Regeringens proposition

1993/94:177

Utbildning och forskning.

Kvalitet och konkurrenskraft

Prop.

1993/94:177

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 mars 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Per[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas förslag inom framför allt fyra områden, nämligen den

eftergymnasiala utbildningens omfattning och struktur på längre sikt,

utvecklingen av informationsteknologin, internationaliseringen av utbildning och

forskning samt samspelet mellan universitet, högskolor och företag i syfte att

stärka näringslivets konkurrensförmåga. Dessutom föreslås insatser för att

stärka vårdforskningen och för att främja ett vitalt kulturliv.

Innehåll

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Den nya verkligheten 12

 4.1 Inledning 12

 4.2 Sveriges konkurrensförmåga 15

 4.2.1 Kompetensens ökade

rörlighet 15

 4.2.2 Det sjunkande

kunskapsinnehållet i

 svensk export 16

 4.3 Informationsteknologins möjligheter 18

 4.4 Kompetensutvecklingens förutsättningar 19

 4.4.1 Utbildningens och

forskningens betydelse

 för ekonomisk utveckling 19

 4.4.2 Utbildnings- och

forskningssystemets

 strategiska roll 19

 4.4.3 Svensk utbildningsnivå

i internationell belysning 20

 4.4.4Näringslivets

erfarenheter och attityder 20

 4.4.5 Lönestruktur och andra

incitamentsproblem 21

 4.4.6 Forskningens

förnyelsekraft 22

 4.4.7 Agenda 2000 - kunskap

och kompetens för nästa

 århundrade 24

5 Sveriges väg mot ökad kompetens 24

 5.1 Regeringens strategi 24

 5.2 Nya förutsättningar för universitet och högskolor - frihet och ansvar25

 5.3 Ökad omfattning 27

 5.3.1 Kraftig utbyggnad av

grundutbildningen 27

 5.3.2 Fördubblad examination

i forskarutbildningen 29

 5.3.3 Unik utbyggnad av

svensk forskning 29

 5.4 Åtgärder för att höja kvaliteten 31

 5.4.1 Ansvarsfördelningen

mellan statsmakterna och

 lärosätena 31

 5.4.2 Kvalitet i

grundutbildningen 32

 5.4.3 Samband mellan

utbildning och forskning 34

 5.4.4 Genomförande av

tiopunktsprogrammet för

 jämställdhet 36

 5.4.5 Utvecklingsprogram för

akademiskt ledarskap 38

 5.5 Nya resurstilldelningssystem för grundutbildning samt forskning och

forskarutbildning 39

 5.5.1 Incitament införs39

 5.5.2 Tredelat system för

grundutbildning 39

 5.5.3 Resultatrelaterad

tilldelning till forskning och

 forskarutbildning 40

6 Inför ett nytt sekel 40

 6.1 Kapacitet och strukturförändringar 40

 6.1.1 Utbyggnad av

eftergymnasial utbildning 44

 6.1.2 Högre utbildning i

Stockholm 53

 6.1.3 Projektet

Internationella Miljöuniversitetet

 i[REDACTED_EFTERNAMN] 62

 6.1.4 Åtgärder för ökad

kvalitet i vårdutbildning 63

 6.1.5 Fullföljande av

resurstilldelningssystemet för

 grundutbildning 72

 6.1.6 Resultatrelaterade

fakultetsanslag 91

 6.1.7 Studiefinansieringen

inom

forskarutbildningen 96

 6.2 Internationalisering av högre utbildning och forskning99

6.2.1 Europeiskt utbildningssamarbete 100

 6.2.2 Europeisk forskningssamverkan 102

 6.2.3 Centra för långsiktigt samarbete inom forskning och forskarutbildning

105

 6.2.4 Forskningssamarbete med vissa länder 109

 6.2.5 Stipendiering av unga akademiker från länder

 i dynamisk utveckling 110

 6.2.6 Utbyte på post-doktor nivå 110

 6.2.7 En stiftelse för internationalisering 112

 6.2.8 Vissa internationella uppgifter 112

 6.3 Att utnyttja informationsteknologins

 möjligheter 113

 6.3.1 Inledning 113

 6.3.2 Hittillsvarande insatser 114

 6.3.3 Kommissionens arbete 115

 6.3.4 Informationsteknologin inom utbildning

 och forskning 116

 6.4 Kunskap och kompetens för ett konkurrens-

 kraftigt svenskt näringsliv 118

 6.4.1 Ett tolvpunktsprogram för kunskaps-

 utveckling 121

 6.4.2 Industriforskningsinstituten 125

 6.4.3 Innovationsstöd 128

 6.5 Utveckling av kulturprojekt 128

 6.6 Upprättande av vissa stiftelser och finansieringen av dem129

 6.6.1 Vissa organisatoriska aspekter 130

 6.6.2 Den lagtekniska lösningen 134

7 Uppföljning av 1993 års forskningsproposition 136

 7.1 Samverkan mellan militär och civil

 forskning 136

 7.2 Fysikforskning 138

 7.3 U-landsforskning 139

 7.4 Sektorsorganens sammansättning 139

 7.5 Fasta anslag för forskning 140

 7.6 Forskningsrådsorganisationen 141

 7.7 Institutet för framtidsstudier 142

 7.8 Fristående beredning 142

8 Övriga frågor 143

 8.1 Lärosätenas donationsfastigheter 143

 8.2 Arkeologisk forskning och de arkeologiska

 uppdragsundersökningarna 146

9 Anslagsfrågor för budgetåret 1994/95 147

Bilagor

Bilaga 1 Vårdhögskolor - Kvalitet -

Utveckling -

 Huvudmannaskap (SOU 1993:12)

 Sammanfattning av betänkandet och remiss-

 sammanställning 151

Bilaga 2 Resursberedningens

delbetänkande (SOU 1993:102)

Kvalitet och dynamik Sammanfattning av betänkandet

och remisssammanställning..........................161

Bilaga 3 Nytt

resurstilldelningssystem för konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningar.

(Promemoria)

Remissammanställning ..............................174

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 mars 1994 179

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1983:1092) med

reglemente för Allmänna pensionsfonden,

2. godkänner det som regeringen förordar om en utbyggnad av den eftergymnasiala

utbildningen innefattande en ny struktur för kvalificerad yrkesutbildning,

(avsnitt 6.1),

3. godkänner det som regeringen förordar om en särskild beslutsordning för

samordning av vissa lokalförsörjningsfrågor i Stockholmsområdet, (avsnitt 6.1)

4. godkänner det som regeringen förordar om alternativa huvudmannaskapsformer

för vårdutbildningar och vad som förordats i fråga om utbildningsuppdragen,

inbegripet ramavatal och övriga avtal, (avsnitt 6.1)

5. godkänner det som regeringen förordar om principerna för utformningen av

kvalitetsdelen i resurstilldelningssystemet för grundläggande

högskoleutbildning, (avsnitt 6.1)

6. godkänner det som regeringen förordar om principerna för resurstilldelning

till konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningar, (avsnitt 6.1)

7. godkänner det som regeringen förordar om principerna för utformning av

resultatrelaterade fakultetsanslag, (avsnitt 6.1)

8. godkänner det som regeringen förordar om dispositionsrätten till och

förvaltningen av universitetens donationsfastigheter, (avsnitt 8)

9. bemyndigar regeringen att vidta nödvändiga förberedelseåtgärder för

etablering av en ny universitetsstruktur i Stockholmsområdet,

10.bemyndigar regeringen att bilda stiftelse för forskarutbildning och

profilforskning vid mindre och medelstora högskolor, främjande av

informationsteknologianvändning samt för forskarutbildning på områden av

betydelse för näringslivet samt för omstrukturering av

industriforskningsinstituten,

11.bemyndigar regeringen att bilda stiftelse för forskning och forskarutbildning

vid en ny universitetsstruktur i södra Storstockholm,

12.bemyndigar regeringen att bilda stiftelse för förstärkt vårdforskning m.m.,

13.bemyndigar regeringen att bilda stiftelse för projektet Internationellt

Miljöuniversitet i[REDACTED_EFTERNAMN],

14.bemyndigar regeringen att bilda stiftelse för vidgad internationell samverkan

inom utbildning och forskning,

15.bemyndigar regeringen att delta i beslut om att låta EG:s fjärde ramprogram

för forskning och teknisk utveckling omfattas av EES-avtalet,

16.bemyndigar regeringen att bilda stiftelse för kvalitetsinriktade

kulturprojekt,

17.till Statens skola för vuxna i Härnösand för budgetåret 1994/95 under åttonde

huvudtiteln anvisar ett ramanslag på 19 462 000 kronor,

18.till Statens skola för vuxna i Norrköping för budgetåret 1994/95 under

åttonde huvudtiteln anvisar ett ramanslag på 19 153 000 kronor.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna

pensionsfonden

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna

pensionsfonden

 dels att det i övergångsbestämmelserna till lagen (1991:1857) om ändring i

nämnda lag skall införas två nya punkter, 11 och 12, av följande lydelse,

 dels att punkterna 212 i samma övergångsbestämmelser skall upphöra att gälla

vid utgången av juni 1995.

 11. Avvecklingsstyrelsen skall, efter beslut av regeringen, under år 1994

överföra ett belopp motsvarande 840 miljoner kronor från sin förvaltning till

statsverket.

 12. Avvecklingsstyrelsen skall, efter beslut av regeringen och sedan dels

avräkning skett för de belopp som skall utgå enligt punkterna 10 och 11 men som

ännu inte överförts från styrelsen, dels erforderliga medel reserverats för det

premiegrundande allemanssparandet och för avvecklingsstyrelsens verksamhet

t.o.m. juni månad 1995, senast den 1 augusti 1994 överföra de medel som

därutöver kvarstår under avvecklingsstyrelsens förvaltning till stiftelser

enligt följande.

 - 46,6 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som

har till uppgift att stödja dels inrikting på särskilda forskningsprofiler vid

mindre och medelstora högskolor, dels en breddad användning av

informationsteknologi dels ock kunskaps- och kompetensutbyte mellan näringsliv,

universitet, högskolor och forskningsinstitut,

 - 16,45 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som

har till uppgift att främja humanistisk-samhällsvetenskaplig forskning vid en ny

universitetsstruktur i Södra Storstockholm,

 - 6,85 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som

har till uppgift att stödja forskning och forskarutbildning på vårdområdet,

 - 13,7 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som

har till uppgift att främja internationalisering av utbildning och forskning,

 - 6,85 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som

har till uppgift att främja det regionala kulturlivet främst genom stöd till

kvalitetsinriktade kulturprojekt,

 - 6,85 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som

har till uppgift att ge innovationsstöd samt

 - 2,7 procent av medlen till en stiftelse som regeringen bestämmer och som har

till uppgift att stödja projektet det internationella miljöuniversitetet.

-----------

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 Om det vid utgången av juni 1995 återstår något av de medel som enligt punkt 12

reserverats för det premiegrundande allemanssparandet eller

avvecklingsstyrelsens verksamhet, tillfaller dessa medel statsverket.

3 Ärendet och dess beredning

I prop. 1991/92:36 om avveckling av löntagarfonderna angavs att målet för

avvvecklingsarbetet borde vara att tillgångarna slutligt utskiftas senast den 1

juli. Riksdagen lämnade denna målsättning utan erinran. De förslag som

regeringen nu lägger fram innefattar en slutlig utskiftning av de tidigare

löntagarfondsmedlen och en avveckling av den särskilda styrelse som funnits för

förvaltningen av medlen under avvecklingsfasen. I förslagen finns också de

ändringar i lagstiftningen som behövs för utskiftningen och nedläggning av

avvecklingsstyrelsen. Med undantag för en mindre del av fondmedlen föreslås

dessa fördelas på ett antal nybildade stiftelser (avsnitten 6.1, 6.2, 6.3, 6.4,

6.5, 6.6).

 Riksdagen behandlade vid 1992/93 års riksmöte propositionerna Högre utbildning

för ökad kompetens (prop. 1992/93:169, bet. 1992/93:UbU14, rskr. 1992/93:363),

Forskning för kunskap och framsteg (prop. 1992/93:170, bet. 1992/93:UbU15,

rskr. 1992/93:388) och Forskning i frontlinjen (prop 1992/93:171, bet.

1992/93:UbU16, rskr. 1992/93:387). Regeringen aviserade i dessa propositioner

sin avsikt att återkomma med en uppföljande proposition om utbildning och

forskning.

 Regeringen föreslår i propositionen kapacitets- och strukturförändringar på

utbildnings- och forskningsområdet.

 Enligt regeringens bedömning måste insatser göras för att öka

utbildningskapaciteten så att den motsvarar 20000 fler helårsstuderande på

eftergymnasial nivå. Huvuddelen skall avse kvalificerad yrkesutbildning (avsnitt

6.1).

 Den kvalificerade eftergymnasiala yrkesutbildningen bör ges nya former för att

tillgodose ett föränderligt arbetsmarknadsbehov. Teoretisk utbildning

tillsammans med yrkespraktik stimuleras. Regeringen avser att tillsätta en

särskild utredare för att utreda de närmare formerna för den nya

utbildningsstrukturen (avsnitt 6.1).

 Utbildningen vid universitet och högskolor bör byggas ut med början i slutet av

1990-talet. En fortsatt satsning görs på naturvetenskapliga och tekniska

utbildningar (avsnitt 6.1).

 Enligt propositionen torde en tyngdpunktsförskjutning ske så att universitet

och fackhögskolor koncentrerar sig på de längre akademiska utbildningarna och på

forskarutbildningen. De mindre och medelstora högskolorna bör ta på sig ökade

uppgifter inom grundutbildning (avsnitt 6.1).

 Regeringen föreslår satsningar på profilforskning inom särskilda styrkeområden

i samarbete mellan mindre och medelstora högskolor och näringslivet. För detta

ändamål föreslås att medel skall avsättas ur återstoden av Fond 92-94.

Regeringen begär riksdagens bemyndigande att bilda en stiftelse för bl.a. detta

ändamål (avsnitten 6.1 och 6.6).

 Den fortsatta expansionen av högre utbildning i Stockholmsområdet föreslås ske

inom en ny universitetsstruktur. Den nya strukturen föreslås omfatta södra

Stockholmsområdet och ha en profil mot Östersjö- och Östeuropafrågor (avsnitt

6.1). Förbättrade förutsättningar för utbildning och forskning inom vårdområdet

är också angelägna. För forskning och forskarutbildning i den nya

Söderstrukturen föreslås att medel avsätts från återstoden av Fond 92-94 till en

stiftelse. Regeringen begär riksdagens bemyndigande att inrätta stiftelsen

(avsnitt 6.1 och avsnitt 6.6). Regeringen avser att tillsätta en

organisationskommitté för att vidta nödvändiga förberedelseåtgärder för

etableringen av den nya universitetsstrukturen. För att förbättra

förutsättningarna för de konstnärliga högskolorna i Stockholm skall huvuddelen

av dessa erbjudas möjlighet att få en samlad lokalisering i anslutning till den

nya universitetsstrukturen. Regeringen föreslår att riksdagen godkänner en

särskild tillfällig beslutsordning avseende lokalförsörjningen för de

konstnärliga högskolorna och vissa andra lokalförsörjningsfrågor i

Stockholmsområdet (anvsnitt 6.1).

 Ur återstoden av Fond 92-94 avsätts medel till en särskild stiftelse med

ändamål att bidra till Projektet Internationella Miljöuniversitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]

(avsnitt 6.1 och avsnitt 6.6).

 Vid riksmötet 1990/91 begärde riksdagen att huvudmannaskapsfrågan för

vårdutbildningarna skulle utredas (prop. 1990/91:100 bil. 10, bet.

1990/91:UbU12, rskr. 1990/91:355). Vårdhögskolornas huvudmannaskap har utretts.

I betänkandet Vårdhögskolor - kvalitet, utveckling och huvudmannaskap

(SOU1993:12) presenteras förslag rörande utvecklingsmöjligheter för

vårdutbildningarna. Betänkandet har remissbehandlats och en sammanställning av

remissyttrandena finns i bilaga 1. Regeringen föreslår åtgärder för att

garantera kvaliteten och mångfalden i vårdutbildningen vid vårdhögskolorna.

Utrymme bör enligt regeringens förslag skapas för alternativa

huvudmannaskapsformer. Vidare föreslås att medel ur Fond 92-94 avsätts till stöd

för forskarutbildning och forskning på vårdområdet. Regeringen begär riksdagens

bemyndigande att bilda stiftelse för ändamålet (avsnitt 6.1).

 Riksdagen godkände i december 1992 principerna för ett nytt

resurstilldelningssystem till grundläggande högskoleutbildning. Efter

riksdagsbeslut våren 1993 infördes de två delar av systemet som baserar sig på

antalet registrerade studenter och deras prestationer Utformningen av den tredje

och sista delen av systemet - kvalitetsdelen - har uttretts av

Resursberedningen. Förslag lämnades i (SOU 1993:102) Kvalitet och dynamik,

vilket har remissbehandlats. Sammanfattning och remissynpunkter framgår av

bilaga 2. Regeringen föreslår att maximalt fem procent av resurserna fr.o.m.

budgetåret 1977 skall tilldelas respektive lärosäte i förhållande till en

bedömning av lärosätets program för kvalitetsutveckling och genomförandet av

detta. Regeringen begär riksdagens godkännande av de förordade principerna för

utformningen av kvalitetsdelen i resurstilldelningssystemet för grundläggande

högskoleutbildning (avsnitt 6.1).

 Det resurstilldelningssystem för grundutbildning som infördes den 1 juli 1993

innebär att resurser till de konstnärliga och idrottsliga

högskoleutbildningarna, liksom till lärarutbildningar i ett konstnärligt eller

idrottsligt ämne, tilldelas i form av en hundraprocentig högskolespecifik

studentpeng. Under hösten 1993 har inom Utbildningsdepartementet gjorts en

översyn av principerna för beräkning av resurser till dessa utbildningar i syfte

att införa samma principer för dessa som för övrig grundutbildning.

Remissynpunkterna på översynen framgår av bilaga 3. Regeringen föreslår att

samtliga berörda universitet och högskolor fr.o.m. budgetåret 1995/96 skall

erhålla enhetliga ersättningsbelopp för antalet registrerade studenter och deras

prestationer inom vissa angivna konstnärliga och idrottsliga utbildningsområden.

Regeringen begär riksdagens godkännande av de förordade principerna för

resurstilldelning till konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningar

(avsnitt 6.1).

 Möjligheterna att till viss del relatera resurstilldelningen till fakulteterna

för forskning och forskarutbildning till prestationsmått har analyserats av

Resursberedningen. Förslag framlades i betänkandet (SOU 1993:102) Kvalitet och

dynamik. En sammanfattning av detta och remissynpunkterna återfinns, som

tidigare framgått, i bilaga 2. Regeringen föreslår att fem procent av de totala

anslagen för ett fakultetsområde skall fördelas bland berörda fakulteter vid

olika lärosäten i proportion till antalet avlagda forskarexamina. Omräkningen av

respektive fakultetsanslag förslås med början budgetåret 1995/96 göras inför

varje budgetår. Regeringen begär riksdagens godkännande av de förordade

principerna för resultatrelaterade fakultetsanslag (avsnitt 6.1).

 Regeringen föreslår att medel ur återstoden av Fond 92-94 avsätts för

internationalisering av högre utbildning och forskning. Regeringen ber om

riksdagens bemyndigande för att inrätta en stiftelse för ändamålet (avsnitt 6.2

och avsnitt 6.6)

 Vidare ber regeringen om riksdagens bemyndigande att delta i beslut rörande

EG:s ramprogram för forskning och teknisk utveckling (avsnitt 6.2).

 Förslag lämnas om insatser för att främja en ökad användning av

informationsteknologi. Regeringen föreslår att medel från återstoden av Fond

92-94 avsätts till en stiftelse med bl.a. detta ändamål. Regeringen ber om

bemyndigande att inrätta stiftelsen (avsnitt 6.3 och avsnitt 6.6).

 Regeringen föreslår att resurser avsätts för att stärka kunskaps- och

kompetensutbytet mellan näringsliv och universitet och högskolor. Medlen skall

avse finansiering av utbildning inom områden av betydelse för näringslivet på

doktors-, licentiat- och magisternivå samt en omstrukturering av

industriforskningsinstituten. Regeringen ber om riksdagens bemyndigande att med

medel ur återstoden av Fond 92-94 bilda en stiftelse för bl.a. dessa ändamål

(avsnitt 6.4 och avsnitt 6.6).

 Regeringen föreslår att en kulturstiftelse bildas och tillförs medel ur

återstoden av Fond 92-94. Stiftelsen skall främja utveckling och tillväxt i

regionerna genom stöd till kvalitetsinriktade kulturprojekt. Riksdagens

bemyndigande begärs för att bilda stiftelsen (avsnitt 6.5).

4 Den nya verkligheten

4.1 Inledning

Det århundrade som nu går mot sitt slut har inneburit stora förändringar i

människors villkor och i samhällets uppbyggnad. Det århundrade som närmar sig,

hävdar många, kommer att innebära än större förändringar. Nya levnadssätt och

samarbetsmönster kommer att växa fram. Idag okända teknologier kommer att

utvecklas.

 För Sverige, ett land vars befolkning snart utgör bara en dryg promille av

jordens, är den utmanande och nödvändiga frågan hur vi bäst kan rusta oss för en

framtid som vi egentligen vet mycket lite om. Vilken kunskap och kompetens

behövs för att klara snabba förändringar och för att utveckla landets framtida

välstånd? Vilka nya kunskaper behöver utvecklas inom landet och vilka

möjligheter har vi att attrahera den kunskap som vi inte själva genererar? Vilka

institutionella och andra förändringar behövs för att vi skall kunna utnyttja de

möjligheter framtiden erbjuder?

 I denna proposition lägger regeringen förslag till åtgärder för att Sverige

genom en utbildning och forskning av högsta klass skall kunna stå väl rustat för

framtida utmaningar.

 Förslagen bygger vidare på den analys och de förslag som redovisades i

propositionerna Högre utbildning för ökad kompetens (1992/93:169), Forskning för

kunskap och framsteg (1992/93:170) och Forskning i frontlinjen (1992/93:171).

Regeringen aviserade i detta sammanhang sin avsikt att återkomma med en

uppföljande proposition om högre utbildning och forskning.

 I denna proposition fokuseras analys och förslag på framför allt fyra

områden, nämligen den eftergymnasiala utbildningens omfattning och struktur på

längre sikt, utvecklingen av informationsteknologin, internationalisering av

högre utbildning och forskning samt samspelet mellan universitet, högskolor och

företag i syfte att stärka näringslivets konkurrensförmåga. Samtidigt bör

understrykas att den eftergymnasiala utbildningen, liksom forskning och

forskarutbildning, inte kan ses isolerad från annan utbildning och andra

kompetenshöjande åtgärder. Väl fungerande grund- och gymnasieskola, liksom

vuxenutbildning, är en förutsättning för att de förslag och åtgärder som

redovisas i denna proposition skall få avsedda resultat.

 De stora politiska förändringarna i Sveriges närhet utgör en viktig bakgrund

till regeringens bedömningar. Efter järnridåns försvinnande öppnas helt nya

möjligheter för ett framtida handelsområde runt Östersjön, ett område som knyts

samman av kulturella, historiska, personliga och organisatoriska band samt

gemensamma utmaningar på miljöområdet.

 Utbildning och forskning blir i den nya Östersjöregionen inte bara

kulturellt och ekonomiskt värdefulla. Utbildning och forskning ger också

förutsättningar för stabilitet och fred efter ett omvälvande övergångsskede.

Utbildning och forskning har stor betydelse för ett fortsatt miljöarbete i

Östersjöområdet. Ett starkt utvecklat samarbete i nätverk mellan kulturella och

vetenskapliga centra runt Östersjön - bl.a. längs axeln Stockholm/ Uppsala - S:t

Petersburgregionen, inkluderande orter som Åbo, Riga, Helsingfors, Tallinn och

Tartu - kan bli en viktig del av den vidare gemenskap i hela Europa som nu

skapas.

 En historisk möjlighet har öppnats att utveckla samarbetet inom handel och

kultur, ekonomi och vetenskap inom hela Östersjöregionen. Ett första steg för

ömsesidig förståelse är en ökad samverkan kring forskning och utbildning. I

propositionen lämnas förslag för att främja en sådan utveckling.

 De europeiska integrationssträvandena skapar samtidigt ett alltmer gränslöst

Europa. EES-avtalet ger Sverige nya rättsliga och ekonomiska möjligheter att

delta i detta arbete, om än begränsat i fråga om inflytandet över samarbetets

framtid. Bara ett fullvärdigt medlemskap ger Sverige likvärdigt deltagande i det

europeiska utbildnings- och forskningssamarbetet.

 Regeringens förslag i denna proposition avser att stärka Sveriges förmåga

att utnyttja de nya samarbetsmöjligheter inom utbildning och forskning som

EES-avtalet öppnat. Svenska företag och forskningsinstitutioner får bättre

förutsättningar att dra nytta av EU:s resurser och samarbetsprogram. Svenska

studenter får möjlighet till en bredare internationell orientering och

erfarenhet.

 Ett vidgat Östersjö- och Europasamarbete är en del av en strategi för att

fördjupa och bredda den svenska utbildningens och forskningens internationella

relationer. För att främja en sådan utveckling behövs emellertid också

förstärkta internationella nätverk. Sådana nätverk har även ett vidare syfte,

nämligen att skapa kännedom om och förtroende för bl.a. svensk kultur och

svenskt näringsliv. I propositionen lämnas förslag till utökade kontakter med

framstående universitet utomlands. Det sker genom en särskild stiftelse för

internationalisering av svensk forskning samt för stipendieprogram för forskare

och studenter från vissa länder. Förslag lämnas också om internationellt

samarbete på miljöområdet.

 Den tekniska utvecklingen, främst inom informations- och

kommunikationsområdet, är både en förutsättning för och en pådrivande kraft i

internationaliseringen och globaliseringen av ekonomi, handel, vetenskap och

kultur.

 Informationsteknologin utvecklas nu mycket snabbt. I USA pågår en utveckling

av elektroniska "motorvägar", Electronic Super Highways, som ett led i

omställningen till ett framtida, mer informations- och kunskapsinriktat

samhälle. Likartade initiativ har tagits bl.a. inom EU och i Japan.

 Sverige har en liberal telelagstiftning som främjar en effektiv konkurrens.

I Sverige finns också väl utbyggda nät för informationsöverföring. Fortfarande

utnyttjas emellertid nätens möjligheter i alltför liten utsträckning.

 Regeringen aviserar i propositionen insatser för att främja en vidgad

användning av informationsteknologi bl.a. i utbildning och forskning. Dessa

insatser ingår som ett led i det arbete som utförs av regeringens kommission för

en utökad användning av informationsteknologin i stort. Kommissionens uppdrag är

att främja en utveckling som år 2010 gör Sverige till en av de ledande

nationerna i fråga om varje led i användningen av informationsteknologi.

 En långsiktig satsning på kunskaps- och kompetensuppbyggnad, där skolan, den

högre utbildningen och forskningen är viktiga och sinsemellan beroende delar, är

nödvändig om vi i Sverige skall kunna upprätthålla och utveckla välståndet.

 I jämförelse med viktiga länder i vår omvärld är den svenska arbetskraftens

kompetens och utbildningsbakgrund inte tillräckligt god. Inte minst har

stagnationen i den högre utbildningens volymutveckling under 1970- och 80-talen

skapat hinder för en långsiktigt hållbar ekonomisk återhämtning. I propositionen

anges riktlinjer för en fortsatt utbyggnad av den eftergymnasiala utbildningen.

 Trots att Sverige historiskt gjort betydande ansträngningar inom forskningen

har många svenska företag svårt att hålla jämna steg med företag i andra länder

i fråga om produktionens kunskapsinnehåll. Det beror delvis på faktorer utanför

utbildnings- och forskningspolitiken. Att så få vetenskapligt utbildade

medarbetare finner sysselsättning i företagen är emellertid ett avgörande hinder

för kunskapsöverföringen.

 Regeringen föreslår i denna proposition en förstärkning av företagens

möjligheter till kunskaps- och kompetensutbyte med forskningens institutioner.

 Flera av de förslag som presenteras i propositionen ger utrymme för en

utbyggnad av forskarutbildningen. Tillsammans med de beslut som riksdagen

fattade med anledning av 1993 års forskningsproposition och insatserna från de

nya forskningsfinansiärer, som skapats med medel ur de tidigare

löntagarfonderna, kommer rekryteringen av forskare att kunna utökas väsentligt.

 I denna proposition förordas en förändrad organisation av vårdhögskolorna.

Det är viktigt att denna förändring kan ske på ett sådant sätt att insatserna

inom vårdforskningen samtidigt kan förstärkas. Därigenom kan vården vinna i

kvalitet. Förslag om förstärkningen av vårdforskningen läggs fram senare i

propositionen.

 Betydande åtgärder är nödvändiga för att öka Sveriges konkurrenskraft. Det

är angeläget att såväl ekonomiska och tekniska som kulturella insatser görs

parallellt. I den tid som kommer behöver kompetensen hos alla att bli mera

mångfacetterad. Tekniskt/ekonomiska synsätt behöver förenas med mera kulturella.

 Att utveckla den svenska kulturtraditionen blir också viktigare med tanke på

Sveriges närmande till det övriga Europa. En stark svensk kulturell identitet

gör utbytet med andra europeiska länder vitalare. Förslag för att förbättra

villkoren för kulturen genom en avsättning från Fond 92-94 läggs fram.

 Efter riksdagens beslut med anledning av förslagen i denna proposition är

löntagarfonderna slutgiltigt avvecklade. Tillgångarna föreslås fördelade på sex

nya stiftelser enligt följande:

 *för en ny universitetsstruktur i södra Storstockholm

 * för projektet Internationella Miljöuniversitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]

 *för förstärkt vård- och allergiforskning

 *för vidgad internationell samverkan inom utbildning och forskning

 *för främjande av informationsteknologianvändning, för utveckling av

industriforskningsinstituten, för forskarutbildning och för profilerad forskning

vid mindre och medelstora högskolor

 *för kulturell utveckling

 I det följande ges en bakgrund till regeringens förslag.

4.2 Sveriges konkurrensförmåga

Den tilltagande internationaliseringen tillsammans med informationsteknologins

genombrott kommer att få djupgående konsekvenser. Själva kunskapen blir en allt

viktigare produktionsfaktor. Tillgången på råvaror och andra naturgivna

förhållanden spelar en allt mindre roll för ett lands konkurrenskraft. Ett ökat

politiskt och ekonomiskt samarbete mellan länder och avreglering av finansiella

marknader innebär att det enskilda landet får allt mindre manöverutrymme för att

bedriva en penning- och finanspolitik som avviker från omvärldens. När teknik

och kapital är globalt rörliga blir de lokala kunskapsmiljöernas

utvecklingskraft och attraktivitet allt mera styrande för produktionens

lokalisering och företagens investeringar. Detta faktum ger en viktig

utgångspunkt för alla analyser av Sveriges kompetensmässiga förutsättningar.

4.2.1 Kompetensens ökade rörlighetMänniskan själv är den egentliga bäraren av

 all kompetens. Betydelsen därav växer därför att människor kommer att få

 allt lättare att röra sig mellan länder. Ett lands kompetensnivå kommer

 framgent att vara beroende av i vilken utsträckning det kan behålla

 respektive locka till sig kompetent arbetskraft.

 Den ökade rörligheten bland studenter illustrerar detta. Ett stort antal

svenska studenter studerar idag utomlands. Sedan reglerna för att få studiemedel

för utlandsstudier liberaliserades 1989 har antalet svenska studenter som på

eget initiativ studerar utomlands nästan fyrdubblats.

Antal svenska studenter som läser utomlands, 1987/88-1992/93 (index)

 Ett motsvarande inflöde till Sverige av studenter från andra länder saknas

emellertid. Språkbarriärer är en orsak. En annan förklaring kan vara att de

svenska reglerna för att utnyttja studiemedel är betydligt generösare än

motsvarande regler i andra länder. Även inom de reguljära utbytesprogrammen är

Sverige emellertid "nettoexportör" av studenter. Inom ERASMUS-programmet reste

1992/93 1 125 svenska studenter ut, medan endast 330 utländska studenter valde

att komma till Sverige.

 Den här beskrivna utvecklingen ger en bild både av Sveriges möjligheter och

utsatthet. Inget land kan vara säker på att kompetensen stannar i landet. Genom

EES-avtalet kan individer redan idag utan större hinder flytta mellan länder.

 Att svenska studenter väljer att förlägga en del av sina studier utomlands är

av stort värde. Samtidigt skärps emellertid kraven på Sverige att kunna erbjuda

sådana arbetsvillkor att det också upplevs som stimulerande att återvända.

4.2.2 Det sjunkande kunskapsinnehållet i svensk export

Sverige satsar en stor andel av bruttonationalprodukten på forskning och

utvecklingsarbete (FoU). Trots det har framgångar i form av ökad

kunskapsintensiv export uteblivit. Snarare har en förskjutning mot mellan- och

lågteknologisk export ägt rum. Sveriges förmåga att konkurrera med produkter som

har ett högt kunskapsinnehåll minskade under 1980-talet.

 Detta var en viktig signal om att kunskapsutvecklingen och

kunskapsöverföringen i Sverige inte fungerade tillräckligt väl. Sverige har en

liten befolkning och utgör ett litet språkområde; en omständighet som måste

uppvägas av god tillgång till den mest kvalificerade kunskapen. Om så inte blir

fallet kommer vårt lands ekonomi inte att kunna bära det välstånd vi vant oss

vid.

 Orsakerna till Sveriges tillbakagång som kunskapsnation är flera. Av

betydelse är att den högre utbildningen under en lång period varit eftersatt och

dessutom inriktad på den offentliga sektorns snarare än på näringslivets behov.

Som redovisas i det följande är andelen sysselsatta i det svenska näringslivet

med längre utbildning mycket låg.

 Väl så viktigt är emellertid att samspelet och kunskapsutbytet mellan

forskningen vid universiteten och högskolorna och företagens utvecklingsarbete

fungerat mindre väl. En ömsesidigt befruktande växelverkan och rörlighet mellan

dessa verksamheter har, med några få undantag, saknats.

 Den bristande rörligheten såsom en förklaring till varför en för liten del av

forskningsresultaten omsätts i högteknologisk industriell produktion bör ses

parallellt med det faktum att nyföretagandet i Sverige, internationellt sett,

varit mycket lågt. En bidragande orsak är också att näringslivet domineras av

internationellt orienterade företag som har möjlighet att lokalisera forskning

och produktion var helst i världen gynnsammaste villkor råder. Ett stort antal

mindre och medelstora företag är ofta underleverantörer, med begränsad egen

förmåga att tillgodogöra sig nya kunskaper och produktionsmetoder p.g.a. närmast

obefintliga kontakter med utbildnings- och forskningssystemet.

 Utmaningen för Sverige ligger självfallet inte enbart i att skapa gynnsamma

villkor för utbildning och forskning. Därutöver krävs att ekonomiska och andra

allmänna villkor förbättras så att de möjligheter som faktiskt öppnas genom

kunskapsutvecklingen tas till vara.

 Det är väsentligt att näringslivet, vars utveckling är starkt beroende av en

omfattande och kvalificerad forskning, stimuleras att ekonomiskt bidra till

denna verksamhet. Därvid bör företagens goda möjligheter till avdrag vid

inkomsttaxeringen för forskning och utveckling framhållas. En generell

utvidgning av avdragsrätten gjordes år 1970. För avdragsrätt krävs inte mer än

att företaget har ett rimligt intresse av den FoU-verksamhet som bidraget avser.

I samband med 1990 års skattereform konstaterades att tillämpningen fick anses

svara mot detta syfte (jfr prop. 1989/90:110 s. 611f). Samtidigt gjordes den

bedömningen att med sådana generella regler fanns det inte längre behov av

särskilda regler liknande dem som tidigare fanns i den s.k.

forskningsförordningen (jfr SFS 1975:127).

 Inom ramen för en kontinuerlig utvärdering av skattereglerna som görs i

Finansdepartementet följs rättstillämpningen på området (jfr prop. 1992/93:117

s. 43). Med en generös tillämpning av gällande regler ges enligt regeringens

uppfattning företagen goda förutsättningar att bidra till forskningens

utveckling.

