindelser, företagsinteckningar och panträtt i fast egendom.

I förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksamhet framgår

inte uttryckligen att eventuella borgensförbindelser, ansvarsförbindelser

och garantier skall redovisas i årsrapporten. En sådan redovisning får

dock anses följa av god redovisningssed. Det är angeläget för en effektiv

tillsyn av nätverksamhet att eventuella borgensförbindelser, ansvarsför-

bindelser och garantier redovisas öppet. Det bör därför i förordningen

införas uttryckliga krav på en sådan redovisning.

11 Frågor om tariffutjämning mellan tätort och

glesbygd

11.1 Behovet av åtgärder för att åstadkomma

tariffutjämning mellan tätort och glesbygd

Regeringens bedömning: Nättarifferna bör utjämnas mellan tätort

och glesbygd. En strukturomvandling av lokaldistributionen bör ske

på ett sådant sätt att samordnings- och stordriftfördelar kan tas

tillvara. Nätmyndighetens tillsyn av nätföretagen, bl.a. i form krav på

effektivisering av nätverksamhet, bör även fortsättningsvis vara

huvudmetoden för att främja strukturomvandlingen.

Behovet av och formerna för ytterligare åtgärder i syfte att främja

tariffutjämning mellan tätort- och glesbygdskunder skall utredas

ytterligare.

NUTEK:s bedömning och förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning. NUTEK redovisar i rapporten Rationella

nätkoncessioner för område - kriterier för lämplig enhet bedömningen att

det behövs kompletterande regler för att koncessionsreglerna skall kunna

användas för att ta bort direkt olämpliga nätenheter. Nätföretagen bör,

pådrivna av nätmyndighetens tillsyn och allmänna råd om

näteffektivisering, själva avgöra hur befintliga skal- och samdrifts-

fördelar bäst skall realiseras.

NUTEK föreslår allmänna kriterier för vad som skall betraktas som

lämplig nätenhet, men bedömer att dessa kritier inte bör kvantifieras utan

anpassas till de enskilda fallen. Vidare föreslår NUTEK vägledande

kritier som skall användas vid beslut om sammanslagningar av

koncessioner som berör flera företag.

NUTEK föreslår också att restriktionen om geografisk närhet inte skall

vara bindande vid beslut om sammanläggning av koncessionsområden.

Slutligen föreslår NUTEK att det ges en legal grund för differentiering av

nätavgifter under en övergångsperiod vid sammanläggning eller

samredovisning av nätkoncessioner.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna stöder

NUTEK:s bedömning att nätmyndighetens tillsyn av nätföretagen, bl.a. i

form av krav på effektivisering av nätverksamhet, även fortsättningsvis

bör vara huvudmetoden för att främja strukturomvandlingen. Sveriges

Elleverantörer menar att utredningen i stora delar är allmänt hållen med

svepande formuleringar utan saklig argumentation.

Flera remissinstanser, bl.a. Svenska kraftnät, Glesbygdsverket, Svenska

Kommunförbundet och Svenska Kraftverksförningen, är i huvudsak

positiva till de föreslagna kritierna och till principen att inte kvantifiera

dessa. Statskontoret anför att utredningens förslag är vaga och att de inte

ger tillräcklig vägledning när det gäller att formulera kriterier för lämplig

enhet. Liknande synpunkter framförs av Sveriges Elleverantörer.

De remissinstanser som kommenterar förslaget om att slopa kravet på

geografisk närhet vid samredovisning av nätområden, bl.a. Statskontoret

och Svenska kraftnät, anför att förslagets konsekvenser bör utredas

ytterligare ur olika aspekter.

Förslaget om en legal grund för successiv tariffutjämning stöds av bl.a.

Glesbygdsverket, Svenska Kraftverksföreningen och Sveriges

Elleverantörer.

Skälen för regeringens bedömning: En huvudprincip i ellagen är att

priserna för nättjänster skall vara kostnadsriktiga. Vidare gäller att

nättariffer skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Lagen

anger också kriterier som skall användas vid skälighetsbedömningen.

Som den viktigaste faktorn anges konsumentintresset, dvs.

konsumenternas intresse av låga och stabila nättariffer. Även nätägarens

krav på en rimlig avkastning i verksamheten skall beaktas. Att nättariffen

skall utformas på sakliga grunder innebär att tarifferna skall vara

objektiva och icke-diskriminerande. Skilda tariffer får tillämpas på

grupper av kunder med olika kostnadsbild. Kunder inom samma

kundkategori skall däremot ha samma nättariff.

Nättariffen på lokal nivå, dvs. inom en nätkoncession för område, får

inte vara avståndsberoende utom vad avser engångsavgifter vid

anslutning. Det innebär att geografiska indelningar inte får göras, t.ex.

med olika tariffer för tätorter och omgivande landsbygd. Zonindelningar

av ett koncessionsområde är inte heller tillåtna. Vid bedömning av

nättariffen på lokalnivå skall enligt huvudreglen varje

koncessionsområde behandlas för sig. Det är pristvecklingen i det

aktuella området som skall beaktas.

Kostnaderna för att överföra el är betydligt högre på landsbygden än i

tätorter. Skälet är att andelen realkapital i form av överförings-

anläggningar per elabonnent är större på landsbygden än i tätorten, och

därmed även kapital- och underhållskostnaderna. Kostnadsskillnaderna

gör att skillnaderna i avgiftsnivå mellan områden med hög respektive låg

kundtäthet kan bli betydande.

Ellagen innehåller flera bestämmelser i syfte att inom ramen för den

gällande områdesstrukturen jämna ut nättarifferna mellan tätorts- och

landsbygdskunder. Bl.a. har bestämmelserna om förbud mot geografisk

indelning eller zonindelning inom en nätkoncession för område införts

med detta syfte. Ett motsvarande förbud finns mot avståndsberoende

tariffer för regionledningar.

Vidare kan nätmyndigheten på koncessionshavarens begäran medge

undantag från kravet att varje koncessionsområde skall redovisas för sig.

Ett sådant undantag är för sin giltighet beroende av att en enhetlig

nättariff tillämpas i alla berörda koncessionsområden. Områdena skall

ligga geografiskt nära varandra och utgöra en för nätverksamhet lämplig

enhet. Om nätkoncessionerna får redovisas samlat skall de också vid

skälighetsbedömningen av nättariffen ses som ett område.

Styrmedel för att åstadkomma rationella nätkoncessioner för område

Ett koncessionsområdes sammansättning av tätorts- och glesbygdskunder

har stor betydelse för nättariffens nivå. I samband med prövning av

områdeskoncessioner söker nätmyndigheten åstadkomma områden med

en lämplig blandning av tätorts- och glesbygdskunder för att nå en

utjämning av nätarifferna. De legala styrmedlen för att åstadkomma

rationella nätområden i samband med koncessiongivningen är dock

begränsade och bygger främst på frivillig medverkan från nätföretagens

sida.

Enligt NUTEK:s rapport Rationella nätkoncessioner för område -

kriterier för lämplig enhet har inte koncessionsgivningen använts som

tvingande medel för att åstadkomma lämpliga sammanslagningar av

nätområden varken i Sverige eller i våra nordiska grannländer. Direkta

avslag på ansökningar om förlängningar av existerande koncessionser har

inte förekommit. En vanlig metod har i stället varit att besluta om kortare

koncessionstider än normalt eller om tillfälliga förlängningar.

NUTEK:s beräkningar i rapporten visar att det finns en

rationaliseringspotential i nätverksamheten som skulle medge en

långtgående tariffsänkning för glesbygdskunder, utan motsvarande

höjning av tärortstarifferna. Myndigheten bedömer att det behövs

kompletterande regler för att den på ett mer kraftfullt sätt skulle kunna se

till att samordnings- och stordriftsfördelarna i nätverksamheten tas

tillvara, samtidigt som olämpligt sammansatta koncessionsenheter

elimineras.

NUTEK lämnar i sin rapport flera förslag till regelförändringar, som

skulle öka dess möjlighet att med stöd av lagstiftningen styra struktur-

omvandlingen mot ökad effektivitet och ökad tariffutjämning. Ett förslag

är att myndigheten under en övergångsperiod skall kunna medge en

successiv tariffutjämning mellan berörda områden vid samredovisning

eller sammanslagning av nätkoncessioner för områden och vid justering

av gränser för nätkoncession för område. Detta behandlas i avsnitt 11.2.

NUTEK:s förslag i övrigt är allmänt formulerade, och förutsätter ett

föreberedande utredningsarbete innan eventuella förslag till ändringar av

lagstiftningen kan utformas. Det är enligt regeringens uppfattning

angeläget nätmyndigheten möjligheter att påskynda en tariffutjämning

mellan tätorts- och glesbygdskunder ökar, samtidigt som kostnaderna för

hela nätverksamheten kan hållas nere och en successiv avgiftsutjämning

därmed sker. Förutsättningarna för ytterligare åtgärder, och förslag till

reglering av dessa, bör därför utredas. Regeringen avser att inom kort

tillkalla en särskild utredare för att utreda frågorna om tariffutjämning,

åtgärder mot korssubventionering samt regler för tvångsförvaltning av

nätkoncession.

11.2 Legal grund för differentiering av nättariffer vid

samredovisning eller sammanslagning av

nätkoncessioner för område

Regeringens bedömning: En legal grund för differentiering av nät-

tariffer vid samredovisning eller sammanslagning av nätkoncessioner

för område bör införas i syfte att underlätta ytterligare tariffutjämning.

Regeringens förslag: Vid samredovisning eller sammanslagning av

nätkoncessioner för områden och vid justering av gränser för

nätkoncession för område skall en successiv tariffutjämning mellan de

berörda områdena kunna ske under en övergångsperiod på tre år.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan synpunkter. Statens energimyndighet anför

att förslaget bör kompletteras med övergångsbestämmelser. Sveriges

Elleverantörer föreslår ett förtydligande av förslaget i promemorian så

att det klart framgår att samredovisning av nätområden får ske redan från

första året.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Enligt ellagen skall

varje nätkoncession för område redovisas för sig. Nätmyndigheten kan

dock, på koncessionshavarens begäran, medge att flera

koncessionsområden redovisas samlat. Denna möjlighet har införts för att

bl.a. främja tariffutjämning mellan tätort och glesbygd. För att

undantaget skall kunna medges måste områdena ligga geografiskt nära

varandra och utgöra en för nätverksamhet lämplig enhet. Vid

rättstillämpningen har bestämmelserna tolkats så att kriteriet för

geografisk närhet får anses vara uppfyllt om områdena ligger inom

samma region. Vad som avses med region avgörs i det enskilda fallet.

Med kriteriet lämplig enhet avses att berörda områden innehåller en

lämplig kombination av glesbygds- och tätortsområden.

Ett sådant undantag är för sin giltighet beroende av att en enhetlig

nättariff tillämpas i alla berörda koncessionsområden. Om

nätkoncessionerna får redovisas samlat skall de också vid

skälighetsbedömningen av nättariffen ses som ett område. Den befintliga

lagstiftningen medger således inte någon successiv utjämning och

anpassning av nättariffer. Eftersom skillnaderna mellan nättariffer i

tätorts- och glesbygdsnät kan vara betydande, kan tätortskundernas

tariffer stiga väsentligt om en samredovisning börjar att tillämpas,

särskilt om de möjliga kostnadssänkningarna till följd av en

sammanslagning ännu inte hunnit få genomslag. Detta gäller särskilt om

antalet tätortskunder är litet i förhållande till antalet glesbygdskunder.

Det kan därför befaras att kravet på en omedelbar tariffutjämning medför

att nätföretag ibland avstår från att begära en samredovisning av

nätverksamhet.

Detsamma kan befaras beträffande möjligheterna att slå samman

koncessionsområden, exempelvis i samband med förvärv av sådana

områden och vid justering av gränserna för sådana områden. Inte heller i

dessa fall medger ellagen någon möjlighet till successiv tariffutjämning

mellan de berörda koncessionsområdena.

Det bör skapas en möjlighet att med stöd av ellagen under en

övergångstid successivt jämna ut nättariffer mellan berörda

koncessionsområden i samband med samredovisning och

sammanslagning av koncessionsområden samt vid justering av gränserna

för sådana områden.

12 Anmälningsfrist vid byte av balansansvarig

Regeringens förslag: En anmälningsfrist på en månad införs vid byte

av balansansvarig.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan synpunkter. Sveriges Elleverantörer anför

att elbranschens allmänna avtalsvillkor föreskriver en anmälningsfrist om

30 dagar och föreslår att lagstiftningen utformas med hänsyn till detta.

Några remissinstanser, bl.a. Sveriges Fastighetsägareförbund,

förespråkar en kortare anmälningsfrist. Statens energimyndighet

förespråkar en anmälningsfrist om högst en månad. Svensk

Elbrukarförening avstyrker förslaget med hänvisning till att en

anmälningsfrist hindrar konkurrensen och rörligheten på elmarknaden.

Skälen för regeringens förslag: Ellagen innehåller vissa föreskrifter

om s.k. balansansvar. Huvudregeln är att varje elanvändare som köper el

från annan än leveranskoncessionären är skyldig att se till att det finns

någon ekonomiskt ansvarig för att det nationella elsystemet tillförs lika

mycket el som elanvändaren tar ut. Detta kallas balansansvar. Ett sådant

åtagande skall göras genom avtal med den som har systemansvar enligt

ellagen, dvs. med Svenska kraftnät. Avtalet innebär att Svenska kraftnät

ser till att öka eller minska elproduktionen motsvarande den

balansansvariges förbrukning och att i efterhand reglerar balans-

hållningen ekonomiskt med denne. För närvarande ingår drygt 30 företag

i Svenska kraftnäts balansavräkning. En väl fungerande balansavräkning

är av stor betydelse för en effektiv elhandel och elproduktion och för en

rättvis fördelning av elsystemets kostnader.

Ett byte av balansansvarig föranleder vissa administrativa och tekniska

åtgärder hos Svenska kraftnät och berörda nätinnehavare för att

avräkning och rapportering skall fungera när bytet har genomförts. I syfte

att medge tillräcklig tid för dessa åtgärder bör det i ellagen införas en

lagstadgad anmälningstid för byte av balansansvarig. Bestämmelsen bör

utformas så att elanvändaren åläggs att anmäla byte till nätinnehavaren

inom en viss tid och nätinnehavaren blir då i sin tur skyldig att

omedelbart meddela Svenska kraftnät om det förestående bytet. En rimlig

anmälningstid är, enligt regeringens uppfattning, en månad. På så sätt

hinner nätinnehavaren och Svenska kraftnät vidta de åtgärder som

behövs för att säkerställa en väl fungerande rapportering och avräkning.

13 Författningskommentar

2 kap.

10 § Nätkoncession får beviljas endast den som från allmän

synpunkt är lämplig att utöva nätverksamhet. Nätkoncession för

område får beviljas endast den som dessutom är lämplig att bedriva

nätverksamhet inom det begärda området.

Nätkoncession för en utlandsförbindelse får beviljas och innehas

av endast den som innehar nätkoncession för stamnätet eller största

delen därav eller en juridisk person där denne har ett bestämmande

inflytande. Nätkoncession får dock beviljas även andra om ledningen

är av mindre betydelse för det samlade överföringsnätet till utlandet.

I paragrafen regleras vem som får beviljas nätkoncession. I andra stycket

finns en kompletterande föreskrift om utlandsförbindelser, som innebär

att endast den som innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen

därav får beviljas nätkoncession för en sådan förbindelse. Föreskriften

utvidgas nu så, att sådan nätkoncession får beviljas även en juridisk

person i vilken det bestämmande inflytandet utövas av den som eljest har

rätt att få nätkoncession för en utlandsförbindelse. Skälen för detta har

angivits i avsnitt 8.

Ytterligare en komplettering av föreskriften har gjorts. Den som

beviljas nätkoncession för en utlandsförbindelse måste uppfylla villkoren

för detta, inte bara då koncessionen meddelas utan också under hela

koncessionstiden. Om koncessionhavaren under koncessionstiden inte

längre uppfyller dessa villkor får koncessionen återkallas, vilket framgår

av en ny föreskrift i 18 § första stycket tredje punkten. Så kan bli fallet

om koncessionshavaren inte längre innehar nätkoncession för stamnätet

eller största delen därav eller om den som innehar nätkoncession för

stamnätet eller största delen därav förlorar sitt bestämmande inflytande

över den juridiska person som innehar nätkoncessionen för

utlandsförbindelsen. I praktiken blir det dock knappast aktuellt att

återkalla koncessionen utan den kommer i stället att överlåtas till den

som uppfyller villkoren för att inneha nätkoncession för

utlandsförbindelsen.

18 § En nätkoncession skall återkallas helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett ledningsnät inte längre behövs för en

säker elförsörjning,

2. om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av lagen eller enligt villkor i nätkoncessionen, eller

3. om koncessionshavaren inte längre uppfyller villkoren enligt 10 §

andra stycket första meningen för att inneha nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av

nätmyndigheten. Avser nätkoncessionen en utlandsförbindelse,

prövas dock frågan om återkallelse av regeringen.

I paragrafens första stycke anges i två punkter de två förhållanden som

kan föranleda återkallelse av en nätkoncession. Nu införs i en ny tredje

punkt ytterligare ett förhållande som kan föranleda återkallelse av

nätkoncession, nämligen då den som innehar nätkoncession för en

utlandsförbindelse inte längre uppfyller villkoren enligt 10 § andra

stycket första meningen för att inneha en sådan nätkoncession.

Av den aktuella paragrafens sista stycke framgår att ett sådant

återkallelseärende alltid prövas av regeringen.

Dessutom ändras inledningen av paragrafen såtillvida att återkallelse

skall ske och inte som tidigare får ske då förutsättningarna för

återkallelse föreligger. Detta blir särskilt viktigt efter det att den nya

återkallelsegrunden införs eftersom det är viktigt att kontrollen över

stamnätet och utlandsförbindelserna ligger i samme innehavares hand.

3 kap.

3 § Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på

nätkoncession för område skall varje område redovisas för sig, om

inte nätmyndigheten på koncessionshavarens begäran beviljar

undantag. Sådant undantag skall beviljas, om de berörda områdena

ligger geografiskt nära varandra och sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga områden, som omfattas av

undantaget, senast tre år efter nätmyndighetens beslut.

När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget

skall bestå.

Nätkoncession för område skall redovisas skilt från nätkoncession

för linje. Regeringen får föreskriva undantag beträffande ledningar

som omfattas av nätkoncession för linje och som organisatoriskt och

tekniskt ingår i ett nät som omfattas av nätkoncession för område.

I paragrafen ges föreskrifter om redovisning av nätverksamhet som

grundas på nätkoncession för område. Huvudregeln är att varje område

skall redovisas för sig. Under vissa förutsättningar kan dock

nätmyndigheten bevilja undantag från huvudregeln, vilket innebär att en

nätkoncessionshavare får redovisa flera områden samlat. En förutsättning

för giltigheten av ett sådant undantag är, enligt andra stycket, att

nätkoncessionshavaren tillämpar samma nättariff för samtliga områden

som omfattas av undantaget.

När nätmyndigheten har meddelat ett sådant undantag måste därför

nätkoncessionshavaren omedelbart införa en gemensam tariff för de

berörda områdena. Som har angetts i avsnitt 7.3 har detta lett till vissa

problem.

Därför modifieras föreskriften i andra stycket så, att

nätkoncessionshavaren får tre år på sig att införa den gemensamma

nättariffen. Utjämningen av nättariffen mellan de berörda områdena kan

alltså ske successivt.

Vid bedömningen av en nättariffs skälighet skall, enligt 4 kap. 4 §

första stycket, varje område bedömas för sig. Enligt paragrafens andra

stycke skall dock områden som omfattas av ett beviljat undantag enligt 3

kap. 3 § anses utgöra ett område. Detta gäller även i fortsättningen men

under de första tre åren efter det att ett undantag har beviljats kommer det

att finnas två eller flera nättariffer inom det samlade området.

Skälighetsbedömningen kommer därmed att avse dels om det totala

tariffuttaget i de berörda områdena är skäligt, dels om den successiva

utjämningen sker på ett skäligt sätt.

4 kap.

2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald

anslutningsavgift ger rätt att använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för utlandsförbindelserna.

Regeringen får föreskriva att betald anslutningsavgift ger rätt att

använda även utlandsförbindelserna till ett eller flera länder. En sådan

föreskrift får också avse utlandsförbindelserna till en del av ett land.

Föreskrifter enligt andra stycket får meddelas i fråga om ett land

eller del av ett land vars elmarknad kan anses utgöra en gemensam

marknad med den svenska elmarknaden.

Avtal som avser tillträde till en utlandsförbindelse och som har

ingåtts innan regeringen meddelar föreskrifter enligt andra stycket

skall fortfarande gälla.

Denna paragraf reglerar utformningen av nättariffer inom det svenska

elsystemet. Regleringen innebär att Sverige har ett system med

punkttariffer. Detta uttrycks i första stycket. Innebörden är att en elkund

som är ansluten till det svenska elsystemet inte behöver begära tillträde

till olika ledningsnät utan elkunden har automatiskt rätt till tillträde till

hela det svenska elsystemet. Därmed kan en elkund ingå leveransavtal

med vilken annan elkund som helst i landet, utan att behöva befara att

han vägras tillträde till någon del av elsystemet. Dessutom betalar en

elkund bara en avgift för överföring av el, nämligen till innehavaren av

det nät till vilket han är ansluten. Överföringskostnaden är alltså helt

oberoende av med vem man ingår ett leveransavtal. Systemet med

punkttariffer är i praktiken en förutsättning för en fungerande fri

elhandel.

Den nu beskrivna regleringen gäller dock inte utlandsförbindelser.

Skälet till detta har utvecklats i avsnitt 9.1. Som också har redovisats i

det avsnittet pågår nu en utveckling mot att skapa i första hand en

gemensam nordisk elmarknad och på lite längre sikt en gemensam

europeisk elmarknad. Där har också angivits att en av förutsättningarna

för att skapa en gemensam nordisk elmarknad är att

utlandsförbindelserna omfattas av systemet med punkttariffer.

Därför införs nu ett nytt andra stycke i paragrafen som innebär att

regeringen kan föreskriva att utlandsförbindelserna till ett visst land skall

omfattas av systemet med punkttariffer.

I ett nytt tredje stycke anges att en förutsättning för att en sådan

föreskrift skall få meddelas är att det andra landets elmarknad kan anses

utgöra en gemensam marknad med den svenska elmarknaden. Om detta

är fallet får avgöras från fall till fall enligt vad som anges i avsnitt 9.1.

Som framgår av ordalydelsen i andra stycket kan en föreskrift omfatta

endast utlandsförbindelserna till en del av ett land. Skälet till detta är att

det i vissa länder saknas ett sammanhållet elsystem. I dessa länder finns

det i stället två eller flera elsystem som är mer eller mindre isolerade från

varandra och därmed två eller flera elmarknader. I ett sådant land kan

situationen vara den att endast en av dessa elmarknader kan anses utgöra

en gemensam marknad med den svenska elmarknaden.

Tillträdet till utlandsförbindelserna är idag i allmänhet reglerat på så

sätt att elkunder ingår avtal med nätkoncessionshavaren innebärande att

kunden garanteras tillträde på visst avtalat sätt till utlandsförbindelsen.

Det garanterade tillträdet innebär att kunden får en viss prioritet vad

gäller tillträdet. Dessa avtal är i allmänhet tidsbegränsade.

I ett nytt fjärde stycke föreskrivs nu att sådana avtal alltjämt skall gälla

om regeringen meddelar föreskrifter enligt andra stycket. Detta innebär

att dessa kunders tillträde till förbindelsen alltjämt har prioritet i enlighet

med avtalet trots att samtliga elkunder får tillträde till förbindelsen i och

med regeringens föreskrifter. Dessutom måste elkunden betala den avgift

för tillträde till utlandsförbindelsen som framgår av avtalet trots att den

särskilda nättariffen avseende förbindelsen har avskaffats.

När avtalets giltighetstid löper ut får inte något nytt avtal om prioriterat

tillträde till utlandsförbindelsen ingås.

3 § Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får

inte utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är

belägen.

Om ett eller flera områden slås samman helt eller delvis skall en

enhetlig nättariff för det nya området börja tillämpas senast tre år efter

sammanslagningen.

I paragrafen ges en grundläggande föreskrift om nättariffer för område,

nämligen att sådana tariffer inte får utformas med hänsyn till var inom

området en anslutning är belägen. Innebörden av föreskriften är att, inom

samma kundkategori, samma nättariff skall tillämpas för alla kunder

inom området.

Om ett eller flera områden slås samman helt eller delvis måste, med

den utformning föreskriften har, omedelbart en för det nya området

enhetlig nättariff införas. Som har utvecklats i avsnitt 11.2 leder detta till

vissa problem.

Därför införs nu ett nytt andra stycke, som innebär att denna enhetliga

nättariff inte behöver införas förrän senast tre år efter sammanslagningen.

Utjämningen av nättariffen mellan de berörda delarna av området kan

alltså ske successivt.

Vid bedömningen av nättariffens skälighet kommer det under de första

tre åren efter sammanslagningen att finnas två eller flera nättariffer inom

området. Skälighetsbedömningen kommer därmed att avse dels om det

totala tariffuttaget i området är skäligt, dels om den successiva

utjämningen sker på ett skäligt sätt.

En sammanslagning kan ske efter samtycke av de berörda

koncessionshavarna, i samband med förlängning av koncessionstiden

enligt 2 kap. 14 § eller i samband med ändring av gränserna för ett

område enligt 2 kap. 12 §. Den nya föreskriften blir gällande oavsett hur

sammanslagningen går till.

En motsvarande ny reglering införs också i 3 kap. 3 § andra stycket.

9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller däröver (stamledning) skall alla

kostnader för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet

med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen

får dock utformas med hänsyn till var på nätkoncessionshavarens

ledningsnät en anslutningspunkt är belägen.

Om nätkoncessionshavaren har systemansvaret för el enligt 8 kap. 1

§ första stycket skall de kostnader som följer av detta ansvar och som

inte kan hänföras till en viss kund eller kundkategori anses utgöra en

kostnad i nätverksamheten.

Om en sådan föreskrift som avses i 2 § andra stycket har meddelats

skall nätkoncessionshavarens kostnader för de utlandsförbindelser

som berörs av föreskriften bedömas samlat med kostnaderna för

nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet.

I paragrafens första stycke ges föreskrifter om skälighetsbedömning av

nättariffen för en ledning med en spänning om 220 kilovolt eller däröver.

Föreskrifterna rör i praktiken bara stamnätet, som ägs av staten och

förvaltas av Affärsverket svenska kraftnät (Svenska kraftnät).

I 8 kap. 1 § föreskrivs att regeringen skall utse en myndighet som skall

ha systemansvaret för el. Med stöd av denna föreskrift har regeringen

utsett Svenska kraftnät att ha detta ansvar. Oavsett vem som i framtiden

innehar stamnätet kommer med all sannolikhet systemansvaret för el att

uppdras åt den som innehar detta nät.

I förevarande paragraf har nu lagts till ett nytt andra stycke med

innebörd att de kostnader som följer av detta ansvar och som inte kan

hänföras till en viss kund eller kundkategori skall anses utgöra en

kostnad i nätverksamheten. Detta medför att dessa kostnader,

tillsammans med kostnaderna för själva nätverksamheten, får ligga till

grund för nättariffen. Frågan har behandlats i avsnitt 10.2.

Dessutom har ett nytt tredje stycke fogats till paragrafen. Föreskriften i

detta stycke är en följd av den nya föreskriften i 2 § andra stycket. Om en

föreskrift har meddelats enligt sistnämnda bestämmelse innebär det att de

berörda utlandsförbindelserna kommer att omfattas av systemet med

punkttariffer. Någon särskild avgift för överföring på dem får därmed

inte tas ut. Kostnaden för dessa utlandsförbindelser, i den mån de ägs av

innehavaren av stamnätet, kommer i stället att ingå i underlaget för

tariffen på stamnätet. Följden av detta blir att alla elkunder i landet är

med och betalar kostnaderna för dessa utlandsförbindelser i likhet med

vad som gäller för elsystemet i övrigt inom landet.

11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål

lämna skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en

upplysning om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning

enligt sista stycket.

Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Den som har nätkoncession skall offentliggöra sin nättariff till den

del den avser avgifter och övriga villkor för överföring av el.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av nättariff

enligt tredje stycket.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och

andra styckena prövas av nätmyndigheten.

Enligt nuvarande lydelse av paragrafen är en innehavare av

nätkoncession skyldig att på begäran lämna skriftlig uppgift om sin

nättariff.

Nu införs ett nytt tredje stycke som innebär att nätkoncessionshavaren

också blir skyldig att offentliggöra sin nättariff. Denna skyldighet

omfattar dock bara den del av tariffen som avser överföring av el.

Utanför skyldigheten faller den del av tariffen som avser anslutning till

en ledning eller ett ledningsnät. Syftet med bestämmelsen är att elkunder

inom EU skall kunna få kännedom om nättariffen utan att behöva

kontakta nätinnehavaren.

I ett nytt fjärde stycke bemyndigas regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om

sådant offentliggörande.

8 kap.

4 § En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt

(balansansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med

den myndighet som enligt 1 § skall ha systemansvaret för el.

En elanvändare som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som

har åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt. Ett övertagande av

balansansvaret i en uttagspunkt skall börja gälla den dag som

elanvändaren anger i sin underrättelse om övertagandet, dock tidigast

en månad efter det att innehavaren av nätkoncession har mottagit

underrättelsen.

Den myndighet som enligt 1 § har systemansvaret för el får, om det

finns särskilda skäl, i det enskilda fallet medge att övertagande av

balansansvaret i en uttagspunkt skall börja gälla tidigare än vad som

följer av andra stycket.

Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper

sin el från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap.

Andra stycket berör de elanvändare som inte köper sin el från

leveranskoncessionshavaren utan gör sina inköp på den fria marknaden.

Enligt huvudregeln måste en sådan elanvändare hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt. Det finns två skäl för denna bestämmelse. Det första är

att innehavaren av nätkoncession är skyldig att sända mätresultaten i

elanvändarens uttagspunkt till bl.a. den balansansvarige så att denne kan

göra en riktig debitering av elanvändarens förbrukning. Det andra skälet

är att innehavaren av nätkoncession är skyldig att dels underrätta den

systemansvariga myndigheten, Svenska kraftnät, om vem som har

balansansvaret i uttagspunkten, dels sända mätresultaten i uttagspunkten

till Svenska kraftnät så att Svenska kraftnät kan göra en riktig debitering

eller kreditering gentemot den balansansvarige vid den nationella

balansavräkningen.

Som har framhållits i avsnitt 12 behövs en viss omställningstid både

för innehavaren av nätkoncession och för Svenska kraftnät då byte av

balansansvarig i en uttagspunkt äger rum. Därför kompletteras andra

stycket med en ny bestämmelse att byte av balansansvar i en uttagspunkt

blir gällande tidigast en månad efter det att innehavaren av nätkoncession

har mottagit en underrättelse om detta från elanvändaren.

Detta innebär att elanvändaren måste anmäla byte av balansansvarig

till innehavaren av nätkoncession i så god tid att denne får meddelandet

minst en månad innan bytet skall ske. En anmälan som sker senare är

visserligen giltig men verkan av anmälan, dvs. bytet av balansansvarig,

inträder inte förrän en månad efter det anmälan kom in till innehavaren

av nätkoncession.

Regeln berör bara balansansvaret, dvs. förhållandet mellan

leverantören och Svenska kraftnät. Däremot berörs inte förhållandet

mellan leverantören och elanvändaren, vilket regleras av sedvanliga

civilrättsliga regler.

I vissa situationer kan det dock finnas behov av att bytet av

balansansvarig blir gällande så snart som möjligt. Det är främst i de fall

då den som har haft balansansvaret har råkat i ekonomiska svårigheter.

Om man i det läget inte för över balansansvaret till en ny leverantör så

snart som möjligt efter anmälan om bytet riskerar den systemansvariga

myndigheten, dvs. Svenska kraftnät, att drabbas av ekonomiska förluster

eftersom den balansansvarige kommer att få svårt att infria sina

ekonomiska åtaganden, bl.a. gentemot . Svenska kraftnät

Därför införs ett nytt tredje stycke, vari den systemansvariga

myndigheten, i det enskilda fallet, får medge att ett övertagande av

balansansvaret i en uttagspunkt blir gällande tidigare än en månad från

det att anmälan om byte av balansansvarig gjordes.

12 kap.

Föreskrifterna i 7 13 §§ om förseningsavgift har utformats efter mönster

från motsvarande föreskrifter i 8 kap. 5 11 §§ årsredovisningslagen

(1995:1554). Medan föreskrifterna i årsredovisningslagen endast gäller

aktiebolag är de föreskrifter som nu föreslås tillämpliga på alla företag

som bedriver nätverksamhet, oavsett företagsform.

7 § Om ett företag som bedriver nätverksamhet inte ger in bestyrkt

kopia av sådan årsrapport samt sådant revisorsintyg som anges i

förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksamhet, skall

företaget betala förseningsavgift till staten enligt 8 §.

Beslut om förseningsavgift fattas av nätmyndigheten.

8 § Ett företag som bedriver nätverksamhet skall betala en

förseningsavgift om de handlingar som anges i 7 § inte har kommit in

till nätmyndigheten inom sju månader från räkenskapsårets utgång.

Om företaget har beslutat om fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 9 §

andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) eller om fortsatt

föreningsstämma enligt 7 kap. 4 § tredje stycket lagen (1987:667) om

ekonomiska föreningar, skall dock företaget betala förseningsavgift

först om handlingarna inte har kommit in inom nio månader från

räkenskapsårets utgång. Avgiften skall uppgå till 10 000 kr.

Om de handlingar som anges i 7 § inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut

om förseningsavgift enligt första stycket, skall företaget betala en ny

förseningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till 10 000 kr.

Om de handlingar som anges i 7 § inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut

om förseningsavgift enligt andra stycket, skall företaget betala en ny

förseningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till 20 000 kr.

Föreskrifterna i första stycket avviker något från motsvarande föreskrifter

i årsredovisningslagen. För det första gäller den lagen bara aktiebolag

medan förevarande bestämmelser, som nyss nämnts, gäller alla företag

oavsett företagsform. I praktiken omfattas dock bara ekonomiska

föreningar förutom aktiebolag. Det är nämligen bara i dessa två

företagsformer som nätverksamhet bedrivs.

I motsvarande bestämmelse i årsredovisningslagen föreskrivs att

aktiebolaget skall betala förseningsavgift först om handlingarna inte har

kommit in inom nio månader i stället för sju månader från

räkenskapsårets utgång om aktiebolaget har gjort anmälan till

registreringsmyndigheten om fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 4 §

tredje stycket aktiebolagslagen. Registreringsmyndigheten är Patent- och

registreringsverket (PRV), som också beslutar om förseningsavgift. När

frågan om beslut om förseningsavgift blir aktuell har alltså PRV

kännedom om huruvida ett aktiebolag har fattat beslut om fortsatt

bolagsstämma eller inte.

När det gäller förseningsavgift enligt ellagen är dock situationen

annorlunda, eftersom någon anmälningsskyldighet gentemot

nätmyndigheten vad gäller fortsatt bolagsstämma eller föreningsstämma

inte föreligger. Nätmyndigheten har alltså inte motsvarande kännedom

som PRV när frågan om beslut om förseningsavgift blir aktuell. Därför

har föreskriften fått den utformning som framgår av lagtexten.

Detta innebär att nätmyndigheten måste ta reda på om ett företag har

fattat beslut om fortsatt bolagsstämma eller föreningsstämma om

myndigheten överväger att fatta beslut om förseningsavgift inom nio

månader från räkenskapsårets utgång.

Den hänvisning till visst lagrum i aktiebolagslagen som görs i första

stycket avser relevant lagrum enligt regeringens förslag i propositionen

(prop. 1997/98:99) Aktiebolagets organisation. De föreslagna

lagändringarna i den propositionen föreslås träda i kraft den 1 januari

1999, dvs. samtidigt med de föreslagna ändringarna i ellagen.

9 § Om registrering har skett av ett beslut om att företaget försatts i

konkurs eller trätt i likvidation, får beslut om förseningsavgift inte

meddelas.

10 § Har företaget inom föreskriven tid gett in de handlingar som

anges i 7 § men har handlingarna någon brist som lätt kan avhjälpas,

får nätmyndigheten meddela beslut om förseningsavgift endast om

företaget har underrättats om bristen och fått tillfälle att avhjälpa den

men inte gjort det inom den tid som angetts i underrättelsen. En sådan

underrättelse får sändas med posten till den postadress som företaget

senast har anmält hos nätmyndigheten.

11 § En förseningsavgift skall efterges, om underlåtenheten att ge in

handlingen framstår som ursäktlig med hänsyn till omständigheter

som företaget inte har kunnat råda över. Avgiften skall också efterges

om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut den.

Bestämmelserna om eftergift skall beaktas även om något yrkande

om detta inte har framställts, om det föranleds av vad som har

förekommit i ärendet.

12 § Om en förseningsavgift inte har betalats efter

betalningsuppmaning, skall avgiften lämnas för indrivning.

Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ringa

belopp.

Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning

av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt

utsökningsbalken ske.

13 § Ett beslut om förseningsavgift får verkställas även om det inte har

vunnit laga kraft.

Om ett företag har rätt att få tillbaka betalad förseningsavgift på

grund av en domstols beslut, skall ränta betalas på den återbetalade

förseningsavgiften från och med månaden efter den då

förseningsavgiften betalades in till och med den månad då

återbetalning görs. I fråga om räntans storlek tillämpas 19 kap. 14 §

skattebetalningslagen (1997:483).

13 kap.