4.3 Informationsteknologins möjligheter

Starka skäl talar för att vår förmåga att utnyttja de möjligheter som det

informationsteknologiska genombrottet innebär blir avgörande för Sveriges

framtida utveckling. Produktionens och arbetslivets villkor, liksom utbildnings-

och forskningssystemets roll och sätt att fungera, kommer genom den nya tekniken

att förändras i grunden.

På väg mot kunskapssamhället

Det har länge hävdats att vi står inför den tid när industrisamhället övergår i

kunskaps- och informationssamhället. Emellertid kommer industriell produktion

också i framtiden att ha fundamental betydelse för ekonomins utveckling medan

informationsutbytet och kunskapsförsörjningen får växande betydelse såväl för

industrins som för andra verksamheters utveckling.

 Mindre än 20 procent av den svenska arbetskraften är idag sysselsatt i

industriarbete. Tjänstesektorn har drastiskt ökat och Sverige är inte längre den

traditionella industrination som så lång tid utgjort vår självbild.

 Inom industrin har informationsteknologins insteg redan i hög grad

påverkat strukturförändringar och investeringar. Även den mer traditionella,

råvarubaserade industrin använder idag processer och utrustning som inte skulle

kunna ha utvecklats utan den nya tekniken. Många företag har fått bättre

tillgång till data och information, bl.a. för sitt utvecklingsarbete. Därtill

tillkommer naturligtvis de industrier som utvecklar och tillverkar olika

informationsteknologiska produkter och komponenter. Ett antal framgångsrika

svenska företag finns på denna i högsta grad internationella marknad.

 Kunskaps- och informationssamhället innebär en genomgripande förändring

i fråga om vilka arbeten som kommer att dominera arbetsmarknaden, men också av

hur människor privat kommer att kunna utveckla sina liv.

 Förändringen mot ett kunskaps- och teknikintensivare samhälle kommer med

stor sannolikhet att ske på bred front. Tekniken finns i många fall redan i

hemmen och blir en naturlig del av allt fler arbetsplatser. I Sverige använder

var tredje människa en persondator (PC) antingen i hemmet eller på arbetet.

Sverige har också den snabbast växande PC-marknaden i världen. Den svenska

marknaden ökar mer än dubbelt så fort som övriga Europa. Av personer med högre

utbildning använder mer än 50 procent en dator i arbetet.

 De tekniska grundförutsättningarna i Sverige, övriga Europa och världen

för ett expansivt utnyttjande av informationsteknologi finns eller är inom

räckhåll. Utvecklingen sker med stor hastighet. Det är viktigt att Sverige finns

i informationsteknologins frontlinje i fråga om alla användarområden.

4.4 Kompetensutvecklingens förutsättningar

Kunskap och kompetens får en växande betydelse för alla länder. För att vara

fortsatt konkurrenskraftigt måste ett exportberoende, litet land som Sverige

särskilt väl kunna hantera snabbheten i kunskapsutvecklingen, det ökade

kunskapsinnehållet i såväl varu- som tjänsteproduktion liksom den ökade

komplexiteten i samhällsutvecklingen.

4.4.1 Utbildningens och forskningens betydelse för ekonomisk utveckling

Länder med god tillgång på kompetent och välutbildad arbetskraft har större

möjligheter att utveckla eget kunnande och egna innovationer, men också att ta

till sig teknologi som utvecklats i andra länder. De länder som varit

framgångsrika i att bygga upp sitt s.k. humankapital tenderar av dessa skäl att

ha en snabbare ekonomisk tillväxt och produktivitet än andra. Investeringar i

fysiskt kapital får de önskade effekterna på ekonomisk utveckling först om

investeringarna i kompetensutveckling, dvs. främst utbildning och forskning, är

tillräckliga.

 Produktionen av varor och tjänster blir också allt mera vetenskapsberoende

och allt flera företag och industrigrenar behöver, för att vara framgångsrika,

en nära kontakt med kunskapsfronten. De verksamheter som har välutbildade,

flexibla och förändringsbenägna medarbetare kommer att ha bättre förutsättningar

än andra att kontinuerligt utveckla sitt eget kunnande, men också att utnyttja

den kunskap och kompetens som finns tillgänglig inom universiteten och

högskolorna.

 Det är viktigt att flera företag och andra organisationer kommer över

kompetenströskeln. När så väl skett kan de kunskaps- och kompetensutvecklande

processer som idag är typiska för samspelet mellan vissa företag och

forskningsinstitutioner inom t.ex. elektronik, informationsteknologi och

biomedicin bli självgenererande även inom andra områden.

4.4.2 Utbildnings- och forskningssystemets strategiska roll

I det framväxande informations- och kunskapssamhället får utbildnings- och

forskningssystemen en strategisk roll. De nya villkoren förändrar också

utbildningens roll och former.

 Grundskolan och gymnasieskolan måste ge gedigna kunskaper i alla viktiga

grundläggande ämnen. Utöver detta bör skolan fostra till en lärandets kultur, en

livslång lust att lära. Därutöver behöver den enskilde stöd och hjälp i att

utveckla kunnandet utifrån egen fallenhet. De unika kombinationerna blir

viktigare än strikta, förutbestämda yrkesvägar eftersom det ändå inte är möjligt

att med någon säkerhet bedöma enskildheterna i det kommande samhällets

kompetensbehov. Detta gäller i hög grad även för den högre utbildningen.

 Det understryker också vikten av att lära sig lära. Denna förmåga blir en

förutsättning för att kunna hävda sig i ett alltmer föränderligt samhälle. Det

blir viktigt att kunna sortera, välja och bearbeta, men också att kunna lära

mera och att kunna lära om. Denna utveckling ställer krav på en generell

kompetenshöjning i hela samhället.

4.4.3 Svensk utbildningsnivå i internationell belysning

Sverige har idag inte den höga utbildningsnivå som är en förutsättning för att

framgångsrikt kunna konkurrera inom kunskapsintensiv varu- och

tjänsteproduktion.

 Såsom bl.a. framhålls i bilaga 11 till Ekonomikommissionens rapport (SOU

1993:16) har Sverige halkat efter andra viktiga länder i väsentliga avseenden.

En alltför liten andel av varje ungdomsgrupp genomgår högre utbildning. En låg

andel av den eftergymnasiala utbildningen har utgjorts av längre akademiska

utbildningar. En för låg andel av varje årskull går vidare till

forskarutbildning. Examinationsfrekvensen i högre utbildning gick ner under

slutet av 1980-talet.

 Väsentliga brister finns dessutom när det gäller eftergymnasiala utbildningar

som kombinerar teoretisk skolning och gedigen företagspraktik. Utbildningar av

detta slag har idag ingen naturlig hemvist.

 När det gäller antalet utbildade inom olika områden är bristerna särskilt

allvarliga beträffande tekniska utbildningar. Till dessa är dessutom

rekryteringen från gymnasieskolan en källa till bekymmer.

 År 1992 avslutade ca 17 000 elever gymnasieskolan med teknisk eller

naturvetenskaplig utbildning. Detta antal är inte tillräckligt för att fylla de

program och kurser inom universiteten och högskolorna som har sådan

gymnasieutbildning som behörighetskrav.

 Den svenska utbildningsnivåns brister framstår särskilt tydligt vid en direkt

internationell jämförelse. Om till utbildningen vid universitet och högskolor

läggs annan eftergymnasial utbildning uppgår den andel av varje

ungdomsgeneration som i Sverige påbörjar någon form av eftergymnasial utbildning

till mindre än 30 procent.

 Detta kan jämföras med länder som USA och Kanada där sedan länge 50-60 procent

av ungdomskullarna påbörjar någon form av college- eller universitetsutbildning.

Enligt OECD kommer nivåer som dessa att etableras som normala även i andra

länder inom en inte alltför avlägsen framtid. Denna uppfattning stöds även av

Vetenskapsakademien (KVA) i skriften "Kunskap och kompetens inför 2000-talet"

(Ds 1993:92).

 En högre andel unga människor med längre utbildning från universitet och

högskolor krävs mot denna bakgrund för att Sverige skall få en gynnsam

välståndsutveckling. En förstärkning av sådana utbildningar måste förenas med en

utbyggnad av praktiskt orienterade utbildningar med i första hand industriell

inriktning.

4.4.4 Näringslivets erfarenheter och attityder

Andelen sysselsatta med högre utbildning är särskilt låg i näringslivet och

därtill betydligt lägre än i de flesta jämförbara länder. En viktig orsak

härtill är att den högre utbildningens tidigare expansion i så hög grad

inriktats mot anställning i den offentliga sektorn. Dagens brist på välutbildade

medarbetare med industriell inriktning är ett av de pris som nu betalas för

försummelser under 1970- och 1980-talen.

 Det bör emellertid också understrykas att näringslivets attityd till och

erfarenheter av att anställa personer med längre utbildning spelar en roll för

rekryteringen. Med undantag för ett antal stora, framgångsrika företag med

inriktning på avancerad teknologi är i såväl små som stora företag den

genomsnittliga utbildningsnivån låg.

 Traditioner inom de små och medelstora företagen, liksom i vissa

traditionella svenska industrigrenar, har lagt hinder i vägen för den nödvändiga

rekryteringen av högutbildad arbetskraft. I flera studier, bl.a. av

Ingenjörsvetenskapsakademien (IVA), har påvisats att svenskt näringsliv måste

uppgradera sin arbetskraft till minst samma nivå som konkurrentländernas.

 Insikten om detta förefaller nu sprida sig i företagen. Inte minst för att ge

studenterna och universiteten och högskolorna signaler om val och utformning av

lämpliga studieinriktningar är det angeläget att företagen tydligt visar sina

avsikter att aktivt rekrytera långtidsutbildade.

 Samspelet mellan företagen och universitet/högskolor behöver samtidigt

stärkas även på andra områden. De senare har i många fall varit oförmögna att

skapa kontakter med mindre företag och med de traditionella basnäringarna på det

framgångsrika sätt som skett med främst läkemedelsföretag och med de företag som

verkar inom elektronikområdet.

 Såväl universiteten och högskolorna som företagen måste bryta genom dessa

barriärer. En nyckel till detta är en ökad andel forskarutbildade medarbetare i

företagen och en väsentligt ökad rörlighet mellan de olika miljöerna.

 Genom en aktiv rekrytering av anställda med längre utbildning, särskilt

forskarutbildning, kan en mer positiv utveckling främjas. Ett ökat antal

välutbildade i företagen leder i sig till närmare kontakter med

kunskapsutvecklingen inom forskningen och bildar grunden för fortsatt

rekrytering av kvalificerade medarbetare.

 För universiteten och högskolorna är det ett starkt egenintresse att etablera

kontakter med ett bredare spektrum av företag inom de utbildnings- och

forskningsområden som har särskild betydelse för näringslivet. Genom dessa

kontakter kan viktiga erfarenheter återföras till forskning och utbildning,

samtidigt som insikten om dessa verksamheters betydelse kan spridas bättre inom

näringslivet. De universitet och högskolor som kan påvisa att deras utbildning,

på grundutbildnings- och forskarutbildningsnivå, ger goda förutsättningar på

arbetsmarknaden kommer att stå sig särskilt väl i den framtida konkurrensen om

bra studenter.

4.4.5 Lönestruktur och andra incitamentsproblem

För att flera individer skall vara villiga att skaffa sig den utbildning och

annan kompetens som behövs för att Sverige skall klara sig väl, krävs att den

enskilde har motiv att utbilda sig. Det kan röra sig om ett brett spektrum av

olika samverkande motiv. Avkastningen på investeringar i utbildning har sjunkit

i Sverige. Däremot ger utbildning i vårt land ofta arbetsuppgifter som är mera

ansvarsfulla och krävande.

 Flera studier har visat att den s.k. utbildningspremien är betydligt lägre i

Sverige än genomsnittet för andra industriländer. Den har dessutom minskat över

tiden. Personer födda efter 1950 har en utbildningspremie som bara är hälften av

den som födda före 1950 erhåller. Särskilt kraftig var nedgången under

1970-talet. En botten nåddes vid mitten av 1980-talet varefter en viss ökning av

avkastningen på utbildningsinvesteringen kunnat noteras.

 Samband mellan lönevillkor och viljan att investera i utbildning har

konstaterats i flera länder. Lönebildningen måste vara flexibel nog att

återspegla detta förhållande. Att Sverige skulle vara ett undantag är svårt att

tro.

 Det kan också vara så att själva risktagandet, snarare än storleken på den

möjliga avkastningen, är en avgörande faktor när människor tar ställning till

vidare studier. Det tycks vara en av de slutsatser man kan dra av den studie

regeringen låtit göra angående social snedrekrytering. Ur denna synpunkt får

systemen för studiefinansiering avgörande betydelse.

 Men incitament för studier handlar inte bara om den ekonomiska vinsten utan i

lika hög grad om den personliga tillfredsställelsen - att utvecklas och förkovra

sig. Studier av den unga generationens värderingsmönster tyder på att sådana

faktorer får ökad betydelse.

 Tidigare har pekats på de attityder som ofta möter långtidsutbildade på

arbetsmarknaden. Dessa attityder, liksom den låga ekonomiska återbäringen på en

utbildningsinvestering, ger svaga incitament för individen att satsa på en

längre utbildning. Det slår dessutom särskilt hårt mot ungdomar från s.k.

icke-studievana hem vilket förvärrar den sociala snedrekryteringen.

 För att skapa rimliga och effektiva incitament måste förändringar ske i de

traditionella synsätt som finns inom lönepolitiken men också inom universitet

och högskolor och hos arbetsgivarna. Förstärkta kontakter mellan den högre

utbildningen och främst företagen bör kunna bidra till en rimligare

incitamentsstruktur.

4.4.6 Forskningens förnyelsekraft

Genom forskning vidgas kunskapshorisonterna. Ny kunskap skapas och etablerade

sanningar ifrågasätts. När hastigheten i kunskapsutvecklingen ökar och

komplexiteten i samhällsutvecklingen tilltar blir det allt viktigare att

forskningens förnyelsekraft utvecklas och tas till vara i samhället i stort.

 När verkligheten förändras snabbt blir det särskilt angeläget att forskningen

bidrar till att tolka och förklara tidens skeenden. Det är en förutsättning för

att vi skall kunna klara de omställningar som behövs men också för att åtgärder

skall kunna vidtas när utvecklingen tar en icke önskvärd riktning.

 Samspelet mellan forskningen och företagen får i den snabbt föränderliga

verkligheten också en större betydelse, inte minst därför att såväl varu- som

tjänsteproduktion inom många områden har blivit mer vetenskapsberoende. Inte

sällan går utvecklingen så snabbt, genom mycket korta ledtider mellan

forskningsresultat och färdiga produkter, att den riktigt avancerade metod- och

teknikutvecklingen sker inom företagen snarare än inom universitet och

högskolor. Kunskaps- och erfarenhetsutbytet mellan dessa miljöer blir därmed

både viktigare och mer jämbördigt.

 Forskningen utvecklas i en dynamisk internationell miljö. Forskningsrön

överförs lätt mellan länder. Det understryker att det även inom

forskningssystemet behövs en ökad förnyelseförmåga. Stela strukturer och

organisationsformer behöver brytas upp för att möjliggöra omprioriteringar och

nytänkande. En mångfald av finansieringsformer och oberoende bedömningsgrunder

möjliggör mer djärva satsningar. Inte sällan är det i gränsskiktet mellan olika

fakultets- och disciplingränser eller i mötet mellan tillämpad forskning och

grundforskning som de verkligt nydanande upptäckterna görs.

 De senaste åren har villkoren för den högre utbildningen, men också för

forskningen, förändrats. Universitet och högskolor, som vid sidan av

utbildningsuppgiften också är Sveriges viktigaste forskningsinstitutioner, har

fått ökad självständighet. Det ökar möjligheterna till utveckling och

flexibilitet.

 Att ytterligare insatser behöver göras för att främja ett bättre

kunskapsflöde har regeringen redan framhållit. Det kan också ifrågasättas om

inte vissa regleringar som alltjämt styr universitetens och högskolornas

verksamhet på sikt skulle behöva avvecklas, så att de kan ges reella möjligheter

att axla det ansvar för forskningens kvalitet och förnyelse de är ålagda att

bära. En sådan frågeställning är den nuvarande centralt fastställda

fakultetsstrukturen. Inför en kommande forskningspolitisk proposition finns

anledning att överväga förändringar i detta avseende t.ex. på grundval av

framställningar i detta syfte från universiteten. Mot bakgrund av de

förändringar som skett i finansiering av forskning genom tillkomsten av de nya

stiftelserna för forskning, det europeiska forskningssamarbetets ökande

betydelse m.m. är det angeläget att den nuvarande organisationen av de

forskningsråd som arbetar med finansiering av grundforskning blir föremål för en

översyn. Regeringen avser att ta initiativ till detta.

 Forskningsinformationen fyller en viktig uppgift såväl för att stärka

kunskapsflödet från universitetens forskare till allmänhet och arbetsliv som för

att stärka förståelsen i samhället för forskningen som företeelse. Regeringen

avser att ta intitiativ för att följa upp de åtgärder som redan vidtagits för

främjande av forskningsinformation och för att ytterligare stärka denna.

4.4.7 Agenda 2000 - kunskap och kompetens för nästa århundrade

Utbildnings- och forskningssystemen måste ständigt utvecklas för att svara mot

den nya tidens krav. Genom utvecklingsprojektet "Agenda 2000 - kunskap och

kompetens för nästa århundrade" stimuleras en bred diskussion om det svenska

samhällets långsiktiga kompetensbehov. Det arbetet kommer senare att redovisas

för riksdagen.

 De förslag som läggs fram i denna proposition skall också ses i ett

sådant perspektiv.

5 Sveriges väg mot ökad kompetens

5.1 Regeringens strategi

I regeringsförklaringen hösten 1991 slog regeringen fast att en av dess

huvuduppgifter var att stärka Sverige som kunskapsnation. Förändringar

aviserades såväl i fråga om skolan som den högre utbildningen och forskningen.

 1993 års universitets- och högskolereform, vars principer drogs upp i

propositionen 1992/93:1 Frihet för kvalitet, förändrar på ett avgörande sätt

villkoren för den högre utbildningen och forskningen i Sverige. I propositionen

lade regeringen fast följande tredelade reformstrategi:

* Frihet och incitament för utveckling och kvalitet inom statliga universitet

 och högskolor.

* Fasta och entydiga regler för relationerna mellan staten och fristående

 universitet och högskolor.

* Förändrat, icke-statligt huvudmannaskap för vissa universitet och högskolor.

 För frigörelsen från statlig detaljstyrning angavs två väsentliga motiv. Det

första var kvalitativt. Universitet och högskolor som står fria ansågs ha de

största förutsättningarna att förmedla en kvalificerad utbildning, då avancerad

kunskapsutveckling fordrar frihet, oberoende och konkurrens. Det andra motivet

var principiellt. Ett samhälle som värnar mångfalden och som inser riskerna med

en allomfattande statsmakt måste skydda de kritiska motvikterna, till vilka fria

universitet och högskolor i hög grad hör.

 Parallellt med den omfattande omstruktureringen av de högre utbildningen har

dennas kapacitet byggts ut väsentligt. Sedan hösten 1991 har den högre

utbildningens omfattning förstärkts med cirka 30 procent. Denna förstärkning

ökar - om än på någon sikt - det svenska samhällets konkurrensförmåga.

 Ett tredje väsentligt inslag i förstärkningen av Sveriges som kunskapsnation

utgörs av den nya forskningspolitik som riksdagen beslutade om våren 1993.

 Två huvudprioriteringar angavs för forskningspolitiken:

* Koncentrerade forskningssatsningar inom strategiska områden

* Ett förstärkt samspel mellan universitet och högskolor å ena sidan och

 näringslivet och samhället i övrigt å den andra.

 Därutöver angavs ytterligare tre viktiga områden:

* Ökad förnyelseförmåga inom forskningen vid universiteten och högskolorna

* Förstärkt rekrytering av forskare

* Vidgad internationell samverkan.

 I de följande avsnitten ges översiktliga beskrivningar av de åtgärder som

hittills vidtagits för att förverkliga denna regeringens strategi.

5.2 Nya förutsättningar för universitet och högskolor - frihet och ansvar

Statsmakternas detaljinflytande över de statliga universiteten och högskolorna

har minskat kraftigt i och med den nya högskolelagen och den nya

högskoleförordningen. Nya huvudmannaskapsformer, som ökar mångfalden och

konkurrensen, utvecklas successivt. Chalmers tekniska högskola och Högskolan i

Jönköping överförs i stiftelseform den 1 juli 1994 (prop. 1992/93:231, bet.

1992/93:UbU18, rskr. 1992/93:405). Prövning av enskilda utbildningsanordnares

rätt att utfärda examina har lagreglerats. Vidare har alternativa former för

vårdhögskolornas framtida huvudmannaskap presenterats i betänkandet (SOU

1993:12) Vårdhögskolor. I kapitel 6 redovisas hur regeringen avser gå vidare i

denna fråga.

 Ett nytt resurstilldelningssystem för grundläggande högskoleutbildning införs

successivt under innevarande treårsperiod. Studenternas val och kvalitetskrav

kommer i fortsättningen att få en avgörande betydelse för utvecklingen av

verksamheten vid offentligt finansierade universitet och högskolor, vare sig de

har statligt, landstingskommunalt eller privaträttsligt huvudmannaskap. Systemet

innebär dessutom att universitet och högskolor ersätts för vad de presterar inte

- som tidigare - vad staten planerar. Förslag till utformning av en

kvalitetsutvecklande del av systemet presenteras i kapitel 6.

 Det nyinrättade Kanslersämbetet har en nyckeluppgift när det gäller att säkra

och utveckla kvaliteten i såväl forskning som utbildning. Ett uppföljningsansvar

har lagts på det nya Verket för högskoleservice (VHS).

 Samtidigt med dessa strukturförändringar sker en betydande utbyggnad

kombinerad med delvis ändrad inriktning av utbildningskapaciteten som ett första

steg i strävandena att ge Sverige en minst lika välutbildad arbetskraft som

viktiga konkurrentländer. Sedan höstterminen 1991 har kapaciteten inom

grundutbildningen byggts ut med cirka 30 procent. Denna utbyggnad kombineras med

stora satsningar på kvalitet, bl.a. i form av permanenta resursförstärkningar

till vissa utbildningsområden och en treårig satsning på lärarnas

kompetensutveckling m.m. En vidare diskussion om de långsiktiga kompetensbehoven

förs i avsnitt 6.1.

 För att förverkliga målet att fördubbla antalet årligen avlagda doktorsexamina

mellan åren 1990 och 2000 avsattes i 1993 års propositioner Forskning för

kunskap och framsteg och Forskning i frontlinjen (prop. 1992/93:170 resp.

1992/93:171) ytterligare resurser för doktorandernas studiefinansiering såväl

inom ramen för fakultetsanslagen som från de nyinrättade forskningsstiftelserna.

Andra statliga forskningsfinansiärer förväntas också medverka i denna satsning

på forskarutbildningen. I denna propositon framläggs ytterligare förslag för att

göra det möjligt att nå detta mål.

 I enlighet med intentionerna i proposition 1992/93:1 har Resursberedningen

gjort en analys av hur en viss del av resurstilldelningen till fakulteterna för

forskning och forskarutbildning skall kunna relateras till resultat- och

aktivitetsmått. Regeringen föreslår i avsnitt 6.1, mot bakgrund av

remissynpunkterna, det ovan redovisade målet för antalet doktorsexamina och

övergripande kvalitetsaspekter nya principer för resurstilldelningen till

fakulteterna.

 Genom 1993 års forskningspolitiska beslut skapades nya förutsättningar för

dynamik och förnyelse inom forskningen. Olika åtgärder för att underlätta

kunskapsöverföringen mellan universitet och högskolor å ena sidan och

näringslivet å den andra vidtogs, bl.a. har särskilda s.k. teknikbrostiftelser

inrättats och möjligheter för universitet att äga forskningsbolag har skapats.

Dessutom anvisades resurser för att förstärka forskningsmiljöerna vid de mindre

och medelstora högskolorna.

 Möjligheten att göra koncentrerade satsningar på områden som har

förutsättningar att nå högsta internationella klass förbättrades väsentligt

genom beslutet att använda medel ur de tidigare löntagarfonderna till två

stiftelser för strategisk forskning inom naturvetenskap, teknik och medicin

respektive miljö samt till kulturvetenskaplig forskning genom Riksbankens

Jubileumsfond.

 Genom särskilda insatser främjas rekryteringen av flera kvinnor till den högre

utbildningen och forskningen. Utgångspunkten är det tiopunktsprogram för ökad

jämställdhet som på regeringens förslag fastställdes av riksdagen våren 1993.

 Regeringen anser det vara viktigt att noga följa effekterna av de förändrade

villkoren för lärosätena. Hur den nya frihet och det ökade ansvar som

kännetecknar 1993 års reform hanteras av universiteten och högskolorna under den

innevarande treårsperioden kommer därför att belysas av en särskild utredare som

nyligen tillkallats (dir. 1993:143). Vidare följer Resursberedningen införandet

av det nya resurstilldelningssystemet för grundutbildning (dir. 1992:85). I den

mån den samlade utvärderingen eller beredningens uppföljning visar på icke

förutsedda och önskade effekter är regeringen beredd att vidta korrigerande

åtgärder.

5.3 Ökad omfattning

5.3.1 Kraftig utbyggnad av grundutbildningen

Efter en utbyggnad av den högre utbildningen på 1960-talet var i princip antalet

utbildningsplatser konstant under 1970- och 1980-talen. Samtidigt ökade

utbildningsvolymen i övriga OECD-länder. Detta ledde till att Sverige från att i

början av 1970-talet legat väl till under 1980-talet fick i förhållande till

dessa länder en allt lägre andel studenter i högre utbildning (jfr figur 2).

Till detta skall läggas att svenska ungdomar påbörjar sina högre studier

betydligt senare än andra OECD-länders (jfr figur 3).

Antal studenter i eftergymnasial utbildning per 100 invånare i åldern 15-64 år,

1980-1990

Andel studenter per åldersgrupp som läser på heltid i eftergymnasial utbildning,

1991

 I slutet av 1980-talet kunde dåvarande Universitets- och högskoleämbetet i en

rapport (UHÄ-rapport 1989:17) konstatera att Sverige - till följd av stora

pensionsavgångar efter sekelskiftet - t.o.m. riskerade att antalet personer med

vissa examina från längre utbildningar skulle minska i befolkningen efter

sekelskiftet om inte antalet platser utökades. Den dåvarande regeringen fann

emellertid att behovet av dimensioneringsökningar inte kunde prioriteras framför

andra utgifter över statsbudgeten (prop. 1989/90:100 bil. 10 s. 39).

 Sedan hösten 1991 har en betydande utbyggnad av grundutbildningen ägt rum. De

beslut som fattats i olika omgångar har inneburit att antalet årsstudieplatser

ökar från cirka 140 000 till cirka 185 000 vid 1990-talets mitt, dvs. med cirka

30 procent. Till detta skall läggas att dessa platser genom

resurstilldelningssystemets utformning kommer att kunna utnyttjas bättre, vilket

innebär ytterligare 5-10 procents ökning av antalet studenter.

 Sverige har - i förhållande till sina främsta konkurrentländer - en låg andel

personer som studerat i längre akademiska utbildningar. Samtidigt med det

senaste förslaget om utbyggnad i proposition 1992/93:169 Högre utbildning för

ökad kompetens föreslog regeringen därför också omstruktureringar inom

utbildningsutbudet. En viktig markering för att poängtera betydelsen av

vetenskaplig fördjupning, breddning och självständigt arbete ledde till kravet

att öka antalet examina som avläggs vid statliga universitet och högskolor efter

treåriga eller längre utbildningar från strax under 14 000 budgetåret 1991/92

till drygt 17 000 per år under den innevarande treårsperioden.

 Målsättningen för budgetåret 1998/99 angavs i propositionen till åtminstone

20 000 och helst 25 000 examina. För att exempelvis nå den examinationsnivå i

relation till arbetskraftens storlek vad gäller längre tekniska,

datavetenskapliga och naturvetenskapliga utbildningar som i genomsnitt gäller

för Tyskland, Finland, Frankrike, USA och Kanada, skulle det årliga

nytillskottet av nyexaminerade från dessa utbildningar behöva öka med

uppskattningsvis 25 till 30 procent jämfört med 1991/92 års examinationstal.

Särskilt viktigt ansågs det därför vara att så snart som möjligt öka antalet

avlagda civilingenjörsexamina, medan utbildningar som primärt leder till den

offentliga sektorn borde begränsas.

 Ett sätt att nå nya grupper av studenter, såväl de examensinriktade

ungdomsstudenterna som de redan yrkesverksamma med behov av återkommande

kompetensutveckling, är att utveckla mediaburen distansutbildning. Då detta

kräver stora utvecklingsinsatser - läromedel, lärare, teknik och samverkan

mellan lärosäten - föreslog regeringen i 1993 års kompletteringsproposition att

66 miljoner kronor (exklusive studiemedelskostnader) skulle avsättas för

utvecklingskostnader samt 1 500 nya platser inom distansutbildningen. Av dessa

har hittills 44 miljoner kronor fördelats till tolv universitet och högskolor

som i samverkan kan erbjuda cirka 1 200 ungdomar platser under innevarande läsår

och under höstterminen 1994.

5.3.2 Fördubblad examination i forskarutbildningen

Regeringen har satt som mål att examinationen inom forskarutbildningen skall

fördubblas mellan åren 1990 och 2000. Denna ambition har flera syften; att

ytterligare vitalisera forskningen, att stärka kvaliteten i den högre

utbildningen och slutligen att förse näringslivet och andra samhällssektorer,

inte minst skolan, med ett ökat antal vetenskapligt utbildade medarbetare.

 För att målet skall kunna nås krävs insatser från statsmakternas sida bl.a.

inom studiefinansieringen. Genom 1993 års forskningspolitiska beslut anvisades

ytterligare resurser för detta ändamål inom ramen för fakultetsanslagen.

Resursförstärkningarna avsåg i första hand omvandling av utbildningsbidrag till

doktorandtjänster, men även inrättande av nya doktorandtjänster. De nya

strategiska forskningsstiftelserna har dessutom som en av sina huvuduppgifter

att ge stöd till forskarutbildning och till rekrytering av yngre forskare. Även

övriga forskningsfinansiärer förväntas bidra med ökade resurser till

forskarutbildningen.

 Ett annat initiativ för att förbättra rekryteringen till och öka

effektiviteten i forskarutbildningen är de forskarskolor som nu håller på att

etableras. Dessa möjliggör nya och mer rationella former för forskarutbildning.

I forskningspropositionen avsattes 10 miljoner kronor per år under innevarande

treårsperiod för ändamålet. Budgetåret 1993/94 har ansökningar om totalt 40

miljoner kronor efter beredning av en expertgrupp resulterat i att 7 miljoner

kronor fördelats till Linköpings, Uppsala och Lunds universitet.

5.3.3 Unik utbyggnad av svensk forskning

I 1993 års forskningspropositioner konstaterades att svensk forskning på flera

områden har nått mycket framstående positioner. Det gäller inte minst den

medicinska forskningen, som också avsatt väsentliga resultat såväl för

kvaliteten i vår sjukvård som för vår internationellt framgångsrika

läkemedelsindustri.

 För att Sverige skall kunna hävda sig i framtiden krävs kunskapsutveckling med

stor bredd, men det krävs också särskilda insatser för att främja forskning i

den absoluta frontlinjen.

 De tidigare strukturerna för att finansiera forskning har därför kompletteras

med en struktur som möjliggör större insatser på koncentrerade områden. Inom

dessa strategiska områden, av såväl grundforsknings- som mer tillämpad karaktär,

skall verksamheten vara av högsta internationella kvalitet. Detta är nödvändigt

dels för att stärka Sveriges kunskapsutveckling på viktiga områden, dels för att

skapa möjligheter till samarbete och kontakter med motsvarande miljöer

utomlands. Dessutom behövs dessa insatser för att stimulera till förnyelse och

dynamik inom det svenska forskningssystemet.

 Regeringen avsatte en betydande del av löntagarfonderna för koncentrerade

forskningssatsningar. I propositionen 1992/93:171 Forskning i frontlinjen

föreslogs att 10 miljarder kronor från de tidigare löntagarfonderna skall

användas för att stärka den svenska forskningen inom strategiska områden. Dessa

resurser skall utnyttjas på ett sådant sätt att sammanlagt cirka en miljard

årligen kan utbetalas till forskningen efter en uppbyggnadsperiod. Huvuddelen av

medlen - 6 miljarder kronor - har anvisats till en stiftelse för strategisk

forskning inom naturvetenskap, teknik och medicin. Resten av medlen har

fördelats mellan en stiftelse för miljöstrategisk forskning - 2,5 miljarder

kronor - och till Riksbankens Jubileumsfond för kulturvetenskap - 1,5 miljarder

kronor.

 Den förstärkning av strategiskt viktiga områden som härmed möjliggörs sker -

till skillnad från vad som i flera fall inträffat i andra länder - utan att det

krävs en omfördelning av resurser från universitetens basorganisation och från

den forskningsrådsfinansierade grundforskningen.

 Den andra huvudfrågan i regeringens forskningspolitik har varit att förstärka

samspelet och kunskapsutbytet mellan universiteten och högskolorna och det

övriga samhället, särskilt företagen. För att stimulera en sådan samverkan

föreslog regeringen därför i 1993 års forskningsproposition bl.a. att

universiteten och högskolorna skulle ges möjlighet att bedriva viss forskning i

bolag, att en översyn av industriforskningsinstituten skulle initieras och att

särskilda insatser för forskarutbildning i samverkan med näringslivet skulle

vidtas. Samtidigt förstärktes teknikparker och forskarbyar för att underlätta

affärsmässig tillämpning av forskningens resultat. Särskilda teknikbrostiftelser

inrättades.

 För att stimulera en större flexibilitet och förnyelseförmåga pekades i

forskningspropositionen bl.a. på att universiteten och högskolorna i större

omfattning än nu borde fördela forskningsmedel internt på grundval av forskares

och forskargruppers resultat. Beträffande statens tilldelning av fakultetsmedel

hänvisades i propositionen till Resursberedningens arbete med resultat- och

aktivitetsrelaterade fakultetsanslag (jfr avsnitten 5.5 och 6.1).

 En ökad rekrytering av forskare förutsätter att fler unga ges möjlighet att

forska. Regeringens plan för att fördubbla antalet doktorsexamina till år 2000

styrdes, som nämnts ovan, bl.a. av ambitionen att förnya forskningen. Fler

kvinnor måste rekryteras, dels för att öka tillgången på kvalificerade

doktorander, dels för att de genom sina skilda erfarenheter och perspektiv kan

bidra till att utveckla ny kunskap. För detta krävs bl.a. särskilda åtgärder för

att undanröja hindren för kvinnor att påbörja och slutföra forskarutbildning

(jfr avsnitt 5.4). Som ytterligare en åtgärd anfördes i 1993 års

forskningsproposition att en del av forskningsrådens resurser borde gå till

unga, lovande forskare.

 Forskning och utvecklingsarbete av hög klass har alltid en internationell

karaktär. I forskningspropositionen föreslogs därför utökat stöd till

internationellt samarbete, såväl bilateralt som multilateralt. Fler forskar- och

resestipendier inrättas och långsiktigt samarbete mellan svenska och utländska

universitet stimuleras. Olika former av internationell samverkan behandlas mer

ingående i avsnitt 6.2.

 Tillsammans med Sveriges medverkan på ramprogramsnivå i EG-forskningen, vilken

behandlas mer utförligt i avsnitt 6.2, innebär den kraftiga utbyggnaden av

svensk forskning att helt nya villkor har skapats för dynamik och förnyelse i

forskningssystemet i sin helhet. Genom de strategiska forskningsstiftelserna och

stödet till den kulturvetenskapliga forskningen möjliggörs särskilt kraftfulla

insatser. I praktiken fördubblas exempelvis den årliga finansieringskapaciteten

av samhällsvetenskap och humaniora hos Riksbankens Jubileumsfond, samtidigt som

en ökad mångfald och ett ökat oberoende skapas inom forskningsfinansieringen.

Det leder också till ett ökat ansvar även för de redan tidigare verksamma

forskningsfinansierande organen, såväl på lokal som på nationell nivå, att

utforma prioriteringar och kvalitetskriterier som gör att respektive organ kan

fylla sin roll väl i det nya systemet.