5 § Beslut av nätmyndigheten enligt 2 kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6

8 §§, 11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7 och 10 §§, 5 kap. 7, 10 och 11 §§

samt 12 kap. 8 och 11 §§, beslut av en tillsynsmyndighet enligt 12

kap. 2 4 §§ samt beslut av den systemansvariga myndigheten om

ersättning till den som enligt 8 kap. 2 § beordrats öka eller minska

produktionen av el får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra

beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen.

Ett system med förseningsavgift föreslås nu bli infört som sanktion då

årsrapport inte ges in i rätt tid eller inte är korrekt utformad. Regleringen

av denna förseningsavgift finns i ett antal paragrafer som föreslås bli

införda i 12 kap.

Två typer av beslut inom ramen för den nya sanktionsformen föreslås

nu kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol, nämligen beslut

enligt 12 kap. 8 § om att förseningsavgift skall betalas och beslut enligt

12 kap. 11 § i fråga om eftergivande av förseningsavgift.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Om någon annan än den som innehar nätkoncession för

stamnätet eller största delen av det har beviljats nätkoncession för

en utlandsförbindelse före den 1 januari 1998 gäller följande.

a. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 10 § andra stycket i

dess äldre lydelse.

b. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 18 § första stycket i

dess äldre lydelse.

3. Om nätmyndigheten före ikraftträdandet av denna lag har

beviljat ett undantag enligt 3 kap. 3 § första stycket skall 3 kap. 3 §

andra stycket i sin äldre lydelse tillämpas på de berörda

koncessionsområdena.

4. Om ett eller flera koncessionsområden har slagits samman helt

eller delvis före ikraftträdandet av denna lag skall 4 kap. 3 § i sin

äldre lydelse tillämpas på de berörda koncessionsområdena.

5. Föreskrifterna i 12 kap. 7 och 8 §§ tillämpas beträffande

årsrapporter och revisorsintyg för räkenskapsår som avslutas den 31

december 1998 eller senare.

Ellagen trädde i kraft den 1 januari 1998. Det innebar bl.a. att

nätkoncession för en utlandsförbindelse därefter bara får meddelas den

som innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav.

Dessförinnan hade dock ett antal nätkoncessioner för utlandsförbindelser

beviljats andra än stamnätsinnehavaren. Främst kan nämnas Baltic Cable,

en överföringskabel mellan Sverige och Tyskland som innehas av ett

enskilt företag.

De föreskrifter som gällde specifikt för utlandsförbindelser före den 1

januari 1998 bör också i fortsättningen tillämpas på dessa enskilda

nätkoncessioner under deras återstående koncessionstid. Därför undantas

enligt punkten 2 vissa av de nu föreslagna föreskrifterna från tillämpning

på dessa nätkoncessioner enligt följande.

Den nya lydelsen av 2 kap. 10 § andra stycket innebär att en

nätkoncession för en utlandsförbindelse endast får beviljas och innehas

av stamnätsinnehavaren. På de enskilda nätkoncessionerna skall den

nya bestämmelsen inte tillämpas varför bestämmelsen i sin äldre lydelse i

stället skall tillämpas.

I 2 kap. 18 § första stycket regleras frågan om återkallelse av en

nätkoncession. I paragrafen införs nu en ny föreskrift om att en

nätkoncession skall återkallas om nätkoncessionshavaren inte längre

uppfyller de nya villkoren för att inneha nätkoncession för en

utlandsförbindelse. Denna återkallelsemöjlighet skall dock inte tillämpas

på enskilda nätkoncessioner, varför 2 kap. 18 § första stycket i sin

äldre lydelse skall tillämpas på sådana nätkoncessioner.

I 3 kap. 3 § och 4 kap. 3 § införs nu en möjlighet till successiv

utjämning av nättarifferna vid samredovisning respektive

sammanslagning av koncessionsområden. Enligt punkterna 3 och 4 skall

de nya föreskrifterna tillämpas bara då beslut om samredovisning har

meddelats respektive sammanslagning har skett efter den 1 januari 1999.

I punkten 5 behandlas de nya föreskrifterna om förseningsavgift. De

föreskrifterna skall bara tillämpas där fristen för att ge in årsrapport och

revisorsintyg börjar löpa då de nya föreskrifterna träder i kraft eller

senare.

Europaparlamentets och rådets 96/92/EG av den

19 december 1996 om gemensamma regler för den

inre marknaden för el

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artiklarna 57.2, 66 och 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag (1),

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),

i enlighet med det i artikel 189b i fördraget angivna förfarandet (3), och

med beaktande av följande:

1. Det är viktigt att anta åtgärder för att säkerställa att den inre

marknaden fungerar väl. Den inre marknaden består av ett område

utan inre gränser inom vilket fri rörlighet för varor, personer,

tjänster och kapital garanteras.

2. En elmarknad som i full omfattning är konkurrensutsatt är ett viktigt

steg mot fullbordande av den inre marknaden för energi.

3. Bestämmelserna i detta direktiv bör inte hindra att fördraget

tillämpas fullt ut, särskilt inte bestämmelserna om den inre

marknaden och konkurrensreglerna.

4. Upprättandet av den inre marknaden för el är särskilt viktigt för att

öka effektiviteten vid produktion, överföring och distribution av

denna produkt samtidigt som försörjningstryggheten och den

europeiska ekonomins konkurrensförmåga stärks och miljöskyddet

respekteras.

5. Den inre marknaden för el måste upprättas gradvis för att industrin

på ett flexibelt och planerat sätt skall kunna anpassa sig till sin nya

miljö för att ta hänsyn till de olika sätt på vilka elsystemen för

närvarande är organiserade.

6. Upprättandet av den inre marknaden för el måste främja systemens

sammanlänkning och driftkompatibilitet.

7. Rådets direktiv 90/547/EEG av den 29 oktober 1990 om transitering

av elektricitet genom kraftledningsnät (4) och rådets direktiv

90/377/EEG av den 29 juni 1990 om ett gemenskapsförfarande för

att främja öppenhet beträffande prissättningen på gas och el

levererad till industriella slutanvändare (5), skapar förutsättningar

för en första fas i fullbordandet av den inre marknaden för el.

8. Det är nu nödvändigt att vidta ytterligare åtgärder för att upprätta

den inre marknaden för el.

9. På den inre marknaden måste elföretag kunna verka, utan menlig

inverkan på allmännyttiga tjänster så att en konkurrensutsatt

elmarknad uppnås.

10. På grund av strukturella skillnader i medlemsstaterna har de för

närvarande olika system för reglering av elsektorn.

11. I enlighet med subsidiaritetsprincipen måste allmänna principer som

anger en ram fastställas på gemenskapsnivå, men det närmare

genomförandet av dem bör överlåtas på medlemsstaterna, vilket ger

varje medlemsstat möjlighet att välja det sätt som bäst motsvarar

dess speciella situation.

12. Hur den nuvarande marknaden än är organiserad måste tillträde till

systemet vara öppet i enlighet med detta direktiv och leda till

likvärdiga ekonomiska resultat i medlemsstaterna och därigenom till

en direkt jämförbar öppningsnivå för marknaderna och till en direkt

jämförbar grad av tillträde till elmarknaderna.

13. Det kan i vissa medlemsstater vara nödvändigt att införa

allmännyttiga tjänster för att garantera försörjningstrygghet och

konsument- och miljöskydd vilket, enligt deras uppfattning, den fria

konkurrensen på egen hand inte nödvändigtvis kan garantera.

14. Långsiktig planering kan vara ett sätt att genomföra dessa

allmännyttiga tjänster.

15. I fördraget finns särskilda regler beträffande begränsningar av den

fria rörligheten för varor och beträffande konkurrensbegränsningar.

16. I artikel 90.1 i fördraget åläggs medlemsstaterna särskilt att följa

dessa regler när det gäller offentliga företag och företag som har

beviljats särskilda eller exklusiva rättigheter.

17. Artikel 90.2 i fördraget avser företag som anförtrotts att tillhanda-

hålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och underkastar dem

dessa regler, under särskilda villkor.

18. Genomförandet av detta direktiv kommer att ha betydelse för sådana

företags verksamhet.

19. Medlemsstater som ålägger företag inom elsektorn att tillhandahålla

allmännyttiga tjänster måste därför följa de tillämpliga regler i

fördraget i enlighet med domstolens tolkning.

20. Vid upprättandet av den inre marknaden för el bör gemenskapens

mål om ekonomisk och social sammanhållning beaktas fullt ut,

särskilt inom sådana sektorer som infrastruktur för överföring av el

på nationell nivå eller inom gemenskapen.

21. Europaparlamentets och rådets beslut nr 1254/96/EG av den 5 juni

1996 om en serie riktlinjer för transeuropeiska nät inom energi-

sektorn (6) har bidragit till utveckling av integrerade infrastrukturer

för överföring av el.

22. Det är därför nödvändigt att fastställa gemensamma regler för el-

produktion och drift av överförings- och distributionssystem för el.

23. Det finns två system som kan tillämpas för att öppna marknaden för

produktion, ett tillståndsförfarande och ett anbudsförfarande, och

dessa måste genomföras enligt objektiva, klara, tydliga och icke-

diskriminerande kriterier.

24. Egenproducenters och oberoende producenters ställning måste

beaktas inom detta huvudvillkor.

25. Varje överföringssystem måste vara föremål för central styrning och

kontroll för att garantera systemets säkerhet, tillförlitlighet och

effektivitet i producenters och deras kunders intresse. En system-

ansvarig för överföringssystemet bör därför utses och anförtros

drift, underhåll och, om nödvändigt, utveckling av systemet. Den

systemansvarige för överföringssystemet måste uppträda på ett

objektivt, klart, tydligt och icke-diskriminerande sätt.

26. De tekniska reglerna för drift av överföringssystem och direkta

ledningar måste medge öppenhet och insyn och säkerställa

driftkompatibilitet.

27. Objektiva och icke-diskriminerande kriterier måste fastställas för

inmatningsordningen för elkraftstationer.

28. Med hänsyn till miljöskyddet får elproduktion från förnybara källor

prioriteras.

29. På distributionsnivån får kunder inom ett visst område beviljas rätt

till leverans och en ansvarig måste utses för att styra, underhålla

och, om nödvändigt, utveckla varje distributionssystem.

30. För att säkerställa insyn och icke-diskriminering bör elöverförings-

funktionen i vertikalt integrerade företag drivas oberoende av annan

verksamhet.

31. En ensamköpare måste verka avskilt från verksamhet för produktion

och distribution i vertikalt integrerade företag och informations-

flödet mellan ensamköparens verksamhet och verksamheten för

produktion och distribution måste begränsas.

32. Bokföringen för alla integrerade elföretag bör ge möjlighet till

maximal insyn, i synnerhet för att identifiera eventuellt missbruk av

dominerande ställning, som till exempel består av abnormt höga

eller låga tariffer eller diskriminerande förfaranden beträffande

likvärdiga transaktioner. Bokföringen måste därför vara separat för

varje verksamhet.

33. Det är också nödvändigt att ge de behöriga myndigheterna tillgång

till företagens interna bokföring med vederbörlig hänsyn till

sekretessen.

34. Till följd av de strukturella olikheterna och systemens speciella

egenskaper i medlemsstaterna bör det finnas olika ordningar för

nättillträde vilka verkar på ett objektivt, klart, tydligt och icke-

diskriminerande sätt.

35. Det bör finnas möjlighet att tillåta att direktledningar uppförs och

används.

36. Bestämmelser måste antas om skydd och förfaranden för att lösa

tvister.

37. Allt missbruk av dominerande ställning eller underprissättning bör

undvikas.

38. Eftersom vissa medlemsstater riskerar särskilda svårigheter vid

anpassning av sina system, bör övergångssystem eller avvikelse

kunna tillgripas, särskilt för drift av små isolerade system.

39. Detta direktiv utgör en ytterligare liberaliseringsfas. När det en gång

trätt i kraft kommer trots dessa vissa hinder för handel med el

mellan medlemsstaterna att bestå. På grundval av gjorda

erfarenheter kan därför förslag till förbättringar av den inre

elmarknadens funktion behöva göras. Kommissionen bör därför

avlägga rapport till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen

av detta direktiv.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

KAPITEL I

Omfattning och definitioner

Artikel 1

I detta direktiv fastställs gemensamma regler för produktion, överföring

och distribution av el. Häri fastställs regler för elsektorns organisation

och funktion, tillträde till marknaden, kriterier och förfaranden som skall

tillämpas för anbud och för beviljande av tillstånd och för driften av

system.

Artikel 2

I detta direktiv avses med

1) produktion: framställning av el,

2) producent: en fysisk eller juridisk person som framställer el,

3) egenproducent: en fysisk eller juridisk person som framställer el

huvudsakligen för eget bruk,

4) oberoende producent:

a) en producent som inte bedriver överföring eller distribution av el

inom det område som täcks av det system där han är etablerad,

b) i medlemsstater i vilka vertikalt integrerade företag inte före-

kommer och där anbudsförfarande tillämpas, är en producent enligt

definitionen i a inte uteslutande underkastade den ekonomiska

företrädesrätten i det sammanlänkade systemet,

5) överföring: transport av el i sammanlänkade högspännings-

nätsystem för leverans till slutförbrukare eller distributörer,

6) distribution: transport av el i mellanspänningsnät och lågspännings-

nätsystem för leverans till kunder,

7) kunder: grossist eller slutförbrukare av el samt distributionsföretag,

8) grossist: en fysisk eller juridisk person, om medlemsstater tillåter

sådana, som köper eller säljer el och som inte bedriver överföring,

produktion eller distribution inom eller utanför det system där han

är etablerad,

9) slutförbrukare: kund som köper el för eget bruk,

10) länkar: utrustning som används för sammankoppling av elsystem,

11) sammanlänkat system: ett antal överförings- och distributions-

system som kopplas samman med hjälp av en eller flera länkar,

12) direktledning: elledning som kompletterar det sammanlänkade

systemet,

13) ekonomisk företrädesrätt: rangordning av källor för elleverans

enligt ekonomiska kriterier,

14) stödverksamhet: all verksamhet som behövs för drift av ett över-

förings- eller distributionssystem,

15) systemanvändare: varje fysisk eller juridisk person som levererar

till eller får leverans från ett överförings- eller distributionssystem,

16) försörjning: leverans och/eller försäljning av el till kunder,

17) integrerat elföretag: ett vertikalt eller horisontellt integrerat företag,

18) vertikalt integrerat företag: ett företag som bedriver verksamhet

inom två eller fler av följande områden: produktion, överföring och

distribution av el,

19) horisontellt integrerat företag: ett företag som bedriver verksamhet

inom minst ett av områdena produktion för försäljning, överföring

eller distribution av el samt annan verksamhet utanför elsektorn,

20) anbudsförfarande: förfarande genom vilket planerade ytterligare

behov och ersättningskapacitet täcks genom försörjning från ny

eller befintlig produktionskapacitet,

21) långtidsplanering: planering av investeringsbehovet i fråga om

produktions- och överföringskapacitet på lång sikt för att kunna

möta systemets efterfrågan på el och säkra försörjningen till

kunderna,

22) ensamköpare: en juridisk person som, inom det system där han är

etablerad, är ansvaring för handhavandet av hela överförings-

systemet och/eller för alla inköp och all försäljning av el,

23) litet isolerat system: varje system med en konsumtion om mindre

än 2 500 GWh under 1996, där mindre än 5 % av årskonsumtionen

erhålls genom sammanlänkning med andra system.

KAPITEL II

Allmänna regler för organisationen av sektorn

Artikel 3

1. Medlemsstaterna skall, utan att det påverkar tillämpningen av punkt 2,

på grundval av sin institutionella organisation och med vederbörlig

hänsyn till subsidiaritetsprincipen, säkerställa att elföretag drivs enligt

principerna i detta direktiv för att uppnå en konkurrensutsatt elmarknad

och de får inte diskriminera dessa företag i fråga om rättigheter eller

skyldigheter. De två systemen för nättillträde enligt artiklarna 17 och 18

skall leda till likvärdiga ekonomiska resultat och därigenom till en direkt

jämförbar nivå för marknadsöppningen och till en direkt jämförbar grad

av tillträde till elmarknaderna.

2. Medlemsstaterna får med fullt beaktande av tillämpliga bestämmelser i

fördraget, särskilt artikel 90, i det allmänna ekonomiska intresset ålägga

företag som bedriver verksamhet inom elsektorn att tillhandahålla

allmännyttiga tjänster, vilka kan avse tillförlighet, inbegripet

försörjningstrygghet, regelbundenhet, kvalitet och pris på leveranser samt

miljöskydd. Sådana tjänster skall vara klart definierade, öppna, icke-

diskriminerande och kontrollerbara; de och varje revidering av dem skall

utan dröjsmål offentliggöras och anmälas till kommissionen av

medlemsstaterna. För att genomföra ovan nämnda allmännyttiga tjänster

kan de medlemsstater som så önskar införa långtidsplanering.

3. Medlemsstaterna får besluta att inte tillämpa bestämmelserna i

artiklarna 5, 6, 17, 18 och 21 i den utsträckning som tillämpningen av

dessa bestämmelser rättsligt eller i praktiken skulle hindra elföretagen

från att fullgöra de tjänster som ålagts dem av allmänt ekonomiskt

intresse och i den mån handelns utveckling inte påverkas i en sådan

utsträckning att det strider mot gemenskapens intressen. Gemenskapens

intressen omfattar bland annat konkurrens när det gäller berättigade

kunder enligt detta direktiv och artikel 90 i fördraget.

KAPITEL III

Produktion

Artikel 4

Medlemsstaterna kan välja mellan tillstånds- och/eller anbudsförfarande

när ny produktionskapacitet anläggs. Tillstånds- och anbudsförfarandena

skall genomföras enligt objektiva, klara, tydliga och icke-

diskriminerande kriterier.

Artikel 5

1. Om medlemsstaterna väljer att tillämpa tillståndsförfarandet skall de

fastställa kriterier för att bevilja tillstånd att anlägga produktionskapacitet

inom sitt territorium. Dessa kriterier kan avse

a) skydd av och säkerhet för elsystemet, installationer och tillhörande

utrustning,

b) miljöskydd,

c) markanvänding och lokalisering,

d) användning av allmän mark,

e) energieffektivitet,

f) primärkällornas natur,

g) sökandens egenskaper såsom teknisk, ekonomisk och finansiell

förmåga,

h) bestämmelserna i artikel 3.

2. De närmare kriterierna och förfarandena skall offentliggöras.

3. De sökande skall informeras om skälen för avslag på ansökan om

tillstånd, vilka skäl skall vara objektiva och icke-diskriminerande; skälen

skall vara väl grundade; de skall tillställas kommissionen för

information. Den sökande skall ha möjlighet att överklaga.

Artikel 6

1. Om medlemsstaterna väljer att tillämpa anbudsförfarandet skall de

eller behörigt organ som utsetts av den berörda medlemsstaten göra en

sammanställning av behovet av ny produktionskapacitet, inklusive

ersättningskapacitet, på grundval av den regelbundna uppskattningen i

punkt 2. I sammanställning skall hänsyn tas till behovet av

sammanlänkning av system. Den erforderliga kapaciteten skall

åstadkommas genom ett anbudsförfarande enligt det förfarande som

fastställs i denna artikel.