 Det är bara genom en stark inhemsk forskning, från grundforskningen vid

universitet och högskolor till den forskning som bedrivs inom företagen, som det

är möjligt för Sverige att till fullo utnyttja de möjligheter som EG-forskningen

innebär.

 Som ytterligare ett led i regeringens forskningspolitk föreslogs i

propositionen 1992/93:169 Högre utbildning för ökad kompetens en utbyggnad av

utbildningar med inriktning mot den privata sektorn och näringslivet.

Högskolorna i Falun/Borlänge, Gävle/Sandviken, Halmstad, Karlskrona/Ronneby och

Skövde samt Mälardalens högskola fick därmed ett förändrat utbildningsutbud

inriktat i huvudsak mot sådana behov. Vid dessa högskolor är förutsättningarna

särskilt goda för utbyggd forskningssamverkan med industri och näringsliv till

följd av existerande samarbete mellan högskolan och ett eller flera företag

eller organisationer med kvalificerad verksamhet.

 Regeringen vill stimulera en fortsatt positiv utveckling i denna riktning för

att skapa slagkraftiga miljöer. För att finansiera respektive högskolas andel i

ett sådant långsiktigt forskningssamarbete föreslog regeringen i

forskningspropositionen att 40 miljoner kronor skulle avsättas. Fördelningen av

medlen kommer att göras senare under våren 1994 efter en bedömning av kvaliteten

i den föreslagna verksamheten. Bedömningen görs av en särskild beredningsgrupp

bestående av representanter för forskningsråden samt Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK).

5.4 Åtgärder för att höja kvaliteten

5.4.1 Ansvarsfördelningen mellan statsmakterna och lärosätena

Enligt högskolelagen (1992:1434, 1 kap. 4 ) skall verksamheten "avpassas så att

en hög kvalitet nås, såväl i utbildningen som i forskningen och det konstnärliga

utvecklingsarbetet".

 Statsmakterna har ett övergripande ansvar för kvaliteten. Detta ansvar

omfattar såväl stöd och stimulans till alla lärosäten att utveckla sin

verksamhet som granskning av detta arbete. I 1993 års reform ingår följande fyra

väsentliga instrument för detta:

* Studenternas fria val av utbildning

* Universitetens och högskolornas åtagande enligt respektive utbildningsuppdrag

 att utarbeta och genomföra kvalitetsutvecklingsprogram

* Inrättandet av Kanslersämbetet med uppgift att främja hög kvalitet genom att

 dels stödja och stimulera, dels granska universitetens och högskolornas

 verksamhet

* Utformningen av kvalitetsdelen i resurstilldelningssystemet för

 grundutbildning (Regeringens förslag presenteras i avsnitt 6.1)

 Som framgår av såväl propositionen 1992/93:169 Högre utbildning för ökad

kompetens som Resursberedningens betänkande (SOU 1993:102) Kvalitet och dynamik

har varje universitet och högskola ett eget ansvar för kvaliteten. I betänkandet

framhålls särskilt att universitets- och högskoleledningarna måste ta ett aktivt

ansvar för kvaliteten i hela verksamheten och för de interna systemen för att

säkra och utveckla denna. Detta anses vara en förutsättning för att alla -

studenter, lärare och övrig personal - skall kunna ta sitt ansvar för

kvaliteten.

 Den slutliga avvägningen mellan olika typer av åtgärder görs således av

respektive lärosäte efter dialog med Kanslersämbetet. I det följande beskrivs

och motiveras de initiativ som regeringen tagit för att främja

kvalitetsutvecklingen i verksamheten.

5.4.2 Kvalitet i grundutbildningen

Utgångspunkten för alla kvalitetsförbättrande åtgärder är att den enskilde

studenten måste ges möjlighet att ta ansvaret för sin utbildning - både för dess

innehåll och för genomförandet av den. Samtidigt har universitetet eller

högskolan ett ansvar för att ge studenterna det stöd de behöver för att kunna

välja kurser och inriktningar, och för att kunna tränga in i ämnesområdet på en

vetenskaplig nivå.

 En god högskoleutbildning kan beskrivas som en utbildning där studentens eget

kunskapssökande står i centrum och där lärarinsatserna väsentligen utgör ett

stöd i den processen. Den lärande processen, dvs. studentens självständiga

sökande efter kunskap om och inom ämnet, kan antingen underlättas eller

försvåras av

 dels de pedagogiska former och andra yttre förutsättningar som lärosätet

erbjuder,

 dels den studieorganisation och den kursstruktur som utgör den organisatoriska

ramen för studierna.

 Såväl studenter som lärare, forskare och övriga verksamma vid lärosätet bör

därför engageras i att utveckla och förnya ämneskunskaper, de pedagogiska

formerna och andra viktiga stödfunktioner som bibliotek, lokaler och utrustning

samt utbildningsprogram och kurser. Att motivera varje student att - i enlighet

med högskolelagens intentioner (1993:1434, 1 kap. 9 ) - delta i ett

ifrågasättande av etablerad kunskap, givna förutsättningar och metoder är ett

viktigt mål för varje universitets och högskolas ansträngningar att förbättra

kvaliteten inom grundutbildningen.

 Införandet av den nya magisterexamen och dess krav på vetenskaplig fördjupning

och självständigt arbete om minst 20 poäng är ett exempel på regeringens syn på

den högre utbildningens mål.

 Den nya högskoleförordningen och dess examensordning (1993:100, senast ändr.

1994:37), som trädde i kraft den 1 juli 1993, lägger grunden för studenternas

möjlighet att friare välja kurser och kombinera dessa till examina. Därmed

avskaffades det av statsmakterna reglerade linjesystemet. Om inte reformen i

detta avseende skall stanna vid att de tidigare linjerna döps om till program

som inrättas av respektive lärosäte, krävs fortlöpande, förutsättningslösa

översyner och analyser av olika studieorganisatoriska modeller.

 Preliminära iakttagelser som gjorts inom ramen för Resursberedningens

uppföljning tyder på att studenternas förväntningar vad gäller valfriheten -

också inom starkt yrkesinriktade utbildningar - är större än lärosätenas

förändringsbenägenhet. Även om införandet av den s.k. studentpengen i princip

skall möjliggöra studenternas fria val, begränsas dessa val av det faktiska

utbudet. Att följa denna fråga är därmed en av de viktigaste uppgifterna för den

fristående reformuppföljningen som nämndes inledningsvis i detta kapitel.

 Regeringen anser att den pågående kraftiga utbyggnaden av grundutbildningen

måste kompletteras med en satsning på kompetensen hos lärarna. Med kompetens

avses såväl vetenskaplig kompetens som pedagogisk skicklighet. För närvarande

genomförs ett program för kompetensutveckling med hjälp av de särskilda treåriga

resurstillskott som föreslogs i proposition 1992/93:42 om förstärkning av den

grundläggande högskoleutbildningen m.m. (bet. 1992/93:UbU5, rskr. 1992/93:159).

Däri ingår bl.a. satsningen för att öka tillgången på vetenskapligt meriterade

lärare, på pedagogisk utbildning och annan kompetensutveckling för lärare.

 Även disputerade lärare behöver kontinuerligt utveckla sin kompetens, bl.a.

beroende på den snabba vetenskapliga utvecklingen. Med detta resonemang följer

att en forskarutbildning kan bli inaktuell om inte individen med viss

regelbundenhet ägnar sig åt fortsatt forskning inom sitt vetenskapsområde.

Lärare förväntas i huvudsak själva ta ansvar för sin kompetensutveckling, men

för att underlätta denna verksamhet krävs att lärosätet erbjuder vissa yttre

förutsättningar. Att säkerställa de yttre ramarna för lärarnas ämnesmässiga och

pedagogiska kompetensutveckling bör med andra ord vara en central del i varje

lärosätes strategi för ökad kvalitet inom både utbildning och forskning.

 De nationella utvärderingar av utbildning - och forskning - som

Kanslersämbetet enligt sin instruktion skall låta genomföra kan antingen göras

på eget initiativ eller på uppdrag av regeringen. Några specificerade

regeringsuppdrag att utvärdera utbildningar som leder till en viss examen har

ännu inte givits. Däremot har regeringen erfarit att ämbetet påbörjat

planeringen för en utvärdering av lärarutbildningen i landet. Denna utvärdering

bedöms som särskilt intressant, då den ger möjlighet till jämförelser av de

olika studieorganisatoriska modeller för bl.a. grundskollärarutbildningen som

finns parallellt vid olika lärosäten. Ämbetet bedriver också utvärderingar av

enstaka ämnen, för närvarande matematik, och som ett pilotprojekt ett helt

universitet, nämligen det i Umeå.

 Av högskoleförordningen framgår dels vilka examina som får avläggas inom

grundutbildningen vid lärosäten med offentlig huvudman, dels vilka av dessa

lärosäten som har rätt att ufärda de olika examina. I en särskild lag (1993:792)

regleras enskilda utbildningsanordnares rätt att utfärda examina. De ansökningar

som fortlöpande kommer in till regeringen om examensrätt för offentliga

lärosäten och enskilda utbildningsanordnare bereds av Kanslersämbetet, som gör

en helhetsbedömning av utbildningsanordnarens förutsättningar att upprätthålla

den kvalitet som krävs för att en examensrätt skall kunna beviljas. Efter det

att Kanslersämbetet avgivit sin rekommendation fattar regeringen sitt beslut.

Därvid fästs utomordentligt stor vikt vid Kanslersämbetets ställningstagande.

Hittills har vissa av de mindre och medelstora högskolorna fått rätt att utfärda

magisterexamen i vissa ämnen. Lunds universitet har fått rätt att utfärda

konstnärlig högskoleexamen i konst och design. Vissa fristående teologiska

seminarier har också tilldelats examensrättigheter.

 Det bör dock med hänvisning till propositionen 1992/93:1 Frihet för kvalitet

framhållas "att rätten att utfärda examina inte förusätts vara en gång för alla

given. Detta gäller även universitet och högskolor med fast

forskningsorganisation. Villkoret för att ett universitet eller en högskola

skall få behålla eller tilldelas den rätten skall vara att vederbörande erbjuder

utbildningar som fyller de kvalitativa fordringarna.".

5.4.3 Samband mellan utbildning och forskning

Ett nära samband mellan utbildning och forskning har varit grundläggande för

universitet i hela världen. I de europeiska universitetetens Magna Charta som

antogs i Bologna år 1988 anges följande: "Undervisningen och forskningen vid

universiteten får inte skiljas om utbildningen skall kunna motsvara förändrade

behov, samhällets krav och vetenskapliga framsteg."

 Tidigare svenska universitets- och högskolereformer under 1960- och 1970-talen

har dock medverkat till att successivt vidga klyftan mellan dessa båda

huvudverksamheter. De negativa effekterna därav underströks i

Högskoleutredningens huvudbetänkande (SOU 1992:1) Frihet, Ansvar, Kompetens och

av så gott som samtliga remissinstanser som yttrade sig över detta.

 I den nya högskolelagen (1 kap. 3 ) slås därför fast att "verksamheten skall

bedrivas så att det finns ett nära samband mellan forskning och utbildning".

 Det bör dock i detta sammanhang erinras om det resonemang som fördes i

proposition 1992/93:1 Frihet för kvalitet om att högskoleutbildning - i

varierande utsträckning - vilar såväl på vetenskaplig eller konstnärlig grund

som på beprövad erfarenhet. Detta förhållande illustrerades med nedanstående

figur:

 Detta resonemang ledde till formuleringen av högskolelagens 1 kap. 2 om de

statliga universitetens och högskolornas uppgifter. Med detta sätt att ange

lärosätenas uppgift understryks att inom det breda begreppet högre utbildning

och forskning ryms verksamhet med mycket olika inriktning och krav. Formerna och

villkoren för verksamhetens bedrivande måste därför tillåtas variera inom vida

ramar. Det eftersträvade nära sambandet mellan forskning och utbildning gäller

därmed endast de delar av den högre utbildningen där ett sådant samband är

relevant. Förutom de konstnärliga utbildningarna kan vissa delar av

lärarutbildningarna och yrkesteknisk högskoleutbildning utgöra exempel på

utbildningar där det nära sambandet med forskning inte är relevant.

 Det önskade sambandet mellan utbildning och forskning tar sig i 1993 års

reform det mest konkreta uttrycket i att det i högskoleförordningen anges att

fakultetsnämnden normalt bör vara det gemensamma beslutsorganet för

grundutbildning samt forskning och forskarutbildning.

 En rad andra åtgärder för att tillgodose högskolelagens samband kan bl.a.

återfinnas i flera lärosätens kvalitetsutvecklingsprogram. Som relevanta

indikationer på ett sådant samband anges där t.ex. andelen forskarutbildade

lärare, andelen lärare som samtidigt är aktiva forskare samt andelen forskare

som engagerar sig i grundutbildningen. I samtliga dessa fall anses en hög andel

bidra till att sannolikheten ökar för att kursinnehåll skall vara relaterat till

aktuell forskning och därmed vara av hög kvalitet. Att detta dock inte kan

tillämpas på all utbildning följer av det ovan förda resonemanget om graden av

vetenskaplig respektive beprövad erfarenhet som grund för utbildningen.

 Det eftersträvade sambandet mellan utbildning och forskning har oftast kommit

att uppfattas just som krav på forskningsanknytning av grundutbildningen för

utbildningens skull. Förhållandet mellan dessa huvudverksamheter bör emellertid

beskrivas som symbiotiskt. Högskoleutbildade studenter är nämligen det

viktigaste och effektivaste medlet för att sprida ny kunskap och nya

forskningsrön ut i samhället. Dessutom underlättas rekryteringen av nya

doktorander och forskare av ett gott samband. Högskoleutredningen pekade

slutligen på att kontakten mellan studenter och forskare också erbjuder

stimulans för båda parter. Betydelsen av de äldre och erfarnare lärarna - t.ex.

professorerna - som förebild ansågs ofta ha underskattats i Sverige, liksom

stimulansen för den äldre läraren och forskaren att diskutera sina teorier och

rön med unga studenter (SOU 1992:1 s. 89).

 För att stärka sambandet mellan utbildning och forskning vid de mindre och

medelstora högskolorna föreslog regeringen i 1993 års forskningsproposition att

medel skulle avsättas till stöd för nätverk för forskning och forskarutbildning

mellan en eller flera mindre och medelstora högskolor och ett eller flera

universitet och högskolor med fasta forskningsresurser. Samtliga medel som

anvisades för treårsperioden fördelas innevarande budgetår på grundval av

ansökningar från högskolorna och utifrån de prioriteringar mellan de föreslagna

nätverken som gjorts av en beredningsgrupp inom Utbildningsdepartementet

bestående av representanter för forskningsråden samt NUTEK.

5.4.4 Genomförande av tiopunktsprogrammet för jämställdhet

Ett framgångsrikt jämställdhetsarbete har stor betydelse för kvaliteten i

verksamheten, inte minst när det gäller möjligheterna att rekrytera tillräckligt

kvalificerade studenter till såväl grundläggande utbildning som

forskarutbildning, och i förlängningen därmed även till lärartjänster. Inom

forskningen kan kvinnors erfarenheter och andra perspektiv leda till nya

problemformuleringar och därmed till ny kunskap. I 1993 års

forskningsproposition presenterade därför regeringen ett tiopunktsprogram för

jämställdhet, vilket nu håller på att förverkligas.

* För att stimulera till en fördjupad analys och ett ökat engagemang inom olika

 delar av utbildnings- och forskningssystemet höll utbildningsministern i juni

 1993 ett seminarium med kvinnliga professorer. Ett huvudtema var inflytande

 över beslutsprocessen inom universiteten och från många håll framhölls vikten

 av att antalet kvinnliga dekaner och prefekter ökar.

* De särskilda medel som inför budgetåret 1993/94 har anvisats för

 jämställdhetsfrämjande åtgärder på olika nivåer inom universitet och högskolor

 har fördelats av Rådet för grundläggande högskoleutbildning respektive av

 regeringen. Inom grundutbildningen har medel anslagits till ett antal

 universitet och högskolor för att starta försöksutbildning för kvinnliga och

 manliga studenter inom såväl civilingenjörs- som ingenjörsutbildning enligt

 nya utbildningsplaner. Vidare har regeringen fördelat närmare 7 miljoner

 kronor för ett stort antal olikartade åtgärder med jämställdhetsfrämjande

 syfte, bl.a. kvinnliga gästprofessurer, vid universitet och högskolor.

* Det nya nationella jämställdhetspriset har utdelats för första gången till

 nätverket/projektet Kvinnliga läkares köns- och yrkesroll i den medicinska

 grundutbildningen.

* En kartläggning och utvärdering av hittills genomförda jämställdhetsprojekt

 vid universitet och högskolor kommer att presenteras under våren. Regeringen

 avser att senare återkomma till riksdagen med slutsatserna av utvärderingen.

 Tiopunktsprogrammet skall ses som en extra stimulans till det

jämställdhetsarbete som bedrivs av universitet och högskolor. Ansvaret för att

främja jämställdhet på alla nivåer och inom alla delar av verksamheten åvilar de

enskilda lärosätena.

 Det pågår förändringar mot ökad jämställdhet, men utvecklingen är långsam.

Inom forskarutbildningen har antalet kvinnor ökat. Under perioden

1987/88-1992/93 ökade deras andel bland de antagna från 32 procent till 38

procent. Under samma tid har enligt preliminära uppgifter andelen kvinnor bland

de nyexaminerade doktorerna ökat från 24 procent till 30 procent. För att på

sikt väsentligt öka andelen kvinnliga professorer krävs att universitet och

högskolor aktivt underlättar kvinnors karriärmöjligheter inom forskningen.

 På initiativ av den särskilda arbetsgruppen för jämställdhet inom högre

utbildning och forskning, JÄST-gruppen, har rapporten Kvinnor och män inom

lärarkåren vid universitet och högskolor tagits fram. Av rapporten framgår att

under femårsperioden 1987-1992 ökade andelen kvinnliga professorer från 5 till 6

procent, andelen kvinnliga högskolelektorer från 17 till 20 procent och andelen

kvinnliga forskarassistenter från 23 till 25 procent.

 En viktig skillnad mellan kvinnor och män, särskilt inom vissa fakulteter, är

att kvinnor är äldre när de påbörjar den universitetskarriär som bygger på

doktorsexamen. Kvinnliga forskarassistenter är i genomsnitt betydligt äldre än

de manliga. Detta sammanhänger med att medianåldern vid doktorsexamen är högre

för kvinnor än för män (38,5 år mot 35,5 år för samtliga fakulteter

sammantagna). Skillnaderna mellan könen härvidlag är markant störst vid

samhällsvetenskaplig fakultet.

 Inom grundutbildningen är kvinnor allmänt sett väl representerade, men

huvuddelen återfinns i de kvinnodominerade utbildningarna som leder till

anställning inom den offentliga sektorn, t.ex. vårdutbildningar och

lärarutbildningar. Merparten av kvinnorna med högskoleutbildning är anställda

inom offentlig verksamhet, medan de med kortare utbildning framför allt

återfinns i den privata sektorn.

 Kvinnorna utgör således en hittills dåligt utnyttjad potential för det svenska

näringslivet och den privata tjänstesektorn. Ett viktigt led i ansträngningarna

att öka kompetensen hos arbetskraften i näringslivet är därför att höja andelen

högskoleutbildade kvinnor där. Detta är angeläget inte minst sett i ett

internationellt konkurrensperspektiv. Samtidigt är en sådan förändring positiv

från jämställdhetssynpunkt.

 Den strukturomvandling som nu sker på den svenska arbetsmarknaden och den

ökade internationaliseringen kommer att innebära att arbetstillfällen försvinner

inom traditionella kvinnoyrken, samtidigt som möjligheter öppnar sig på nya

fält. I vissa avseenden har kvinnor särskilda möjligheter att göra sig gällande

på den framtida arbetsmarknaden, t.ex. i kraft av goda språkkunskaper förenade

med ekonomisk eller juridisk kompetens. Det är därför viktigt att kvinnor

breddar sitt yrkesval och söker sig till utbildningar som ger förutsättningar

härför.

5.4.5 Utvecklingsprogram för akademiskt ledarskap

Det stora ansvar som nu läggs på universitet och högskolor ställer nya och ökade

krav på ledningarna vid lärosätena. Den viktigaste uppgiften för styrelser och

rektorer är att svara för den långsiktiga, strategiska planeringen. Denna

planering måste utgå från frihet för studenterna i deras utbildningsval. Det är

ledningens ansvar att med utgångspunkt i statsmakternas resurstilldelningssystem

själv utforma de interna principerna för resursfördelning på ett sådant sätt att

kvaliteten i verksamheten säkras och utvecklas samtidigt som allt fler

studenter, doktorander och forskare ges möjligheter att göra goda prestationer.

Som stöd för att åstadkomma detta måste en ändamålsenlig intern beslutsstruktur

skapas, nya ekonomiadministrativa rutiner införas samt effektiva former för

uppföljning av verksamhet och kostnader etableras.

 Den överordnade uppgiften måste vara att skapa ett universitet eller en

högskola med gott rykte när det gäller kvalitet och omsorg om sina studenter, så

att man blir attraktiv för studenter och lärare och kan stå sig väl i en

framtida konkurrens med svenska och utländska lärosäten.

 För att stärka ledningskompetensen har Utbildningsdepartementet tagit

initiativ till ett utvecklingsprogram för akademiskt ledarskap, inom vilket fem

seminarier genomförts hittills. Vid dessa seminarier, som i första hand vänt sig

till samtliga rektorer och förvaltningschefer, har såväl internationella

erfarenheter som svenska erfarenheter från andra samhällssektorer redovisats.

Insatserna syftar till att förankra och vidareutveckla ledningsstrategier,

klargöra ledningens roll och ansvar samt att ge kunskap om instrument, metoder

och arbetssätt både i planeringsprocessen och vid hanterandet av radikala

förändringar i verksamheten. Därutöver är avsikten att skapa nätverk, också till

ledare inom övriga sektorer i samhället.

 Ett viktigt led i utvecklingen av ledarskapet inom universitet och högskolor

är att bättre ta till vara kvinnors kompetens.

 Den nya situationen ger ledningar på olika nivåer en förändrad roll, som är

svår att kombinera med den andra uttalade ledningsprincipen för universitet och

högskolor, nämligen den traditionella kollegiala modellen för beslutsfattande.

Utan värdering kan konstateras att ledningarna vid universiteten sannolikt möter

större problem när det gäller kollegors attityder än ledningar vid mindre

högskolor, som i detta avseende har en mer hanterlig uppgift. Regeringen vill

understryka att den kollegiala beslutstraditionen inte får tillåtas motverka en

angelägen utveckling mot ett tydligt ledarskap för universitetet eller högskolan

i dess helhet.

5.5 Nya resurstilldelningssystem för grundutbildning samt forskning och

forskarutbildning

5.5.1 Incitament införs

Principerna för de båda nationella resurstilldelningssystem som skall ge

incitament till mer och bättre verksamhet godkändes av riksdagen hösten 1992.

Förslag till utformning har fortlöpande lagts fram av Resursberedningen.

5.5.2 Tredelat system för grundutbildning

För grundläggande högskoleutbildning införs ett nytt, tredelat

resurstilldelningssystem successivt under innevarande treårsperiod. Fr.o.m. den

1 juli 1993 erhåller således universitet och högskolor ersättning i förhållande

till antalet registrerade studenter - studentpeng - och deras prestationer. I

1994 års budgetproposition föreslås att studentpengen för respektive

utbildningsområde fr.o.m. den 1 juli skall inkludera en s.k. hyrespeng. Vidare

föreslås en justering av respektive studentpeng så att denna även skall

inkludera resurser för anskaffning av inredning och utrustning. Senare i denna

proposition (avsnitt 6.1) kommer ytterligare ändringar att föreslås införas.

Dels lämnas förslag till utformning av kvalitetsdelen i

resurstilldelningssystemet, dels presenteras en modell för tilldelning av

resurser till högre konstnärliga och idrottsliga utbildningar. Denna modell

innebär att tilldelningen till dessa utbildningar kommer att ske efter samma

principer som för övriga utbildningsområden. Därmed föreligger alla delar av

resurstilldelningssystemet för grundutbildning, vilket kommer att kunna

tillämpas i sin helhet fr.o.m. nästa treårsperiod. De förväntade effekterna av

det nya systemet kan sammanfattas i följande punkter.

* Då lärosätenas resurstilldelning görs direkt beroende av antalet registrerade

 studenter och deras studieresultat och inte som tidigare av planerad

 verksamhet kommer 5-10 procent fler studenter att kunna utbildas till samma

 kostnad utan att kvaliteten i verksamheten påverkas negativt.

* Studentpengen gör det nödvändigt för varje lärosäte att erbjuda sådan

 utbildning som kan rekrytera studenter och få dem att stanna kvar på

 lärosätet.

* Prestationsersättningen leder till att lärarstödet utformas på ett sådant sätt

 att studenterna ges rimliga förutsättningar att vara framgångsrika i sina

 studier.

* Förutom de övervägande positiva effekter som dessa båda incitament på lång

 sikt förväntas ha för kvaliteten i utbildningen, ger kvalitetspremien

 lärosätena direkt stimulans att systematiskt utveckla kvaliteten i

 verksamheten.

* De enhetliga per capitaersättningarna som innehåller samtliga resurser ger

 alla lärosäten samma ekonomiska förutsättningar för likartad utbildning,

 vilket gör systemet rättvist och förutsägbart.

 Den tidigare nämnda utvärderingen av reformen kommer att kunna ge en bild av

utvecklingen under den första treårsperioden. I avvaktan på utredarens

iakttagelser kommer Resursberedningen inom ramen för sin uppföljning av

resurstilldelningssystemet att avge ett delbetänkande senare i vår om de

hittillsvarande tendenserna och framför allt om inställningen till systemets

olika delar. Redan nu kan dock konstateras att införandet av det nya systemet

har lett till en konstruktiv och livlig debatt om utbud av olika typer av

kurser, studieorganisation, rimliga kvalitetskrav och framför allt hur

studenternas önskemål skall kunna mötas. Under det senaste året har

grundutbildningen uppenbarligen kommit att betraktas som mer betydelsefull än

tidigare. Den ägnas därmed också större uppmärksamhet.

5.5.3 Resultatrelaterad tilldelning till forskning och forskarutbildning

Via fakultetsanslagen anslås resurser för forskning och forskarutbildning direkt

till universitet och högskolor. För forskningen, men även i avsevärd

utsträckning för forskarutbildningen, erhåller lärosätena därutöver resurser

från externa finansiärer, bl.a. forskningsråden. De nuvarande fakultetsanslagens

storlek är resultatet av en lång följd forskningspolitiska beslut. Inte annat än

översiktligt har dessa inneburit en samlad bedömning av resurserna i relation

till uppnådda resultat inom de olika fakulteterna.

 Resursberedningen har därför haft i uppgift att analysera hur

resurstilldelningen till forskning och forskarutbildning till någon del skall

kunna relateras till prestationsmått. En sådan analys och ett därpå baserat

förslag presenterades i Resursberedningens betänkande (SOU 1993:102) Kvalitet

och dynamik i november 1993. Regeringens ställningstagande till beredningens

förslag framgår av avsnitt 6.1.

6 Inför ett nytt sekel

6.1 Kapacitets- och strukturförändringar

Kunskap och kompetens får allt större betydelse för sysselsättning och välstånd.

 Under de senaste decennierna har Sveriges konkurrensläge försämrats när det

gäller arbetskraftens kompetens. Jämförbara länder uppvisar t.ex. klara försteg

i fråga om arbetskraftens kompetens i allmänhet. Sveriges ekonomiska potential

mätt som tillgång till s.k. humankapital har minskat.

Den långsiktiga kunskapsnivån

Sverige måste ha en hög kunskapsnivå och förmåga att organisera och utnyttja

denna kunskap om det skall vara möjligt att klara de höga ambitioner som det

svenska samhället har. Allt talar också för att Sverige skulle kunna vara en

kunskapsmässigt ledande nation. Den folkliga bildningen och läskunnigheten har

lång tradition, forskningen är såväl kvantitativt som kvalitativt stark, viktiga

industrier leder utvecklingen inom sina respektive områden, osv.

När det gäller gymnasieutbildade motsvarar Sveriges situation genomsnittet för

OECD-länderna. Däremot har länder som USA och Tyskland ett betydande försprång

framför Sverige. I dessa länder har närmare nio av tio personer i arbetskraften

en utbildning motsvarande minst gymnasienivå. Med nuvarande utbildningskapacitet

kommer en sådan nivå att uppnås i Sverige först om 15-20 år.

För de eftergymnasiala utbildningarna är situationen, trots de senaste årens

utbyggnad, allvarligare. Följande diagram belyser i ett 25-årsperspektiv den

svenska arbetskraftens kunskapsnivå i relation till omvärldens.

Andelen av arbetskraften i åldern 20-64 år med kortare eftergymnasial utbildning

(enligt OECD-material)

Andel av arbetskraften i åldern 20-64 år med minst treårig eftergymnasial

utbildning (enligt OECD-material)

Såväl ifråga om kortare som - och framför allt - i fråga om längre

eftergymnasiala utbildningar släpar alltså Sverige efter viktiga

konkurrentländer. Situationen långsiktigt har emellertid förbättrats jämfört med

hur kompetensnivån i arbetskraften skulle ha utvecklats om de senaste tre årens

utbyggnad, av framför allt den högre utbildningen, inte kommit till stånd. Med

den andel studenter i högre utbildning som gällde före höstterminen 1991 skulle

arbetskraftens kompetens, mätt som andel personer i arbetskraften med längre

akademisk utbildning, ha sjunkit efter sekelskiftet.

De uppgifter som har redovisats kan inte enkelt översättas i exakta

utbildningstal för olika utbildningar. Villkoren såväl i Sverige som i omvärlden

förändras ständigt. Sveriges långsiktiga konkurrenskraft kan emellertid knappast

hävdas utan en kunskapsnivå som är högre än dagens.

En utveckling av ovan beskrivet slag är därmed oförenlig med Sveriges

långsiktiga intressen. Regeringens bedömning är därför att investeringarna i

kunskapsutveckling och kompetens på den eftergymnasiala nivån ytterligare måste

förstärkas. I det följande beskriver regeringen villkoren och formerna för denna

utveckling.

Expansionens förutsättningar

1970- och 80-talens underlåtelser har försämrat de strukturella

förutsättningarna att snabbt nå den högre kunskapsnivå som är ytterst angelägen.

Att Sverige inte genomförde den utbyggnad av den högre utbildningen som andra

länder genomförde under denna tid är det viktigaste exemplet härpå. Ett annat

exempel är att det råder brist på utbildningsformer som kombinerar teoretisk

skolning och företagsskolning för att säkerställa tillgången på yrkesskickliga

medarbetare. Ett tredje exempel är de påtagliga rekryteringsproblemen till

naturvetenskapliga och tekniska utbildningar som gradvis uppstått. Universitet

och högskolor är hårt ansträngda för att klara regeringens nuvarande snabba

utbyggnadsprogram av den akademiska utbildningen. Det finns brister inte minst i

fråga om tillgången på lärare med doktorsexamen. Därmed begränsas starkt

möjligheterna att nu bygga ut den högre utbildningen ytterligare med bibehållen

hög kvalitet. Såväl regeringen som riksdagen har tidigare slagit fast att i

princip all akademisk utbildning skall förmedlas av disputerade lärare.

 Nedanstående tabell belyser rekryteringsläget när det gäller vetenskapligt

kvalificerade lärare vid universitet och högskolor.

Beräknat nyrekryteringsbehov av lärare år 1995

 Antal Procent av antalet doktorsexamina

 om alla skall vara med nuvarande

 forskarutbildadeandel med

 forskarutb.

Humaniora 118 107 63

Samhällsvetenskap 60 46 20

Naturvetenskap 149 47 31

Teknik 128 73 32

 Problemen att rekrytera lärare för den grundläggande utbildningen kommer att

förbli stora under de närmaste åren. Orsaken till detta är expansionen av

forskning genom bl.a. de strategiska fondernas finansiering, konjunkturuppgång

och ökande benägenhet att rekrytera forskarutbildad personal på arbetsmarknaden

utanför universiteten. Den nu inledda utbyggnaden av forskarutbildningen kommer

sannolikt att förbättra läget kring sekelskiftet.

 Det finns således kvalitativa hinder som måste övervinnas för att nå en

långsiktigt acceptabel utbildningsnivå. Hänsyn härtill måste enligt regeringens

mening tas vid en bedömning av den praktiskt möjliga utbyggnadstakten.

 Starka skäl talar för att nu ge prioritet åt mer praktiskt inriktade, kortare

eftergymnasiala utbildningar vid sidan av universitets- och högskolesystemet.

Sådana utbildningar kan vara av mycket varierande slag. Särskilt betydelsefullt

är det emellertid att stimulera tekniskt inriktade utbildningar där teori och

företagspraktik blandas. En förebild finns i det trainee-system som regeringen

aviserat i budgetpropositionen (prop. 1993/94:100 bil. 9 s. 15).

 Beträffande de längre akademiska eftergymnasiala utbildningarna kräver

tidslogik och kvalitetskrav att den påbörjade utbyggnaden först fullföljs. Det

är främst tillgången på kvalificerade lärare som sätter restriktioner för en

snabbare expansion.

 Sådan högre utbildning bör därför inte byggas ut ytterligare förrän mot

slutet av 1990-talet. Då bör det finnas möjligheter att med iakttagande av höga

kvalitetskrav påbörja en expansion som får sitt fulla genomslag på andra sidan

år 2000.

 Regeringen anger nedan formerna och inriktningen på dessa satsningar.

6.1.1 Utbyggnad av eftergymnasial utbildning

Regeringens förslag: Insatser skall göras för att öka utbildningskapaciteten så

att den motsvarar 20 000 fler helårsstuderande på eftergymnasial nivå.

Huvuddelen skall avse kvalifierad yrkesutbildning. Längre högskoleutbildning

prioriteras i en andra etapp.

 Skälen för regeringens förslag: Jämfört med många andra länder genomgår en

relativt låg andel av en svensk ungdomskull eftergymnasial utbildning. Svenska

studerande tenderar också att påbörja utbildningen vid en högre ålder än vad som

är fallet utomlands. Dessa två faktorer samverkar till en alltför låg

utbildningsnivå hos den svenska arbetskraften.

 En successiv utbyggnad av den eftergymnasiala utbildningen bör genomföras, med

målet att erbjuda åtminstone ytterligare 20 000 platser under 1990-talets andra

hälft. Utbyggnaden bör omfatta främst eftergymnasiala utbildningar utanför

universitet och högskolor, företrädesvis i samverkan med näringslivet.

 Mot 1990-talets slut bör en ny expansionsfas för den akademiska utbildningen

inledas. Erfarenheterna av de senaste årens utbyggnad av den akademiska

utbildningen visar att utbildningssystemet kräver en avsevärd resursförstärkning

för att kunna genomföra en expansion med god kvalitet. Den utbyggnad som nu

skett gör dessutom en ny lika snabb utbyggnad omöjlig att klara. Kvaliteten

kräver en rimlig utbyggnadstakt.

 De ytterligare ekonomiska resurser som krävs för utbyggnaden av yrkesinriktad

eftergymnasial utbildning kan tillföras genom att behovet av reguljära

arbetsmarknadsinsatser minskar i motsvarande mån.

Kvalificerad eftergymnasial yrkesutbildning i nya former

Regeringens bedömning: Den kvalificerade eftergymnasiala yrkesutbildningen bör

ges nya former. Teoretisk utbildning tillsammans med yrkespraktik stimuleras. En

särskild statsbidragsform införs.

 Skälen för regeringens bedömning: Nya yrken tillkommer och gamla försvinner i

en allt snabbare takt. Också innehållet i yrkena förändras allt snabbare.

Samtidigt ökar specialiseringsgraden i många yrken. Av dessa anledningar kommer

behovet av kvalificerade yrkesutbildningar på god teoretisk grund att öka. Även

på eftergymnasial nivå behövs utbildningar med praktiska inslag som ger

yrkeskompetens eller specialisering inom yrken.

 I skriften "Teknisk kompetens för framtidens företag" redovisar Svenska

arbetsgivareföreningen (SAF) i samarbete med ett antal medlemsförbund sin syn på

utvecklingen av arbetslivet och behoven av utbildning på det tekniska området.