2. Den systemansvarige för överföringssystemet eller någon annan

behörig myndighet som utsetts av den berörda medlemsstaten skall

åtminstone vartannat år under statligt överinseende utarbeta och

offentliggöra en regelbunden uppskattning av den kapacitet för

produktion och överföring av el som kan komma att anslutas till

systemet, av behovet av länkar till andra system, av potentiell

överföringskapacitet och av behovet av el. Uppskattningen skall omfatta

en period som varje medlemsstat själv bestämmer.

3. Detaljerna i anbudsförfarandet för produktionskapacitet skall

offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning senast sex

månader före den sista dagen för inlämnande av anbud.

Anbudsspecifikationerna skall göras tillgängliga för alla intresserade

företag som är etablerade inom en medlemsstats territorium så att de har

tillräcklig tid att inkomma med anbud.

Anbudsspecifikationerna skall innehålla en detaljerad beskrivning av

kontraktsspecifikationerna och det förfarande som skall följas av alla

anbudsgivare samt en uttömmande förteckning över de kriterier som

skall styra urvalet av anbudsgivare och tilldelningen av kontrakt. Dessa

specifikationer kan också avse de områden som anges i artikel 5.1.

4. I anbudsinfordringarna avseende den erforderliga produktions-

kapaciteten skall hänsyn också tas till anbud om elleverans med

långtidsgarantier från befintliga produktionsanläggningar, under

förutsättning att tillkommande behov kan tillgodoses på detta sätt.

5. Medlemsstaterna skall utse en myndighet, ett offentligt organ eller ett

enskilt organ som är oberoende i förhållande till verksamheter avseende

produktion, överföring och distribution av el, att vara ansvarigt för

organisering, övervakning och kontroll av anbudsförfarandet. Denna

myndighet eller detta organ skall vidta alla åtgärder som är nödvändiga

för att säkerställa sekretess för de uppgifter som anbuden innehåller.

6. I de medlemsstater som har valt anbudsförfarandet skall det dock vara

möjligt för egenproducenter och oberoende producenter att få tillstånd på

grundval av objektiva, klara, tydliga och icke-diskriminerande kriterier

såsom de anges i artiklarna 4 och 5.

KAPITEL IV

Drift av överföringssystem

Artikel 7

1. Medlemsstaterna skall, för en tid som de själva bestämmer med

beaktande av effektivitet och ekonomisk balans, utse eller ålägga de

företag som äger överföringssystem att utse en systemansvarig som skall

ansvara för drift och underhåll och, om det är nödvändigt, utveckling av

överföringssystemet inom ett visst område och dess länkar till andra

system för att garantera försörjningstrygghet.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att tekniska regler utarbetas och

offentliggörs, som anger lägsta tekniska konstruktions-och driftkrav för

anslutning till systemet av produktionsanläggningar, distributionssystem,

direktanslutna konsumenters utrustning, länkutrustning och

direktledningar. Dessa krav, som skall säkerställa att systemen är

driftkompatibla, skall vara objektiva och icke-diskriminerande. De skall

anmälas till kommissionen i enlighet med artikel 8 i direktiv 83/189/EEG

av den 28 mars 1983 om ett informationsförfarande beträffande tekniska

standarder och föreskrifter (7).

3. Den systemansvarige skall ansvara för styrningen av energiflödena i

systemet, med beaktande av utbyten med andra sammanlänkade system.

Den systemansvarige skall därför vara ansvarig för ett säkert, tillförlitligt

och effektivt elsystem och, i det sammanhanget, säkerställa tillträde till

all stödverksamhet som är nödvändig.

4. Den systemansvarige skall förse den ansvarige för alla andra system,

med vilka hans system är sammanlänkat, med tillräcklig information för

att garantera säker och effektiv drift, samordnad utveckling och

driftkompatibilitet i det sammanlänkade systemet.

5. Den systemansvarige får inte diskriminera användare av systemet eller

kategorier av användare av systemet, i synnerhet inte till förmån för sina

dotterbolag eller aktieägare.

6. Om överföringssystemet inte redan är oberoende av produktions- eller

distributionsverksamhet skall den systemansvarige vara oberoende,

åtminstone i fråga om ledningsuppgifter, från andra verksamheter som

inte har samband med överföringssystemet.

Artikel 8

1. Den systemansvarige för överföringssystemet skall vara ansvarig för

produktionsanläggningarnas inmatningsordning inom sitt område och för

att bestämma hur länkar till andra system utnyttjas.

2. Utan att detta inverkar på elleveranser som grundas på

kontraktsskyldigheter, inklusive dem som härrör från

anbudsspecifikationerna, skall inmatningsordningen mellan

produktionsanläggningar och utnyttjandet av länkar bestämmas på

grundval av kriterier vilka kan godkännas av medlemsstaten och som

måste vara objektiva, offentliggjorda och tillämpade på ett icke-

diskriminerande sätt, vilket garanterar att den inre marknaden för el

fungerar väl. Kriterierna skall beakta det ekonomiska företrädet hos el

från tillgängliga installationer för elproduktion eller från överföring

genom länkar samt de tekniska begränsningarna i systemet.

3. En medlemsstat kan ålägga den systemansvarige att, då denne avgör

inmatningsordningen mellan produktionsanläggningar, prioritera

anläggningar som använder förnybara energikällor eller avfall eller

producerar el i anläggningar för kombinerad el- och värmeproduktion.

4. En medlemsstat kan, av försörjningstrygghetsskäl bestämma att, vid

avgörande av inmatningsordningen, prioritet skall ges åt

produktionsanläggningar som använder inhemskt bränsle i en

utsträckning som inte något kalenderår överstiger 15 % av den totala

mängd primärenergi som behövs för att producera den el som

konsumeras i den berörda medlemsstaten.

Artikel 9

Den systemansvarige för överföringssystemet skall bevara sekretessen

för kommersiellt känsliga uppgifter, vilka erhållits i verksamheten.

KAPITEL V

Drift av distributionssystem

Artikel 10

1. Medlemsstaterna får ålägga distributionsföretag en leveransskyldighet

gentemot kunder inom ett visst område. Tariffen för sådana leveranser

får regleras, till exempel för att garantera likvärdig behandling av berörda

kunder.

2. Medlemsstaterna skall utse eller ålägga företag, som äger eller är

ansvariga för distributionssystem, att utse en systemansvarig som skall

ansvara för drift och underhåll och, om det är nödvändigt, utveckling av

distributionssystemet inom ett visst område och dess länkar till andra

system.

3. Medlemsstaterna skall se till att den systemansvarige handlar i

överensstämmelse med artiklarna 11 och 12.

Artikel 11

1. Den systemansvarige för distributionssystemet skall vidmakthålla en

säker, tillförlitlig och effektiv eldistribution inom sitt område med

vederbörlig hänsyn till miljön.

2. Den systemansvarige får inte i något fall diskriminera användare av

systemet eller kategorier av användare av systemet, i synnerhet inte till

förmån för sina dotterbolag eller aktieägare.

3. En medlemsstat kan ålägga den systemansvarige för distributions-

systemet att, då denne avgör inmatningsordningen mellan

produktionsanläggningar, prioritera anläggningar som använder

förnybara energikällor eller avfall eller producerar el i anläggningar för

kombinerad el- och värmeproduktion.

Artikel 12

Den systemansvarige för distributionssystemet skall bevara sekretessen

för kommersiellt känsliga uppgifter, vilka erhållits i verksamheten.

KAPITEL VI

Särredovisning samt insyn och öppenhet i bokföringen

Artikel 13

Medlemsstaterna eller den behöriga myndighet de utser liksom de

myndigheter för lösande av tvister som anges i artikel 20.3 skall ha

tillgång till den bokföring hos företag för produktion, överföring eller

distribution som de behöver för att kunna utföra sina kontroller.

Artikel 14

1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

bokföringen hos elföretag sker i enlighet med punkt 2-5.

2. Elföretag skall, oberoende av ägartyp eller juridisk form, upprätta, låta

revidera och offentliggöra sina årsredovisningar enligt bestämmelserna i

nationella författningar som avser årsredovisning för aktiebolag och som

har fastställts till följd av rådets fjärde direktiv 78/660/EEG av den 25

juli 1978 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer

av bolag (8). Företag som inte är skyldiga att offentliggöra sin

årsredovisning skall behålla en kopia av den allmänt tillgänglig på sitt

huvudkontor.

3. Integrerade elföretag skall i sin interna bokföring, för att undvika

diskriminering, korssubventionering och snedvridning av konkurrensen,

särredovisa verksamhetsgrenarna produktion, överföring och distribution

och, där så är lämpligt, upprätta en samlad redovisning för annan

verksamhet, utanför elsektorn, så som de skulle behöva göra om

verksamheten i fråga bedrevs i separata företag. De skall inkludera en

balansräkning och en resultaträkning för varje verksamhet i noter till

redovisningarna.

4. Företag skall i noter till årsredovisningarna ange de regler för

fördelningen av tillgångar och skulder samt utgifter och inkomster som

de tillämpar vid upprättandet av den särredovisning som anges i punkt 3.

Dessa regler får ändras endast i undantagsfall. Sådana ändringar skall

anges i noterna och vara väl underbyggda.

5. Årsredovisningarna skall i noter ange alla transaktioner av en viss

storlek som företagits med anknutna företag i den mening som avses i

artikel 41 i rådets sjunde direktiv 83/349/EEG av den 13 juni 1983

grundat på artikel 54.3 g i fördraget om sammanställd redovisning (9)

eller med intresseföretag i den mening som avses i artikel 33.1 i samma

direktiv eller med företag vilka tillhör samma aktieägare.

Artikel 15

1. Medlemsstater vilka som ensamköpare utser ett vertikalt integrerat

elföretag eller del av ett vertikalt integrerat elföretag skall fastställa

föreskrifter som ålägger ensamköparen att verka avskilt från

produktions- och distributionsverksamhet i det integrerade företaget.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att ingen information överförs

mellan ensamköparens verksamhet i vertikalt integrerade elföretag och

företagets produktions- och distributionsverksamhet, utom den

information som är nödvändig för att ensamköparen skall kunna fullgöra

sina skyldigheter.

KAPITEL VII

Organisation av tillträde till systemet

Artikel 16

Vid organisation av tillträde till systemet kan medlemsstaterna välja

mellan de förfaranden som avses i artikel 17 och/eller i artikel 18. Båda

förfarandena skall genomföras i enlighet med objektiva, klara, tydliga

och icke-diskriminerande kriterier.

Artikel 17

1. Vid förhandlat tillträde till systemet skall medlemsstaterna vidta

nödvändiga åtgärder för att elproducenter och återförsäljare, om

medlemsstaterna tillåter sådana, och berättigade kunder, antingen inom

eller utanför det område som täcks av systemet, skall kunna förhandla om

tillträde till systemet med avsikt att ingå leveransavtal med varandra på

grundval av frivilliga kommersiella överenskommelser.

2. När en berättigad kund är ansluten till distributionssystemet skall

tillträde till systemet förhandlas med berörd systemansvarig för

distributionssystemet, och om nödvändigt med berörd systemansvarig för

överföringsystemet.

3. För att främja insyn och öppenhet och underlätta förhandlingar om

tillträde till systemet skall de systemansvariga offentliggöra vägledande

prisnivåer för utnyttjande av överförings- och distributionssystemen

under det första året efter genomförandet av detta direktiv. Så långt

möjligt skall de vägledande prisnivåerna som offentliggörs följande år

baseras på det genomsnittliga pris som har överenskommits vid

förhandlingar under den föregående tolvmånadersperioden.

4. Medlemsstaterna kan också välja ett förfarande med reglerat

nättillträde som ger de berättigade kunderna rätt till tillgång på grundval

av offentliggjorda tariffer för utnyttjande av överförings- och

distributionssystem, vilka i fråga om tillträde till systemet är åtminstone

likvärdiga med de andra förfaranden för tillträde som avses i detta

kapitel.

5. Den systemansvarige för det berörda överförings- eller distributions-

systemet kan vägra tillträde om han saknar nödvändig kapacitet. Väl

grundade skäl måste anföras för en sådan vägran, särskilt när det gäller

artikel 3.

Artikel 18

1. När förfarandet för ensamköpare tillämpas skall medlemsstaterna utse

en juridisk person att vara ensamköpare inom det område som täcks av

den systemansvarige. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder

för att

i) offentliggöra en icke-diskriminerande tariff för utnyttjande av

överförings- och distributionssystem,

ii) berättigade kunder skall för att täcka sina egna behov kunna ingå

leveransavtal med producenter och, då medlemsstaterna tillåter

sådana, med återförsäljare utanför det område om omfattas av

systemet,

iii) berättigade kunder skall för att täcka sina egna behov kunna ingå

leveransavtal med producenter inom det område som täcks av

systemet,

iv) oberoende producenter skall kunna förhandla med de

systemansvariga för överförings- och distributionssystemen om

tillträde till systemet med avsikt att ingå leveransavtal med

berättigade kunder utanför systemet, på grundval av en frivillig

kommersiell överenskommelse.

2. Ensamköparen kan åläggas att köpa den el som har kontrakterats av en

berättigad kund med en producent inom eller utanför det område som

täcks av systemet till ett pris som är lika med det försäljningspris som

erbjuds av ensamköparen till berättigade kunder med avdrag för priset

enligt den offentliggjorda tariff som avses i punkt 1 i.

3. Om skyldigheten att köpa enligt punkt 2 inte åläggs ensamköparen

skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de

leveransavtal som avses i punkt 1 ii och iii fullgörs antingen via tillträde

till systemet på grundval av den offentliggjorda tariff som avses i punkt 1

i eller via förhandlat tillträde till systemet i enlighet med villkoren i

artikel 17. I det senare fallet är ensamköparen inte skyldig att

offentliggöra någon icke-diskriminerande tariff för utnyttjande av

överförings- och distributionssystemet.

4. Ensamköparen kan vägra tillträde till systemet och kan vägra att köpa

el från berättigade kunder om han saknar nödvändig kapacitet för

överföring eller distribution. Väl grundade skäl måste anföras för en

sådan vägran, särskilt när det gäller artikel 3.

Artikel 19

1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

deras elmarknader öppnas så att avtal kan ingås på de villkor som anges i

artiklarna 17 och 18 åtminstone upp till en betydande nivå som skall

anmälas till kommissionen på årsbasis.

Andelen av den nationella marknaden skall beräknas på grundval av

gemenskapens andel av el som konsumeras av slutförbrukare som

förbrukar mer än 40 GWh per år (per förbrukningsställe och inklusive

egenproduktion).

Den genomsnittliga gemenskapsandelen skall beräknas av kommissionen

på grundval av information som medlemsstaterna regelbundet lämnar till

den. Kommissionen skall offentliggöra denna genomsnittliga

gemenskapsandel som anger graden av marknadsöppning i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning före den 1 november varje år

tillsammans med all lämplig information som klargör beräkningen.

2. Andelen av den nationella marknaden som avses i punkt 1, skall öka

fortlöpande under en period av sex år. Denna ökning skall beräknas

genom att det tröskelvärde för gemenskapens konsumtion om 40 GWh

som avses i punkt 1 sänks från 40 GWh till en nivå om 20 GWh årlig

elkonsumtion tre år efter det att detta direktiv har trätt i kraft och till en

nivå om 9 GWh årlig elkonsumtion sex år efter det att detta direktiv har

trätt i kraft.

3. Medlemsstaterna skall ange de kunder inom sitt territorium som

representerar de andelar som anges i punkterna 1 och 2, och som har

laglig rätt att ingå avtal om el enligt artiklarna 17 och 18, under

förutsättning att alla slutförbrukare som förbrukar mer än 100 GWh per

år (per förbrukningsställe och inklusive egenproduktion) ingår i

ovannämnda kategori.

Distributörer skall, om de inte redan är angivna som berättigade kunder

enligt denna punkt, ha laglig rätt att ingå avtal enligt villkoren i artiklarna

17 och 18 om den mängd el som konsumeras av dem bland deras kunder

som har angivits som berättigade inom deras distributionssystem i syfte

att försörja dessa kunder.

4. Medlemsstaterna skall senast den 31 januari varje år offentliggöra

kriterierna för definitionen av berättigade kunder, vilka är i stånd att ingå

avtal på de villkor som anges i artiklarna 17 och 18. Denna information,

tillsammans med all övrig lämplig information för att motivera

genomförandet av öppningen av marknaden enligt punkt 1, skall skickas

till kommissionen för att offentliggöras i Europeiska gemenskapernas

officiella tidning. Kommissionen kan begära att en medlemsstat ändrar

sina specifikationer, som nämns i punkt 3, om de skapar hinder för en

riktig tillämpning av detta direktiv när det gäller en väl fungerande inre

marknad för el. Om den berörda medlemsstaten inte rättar sig efter denna

begäran inom tre månader skall kommissionen fatta ett slutligt beslut i

enlighet med förfarandet i artikel 2 i rådets beslut 87/373/EEG av den 13

juli 1987 om närmare villkor för utövandet av kommissionens

genomförandebefogenheter (10).

5. För att undvika bristande jämvikt i öppnandet av elmarknaderna under

den period som avses i artikel 26

a) får leveransavtal om el enligt bestämmelserna i artiklarna 17 och 18

med en berättigad kund inom en annan medlemsstats system inte

förbjudas om kunden av medlemsstaterna anses som berättigad i

båda de berörda systemen,

b) kan kommissionen, med beaktande av marknadsläget och det

gemensamma intresset, i de fall där transaktioner som beskrivs i a

vägras på grund av att kunden anses som berättigad endast i det ena

av de två systemen, ålägga den vägrande parten att verkställa den

begärda leveransen på begäran av den medlemsstat där den

berättigade kunden befinner sig.

Under det att det förfarande och det tidsschema som anges i artikel 26

pågår, och senast efter halva den tid som anges i den artikeln, skall

kommissionen se över tillämpningen av första stycket b på grundval av

marknadens utveckling och med beaktande av det gemensamma intresset.

Mot bakgrund av gjorda erfarenheter skall kommissionen göra en

utvärdering av läget och rapportera om eventuell bristande jämvikt i

öppnandet av elmarknaderna såvitt avser denna punkt.

Artikel 20

1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att möjliggöra för

i) oberoende producenter och egenproducenter att förhandla om

tillträde till systemet för försörjning av sina egna fastigheter och

dotterbolag i samma medlemsstat eller i en annan medlemsstat

genom det sammanlänkade systemet,

ii) producenter etablerade utanför det område som täcks av systemet att

ingå ett leveransavtal som är följden av en anbudsinfordran om ny

produktionskapacitet och att få tillträde till systemet för att fullgöra

avtalet.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att parterna förhandlar i god anda

och att ingen av dem missbrukar sin förhandlingsposition till att

förhindra ett positivt resultat av förhandlingarna.

3. Medlemsstaterna skall utse en behörig myndighet, som skall vara

oberoende av parterna, som skall avgöra tvister rörande avtalen och

förhandlingarna i fråga. Myndigheten skall särskilt avgöra tvister som rör

avtal, förhandlingar och vägrat tillträde eller vägrat köp.

4. I händelse av gränsöverskridande tvister skall den tvistlösande

myndigheten vara den tvistlösande myndighet som omfattar

ensamköparens system eller systemet för den systemansvarige, som

vägrar utnyttjande av eller tillträde till systemet.

5. Att inleda ett förfarande inför denna myndighet skall inte påverka

rätten att överklaga enligt gemenskapslagstiftningen.

Artikel 21

1. Medlemsstaterna skall vidta åtgärder i enlighet med de förfaranden

och rättigheter som anges i artiklarna 17 och 18 för att möjliggöra för

- alla elproducenter och återförsäljare, då medlemsstaterna tillåter

sådana, som är etablerade inom deras territorium att försörja sina egna

fastigheter, dotterbolag och berättigade kunder genom en

direktledning,

- alla berättigade kunder inom deras territorium att bli försörjda via en

direktledning från en producent och återförsäljare, om dessa försäljare

är tillåtna av medlemsstaterna.

2. Medlemsstaterna skall fastställa kriterier för meddelande av tillstånd

till uppförande av direktledningar inom sitt territorium. Dessa kriterier

skall vara objektiva och icke-diskriminerande.

3. Möjligheten att leverera el genom en direktledning som avses i punkt 1

skall inte påverka möjligheten att ingå avtal om el i enlighet med

artiklarna 17 och 18.

4. Medlemsstaterna får göra meddelandet av tillstånd till uppförande av

en direktledning avhängigt av antingen ett vägrat tillträde till systemet på

grundval av artikel 17.5 eller artikel 18.4 eller påbörjandet av ett

förfarande för lösande av tvister enligt artikel 20.

5. Medlemsstaterna får vägra att meddela tillstånd till en direktledning

om ett sådant tillstånd strider mot bestämmelserna enligt artikel 3. Väl

grundade skäl skall anges för en sådan vägran.

Artikel 22

Medlemsstaterna skall skapa lämpliga och effektiva instrument för

reglering, kontroll och öppenhet för att undvika allt missbruk av en

dominerande ställning, i synnerhet till konsumenternas nackdel, och all

underprissättning. Dessa instrument skall beakta bestämmelserna i

fördraget och i synnerhet artikel 86 i detta.

KAPITEL VIII

Slutbestämmelser

Artikel 23

I händelse av en plötslig kris på energimarknaden och om personers,

anordningars eller anläggningars fysiska skydd eller säkerhet hotas eller

om systemets tillstånd hotas får en medlemsstat tillfälligt vidta

nödvändiga skyddsåtgärder.

Sådana åtgärder får endast orsaka minsta möjliga störning i den inre

marknadens funktion och får inte vara mer omfattande än vad som är

absolut nödvändigt för att avhjälpa de plötsliga svårigheter som har

uppstått.

Den berörda medlemsstaten skall utan dröjsmål anmäla dessa åtgärder till

övriga medlemsstater och till kommissionen, vilken får besluta att den

berörda medlemsstaten skall ändra eller upphäva sådana åtgärder, i den

utsträckning som de snedvrider konkurrensen och menligt påverkar

handeln på ett sätt som står i strid med det gemensamma intresset.

Artikel 24

1. De medlemsstater, i vilka driftåtaganden eller driftgarantier som getts

före ikraftträdandet av detta direktiv inte kan uppfyllas till följd av

bestämmelserna i detta direktiv, kan ansöka om en övergångsordning,

vilken kan beviljas av kommissionen, med beaktande av bl.a. storleken

på systemet i fråga, systemets grad av sammanlänkning och elbranschens

struktur. Kommissionen skall underrätta medlemsstaterna om dessa

ansökningar innan den fattar beslut, med beaktande av respekten för

sekretess. Detta beslut skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas

officiella tidning.

2. Övergångsordningen skall ha begränsad varaktighet och skall kopplas

till att åtagandena och garantierna som avses i punkt 1 löper ut.

Övergångsordningen får omfatta undantag från kapitlen IV, VI och VII i

detta direktiv. Ansökningar om en övergångsordning skall ges in till

kommissionen inom ett år efter ikraftträdandet av detta direktiv.

3. Medlemsstater som, efter det att direktivet har trätt i kraft, kan visa att

det finns påtagliga problem för driften av deras små isolerade system,

kan ansöka om undantag från tillämpliga bestämmelser i kapitlen IV, V,

VI och VII, vilka kan beviljas av kommissionen. Kommissionen skall

underrätta medlemsstaterna om dessa ansökningar innan den fattar

beslut, med beaktande av respekten för sekretess. Detta beslut skall

offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Denna

punkt skall också vara tillämplig på Luxemburg.

Artikel 25

1. Före utgången av det första året efter ikraftträdandet av detta direktiv

skall kommissionen till rådet och Europaparlamentet överlämna en

rapport om behov av harmonisering som inte följer av bestämmelserna i

detta direktiv. Om det är nödvändigt skall kommissionen till rapporten

bifoga alla harmoniseringsförslag som är erforderliga för en fungerande

inre marknad för el.

2. Rådet och Europaparlament skall yttra sig över dessa förslag inom två

år efter överlämnandet.

Artikel 26

Kommissionen skall utvärdera tillämpningen av detta direktiv och

framlägga en rapport om de erfarenheter som gjorts avseende det sätt på

vilket den inre marknaden för el fungerar och genomförandet av de

allmänna reglerna som nämns i artikel 3, så att Europaparlamentet och

rådet mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts i lämplig tid kan

överväga möjligheterna till en ytterligare öppning av marknaden som

skulle få verkan nio år efter direktivets ikraftträdande. Därvid skall

hänsyn tas till möjligheten till samexistens mellan de system som avses i

artiklarna 17 och 18.

Artikel 27

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 19 februari 1999.

De skall genast underrätta kommissionen om detta.

2. Belgien, Grekland och Irland kan, med hänsyn till den särskilda

tekniska särarten av sina elsystem, uppskjuta införandet av de

förpliktelser som följer av detta direktiv med ett, två respektive ett år.

Om dessa medlemsstater utnyttjar denna möjlighet skall de underrätta

kommissionen om detta.

3. När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en

hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de

offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall

varje medlemsstat själv utfärda.

Artikel 28

Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har

offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 29

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 19 december 1996.

På Europaparlamentets vägnar

K. HÄNSCH

Ordförande

På rådets vägnar

S. BARRETT

Ordförande

(1) EGT nr C 65, 14.3.1992, s. 4 och EGT nr C 123, 4.5.1994, s. 1.

(2) EGT nr C 73, 15.3.1993, s. 31.

(3) Europaparlamentets yttrande av den 17 november 1993 (EGT nr C

329, 6.12.1993, s. 150), rådets gemensamma ståndpunkt av den 25 juli

1996 (EGT nr C 315, 24.10.1996, s. 18) och Europaparlamentets beslut

av den 11 december 1996 (ännu inte offentliggjort i EGT). Rådets beslut

av den 19 december 1996.

(4) EGT nr L 313, 13.11.1990, s. 30. Direktivet senast ändrat genom

kommissionens beslut 95/162/EG (EGT nr L 107, 12.5.1995, s. 53).

(5) EGT nr L 185, 17.7.1990, s. 16. Direktivet senast ändrat genom

kommissionens direktiv 93/87/EEG (EGT nr L 277, 10.11.1993, s. 32).

(6) EGT nr L 161, 29.6.1996, s. 147.

(7) EGT nr L 109, 26.4.1983, s. 8. Direktivet senast ändrat genom 1994

års anslutningsakt.

(8) EGT nr L 222, 14.8.1978, s. 11. Direktivet senast ändrat genom 1994

års anslutningsakt.

(9) EGT nr L 193, 18.7.1983, s. 1. Direktivet senast ändrat genom 1994

års anslutningsakt.

(10) EGT nr L 197, 18.7.1987, s. 33.

Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklings-

verkets rapport Utvecklingen på elmarknaden 1997

22 månader med den avreglerade elmarknaden

Regeringen uppdrog år 1995 åt NUTEK att i samråd med

Konkurrensverket, Konsumentverket, Affärsverket Svenska kraftnät och

Elsäkerhetsverket följa utvecklingen på elmarknaden och årligen

rapportera resultaten. Nätmyndigheten, som är en självständig avdelning

inom NUTEK med lagstadgade myndighetsuppgifter på elmarknaden,

har ansvarat för uppföljningsarbetet.

I föregående rapport om utvecklingen på elmarknaden, oktober 1996,

bedömde Nätmyndigheten att omställningen, med hänsyn bland annat till

den korta förberedelsetiden, i stort sett fungerat tillfredsställande. Det

saknades dock inte problem och omställningssvårigheter. Den

organisatoriska uppdelningen i nätföretag och elhandelsföretag hade inte

skett på ett fullt tillfredsställande sätt. Svårigheter förelåg vid beräkning

av tariffer för nät och el. Kunder med liten förbrukning var utestängda

från den fria marknaden för el. Rapporteringen av mätvärden till Svenska

Kraftnät fungerade dåligt, varför en korrekt avräkning inte kunde ske.

Nätmyndigheten anser att utvecklingen gått i en klart positiv riktning

under den tid som förflutit sedan föregående rapporteringstillfälle. De

problem som tidigare noterats föreligger dock ännu i olika utsträckning,

men de har minskat i omfattning. Framför allt har de små konsumenterna

under år 1997 börjat söka sig ut på den fria elmarknaden i en större

utsträckningen än Nätmyndigheten förväntat. Elhandelsbranschen har

under den senare delen av 1997 präglats av stor dynamik. Nya aktörer

marknadsför el till grupper som förut saknat tillgång till elhandel i

konkurrens. Priskonkurrensen har ökat och hårdnat. Leverans-

koncessionärer sänker sina eltariffer för att möta den nya konkurrensen.

Detta kan på goda grunder antas påverka den allmänna prisutvecklingen

på el under den kommande tiden, på ett mer påtagligt sätt än som hittills

kunnat verifieras.

Elmarknadens funktionsätt kan dock förbättras. Nätmyndigheten

föreslår därför i slutet av detta avsnitt ett antal åtgärder i syfte att nå en

snabbare anpassning till en väl fungerande konkurrens på elmarknaden.

Branschstrukturen

Strukturförändringen i elbranschen fortsätter. Ett betydande antal

företagsöverlåtelser har skett under 1996 och 1997. Företag med

elproduktion och elhandel förefaller omsättas i större utsträckning än

nätföretag.

Den vertikala integrationen framåt ökar och bedöms under innevarande

år uppgå till ca 39 - 42 procent, vilket är en ökning med 1 - 2 procent-

enheter sedan föregående år. Detta innebär ett fler företag i konsument-

ledet ägs av företag i bakre led, t ex produktionsledet, än förra året. Även

den horisontella integrationen d v s koncentrationen av företag i ett visst

marknadsled har ökat. Färre företag står för en något större andel av den

totala elproduktionen i år än 1996. Utbytet på den samnordiska

marknaden har utvecklats. Omsättningen på den norsk-svenska elbörsen

har ökat under år 1997. En ytterligare ökning av den nordiska elhandeln

är önskvärd.

Nätavgifter och effektiviteten i nätverksamhet

Nätavgifterna har inte förändrats nämnvärt mellan åren 1996 och 1997.

Om hänsyn tas till kostnadsutvecklingen i nätverksamhet, har

nätavgifterna i själva verket minskat med i genomsnitt 1,5 procent.

Tariffernas struktur och den inbördes fördelningen mellan nätavgift,

elkostnad och energiskatter är i allt väsentligt oförändrade.

Det finns en betydande potential att förbättra effektiviteten i de

svenska nätföretagen. I genomsnitt bedöms nätföretagen kunna minska

sina totala driftkostnader med omkring en femtedel. Nätmyndigheten har

sedan föregående rapporteringstillfälle avgjort ett antal ärenden om

skäliga nätavgifter, varvid berörda företag förelagts att sänka sina

nätavgifter med sammantaget knappt 200 miljoner kronor. Merparten av

besluten har dock ännu inte vunnit laga kraft.

Elpriserna

Elpriserna steg för de flesta kundkategorier vid årsskiftet 1996/97 med 2

- 7 procent beroende på kundtyp. Prishöjningen beror i första hand på att

produktionsskatten för el höjdes den 1 september 1996, vilket gav utslag

i 1997 års eltariffer. Även bristen på vattenkraft under senare delen av

1996 bedöms ha verkat i prishöjande riktning.

Prisspridningen bland leveranskoncessionärer minskar i förhållande till

föregående år. Denna effekt bedöms i första hand bero på

konkurrensutsättningen och får enligt Nätmyndigheten tolkas som en

effekt av att andelen el som omsätts på den fria marknaden, liksom

rörligheten på elmarknaden, ökar.

På väg mot en marknad

Föregående år såldes totalt ca 20 - 25 procent av den omsatta elen på den

fria marknaden. I år har omkring 30 procent av den el som säljs i

slutförbrukarledet omsatts utanför leveranskoncession. Härtill kommer

omsättning på den fria marknaden i bakre säljled. Omsättningen på den

norsksvenska elbörsen, NordPool, har under år 1997 ökat med 16 - 20

procent beroende på typ av handel.

Under det första året med elmarknadsreformen bytte knappt 1 000

höspänningskunder och drygt 17 000 lågspänningskunder elleverantör.

Bland dessa fanns knappast något enskilt hushåll eller annan kund med

motsvarande elförbrukning. Nätmyndighetens beräkningar visade också

att ett byte av elleverantör skulle vara klart olönsamt för ett normalt

villahushåll med elvärme, på grund av kostnaderna för timvis elmätning.

Det underlag som nu föreligger tyder på att, lågt räknat, mellan 5 000 och

10 000 hushållskunder, av allt att döma främst villakunder med elvärme,

har bytt eller står i begrepp att byta elleverantör. Bland övriga mindre

kunder, jordbrukare småföretagare m fl, bedöms ytterligare minst lika

många ha tagit steget ut på den fria elmarknaden. Denna utveckling beror

enligt Nätmyndighetens bedömning uteslutande på att regeln om takpris

på timvis elmätning infördes den 1 juli 1997. Det förtjänar också

framhållas att i Norge, där avräkning mot typkurvor infördes för små

elkunder år 1995, antalet byten av elleverantör i målgruppen var betydligt

färre under det första året med typkurvor, än vad som noterats i Sverige

under de fyra första månaderna med takpris på mätutrustning. Skillnaden

är större än vad som kan förklaras med storleksskillnader mellan

marknaderna.

Leveranskoncessionärer erbjuder bindning av elpriset och olika typer

av rabatter och förmånserbjudanden, för att möta konkurrensen från nya

aktörer, bensinbolag m fl, som tidigare inte funnits på elmarknaden.

Marknadsföringsaktiviteten bland elhandelsföretag med leverans-

koncession ökar av allt att döma. Den marknadsföring, framför allt av

möjligheter att binda elpriset, som blivit vanlig under året, har hållit en

påtagligt låg kvalitet. Informationsinnehållet är, enligt Konsumentverkets

bedömning, överlag osakligt, ofullständigt och vilseledande.

Skrämselargument har förekommit i syfte att motverka leverantörsbyte.

Mätning, rapportering och avräkning

I oktober 1997 avräknar affärsverket Svenska kraftnät 29 balansansvariga

företag. För avräkning rapporterar nu ca 175 nätföretag eller mätvärdes-

operatörer avseende 479 geografiska nätområden. Rapporteringen av

mätvärden har förbättrats avsevärt i förhållande till föregående år.

Fortfarande förekommer dock förseningar liksom vissa tekniska problem

i samband med insamling av mätvärden.

Den småskaliga elproduktionen

Riksdagen har i olika omgångar beslutat om investeringsstöd till

småskalig vattenkraft och vindkraft, senast våren 1997. Detta har lett till

att en stor andel småskalig elproduktion i vissa områden, och högre nät-

och elkostnader för kunderna i dessa områden. Exempel på sådana

områden är Gotland och vissa delar av västkusten.

Kostnaden för nyinvesteringar, drift och underhåll av ledningsnät, som

den småskaliga elproduktionen ger upphov till, måste bäras av det lokala

kundkollektivet i form av högre nätavgifter. Nätmyndigheten bedömer att

leveranskoncessionärernas skyldighet att köpa el från småskaliga

produktionsanläggningar minskar deras möjligheter att köpa el på den

fria marknaden. Detta kan också bidra till högre elpriser inom vissa

koncessionsområden.

Genom den snabba tekniska utvecklingen finns nu möjlighet att bygga

betydligt större vindkraftverk än tidigare. Det är därför av betydelse att

ellagens särskilda regler om småskalig elproduktion ses över så att den

fortsatta teknikutvecklingen inte hämmas.

Fjärrvärmens konkurrenskraft

Den reformerade elmarknaden utgör inte för närvarande eller under

överskådlig framtid något reellt hot mot fjärrvärmeverksamheten. Det är

klart billigare med fjärrvärme än med elvärme. Endast ett fåtal

kommuner har ansökt om skydd för fjärrvärmeverksamheten med stöd av

bestämmelserna härom. Tvärtom finns ett beaktansvärt utrymme att höja

fjärrvärmepriserna. Dessutom föreligger en risk att fjärrvärmekunderna

tvingas subventionera elhandelsföretag på den fria elmarknaden,

eftersom dessa verksamheter vanligen bedrivs i samma koncern. Här

skall också beaktas att fjärrvärmeföretagen i praktiken verkar i form av

ett naturligt monopol och att någon kontroll av prissättningen inte sker

från det allmännas sida.

Förslag till åtgärder

Uppföljningen av elmarknaden ger vid handen att vissa åtgärder kan

behöva övervägas i syfte att nå en ännu snabbare anpassning till en

effektiv elmarknad i konkurrens.

Avräkning mot typkurvor

Som framgått är elkonsumenter med liten förbrukning alltjämt utestängda

från den fria elmarknaden, trots att regeln om takpris på mätutrustning

inneburit en omfördelning av kostnaderna från enskilda kunder till

kundkollektivet. Nätmyndigheten anser att samtliga svenska

elkonsumenter på sikt bör ges möjlighet att handla el i konkurrens,

genom att metoden med avräkning mot typkurvor införs. Innan så sker är

det av vikt att eventuella kvarstående tekniska och administrativa hinder

härför undanröjts.

Marknadsinformation

Med hänsyn till att rörligheten på elmarknaden nu ökar betydligt, inte

minst bland de mindre elkonsumenterna, bedöms att mer omfattande

insatser för att förbättra marknadsinformationen är nödvändiga än som

hittills genomförts. Nätmyndigheten avser att i samråd med berörda

myndigheter och organisationer verka för att tillgången på relevant och

aktuell marknadsinformation ökar under 1998.

Den samnordiska elmarknaden

Nätmyndigheten anser att handeln på den gemensamma nordiska

elmarknaden behöver underlättas ytterligare. Det är betydelsefullt att

även Finland kommer att omfattas av handeln på den hittills

svensknorska elbörsen och att den särskilda gränstariff som tillämpas vid

överföring mellan Finland och övriga Norden slopas. Eventuellt kan en

utbyggnad av överföringskapaciteten mellan de nordiska länderna behöva

övervägas utöver vad som redan genomförts och planerats.