Man pekar bl.a. på den snabba förändringen av arbetets organisation där den

traditionella indelningen i arbetare och tjänstemän försvinner. Vidare

efterlyses en mera yrkesinriktad utbildning och en större medverkan av

företagen. Det understryks att detta t.ex. kan ske i form av entreprenader,

företagsskolor, branschskolor och fristående tekniska institut.

 Behovet av kvalificerad yrkesutbildning gäller i betydande utsträckning också

utanför det tekniska området. Det finns ett mycket skiftande utbildningsbehov av

detta slag som borde kunna tillgodoses av en rad olika typer av

utbildningsanordnare.

 Vad som här sagts gäller inte enbart ungdomsutbildningar. Många redan

yrkesverksamma behöver dessutom utbildning på eftergymnasial nivå för att

komplettera eller fördjupa sin kompetens. Relativt korta utbildningar, som

integrerar teori och praktik, kan fylla en viktig funktion för att möta detta

behov. En avgränsning mot såväl ungdomsutbildning som personalutbildning i

företagen måste emellertid göras.

 Internationellt sett har Sverige varit framgångsrikt när det gäller korta

eftergymnasiala utbildningar inom universitet och högskolor. Framför allt har

dessa vunnit en snabb acceptans både bland studenter och arbetsgivare jämfört

med andra länder.

 De utbildningar som nu behöver ges förbättrade möjligheter är av ett annat

slag, mera inriktade på det kvalificerade yrkeskunnandet. För att möta

morgondagens behov av yrkeskunnande behövs utbildning, som inte är akademisk i

traditionell mening, men som är mer kvalificerad än yrkesutbildningen i

gymnasieskolan. En slutsats som kan dras av SAF-undersökningen är att det behövs

flexiblare utbildningsformer än de nuvarande samt ökade möjligheter till varvad

teoretisk/praktisk utbildning.

 Den utbildning det här är fråga om förekommer till en del redan i dag inom

utbildningsväsendet, t.ex. som påbyggnadsutbildning inom kommunal

vuxenutbildning (komvux).

 Det finns i dag ett mycket stort antal specialkurser, högre specialkurser och

s.k. påbyggnadsutbildningar (inklusive f.d. särskilda yrkesinriktade kurser).

Specialkurser får anordnas enligt nu gällande regler t.o.m läsåret 1994/95.

Avsikten är att nya eller aktualiserade kursplaner för påbyggnadsutbildningar

inom komvux skall föreligga i god tid före läsåret 1994/95. Regeringen har

informerat riksdagen om denna fråga i budgetpropositionen (prop. 1993/94:100

bil. 9 s. 27).

 Beredning pågår inom Utbildningsdepartementet och Skolverket av denna fråga.

Inriktningen är att nuvarande kurser skall ersättas enligt följande:

- Yrkesinriktade kurser inom programmen i gymnasieskolan kan ersätta vissa

kurser. Dessa kan då också anordnas inom komvux. Merparten av de särskilda

yrkesinriktade kurserna inom komvux tillhör denna kategori.

- Kurser som har vissa förkunskaps- och ålderskrav och/eller är kopplade till

vissa myndighetskrav t.ex. yrkesförare. Kurserna bygger ofta på grundskolan men

återfinns inte inom gymnasieskolans program. Dessa kurser skall vara

komvuxkurser.

- Egentliga påbyggnadsutbildningar som är relativt korta eftergymnasiala

yrkesutbildningar, 1-3 terminer. Nu gällande krav på en påbyggnadsutbildning är

att den antingen skall leda till ett nytt yrke eller till en höjning av nivån i

det yrke man har. De anordnas i huvudsak inom områdena ekonomi, teknik och

omvårdnad.

 Bland de här beskrivna utbildningarna tillhör den sistnämnda kategorin sådana

utbildningar som skulle kunna vinna på att utvecklas i en ny form, i enlighet

med vad regeringen anfört ovan.

 Regeringens bedömning är att det inom det nuvarande offentliga

utbildningsväsendet, med sin relativt fasta organisatoriska struktur, inte finns

tillräckliga förutsättningar att stimulera sådan yrkesutbildning som kräver en

hög grad av specialisering eller där behovet av snabba omställningar är stort.

Företagen måste också engageras ekonomiskt och pedagogiskt i utformning och

genomförande av den typ av kvalificerad yrkesutbildning som uppenbarligen kommer

att behövas.

 En arbetsmarknad där många kommer att byta yrke flera gånger under sitt liv

förutsätter en god teoretisk grund inte minst som bas för kontinuerligt lärande.

Samtidigt kommer de yrkesspecifika kompetenskraven att skärpas. Att tillgodose

båda dessa behov och bringa dem i samklang med varandra ställer särskilda krav

på ett flexibelt utbildningsutbud. Det talar för att många olika typer av

utbildningsanordnare tas i anspråk.

 Det ankommer på statsmakterna att tillskapa en struktur som gör det möjligt att

tillgodose de framväxande utbildningsbehoven vad gäller kvalificerad

yrkesutbildning samt stimulera sådan utbildning av god kvalitet. De instrument

som i första hand kommer ifråga är organisatoriska och ekonomiska.

 För en utbyggnad av kvalificerad yrkesutbildning krävs enligt regeringens

bedömning följande:

* Flexibla utbildningsanordnare med god överblick över arbetsmarknadens behov.

 Därför behövs flera aktörer än dagens, som främst är kommuner samt

 universitet och högskolor. De skall kunna identifiera efterfrågan och på ett

 smidigt sätt tillgodose denna. Företagen bör kunna spela en viktig roll som

 förnyare. Det utesluter inte att befintliga organisationer med särskilda

 förutsättningar bör kunna medverka i denna typ av utbildning.

* En statlig organisation med uppgift att stimulera kvalificerade

 yrkesutbildningar, bedöma utbildningens kvalitet och förutsättningar för

 statlig finansiering och studiestöd. I organisationens uppgifter bör ingå att

 göra nödvändiga prioriteringar.

* Förstärkta statliga resurser.

 Den här beskrivna formen för att utveckla eftergymnasiala utbildningar har

sammanfattningsvis de bästa förutsättningarna att tillgodose ett föränderligt

arbetsmarknadsbehov. Påbyggnadsutbildningar kan samtidigt inpassas i en naturlig

struktur. Genom denna kan till sist också studiemedelsrättigheter ges en bas som

stärker den enskildes rättssäkerhet.

 Regeringen kommer snarast att tillsätta en särskild utredare med uppgift att

skyndsamt utarbeta detaljerna för en struktur och organisation för att möta

arbetsmarknadens behov av kvalificerad eftergymnasial yrkesutbildning. I

uppdraget kommer också att ingå att bedöma villkoren för de nuvarande

påbyggnadsutbildningarna så att de även fortsättningsvis kan anordnas inom

kommunen. Uppdraget omfattar vidare att värdera erfarenheterna från den

försöksverksamhet med kunskapscentra som Utbildningsdepartementet följt genom en

särskild arbetsgrupp.

Universitet och högskolor - utbyggnad och profilering

Inledning

Den högre utbildningen har de senaste åren byggts ut med cirka 30 procent. Det

är en snabbare utbyggnad än i något annat land under senare tid. Som regeringen

tidigare framhållit är en fortsatt utbyggnad av den längre akademiska

utbildningen nödvändig för att Sveriges långsiktiga konkurrensförmåga skall

kunna hävdas. Framför allt gäller det utbildningar på kandidatnivå och däröver.

Regeringen har inledningsvis redovisat detta behov i ett tidsperspektiv.

 Ökad satsning vid universitet och högskolor

Regeringens förslag: Utbildningen vid universitet och högskolor skall byggas ut

ytterligare med början i slutet av 1990-talet. Särskild vikt skall därvid läggas

vid längre utbildningar. Universitet och högskolor får delvis nya uppgifter.

Forskningen vid de mindre och medelstora högskolorna får en nisch- och

nätverksstruktur.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringens bedömning är att det är nödvändigt

att öka utbildningskapaciteten vid universitet och högskolor även efter det att

den nu pågående utbyggnaden fullföljts. Särskild vikt behöver läggas vid längre

utbildningar.

 Med hänsyn till den påfrestning de senaste årens utbyggnad inneburit för

universiteten och högskolorna måste emellertid tid nu ges för kvalitativ

konsolidering. Först när framför allt lärartillgången förbättrats kan en ny

utbyggnadsetapp komma ifråga. En expansion av den högre utbildningen

aktualiserar också viktiga struktruella frågor vad gäller universitetens och

högskolornas uppgifter såväl inom grundutbildningen som forskningen.

 Sverige har i dag sex universitet, två tekniska högskolor, Karolinska

institutet, Handelshögskolan i Stockholm samt en teknisk fakultet inom Högskolan

i Luleå som centra för avancerad forskning och forskarutbildning. Femton mindre

och medelstora högskolor bedriver utbildning av varierande bredd och djup samt

viss forskning. I Stockholm finns vidare åtta specialhögskolor för konst samt

idrott. Sveriges lantbruksuniversitet bedriver såväl grundutbildning som

forskning.

 Flera universitet har idag nått en betydande storlek med 20-30 000 studenter.

De bör inte i någon betydande utsträckning expandera ytterligare. En

tyngdpunktsförskjutning torde på sikt ske så att universitet och fackhögskolor

koncentrerar sig på längre akademiska utbildningar och på forskarutbildning.

 Frågan är mot denna bakgrund hur den långsiktiga förstärkningen av den högre

utbildningen skall ske. Svaret på frågan kräver även en bedömning av hur den

avancerade forskningen skall kunna ges bästa möjliga utvecklingsförutsättningar,

samt hur relationerna mellan grundutbildningen och forskningen skall kunna

upprätthållas.

 Det är knappast rimligt att antalet studenter vid ett universitet i en

sammanhållen organisation överstiger 30 000. Större lärosäten skulle kunna

riskera att förlora sin identitet och kunna få svårigheter att upprätthålla sin

roll som avancerade forskningscentra. De mindre och medelstora högskolorna bör

därför ta på sig ökade uppgifter inom grundutbildningen. En utveckling i denna

riktning skisseras av Vetenskapsakademien i en rapport - (Ds 1993:92)

Vetenskapsakademiens syn på kunskap och kompetens inför 2000-talet - inom ramen

för arbetet med Agenda 2000.

 Dagens mindre och medelstora högskolor har mycket olika karaktär. Några av dem

har utvecklat intressanta profiler, framförallt tillsammans med det lokala och

regionala näringslivet. Andra har en större utbildningsvolym och därmed en

större bredd i utbildningsutbud och forsknignsverksamhet. Ett större uppdrag

inom grundutbildningen, tillsammans med ett ökat ansvar för den kontinuerliga

kompetensutvecklingen i landet, skulle kunna ge de mindre och medelstora

högskolorna en allt viktigare roll.

 Den forskning som de mindre och medelstora högskolorna bedriver är av betydelse

för att stödja grundutbildningen. Stor betydelse har vidare de satsningar på

forskningssamarbete i nätverk med universitet och forskande högskolor som har

etablerats samt forskningssamarbete med näringslivet.

 De nu vunna erfarenheterna visar på en struktur för forskningen som långsiktigt

kan förstärkas. Nätverkssamarbete gör de mindre och medelstora högskolorna

delaktiga i forskningen vid starka, vetenskapliga miljöer.

 Forskning vid mindre och medelstora högskolor

Regeringens förslag: Forskningen vid mindre och medelstora högskolor förstärks.

Från återstoden av Fond 92-94 avsätts 16,45 procent till en stiftelse med bl.a.

detta ändamål (jfr avsnitt 6.6). Avkastningen på kapitalet skall gå till

profilforskning inom särskilda styrkeområden i samarbete med näringslivet.

 Skälen för regeringens förslag: Genom 1993 års forskningspolitiska beslut har

anslagen för olika forskningsstödjande åtgärder vid de mindre och medelstora

högskolorna förstärkts. I den regionalpolitiska proposition (prop. 1993/94:140)

Bygder och regioner i utveckling, som nyligen överlämnats till riksdagen

föreslår regeringen att vissa engångsmedel avsätts för de mindre och medelstora

högskolornas fortsatta utveckling och fördjupning av intressanta profiler i

samarbete med näringslivet. Särskilt framhålls samarbetet med de lokala

företagen.

 Regeringen anser det angeläget att bygga vidare på de erfarenheter som nu vinns

vid vissa högskolor som en följd av ett förändrat utbildningsutbud och samarbete

med företagen. Denna utveckling har blivit möjlig genom de beslut som tidigare

fattats om förstärkningar i sådan riktning. Det är viktigt att denna utveckling

sker i ett långsiktigt perspektiv.

 Regeringen föreslår därför att medel ur återstoden av Fond 92-94 avsätts till

en stiftelse för att skapa möjligheter för mindre och medelstora högskolor att

ingå avtal om forskningssamarbete i första hand med lokala företag. Forskningens

inriktning skall vara ett led i högskolans profilering och ha koppling till dess

grundutbildning.

 Högskolornas samarbete med näringslivet bör enligt regeringens uppfattning

utvecklas på så sätt att varje högskola ges möjlighet att utveckla en avgränsad

forskningsinriktning med större djup. Stiftelsen bör i enlighet med vad som nyss

framhållits, upp till en viss nivå, normalt omkring 50 %, kunna svara för

delfinansieringen av sådan forskning, förutsatt att icke-offentliga

intressenter, i första hand det regionala näringslivet, är beredda att

långsiktigt svara för resten.

 Medlen bör också kunna användas för forskarutbildning. Därvid åvilar den

vetenskapliga ledningen ett universitet eller fackhögskola med rätt att anta

studenter till forskarutbildning.

 Stiftelsens verksamhet förutsätts inom detta område vara permanent. De

satsningar som redan beslutats om kommer att få full genomslagskraft först om

några år. Det är viktigt att framgångsrik sådan verksamhet kan tillåtas

expandera långsiktigt. Av det skälet bör inte det för ändamålet avsedda

kapitalet förbrukas. Stiftelsen bör dock ha möjligheter att över tid förändra

prioriteringar mellan områden och högskolor.

 Den här beskrivna samarbetsmodellen förutsätter således vetenskaplig ledning

från högskolorna i samverkan med företagen samt, då även forskarutbildning

ingår, anknytning till ett universitet eller fackhögskola som är beredd att

ansvara för handledningen av de forskarstuderande.

 Genom den nu föreslagna förstärkningen av resurserna för forskning och

forskarutbildning vid mindre och medelstora högskolor skapas förutsättningar för

en slagkraftig profilering och en förstärkning av den vetenskapliga miljön -

till nytta för såväl högkolorna som näringslivet i Sverige.

 Det är angeläget att de mindre och medelstora högskolorna långsiktigt kan

upprätthålla den kompetens som upparbetats inom respektive profilområde.

Verksamheten måste åtnjuta en betydande stabilitet samtidigt som den

kontinuerligt prövas vad gäller kvalitet och inriktning. Företagens intresse för

medverkan är ett viktigt kriterium vid sidan av den vetenskapliga prövningen.

 Regeringen vill i detta sammanhang erinra om vad som tidigare framhållits i

proposition 1992/93:170 Forskning för kunskap och framsteg om utveckling av

forskningen inom de mindre och medelstora högskolorna. Därvid lades riktlinjer

för den långsiktiga utvecklingen fast. Det innebar att väsentliga resurser dels

för forskning och forskarutbildning i nätverk med universitet och högskolor med

fast organisation för forskning, dels för samarbete mellan mindre och medelstora

högskolor och näringsliv tillfördes. Därutöver förstärktes resurserna för

generella forskningsstödjande åtgärder. Regeringen anser att en fortsatt

utveckling efter dessa riktlinjer är önskvärd. Under senare tid har allt fler

mindre och medelstora högskolor efter kvalitetsprövning fått rätt att utfärda

magisterexamen. Ett samband mellan utbildning på den nivån och forskning är

naturligt.

 Det ökande behovet av naturvetenskaplig och teknisk kompetens

Regeringens förslag: Vid universitet och högskolor görs en fortsatt satsning på

naturvetenskaplig och teknisk utbildning. Den förläggs till lärosäten med

naturvetenskaplig utbildning på lägst magisternivå och/eller

civilingenjörsutbildning och annan teknisk utbildning på motsvarande nivå.

 Skälen för regeringens förslag: Omfattningen av de akademiska utbildningarna på

det tekniska och naturvetenskapliga området måste öka. Hinder för rekryteringen

till sådana utbildningar måste undanröjas.

 Ingenjörsvetenskapsakademien framhåller, i skriften (Ds 1993:96) Ingenjörer i

livslångt lärande, att civilingenjörernas andel av arbetskraften har en

avgörande betydelse för Sveriges utveckling. Civilingenjörerna verkar pådrivande

på utvecklingen och bidrar också i hög grad till att ny verksamhet skapas. Som

tidigare visats finns emellertid vissa brister i rekryteringsbasen till teknisk

och naturvetenskaplig utbildning.

 Kungl. Vetenskapsakademien poängterar, i skriften (Ds 1993:92) Kunskap och

kompetens inför 2000-talet, att analyser av framtidens kompetensbehov entydigt

pekar mot behov av grundläggande kunskaper i såväl naturvetenskap som

kulturvetenskap. Man betonar att kompetensnivån måste höjas för att Sverige

skall kunna fortsätta att utvecklas som kunskapsnation.

 Samtidigt som behovet av tekniskt och naturvetenskapligt högutbildade ökar är

rekryteringsbasen till dessa på väg att minska drastiskt av två orsaker. Av

demografiska skäl kommer antalet studenter med naturvetenskaplig eller teknisk

inriktning från gymnasieskolan att minska till cirka 14 000 elever per år i

slutet av seklet. Samtidigt uppgår universitetens och högskolornas

rekryteringsbehov till åtminstone 25 000 om det nu bedömda kunskapsbehovet skall

kunna tillgodoses. Dagens tendens är att allt färre ungdomar väljer en

gymnasieutbildning som ger kompetens för en eftergymnasial naturvetenskaplig

eller teknisk utbildning. SCB:s statistik över sökande och antagna till

gymnasieskolan visar att antalet antagna till dessa utbildningar minskat med

drygt en procentenhet från höstterminen 1992 till 1993. Det behövs således en

attitydförändring bland ungdomar redan i skolan för att undvika en framtida

brist på behöriga sökande till högre utbildning inom naturvetenskap och teknik.

 Stimulerande kontakter mellan elever och näringslivet är en av vägarna för att

åstadkomma attitydförändringar. Här bör lärosäten och näringsliv arbeta

tillsammans för att knyta skolan och dess aktörer närmare forskning och yrkesliv

i syfte att öka intresset för naturvetenskap och teknik. Tekniskt

naturvetenskapliga centra finns på olika håll i landet och de fyller en viktig

funktion.

 Kemikontoret, Svenska kemistsamfundet, Karolinska institutet, Kungl. Tekniska

högskolan och Stockholms universitet har kommit med förslag om att anordna en

försöksverksamhet med ett nationellt resurscentrum i kemi. Detta kemicentrums

syfte skulle vara att sprida information till lärare i grund- och gymnasieskola

om de senaste forskningsresultaten, ge tips om nya experiment samt ge

information om fortbildningslitteratur, miljö- och säkerhetsfrågor. En

verksamhet av detta slag skulle enligt regeringens mening kunna utgöra en

fruktbärande länk mellan forskning, skola och näringsliv. Under förutsättning av

näringslivets engagemang i denna fråga överväger regeringen att medverka i

finansieringen av verksamheten.

 Regeringen har redan vidtagit en rad åtgärder för att stimulera intresset för

matematiska, naturvetenskapliga och tekniska utbildningar. Verket för

Högskoleservice (VHS) och Skolverket har fått i uppdrag att under en

femårsperiod vidta åtgärder inom skolans och den högre utbildningens område som

syftar till att öka ungdomars intresse för teknik och naturvetenskap. Ett

särskilt mål är att framför allt kvinnor skall stimuleras att söka till

utbildningar inom dessa områden.

 Den mer kursutformade gymnasieskola som riksdag och regering nyligen skapat

förutsättningar för bör också kunna bidra till att bredda rekryteringsbasen till

universitetens och högskolornas tekniska och naturvetenskapliga utbildningar.

 Regeringen har också vidtagit åtgärder som syftar till att förbättra

rekryteringsläget på kort sikt. Fr.o.m. budgetåret 1992/93 anordnas

behörighetsgivande förutbildning (basår) vid flera universitet och högskolor i

syfte att ge fler ungdomar med samhällsvetenskaplig eller ekonomisk

gymnasieutbildning möjlighet att skaffa sig behörighet till tekniska och

naturvetenskapliga utbildningar på universitet och högskolor. Även här gäller

att det är betydelsefullt att öka andelen kvinnor i sådana utbildningar.

Resurser för ytterligare basårsplatser har fördelats budgetåret 1993/94 och i

årets budgetpropositionen föreslås ytterligare resurser för ändamålet (prop.

1993/94:100, bilaga 9). VHS har regeringens uppdrag att utvärdera basåret. De

erfarenheter som redovisats hittills är goda. Huvuddelen av dem som antogs

budgetåret 1992/93 har gått vidare till högre studier vid universitet och

högskolor.

 Regeringen har vidare genom tidigare åtgärder givit förutsättningar för en ökad

omfattning av längre teknisk och naturvetenskaplig utbildning (prop. Högre

utbildning för ökad kompetens 1992/93:169, bet. 1992/93:UbU 14, rskr

1992/93:363). Av den totala expansionen budgetåret 1993/94 omfattande resurser

motsvarande drygt 9 600 årsstudieplatser utgjorde 10 procent naturvetenskaplig

och 20 procent teknisk utbildning. Av den planerade expansionen budgetåret

1994/95 avser 10 procent naturvetenskaplig och 15 procent teknisk utbildning.

 Examinationen i de längre tekniska och naturvetenskapliga utbildningarna måste

emellertid öka ytterligare. Detta måste ske i en takt som tar hänsyn till de

kvalitativa kraven. I den utbildningspolitiska debatten har aktualiserats

etablerandet av en ny teknisk högskola för att tillgodose detta behov. En

schablonmässig beräkning av kostnaderna visar att en sådan geografisk

koncentrerad satsning skulle kräva driftskostnader för grundutbildning och

forskning på cirka 400 miljoner kronor per år. Beräkningen bygger på en

examination av 500 civilingenjörsstudenter och 300 naturvetarstudenter per år

och omfattar kostnader för undervisning, forskning, lokaler, lärare samt övrig

personal. Erfarenheterna från uppbyggnaden av teknisk fakultet vid Högskolan i

Luleå och Linköpings universitet visar att högkvalitativa vetenskapliga resultat

erhålls först efter en lång uppbyggnadsperiod.

 Regeringen anser inte att en sådan struktur på utbyggnaden är ändamålsenlig. En

fortsatt satsning på naturvetenskaplig och högre teknisk utbildning bör i

stället ske vid de universitet och högskolor där civilingenjörsutbildning samt

naturvetenskaplig utbildning på magisternivå bedrivs idag. Vid Kungl. Tekniska

högskolan och Chalmers tekniska högskola har kapaciteten höjts genom samarbete

med vissa mindre och medelstora högskolor. Regeringen bedömer att en expansion

av naturvetenskaplig och teknisk utbildning är mest effektiv om den sker vid

dessa befintliga lärosäten, samt genom en fortsatt utveckling av redan inlett

samarbete mellan framför allt tekniska högskolor och mindre och medelstora

högskolor med teknisk och naturvetenskaplig kompetens. Det finns således inte

anledning till nyetableringar för högre teknisk utbildning.

 Regeringen kommer inför 1996 års forskningsproposition att överväga behovet av

forskning inom lantmäteriområdet vid Lunds universitet.

_________

 De här redovisade riktlinjerna bör kunna ligga till grund för de konkreta

ställningstaganden som måste göras under de kommande åren. En struktur för den

högre utbildningen och forskningen enligt dessa riklinjer tillgodoser såväl

viktiga utbildnings- som forskningskrav.

 I Storstockholm är situationen för den högre utbildningen och forskningen

speciell. Regeringen redovisar i nästa avsnitt sin syn på hur

huvudstadsregionens intressen i dessa hänseenden bäst kan tillgodoses.

6.1.2 Högre utbildning i Stockholm

Regeringens förslag: Den fortsatta expansionen av högre utbildning i

Stockholmsområdet skall ske inom ramen för en ny universitetsstruktur. Denna bör

få en inriktning som särskilt främjar en förstärkning av de kulturella och

ekonomiska banden mellan Sverige och Östersjöregionen i övrigt. Förbättrade

förutsättningar för utbildning och forskning inom vårdområdet är också

angelägna. Den nya universitetsstrukturen föreslås omfatta södra

Storstockholmsområdet.

 Från återstoden av Fond 92-94 avsätts 16,45 procent (jfr avsnitt 6.6) till en

särskild stiftelse vars avkastning skall gå till forskning och forskarutbildning

i den nya universitetsstrukturen.

 En särskild tillfällig beslutsordning införs för att möjliggöra samordning av

lokalförsörjningsfrågorna i Stockholmsområdet.

Ny universitetsstruktur i södra Storstockholm

Förstudiens förslag: Utbildningsministern uppdrog i november åt en särskild

utredare att utföra en förstudie rörande möjligheterna att samlokalisera viss

högre utbildning i Stockholm. Uppdraget gavs mot bakgrund av bl.a. att

Stockholms universitet att hade anmält att universitetet inte kan klara av en

nämnvärd ytterligare ökning av utbildningens omfattning i anslutning till sina

nuvarande lokaler.

 Förstudien - CAMPUS FÖR MÅNGFALD - har redovisats. I förstudien belyses enligt

direktiven olika förutsättningar för etablering av campus - akademiska,

pedagogiska, administrativa, resursmässiga och lokaliseringsmässiga samt

kostnader och förslag till finansiering.

 I förstudien föreslår utredaren att verksamheten i den nya lokaliseringen får

en stor ämnesmässig bredd. Forskningsverksamheten bör - i varje fall

inledningsvis - profileras mot frågor som är av intresse inom Östersjöområdet.

 Förstudien redovisar två principiellt olika lokaliseringsalternativ -

innerstadsuniversitet och campusuniversitet. Den lokalisering som väljs måste ha

sådana kvaliteter att den kan hävda sig väl i konkurrensen om kvalificerad

personal och studenter, framhåller utredaren. Denne anser att en lokalisering

till Södermalm eller till Kvarnholmen på olika sätt fyller sådana krav. För att

ordna en tillfredsställande miljö på Kvarnholmen krävs emellertid att

affärsmässigt acceptabla avtal kan träffas med markägaren samt att

transportfrågorna kan ordnas framhålls det i förstudien. Om så inte är fallet

bör någon av de i förstudien angivna lokaliseringarna på Södermalm eller i

närbelägna områden i södra Stockholm väljas.

 I ett Östersjöperspektiv är det väsentligt att det nya campus får en tydlig

identitet. En sådan uppnås främst genom ett gott vetenskapligt anseende, men

lokalisering och fysisk miljö bidrar också. I de senare avseendena har

Kvarnholmen klara fördelar.

 Den högre utbildning som redan finns på Södertörn bör enligt utredaren

utvecklas i anslutning till Novum, i Haninge och i Fittja/Södertälje. Dessa bör

ingå som noder i ett nätverk och ingå i den nya organisation som skapas för att

sköta den tillkommande utbildningen och det nya campus.

 Förstudien har bedrivits i kontakt med berörda intressenter i regionen. I

förstudien föreslås sammanfattningsvis att

 * ett nytt campus för högre utbildning och forskning etableras i Stockholm

 * detta administreras av ett nytt universitet eller av en

beställarorganisation som antingen är helt fristående eller en del av Stockholms

universitet

 * den nya organisationen också får ansvaret för högskoleutbildning på

Södertörn

 * den nya organisationen får ansvar för en verksamhet som till sin omfattning

motsvarar minst 8 000 helårsstudenter fördelat mellan campus och Södertörn

 * utbildning skall erbjudas inom alla utbildningsområden, dock med undantag

för civilingenjörs-, läkar- och tandläkarutbildning

 * forskningsverksamhet med ämnesmässig bredd och en inriktning som kan stärka

Stockholms ställning i Östersjöområdet skall bedrivas på det nya campus

 * det nya campus lokaliseras till Stockholms innerstad eller till södra

Stockholmsområdet, eventuellt till Kvarnholmen

 * befintlig verksamhet i Novum, Haninge och Fittja/Södertälje förstärks inom

ett nätverk tillsammans med det nya campus.

 Andra initiativ: Stockholms läns landsting presenterade den 2 februari 1994 ett

förslag till vad man kallar ett universitetscentrum runt Huddinge sjukhus och

forskningsparken Novum. Enligt förslaget bör landstingets vårdutbildning flyttas

till Novum och bilda bas i en stiftelse. Denna stiftelse skall också bedriva

undervisning i andra ämnen, främst med naturlig anknytning till vård och omsorg.

I förslaget förutses också ett nära samarbete med de verksamheter inom

utbildning och forskning som Karolinska institutet har lokaliserat till Huddinge

sjukhus. Stockholms läns landsting har förklarat sig berett att bidra med 250

miljoner kronor, som en grundplåt till ett universitetscenter. Där visas på

möjligheter till gränsöverskridande forskning och utbildning genom samverkan med

angränsande discipliner inom samhällsvetenskap, medicinska och tekniska

vetenskaper.

 Ett sådant universitetscenter skulle få till uppgift att svara för finansiering

av en samlad verksamhet i vilken Vårdhögskolan ingår; lösa frågorna om lokaler

och utrustning för verksamheten; svara för övergripande och gemensam

forskningsutveckling samt svara för service, bibliotek, tele och data inom det

blivande universitetsområdet. Eftersom man förutser betydande finansiella

svårigheter under överskådlig tid bör stor vikt läggas vid att minimera

ekonomiska åtaganden och att tillvarata alla möjligheter att åstadkomma största

möjliga ekonomiska rationalitet.

 Haninge kommun uppvaktade den 12 november 1993 utbildningsministern med en

önskan om en förstärkning av de högskoleutbildningar som bedrivs inom kommunen.

I dag erbjuds i Haninge ingenjörsutbildning genom KTH:s försorg samt utbildning

i företagsekonomi och språk genom Stockholms universitets försorg. Institutet

för datorstödd företagsledning, som är en del av den företagsekonomiska

institutionen, har genom kommunens initiativ också förlagts till Haninge.

 Länsstyrelsen i Gotlands län har i en promemoria presenterat ett projekt

omfattande kultur- och utbildningssatsningar med inriktning på länderna kring

Östersjön. Sommaren 1993 öppnades Östersjöns Författar- och Översättarcentrum i

Visby med denna inriktning. Ytterligare kultursatsningar planeras.

 Under senare år har en systematisk satsning skett på ett förstärkt

kunskapssamarbete med inriktning på Östersjöfrågor i samverkan mellan

Högskoleutbildningen på Gotland och flera svenska universitet och högskolor. På

denna grund har utbildningssamarbete och studentutbyte med universitet i

Baltikum och Ryssland byggs upp.

 Den programutveckling som pågår i länsstyrelsens regi utgår från att

verksamheten i Visby - kunskapscentrum i Visby - skall vara selektiv och

upplevas som angelägen av berörda universitet och högskolor. Programutvecklingen

utgår från att ett Visbycentrum skall komplettera och stärka pågående samarbete

i Östersjöregionen.

 Befintlig högskoleutbildning i Storstockholm: Stockholms universitet bedriver

utbildning och forskning inom humanistisk, juridisk, samhällsvetenskaplig och

matematisk-naturvetenskaplig fakultet. Utbildningen omfattar f.n. cirka 21 000

helårsstudenter. Universitetet har regeringens uppdrag att årligen förlägga

utbildning för 275 helårsstudenter till verksamheten i anslutning till

forskningsparken Novum. Budgetåret 1993/94 har universitetet utbildningar

omfattande ca 330 helårsstudenter på Södertörn, till större delen i Botkyrka och

Huddinge.

 Karolinska institutet (KI) bedriver utbildning och forskning inom medicinsk och

odontologisk fakultet. Utbildningen omfattar f.n. cirka 3 000 helårsstudenter.

Delar av läkarutbildningen med tillhörande forskning samt hela odontologiska

fakultetens utbildning och forskning är förlagd till Huddinge sjukhus. Där

ligger också logoped- och tandteknikerutbildningarna. Under 1994 flyttas även

sjukgymnastutbildningen dit. Sammanlagt betyder detta bara för KI:s del en

utbildning för mer än 1 100 helårsstudenter i anslutning till Novum.

 Kungl. Tekniska högskolan (KTH) bedriver utbildning och forskning inom teknisk

fakultet. Utbildningen omfattar f.n. cirka 10 000 helårsstudenter. I

Stockholmsområdet har KTH tvååriga ingenjörsutbildningar förlagda till Järfälla

och Kista i norr samt Haninge, Södertälje och Tumba i söder. Sammanlagt har

ingenjörsutbildningarna plats för cirka 1 800 helårsstudenter varav ca 800 i

Haninge och 400 i Södertälje/Tumba.

 Lärarhögskolan i Stockholm bedriver grundläggande högskoleutbildning inom

undervisningsområdet samt forskning och forskarutbildning i pedagogik.

Utbildningen omfattar f.n. cirka 5 000 helårsstudenter. Geografiskt är

utbildningarna spridda till Liljeholmen, Blommensberg, Solna och Södertälje samt

Rålambshovsområdet. En stor del av grundskol- och gymnasielärarutbildningarna är

förlagda till universitetet, Konstfack samt Idrottshögskolan och Kungl.

Musikhögskolan.

 Vårdhögskolan i Stockholm bedriver kommunal högskoleutbildning och har

Stockholms läns landsting som huvudman. Utbildningen omfattar cirka 2 500

helårsstudenter och är förlagd till lokaler invid Huddinge sjukhus och

Södersjukhuset, på Karolinska institutets område och på Lindhagensgatan.

 Vid Danshögskolan, Dramatiska institutet, Konstfack, Kungl. Konsthögskolan,

Kungl. Musikhögskolan i Stockholm, Operahögskolan i Stockholm samt

Teaterhögskolan i Stockholm bedrivs grundläggande högskoleutbildning inom det

konstnärliga området samt konstnärligt utvecklingsarbete. Skolornas utbildning

omfattar sammanlagt cirka 1 600 helårsstudenter, fördelade med ungefär 550

studenter på vardera Konstfack och Musikhögskolan i Stockholm och återstoden på

övriga skolor.

 Skälen för regeringens förslag: Redan fattade beslut om ökade resurser till

universitet och högskolor innebär en väsentlig ökning av omfattningen av svensk

högre utbildning. Det finns, som tidigare framhållits, skäl att förutsätta att

behovet av högre utbildning kommer att fortsätta att öka. En framtida expansion

måste därför också ske i Stockholmsområdet.

Behov av utbyggnad i Stockholmsområdet

Inom regionen finns innevarande läsår cirka 30 000 (17 procent) av de omräknat

180 000 helårsstudenterna i Sverige. Jämfört med övriga län gäller för Stockholm

 * att andelen högskoleutbildade i arbetskraften är 50 procent högre än

riksgenomsnittet

 * och att antalet sökande till universitet och högskolor i Stockholms län har

varit extremt stort

 * men att andelen högskolenybörjare är lägre än riksgenomsnittet.

 Därtill kommer att

 * antalet ungdomar under 1990-talet inte minskar lika mycket i

Stockholmsregionen som i resten av landet

 * utbudet av kurser för fortbildning och vidareutbildning är bra, men på

bekostnad av ungdomsutbildningen vilket medfört en stark konkurrens bland

ungdomsstudenterna

 * en större andel invandrare efterfrågar högre utbildning.

 Även i Stockholmsområdet måste den högre utbildningen mot den här beskrivna

bakgrunden byggas ut. En utgångspunkt för en sådan utbyggnad är att den måste

ske så att hög kvalitet kan säkerställas. Den fortsatta utbyggnaden bör också

ske på ett sådant sätt att huvudstadens naturliga styrka kan tas till vara.

 Utöver de skäl som låg till grund för att ge uppdraget om genomförande av

förstudien vill regeringen framhålla att Stockholm har ett unikt läge i den nya

Östersjöregion som avtecknar sig efter Östeuropas frigörelse. Det är mot den

bakgrunden viktigt att Stockholm som nod i Östersjösamarbetet får en sådan tyngd

att de befolkningsmässigt starkare konkurrenterna, bl.a. S:t Petersburg, kan

balanseras också när den ryska ekonomin återhämtat sig.

 Karaktäristiskt för universitetet och högskolorna i Stockholmsområdet är att de

är relativt starkt specialiserade och - frånsett de konstnärliga högskolorna och

Idrottshögskolan - är stora och utan goda expansionsmöjligheter i nuvarande

lokalisering. Regeringen vill dessutom understryka behovet av en förbättrad

samordning särskilt vad gäller utbildning och forskning på vårdområdet.

Inriktning organisation lokalisering

En ny universitetsstruktur i södra Storstockholm med ett brett utbildningsutbud

och en profilerad men ämnesmässigt bred forskning och forskarutbildning skulle

innebära en väsentlig förstärkning av den vetenskapliga potentialen i Stockholm.

Därigenom skulle också belastningen på Frescatiområdet minska.

 Det behöver, som regeringen ser det, inte finnas någon konflikt mellan de tre

lokaliseringsorter i södra Storstockholm som först och främst har aktualiserats.

Något slutgiltigt ställningstagande i denna del bör dock inte göras på det här

stadiet. En ämnesmässig struktur uppbyggd kring tre tyngdpunkter med inriktning

på humaniora, samhällsvetenskap och kultur respektive medicin och vård samt

teknik bör emellertid eftersträvas. Det bör under alla omständigheter vara

naturligt att inom den nya universitetsstrukturen också integrera modern

informationsteknologi.

 Styrelsen för Stockholms universitet bör mot den här beskrivna bakgrunden få

ansvaret för att vid sidan av universitetets nuvarande verksamhet i Frescati

leda en ny Söderstruktur. Det innebär tekniskt att Stockholms universitet får

två skilda utbildningsuppdrag och takbelopp. För forskningen vid den nya

universitetsdelen bör en tvärvetenskapligt inriktad forskningsorganisation

inrättas. En samverkan med KTH:s ingenjörsutbildningar och andra

specialutbildningar t.ex. vid KI bör ske på respektive plats.

Inrättande av en forskningsstiftelse m.m.

Forskningsverksamheten i Söderstrukturen bör ges en organisation som främjar

mångdisciplinära utvecklingslinjer. Den bör ges en särskild profil mot Östersjö-

och Östeuropafrågor, men också mot vård och omsorg. Östeuropaperspektivet ger

särskilt anledning att rikta in verksamheten mot ämnesområden som ekonomi,

kultur och historia. Inom dessa kunskapsområden bör också inledningsvis den nya

forskningsverksamheten byggas upp. Även andra områden kan bli aktuella innan

verksamheten fått sin slutliga utformning.

 Till stöd för forskning och forskarutbildning i den nya Söderstrukturen förslår

regeringen att 16,45 procent av återstoden av Fond 92-94 avsätts till en

särskild stiftelse. Stiftelsens uppgift skall vara att förvalta det kapital som

anförtrotts den och att med avkastningen stödja forskning och forskarutbildning

med den inriktning som nyss nämnts - dvs. inledningsvis inom humaniora, kultur

och samhällsvetenskap.

 Utbildningen inom Söderstrukturen bör i övrigt finansieras på samma sätt som

annan grundläggande högskoleutbildning. Det rör sig dels om den expansion som

redan beslutats för Stockholms universitet, dels om omfördelningar inom

Stockholmsområdet. Söderstrukturen får också till uppgift att fånga upp

Stockholmsområdets del i en eventuell framtida expansion av den högre

utbildningen. Lärarna kommer att kunna få externa medel för forskning som andra

forskare vid universitet och högskolor. Regeringen anser att särskilda medel

från stiftelsen bör ställas till förfogande under ett uppbyggnadsskede för att

bidra till kostnader för bl.a. akademisk infrastruktur.

Det fortsatta planeringen

En förstärkning och profilering av universitetsstrukturen av det slag som

regeringen nu föreslår skulle kunna ge ett väsentligt bidrag till hela Sveriges

kunskaputveckling och bli ett starkt stöd för att hävda

Stockholm/Uppsalaregionen som ett intellektuellt centrum i den nya

Östersjöregionen. Det skulle skapa en tät akademisk miljö i vilken universitet,

högskolor och andra vetenskapliga institutioner kan stimulera varandra.

 Ytterligare analyser bör dock genomföras innan detaljerade ställningstaganden

görs till den nya universitetsstrukturen. Sålunda bör preciseringar göras vad

gäller

 * verksamhetens inriktning och omfattning

 * lokalbehov

 * lokaliseringar samt förutsättningarna för att tillgodose dessa med goda

kommunikationer

 * behov av förbättringar i infrastrukturen för att uppnå en god funktion och

arbetsmiljö i den nya universitetsstrukturen

 * Söderstrukturens organisation inklusive nya alternativa former för

styrning och ledning

 * kostnader och finansiering för strukturen.

 Regeringen avser att inom kort tillsätta en organisationskommitté med uppgift

att - i avvaktan på riksdagens ställningstaganden - ta fram ytterligare

planerings- och beslutsunderlag för att förbereda etableringen av den nya

universitetsstrukturen och att samlat utreda vissa andra frågor rörande

lokalförsörjningen för högre utbildning i Stockholm. Regeringen återkommer till

denna fråga sist i följande avsnitt.

Samlokalisering av konstnärliga högskolor i Stockholm

Utbildningsdepartementet har initierat diskussioner med rektorerna för de

konstnärliga högskolorna i Stockholm för att undersöka förutsättningarna för en

samlokalisering. Regeringen vill i det följande informera riksdagen om denna

fråga, som kan ha långsiktig betydelse för Sveriges kulturella liv.

Bakgrund

Det konstnärliga rektorskonventet har i skrivelse 1993-10-01 till

Utbildningsdepartementet i princip ställt sig bakom tanken på en samlokalisering

av de konstnärliga högskolorna i Stockholm och framfört synpunkter i frågan. En

arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet med representanter för de olika

högskolorna tillsattes i december 1993. Gruppens uppgift är att utreda olika

lokaliseringsalternativ inom Stockholmsområdet mot bakgrund av nuvarande

splittrade lokalisering och på andra sätt otillfredsställande lokalsituation.

Denna har också en negativ inverkan på verksamheten och samverkansmöjligheterna

mellan högskolorna.

 I Stockholm finns sju fristående konstnärliga högskolor nämligen Danshögskolan,

Dramatiska institutet, Konstfack, Kungl. Konsthögskolan, Kungl. Musikhögskolan,

Operahögskolan och Teaterhögskolan. Till de konstnärliga högskolorna räknas även

Grafiska institutet och institutet för högre kommunikations- och

reklamutbildning (GI/IHR) som organisatoriskt skall inordnas i Stockholms

universitet den 1 juli 1994. Högskolorna har sammantaget en verksamhet av unik

bredd och är av mycket stor betydelse för kulturlivet i Sverige och för Sveriges

internationella position inom kulturområdet. Förhållandet att högskolorna är små

och självständiga bidrar till en särskild vitalitet och ett starkt engagemang i

uppgifterna. Å andra sidan har detta förhållande historiskt sett lett till en

splittrad lokalisering som medför att alla potentiella utvecklingsmöjligheter

blir svåra att tillvarata. Samtidigt har flera av högskolorna dessutom dåligt

anpassade eller nedslitna lokaler och i vissa fall även brist på lokaler vilket

inverkar negativt på verksamheterna.

 I första hand har Dramatiska institutet, Operahögskolan, Musikhögskolan,

Konstfack och Konsthögskolan var för sig under senare tid bedrivit ett

planeringsarbete för att i olika etapper kunna genomföra nödvändiga

förbättringar av sin lokalsituation. Konsthögskolans problem kommer att lösas

efter hand som nya lokaler på Skeppsholmen färdigställs. I de fördjupade

anslagsframställningarna för perioden 1993/94-1995/96 anmälde högskolorna sina

lokalproblem. I propositionen (1992/93:169) Högre utbildning för ökad kompetens

togs dock ej ställning till frågorna. Dock anmäldes att ett antal projekt

behövde beredas ytterligare varför en reserv avsattes till regeringens

disposition (s 240f).

Överväganden

I samband med diskussionerna om de olika aktuella lokalproblemen för de

konstnärliga högskolorna i Stockholm har frågan om en samlad lösning för

samtliga högskolor utom Konsthögskolan aktualiserats. En samlad lokalisering,

skulle förutom att lösa de enskilda högskolornas lokalproblem, även kunna skapa

ett kulturellt centrum, ge nya förutsättningar för utveckling av verksamheterna

samt möjligheter att väsentligt förstärka deras internationella position. Nya

generationer konstnärer skulle få bättre förutsättningar att inspirera varandra.

Den samlade effekten skulle kunna bli en väsentlig förstärkning av Stockholms

kulturella miljö. Högskolornas möjligheter att fungera som en direkt tillgång i

kulturlivet i Stockholm skulle också kunna förstärkas. Dessutom skulle en

samlokalisering kunna vara administrativt förmånlig.

 Konstnärliga utbildningar har helt eller delvis kunnat ges en gemensam

lokalisering i Göteborg, Malmö och Umeå. De pedagogiska och konstnärliga

effekterna har på många sätt blivit mycket goda. Regeringen kan i anslutning

till synpunkter som har framförts av det konstnärliga rektorskonventet

konstatera att positiva effekter skulle uppstå inom flera områden till följd av

en samlokalisering till en central plats inom Stockholm med fortsatt goda

möjligheter till nära kontakter med olika kulturinstitutioner. Det gäller bl.a.

de pedagogiska, konstnärliga, kulturpolitiska och administrativa områdena enligt

följande:

 - genom närheten kan ett bredare och friare kursutbud erbjudas, vilket

förbättrar studenternas framtida möjligheter till arbete

 - bättre möjligheter skapas för kontakter mellan lärare och studenter från de

olika konstarterna

 - bättre förutsättningar skapas för att anordna gemensamma kurser, gemensamt

utnyttja lärare och gästföreläsare och för att ordna gemensamma

gränsöverskridande projekt inom det konstnärliga utvecklingsarbetet

 - gemensamma kontakter och information både nationellt och internationellt

underlättas bl a genom en större samlad lyskraft

 - större flexibilitet medges i fråga om lokaler och utrustning

 - bättre resurser åstadkoms för bibliotek, verkstäder, publika lokaler t.ex.

scener, konsertsalar m.m.

 - samlad administrativ kompetens vid högskolorna kan utnyttjas lättare

 - möjlighet ges till bättre service (restaurang, post, bank, hälsovård,

motionslokaler, kommunikationer) p.g.a. större underlag.

 Mot denna bakgrund anser regeringen att det nu finns skäl att skapa de

ekonomiska och övriga planeringsmässiga förutsättningar som behövs för en

samlokalisering av konstnärliga högskolor i Stockholm.

 Den avsedda samlokaliseringen innebär inte någon ändring av högskolornas

ställning som självständiga högskolor. En genomgång av de administrativa

förhållandena vid berörda högskolor har också visat att det behov av ökad

administrativ effektivitet som finns kan tillgodoses inom nuvarande

organisatoriska former. Regeringen räknar dock med att en samlokalisering kan

underlätta en samverkan även inom andra områden än de som har direkt samband med

lokalerna.

 En samlokalisering är möjlig att genomföra i anslutning till de lokaler

Konstfack och Dramatiska institutet förfogar över. På sikt går det att samla

samtliga konstnärliga utbildningar utom Konsthögskolan till detta område.

 Med det förslag regeringen nyss presenterat om en ny universitetsstruktur

öppnas ytterligare en lokaliseringsmöjlighet för de konstnärliga utbildningarna.

En samlad lokalisering också av konstnärlig utbildning till södra

Stockholmsområdet tillsammans med annan utbildning framstår i ett sådant

sammanhang som ett attraktivt alternativ, som skulle kunna stimulera till

utveckling av nya utbildnings- och forskningsinriktningar. I det

utredningsarbete som regeringen tidigare aviserat vad gäller den nya

universitetsstrukturen är det mot denna bakgrund angeläget att pröva om inte en

sådan lokalisering för de konstnärliga högskolorna skulle vara att föredra för

de aktuella högskolorna framför andra lokaliseringsalternativ.

En särskild beslutsordning för lokalisering

Ett lokalförsörjningsprojekt som möjliggör en samlokalisering av de konstnärliga

högskolorna med den nya universitetsstrukturen behöver genomföras i någon

gemensam form. I det fortsatta arbetet bör den organisationskommitté som får i

uppgift att utveckla den nya universitetsstrukturen också få i uppgift att

samverka med de konstnärliga högskolorna vad gäller dessas lokalförsörjning. Om

en samlokalisering av nyssnämnt slag genomförs kommer ett fast strukturerat

samarbete mellan de konstnärliga högskolorna och Söderstrukturen därefter att

krävas för förvaltningen av de gemensamma resurserna. Enligt regeringens

bedömning bör det konstnärliga rektorskonventet kunna utgöra basen för en

samarbetsorganisation för de konstnärliga högskolornas del.

 Arbetet med dels den nya universitetsstrukturen, dels lokalfrågorna för de

konstnärliga högskolorna och vissa andra lokalförsörjningsfrågor i

Stockholmsområdet kräver ett mycket stort mått av koordination för att gynnsamma

ekonomiska och funktionella villkor för de berörda myndigheterna skall kunna

uppnås. En särskild tillfällig beslutsordning för lokalförsörjningsfrågor i

Stockholmsområdet, som innebär att regeringen har möjlighet att avvika från den

eljest gällande principen, är nödvändig för att hanteringen av lokalfrågorna i

området skall bli ändamålsenlig. Detta innefattar ett visst avsteg från den

princip för myndigheternas ansvar för lokalförjningen som nu gäller. Den ordning

som här föreslås bör därför godkännas av riksdagen.

6.1.3 Projektet Internationella

 Miljöuniversitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringens förslag: Från återstoden av Fond 92-94 avsätts 2,70 procent till en

särskild stiftelse (jfr avsnitt 6.6) till stöd för projektet Internationellt

Miljöuniversitet i[REDACTED_EFTERNAMN].

Bakgrund: Vid Lunds universitet finns en avdelning för industriell miljöekonomi.

I en utvärdering, som på uppdrag av Statens Naturvårdsverk (SNV) utförts av två

utländska experter, har verksamheten vid avdelningen fått mycket goda omdömen

vad avser forskning och undervisning samt kunskapsspridning i övrigt.

 I anslutning till beredningen av regeringens proposition Forskning i

frontlinjen (prop. 1992/93:171) har förslag till upprättandet av ett

internationellt miljöuniversitet inkommit. Det internationella

miljöuniversitetet skulle vara en i förhållande till Lunds universitet

fristående organisation. Syftet är att bedriva forskning och forskarutbildning

med inriktning på strategiska frågor inom det miljöekonomiska området. Även

utbildning på masternivå skall ingå i verksamheten. En viktig uppgift för det

internationella miljöuniversitet är vidare att arbeta aktivt för att etablera

nära kontakter med beslutsfattare inom olika områden, inte minst inom industrin.

Svenska och utländska företag och organisationer förutsätts bidra till

verksamheten också ekonomiskt. Verksamheten skall bedrivas dels i Sverige, dels

i Frankrike.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringen har i 1993 års forskningsproposition

understrukit vikten av internationalisering av svensk forskning och högre

utbildning. Långsiktigt samarbete mellan svenska forskningsmiljöer och utländska

institutioner är en väsentlig del i en sådan utveckling.

 Den forskning och utbildning på miljöområdet - med inriktning på sambandet

miljö och ekonomi - som föreslås bedrivas inom det internationella

miljöuniversitetet ligger väl i linje med den förstärkning av svensk

miljöstrategisk forskning som inrättandet av Stiftelsen för miljöstrategisk

forskning (Mistra) innebär. Den utvärdering som genomförts visar att den

forskning som bedrivs vid avdelningen för industriell miljöekonomi vid Lunds

universitet håller hög kvalitet.

 Regeringen erinrar om att det här aktuella förslaget liksom övriga förslag

rörande miljöstrategisk forskning, som inkommit under beredningen av

propositionen (prop. 1992/93:171) Forskning i frontlinjen, överlämnats till

stiftelsen Mistra.

 Regeringen anser det angeläget att det projekt, som enligt förslaget leder fram

till ett internationellt miljöuniversitet med förankring i[REDACTED_EFTERNAMN] resp. Nice,

Frankrike, kan få en stabil grund. Detta kan enklast åstadkommas genom att

erforderliga medel läggs i en särskild stiftelse med ändamål att bidra till

upprättandet av det vi nu betecknat som miljöuniversitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] och att

därefter främja detta projekts fortgång. Förvaltningen av en sådan stiftelse kan

inledningsvis anförtros åt Mistra, som under hand förklarat sig villig till

detta. Sedan projektet kommit igång bör förvaltningen kunna övergå till

ledningen för projektet. En sådan ordning kan föreskrivas i stiftelsens stadgar.

Det bör ankomma på Mistra att närmare överväga hur den föreslagna verksamheten

bäst kan utformas för att överensstämma med de miljöpolitiska ambitionerna och

kopplas till övrig miljöforskning. Det är särskilt angeläget att satsningen kan

användas för att öka kompetensen i miljöfrågor hos svenska företag, särskilt små

och medelstora.

6.1.4Åtgärder för ökad kvalitet i vårdutbildning

Bakgrund

Det finns i dag 27 kommunala vårdhögskolor geografiskt spridda över hela

Sverige. Huvudmän för de kommunala vårdhögskolorna är landstingen samt Göteborgs

och Malmö kommuner. När i fortsättningen landsting nämns som huvudmän eller

beställare avses även de ovan nämnda två kommunerna. Dessutom finns i Stockholm

tre enskilda sjuksköterskeskolor. Vid vårdhögskolorna bedrivs i huvudsak

sjuksköterskeutbildning, sjukgymnastutbildning, arbetsterapeututbildning,

laboratorieassistentutbildning, social omsorgsutbildning,

tandhygienistutbildning och barnmorskeutbildning. Vid Karolinska institutet och

Lunds universitetet bedrivs dessutom sjukgymnastutbildning i statlig regi.

 Huvudmannaskapet för vårdhögskolorna har utretts tidigare, bl.a. i samband med

att vårdutbildningarna inordnades i högskolesystemet 1982. Vid riksmötet 1991

begärde riksdagen att huvudmannaskapsfrågan återigen skulle utredas (bet. UbU

1990/91:12, med anledning av prop. 1990/91:100 bil. 10, rskr. 1990/91:355).

Landshövding Anita[REDACTED_EFTERNAMN] fick våren 1992 ett utredningsuppdrag som också

omfattade vårdhögskolornas styrning, forskningsanknytning och kvalitet i

utbildningarna. Utredningen har belyst dessa frågor. I dess betänkande

Vårdhögskolor - kvalitet, utveckling och huvudmannaskap (SOU 1993:12)

presenterades ett flertal utvecklingsmöjligheter för vårdutbildningarna.

Regeringens förslag: För att garantera kvaliteten och mångfalden i den

vårdutbildning som för närvarande bedrivs vid vårdhögskolorna skall utrymme

skapas för alternativa samarbets- och huvudmannaskapsformer. Staten bör anordna

vårdutbildning på de orter där så avtalas med den nuvarande huvudmannen.

 Följande alternativ kan bli aktuella:

*Staten övertar huvudmannaskapet för vårdutbildning och landstinget utgör

huvudsaklig beställare av utbildning.

*Staten övertar huvudmannaskapet samt hela beställaransvaret för

vårdutbildningen.

*Landstingen kan också fortsätta som hittills att driva utbildning vid kommunala

vårdhögskolor.

*Slutligen finns möjlighet för enskilda utbildningsanordnare att inom redan

gällande bestämmelser driva vårdutbildning.

 Samtliga lösningar förutsätter kostnadsneutralitet för staten och landstingen

som i förekommande fall regleras genom avtal mellan staten och berörda

landsting.

 Från återstoden av Fond 92-94 avsätts 6,85 procent (jfr avsnitt 6.6) till en

särskild stiftelse vars avkastning skall gå till forskning och forskarutbildning

på vårdområdet samt forskning med inriktning på allergier och annan

överkänslighet.

 En utvärdering av all vårdutbildning inom universitet och högskolor genomförs

för att avgöra under vilka omständigheter fortsatt examensrätt kan påräknas.

 Utredarens förslag: Det övergripande målet är att höja vårdutbildningarnas

kvalitet och akademiska anknytning. Forskning och utvecklingsarbete inom

vårdutbildningarnas karaktärsämnen är viktiga medel för att ge dessa ämnen en

klarare profil. För att åstadkomma detta föreslår utredaren att vårdhögskolornas

kontaktvägar till den statliga forskningsorganisationen på olika sätt stärks. De

viktigaste åtgärderna är enligt utredarens mening att åstadkomma en starkare

samordning mellan olika högskolor samt en ökad nationell koncentration.

Huvudmannaskapsfrågan är med denna utgångspunkt av underordnad betydelse om mål

och strategi kan uppfyllas i ett gemensamt perspektiv för universitet och

högskolor.

 I betänkandet anför utredaren kritik rörande den kvalitativa nivån inom delar

av vårdutbildningarna.

 Det finns idag, vilket också redovisas av utredningen samt i vissa remissvar,

ett antal samarbetsprojekt mellan statlig utbildning och landstingens

vårdutbildning. Hälsouniversitetet i Linköping är ett exempel på ett sådant

samarbetsprojekt som kommit att omfatta både kortare vårdutbildning och längre

medicinsk utbildning. I Linköping, Umeå och Uppsala finns professurer i

omvårdnad. Vid Göteborgs universitet finns en professur i vårdpedagogik. Utöver

detta har ett antal centrumbildningar tillskapats för att främja den

vetenskapliga utvecklingen av vårdutbildningarna samt forskning och

forskarutbildning inom området.

 Utredaren redovisar tre alternativ för förändring av huvudmannaskap. Det första

är att vissa utbildningar överförs till statligt huvudmannaskap genom att de

flyttas från kommunala vårdhögskolor till statliga utbildningsanordnare. Det

andra innebär att vårdhögskolorna i Linköping och Umeå förstatligas och inordnas

i universitetet på respektive ort. Det tredje är att all vårdutbildning överförs

till statligt huvudmannaskap. Utredaren föreslår också att avtal skall kunna

slutas mellan landsting och staten om en samarbetsorganisation för

vårdutbildning.

 Utredaren föreslår vidare att en vårdhögskola, oberoende av huvudmannaskap,

skall ha en särskild högskolestyrelse i vilken rektors, lärares och studenters

inflytande garanteras.

 Därutöver anser utredaren att den interkommunala ersättningen bör avskaffas.

 En sammanfattning av betänkandet finns bifogat som bilaga 1.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna förordar ett enhetligt statligt

eller ett blandat huvudmannaskap för vårdutbildningarna. Landstinget i Uppsala

samt Göteborgs kommun accepterar ett förstatligande. Landstingen i Västerbotten,

Stockholm och Östergötland är öppna för olika lösningar. Universiteten i

Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Göteborg, Stockholm, Umeå, Linköping samt Karolinska Institutet

tillstyrker också ett förstatligande. Malmöhus läns landsting och Malmö kommun

har avstått från att svara på denna fråga i sina remissvar. Endast ett fåtal

landsting förordar ett kommunalt huvudmannaskap.

 Landstingsförbundet anser att varje förändring måste föregås av en förhandling

som utmynnar i ett avtal om vem som skall vara huvudman, samt hur finansierings-

och inflytandefrågor skall lösas.

 I remissvaren från Mälardalens högskola samt Södermanlands och Västmanlands

läns landsting och för Mitthögskolan jämte Jämtlands och Västernorrlands läns

landsting finns förslag om att utbildningen som uppdragsutbildning övertas av

statliga högskolor.

 Ungefär en fjärdedel av remissinstanserna ansåg att viss utbildning bör

överföras till statligt huvudmannaskap. Vikten av att utbildningar som överförs

skall behålla sin särart och skall ha anknytning till den akademiska

forskningsmiljön betonas.

 Nästan samtliga universitet och högskolor har svarat att samarbete redan pågår

mellan vårdhögskolan och universitetet eller högskolan på orten. En majoritet av

remissinstanserna tillstyrker att styrnings- och ledningsformerna skall vara

likartade för all högskoleutbildning och garantera inflytande för rektorer,

lärare och studenter. Majoriteten tillstyrker vidare förslaget att

magisterkompetens bör vara miniminivå för vårdlärarna och att kliniska lektorat

inrättas.

 Remissinstanserna vid universitetsorterna avstyrker förslaget att minska

vårdutbildningens volym, medan övriga orter tillstyrker.

 Majoriteten av landstingen avstyrker förslaget att avskaffa den interkommunala

ersättningen.

 Samtliga remissinstanser som yttrat sig anser att en utvärdering av

landstingens vårdhögskolor och de tre enskilda sjuksköterskeskolorna är

nödvändig.

 De tre enskilda sjuksköterskeskolorna i Stockholm har tillstyrkt förslaget att

ombildas till fristående högskolor. Stockholms läns landsting stödjer förslaget.

 En fullständig remissammanställning finns i bilaga 1.

 Skälen för regeringens förslag: Vårdutbildning bedrivs för närvarande vid ett

stort antal enheter under varierande betingelser. Staten har i dag två

instrument för att garantera att utbildningen håller akademisk nivå. Det ena är

regleringen av rätten att utfärda examen enligt samma normer som gäller vid

statliga universitet och högskolor. Det andra är möjligheten att utöver

examensrätt ge statsbidrag till verksamheten.

 Sedan utredningen om vårdhögskolorna genomfördes har det i flera fall också

blivit tydligt att de nya formerna för ekonomistyrning inom sjukvården medför

att utbildningsfrågorna kan komma att bli lågprioriterade inom klinikerna.

Regeringens förslag i det följande syftar bl.a. till att förstärka ledningens

för vårdutbildningen inflytande över de kliniska momenten i dessa utbildningar.

 Vad gäller den framtida organisationen av vårdutbildning föreslår regeringen

alternativa former.

 Vårdutbildningarna bör, liksom övrig högre utbildning, kunna bedrivas av olika

utbildningsanordnare, kommunala, statliga eller enskilda. Genom att regeringen

beslutar om examensrätten har regeringen, oavsett huvudmannaskapet, ett

instrument för att säkra en lägsta godtagbara kvalitet i utbildningen.

 Av utredningen och i remissbehandlingen har framkommit att samverkan mellan

vårdhögskolor och statliga högskolor inte är ovanlig. Förutom den samverkan som

redan finns på universitetsorterna pågår vid flera vårdhögskolor diskussioner

med närliggande statliga högskolor om att påbörja eller fördjupa pågående

samarbete. På vissa håll finns gemensamma lokaler. Samarbetet syftar till att

utveckla såväl de statliga högskolorna som de kommunala vårdhögskolorna.

 I åtskilliga fall kan det finnas väsentliga pedagogiska, organisatoriska och

ekonomiska skäl att låta huvudmannaskapet för högre vårdutbildning övergå från

ett landsting till en statlig högskola. I det föregående har fastslagits att

vårdutbildning skall kunna bedrivas under huvudmän med olika legal status. I

remissvaren föreligger vissa variationer i inställning hos nuvarande huvudmän

till tanken på ett statligt huvudmannaskap.

 Landstingen i Stockholms och Östergötlands län har aviserat att ett alternativ

till statligt huvudmannaskap för deras del kan vara en privaträttslig

associationsform. Om de nuvarande huvudmännen skulle föredra detta bör staten

kunna träffa samarbetsavtal med dessa organisationer samt medge rätt att utfärda

examen enligt lag (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina. I Stockholm

bedrivs merparten av sjuksköterskeutbildningen vid tre enskilda skolor (Ersta,

Sophiahemmet och Röda Korset). Särskilda avtal bör träffas mellan staten,

landstinget och dessa skolor angående utbildningens volym, inriktning och

genomförande.

 Vårdutbildning bör således kunna bedrivas vid statliga universitet och

högskolor eller i högskolor som drivs av ett landsting. Härutöver kan

vårdutbildning bedrivas av enskilda utbildningsanordnare.

Statlig vårdutbildning

En åtgärd som bör kunna bidra till att generellt utveckla kvaliteten i

vårdutbildningarna är att lärarna i en betydande utsträckning inlemmas i den

statliga fakultetsorganisationen. Då kan den kritiska massa fakulteterna redan

har utnyttjas effektivt. Denna vinst kan bäst uppnås genom att ett antal

vårdhögskolor som nu drivs i landstingsregi förstatligas. I första hand bör

detta ske med universitetsorternas vårdhögskolor. Det skapar förutsättningar för

stabila, varaktiga och slagkraftiga miljöer där vårdhögskolans lärare får

möjligheter att bedriva forskning på lika villkor som lärarna vid andra

statliga universitet och högskolor.

 I samband med ett förstatligande infogas vårdutbildningarna i universitetens

och de statliga högskolornas forskningsorganisation. Fakultetsanknytningen kan

variera något beroende på utbildningarnas karaktär men den torde i huvudsak

beröra medicinsk, samhällsvetenskaplig och matematisk-naturvetenskaplig

fakultet.

 I Stockholm bör vårdutbildningarna ingå i eller samverka med den nya

universitetsstruktur som föreslagits i föregående avsnitt. Särskilda anordningar

kan därvid krävas för att tillgodose behovet av anknytning till medicinsk

fakultet för dessa utbildningar.

 Ett förstatligande innebär att samtliga för utbildningen erforderliga

ekonomiska, personella och fysiska resurser, efter förhandling mellan staten och

berört landsting ställs till den statliga utbildningshuvudmannens förfogande.

Ekonomiska resurser för både för teoretisk och klinisk utbildning inkluderas i

ersättningen för vårdutbildningen och den kliniska delen av utbildningen köps i

sin tur av respektive statlig högskola från sjukvårdshuvudmannen (klinik eller

motsvarande). Härigenom markeras att ansvaret för utbildningen entydigt och i

sin helhet övergått till den högskola som också har examensrätten.

Samarbetsavtal mellan respektive lärosäte och sjukvårdshuvudmannen som

tillgodoser högskolans inflytande över den kliniska utbildningens innehåll och

omfattning kan undantagsvis ersätta ett rent köp-sälj-förhållande.

 Beställaransvaret för den vårdutbildning som förstatligats kan i allt

väsentligt ligga kvar hos respektive landsting (som påpekats ovan avses med

landsting här även de primärkommuner som i dag anordnar kommunal vårdutbildning)

eller i sin helhet föras över till staten. Är landstingen beställare innebär det

att dessa uppträder som huvudfinansiär för vårdutbildning medan staten står för

ett mindre utbildningsuppdrag - i princip motsvarande det tidigare statsbidraget

- till de lärosäten som anordnar vårdutbildning. Ett statligt beställaransvar

innebär att vårdutbildningen vid det aktuella universitetet eller högskolan

framdeles helt finansieras av staten och ingår som en del i det

utbildningsuppdrag riksdagen fastställer för varje lärosäte.

Kommunalt beställaransvar

I de landsting där överenskommelse träffas mellan staten och landstinget bör

kommunalt beställd grundutbildning av varaktig karaktär etableras. Landstinget

blir därmed den dominerade beställaren av vårdutbildning från den statliga

högskola som har ansvar och examensrätt avseende utbildningen. Övergången kan

ske enligt följande principmodell:

* Genom avtal mellan staten och berörda landsting överförs ansvaret för

 utbildningens genomförande till en statlig högskola. I avtalet regleras också

 de ekonomiska villkoren i samband med övergången, t.ex. vad gäller lokaler

 och personalens pensionsskuld .

* Regeringen fattar beslut om att flytta rätten att utfärda examen, efter

 yttrande från kanslersämbetet, från den kommunala vårdhögskolan till en

 statlig högskola.

* Vårdhögskolans personal erbjuds anställning i den statliga högskolan.

* Landstinget köper utbildning av den statliga högskolan inom ramen för ett

 långsiktigt avtal.

 Ett långsiktigt ramavtal, förslagsvis benämnt Vårdutbildningsavtal, VUA, skall

ge de erforderliga ramarna för förhållandet mellan den statliga högskolan, den

eller de avtalsslutande landstingen och regeringen. Avtalet skall bl.a. omfatta

frågor rörande krav på utbildningens kvalitet, regler för beräkning av

ersättning samt rollfördelningen mellan staten och landstingen. I avtalen kan

ingå överenskommelser om formerna för berörda landstings inflytande över

omfattningen av utbildningen, lokaliseringen och den övergripande inriktningen

vid de "säljande" högskolorna. För att hänsyn skall kunna tas till

Kanslersämbetets utvärdering 1996 skall det också vara möjligt att säga upp

ramavtalet.

 VUA bör förutsätta att landstingen och de statliga högskolorna direkt sluter

lokala utbildningsavtal. Staten lägger därvid ut ett mindre utbildningsuppdrag,

vilket i princip motsvarar det nuvarande statsbidraget, samtidigt som

landstinget lägger ett större uppdrag. Omfattningen av landstingets uppdrag

förutsätts vara beroende på landstingets bedömning av utbildningsbehoven. I

dessa uppdrag regleras takbelopp, högsta antal helårsstudenter, prestationer och

vilka examination som förväntas, i enlighet med det system som redan tillämpas

för statliga universitet och högskolor. De lokala avtalen bör tecknas för

perioder som överensstämmer med statens för närvarande treåriga

utbildningsuppdrag till universitet och högskolor i övrigt.

Statligt beställaransvar

På vissa orter kan det finnas ett intresse för staten att överta både

huvudmannaskap och beställaransvar. Ett övertagande av hela ansvaret förutsätter

dock att ekonomiska regleringar kan göras så att det vid övergångstillfället och

under överskådlig tid är kostnadsneutralt för staten och det berörda

landstinget.

 En eventuell överenskommelse får inte vara förenad med villkor eller begränsad

till tiden. I förhandlingar med varje enskilt landsting där en överföring av

beställaransvaret till staten är intressant måste möjligheterna till att ordna

en sådan kostnadsneutral finansiering klarläggas.

 Regeringen bedömer att ett statligt beställaransvar i första hand kan vara av

intresse på universitetsorterna. Om ovan angivna förutsättningar kan uppfyllas

bör möjlighet även finnas att på andra orter sluta avtal som innebär ett

helstatligt beställaransvar. Övergång till det nya systemet bör kunna ske med

början den 1 juli 1995.

 Regeringen avser att återkomma till riksdagen i 1995 års budgetproposition i de

fall förutsättningar funnits för att sluta avtal enligt denna modell.

Kommunala vårdhögskolor

Det bör stå varje landsting, som idag har examensrätt, fritt att även

fortsättningsvis driva vårdutbildning i egen regi om utbildningen håller

godtagbar kvalitet. Även om vårdhögskolorna på universitetsorterna överförs till

staten och ytterligare vårdhögskolor förändras enligt VUA-modellen kommer vissa

vårdhögskolor, på eget initiativ, sannolikt att kvarstå med kommunalt

huvudmannaskap. Dessutom kommer alltjämt vissa helt fria vårdutbildningar att

leva vidare utan förändringar.

Ledning av kommunala vårdhögskolor

Vårdhögskolorna har i dag inte samma grad av självständighet som de statliga

universiteten och högskolorna. Vårdhögskolornas styrelser utgörs av politiskt

sammansatta nämnder. Dessa nämnders arbete regleras i kommunallagen. I de flesta

fall betyder detta att föredragande för nämnden är landstingens utbildningschef,

som är en tjänsteman som oftast också har ansvar för övriga utbildnings- och

kulturfrågor i landstinget. Endast om rektor alltså är utbildningschef har denne

samma ställning i styrelsen som rektorer vid statliga universitet och högskolor.

Visserligen har kommuner och landsting medgivits rätt att när det gäller frågor

inom deras högskolor delegera beslut till andra organ än de som inrättats inom

högskolan, men någon skyldighet att göra det finns inte. Denna ordning ger inte

studenter och lärare sådana garantier för inflytande som de har vid statliga

universitet och högskolor.

 Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att det bör införas en

skyldighet för landstingen att inrätta styrelser, med största möjliga

parallellitet till de statliga universitetens och högskolornas styrelser.

Rektor, lärare och studenter kan härigenom ges ett starkare inflytande och

styrelserna sålunda få en starkare akademisk kompetens. Sådana bestämmelser kan

enligt regeringens bedömning ges inom ramen för det bemyndigande som regeringen

har enligt 5 kap 5 högskolelagen (1992:1434) när det gäller organisationen av

kommuners och landstings högskoleutbildning.