Korssubventionering

Nätmyndigheten pekade i sin rapport Korssubventionering på

elmarknaden (oktober 1997) på att det finns en klar risk för

korssubventionering mellan nätverksamhet och elhandel. Sådana

fenomen kan behöva motverkas genom att en ny sanktion, riktad mot

klara fall av korssubventionering, införs. I samma syfte föreslår

Nätmyndigheten bl a ett förbud mot direktupphandling från

elhandelsbolag i den egna koncernen av el, som behövs för att ersätta

energiförluster i näten, samt att nätföretagens möjligheter att ställa

säkerheter för det konkurrensutsatta elhandelsföretagets ekonomiska

förpliktelser begränsas.

Rationella områden för nätkoncessioner

Nätmyndigheten utredde under hösten 1997 vilka krav som bör ställas på

ett koncessionsområde för att det skall anses utgöra en lämplig

koncessionsenhet. I en rapport till regeringen i oktober 1997 sådana

avseende kriterier föreslogs följande:

 kundunderlaget måste vara tillräckligt stort för att kunna anses omfatta

kunder med såväl höga som låga kostnader för nättjänsten,

 anslutningsskyldigheten måste kunna bäras av ett tillräckligt stort

kundunderlag,

 kundunderlaget måste vara tillräckligt stort så att sammanlagrings-

effekter kan utnyttjas,

 området får inte vara alltför beroende av några få stora kunder.

Härutöver bör, enligt Nätmyndigheten, restriktionen om geografisk

närhet inte längre vara bindande vid beslut om sammanläggning av

koncessionsområden, om de beskrivna kriterierna är uppfyllda. För att

åstadkomma en utjämning mellan tätorts- och glesbygdskunder och

härtill nödvändiga prisjusteringar mellan berörda kundkollektiv, krävs att

en legal grund ges för en successiv avgiftsutjämning när områden läggs

samman.

Avgränsning av stamnätverksamhet

Svenska kraftnät bedriver såväl nätverksamhet i sin egenskap av ägare

till och operatör av stamnätet, som annan typ av verksamhet, exempelvis

förbunden med systemansvaret. I den praktiska tillämpningen av ellagen

har, enligt Nätmyndighetens uppfattning, oklarheter uppstått på grund av

Svenska kraftnäts olika uppgifter. Nätmyndigheten och Svenska kraftnät

anser mot denna bakgrund att ellagen bör modifieras, så att Svenska

kraftnäts roll och särskilda uppgifter förtydligas. Därvid bör också

beaktas att Svenska kraftnät är ett statligt affärsverk, som är föremål för

särskild insyn och reglering från regering och riksdag.

Fjärrvärmefrågor behöver utredas

Nätmyndigheten anser att fjärrvärmens konkurrenskraft bör analyseras

närmare och att frågorna om risk för korssubventionering mellan

fjärrvärmeverksamhet och nät- eller elverksamhet samt skyddet för

konsumenterna mot oskäliga priser och andra oskäliga villkor för

leverans av fjärrvärme behöver utredas.

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av rapporten Utvecklingen på

elmarknaden 1997

Närings- och teknikutvecklingsverkets rapport Utvecklingen på

elmarknaden 1997 har tillställts totalt 18 remissinstanser. Efter remiss

har yttranden avgetts av följande remissinstanser.

Statskontoret, Riksrevisionsverket, Konkurrensverket, Affärsverket

svenska kraftnät, Konsumentverket, Svenska Kommunförbundet, Svensk

Handel och Tjänsteföretagen, Sveriges Industriförbund, Företagarnas

Riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska Kraftverksföreningen,

Svenska Fjärrvärmeföreningen, Tjänstemännens Centralorganisation,

Landsorganisationen i Sverige, Sveriges Konsumentråd, Sveriges

Elleverantörer, Svensk Elbrukarförening.

Företagarnas Riksförbund och Sveriges Akademikers Central-

organisation har avstått från att yttra sig över rapporten.

Sammanfattning av Närings-och teknikutvecklings-

verkets rapport Rationella nätkoncessioner för

område - kriterier för lämplig enhet

Nätmyndigheten har i regleringsbrevet för år 1997 fått i uppdrag att

formulera kriterier för bedömning av vad som utgör ''''lämpligt enhet'''' i

samband med beslut om nätkoncessioner för områden. Vidare skall de

strukturförändringar som behöver ske för att få en rimlig fördelning av

kostnader mellan tätort och glesbygd belysas.

Det finns två skäl bakom önskemålen att lägga samman företag som

sysslar med nätverksamhet. Dels önskemålet att få till stånd en mer

rationell företagsstruktur genom att realisera förekomsten av stordrifts-

fördelar, dels att lägga samman områden med olika kundtäthet för att få

till stånd en avgiftsutjämning. En utjämning mellan områden är ett mål

som kan uppnås direkt vid exempelvis en företagsfusion, medan realiser-

andet av stordriftsfördelar tar längre tid beroende på hur snabbt de olika

funktionerna kan samordnas.

Den företagsstruktur som finns idag är historiskt betingad, där

företrädes-vis kommunalt ägda företag kommit att betjäna tätorter,

medan andra företag tagit hand om mer glest befolkade områden. Mot

bakgrund av att möjligheten att samredovisa koncessionsområden inom

enskilda företag i princip är uttömd, förutsätter en utjämning av

avgiftsnivåerna mellan tätorts- och glesbygdskunder att företag går

samman. Utvecklingen mot större och färre nätföretag eftersträvas inte

enbart i Sverige, utan även i grannländerna Norge och Finland.

Gemensamt för de tre nordiska länderna är att den eftersträvade

horisontella integrationen är svår att åstadkomma lagstiftningsvägen.

Istället försöker man få till stånd strukturförändringar genom att ställa

krav på effektiviseringar. Det finns dock skäl att som ett komplement till

detta utnyttja de möjligheter som ges vid koncessionsgivning och därför

vidareutveckla kriterier för lämplig enhet.

Erfarenheterna visar att koncessionsgivningen inte har använts som

tvingande medel för att åstadkomma lämpliga fusioner av nätområden.

Att avslå en koncessionsförlängning medför att kunderna inte får de

rättigheter som är kopplade till tillståndet. Koncessionsinstitutet verkar

dessutom långsamt eftersom tillstånden gäller får lång tid. Frågan är hur

de legala instrumenten i den svenska ellagen kan förfinas eller vidare-

utvecklas för att driva på strukturomvandlingen.

För att få till stånd utjämning mellan tätorts- och glesbygdskunder

krävs strukturförändringar som innebär att tätortskunder generellt tvingas

godta avgiftshöjningar och därmed en subvention av glesbygdskunderna.

Särskilt kännbara blir höjningarna om tätorten är liten i förhållande till

den omgivande glesbygden. Ett sätt att hantera detta problem är att en

legal grund ges för en successiv avgiftsutjämning när områden läggs

samman.

Beräkningar av nätföretagens kostnadseffektivitet visar på potentialer i

intervallet 20-30%. Det innebär att ovan nämda utjämning mer än väl

skulle kunna realiseras inom ramen för den effektiviseringspotential som

har mätts upp i olika studier.

Att med ledning av gjorda studier över nätföretagens effektivitet

närmare ange vad som är optimal storlek eller minsta acceptabla storlek

är svårt. Det kan dock konstateras att de minsta företagen och deras

områden med allt för få eller för ensidigt kundunderlag är olämpliga av

flera skäl. Hur många företag härutöver som på sikt bör integrera sin

verksamhet med andra företag är däremot betydligt svårare att fastställa.

Antalet företag med färre än 10 000 kunder är 119, vilket motsvarar

nästan hälften av alla företag.

Mot bakgrund av uppdragets formulering fokuseras analysen på

ellagens regler för koncession som ett direkt verkande medel med syfte

att nå fram till konkreta förslag till kriterier för lämplig enhet. En

diskussion förs även kring indirekt verkande styrmedel, som t ex att ange

pris- eller intäktstak som normgivning eller att använda sig av beslut i

tillsyns- och prövnings-ärenden.

Analysen utmynnar i den övergripande slutsatsen att Nätmyndigheten

behöver kompletterande regler för att kunna tillämpa

koncessionsreglerna mer kraftfullt för att kunna ta bort direkt olämpliga

enheter, men låta företagen sjävla avgöra hur befintliga skal- och

samdriftsfördelar bäst kan realiseras. Pådrivande faktorer för det senare

är Nätmyndighetens tillsyn och allmänna råd om effektivisering.

Förslag till kriterier som företag måste klara för att ett område skall

bedömas som lämpligt är följande:

 kundunderlaget måste vara tillräckligt stort för att kunna anses omfatta

kunder med såväl höga som låga kostnader för nättjänsten,

 anslutningsskyldigheten måste kunna bäras av ett tillräckligt stort

kundunderlag,

 kundunderlaget måste vara tillräckligt stort så att sammanlagrings-

effekter kan utnyttjas,

 området får inte vara alltför beroende av några få stora kunder.

Mot bakgrund av att de ekonomiska och tekniska förutsättningarna

ändras över tiden är det inte lämpligt att kvantifiera dessa kriterier, utan

utgångspunkten är att de bör tillämpas från fall till fall. En avgörande

förutsättning för en implementering av dessa bedömningsgrunder är

emellertid att frågan om tvångsförvaltning av nätområden som bedömts

som olämpliga utreds i särskild ordning i enlighet med intentionerna i

propositionen (1996/97:136) Ny ellag.

Vid beslut om koncession som innebär möjliga förändringar mellan

företag kan följande kriterier användas:

 om det kan göras troligt att nättjänsten sköts minst lika ekonomiskt

rationellt vid en sammanläggning med annan koncession i annat

företag bör ansökan om fortsatt koncession bifallas för en kortare tid

än normalt

 om utjämningen av nätavgifter mellan koncessionerna innebär att

minskningen av avgiftsnivån för de som bor i område med lägre kund-

täthet blir väsentlig, medan höjningen för kunderna i tätorten inte

uppfattas som oskäligt hög bör sammanläggning ske.

Vad gäller frågan om utjämning av avgifter mellan områden bör restrik-

tionen om geografisk närhet inte vara bindande vid beslut om samman-

läggning av koncessionsormåden, givet att ovanstående kriterier är upp-

fyllda. De kommunalägda företagens ställning bör dock utredas i särskild

ordning.

Nätmyndigheten vill ånyo understryka att det är viktigt att det ges en

legal grund för differentiering av nätavgifter under en övergångsperiod

vid sammanläggning av områden som tillsammans är att betrakta som en

lämplig enhet.

Sammanfattningsvis kan utredningen konstatera att Nätmyndigheten

behöver koncessionsreglerna för att kunna hantera beslut om det företag

som är klart olämpliga genom att de är alltför små. För att realisera

stordriftsfördelar och få till stånd den önskade utjämningen mellan låg-

och högkostnadskunder är det bättre att utnyttja indirekta medel.

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av rapporten Rationella

nätkoncessioner för område - kriterier för lämplig

enhet

Närings- och teknikutvecklingsverkets rapport Rationella nätkonces-

sioner för område - kriterier för lämplig enhet har tillställts totalt 11

remissinstanser. Efter remiss har yttranden avgetts av följande

remissinstanser.

Post och Telestyrelsen, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Affärs-

verket svenska kraftnät, Konkurrensverket, Glesbygdsverket, Svenska

Kommunförbundet, Svenska Kraftverksföreningen, Sveriges Elleveran-

törer, Svenska Fjärrvärmeföreningen.

Konsumentverket har beretts tillfälle att yttra sig över rapporten.

Härutöver har synpunkter även inkommit från Gullspång Nät AB.

Sammanfattning av Affärsverket svenska kraftnäts

skrivelse angående modifieringar av reglerna för

mätning, rapportering m.m.

Två månaders anmälningsfrist för byte av leverantör/balansansvarig

Elkonsumenten åläggs en skyldighet att till nätägaren anmäla byte av

leverantör/balansansvarig senast två månader före det att det reella bytet

sker. Nätägaren å sin sida åläggs en skyldighet att omedelbart efter att ha

erhållit sådan anmälan från elkonsumenten informera Svenska Kraftnät

om det förestående bytet.

Nätägarens uppgift om behörig leverantör eller balansansvarig äger

företräde

Vid tvist om vem som är att anse som leverantör/balansansvarig skall i

balansavräkningen nätägarens uppfattning gälla tills annat bestäms av

domstol.

Brister i avräkning och rapportering påverkar bedömningen av

nättariffen

En nätägares oförmåga att följa de uppställda kraven på mätning och

rapportering bör vara en omständighet som påverkar bedömningen av

dennes nättariff. Beroende på bristerna skulle kostnaderna för mätningen

och rapporteringen inte i sin helhet få omfattas av nättariffen.

Leveranskoncessionär alternativt nätägare ekonomiskt ansvarig för

uttag av el av elkonsument som saknar balansansvarig

Leveranskoncessionären

Det ekonomiska ansvaret för el som tas ut av konsument som saknar

balansansvarig bärs av elkonsumentens tidigare leveranskoncessionär.

Konsumenten är gentemot leveranskoncessionären ekonomiskt ansvarig

för uttagen el som saknar balansansvarig.

Nätkoncessionsinnehavaren

Ett annat tänkbart alternativ skulle vara att låta uttagen el som saknar

balansansvarig ingå i nätägarens nätförluster. Denne skulle då kunna

bedriva elhandel avseende denna förbrukning inom ramen för

nätverksamheten.

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av skrivelse om modifiering av

reglerna för mätning, rapportering, m.m.

Affärsverket svenska kraftnäts skrivelse om modifiering av reglerna för

mätning, rapportering, m.m. har tillställts totalt sju remissinstanser. Efter

remiss har yttranden avgetts av följande remissinstanser.

Riksrevisionsverket, Konkurrensverket, Närings- och teknikutveck-

lingsverket, Konsumentverket, Svenska Kommunförbundet, Svenska

Kraftverksföreningen.

Sveriges Elleverantörer har beretts tillfälle att yttra sig.

Härutöver har yttrande inkommit från Svenska Elverksföreningen.

Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklings-

verkets rapport Korssubventionering på elmarknaden

Ett av syftena med elmarknadens regelverk är att motverka korssub-

ventionering. Trots detta finns många möjligheter att subventionera den

konkurrensutsatta elhandeln på bekostnad av nätmonopolet eller dess

kunder.

Korssubventionering medför i allt väsentligt två komplikationer. Dels

medför den en oskälig avgiftsnivå hos det subventionerande nätföretaget

om den tillåts påverka nätavgifterna, dels riskerar subventioner av här

avsett slag att snedvrida förutsättningarna för aktörerna på den

konkurrensutsatta delen av elmarknaden.

Nätmyndigheten har genomfört en brett upplagd intervjuundersökning

med ledande personer i nät- och elhandelsföretag. Syftet med undersök-

ningen är att kartlägga branschstrukturen på elmarknaden i syfte att

identifiera risker för korssubventionering. Av undersökningsresultaten

framgår att de flesta nätföretag ingår i en koncern med ett elhandels-

företag, att den el som behövs för att ersätta energiförluster i näten - så

kallad förlustel - oftast köps från ett elhandelsföretag i den egna

koncernen, att hälften av elhandelsföretagen inte har egen personal utan

utgör så kallade brevlådebolag, att mer än hälften av elhandelsbolagen

upphandlar merparten av de tjänster som förbrukas i företaget från ett

närstående nätföretag samt att en dryg fjärdedel av nätföretagen ställt

säkerheter av olika slag för det konkurrensutsatta elhandelsföretagets

ekonomiska förpliktelser.

Erfarenheterna av korssubventionering från Nätmyndighetens aktiva

tillsyn under elmarknadsreformens första tid, som tidigare bland annat

redovisats i rapporten Utvecklingen på elmarknaden (oktober 1996),

stöds av undersökningsresultaten. Dessutom har konstaterats att att det

finns stor brister i nätföretagens årsrapportering, det vill säga bland annat

de räkenkapshandlingar som skall inges till Nätmyndigheten.

Det finns således många kopplingar och transaktioner mellan

nätföretag och elhandelsföretag, som möjliggör eller underlättar

subventioner av elhandeln på bekostnad av nätmonopolen eller dess

kunder. Det har inom ramen för detta arbete inte varit möjligt att utreda i

vilken utsträckning korssubventionering sker, det vill säga vilka belopp

som nätföretagen tillför elhandeln. Endast beträffande förlustel kan dras

slutsatsen att elhandelsföretagen under år 1996 subventionerades med

mellan 150 och 200 miljoner kronor.

Mot den beskrivna bakgrunden är det viktigt att kravet på boskillnad

mellan å ena sidan nätverksamhet och å andra sidan handel med el och

produktion av el bibehålls. Erfarenheter från Norge och Finland ger

också stöd för uppfattningen att nätverksamhet bör bedrivas åtskild från

elhandel och elproduktion.

Vissa skärpningar av regelverket i syfte att på ett mer effektivt sätt

motverka och undanröja risker för korssubventionering mellan

nätverksamhet och elhandel kan i framtiden behöva övervägas.

Nätmyndigheten bedömer dock att tiden ännu inte är mogen för en

ändring av lagstiftningen. Elmarknadsreformen har ännu inte fått fullt

genomslag i branschen. Årsrapporter skall exempelvis inges för första

gången år 1997. Nätmyndigheten bedömer därför att det är informations-

och utbildningsinsatser mot branschen som i första hand är påkallade,

inte minst för att uppnå en bättre efterlevnad av reglerna om redovisning

av nätverksamhet i förordningen härom.

Om riskerna för korssubventionering inte minskar under år 1998,

genom strukturrationalisering eller på annat sätt, bör dock regelskärp-

ningar övervägas. Nätmyndigheten förslår i sådant fall att bättre

sanktioner, direkt riktade mot klara fall av korssubventionering införs.

Eventuellt bör även en regel om straffavgift vid försenade eller

ofullständiga årsrapporter övervägas liknande bestämmelserna i 8

kapitlet Årsredovisningslagen. Dessutom föreslås att särskilda regler om

upphandling av förlustel utreds närmare samt att möjligheten för

nätföretagen att täcka förluster i elhandelsföretagen begränsas.

Förslagens bedöms medföra ringa eller obetydliga

kostnadskonsekvenser för branschen och för det allmänna.

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av rapporten Korssubventionering

på elmarknaden

Närings- och teknikutvecklingsverkets rapport Korssubventionering på

elmarknaden har tillställts totalt 16 remissinstanser. Efter remiss har

yttranden avgetts av följande remissinstanser.

Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Göteborg, Post och

telestyrelsen, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Affärsverket svenska

kraftnät, Konkurrensverket, Konsumentverket, Svenska Kommun-

förbundet, Sveriges Industriförbund, Svenska Kraftverksföreningen,

Sveriges Elleverantörer, Svenska Fjärrvärmeföreningen och Svensk

Elbrukarförening.

Föreningen Auktoriserade Revisorer har beretts tillfälle att yttra sig

över rapporten.