Andra utbildningsanordnare

Utöver de nu befintliga vårdhögskolorna kan också nya utbildningsanordnare komma

till. Dessa förutsätts på vanligt sätt ansöka om examensrätt hos regeringen.

Ansökningarna kommer precis som för andra enskilda utbildningsanordnare att

prövas av Kanslersämbetet innan regeringen fattar beslut i frågan.

Vårdforskning m.m.

Vårdforskning

Forskning kring omsorg och vård är ett relativt ungt område med tvärvetenskaplig

karaktär där forskningserfarenhet och forskningstradition är begränsad.

Forskningen är angelägen bl.a. för att kunna utveckla nya metoder för att på ett

bättre sätt ta hand om patienter vilket kan leda till minskat lidande och därmed

ökad livskvalitet för individen. För samhället kan det i sin tur medföra

besparingar inom hälso- och sjukvården. Vårdutbildningarna innehåller stora

inslag av yrkesförberedande klinisk utbildning. För att säkerställa en hög

kvalitet i utbildningen är det angeläget att de vetenskapliga inslagen samt den

kliniska anknytningen förstärks. Detta kan bl.a. ske genom att andelen

disputerade lärare inom vårdutbildningen ökas, samt genom ökade

forskningsinsatser på vårdområdet.

 Det är lämpligt att i samband med en förändring av huvudmannaskapet för

vårdhögskolorna göra insatser som garanterar en långsiktig utveckling av

vårdforskningen.

 En förstärkning av vårdforskningen är mot denna bakgrund angelägen.

Allergiforskning

Allergier och annan överkänslighet är vanliga och har ökat under de senaste

decennierna. Allergiutredningen (SOU 1989:76) har framhållit behovet av

forskning om orsaker till allergiska sjukdomstillstånd och möjligheter att

förebygga dessa. Det finns särskilda behov av att förstärka den

gränsöverskridande allergologiska forskningen, omfattande t.ex.

beteendevetenskap, ekonomi, byggnadsteknik och toxikologi.

Vårdutbildningarnas forskningsanknytning

Vikten av ett nära samband mellan forskning och utbildning vid de akademiska

lärosätena är markerad genom ett uttryckligt stagande i 1 kap. 3 högskolelagen

(1992:1434). Hur anknytningen till forskningen skall ske beror på om

utbildningen har statligt, kommunalt eller enskilt huvudmannaskap.

 För utbildningar under statligt huvudmannaskap skall fakulteterna vid de

statliga lärosätena ges ansvar genom att utbildningarna inlemmas i olika

fakulteters verksamhetsområden (Bilaga 2, förteckning B till

högskoleförordningen 1993:100). För vårdutbildning med annan huvudman än staten

bör frågan lösas genom föreskrifter för fakulteterna att sluta samverkansavtal.

Detta är också vad utredaren har föreslagit.

Stiftelse för vårdforskning och forskning om allergier

Regeringen föreslår att 6,85 procent ur återstoden av Fond 92-94 avsätts till en

vårdforskningsstiftelse. Avkastningen ur denna stiftelse bör användas till

forskning och forskarutbildning på vårdområdet i enlighet med vad som nyss

framhållits. Inledningsvis bör medlen användas för att öka andelen disputerade

lärare med vårdutbildning som grundutbildning. Vidare är forskning om allergier

och annan överkänslighet angelägen. Därvid är det viktigt att utrymme ges till

gränsöverskridande forskning inom medicinens olika grenar men även forskning

inom områden av icke-medicinsk karaktär t.ex. beteendevetenskap, byggnadsteknisk

forskning och ekonomi.

 Vidare bör som regeringen tidigare framhållit utrymme finnas för

forskningsinsatser vid Vårdhögskolan i Stockholm i samband med en etablering i

Novum.

 Organisation, den närmare preciseringen av medlens användning m.m. kommer att

bli föremål för beredning med bl.a. sjukvårdshuvudmännen.

Särskilda frågor

Interkommunal ersättning

Interkommunal ersättning är det belopp landstingen betalar varandra för att

studenter skall kunna studera i ett landsting som personen inte är skriven i.

 Sedan den 1 juli 1991 måste en studerande vara folkbokförd på den ort där

vederbörande bedriver studier senast sex månader efter det att studierna

påbörjats. Detta torde redan ha fått konsekvenser för tillämpningen av

interkommunal ersättning. För en student som studerar vid en kommunal högskola

och som då han/hon sökte till utbildning var folkbokförd i ett annat landsting

kan interkommunal ersättning utgå under det första halvårets studier. Därefter

skall studenten vara folkbokförd i det landsting där denne också studerar varför

interkommunal ersättning ej längre kan utgå.

 Den interkommunala ersättningen kommer därför framdeles att utgöra en betydligt

mindre del av landstingens budget än idag.

 För de fall där vårdutbildningen förs över till statlig huvudman kommer på

motsvarande sätt de regler som gäller idag om statens rätt till ersättning för

viss utbildning att tillämpas (5 kap. 4 Högskolelagen (1992:1434) och

förordning (1989:26) om ersättning för statlig högskoleutbildning från

landsting, senaste ändring 1994:36).

 I de fall landsting uppdrar åt en statlig högskola att genomföra vårdutbildning

inom det egna landstinget torde det bli nödvändigt att reglera de ekonomiska

villkoren vad avser ersättning mellan stat och kommun så att

konkurrensneutralitet erhålls.

Utvärdering

Regeringen avser att ge Kanslersämbetet i uppdrag att genomföra en utvärdering

av kvaliteten i all vårdutbildning. Detta uppdrag kan vara slutfört tidigast i

september 1996. Åtgärder som syftar till att förstärka kvaliteten i utbildningen

vid vårdhögskolorna bör givetvis vidtas löpande utan att man avvaktar

utvärderingens resultat. Om det skulle föranledas av universitetskanslerns

utvärdering kan det visa sig nödvändigt att regeringen omprövar rätten för

utbildningsanordnare att utfärda examen.

 Oavsett vilket huvudmannaskap utbildningen har förutsätter regeringen att den

kommer att omfattas av universitetskanslerns utvärdering. Slutgiltig ställning

till examensrätt bör tas när resultatet av utvärderingen föreligger. De flesta

landsting avsätter i ökande grad resurser för forskning och forskarutbildning

inom vårdområdet. Den trenden måste sannolikt fortsätta för att vårdhögskolorna

skall kunna möta kvalitetskraven.

 Om det skulle visa sig att en högskola inte håller tillräckligt hög kvalitet

enligt Kanslersämbetets bedömning kan den, om förhållandena inte förbättras,

komma att mista rätten att utfärda examina. De högskolor som inte har

examensrätt kan inte heller räkna med statsbidrag.

Det fortsatta arbetet

Regeringen kommer inom kort att utse en förhandlare med uppgift att förbereda

och under förutsättning av riksdagens godkännande genomföra de förhandlingar som

blir aktuella.

6.1.5 Fullföljande av resurstilldelningssystemet för grundutbildning

Kvalitetsdelen i resurstilldelningssystemet

Bakgrund

Av föregående kapitel framgår den principella utformningen av

resurstilldelningssystemet för grundutbildning liksom de huvudsakliga motiven

härför.

 Principerna för det nya resurstilldelningssystemet godkändes av riksdagen i

december 1992. Utformningen av de två delar som baserar sig på antalet

registrerade studenter (studentpeng) och deras prestationer infördes den 1 juli

1993.

 För den tredje och sista delen av resurstilldelningssystemet - kvalitetsdelen -

lämnade Resursberedningen i november 1993 ett förslag till utformning i

delbetänkandet (SOU 1993:102) Kvalitet och dynamik. En sammanfattning av

betänkandet bifogas denna proposition i bilaga 2. Betänkandet har

remissbehandlats av ett femtiotal remissinstanser, vars huvudsakliga synpunkter

framgår av den remissammanställning som också ingår i bilaga 2.

Regeringens förslag: Statsmakterna har ett ansvar för kvaliteten i det svenska

universitets- och högskolesystemet. Därför skall de kvantitativt inriktade

delarna av resurstilldelningssystemet kompletteras med en del som explicit skall

främja kvaliteten, ett kvalitetsbelopp.

 Regeringen föreslår att resurstilldelningen i detta avseende baseras på en

bedömning av respektive lärosätes ambitioner för kvalitetsutveckling, som de

uttrycks i fastställda planer - program för kvalitetsutveckling - och

genomförandet av dessa. Ansvaret för denna bedömning föreslås åligga

Kanslersämbetet, som får i uppdrag att med hjälp av expertgrupper göra en

bedömning av samtliga universitet och högskolor under varje treårsperiod.

 Fem procent av de totala resurserna för grundutbildning avsätts fr.o.m. nästa

treårsperiod (1997-1999) för kvalitetsdelen av resurstilldelningssystemet. För

varje lärosäte avsätts varje budgetår ett maximalt kvalitetsbelopp som motsvarar

fem procent av anslaget till grundutbildning, exklusive särskilda åtaganden.

Beroende på Kanslersämbetets senaste bedömning är lärosätet berättigat till

hela, halva eller ingen del av detta belopp. Kvalitetsbeloppet utbetalas av

Kammarkollegiet efter rekvisition av respektive lärosäte. Detta förslag innebär

att lärosätena erhåller kvalitetsbeloppet i efterhand som belöning för sitt

arbete med kvalitetsutveckling.

 Kanslersämbetet bör inom ramen för sitt anslag erhålla vissa medel för

fördelning till angelägna utvecklings- och stödprojekt med anknytning till

kvalitetsutveckling.

 Den föreslagna modellen för utformning av kvalitetsdelen kan i princip

tillämpas för all grundutbildning, oberoende av huvudmannaskap.

 Beredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. På

följande punkter avviker beredningens förslag:

 Resursberedningen föreslog att de fem procent som skulle avsättas som

kvalitetsbelopp för varje lärosäte skulle avsättas i förhållande till anslaget

till grundutbildning exklusive lokalkostnader.

 Beredningen föreslog att hela kvalitetsbeloppet skulle betalas ut i förskott

månadsvis. Varje lärosäte skulle sedan vid varje budgetårs slut få behålla de

utbetalda medlen i förhållande till hur programmet för kvalitetsutveckling och

dess genomförande bedömts av Kanslersämbetet. De delar av kvalitetsbeloppet som

lärosätet inte kunde tillgodoräkna sig skulle årligen inbetalas till ämbetet.

Dessa medel skulle Kanslersämbetet sedan få fördela till angelägna stöd- och

utvecklingsprojekt.

 Bedömningen, som skulle göras rullande under varje treårsperiod, skulle

sammanfattas i ett av fem slutomdömen, vilka berättigade till 100, 60, 20

respektive 0 procent av kvalitetsbeloppet. Omdömet föreslogs omgående få

genomslag på kvalitetsbeloppets storlek.

 Beredningen föreslog att bedömningarna skulle få effekt på resurstilldelningen

redan under budgetåret 1995/96, då kvalitetsbeloppen föreslogs motsvara tre

procent.

 Remissinstanserna: Vid sidan av de allmänna synpunkter som redovisats ovan

avser remissynpunkterna huvudsakligen tre frågor. Nedan görs en kort

sammanfattning av de synpunkter som därvid framförts.

1. Kanslersämbetets roll

Ett stort antal remissinstanser, nästan hälften av universiteten och högskolorna

samt RRV, är mycket tveksamma till att Kanslersämbetet ges en dubbel roll, dels

att stödja och stimulera, dels att granska och bedöma. Därtill kommer, vilket

påpekas av bl.a. Uppsala och Lunds universitet, uppgiften att fördela medel.

Lunds och Umeå universitet samt Mälardalens högskola anser att regeringen borde

besluta om kvalitetsbeloppets fördelning.

2. Den tekniska utformningen av förslaget

Uppsala, Lunds och Göteborgs universitet samt LO framhåller svårigheterna att

bedöma verksamheten i sin helhet vid ett stort universitet, varför en bedömning

hellre borde ske fakultets-/områdesvis.

 Många universitet och högskolor anser att det är olämpligt eller opsykologiskt

att dra in medel från dem som lyckas mindre väl, och att man i stället borde

belöna dem som lyckas bra. Kvalitetsbeloppet borde enligt deras mening således

inte betalas ut i förskott utan i efterhand.

 Kanslersämbetet samt högskolorna i Gävle/Sandviken, Karlstad och Skövde

föreslår att tre procent av kvalitetsbeloppet skall knytas till bedömningen av

kvalitetsprogrammen, dvs. till ambitionerna och att två procent skall knytas

till genomförandet av dessa planer. Å andra sidan påpekar några remissinstanser,

bl.a. Lunds universitet, att det inte finns någon anledning att premiera högt

svävande planer över huvud taget utan att det är resultatet av kvalitetsarbetet

som skall bedömas.

 Beredningens förslag att de delar av kvalitetsbeloppet som ej kan utnyttjas

borde inbetalas till Kanslersämbetet, som sedan skulle fördela medlen till

angelägna stöd- och utvecklingsprojekt, har också rönt kritik från flera

lärosäten. En del av kritiken som gäller ämbetetets olika roller har berörts

under punkt 1 ovan. Andra menar att förslaget leder till onödig rundgång.

Stockholms universitet föreslår att de outnyttjade medlen i likhet med

outnyttjade takbelopp efter varje treårsperiod skulle tillföras de lärosäten som

ej kunnat få full ersättning för sina studenter och deras resultat inom sina

takbelopp.

3. Bedömningsskalan och dess koppling till resursberäkning

Flera remissinstanser vänder sig mot den föreslagna femgradiga bedömningsskalan.

De flesta av dem förordar i stället en två- eller tregradig skala. Umeå

universitet anser dock att det är bra att de två högsta stegen båda berättigar

till fullt belopp.

 Några remissinstanser efterlyser fastare angivna kriterier för Kanslersämbetets

bedömningar.

Skälen för regeringens förslag:

Grundläggande motiv

Principerna för systemet som fastställts av riksdagen innebär att de lärosäten

vars grundutbildning har hög kvalitet också skall ges mer resurser. Det

huvudsakliga skälet är att ge incitament för universitet och högskolor att

förbättra kvaliteten. Därtill kommer värdet av en tydlig signal att resurser

inte bara tilldelas för kvantitativa resultat. Att så nu skulle vara fallet är

en - i och för sig inte korrekt - ofta förekommande kritisk beskrivning av de

hittills införda delarna av systemet. Denna kritik, bl.a. framförd vid den

hearing om Resursberedningens förslag som Utbildningsdepartementet ordnade i

januari 1993 och i skrivelse från de fackliga organisationerna, har emellertid

stärkt de ursprungliga motiven för att införa en kvalitetsdel i

resurstilldelningssystemet.

 Resursberedningen pekar i sitt betänkande inledningvis på att oron för

kvaliteten i grundutbildningen har gamla anor. Bara under de senaste decennierna

har den rönt stor uppmärksamhet åtminstone vid två tillfällen. Under 1960-talet

gav den snabba expansionen anledning till förstärkt oro. Men även under

1980-talet, då ingen expansion skedde och inga egentliga krav på prestationer

fanns, uppkom en kritik mot bristande kvalitet. Denna kritik artikulerades

främst av Sveriges förenade studentkårer (SFS).

 Den snabba ökningen av kapaciteten som nu sker inom grundutbildningen ger

därför anledning till skärpt uppmärksamhet. Den viktigaste och mest svårgripbara

aspekten på grundutbildningens situation ligger dock i dess förhållande till

forskningen. Som tidigare påpekats i denna proposition konstaterade

Högskoleutredningen att praktiskt taget all professionell status inom lärarkåren

finns att söka i forskningen. Den helt övervägande andelen av alla priser,

stipendier, utmärkelser och donationer avser vetenskaplig verksamhet. Medan

engagemang i grundutbildningen tidigare praktiskt taget inte haft någon som

helst effekt på resurstilldelningen har kopplingen mellan kvalitet i

verksamheten och mer resurser varit högst påtaglig i forskningen.

 Resursberedningen konstaterar att intresset för grundutbildningen med betoning

på kvalitetsfrågorna glädjande nog sedan några år är mycket levande. Åtskilliga

pedagogiska pris har inrättats, statsmakterna har satsat särskilda resurser för

att stärka kvaliteten inom vissa områden och för att ge lärare möjlighet att

genomgå pedagogisk utbildning och forskarutbildning. Grundutbildningsrådet, som

tillkom på initiativ av Högskoleutredningen, delar ut projektmedel till enskilda

lärares utvecklingsprojekt inom undervisning och examination samt till

internationellt lärarutbyte, vilket tillför nya referensramar.

 Kärnfrågan är dock om de allra senaste årens landvinningar blir bestående i

konkurrens med forskningen. Det huvudsakliga motivet för en koppling mellan

kvalitet och resurstilldelningen ligger - enligt Resursberedningens uppfattning

- i övertygelsen om att ytterligare åtgärder krävs och att det tydligt måste

framgå att det lönar sig att systematiskt arbeta för att höja kvaliteten i

grundutbildningen.

 Flera remissinstanser, bl.a. Göteborgs, Stockholms och Umeå universitet, Kungl.

Tekniska högskolan samt Chalmers tekniska högskola, anger explicit att de delar

denna uppfattning. Uppsala, Lunds och Linköpings universitet, högskolorna i

Växjö och Örebro, Konstfack, Operahögskolan och Sveriges Förenade Studentkårer

(SFS) ifrågasätter dock det lämpliga i att koppla bedömningar av kvalitet till

resurstilldelning och anser att riksdagens beslut bör omprövas. Högskolorna i

Borås, Kristianstad och Örebro samt Mälardalens högskola framhåller att enbart

offentliggörandet av de föreslagna bedömningarna av lärosätenas

kvalitetsutveckling skulle ha tillräckligt stora effekter, t.ex. vad gäller

studenttillströmningen.

Olika metoder att koppla kvalitet och resurser

Resursberedningen har med hjälp av en expertgrupp, Kvalitetsgruppen, dels

utifrån internationella erfarenheter, dels utifrån en förutsättningslös analys

av kvalitetsbegreppet övervägt olika modeller för utformning av statsmakternas

resurstilldelningssystem. Beredningen konstaterar inledningsvis att gemensamma,

nationella indikatorer på kvalitet inte bör användas för statsmakternas

resurstilldelning. Däremot skulle ett enskilt lärosäte eventuellt kunna använda

sådana indikatorer vid sin interna resursfördelning. Beredningen förordar i

stället att statsmakternas resurstilldelning skall kopplas till en bedömning av

respektive lärosätes program för kvalitetsutveckling och genomförandet av detta.

Dessa bedömningar skall göras av expertgrupper knutna till Kanslersämbetet, som

därmed får i uppgift att avgöra vad som skall anses vara acceptabelt.

 Det huvudsakliga skälet för beredningens förslag är att statsmakterna därigenom

stimulerar varje lärosäte att utifrån sina förutsättningar ta ansvaret för att

utveckla kvaliteten i grundutbildningen. I detta sammanhang framhåller

beredningen särskilt ledningarnas aktiva roll. Denna innefattar bl.a. utformning

av interna system för att säkra och utveckla kvaliteten i hela verksamheten.

 Mot den grundläggande analysen och ansvarsfördelningen finns i princip inga

allvarligare invändningar från remissinstanserna. De är, med undantag för

Riksrevisionsverket (RRV) och Naturvetenskapliga forskningsrådet (NFR), ense med

beredningen om att gemensamma, nationella kvalitetsindikatorer inte kan ligga

till grund för statsmakternas resurstilldelning. En klar majoritet tillstyrker

beredningens förslag att bedömningen skall avse processen - kvalitetsarbetet -

och inte kvaliteten i verksamheten. Lunds universitet anser dock att om en

koppling måste göras mellan resurstilldelning och kvalitet vore det bättre att

knyta den till bedömningar av kvaliteten, t.ex. genom nationella utvärderingar.

 Kanslersämbetet, Göteborgs och Umeå universitet samt högskolorna i Karlstad och

Skövde framhåller i detta sammanhang att det vore naturligt att programmen för

kvalitetsutveckling även skulle innefatta forskning och forskarutbildning.

Därmed skulle helhetssynen understrykas ytterligare. Enligt Kanslersämbetets

uppfattning bör följaktligen ett motsvarande kvalitetsbelopp avsättas också inom

varje lärosätes fakultetsanslag. Linköpings universitet anser att samma system

bör tillämpas för grundutbildning som för forskning och forskarutbildning.

 Regeringen återkommer senare i propositionen till denna fråga i samband med

ställningstagandet till utformningen av resultatrelaterade fakultetsanslag.

 Uppsala och Linköpings universitet ifrågasätter den omedelbara kopplingen till

resurstilldelningen. Uppsala universitet anser att det lärosäte vars

kvalitetsarbete vid två tillfällen inte bedömts som tillfredsställande i stället

borde få sitt utbildningsuppdrag reducerat. Linköpings universitet föreslår att

Kanslersämbetet genomför utvärderingar tillsammans med lärosätet och att

statsmakterna tar hänsyn till reusultatet av dessa vid budgetprövningen inför

nästa treårsperiod.

Utformning av kvalitetsdelen

i resurstilldelningssystemet

Även om grundutbildningens kvalitet under de senaste årens ägnats en glädjande

uppmärksamhet anser regeringen att ytterligare åtgärder behövs för att befästa

detta intresse. Det huvudsakliga motivet för en koppling mellan kvalitet och

tilldelning av resurser ligger i att det därmed tydligt framgår att det lönar

sig att systematiskt arbeta för att höja kvaliteten i grundutbildningen.

 Resursberedningens förslag utgick från att statsmakternas resurstilldelning bör

utformas på ett sådant sätt att den stimulerar till en fruktbar

kvalitetsutveckling inom universitet och högskolor. Ansvaret för analys,

åtgärder och genomförande ligger hos varje lärosäte. En bedömning av detta

arbete kräver en hög grad av professionell, oberoende kompetens. 1993 års reform

förutsätter att den högre utbildningen och forskningen tillförs en sådan

kompetens genom Kanslersämbetets försorg. Ämbetet har enligt sin instruktion

till uppgift att granska, stödja och stimulera kvalitetsutvecklingen vid

universitet och högskolor.

 Den tillkommande uppgiften att bedöma programmen för kvalitetsutveckling och

deras genomförande innebär därmed enligt regeringens uppfattning inte att

ämbetet ges någon ny roll annat än den som ligger i att de genomförda

bedömningarna kommer att vara avgörande för en mindre del av

resurstilldelningen. Som flera remissinstanser påpekat ligger dock antagligen

den största effekten, åtminstone på lite längre sikt, i offentliggörandet av

omdömet som sådant. Det bör också understrykas att beredningens förslag innebär

att bedömningarna huvudsakligen skall utföras av expertgrupper, varigenom det

torde vara möjligt att hålla isär de båda rollerna.

 Regeringen anser att Kanslersämbetet, i ett tillägg till sin instruktion, bör

ges i uppgift att svara för en bedömning av universitetetens och högskolornas

program för kvalitetsutveckling inom grundutbildning och genomförandet av dessa

program.

 Vid den närmare utformningen av förslaget har regeringen tagit fasta på

följande utgångspunkter som överensstämmer med dem som beredningen hade för sitt

förslag.

 * Kvalitetsdelen av resurstilldelningen bör betraktas som en investring för

utveckling av grundutbildningen.

 * Resurserna för kvalitetsutveckling bör ses som en integrerad del av de totala

resurser som anvisas. Att utveckla kvaliteten är ett ständigt pågående arbete

som utgör en naturlig del i universitetens och högskolornas totala verksamhet

och bör inte ses som någonting separat.

 * Det är universitets- och högskoleledningarnas ansvar att se till att hela

verksamheten genomsyras av kvalitetstänkande.

 * Samtliga universitet och högskolor bör ges möjlighet att få del av

kvalitetsmedel på samma eller liknande villkor. Detta innebär att de inte i

särskild ordning skall behöva ansöka om medel för kvalitetsinsatser, utan att

deras program för kvalitetsutveckling, ambitioner, ansträngningar och resultat

skall bedömas utifrån deras egna förutsättningar.

 * De kunskaper och erfarenheter rörande kvaliteten vid universitet och

högskolor som Kanslersämbetets arbete kommer att ge bör utnyttjas som underlag

för den bedömning av programmen för kvalitetsutveckling som skall ligga till

grund för resurstilldelningen. Det är däremot inte lämpligt att ämbetet självt

fördelar resurserna annat än i mycket begränsad utsträckning, eftersom det

skulle innebära att ytterligare en beslutsnivå skulle föras in mellan

statsmakterna och lärosätena. Kanslersämbetet bör även i fortsättningen enbart

fungera som expertorgan.

 * Därutöver bör inte statsmakterna - riksdag och regering - ha ett direkt

inflytande på fördelningen av kvalitetsdelen av resurserna.

 Utifrån det nuvarande resurstilldelningssystemet för grundutbildning redovisas

nedan regeringens förslag till utformning av kvalitetsdelen.

1. Anslag som anvisas av riksdagen

Fr.o.m. den 1 juli 1993 anslår riksdagen för ett budgetår i taget ett anslag för

grundutbildning till varje universitet och högskola. Detta anslag - som är ett

maximibelopp - består av ett gemensamt takbelopp för studentpeng och ersättning

för helårsprestationer samt ersättning för eventuella särskilda åtaganden. För

varje utbildningsområde eller grupp av utbildningsområden anges studentpengens

respektive prestationsersättningens storlek.

 Varje månad betalas en tolftedel av anslaget ut till universitetet eller

högskolan. Efter budgetårets slut gör varje universitet och högskola en

redovisning av det faktiska antalet registrerade studenter (helårsstudenter) och

deras uppnådda helårsprestationer. Denna redovisning ligger till grund för den

slutliga anslagsavräkningen, vilken ingår i bokslutet. Granskning av

redovisningen görs därefter av Riksrevisionsverkets revisorer.

 Eventuellt ickeutnyttjat takbelopp kan sparas och användas under senare år inom

aktuell treårig planeringsperiod. Återbetalning av icke-utnyttjade takutrymmen

sker därför först vid treårsperiodens slut. (Däremot sker inbetalning av ränta

för icke-utnyttjat takbelopp efter varje år.)

 Lokalkostnaderna för såväl utbildning som forskning har hittills anvisats på

ett särskilt anslag för respektive lärosäte. I 1994 års budgetproposition har

regeringen emellertid föreslagit att dels en s.k. hyrespeng, dels resurser för

utrustning och inredning skall inkluderas i studentpengen för respektive

utbildningsområde fr.o.m. den 1 juli 1994. På detta sätt kommer i princip alla

resurser som statsmakterna anvisar till grundutbildningen att ingå i per

capitaersättningarna och i respektive lärosätes anslag till grundutbildning.

 Regeringens förslag till utformning av kvalitetsdelen i

resurstilldelningssystemet innebär att fem procent av de nuvarande takbeloppen

avsätts som kvalitetsbelopp. Dessa kvalitetsbelopp sammanförs till ett anslag

som disponeras av Kammarkollegiet. Anslagen för grundutbildning anvisas på samma

sätt som föreslagits för budgetåret 1994/95 årligen av riksdagen till respektive

lärosäte, dvs. med angivande av takbelopp och eventuella medel för särskilda

åtaganden. Jämfört med den resurstilldelning som gäller för budgetåret 1993/94

kommer alltså takbeloppen - förutsatt att inga andra ändringar görs - att vara

fem procent lägre. För Sveriges lantbruksuniversitets del motsvaras detta av 1,5

procent av det totala anslaget.

 Då måste också studentpengen och prestationsersättningen reduceras på

motsvarande sätt som takbeloppet, dvs. genom en generell neddragning med fem

procent. I det här föreslagna resurstilldelningssystemet, som blir tredelat,

kommer därmed i princip lika stora resurser att kunna tilldelas samma

verksamhetsvolym som i det nuvarande systemet.

 Detta innebär att regeringen anser att även lokalkostnaderna bör inräknas i det

totala resursutrymme för grundutbildning från vilket fem procent bör avdelas för

kvalitetsbeloppen. Summan av dessa belopp skulle därmed i dagsläget uppgå till

cirka 400 miljoner kronor årligen.

 Det maximala kvalitetsbeloppet är således ett fast årligen beräknat belopp per

lärosäte, som beräknas i förhållande till takbeloppet.

 Att göra kvalitetsbeloppet rörligt, dvs. beroende av det slutligt utbetalda

ersättningsbeloppet för studentpeng och helårsprestationer skulle dels bli

beräknings- och redovisningsmässigt mer komplicerat, dels i praktiken inte leda

till väsentligt ändrade kvalitetsbelopp. Vidare kommer kvalitetsbeloppet att med

tidsfördröjning anpassa sig till den verkliga utbildningsvolymen för varje

lärosäte, då hänsyn kommer att tas till utfallet vid fastställandet av

takbeloppen för kommande treårsperiod. Ingen remissinstans har kommenterat denna

fråga. Med den modell som regeringen valt för beräkning och utbetalning av

kvalitetsbeloppet är det naturligt att det maximala kvalitetsbeloppet är ett i

förväg fastställt belopp per år.

 Hur stor del av det maximala kvalitetsbeloppet varje lärosäte är berättigat

till är direkt beroende av den senaste bedömning som Kanslersämbetet gjort av

dess program för kvalitetsutveckling och genomförandet av detta (jfr p. 2

nedan). Varje lärosäte rekvirerar från Kammarkollegiet den del av

kvalitetsbeloppet som bedömningen berättigar till. Kammarkollegiet utbetalar

normalt - för att det skall vara ränteneutralt - hela detta belopp mitt i

budgetåret.

 Utgångspunkten för hur stort kvalitetsbeloppet skulle vara var att det skulle

utgöra en procentuell andel av de resurser som i dag utbetalas till ett lärosäte

för studentpeng och ersättning för helårsprestationer. Beredningen ansåg att

denna del inte bör vara så stor att osäkerheten om utfallet äventyrar lärosätets

planering av verksamheten, men inte så liten att den får försumbar effekt.

Beredningen bedömde intervallet 3-8 procent som möjligt och stannade vid att

föreslå 5 procent. För budgetåret 1995/96 föreslogs dock 3 procent. Skälen för

denna lägre nivå var att erfarenheterna av det nya resurstilldelningssystemet

ännu är begränsade, samtidigt som alla lärosätens kvalitetsutvecklingsprogram

inte utformats fullt ut. Bland de remissinstanser som kommenterat procentsatsens

storlek finns varierande uppfattningar företrädda.

 Regeringen gör samma bedömning som beredningen när det gäller vilka

procentsatser som kan anses rimliga. Dock bör den förordade procentsatsen - fem

procent - tillämpas på det totala resursutrymmet för grundutbildning, dvs.

inklusive lokalkostnaderna för grundutbildning. Vad gäller tidpunkten innebär

den valda modellen att kvalitetsbeloppet kan ingå i resurstilldelningssystemet

först under kommande treårsperiod. Den första bedömningsomgången måste nämligen

först slutföras under innevarande period. Regeringen anser att fem procent bör

avsättas för kvalitetsbeloppen redan från början.

 Vad gäller frågan huruvida kvalitetsbeloppet bör betalas ut i förskott som

beredningen förordat eller i efterhand som belöning, vilket flera lärosäten

förordat, har regeringen med den valda modellen tillmötesgått dessa

remissinstanser.

 Kanslersämbetets bedömning - liksom hur utbildningsuppdraget i övrigt har

fullgjorts - ingår givetvis också i statsmakternas beslutsunderlag när

lärosätets utbildningsuppdrag för kommande treårsperiod skall utformas, dvs. om

uppdraget skall öka eller minska inom ett eller flera utbildningsområden.

2. Kanslersämbetets bedömning av universitetens och högskolornas program för

kvalitetsutveckling och genomförandet av dessa

En nödvändig förutsättning för att universiteten och högskolorna ständigt skall

kunna förbättra sin kvalitet är att de systematiskt arbetar med

kvalitetsutveckling. Det är därför detta arbete och inte varje enskild del i

verksamheten som skall bedömas och det är resultatet av dessa bedömningar som

skall utgöra grunden för kvalitetsdelen i resurstilldelningen.

 Beredningens förslag innebär att bedömningarna bör omfatta hela lärosäten för

att utveckla hela verksamheten och för att resurstilldelningssystemet skall ge

incitament för att arbeta med helheten. Ett sådant synsätt bidrar till att

universitetet eller högskolan på ett mer effektivt sätt kan utveckla sina starka

sidor och ge stöd åt de viktiga delar som behöver förbättras. Det gör det också

möjligt för varje lärosäte att göra jämförelser över tiden, snarare än att

enskilda delar av verksamheten jämförs med liknande delar vid andra lärosäten.

 Även om regeringen hyser förståelse för de svårigheter som finns vid de större

universiteten att fastställa ett gemensamt program för kvalitetsutveckling talar

de skäl som beredningen redovisat för att detta bör göras. Det är inte minst

viktigt att härmed markera ledningens ansvar för helheten och att vissa frågor

måste spegla en gemensam grundsyn. I andra avseenden är det naturligtvis både

möjligt och lämpligt att programmet speglar de ingående verksamheternas

skiftande karaktär och förutsättningar.

 Beredningen föreslog att bedömningen skulle ta hänsyn dels till fastställda

planer för utveckling, dels till uppnådda resultat i förhållande till uppsatta

mål och slutligen till varje lärosätes särskilda förutsättningar. Mot detta har

inga egentliga invändningar rests, förutom Kanslersämbetets och några högskolors

synpunkter att kvalitetsbeloppet borde delas upp i två delar som kopplas till

bedömning dels av planen (3%), dels av genomförandet (2%). Lunds universitet

anser dock att tyngdpunkten i bedömningarna borde avse genomförandet och inte de

"luftiga" planerna.

 Regeringen delar beredningens uppfattning att såväl planen som bedömningen av

denna och genomförandet skall avse hela grundutbildningen vid respektive

lärosäte. Regeringen har ingen invändning mot de olika moment i

bedömningsprocessen som Kanslersämbetet beskriver men anser, med hänvisning till

diskussionen ovan om tidpunkten för utbetalning av kvalitetsbeloppet, att detta

bör ske i ett sammanhang och grundas på en samlad bedömning av såväl program som

dess genomförande. Regeringen konstaterar att det förefaller sannolikt att den

samlade bedömningen kommer att innefatta dels en bedömning av ett nytt,

reviderat program, dels en bedömning av genomförandet av det tidigare

programmet.

 Regeringen delar också beredningens uppfattning att statsmakterna inte i detalj

skall föreskriva hur Kanslersämbetet skall genomföra bedömningarna. I enlighet

med grundtanken för ämbetets verksamhet skall bedömningarna göras av

expertgrupper. I detta fall bör experterna vara väl förtrogna med

kvalitetsutveckling inom högskoleutbildning. Det bör återigen understrykas att

uppgiften är att bedöma varje lärosätes arbete med kvalitetsutveckling och inte

kvaliteten i grundutbildningen i sig.

 Det bör vidare understrykas att Kanslersämbetets arbete med granskningen av

programmen för kvalitetsutveckling och deras genomförande måste utformas utifrån

principen att ansvaret för det enskilda lärosätets kvalitetetsutveckling till

alla delar åvilar lärosätet och dess ledning. Det är därför viktigt att ämbetet

i förväg klargör för lärosätena hur bedömningarna kommer att genomföras.

 En bedömning föreslås göras av varje lärosätes kvalitetsutveckling en gång per

treårsperiod. Denna skall resultera i att Kanslersämbetet avger ett skriftligt

utlåtande om respektive universitet och högskola utifrån dess program för

kvalitetsutveckling och de hittills uppnådda resultaten.

 En ny bedömning sker normalt efter tre år, om inte Kanslersämbetet anser att

det finns anledning till att göra bedömningen tidigare. Vid varje

bedömningstillfälle lämnas således ett utlåtande om varje lärosätes aktuella

nivå beträffande genomförandet av dess program för kvalitetsutveckling, liksom

vad som ytterligare bör förbättras. På så vis stöds universiteten och

högskolorna i sina ambitioner att kontinuerligt öka kvaliteten i verksamheten.

Därmed blir det också naturligt att nivån för vad som bedöms vara acceptabla

program successivt höjs.