Affärsverket svenska kraftnäts skrivelse angående

förändring av ellagstiftningen rörande Svenska

Kraftnät

Inledning

De ändringar i 1902 års ellag som trädde i kraft den 1 januari 1996

undanröjde de kvarvarande juridiska hindren för en öppen elmarknad i

Sverige. Erfarenheten hittills av det nya regelverket visar att det i stort

sett har fungerat väl och medfört att en ny och mer effektivt verkande

elmarknad vuxit fram.

Det finns dock anledning att närmare belysa vissa frågeställningar

med särskild betydelse för Svenska kraftnäts verksamhet där det nu -

sedan några års erfarenhet vunnits och Svenska kraftnäts roll och

uppgifter klarnat - finns ett behov av att justera lagstiftningen.

Det gäller främst regleringen av nättariffrågor. Dessa bestämmelser

bör erhålla en utformning som beaktar Svenska kraftnäts särskilda

ställning på elmarknaden samt utlandsförbindelsernas betydelse för en

öppen nordisk elmarknad.

Allmänt om regleringen av nättariffer

I det förslag till ny ellag som avses träda i kraft den 1 januari 1998

stadgas i 4 kap 1 § första stycket att nättariffer skall vara skäliga och

utformade på sakliga grunder. Enligt bestämmelsens andra stycke skall

vid bedömning av en nättariffs skälighet konsumentintresset särskilt

beaktas samt hänsyn dessutom tas till kravet på en rimlig avkastning i

nätverksamheten.

Enligt den nya ellagens 4 kap 9 § skall vid skälighetsbedömningen

av nättariffen för en högspänningsledning (220 kilovolt eller däröver)

alla kostnader för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet

med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får

dock utformas med hänsyn till var på nätkoncessionshavarens

ledningsnät en anslutningspunkt är belägen.

I förarbetena till den nya ellagen (prop. 1996/97:136) finns en

knapphändig vägledning för hur nättariffer får och bör utformas. Vid

bedömningen av om nättariffer är skäliga skall bl.a. kundernas intresse

av låga och stabila priser beaktas. Skälighetsbedömningen skall beakta

aspekter som att förhindra monopolvinster, möjliggöra nyinvesteringar

och ge incitament till effektiviseringar. Att tariffen skall vara saklig

innebär att den skall vara objektiv och icke-diskriminerande. Kunder

bör indelas i grupper efter kostnadsbild. Nättariffen bör så långt det är

praktiskt möjligt spegla de fysiska flödena på nätet för att kunna ge

korrekta samhällsekonomiska styrsignaler till aktörerna. Nättariffen

bör vidare utformas så att den som orsakar en kostnad också får betala

den dvs så att tariffen är kostnadsriktig för varje kundkategori.

I den proposition som låg till grund för omregleringen av

elmarknaden förut-sattes att de kostnader som är förknippade med

systemansvaret m.m. skulle bäras av dem som utnyttjar eller påverkar

elsystemet och därmed orsakar kostnaderna, dvs. kunna tas ut via

nättariffen (prop. 1993/94:162 s 88 m).

Svenska kraftnäts särskilda ställning

Svenska kraftnät har, dels ett affärsmässigt ansvar för överföring av kraft

på storkraftnätet, dels det övergripande ansvaret för att elektriska

anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av

landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av

ström (det s.k. systemansvaret för elektrisk ström). I detta får också anses

ligga att genom avtal säkra tillgången till störningsreserv på längre sikt.

Det åligger vidare Svenska kraftnät att främja konkurrensen på

elmarknaden. Svenska kraftnät skall också medverka till att det nordiska

samarbetet inom nämnda område utvecklas i enlighet med

överenskommelsen från det nordiska energi-ministermötet i Helsingör i

juni 1995. Svenska kraftnät är också ansvarig myndighet för Sveriges

elberedskap.

Det förhållandet att Svenska kraftnät förutom att vara förvaltare av

det statligt ägda storkraftsnätet (dvs. nätägare) även har ett flertal

andra uppgifter medför att Svenska kraftnät i ett flertal hänseenden

inte kan jämställas med landets övriga nätägare. Därtill kommer att

Svenska kraftnät inte bara har att tillgodose sina direkta kunders behov

utan har att beakta alla kunder/konsumenter/aktörer på den öppna

elmarknaden.

Syftet med Svenska kraftnäts nätverksamhet är i motsats till andra

nätägares verksamhet inte i första hand att generera vinst utan avsikten

med dess nätverksamhet är främst att tillse att det finns en nationell

infrastruktur i form av ett väl fungerande stamnät. En sådan

infrastruktur är i sin tur en absolut nödvändighet för en väl fungerande

elmarknad.

Som exempel på en annan verksamhet som Svenska kraftnät driver

för att ge möjlighet till en fungerande elmarknad kan nämnas att

verket i enlighet med riksdagens och regeringens intentioner har

utvecklat den s.k. balanstjänsten för att kunna erbjuda

reglerkrafttjänster till de kunder som behöver köpa dessa tjänster. Ett

annat exempel är deltagandet i Nord Pool, den nordiska elbörsen, som

också är att betrakta som en del av infrastrukturen på elmarknaden.

Denna Svenska kraftnäts mångsidiga roll, som alltså inte är

jämförbar med andra nätföretags, måste rimligen återspeglas i ellagen

- såväl när det gäller beskrivning av nättarifferna som när det gäller

möjligheten att täcka de kostnader som uppstår till följd härav. Enligt

Svenska kraftnäts mening bör alla dessa kostnader framgent kunna

täckas genom stamnätstariffens effekt- och energiavgifter.

Till bilden hör också att Svenska kraftnäts verksamhet och

avkastning regleras av regering och riksdag och att Svenska kraftnäts

ställning som affärsverk garanterar insyn i och kontroll av

verksamheten.

Slutsatsen härav är att det i ellagen bör klargöras att den system-

ansvariga myndigheten och förvaltaren av storkraftnätet, Svenska

kraftnät, har vidare uppgifter än nätägare i allmänhet och att

finansiering, insyn och kontroll av verksamheten bör utformas

härefter.

En sådan lösning skulle också undanröja det statsrättsligt tvek-

samma i att ge en regeringen underställd myndighet (NUTEK)

möjlighet att överpröva ett av regeringen fastställt avkastningskrav för

Svenska kraftnät.

Utlandsförbindelserna

Den ovan redovisade bestämmelsen i 4 kap 9 § nya ellagen (som

motsvaras av bestämmelsen i 2 § 7 mom. sjätte stycket 1902 års ellag)

anger hur skälighets-bedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt och däröver skall göras. Regleringen rör alltså

enbart det av Svenska kraftnät förvaltade storkraftnätet.

Bestämmelsen skulle kunna tolkas som att alla kostnader på

samtliga ledningar bedöms samlat vid skälighetsbedömningen; dock

med undantag för utlands-förbindelserna.

Det undantag för utlandsförbindelserna som anges i bestämmelsen

skulle vid en sådan tolkning kunna utgöra ett hinder mot den fortsatta

utvecklingen av det nordiska samarbetet på detta område. Det framstår

nämligen som befogat med ett sådant undantag endast då fråga är om

en förbindelse till ett land som inte infört en öppen elmarknad

motsvarande den reformerade svenska elmarknaden.

Det torde vara mindre lämpligt att direkt i lagtexten ange de utlands-

förbindelser vars kostnader kan bedömas samlat med övriga kostnader

för storkraftnätet. Ett alternativ kunde vara att regeringen erhöll

riksdagens bemyndigande att i en särskild förordning ange de länder

som regeringen anser har en elmarknad motsvarande den svenska.

Kostnaderna för utlands-förbindelser till dessa särskilt angivna länder

skulle sedan bedömas samlat med övriga ledningar. En annan

möjlighet vore att regeringen erhåller ett bemyndigande av riksdagen

att till den systemansvariga myndigheten delegera denna möjlighet att

ange kompatibla länder.

En möjlig lagteknisk lösning skulle kunna vara att komplettera 4

kap. 9 § ellagen med ett andra stycke med förslagsvis följande lydelse:

Utan hinder av vad som sägs i första stycket kan regeringen, eller

efter regeringens bemyndigande, den systemansvariga myndigheten,

besluta att kostnader för utlandsförbindelser till ett land vars

lagstiftning tillåter en ömsesidighet i handeln med el med Sverige,

skall bedömas samlat med kostnaderna för ledningar i Sverige

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av skrivelse om förändringar i

ellagstiftningen rörande Affärsverket svenska kraftnät

Affärsverket svenska kraftnäts skrivelse om förändringar i

ellagstiftningen rörande Affärsverket svenska kraftnät har tillställts totalt

nio remissinstanser. Efter remiss har yttranden avgetts av följande

remissinstanser.

Kommerskollegium, Riksrevisionsverket, Konkurrensverket, Statens

energimyndighet, Svenska Kommunförbundet, Svenska Kraftverks-

föreningen, Svenska Fjärrvärmeföreningen, Sveriges Elleverantörer,

Svensk Elbrukarförening.

Förslag om ändring i ellagen (1997:857) i

arbetspromemorian Genomförandet av

elmarknadsdirektivet, m.m.

Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857)

Härigenom föreskrivs i fråga om ellagen (1997:857)

dels att 2 kap. 10 och 18 §§, 3 kap. 3 §, 4 kap. 2, 3, 9 och 11 §§, 8 kap.

4 § samt 13 kap. 5 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 12 kap. 7 13 §§,

samt närmast före 12 kap. 7 § en ny rubrik av följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

10 §

Nätkoncession får beviljas endast

den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet.

Nätkoncession för område får

beviljas endast den som dessutom

är lämplig att bedriva

nätverksamhet inom det begärda

området.

Nätkoncession för en

utlandsförbindelse får beviljas

endast den som innehar

nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav. Nätkoncession

får dock beviljas även andra om

ledningen är av mindre betydelse

för det samlade överföringsnätet

till utlandet.

Nätkoncession får beviljas endast

den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet.

Nätkoncession för område får

beviljas endast den som dessutom

är lämplig att bedriva

nätverksamhet inom det begärda

området.

Nätkoncession för en

utlandsförbindelse får beviljas och

innehas av endast den som innehar

nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav eller en

juridisk person i vilken denne har

ett bestämmande inflytande.

Nätkoncession får dock beviljas

även andra om ledningen är av

mindre betydelse för det samlade

överföringsnätet till utlandet.

2 kap.

18 §

En nätkoncession får återkallas

helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett

ledningsnät inte längre behövs för

en säker elförsörjning,

2. om koncessionshavaren i

väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen eller

enligt villkor i nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av

nätkoncession prövas av

nätmyndigheten. Avser

nätkoncessionen en

utlandsförbindelse, prövas dock

frågan om återkallelse av

regeringen.

En nätkoncession får återkallas

helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett

ledningsnät inte längre behövs för

en säker elförsörjning,

2. om koncessionshavaren i

väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen eller

enligt villkor i nätkoncessionen,

eller

3. om koncessionshavaren inte

längre uppfyller villkoren enligt 10

§ andra stycket för att inneha

nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av

nätkoncession prövas av

nätmyndigheten. Avser

nätkoncessionen en

utlandsförbindelse, prövas dock

frågan om återkallelse av

regeringen.

3 kap.

3 §

Vid redovisning av nätverksamhet

som grundas på nätkoncession för

område skall varje område

redovisas för sig, om inte

nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran

beviljar undantag. Sådant undan-

tag skall beviljas, om de berörda

områdena ligger geografiskt nära

varandra och sammantagna utgör

en för nätverksamhet lämplig

enhet.

Ett beviljat undantag är för sin

giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga

områden som omfattas av undanta-

get.

När koncessionstiden för något

av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall

nätmyndigheten pröva om

undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall

redovisas skilt från nätkoncession

för linje. Regeringen får föreskriva

undantag beträffande ledningar

som omfattas av nätkoncession för

linje och som organisatoriskt och

tekniskt ingår i ett nät som

omfattas av nätkoncession för

område.

Vid redovisning av nätverksamhet

som grundas på nätkoncession för

område skall varje område

redovisas för sig, om inte

nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran

beviljar undantag. Sådant undan-

tag skall beviljas, om de berörda

områdena ligger geografiskt nära

varandra och sammantagna utgör

en för nätverksamhet lämplig

enhet.

Ett beviljat undantag är för sin

giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga

områden som omfattas av undanta-

get senast tre år efter

nätmyndighetens beslut.

När koncessionstiden för något

av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall

nätmyndigheten pröva om

undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall

redovisas skilt från nätkoncession

för linje. Regeringen får föreskriva

undantag beträffande ledningar

som omfattas av nätkoncession för

linje och som organisatoriskt och

tekniskt ingår i ett nät som

omfattas av nätkoncession för

område.

4 kap.

2 §

Nättariffer för överföring av el

skall utformas så, att betald avgift

för att vara ansluten ger rätt att

använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för

utlandsförbindelserna.

Nättariffer för överföring av el

skall utformas så, att betald avgift

för att vara ansluten ger rätt att

använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för

utlandsförbindelserna.

Regeringen får föreskriva att

betald avgift för att vara ansluten

ger rätt att använda jämväl

utlandsförbindelserna till ett eller

flera länder. En sådan föreskrift

får också avse utlandsförbindel-

serna till en del av ett land.

Föreskrifter enligt andra stycket

får meddelas beträffande ett land

eller del av ett land vars

elmarknad kan anses utgöra en

gemensam marknad med den

svenska elmarknaden.

4 kap.

3 §

Nättariffer för område, utom

engångsavgift för anslutning, får

inte utformas med hänsyn till var

inom området en anslutning är

belägen.

Nättariffer för område, utom

engångsavgift för anslutning, får

inte utformas med hänsyn till var

inom området en anslutning är

belägen.

Om ett eller flera områden slås

samman helt eller delvis skall en

för det nya området enhetlig

nättariff tillämpas senast tre år

efter sammanslagningen.

4 kap.

9 §

Vid skälighetsbedömningen av

nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller

däröver (stamledning) skall alla

kostnader för nätkoncessions-

havarens samtliga ledningar i

landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas

samlat. Tariffen får dock utformas

med hänsyn till var på

nätkoncessionshavarens

ledningsnät en anslutningspunkt är

belägen.

Om nätkoncessionshavaren har

systemansvaret för el enligt 8 kap.

1 § första stycket skall

nätkoncessionshavarens kostnader

till följd av detta ansvar anses

utgöra en kostnad i nätverksam-

heten.

Om en sådan föreskrift som

nämns i 2 § andra stycket har

meddelats skall kostnaderna för de

av nätkoncessionshavarens

utlandsförbindelser som berörs av

föreskriften bedömas samlat med

kostnaderna för nätkoncessions-

havarens samtliga ledningar i

landet.

4 kap.

11 §

Den som har nätkoncession skall

på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff.

Uppgiften skall innehålla en

upplysning om möjligheten att hos

nätmyndigheten begära prövning

enligt sista stycket.

Vid begäran om ny anslutning

skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Tvister om nätkoncessions-

havarens skyldigheter enligt första

och andra styckena prövas av

nätmyndigheten.

Den som har nätkoncession skall

på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff.

Uppgiften skall innehålla en

upplysning om möjligheten att hos

nätmyndigheten begära prövning

enligt sista stycket.

Vid begäran om ny anslutning

skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Den som har nätkoncession

skall årligen på lämpligt sätt

offentliggöra sin nättariff till den

del den avser avgifter och övriga

villkor för överföring av el.

Tvister om nätkoncessions-

havarens skyldigheter enligt första

och andra styckena prövas av

nätmyndigheten.

8 kap.

4 §

En elanvändare är skyldig att se

till att det finns någon som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret

för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i

elanvändarens uttagspunkt

(balansansvar). Ett sådant

åtagande skall göras genom ett

avtal med den myndighet som

enligt 1 § skall ha systemansvaret

för el.

En elanvändare som är ansluten

till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem

som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt.

Första och andra styckena gäller

inte de elanvändare som köper sin

el från innehavaren av

leveranskoncession enligt 5 kap.

En elanvändare är skyldig att se

till att det finns någon som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret

för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i

elanvändarens uttagspunkt

(balansansvar). Ett sådant

åtagande skall göras genom ett

avtal med den myndighet som

enligt 1 § skall ha systemansvaret

för el.

En elanvändare som är ansluten

till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem

som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt. Ett övertagande

av balansansvaret i en uttagspunkt

blir gällande tidigast en månad

efter det att innehavaren av

nätkoncession har mottagit en

underrättelse om detta från

elanvändaren.

Första och andra styckena gäller

inte de elanvändare som köper sin

el från innehavaren av

leveranskoncession enligt 5 kap.

Förseningsavgift

12 kap.

7 §

Om ett företag som bedriver

nätverksamhet inte ger in

bestyrkta kopior av sådan

årsrapport och revisionsberättelse

som anges i förordningen

(1995:1145) om redovisning av

nätverksamhet, skall bolaget

betala förseningsavgift till staten

enligt 8 §.

Beslut om förseningsavgift fattas

av nätmyndigheten.

12 kap.

8 §

Ett företag som bedriver

nätverksamhet skall betala en

förseningsavgift om de handlingar

som anges i 7 § inte har kommit in

till nätmyndigheten inom sju

månader från räkenskapsårets

utgång. Om företaget inom denna

tid har gjort anmälan enligt 9 kap.

5 § fjärde stycket aktiebolagslagen

(1975:1385), skall dock företaget

betala förseningsavgift om

handlingarna inte har kommit in

inom nio månader från

räkenskapsårets utgång. Avgiften

skall uppgå till 10 000 kr.

Om de handlingar som anges i 7

§ inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse

avsändes till företaget om ett

beslut om förseningsavgift enligt

första stycket, skall företaget

betala en ny förseningsavgift. Den

nya avgiften skall uppgå till 10

000 kr.

Om de handlingar som anges i 7

§ inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse

avsändes till företaget om ett

beslut om förseningsavgift enligt

andra stycket, skall företaget

betala en ny förseningsavgift. Den

nya avgiften skall uppgå till 20

000 kr.

12 kap.

9 §

Om registrering har skett av ett

beslut om att företaget försatts i

konkurs eller trätt i likvidation, får

beslut om förseningsavgift inte

meddelas.

12 kap.

10 §

Har företaget inom föreskriven tid

gett in kopior av de handlingar

som anges i 7 § men är kopiorna

inte bestyrkta eller har

handlingarna på annat sätt någon

brist som lätt kan avhjälpas, får

nätmyndigheten meddela beslut

om förseningsavgift endast om

företaget har underrättats om

bristen och fått tillfälle att

avhjälpa den men inte gjort det

inom den tid som angetts i

underrättelsen. En sådan

underrättelse får sändas med

posten till den postadress som

företaget senast har anmält hos

nätmyndigheten.

12 kap.

11 §

En förseningsavgift skall efterges,

om underlåtenheten att ge in

handlingen framstår som ursäktlig

med hänsyn till omständigheter

som företaget inte har kunnat råda

över. Avgiften skall också efterges

om det framstår som uppenbart

oskäligt att ta ut den.

Bestämmelserna om eftergift

skall beaktas även om något

yrkande om detta inte har

framställts, om det föranleds av

vad som har förekommit i ärendet.

12 kap.

12 §

Om en förseningsavgift inte har

betalats efter

betalningsuppmaning, skall

avgiften lämnas för indrivning.

Regeringen får föreskriva att

indrivning inte behöver begäras

för ringa belopp.

Bestämmelser om indrivning

finns i lagen (1993:891) om

indrivning av statliga fordringar

m.m. Vid indrivning får

verkställighet enligt utsöknings-

balken ske.

12 kap.

13 §

Ett beslut om förseningsavgift får

verkställas även om det inte har

vunnit laga kraft.

Om ett företag har rätt att få

tillbaka betalad förseningsavgift

på grund av en domstols beslut,

skall ränta betalas på den

återbetalade förseningsavgiften

från och med månaden efter den

då förseningsavgiften betalades in

till och med den månad då

återbetalning görs. I fråga om

räntans storlek tillämpas 19 kap.

14 § skattebetalningslagen

(1997:483).

13 kap.

5 §

Beslut av nätmyndigheten enligt 2

kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6 8 §§,

11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§ samt 5 kap. 7, 10 och

11 §§, beslut av en

tillsynsmyndighet enligt 12 kap.

2 4 §§ samt beslut av den syste-

mansvariga myndigheten om

ersättning till den som enligt

8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el får

överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol. Pröv-

ningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela

föreskrifter om överklagande av

andra beslut enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen.

Beslut av nätmyndigheten enligt 2

kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6 8 §§,

11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§, 5 kap. 7, 10 och 11 §§

samt 12 kap. 8 och 11 §§, beslut

av en tillsynsmyndighet enligt 12

kap. 2 4 §§ samt beslut av den

systemansvariga myndigheten om

ersättning till den som enligt

8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el får

överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol. Pröv-

ningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela

föreskrifter om överklagande av

andra beslut enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Om någon annan än den som innehar nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav har beviljats nätkoncession för en utlandsförbindelse

före den 1 januari 1998 gäller följande.

a. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 10 § andra stycket i dess

äldre lydelse.

b. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 18 § i dess äldre lydelse.

Förteckning över deltagare vid remissmötet om

arbetspromemorian Genomförandet av

elmarknadsdirektivet, m.m.

Vid remissmöte om arbetspromemorian Genomförandet av

elmarknadsdirektivet, m.m., som genomfördes den 24 april 1998, deltog

företrädare för följande organisationer.

Kammarrätten i Sundsvall, Statskontoret, Konkurrensverket, Affärs-

verket svenska kraftnät, Statens Energimyndighet, Sveriges

Industriförbund, Svenska Kraftverksföreningen, Svenska Fjärr-

värmeföreningen, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges

Fastighetsägareförbund, Sveriges Elleverantörer, Svensk Elbrukar-

förening.

De myndigheter och organisationer som blivit inbjudna till mötet men

som inte deltog var Justitiekanslern, Kommerskollegium, Bokförings-

nämnden, Riksrevisionsverket, Elsäkerhetsverket, Konsumentverket,

Svensk Handel och Tjänsteföretagen, Lantbrukarnas Riksförbund,

Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Landsorgani-

sationen i Sverige (LO) och Sveriges Konsumentråd.

Statskontoret, Konkurrensverket, Svenska kraftnät, Sveriges Ellever-

antörerna och Svensk Elbrukarförening har dessutom jämte

Bokföringsnämnden och Konsumentverket inkommit med skrivelser

rörande promemorian.

LO har enligt tjänsteanteckning i ärendets akt vid telefonsamtal den 23

april 1998 med handläggare vid Närings- och handelsdepartementets

energienhet muntligen framfört synpunkter på förslagen i promemorian.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857)

Härigenom föreskrivs i fråga om ellagen (1997:857)

dels att 2 kap. 10 och 18 §§, 3 kap. 3 §, 4 kap. 2, 3, 9 och 11 §§, 8 kap.

4 § samt 13 kap. 5 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 12 kap. 7 13 §§,

samt närmast före 12 kap. 7 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

10 §

Nätkoncession får beviljas endast

den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet.

Nätkoncession för område får

beviljas endast den som dessutom

är lämplig att bedriva

nätverksamhet inom det begärda

området.

Nätkoncession för en

utlandsförbindelse får beviljas

endast den som innehar

nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav. Nätkoncession

får dock beviljas även andra om

ledningen är av mindre betydelse

för det samlade överföringsnätet

till utlandet.

Nätkoncession får beviljas endast

den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet.

Nätkoncession för område får

beviljas endast den som dessutom

är lämplig att bedriva

nätverksamhet inom det begärda

området.

Nätkoncession för en

utlandsförbindelse får beviljas och

innehas av endast den som innehar

nätkoncession för stamnätet eller

största delen därav eller en

juridisk person där denne har ett

bestämmande inflytande.

Nätkoncession får dock beviljas

även andra om ledningen är av

mindre betydelse för det samlade

överföringsnätet till utlandet.

18 §

En nätkoncession får återkallas

helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett

ledningsnät inte längre behövs för

en säker elförsörjning,

2. om koncessionshavaren i

väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen eller

enligt villkor i nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av

nätkoncession prövas av

nätmyndigheten. Avser nätkonces-

sionen en utlandsförbindelse,

prövas dock frågan om återkallelse

av regeringen.

En nätkoncession skall återkallas

helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett

ledningsnät inte längre behövs för

en säker elförsörjning,

2. om koncessionshavaren i

väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen eller

enligt villkor i nätkoncessionen,

eller

3. om koncessionshavaren inte

längre uppfyller villkoren enligt 10

§ andra stycket för att inneha

nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av

nätkoncession prövas av

nätmyndigheten. Avser nätkonces-

sionen en utlandsförbindelse,

prövas dock frågan om återkallelse

av regeringen.

3 kap.

3 §

Vid redovisning av nätverksamhet

som grundas på nätkoncession för

område skall varje område

redovisas för sig, om inte

nätmyndigheten på koncessions-

havarens begäran beviljar

undantag. Sådant undantag skall

beviljas, om de berörda områdena

ligger geografiskt nära varandra

och sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin

giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga

områden som omfattas av undanta-

get.

När koncessionstiden för något

av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall

nätmyndigheten pröva om

undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall

redovisas skilt från nätkoncession

för linje. Regeringen får föreskriva

undantag beträffande ledningar

som omfattas av nätkoncession för

linje och som organisatoriskt och

tekniskt ingår i ett nät som

omfattas av nätkoncession för

område.

Vid redovisning av nätverksamhet

som grundas på nätkoncession för

område skall varje område

redovisas för sig, om inte

nätmyndigheten på koncessions-

havarens begäran beviljar

undantag. Sådant undantag skall

beviljas, om de berörda områdena

ligger geografiskt nära varandra

och sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin

giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga

områden som omfattas av undanta-

get senast tre år efter

nätmyndighetens beslut.

När koncessionstiden för något

av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall

nätmyndigheten pröva om

undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall

redovisas skilt från nätkoncession

för linje. Regeringen får föreskriva

undantag beträffande ledningar

som omfattas av nätkoncession för

linje och som organisatoriskt och

tekniskt ingår i ett nät som

omfattas av nätkoncession för

område.

4 kap.

2 §

Nättariffer för överföring av el

skall utformas så, att betald avgift

för att vara ansluten ger rätt att

använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för

utlandsförbindelserna.

Nättariffer för överföring av el

skall utformas så, att betald

anslutningsavgift ger rätt att

använda det elektriska nätet inom

landet, med undantag för

utlandsförbindelserna.

Regeringen får föreskriva att

betald anslutningsavgift ger rätt

att använda även

utlandsförbindelserna till ett eller

flera länder. En sådan föreskrift

får också avse

utlandsförbindelserna till en del av

ett land.

Föreskrifter enligt andra stycket

får meddelas i fråga om ett land

eller del av ett land vars

elmarknad kan anses utgöra en

gemensam marknad med den

svenska elmarknaden.

Avtal som avser tillträde till en

utlandsförbindelse och som har

ingåtts innan regeringen meddelar

föreskrifter enligt andra stycket

skall fortfarande gälla.

3 §

Nättariffer för område, utom

engångsavgift för anslutning, får

inte utformas med hänsyn till var

inom området en anslutning är

belägen.

Nättariffer för område, utom

engångsavgift för anslutning, får

inte utformas med hänsyn till var

inom området en anslutning är

belägen.

Om ett eller flera områden slås

samman helt eller delvis skall en

enhetlig nättariff för det nya

området börja tillämpas senast tre

år efter sammanslagningen.

9 §

Vid skälighetsbedömningen av

nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller

däröver (stamledning) skall alla

kostnader för nätkoncessions-

havarens samtliga ledningar i

landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas

samlat. Tariffen får dock utformas

med hänsyn till var på

nätkoncessionshavarens

ledningsnät en anslutningspunkt är

belägen.

Vid skälighetsbedömningen av

nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller

däröver (stamledning) skall alla

kostnader för nätkoncessions-

havarens samtliga ledningar i

landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas

samlat. Tariffen får dock utformas

med hänsyn till var på

nätkoncessionshavarens

ledningsnät en anslutningspunkt är

belägen.

Om nätkoncessionshavaren har

systemansvaret för el enligt 8 kap.

1 § första stycket skall de

kostnader som följer av detta

ansvar och som inte kan hänföras

till en viss kund eller kundkategori

anses utgöra en kostnad i

nätverksamheten.

Om en sådan föreskrift som

avses i 2 § andra stycket har

meddelats skall

nätkoncessionshavarens kostnader

för de utlandsförbindelser som

berörs av föreskriften bedömas

samlat med kostnaderna för

nätkoncessionshavarens samtliga

ledningar i landet.

11 §

Den som har nätkoncession skall

på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff.

Uppgiften skall innehålla en

upplysning om möjligheten att hos

nätmyndigheten begära prövning

enligt sista stycket.

Vid begäran om ny anslutning

skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Tvister om nätkoncessions-

havarens skyldigheter enligt första

och andra styckena prövas av

nätmyndigheten.

Den som har nätkoncession skall

på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff.

Uppgiften skall innehålla en

upplysning om möjligheten att hos

nätmyndigheten begära prövning

enligt sista stycket.

Vid begäran om ny anslutning

skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Den som har nätkoncession

skall offentliggöra sin nättariff till

den del den avser avgifter och

övriga villkor för överföring av el.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

nätmyndigheten får meddela

närmare föreskrifter om

offentliggörande av nättariff enligt

tredje stycket.

Tvister om nätkoncessions-

havarens skyldigheter enligt första

och andra styckena prövas av

nätmyndigheten.

8 kap.

4 §

En elanvändare är skyldig att se

till att det finns någon som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret

för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i

elanvändarens uttagspunkt

(balansansvar). Ett sådant

åtagande skall göras genom ett

avtal med den myndighet som

enligt 1 § skall ha systemansvaret

för el.

En elanvändare som är ansluten

till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem

som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt.

Första och andra styckena gäller

inte de elanvändare som köper sin

el från innehavaren av

leveranskoncession enligt 5 kap.

En elanvändare är skyldig att se

till att det finns någon som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret

för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i

elanvändarens uttagspunkt

(balansansvar). Ett sådant

åtagande skall göras genom ett

avtal med den myndighet som

enligt 1 § skall ha systemansvaret

för el.

En elanvändare som är ansluten

till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem

som har åtagit sig balansansvaret i

hans uttagspunkt. Ett övertagande

av balansansvaret i en uttagspunkt

skall börja gälla den dag som

elanvändaren anger i sin

underrättelse om övertagandet,

dock tidigast en månad efter det

att innehavaren av nätkoncession

har mottagit underrättelsen.

Den myndighet som enligt 1 §

har systemansvaret för el får, om

det finns särskilda skäl, i det

enskilda fallet medge att

övertagande av balansansvaret i

en uttagspunkt skall börja gälla

tidigare än vad som följer av

andra stycket.

Första och andra styckena gäller

inte de elanvändare som köper sin

el från innehavaren av

leveranskoncession enligt 5 kap.

Förseningsavgift

12 kap.

7 §

Om ett företag som bedriver

nätverksamhet inte ger in

bestyrkta kopior av sådan

årsrapport och revisionsberättelse

som anges i förordningen

(1995:1145) om redovisning av

nätverksamhet, skall företaget

betala förseningsavgift till staten

enligt 8 §.

Beslut om förseningsavgift fattas

av nätmyndigheten.

8 §

Ett företag som bedriver

nätverksamhet skall betala en

förseningsavgift om de handlingar

som anges i 7 § inte har kommit in

till nätmyndigheten inom sju

månader från räkenskapsårets

utgång. Om företaget har beslutat

om fortsatt bolagsstämma enligt 9

kap. 9 § andra stycket

aktiebolagslagen (1975:1385)

eller om fortsatt föreningsstämma

enligt 7 kap. 4 § tredje stycket

lagen (1987:667) om ekonomiska

föreningar, skall dock företaget

betala förseningsavgift först om

handlingarna inte har kommit in

inom nio månader från

räkenskapsårets utgång. Avgiften

skall uppgå till 10 000 kr.

Om de handlingar som anges i 7

§ inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse

avsändes till företaget om ett

beslut om förseningsavgift enligt

första stycket, skall företaget

betala en ny förseningsavgift. Den

nya avgiften skall uppgå till 10

000 kr.

Om de handlingar som anges i 7

§ inte har kommit in inom två

månader från det att underrättelse

avsändes till företaget om ett

beslut om förseningsavgift enligt

andra stycket, skall företaget

betala en ny förseningsavgift. Den

nya avgiften skall uppgå till 20

000 kr.

9 §

Om registrering har skett av ett

beslut om att företaget försatts i

konkurs eller trätt i likvidation, får

beslut om förseningsavgift inte

meddelas.

10 §

Har företaget inom föreskriven tid

gett in kopior av de handlingar

som anges i 7 § men är kopiorna

inte bestyrkta eller har

handlingarna på annat sätt någon

brist som lätt kan avhjälpas, får

nätmyndigheten meddela beslut

om förseningsavgift endast om

företaget har underrättats om

bristen och fått tillfälle att

avhjälpa den men inte gjort det

inom den tid som angetts i

underrättelsen. En sådan

underrättelse får sändas med

posten till den postadress som

företaget senast har anmält hos

nätmyndigheten.

11 §

En förseningsavgift skall efterges,

om underlåtenheten att ge in

handlingen framstår som ursäktlig

med hänsyn till omständigheter

som företaget inte har kunnat råda

över. Avgiften skall också efterges

om det framstår som uppenbart

oskäligt att ta ut den.

Bestämmelserna om eftergift

skall beaktas även om något

yrkande om detta inte har

framställts, om det föranleds av

vad som har förekommit i ärendet.

12 §

Om en förseningsavgift inte har

betalats efter

betalningsuppmaning, skall

avgiften lämnas för indrivning.

Regeringen får föreskriva att

indrivning inte behöver begäras

för ringa belopp.

Bestämmelser om indrivning

finns i lagen (1993:891) om

indrivning av statliga fordringar

m.m. Vid indrivning får

verkställighet enligt

utsökningsbalken ske.

13 §

Ett beslut om förseningsavgift får

verkställas även om det inte har

vunnit laga kraft.

Om ett företag har rätt att få

tillbaka betalad förseningsavgift

på grund av en domstols beslut,

skall ränta betalas på den

återbetalade förseningsavgiften

från och med månaden efter den

då förseningsavgiften betalades in

till och med den månad då

återbetalning görs. I fråga om

räntans storlek tillämpas 19 kap.

14 § skattebetalningslagen

(1997:483).

13 kap.

5 §

Beslut av nätmyndigheten enligt 2

kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6 8 §§,

11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§ samt 5 kap. 7, 10 och

11 §§, beslut av en

tillsynsmyndighet enligt 12 kap.

2 4 §§ samt beslut av den syste-

mansvariga myndigheten om

ersättning till den som enligt

8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el får

överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol. Pröv-

ningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela

föreskrifter om överklagande av

andra beslut enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen.

Beslut av nätmyndigheten enligt 2

kap. 18 20 §§, 3 kap. 3 §, 6 8 §§,

11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§, 5 kap. 7, 10 och 11 §§

samt 12 kap. 8 och 11 §§, beslut

av en tillsynsmyndighet enligt 12

kap. 2 4 §§ samt beslut av den

systemansvariga myndigheten om

ersättning till den som enligt

8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el får

överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol. Pröv-

ningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela

föreskrifter om överklagande av

andra beslut enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Om någon annan än den som innehar nätkoncession för stamnätet

eller största delen därav har beviljats nätkoncession för en

utlandsförbindelse före den 1 januari 1998 gäller följande.

a. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 10 § andra stycket i dess

äldre lydelse.

b. På en sådan nätkoncession tillämpas 2 kap. 18 § i dess äldre lydelse.

3. Om nätmyndigheten före ikraftträdandet av denna lag har beviljat ett

undantag enligt 3 kap. 3 § första stycket skall 3 kap. 3 § andra stycket i

sin äldre lydelse tillämpas på de berörda koncessionsområdena.

4. Om ett eller flera koncessionsområden har slagits samman helt eller

delvis före ikraftträdandet av denna lag skall 4 kap. 3 § i sin äldre lydelse

tillämpas på de berörda koncessionsområdena.

5. Föreskrifterna i 12 kap. 7 och 8 §§ tillämpas beträffande

årsrapporter och revisionsberättelser för räkenskapsår som avslutas den

31 december 1998 eller senare.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-05-20

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjestin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådsremiss den 7 maj 1998 (Närings- och handels-

departementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över

förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Bengt Agartz.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Närings- och handelsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 maj 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:159 Genomförande av

Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma regler för den

inre marknaden för el, m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Ellagen (1997:857)

3 kap. 3 §, 4 kap. 2 §, 4

kap. 11 §, 12 kap. 12 §,

13 kap. 5 §

396L0092

Prop. 1997/98:159

5

1

Prop. 1996/97:159

73

1

89

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 1

Prop. 1996/97:159

Bilaga 1

95

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 2

Prop. 1996/97:159

Bilaga 2

100

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 3

Prop. 1996/97:159

Bilaga 3

103

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 4

Prop. 1996/97:159

Bilaga 4

104

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 5

Prop. 1996/97:159

Bilaga 5

105

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 6

Prop. 1996/97:159

Bilaga 6

106

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 7

Prop. 1996/97:159

Bilaga 7

108

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 8

Prop. 1996/97:159

Bilaga 8

109

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 9

Prop. 1996/97:159

Bilaga 9

112

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 10

Prop. 1996/97:159

Bilaga 10

113

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 11

Prop. 1996/97:159

Bilaga 11

121

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 12

Prop. 1996/97:159

Bilaga 12

122

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 13

Prop. 1996/97:159

Bilaga 14

131

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 14

Prop. 1996/97:159

Bilaga 14

132

1

Prop. 1997/98:159

Bilaga 15

Prop. 1996/97:159

Bilaga 15

133

1

Prop. 1997/98:159

Prop. 1997/98:159

134

1