 För att tillse att alla universitet och högskolor hinner få en bedömning av sin

kvalitetsutveckling innan kvalitetsbeloppet skall införas föreslår regeringen

att Kanslersämbetet inleder arbetet med att granska programmen under hösten

1994. Budgetåret 1995/96 kommer - under förutsättning av riksdagsbeslut under

våren 1994 om övergång till kalenderår som budgetår - att omfatta 18 månader och

således pågå t.o.m. december månad 1996. Det bör vara möjligt för

Kanslersämbetets expertgrupper att göra en första bedömning av genomförandet av

samtliga lärosätens program under åren 1995 och 1996, dvs. innan budgetåret 1997

börjar.

 Den ovan skisserade tidplanen innebär att kvalitetsbeloppet skall ingå i

resurstilldelningssystemet med fem procent fr.o.m. nästa treårsperiod, dvs.

1997-1999. Det nu föreslagna systemet bör utvärderas efter denna period, dvs.

med början under budgetåret 2000.

3. Sammanfattningen av bedömningen och beräkningen av kvalitetsbeloppen

Beredningen föreslog att Kanslersämbetet efter avslutad bedömning av respektive

lärosätes kvalitetsutveckling skulle avge ett utlåtande, som skulle avslutas med

fem sammanfattande omdömen. De två högsta omdömena berättigade till hela

kvalitetsbeloppet, medan de övriga tre motsvarade 60, 20 respektive 0 procent av

beloppet.

 Beträffande utformningen av bedömningsskalan och tillämpningen av denna har

flera remissinstanser, särskilt uppmanade härtill, framfört synpunkter. De

flesta av dem som är kritiska argumenterar för att bedömningsskalan bör vara

två- eller tregradig.

 Enligt regeringens uppfattning skall de lärosäten som aktivt arbetar med sin

kvalitetsutveckling antingen erhålla hela eller halva kvalitetsbeloppet. Endast

det lärosäte som uppenbart nonchalerar arbetet med kvalitetsutveckling, t.ex.

genom att inte ens utarbeta ett acceptabelt program, bör helt gå miste om

kvalitetsbeloppet nästa treårsperiod.

 Det skriftliga utlåtandet från Kanslersämbetet skall sammanfattas på ett sådant

sätt att det klart framgår för varje lärosäte om det är berättigat till helt,

halvt eller inget kvalitetsbelopp.

4. Användningen av de resurser som ej fördelas som kvalitetsbelopp

Regeringens föreslagna modell för beräkning av kvalitetsbeloppen innebär att

Resursberedningens förslag med inbetalning av icke tillgodogjorda

kvalitetsbelopp till Kanslersämbetet inte blir aktuellt. De resurser, som på

grund av Kanslersämbetets bedömningar inte kunnat rekvireras av lärosätena

kvarstår på det av Kammarkollegiet disponerade anslaget. Denna reservation

innebär att anslaget inte behöver tillföras så mycket medel vid senare

budgetarbete. De resurser som då inte behöver tas i anspråk för detta ändamål

bör regeringen lämna förslag om till riksdagen inför varje budgetår. Det

förefaller naturligt att en del av dessa resurser avsätts till Kanslersämbetet

för fördelning till angelägna utvecklings- och stödprojekt vid lärosätena med

anknytning till kvalitetsutveckling.

5. Övrigt

De ökade kostnader som bedömningsarbetet kommer att medföra för Kanslersämbetet

- 10-15 miljoner kronor årligen enligt beredningens bedömning - avser regeringen

att återkomma till i samband med 1995 års budgetproposition.

 Avslutningsvis vill regeringen framhålla att förslaget till utformning av

kvalitetsdelen i princip kan tillämpas för all grundutbildning, oberoende av

huvudmannaskap, dvs. för stiftelsehögskolor och fristående högskolor. En

förutsättning är dock att dessa högskolor utarbetar program för

kvalitetsutveckling, och att dessa bedöms av Kanslersämbetet på det sätt som här

beskrivits.

Nya principer för tilldelning av resurser till konstnärliga och idrottsliga

högskoleutbildningar

Bakgrund

Vid utarbetande av propositionen1992/93:169 Högre utbildning för ökad kompetens

presenterade regeringen förslag till ersättningsnivåer för olika

utbildningsområden inom grundläggande högskoleutbildning. Ersättningsbeloppen

grundades på de förslag som Högskoleutredningen hade presenterat i betänkandet

(SOU 1992:44) Resurser för högskolans grundutbildning. Betänkandet omfattade

emellertid inte de konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningarna.

Regeringen föreslog därför att resurser till dessa utbildningar, liksom till

lärarutbildningar i ett konstnärligt eller idrottsligt ämne, i princip skulle

tilldelas respektive universitet och högskola i samma omfattning som tidigare.

Resurserna skulle tilldelas i form av en hundraprocentig s.k. studentpeng, dvs.

i förhållande till antalet registrerade studenter på kurser. För var och en av

de berörda universiteten och högskolorna beräknades en specifik studentpeng med

utgångspunkt i antalet tillhandahållna årsstudieplatser enligt de

planeringsramar som gällde för budgetåret 1992/93. Liksom för övriga delar av

grundläggande högskoleutbildning förutsattes att antalet helårsstudenter i

princip skulle vara detsamma som det tidigare angivna antalet tillhandahållna

årsstudieplatser.

 Det faktum att hälften av studenterna inom de konstnärliga och idrottsliga

utbildningarna studerar vid små och starkt specialiserade högskolor bidrog till

den särlösning som tillämpas fr.o.m. den 1 juli 1993. Erfarenheterna av den

valda modellen för resurstilldelning har dock visat på i huvudsak två problem,

nämligen

 att olika ersättningsbelopp tillämpas för samma utbildning vid olika

universitet och högskolor och

 att den hundraprocentiga studentpengen medför att de små högskolorna blir extra

känsliga för studenters avhopp och studieuppehåll och inte lika lätt kan

kompensera sig härför genom överintag eller genom höjd prestationsgrad.

 Inom Utbildningsdepartementet har därför under hösten 1993 en utredare gjort en

översyn av principerna för beräkning av resurser till de konstnärliga och

idrottsliga högskoleutbildningarna. Syftet var att så långt möjligt införa samma

principer för resurstilldelning för dessa utbildningar som för övrig

grundutbildning. Översynen (PM 1993-12-02 Nytt resurstilldelningssystem för

konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningar, dnr U 93/3191/UH) har

remitterats till berörda universitet och högskolor, Kanslersämbetet, Verket för

högskoleservice (VHS), Riksrevisionsverket (RRV), arbetstagarnas

huvudorganisationer och Sveriges Förenade Studentkårer (SFS).

 I 1994 års budgetproposition (prop. 1993/94:100 bil. 9) redovisades förslag om

enhetliga och integrerade lokalkostnader för grundläggande högskoleutbildning.

Förslaget innebär att en s.k. hyrespeng läggs till nu gällande ersättningar för

helårsstudenter i form av studentpeng. Även i detta fall undantogs de

konstnärliga och idrottsliga utbildningarna i avvaktan på den ovan nämnda

översynen.

Förslag till nya princper

Regeringens förslag: De nya principerna för resurstilldelning till grundläggande

högskoleutbildning skall fr.o.m. den 1 juli 1995 tillämpas även för konstnärliga

och idrottsliga högskoleutbildningar. Det innebär att också enhetliga

ersättningsbelopp för antalet registrerade studenter och deras prestationer

införs för samtliga berörda universitet och högskolor. På grund av de stora

skillnader i resurstilldelning per helårsstudent som för närvarande gäller för

olika konstnärliga utbildningar vid specialhögskolorna - men också vid

universiteten och de övriga högskolorna - bör ersättningsbeloppen differentieras

mellan olika konstnärliga utbildningsområden.

 Till de konstnärliga och idrottsliga områdena räknas, liksom hittills, även

utbildning av ettämneslärare i ämnena musik och bild respektive idrott.

Regeringen föreslår att även motsvarande kurser i musik, bild och idrott inom

s.k. tvåämneslärarutbildning hänförs till de konstnärliga och idrottsliga

utbildningsområdena.

 Det tidigare presenterade förslaget om utformning av kvalitetsdelen i

resurstilldelningssystemet gäller givetvis även de här aktuella utbildningarna.

 En förutsättning för en enhetlig ersättning per student (studentpeng) som

inkluderar ersättning för lokaler är att nuvarande stora skillnader i

lokalstandard minskar inom det konstnärliga området. Därför förutsätter

förslaget ett resurstillskott som möjliggör en förbättrad lokalstandard vid de

universitet och högskolor som för närvarande har bristfälliga lokaler. Behovet

av sådana upprustningar har i många fall redan aktualiserats. Regeringen avser

att ta i anspråk medel som redan tidigare har reserverats för

lokalförbättringar.

 Utbildning inom design och formgivning är väsentlig för utveckling och

marknadsföring av svenska produkter. För närvarande utgår en låg ersättning för

denna utbildning jämfört med andra utbildningar inom det konstnärliga området.

Därför anser regeringen det rimligt att inom ramen för ett system för enhetlig

ersättning föreslå en höjd ersättning för design och formgivning.

 De förordade resurstillskotten innebär att inte något lärosäte förlorar på

tillämpningen av de nya enhetliga resurstilldelningsprinciperna, medan några

efterhand kommer att kunna få vissa förstärkningar.

 Utredarens förslag: Inom ramen för nuvarande resurser har utredaren studerat de

tekniska förutsättningarna för att tillämpa principerna för det nya

resurstilldelningssystemet även för de konstnärliga och idrottsliga

utbildningarna. Syftet har således inte varit att förutsättningslöst pröva

resursbehoven för de konstnärliga och idrottsliga utbildningarna. Utredarens

förslag kan sammanfattas i följande punkter:

 - Ett enhetligt system för ersättning bör införas inom de konstnärliga och

idrottsliga utbildningarna, vilket innebär att samma per capitaersättning ges

för samma utbildningar oberoende av vid vilket universitet eller vid vilken

högskola utbildningen ges.

 - Beroende på hittillsvarande stora kostnadsskillnader mellan olika slag av

konstnärlig och idrottslig utbildning måste ersättningen därvid differentieras

på förslagsvis sex olika ersättningsnivåer.

 - För att uppnå de önskade enhetliga ersättningarna synes det lämpligt att

samordna övergången till det nya systemet med övergången till ett system som

innefattar ersättning för lokaler. Vidare måste ett sådant system bygga på att

likvärdig lokalstandard vid olika universitet och högskolor skall kunna uppnås

inom de närmaste åren.

 - Övergången till den nya ersättningsmodellen föreslås ske fr.o.m. budgetåret

1995/96.

 - Ersättningsnivån för de ämnesspecifika momenten i bild- och

musiklärarutbildningarna föreslås utgå med cirka 80 procent av den ersättning

som utgår för utbildning inom design respektive musik. Samma ersättning bör även

gälla utbildning av s.k. tvåämneslärare med ämnena bild och musik.

 - Ersättning för såväl helårsstudenter som helårsprestationer bör kunna

införas även för de konstnärliga och idrottsliga utbildningarna.

 Remissinstanserna: I de remissyttranden som inkommit över promemorian Nytt

resurstilldelningssystem för konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningar

framförs inga invändningar mot principen att tillämpa enhetliga ersättningar för

likartade utbildningar. Omkring hälften av instanserna tillstyrker utredarens

uppdelning av konstnärliga utbildningar på olika utbildningsområden.

Invändningarna gäller främst detaljer i gränsdragningen. Flera remissinstanser

anser att även slöjdlärarutbildningen bör räknas som konstnärlig utbildning. Vad

gäller ersättning för lokalkostnader framför ett flertal instanser farhågor för

den reduktion av ersättningen som ett bortfall av studenter innebär. Omkring

hälften av de remissinstanser som yttrat sig i frågan har inget att invända mot

att en prestationsersättning införs.

 Många av remissinstanserna är missnöjda med att utredningen endast avsett en

teknisk prövning att införa det nya ressurstilldelningssystemet. De anser att

utredaren förutsättningslöst borde ha prövat resursbehoven inom det konstnärliga

området. Flera instanser anser också att många ersättningsnivåer försvårar en

flexibel användning av tilldelade resurser.

 Remissinstansernas huvudsakliga synpunkter framgår av den remisssammanställning

som bifogas denna proposition som bilaga 3.

 Skälen för regeringens förslag: Ett nytt resurstilldelningssystem för

grundläggande högskoleutbildning infördes den 1 juli 1993. Flera av de

grundläggande principerna i systemet kunde då inte tillämpas på de konstnärliga

och idrottsliga högskoleutbildningarna. En sammanfattande beskrivning av

systemet inklusive förslag till förändringar har tidigare givits i avsnitt 5.5.

Tidigare i det här avsnittet har regeringens förslag till utformning av

kvalitetsdelen beskrivits närmare. Detta förslag avser givetvis också de nu

aktuella utbildningarna.

Enhetliga principer för resurstilldelning

Det är av både principiella och praktiska skäl angeläget att fullfölja

införandet av ett enhetligt resurstilldelningssystem för all grundutbildning.

Särbehandling av de konstnärliga och idrottsliga områdena innebär inskränkningar

i lärosätenas möjligheterna att anpassa utbildningsutbudet till samhällets och

studenternas efterfrågan. Det är vidare rimligt att även de högskolor som

huvudsakligen har sin verksamhet inom de konstnärliga och idrottsliga

utbildningsområdena ges samma ansvar och möjligheter som övriga universitet och

högskolor att flexibelt kunna utnyttja tilldelade resurser.

Uppdelningen på olika utbildningsområden

Utredaren har utifrån de examina som finns angivna i högskoleförordningen

(1993:100 bil. 3, senast ändr. 1994:37) föreslagit att konstnärlig och

idrottslig utbildning i detta sammanhang uppdelas på följande åtta

utbildningsområden:

Musik

Scenisk utbildning (exkl. operaartister)

Konst

Design och formgivning samt utbildning av bildlärare

Dramatik, dramaturgi, regi och medier

Dans

Opera

Idrott

 Olika uppfattningar finns om gränsdragningen mellan konst, konsthantverk,

formgivning och design. Konsthantverk har både anknytning till fritt skapande

konst och till industriell formgivning. Konsthantverksutbildningarna har stor

betydelse för förnyelse av formspråket för möbler, glas, porslin, textil etc.

Med tanke på den satsning på design och formgivning som regeringen nu föreslår

är det naturligt att sammanföra konsthantverk med design och formgivning.

 Det stora antalet områden med olika ersättningsnivåer motiverades av utredaren

med de stora skillnader i utbildningskostnader per student som för närvande

föreligger. En sammanslagning till ett fåtal områden och införande av enhetlig

ersättning per student och område skulle få drastiska konsekvenser för

resurstilldelningen till flera av de små konstnärliga högskolorna i Stockholm.

Prestationsersättning

Grundläggande högskoleutbildning är normalt indelad i kurser som avslutas med

prov och betygssättning. De konstnärliga utbildningarna är i varierande grad

indelade på likartat sätt. Till största delen är de konstnärliga utbildningarna

tidsmässigt väl strukturerade och har obligatorisk närvaro. Det är därför i de

flesta fall möjligt att likställa olika moment och projekt i de konstnärliga

utbildningarna med kurser i den övriga högskoleutbildningen samt att likställa

fullgjorda moment och projekt med godkänd kurs.

 Utredaren har därför föreslagit att systemet med ersättning för helårsstudenter

och helårsprestationer införs även för konstnärliga och idrottsliga

utbildningar. Hälften av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller har

inte haft några invändningar. Andra har ansett ett sådant system byråkratiskt

krångligt eller praktiskt obehövligt, men några avgörande invändningar har inte

framförts. De konstnärliga och idrottsliga utbildningarna bör därför i detta

avseende likställas med all annan grundläggande högskoleutbildning.

Integrerade lokalkostnader

Regeringens förslag i 1994 års budgetproposition innebär att en s.k. hyrespeng

per helårsstudent och utbildningsområde läggs till den nu gällande ersättningen

för helårsstudenter, dvs. studentpengen (prop. 1993/94:100 bil. 9 s. 93).

 De konstnärliga högskoleutbildningarna bedrivs för närvarande i lokaler av

varierande standard. Vid flera universitet och högskolor bedrivs utbildningen i

nya och specialanpassade lokaler, medan andra har mindre ändamålsenliga lokaler.

De flesta konstnärliga högskolorna i Stockholm har äldre lokaler som inom de

närmaste åren behöver förnyas eller rustas upp.

 Införandet av principen enhetlig studentpeng inklusive hyrespeng för samma

utbildning i hela landet innebär att samtliga berörda universitet och högskolor

ges ekonomiska förutsättningar att skaffa sig en rimlig lokalstandard. Genom det

nya resurstilldelningssystemet fördelas detta medelstillskott så att

förutsättningar skapas för att höja lokalstandarden där brister har påtalats.

Dramatiska institutet ges samtidigt möjlighet till en motiverad utökning av

lokalerna. Regeringen avser att för detta ändamål ta i anspråk medel som redan

tidigare har reserverats för lokalförbättringar (prop. 1992/93:169 s. 242, bet.

1992/93:UbU22, rskr. 1992/93:390). Beloppet motsvarar de ökade hyreskostnader

som skulle ha blivit aktuella de närmaste åren om olika motiverade

lokalförbättringar för de konstnärliga utbildningarnas del hade genomförts inom

ramen för det hittills tillämpade resurstilldelningssystemet.

 Den i 1994 års budgetproposition föreslagna integreringen av ersättningen för

lokalhyror i studentpengen innebär för vissa högskolor initialt en påtaglig

ökning av hyresmedlen jämfört med nuvarande lokalkostnadsanslag. Dessa högskolor

föreslås inte få tillgång till hela beloppet före nästa treåriga anslagsperiod.

På motsvarande sätt föreslås de universitet och högskolor, som får en påtaglig

ökning av hyresmedel genom införandet av det nya resurstilldelningssystemet även

för de konstnärliga utbildningarna, inte få tillgång till hela beloppet innan en

förbättrad lokalstandard uppnåtts. De medel som härigenom inte tas i anspråk kan

om så erfordras användas för att finansiera de merkostnader för utrustning och

inredning som under en övergångsperiod kan drabba högskolorna vid en eventuell

flyttning till nya lokaler. De konstnärliga och idrottsliga utbildningsområdena

budgetåret 1995/96 bör också omfattas av övergångsregeln för beräkning av

hyresmedel för de lärosäten som inte kan utnyttja hela sitt takbelopp (prop.

1993/94:100 bil. 9 s. 95).

 Som också redovisats i 1994 års budgetproposition (bil. 9 s. 96-97) kommer nya

villkor att gälla fr.o.m. den 1 juli 1996 för huvuddelen av hyresavtalen för

lokaler som disponeras av universitet och högskolor. Detta gäller även för de

lokaler som disponeras för verksamheter inom de konstnärliga och idrottsliga

utbildningsområdena. Studentpengens (inklusive hyrespengen) respektive

prestationsersättningens storlek är därför viktiga planeringsförutsättningar när

hyresavtalen skall omförhandlas inför nästa treårsperiod.

 I samband med beräkningen av ersättningsnivåer bör Danshögskolan tillföras 500

000 kronor för ersättning till dansare som är en förutsättning för

koreografutbildningen. Sådana dansare har tidigare betalats med medel från

Länsarbetsnämnden.

 I översynen kunde konstateras att design, formgivning och konsthantverk,

framför allt som den bedrivs i Stockholm, har en lägre resursnivå än övriga

konstnärliga utbildningar. De mest praktiskt inriktade konstnärliga

utbildningarna har kommit i skymundan för andra mera uppmärksammade konstformer.

 Om skillnader i lokalstandard inom olika konstnärliga utbildningsområden

utjämnas skulle ersättningsnivån bli cirka 135 000 kronor per student inom

Design och formgivning (inklusive konsthantverk och bildlärarutbildning) jämfört

med 206 000 kronor per student inom Konstområdet (som hundraprocentig

studentpeng).

 Formgivningen av varor och andra föremål i vår dagliga omgivning har stor

betydelse både för goda funktionella egenskaper och estetiska kvaliteter. En god

formgivning är också en viktig grund för svenska varors konkurrenskraft både på

hemmamarknaden och vid export. Det finns en gammal svensk tradition inom detta

område, med gott internationellt anseende, som det är viktigt att

vidareutveckla. Utbildningssatsningen på ökad kompetens för att stärka svensk

ekonomi bör därför även innefatta en satsning på utbildning inom området Design

och konsthantverk i form av en högre ersättningsnivå.

 Regeringen föreslår att ersättningsnivån för området Design och formgivning

höjs till 162 500 kronor per student.

Belopp för studentpeng och ersättning för helårsprestation

Följande ersättningsnivåer föreslås för de åtta olika utbildningsområdena

(prisläge: 1994 års budgetproposition):

Utbildnings- Studentpeng Ersättning för

område (inkl. hyrespeng)en helårsprestation

Idrott 74 915 37 050

Dans 129 701 77 445

Konst 144 824 68 981

Musik 88 002 59 937

Design 93 730 76 411

Teater 204 049 108 801

Opera 210 316 135 133

Regi/medier 262 697 178 582

 Vid beräkningen av de olika beloppen har förutsatts dels 90 procents

fullföljande av utbildningarna, dels mindre ökningar och minskningar av antal

helårsstudenter i förhållande till vad som angivits i 1994 års

budgetproposition. Tekniska justeringar kommer senare att göras av anslags- och

per capitabeloppen för att anpassa dessa till vad regeringen anfört i

budgetpropositionen (prop. 1993/94:100 bil. 9 s. 102) beträffande

kapitalförsörjningen för universitet och högskolor. För att skapa utrymme för

regeringens förslag om kvalitetsbelopp skall vidare alla per capitabelopp ovan

fr.o.m. budgetåret 1997 reduceras med fem procent.

 Remissinstanserna har i huvudsak avvisat utredarens förslag om en reducering av

ersättningen för utbildningen av lärare i musik och bild. Enligt regeringens

uppfattning bör samma ersättningsbelopp gälla för musiklärare som för övrig

musikutbildning och samma nivå för bildlärare som för området Design och

formgivning.

 Vidare bör, i enlighet med utredarens förslag, samma ersättningsbelopp gälla

för tvåämneslärare som för ettämneslärare i musik, bild och idrott. Deras

ämnesutbildning är nämligen identisk med den som ges ettämneslärare. Universitet

och högskolor med utbildning av grundskollärare med inriktning mot årskurserna

4-9 bör få tillämpa samma ersättningsnivå för sådan lärarutbildning inom musik,

bild och idrott inom ramen för nuvarande takbelopp.

 Grafiska institutet/Institutet för högre reklamutbildning (GI/IHR), som enligt

riksdagsbeslut skall ingå i Stockholms universitet fr.o.m. den 1 juli 1994,

berördes inte av utredningen. Enligt regeringens uppfattning är det naturligt

att för dessa utbildningar tillämpa samma ersättningsprinciper som för

journalistutbildningen, dvs. vad som gäller för utbildningsområdet Övrigt.

 Med de redovisade ersättningsnivåerna är det möjligt att tilldela varje berört

lärosäte minst lika stora resurser som föreslagits för budgetåret 1994/95. Vissa

mindre justeringar av antalet helårsstudenter kommer dock att behöva göras. De

förordade resurstillskotten kommer att innebära förstärkningar, främst till

flera av de konstnärliga högskolorna i Stockholm, men även andra lärosäten

kommer att få del av en högre resursnivå.

6.1.6 Resultatrelaterade fakultetsanslag

Bakgrund

Som angivits i avsnitt 5.5 har Resursberedningen haft i uppgift att analysera

hur resurstilldelningen till fakulteterna för forskning och forskarutbildning

till viss del skall kunna relateras till prestationsmått. En sådan analys och

ett därpå baserat förslag presenterades i betänkandet (SOU 1993:102) Kvalitet

och dynamik. En sammanfattning av detta och remissynpunkterna återfinns som

tidigare framgått i bilaga 2.

Regeringens förslag: För att stärka förnyelsekraften och kvaliteten i svensk

forskning föreslås att fem procent av de totala anslagen för ett fakultetsområde

skall fördelas bland berörda fakulteter vid olika lärosäten i proportion till

antalet avlagda forskarexamina. Det främsta skälet härför är att

forskarutbildningens effektivitet nära hänger samman med forskningens kvalitet,

och därmed även med förmågan att attrahera externa anslag, också sådana från

näringslivet och andra samhällsorgan. Denna parameter ger således också utslag

för det som beredningen och många remissinstanser har bedömt som ett relevant

kvalitetskriterium. Vidare ges incitament till att öka examinationen i

forskarutbildningen.

 Examinationen föreslås beräknad så att doktorsexamina ges vikten 1 och

licentiatexamina vikten 0,5. Doktorsexamen efter licentiatexamen ges halv vikt.

För att främja en bredare rekrytering till forskarutbildningen föreslås att

vikten för examina avlagda av underrepresenterat kön ökas med 25 procent. Detta

gäller i de fall något kön svarar för mindre än 40 procent av det totala antalet

avlagda examina i riket inom fakultetsområdet i fråga. För närvarande är kvinnor

underrepresenterade inom alla fakultetsområden.

 Varje lärosätes andel av examinationen föreslås beräknad genom att

examinationen - beräknad enligt ovan - under de senaste fyra åren summeras för

fakultetsområdet samt för varje enskild fakultet. Fakulteternas andel fås genom

att den egna examinationen divideras med fakultetsområdets.

 Omräkningar av respektive fakultetsanslag görs således inför varje budgetår.

Spärregler garanterar att omfördelningseffekterna hålls inom rimliga gränser.

Förslaget innebär att fördelningen mellan olika fakultetsområden inte påverkas.

 Det nya resurstilldelningssystemet för forskning och forskarutbildning skall

införas fr.o.m. budgetåret 1995/96.

 Beredningens förslag: Utgångspunkten för beredningens förslag var att

fördelningen mellan olika fakultetsområden inte skulle påverkas. Beredningen

föreslog att minst 20 procent av de totala resurserna för ett fakultetsområde

skall fördelas bland berörda fakulteter i proportion till examination i

forskarutbildningen och 5-10 procent av resurserna i förhållande till

förekomsten av vetenskapligt prövade externa anslag. Viktning med faktor 1,25

föreslogs för att främja jämställdheten inom forskarutbildningen. En spärregel

föreslogs för att garantera att medlen för en fakultet tillåts minska med högst

5 procent mellan två budgetår och högst 10 procent under en treårsperiod. Den

tekniska utformningen av förslaget överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Göteborgs universitet tillstyrker, som enda remissinstans,

beredningens förslag i dess helhet. Bland remissinstanserna i övrigt accepterar

flertalet principen, men har olika uppfattningar om vilka aktivitetsmått som bör

användas och vilken vikt som skall läggas på dem.

 Kanslersämbetet, Uppsala och Linköpings universitet samt Kungl. Tekniska

högskolan anser att omfördelningar inom fakultetsanslagen endast bör göras i

förhållande till examinationen i forskarutbildningen och inte utifrån andelen

externfinansierad verksamhet. Lunds universitet anför att det vore en fördel om

lärosätena fick volymmässigt definierade utbildningsuppdrag på liknande sätt som

i grundutbildningen, då detta anses ge tydligare effekt. Även Stockholms

universitet anser att forskarutbildningen borde ersättas enligt i stort sett

samma principer som grundutbildningen.

 Karolinska institutet (KI), Medicinska forskningsrådet (MFR) och

Naturvetenskapliga forskningsrådet (NFR) anser å andra sidan att den externa

forskningen borde ges större tyngd än antalet forskarexamina i förhållande till

beredningens förslag. Sveriges Förenade Studentkårer (SFS) vill däremot tona ner

vikten av externa anslag.

 Några instanser önskar ytterligare aktivitetsmått. KI, Chalmers tekniska

högskola (CTH) och Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) anser att antalet

utländska gästforskare bör ingå, medan Teknikvetenskapliga forskningsrådet

(TFR), Landsorganisationen i Sverige (LO) och Svenska arbetsgivareföreningen

(SAF) anser att forskningssamarbete med näringslivet och det omkringliggande

samhället också bör premieras.

 Flera remissinstaner påpekar att de föreslagna måtten förstärker varandra genom

att examinationen i forskarutbildning också påverkas av omfattningen av de

externa anslagen. Umeå universitet och Högskolan i Luleå är starkt kritiska mot

beredningens förslag och hävdar att lärosätena har olika förutsättningar när det

gäller möjligheterna att erhålla externa anslag, och att dessa förutsättningar

snarare sammanhänger med lärosätets ålder än med kvaliteten i verksamheten. Det

framhålls från dessa båda lärosäten att de jämfört med de mer etablerade

lärosätena inte har haft samma möjligheter till finansiering av

doktorandtjänster med externa medel. En jämförelse mellan antalet avlagda

forskarexamina och fakultetsanslagets storlek skulle därmed alltid utfalla

negativt för dem med lägre externfinansiering, vilket skulle leda till en

successiv utarmning av dessa lärosäten.

 Kanslersämbetet, Göteborgs och Umeå universitet samt högskolorna i Karlstad och

Skövde framhåller att det vore naturligt att de program för kvalitetsutveckling

som beredningen föreslagit för grundutbildningen även innefattade forskning och

forskarutbildning. Därmed skulle helhetssynen på verksamheten understrykas

ytterligare. Enligt Kanslersämbetets uppfattning borde följaktligen ett

motsvarande kvalitetsbelopp avsättas också inom varje lärosätes fakultetsanslag.

Linköpings universitet anser att samma system bör tillämpas för grundutbildning

som för forskning och forskarutbildning.

 Endast Högskolan i Borås har framfört invändningar mot den föreslagna

viktningen av forskarexamina för underrepresenterat kön. Högskolan anser att de

strukturer som främst hindrar kvinnor i forskarkarriären och orsakar en tydlig

snedrekrytering till höga forskartjänster inte i nämnvärd grad påverkas av ett

system med premiering i efterhand. Linköpings universitet, Tjänstemännens

centralorganisation (TCO) och SFS förordar en viktning med faktorn 2 i enlighet

med expertgruppens ursprungliga förslag. Göteborgs universitet förordar vikten

1,5.

 Skälen för regeringens förslag: Som tidigare beskrivits pekade regeringen i

1993 års forskningsproposition på en rad åtgärder som borde vidtas för att

stimulera till ökad flexibilitet och förnyelseförmåga inom forskningen vid

universitet och högskolor. Ett av de anvisade medlen för att åstadkomma detta är

att resultatrelatera en del av fakultetsanslagen.

Val av parametrar och andel av fakultetsanslaget

Resursberedningens analys av vilka parametrar som skulle kunna användas

resulterade i att fyra bedömdes intressanta. Förutom de två föreslagna -

forskarexamina och externa anslag - angavs också vetenskaplig publicering och

utländska gästforskare. Praktiska mätsvårigheter avhöll dock beredningen från

att föreslå de två sist nämnda parametrarna.

 Flera av remissinstanserna framhåller att de föreslagna måtten i betydande

utsträckning samvarierar. Fakulteter som förmår attrahera externa medel för

kvalitetsbedömda projekt har i allmänhet även en hög examination inom

forskarutbildningen. Som ett första steg föreslår därför regeringen att en

mindre del av fakultetsanslaget skall fördelas i förhållande till antalet

avlagda forskarexamina. Regeringens skäl för att nu välja en enda parameter kan

sammanfattas enligt nedan:

 * Det främsta skälet är således att forskarutbildningens effektivitet nära

hänger samman med forskningskvalitet, och därmed även med förmågan att attrahera

externa anslag, också sådana från näringslivet och andra samhällsorgan. Detta

innebär att denna parameter indirekt också ger utslag för det som beredningen

och många remissinstanser har bedömt som ett relevant kvalitetskriterium.

 * Det mest uppenbara skälet är givetvis kopplingen till det av riksdagen våren

1992 beslutade målet att fördubbla antalet avlagda doktorsexamina från år 1990

till år 2000.

 * Därtill kan läggas att ny och intressant forskning i många fall bedrivs inom

ramen för forskarutbildningen.

 * Slutligen bör framhållas att även om beräkningarna av anslagen görs utifrån

kvantitativa uppgifter om antalet doktorsexamina, så har dessa uppgifter

samtidigt en kvalitativ dimension i och med disputationsförfarandet, som innebär

en öppen, vetenskaplig kvalitetsgranskning. Uppgifterma är dessutom lätt

tillgängliga och har hög statistisk tillförlitlighet.

 Vad gäller hur stor andel av fakultetsanslagen som bör resultatrelateras gjorde

Resursberedningens expertgrupp bedömningen att 20 procent skulle relateras till

examinationen i forskarutbildningen. Detta motsvarar i medeltal de öronmärkta

beloppen till studiestöd inom anslagen. Beredningen avstod från att ta definitiv

ställning till vilken andel som skulle vara den lämpliga, utan ansåg att den

frågan borde belysas av berörda universitet och högskolor i remissen.

 Regeringen är medveten om att förslaget att omfördela minst 20 procent av

anslaget åtminstone inledningsvis skulle kunna få väl dramatiska

omfördelningseffekter för en del fakulteter. Då regeringen anser det viktigt att

ge incitament åt alla att anstränga sig så att resurserna utnyttjas på bästa

sätt har regeringen stannat för att tills vidare endast fem procent av anslaget

årligen bör fördelas i förhållande till examinationen i forskarutbildningen. För

Sveriges lantbruksuniversitet motsvarar detta 3,5 procent av det totala

anslaget. En spärregel införs för att garantera att medlen för en fakultet

tillåts minska med högst 2 procent mellan två budgetår och högst 5 procent under

en treårsperiod.

 Frågan om hur stor del av fakultetsanslagen som långsiktigt bör göras rörlig

samt frågan om en mer omfattande koppling mellan fakultetsanslagen och

parametrar som beskriver olika forskningsprestationer kommer regeringen att

bereda vidare inför 1996 års forskningsproposition. Därvid kommer särskild

uppmärksamhet att ägnas parametrar som beskriver verksamhetens internationella

konkurrenskraft. t.ex. antalet utländska gästforskare.

Olika vikter för examination - för breddad rekrytering till forskarutbildning

I enlighet med Resursberedningen föreslår regeringen att doktorsexamen normalt

ges vikten 1, medan licentiatexamen ges vikten 0,5. Doktorer som redan tagit ut

en licentiatexamen ges vikten 0,5.

 Regeringen har i olika sammanhang framhållit att det är angeläget att rekrytera

fler kvinnor till forskarutbildningen. De främsta skälen för detta är, som

framhållits i det föregående, att få tillräckligt kvalificerade doktorander. En

ökad rekrytering till forskarutbildningen är också en förutsättning för en ökad

rekrytering av kvinnor till lärartjänster, vilket i sin tur på sikt kan bidra

till att ny kunskap utvecklas.

 Andelen kvinnliga doktorer har ökat kontinuerligt under flera decennier, men

ligger trots detta fortfarande endast på knappt 30 procent totalt enligt senast

tillgängliga uppgifter. Inte vid något fakultetsområde har andelen stigit över

de 40 procent som utgör gränsen för när ett kön anses vara underrepresenterat.

 Regeringen anser därför att det finns skäl att stimulera antagning, utbildning

och examination av kvinnliga doktorander genom att låta antalet examinerade

kvinnor väga tyngre än antalet män vid anslagsberäkningen. I likhet med

beredningen och flertalet remissinstanser finner regeringen det rimligt att

examina avlagda av kvinnor ges 25 procent större vikt, dvs. 1,25 för

doktorsexamen och 0,625 för licentiatexamen. Den föreslagna viktningen för

underrepresenterat kön skall naturligtvis tillämpas för män i de fall de i en

framtid skulle komma att svara för en lägre andel av antalet avlagda examina än

40 procent inom något fakultetsområde.

Beräkning av andelen examina

Regeringen anser att beräkningen av respektive fakultets andel av examinationen

i forskarutbildning skall göras på det sätt som beredningen föreslog. Detta

innebär att de fyra senaste årens examination, viktad enligt ovan, summeras för

varje enskild fakultet och för varje fakultetsområde. Respektive fakultets andel

fås genom att den egna examinationen divideras med fakultetsområdets. De

fakultetsområden som endast finns vid ett lärosäte - tema vid Linköpings

universitet och farmaci vid Uppsala universitet - föreslås jämföras med

näraliggande fakultetsområden i enlighet med beredningens förslag. Motsvarande

system kommer att utarbetas för Sveriges lantbruksuniversitet.

Särskilda satsningar

I enlighet med beredningens förslag bör särskilda satsningar som görs på

fakultetsanslaget för att bygga upp helt nya verksamheter, t.ex. en ny fakultet,

undantas från den föreslagna omfördelningsmodellen under en rimlig tidsperiod.

Undantag bör naturligtvis också göras för andra särskilda åtaganden som

statsmakterna valt att finansieras över ett lärosätes fakultetsanslag.

Genomförande

Det föreslagna nya resurstilldelningsystemet för forskning och forskarutbildning

kan införas tidigast budgetåret 1995/96. Uppgifterna om antalet avlagda

forskarexamina kan då hämtas från den resultatredovisning som varje lärosäte

enligt förordningen om redovisning av studier m.m. vid universitet och högskolor

skall göra för första gången avseende budgetåret 1993/94. I

resultatredovisningarna ingår också uppgifter om antalet avlagda forskarexamina

under de tre närmast föregående budgetåren (1993:1153, 4 kap. 7, 8 och 18 ).

 Detta förslag bör tills vidare betraktas som ett första steg i införandet av

resultatrelaterade fakultetsanslag. Frågan om den slutliga omfattningen och om

ytterligare parametrar kommer att övervägas inför 1996 års

forskningsproposition.

 Det förslag regeringen stannat för när det gäller att ge incitament till ökad

kvalitet i forskning och forskarutbildning skiljer sig från det som tidigare i

denna proposition föreslagits för grundutbildningen. Regeringen anser att den

här föreslagna modellen är enklare och effektivare att använda för forskning och

forskarutbildning än grundutbildningens modell innebärande bedömning av

kvalitetsutveckling. Lärosätena är naturligtvis oförhindrade att inkludera

forskning och forskarutbildning i sina program för kvalitetsutveckling för att

därmed markera ett helhetsgrepp på verksamheten.

 En avgörande faktor för effektiviteten i forskarutbildningen är incitamenten

för doktoranden att slutföra sina studier inom rimlig tid. Förutom den

diskussion om nya finansieringsformer inom forskarutbildningen som förs i

följande avsnitt kan också framhållas de examenspremier som lärosätena kan dela

ut till den som avlagt doktorsexamen.

6.1.7 Studiefinansieringen inom forskarutbildningen

Regeringens bedömning: Det bör övervägas om nya metoder för studiefinansiering

kan utvecklas i syfte att öka effektiviteten i forskarutbildningen och höja

examinationsgraden.

 Skäl för regeringens bedömning: Inom ramen för fakultetsanslagen har under en

följd av år stora satsningar gjorts på studiefinansieringen inom

forskarutbildningen. För innevarande budgetår har sammanlagt drygt 800 miljoner

kronor angivits som den miniminivå som fakulteterna måste avsätta för detta

ändamål.

 De huvudsakliga formerna för studiefinansiering inom forskarutbildningen utgörs

av utbildningsbidrag (ibland i kombination med assistenttjänst) och

doktorandtjänster. Det finns också doktorander som innehar andra typer av

universitetstjänster. I viss utsträckning används även studiemedel för att

finansiera doktorandstudier. Doktorsexamen skall kunna avläggas efter en

arbetsinsats motsvarande fyra års heltidsstudier, inkl. avhandlingsarbete.

 Sedan budgetåret 1987/88 har en successiv omvandling av utbildningsbidrag till

doktorandtjänster skett i syfte att dels förbättra de forskarstuderandes

ekonomiska villkor och sociala trygghet och därmed öka effektiviteten i deras

studier, dels trygga rekryteringen till vissa discipliner. Medlen för

studiefinansiering inom fakultetsanslagen har kontinuerligt ökats för att

kompensera universitet och högskolor för de merkostnader som omvandlingen

medfört för dem. Riksmötet 1992/93 beslutade efter förslag i prop. 1992/93:170

Forskning för kunskap och framsteg att den pågående omvandlingen av

utbildningsbidragen till doktorandtjänster skulle slutföras under innevarande

planeringsperiod och utbildningsbidragen därmed avskaffas som finansieringsform.

Särskilda medel anvisades för att täcka de merkostnader som därvid skulle drabba

fakultetsanslagen.

 I sina förenklade anslagsframställningar för budgetåret 1994/95 har Uppsala

universitet, Linköpings universitetet och Karolinska institutet tagit upp frågan

om studiefinansieringen inom forskarutbildningen. De medel som anvisats för

omvandling anges vara otillräckliga. Doktorandtjänsterna är dyrare än

utbildningsbidragen och målet att öka antalet avlagda doktorsexamina med 100

procent från år 1990 till år 2 000 ställer krav på ökade resurser.

 I olika skrivelser har den naturvetenskapliga dekankonferensen och de

medicinska fakulteternas dekanråd begärt att 1993 års beslut om en avveckling av

utbildningsbidragen skall omprövas. Som motiv framförs dels resursbrist, dels

behov av större flexibilitet i systemets utformning.

 Orsakerna till att resurserna bedöms vara otillräckliga kan sökas i flera

förhållanden. Exempelvis har inom medicinsk fakultet betydande löneökningar

skett för de doktorander som avlönas enligt det centrala läkarlöneavtalet.

Merkostnaden för omvandlingen av utbildningsbidrag har härigenom blivit större

än den genomsnittliga och kompensationen otillräcklig.

 Ytterligare en förklaring är att de resursförstärkningar som skett har varit

dimensionerade för att täcka omvandlingskostnaderna endast för det antal hela

utbildningsbidrag som finansierades via de "öronmärkta" medlen inom

fakultetsanslagen budgetåret 1987/88. Eftersom i vissa fall nya

utbildningsbidrag tillkommit sedan dess - finansierade med fakultetsmedel eller

externa medel - uppstår problem när avskaffandet av utbildningsbidragen som

finansieringsform nu planenligt närmar sig.

 Forskarutbildningen är en integrerad del av universitetens och högskolornas

forskning. Det är enligt regeringens mening viktigt att understryka att stöd

till forskarutbildning inte bara kommer från fakultetsanslagen utan även från

många externa anslagsgivare, såsom forskningsråd, sektorsorgan och i vissa fall

även företag. Den externfinansierade FoU-verksamheten har sålunda alltid haft

stor betydelse för forskarutbildningen. På några års sikt, när de nyligen

bildade stiftelserna för strategisk respektive miljöstrategisk forskning är i

full verksamhet, kommer detta förhållande att ytterligare accentueras. Stöd till

forskarutbildning och rekrytering av yngre forskare kommer att vara en av

huvuduppgifterna för dessa stiftelser. Detsamma gäller för Riksbankens

Jubileumsfond, som har tillförts resurser för kulturvetenskaplig forskning.

Härtill kommer de förstärkningar av finansieringen av forskarutbildningen som

föreslås i denna proposition.

 Man kan sålunda förvänta sig en totalt sett betydligt större satsning på

forskarutbildning framöver. Den resursbrist som påtalas från exempelvis de

medicinska fakulteterna får därför bedömas vara temporär. De kommande

resursförstarkningarna till forskarutbildning inom de områden som omfattas av de

nya stiftelserna kan komma att leda till överväganden från regeringens sida

beträffande fakultetsanslagens inbördes storlek. Det kan således komma att bli

aktuellt med omprioriteringar i syfte att öka studiefinansieringsresurserna

inom fakulteter som inte får ökad externfinansiering.

 Trots att resurserna för studiefinansiering kommer att öka framöver, finns det

behov av att pröva om åtgärder kan vidtas för att göra

studiefinansieringssystemet mer flexibelt och kostnadseffektivt för att

tillgodose de speciella omständigheter som råder inom skilda vetenskapsområden

och discipliner.

 Inom exempelvis de tekniska fakulteterna är det angeläget att inkomstnivån

under forskarutbildningen är konkurrenskraftig i förhållande till välbetalda

anställningar inom industrin. Inom andra fakulteter är förutsättningarna ofta

annorlunda och det vore där önskvärt att åstadkomma en struktur och nivå för

studiefinansieringen som inte minskar motivationen att slutföra utbildningen.

Det är sålunda viktigt att skapa ekonomiska incitament som attraherar de mest

lämpade studenterna till forskarutbildning och uppmuntrar dem att avlägga

examen.

 Statsmakterna har i skilda sammanhang understrukit det ansvar som universitet

och högskolor har att anpassa dimensioneringen av forskarutbildningen till

resurserna. Detta ansvar finns explicit angivet i högskoleförordningen. Enligt

regeringens mening bör det övervägas hur lärosätenas möjligheter att göra

samlade avvägningar mellan olika resursinsatser skall kunna förbättras. Det

instrument som regering och riksdag förfogar över - studiefinansieringen - borde

i högre grad än för närvarande kunna anpassas till övriga resursinsatser i form

av kvalificerad handledning, samverkan mellan institutionstjänstgöring och

studier m.m.

 En möjlighet som bör studeras är att ge universitet och högskolor frihet att -

om man så önskar - skapa en "studiefinansieringstrappa", där doktoranden

successivt får bättre ekonomiska villkor allteftersom studierna framskrider.

Även andra möjligheter bör övervägas. En strävan bör vara att utforma

studiefinansieringssystemet så att det innehåller incitament för ökad

effektivitet och höjd examinationsgrad.

 Regeringen avser att pröva olika alternativ för att främja flexibiliteten i

forskarutbildningen och återkomma med förslag i nästa forskningspolitiska

proposition.

6.2 Internationalisering av högre utbildning och forskning

Regeringens förslag: Om EU beslutar att ett fjärde ramprogram för forskning och

klinisk utveckling skall Sverige delta i detta program.

 En särskild stiftelse för internationalisering av högre utbildning och

forskning inrättas genom att medel tillskjuts från Fond 92-94. Stiftelsen

tillförs 13,70 procent av återstoden av fonden (jmf. avsnitt 6.6.) Stiftelsen

bör ha till uppgift att svara för planering och genomförande av

internationaliseringsåtgärder, särskilt

- att övergångsvis medverka i finansieringen av Sveriges deltagande i EUs fjärde

ramprogram,

- stipendiering av unga akademiker från länder i dynamisk utveckling, samt

- finansiering av svenska och utländska post-doktorers vistelser vid utländska

respektive svenska universitet och högskolor.

Skälen för regeringens förslag:

Inledning

Samtidigt som den nationella omfattningen av högre utbildning och forskning ökat

under senare år har särskilda insatser gjorts för att öka Sveriges deltagande i

det internationella utbildnings- och forskningssamarbetet. Det finns en stark

övertygelse om att det internationella samarbetet bidrar till ökad nationell

kompetens och konkurrenskraft.

 Volymen av och bredden i det internationella samarbete som svenska studerande,

lärare och forskare deltar i har ökat betydligt under senare år. Ansvariga

myndigheter inom högre utbildning och forskning - universitet och högskolor,

forskningsråd, akademier och andra myndigheter med ansvar inom högre utbildning

och forskning - har, liksom regering och riksdag, bidragit till denna

utveckling. Även svenska företag har stärkt sitt engagemang i det

internationella forskningssamarbetet bl.a. genom deltagande i EU:s

FoU-verksamhet.

 EU-samarbetet inom högre utbildning och forskning blir en allt viktigare del av

svensk utbildnings- och forskningspolitik. Detta sker i takt med att

ambitionerna inom EU vad gäller utbildning och forskning ökar.

 EES-avtalet innebär ökade möjligheter för Sverige att delta i det europeiska

utbildnings- och forskningssamarbetet. Det är emellertid först vid ett

medlemskap i EU som Sverige får fullt inflytande i beslutsprocessen bl.a. genom

deltagande i Europaparlamentet och Ministerrådet. Som EU-medlem får Sverige

delta som fullvärdig medlem i exempelvis CREST-gruppen, vilken är rådgivande

inom forsknings- och vetenskapspolitiken till såväl Kommissionen som

Ministerrådet. Sverige blir integrerat i den europeiska forskningsgemenskapen, i

dess planeringsorgan och informella nätverk.

 Ett svenskt medlemskap i EU är lika viktigt för utbildningsområdet. Av särskild

vikt är att vid ett medlemsskap svenska studenter inte längre behöver betala de

ofta mycket omfattande avgifter som många europeiska universitet och högskolor

avkräver studenter från icke-medlemsländer.

 Även med hänsyn tagen till det utökade samarbetet inom EU utgör resurserna för

internationellt samarbete emellertid fortfarande en relativt liten del av de

totala statliga resurserna. En nyligen genomförd inventering av formerna för och

omfattningen av det organiserade stödet på nationell nivå för internationellt

utbyte och kontakter inom utbildning och forskning, vilken genomförts under

medverkan av Vetenskapsakademien, Ingenjörsvetenskapsakademien, de största

forskningsråden samt Svenska institutet, visar att efterfrågan fortfarande inte

på långt när kan tillgodoses. De medel som dessa organ avsätter för detta

ändamål uppgår till ca 100 miljoner kronor årligen.

 Regeringen föreslår därför i det följande avsevärt utökade resurser för

internationellt forskarutbyte. Etableringar av svenska universitetscentra vid

utländska framstående universitet föreslås. Ett akademiskt centrum i S:t

Petersburg bör inrättas och de tre svenska medelhavsinstituten förstärkas och

ges en bredare inriktning. Sammantaget skall dessa insatser utgöra basen i ett

svenskt utbildnings- och forskningsnätverk som täcker viktiga delar av världen.

 Ett väsentligt utbyggt program för forskarstipendier samt vissa särskilda

stipendier till unga akademiker från länder i dynamisk utveckling föreslås.

Dessa program skall finansieras genom en stiftelse för internationalisering.

Stiftelsen skall också medverka i finansieringen av forskning inom ramen för

EU:s ramprogram.

 Inledningsvis redovisar regeringen utvecklingen av det europeiska

utbildningssamarbetet. I anslutning härtill presenteras forskningssamarbetet med

EU och de förändringar i ambitionsnivå som Sveriges närmande till EU medför,

samt förslag till en förändrad organisation i Sverige vad avser

forskningssamarbetet med EU.

6.2.1 Europeiskt utbildningssamarbete

Vid årsskiftet 1993/94 beslutade EG-kommissionen att lägga fram förslag att

utbildningsprogrammen Comett, Erasmus, Eurotechnec, Force, Iris, Lingua och

Petra ersätts av två nya program av större omfatttning. Leonardo avser

yrkesutbildning och Sokrates skolor och universitet. Båda programmen omfattar

även stödåtgärder som språkutbildning, informationsutbyte och

distansundervisning. Verksamheten inom det nuvarande Erasmusprogrammet kommer

att fortsätta. De nya programmen avses löpa under perioden 1 januari 1995 till

utgången av 1999. Beslut om programmen kommer troligen kunna fattas under

hösten 1994.

 Det viktigaste nya inslaget i Kommissionens förslag är insatser på skolområdet

och att den europeiska dimensionen blir ett centralt inslag i programmen.

Myndigheter och företag får en starkare ställning i Leonardo-programmet i syfte

att öka genomslagskraften för och spridningsffekten av projekt med EUstöd. I

båda programmen finns en stark strävan att ta hänsyn till

subsidiaritetsprincipen och medlemsländernas suveränitet när det gäller

utbildningens innehåll och organisation.

 Ett aktivt deltagande i internationell utbildning förutsätter ömsesidigt

erkännande av examina. Frågor om erkännande omfattar dels s.k. akademiskt

erkännande och erkännande av studieperioder, dels erkännande av hela, avslutade

utbildningar för t.ex. tillträde till utbildning eller för erkännande av

yrkeskompetens.

 Inom Europarådet finns konventioner, överenskommelser och deklarationer rörande

tillträde till högre studier, erkännande av universitetsutbildning m.m. Även

Unesco har antagit två konventioner av relevans för högre utbildning inom

Europaregionen. Möjligheten att slå samman Europarådets och Unescos konventioner

utreds för närvarande.

 Inom ramen för EES-avtalet kommer för första gången svenska medborgare att

garanteras att även yrkeskompetens värderas och godkänns i ett internationellt

perspektiv. Den fria rörligheten på arbetsmarknaden som är en av de fyra

friheter som EES-avtalet syftar till, innebär att medborgare i de avtalsslutande

länderna kan utöva sitt yrke i vilket land som helst.

 Ett av de stora hindren för den fria rörligheten för personer - inte minst för

personer inom traditionella akademikeryrken - är svårigheten att förstå andra

länders utbildningssystem, och att få enskilda utbildningar rätt värderade i

andra länder. Det är mot denna bakgrund som EU-kommissionens ökade engagemang

för utbildningssamarbetet skall ses.

 I många EU-länder finns betydligt fler regleringar kring arbetsmarknaden än i

de nordiska länderna. Tillträdet till vissa yrken är beroende av innehav av ett

nationellt examensbevis eller legitimation.

 För att undanröja dessa hinder har EU-kommissionen antagit ett antal direktiv

om ömsesidigt erkännande av examensbevis som skall garantera medborgarnas

rättigheter att få sin behörighet erkänd i de andra medlemsländerna. Den närmare

innebörden i dessa direktiv har regeringen redovisat i propositionen om

europeiska ekonomiska samarbetsavtalet (prop. 1991/92:170, bil 7.)

 För att erkännandeprocedurerna skall löpa smidigt har Sverige utsett en s.k.

contact point, som skall ge upplysningar till utländska myndigheter och personer

om vilka rättigheter direktivet ger. Regeringen har nyligen gett VHS i uppdrag

att sköta denna uppgift.

 Antalet ungdomar som på egen hand valt att studera utomlands har ökat kraftigt

under senare år, från ca 2 500 år 1989 till ca 15 000 under budgetåret 1993/94.

Till detta skall också läggas ca 5 000 studerande utomlands inom ramen för sin

svenska utbildning, t.ex. genom Erasmus eller Nordplus.

 Den som väljer att studera utomlands kan i många hänseenden ha en mer utsatt

situation än studerande i Sverige. Bristen på kontakt med och information om vad

som händer i hemlandet bidrar härtill. Enligt regeringens mening finns det

därför anledning att från statens sida medverka till att de studerande utomlands

ges en fortlöpande information om Sverige.

6.2.2 Europeisk forskningssamverkan

Bakgrund

Forsknings- och utvecklingssamarbetet inom EU är en viktig del i de europeiska

integrationssträvandena. Detta har, tillsammans med mer konkreta fördelar för

deltagande forskare och företag, varit ett huvudmotiv för Sveriges deltagande i

samarbetet. Sedan de europeiska gemenskaperna bildades på 1950-talet har Sverige

deltagit på en rad olika sätt i det gemensamma forskningssamarbetet.

 EES-avtalet innebär att Sverige får delta i de EU-grupper som är rådgivande

till Kommissionen i övergripande FoU-frågor. Sverige får därmed delta i

utvecklingen av europeisk FoU-politik, vilket tidigare inte varit fallet.

 I enlighet med EES-avtalet kommer Sverige att delta i finansieringen av EU:s

forskningsinsatser på programnivå. För att få tillgång till dessa

forskningsmedel måste svenska forskare och företag skaffa sig samarbetspartners

i Europa och söka projektfinansiering hos Kommissionen. Dessutom medför

EES-avtalet att Sverige deltar i finansieringen av EU:s laboratoriekonglomerat

Joint Research Centre.

 EES-avtalet omfattar det nu löpande tredje ramprogrammet men inte det fjärde,

vilket planeras för 1995-98. Beslut om att låta det fjärde ramprogrammet

omfattas av EES-avtalet skall tas av den styrande gemensamma kommitté som

stipuleras i avtalet. Detta skall ske så snart EU beslutat om det fjärde

ramprogrammet.

 Det fjärde ramprogrammet kommer att fastläggas till totalt omfång och

inriktning genom formella beslut av Ministerrådet och Europaparlamentet i

mars-april 1994. Enighet har nåtts om 12,3 miljarder ECU för åren 1995-98 samt

ytterligare 0,7 miljarder ECU för de sista åren om ekonomin så tillåter. Detta

skall jämföras med det tredje ramprogrammets 6,6 miljarder ECU. Flertalet av de

program som ingår i det tredje ramprogrammet kommer, ofta i modifierad form, att

ingå även i det fjärde. Dessutom ingår flera nya program liksom även aktiviteter

som, utan deltagande av icke-EU-länder, redan pågår utanför ramprogrammet.

 EU:s forskning är i första hand inriktad på att stärka den tekniska och

vetenskapliga basen för europeisk industri och därmed göra den mer

internationellt konkurrenskraftig. Vikten av att mindre och medelstora företag i

ökad utsträckning deltar i FoU-verksamheten betonas. Denna företagsgrupp bedöms

som en väsentlig bas för ökad tillväxt i Europa. I det fjärde ramprogrammet

kommer dock fler aktiviteter att ingå som i första hand är motiverade utifrån

andra ändamål än industriell konkurrenskraft. Detaljerna i programmet kommer att

utarbetas senare under 1994.

 Ökningen av statens stöd till svenskt deltagande i FoU-samarbetet med EG

fördröjdes genom att EES-avtalet trädde i kraft först den 1 januari 1994. Detta

ledde till att 29,6 miljoner kronor av de medel som anvisats för budgetåret

1992/93 under förslagsanslaget E 19. Europeisk forskningssamverkan, åttonde

huvudtiteln (Utbildningsdepartementet), blev outnyttjade. Mot denna bakgrund och

med hänsyn till svårigheterna att budgetera för EG-samarbetet beslutade

regeringen den 17 juni 1993 att medge en merutgift av högst motsvarande belopp

inom ramanslaget för budgetåret 1993/94. Inom anslaget har för budgetåret

1993/94 126,4 miljoner kronor budgeterats för EG-samarbete. Kostnaderna

beräknas bli i storleksordningen 140 miljoner kronor.

EU-forskningens möjligheter och utmaningar

En av de viktigaste frågorna för svensk forsknings utveckling är hur Sverige

skall kunna utnyttja de möjligheter som ett närmare FoU-samarbete med EU

erbjuder. Nya förutsättningar skapas såväl för den nationella

forskningspolitiken som för ansvariga myndigheter och svenska företag och

forskare. En förutsättning för att kunna dra nytta av samarbetet är att Sverige

även fortsättningsvis har en stark inhemsk forskning.

 Genom deltagandet på programnivå öppnas stora möjligheter för svenska forskare

och företag. Svenska företag får ökade möjligheter att tillsammans med

europeiska konkurrenter delta i och påverka teknikutvecklingen inom områden där

svensk industri har stor marknadspotential. Det är av vikt att svenska företag

deltar tillsammmans med universitet och högskolor i forskningssamarbetet.

 Vidare blir det lättare att dra nytta av den forskning som bedrivs av

forskargrupper och vid framstående laboratorier inom EU. Samarbetet ger tillgång

till dyrbar utrustning och kostnadskrävande metodik. Inom ramen för

forskningsprojekten ges goda möjligheter att rekrytera kompetenta utländska

forskare till Sverige.

 EU-programmens inriktning skapar samtidigt en ökad mångfald vad gäller

bedömningsgrunder och prioriteringar för svensk forsknings finansiering. De ger

möjligheter till gränsöverskridande forskning såväl mellan olika

fakultetsområden som mellan grundforskning och mer tillämpad forskning.

 Viktiga lärdomar torde kunna inhämtas om processerna kring kunskaps- och

tekniköverföring mellan företag och universitet. Etablerandet av europeiska

nätverk skapar möjligheter till samarbete av mer kommersiell karaktär som har

betydelse för svenskt näringslivs konkurrenskraft.

 EU-forskningens ökade omfattning innebär att det svenska forskningssystemet

ställs inför viktiga utmaningar och förändringar. De i EU-arbetet engagerade

svenska forskningsråden och sektorsorganen får i och med EES-avtalet vidgade och

förändrade uppgifter. Planerings- och samordningsrollen blir mer betydelsefull,

medan den direkta projektfinansieringen minskar. Likaså kan svenska

forskningsfinansierande organ behöva göra andra prioriteringar än tidigare.

Diskussion om hur dessa prioriteringar bör se ut har nu inletts.

 Dessutom behövs ett aktivt arbete i Sverige bland berörda myndigheter för att

informera om EU-samarbetets möjligheter, liksom en kunnig och aktiv

representation från Sverige i EU-forskningens programkommittéer och

expertpaneler.

 Statens kostnader för det svenska deltagandet i FoU-samarbetet med EU förväntas

enligt EES-avtalet under ca tre år stiga från nuvarande cirka 350 miljoner

kronor per år till mer än det dubbla. Detta skall ställas i relation till

statens stöd till forskning inom motsvarande områden genom fakultetsanslag,

forskningsråd och sektorsorgan, som kan uppskattas till ca 8 miljarder kronor.

Om Sverige blir EU-medlem 1995 kommer bidraget till EU:s forskning att ingå i

Sveriges totala bidrag till EU.

 Tillgången på resurser som söks i nationell konkurrens kommer också att öka

avsevärt genom tillkomsten av de strategiska stiftelser som tillförts medel ur

de tidigare löntagarfonderna. Stiftelsernas uppgift är, som nämnts, att stödja

koncentrerade forskningssatsningar, såväl grundforskning som tillämpad

forskning, med långsiktig inriktning och av högsta kvalitet.

 I syfte att underlätta berörda myndigheters möjligheter till omställning och

omprioriteringar anser regeringen likväl det vara befogat att skapa möjlighet

till att övergångsvis och vid behov tillföra vissa resurser för Sveriges

deltagande i EU:s fjärde ramprogram. Det bör ske genom den stiftelse för

internationalisering som regeringen strax återkommer till.

 Mot den ovan beskrivna bakgrunden föreslås i denna proposition att regeringen

bemyndigas att delta i beslut att låta det fjärde ramprogrammet omfattas av

EES-avtalet. Sverige blir därmed, oberoende av ett medlemskap i EU, även

fortsättningsvis delaktigt i utvecklingen av det europeiska FoU-samarbetet.

Organisationsfrågor

Det svenska deltagandet i det europeiska forskningssamarbetet kommer att öka

avsevärt. En förändrad organisation för det svenska engagemanget är mot denna

bakgrund nödvändig.

 Den ökade omfattning och tyngd som det svenska deltagandet i EU-samarbetet får

genom EES-avtalet gör en översyn av den statliga organisationen för samarbetet

motiverad. Organisationen bör kunna säkerställa bästa möjliga förutsättningar

för svenskt deltagande även vid ett eventuellt medlemskap i EU.

 Senast organisationen på den statliga sidan förändrades var 1 juli 1992. Då

utpekades för varje särprogram inom ramprogramet en ansvarig svensk myndighet

med vissa uppgifter. Vidare inrättades Rådet för FoU-samarbete mellan Sverige

och EG ("EG-rådet") med uppgift att utse svenska representanter i

programkommittéer, att vara nationellt kontaktorgan, att svara för vissa

informationsfrågor, och att vara samarbetsorganisation på det operationella

planet för de ansvariga myndigheterna.

 Regeringen anser att det bör skapas en starkare organisation för utveckling av

policy för det svenska deltagandet på olika nivåer. Därvid är det av stor

betydelse att uppdelningen av uppgifter och ansvar mellan den operationella och

den policyutvecklande nivån görs tydlig. Lika viktigt är det att säkerställa

sambandet mellan dessa nivåer. Till den operationella nivån räknas i detta

sammanhang EG-rådet och de ansvariga myndigheterna.

 Mot denna bakgrund kommer regeringen att stärka den interdepartementala

beredningen för utveckling av policy för FoU-samarbete med EU. EG-rådet och

ansvariga myndigheter förväntas bidra med underlag och förslag för

policyarbetet. Förordningar och instruktioner för EG-rådet och för övriga

berörda myndigheter kommer att modifieras så att deras uppgifter och ansvar vad

gäller FoU-samarbete med EU klart framgår.

 Regeringen kommer att noga följa hur de möjligheter och utmaningar som

forskningssamarbetet med EU innebär tas till vara och avser att ta initiativ i

syfte att förstärka den del av den svenska representationen i Bryssel som

arbetar med EU:s forskningsverksamhet

 Regeringen förutsätter vid planeringen av FoU-samarbetet att Sverige är medlem

av EU från den 1 januari 1995. Om forskningssamarbetet med EU däremot även

fortsättningsvis skall bedrivas inom ramen för EES-avtalet kommer regeringen att

initiera en förnyad prövning av formerna för finansiering av

forskningssamarbetet med EU.

6.2.3 Centra för långsiktigt samarbete inom forskning och forskarutbildning

Genom beslut med anledning av forskningspropositionen 1993 avsattes särskilda

medel för att bygga upp långsiktigt avtalsbaserat samarbete mellan svenska

universitet och högskolor och framstående utländska universitet. Regeringen har

fördelat vissa medel för denna verksamhet, och kommer under våren 1994 att

fördela ytterligare medel. Samarbetet ger de deltagande svenska universiteten

och högskolorna möjlighet att uppmärksammas mer i ett internationellt

sammanhang, att visa vad svensk forskning har att erbjuda samt att erbjuda

svenska forskare stimulerande internationellt samarbete.

 Strävan att främja långsiktigt samarbete inom högre utbildning och forskning

mellan Sverige och utlandet bör även åstadkommas genom etablering i utlandet av

svenska akademiska centra eller genom förstärkning av redan existerande svenska

institutioner i andra länder. Verksamheterna i det följande kommer att

finansieras inom ramen för redan tillgängliga medel.

De svenska medelhavsinstituten

Medelhavsområdet är en region som, utöver sin stora historiska och kulturella

betydelse, spelar en viktig politisk och ekonomisk roll. Sverige har, liksom en

rad andra länder i Europa och Nordamerika, institut för forskning och

kulturutbyte i detta område. Dessa institut har växt fram som en följd av

1800-talets intresse för antikens kultur och klassisk arkeologi, men har också

haft betydelse för utvecklingen av politiska och kommersiella nätverk.

 Svenska institutet i Rom bildades 1926, Svenska institutet i Athen 1948 och

Svenska Forskningsinstitutet i Istanbul 1962. Svenska institutet i Rom har nära

samverkan med Stiftelsen San Michele och intar en central vetenskaplig och

kulturell position i Rom och i Italien i övrigt. Svenska institutet i Rom är det

av de tre instituten som i flera avseenden torde ha den största

utvecklingspotentialen.

 De svenska instituten är alla stiftelser med statsbidrag som verksamhetens

ekonomiska bas. Regeringen fastställer stadgar och utser ordförande. Instituten

har alla egna byggnader.

 De svenska medelhavsinstituten är forsknings- och kulturinstitutioner som också

bedriver undervisning. De är huvudsakligen humanistiskt inriktade med uppgifter

inom arkeologi och konst som historiskt betingad grundval. Under sin utveckling

har de dock kommit att införliva andra uppgifter av både vetenskaplig och

kulturell karaktär. Forskare från andra ämnesområden och fakulteter har fått

arbetsmöjligheter, assistens och bostad på instituten.

 I det framtida universitetssamarbetet inom Europa bör instituten kunna spela en

mer betydelsefull roll som kontaktorganisationer och replipunkter för svensk

forskning och utbildning i ett mer allmänt perspektiv, också inom andra

vetenskapsområden än dem som nu dominerar verksamheten. Detta bör genomföras

utan att inkräkta på den hittillsvarande kärnverksamheten.

 I institutens verksamhet ingår bl.a. utdelandet av stipendier för längre eller

kortare studieperioder vid instituten. Symposier och seminarier skapar kontakter

med universitet och högskolor i Sverige och i värdlandet och utgör inte sällan

en brygga mellan forskare i berörda länder. Instituten bör ha större möjligheter

att själva ta initiativ till sådan verksamhet än vad som idag är fallet. Även

andra typer av kurser och utbildning bör kunna ordnas vid eller med bistånd av

instituten.

 Institutens stadgar har i flera fall inskrivet att instituten skall främja

kulturutbytet mellan värdlandet och Sverige. Satsningen på kulturutbytet måste

ses i relation till institutens andra aktiviteter. Svenska utlandsmyndigheter

(ambassader och generalkonsulat) och Svenska institutet i Stockholm är naturliga

samarbetspartners när det gäller kulturutbytet.

 Informationsverksamheten blir särskilt betydelsefull om instituten skall få en

mer poängterad uppgift att inom den svenska universitets- och högskolevärlden

sprida kunskap om värdlandet och dess vetenskapliga möjligheter.

 Genom sin belägenhet och nära kontakter med motsvarande institut från andra

länder och med värdlandets universitet och andra organisationer har instituten

en position som gör det möjligt för dem att utgöra länkar till hemlandet på

många områden. En förstärkning av insatserna på informationsområdet bör kunna

samordnas med de verksamheter som bedrivs genom Svenska institutet i Stockholm.

Regeringen har i denna fråga samrått med Svenska institutet.

 En förstärkning och utökning av verksamheten bör ske i första hand vid Svenska

institutet i Rom, som genom sin redan inarbetade position har stora möjligheter

att utvidga och utveckla sin verksamhet. Förstärkningen avser främst andra

ämnesområden än dem som hittills dominerat verksamheten. Syftet är att förstärka

det allmänvetenskapliga samarbetet med Italien. Även de båda övriga institutens

uppgifter bör kunna vidgas. Svenska forskningsinstitutet i Istanbul har en

viktig uppgift som brygga till den muslimska världen på de samarbetsområden

svenska universitet och högskolor kan ha intresse av.

Akademiskt centrum i S:t Petersburg

Efter Sovjetunionens upplösning har samarbetet med Ryssland intensifierats och

tagit nya former. Detta har skett utifrån de övergripande riktlinjer som riksdag

och regering angett för samarbete med länderna i Central- och Östeuropa. Det

innebär bl.a. att nordvästra Ryssland givits prioritet såsom tillhörande det

geografiska närområdet. Längst har samarbetet kommit med staden S:t Petersburg.

En rad projekt har finansierats genom BITS, SWEDECORP och Svenska institutet.

 Det mest omfattande samarbetet på det akademiska området mellan Sverige och

Ryssland/S:t Petersburg står för närvarande Stockholms och Uppsala universitet,

Kungl. Tekniska högskolan och Sveriges Lantbruksuniversitet för.

 Regering och riksdag fattade våren 1993 beslut om att bidra till etableringen

av en Handelshögskola i Riga - den största koncentrerade svenska

utbildningsinsatsen utomlands någonsin. Satsningen är ett viktigt led i att

stärka samarbetet i Östersjöregionen. Utbildningen kommer att utgöra ett

värdefullt bidrag till de baltiska staternas utveckling. Handelshögskolan skall

också kunna verka som en bro för svenska företags utveckling i Lettland.

 För Östersjösamarbetet spelar svenskundervisningen en stor roll. Det hör till

Svenska institutets uppgifter att stödja svenskundervisningen utomlands. Detta

sker bl.a. genom bidrag till lektorer för undervisning i svenska vid vissa

universitet och högskolor i Östersjöregionen. Regeringen har utöver detta

anslagit särskilda medel för litteratur och utrustning som ett bidrag till dessa

universitets möjligheter att upprätthålla en hög kvalitet i

svenskundervisningen.

 Stödet till svenskundervisningen, etableringen av Handelshögskolan i Riga och

det ökande universitetssamarbetet skall ses som delar i en systematisk satsning

att stärka de vetenskapliga och kulturella relationerna mellan Sverige och

övriga Östersjöstater. Det är också i detta perspektiv som inriktningen mot

Östeuropa i den nya universitetsstrukturen i Stockholm skall ses.

 Ett fortsatt och förstärkt samarbete inom högre utbildning och forskning med

länder inom Östersjöregionen är angelägen. Ryssland har ett stort intellektuellt

kapital och hög vetenskaplig kompetens särskilt inom det naturvetenskapliga

området. S:t Petersburg är i olika avseenden en strategisk plats i

Östersjöregionen, inte minst gäller detta utbildning och forskning.

 För att skapa hållbarhet i kontakterna krävs en fastare och mera långsiktig

etablering. S:t Petersburg är en uppenbar plats för en sådan etablering vilken

skulle kunna bestå i ett självständigt centrum eller vara anknutet till ett

universitet eller en akademi.

 En naturlig utgångspunkt för inriktningen av det fortsatta samarbetet bör kunna

vara kunskapsområden som är av gemensamt intresse för Östersjöregionen.

Samarbetet bör gälla avgränsade områden där svenska universitet och högskolor

har en framskjuten position t.ex. naturvetenskap/miljö, ekonomi/handel samt

teknik/informationsteknologi.

 Regeringen har erfarit att ett stort intresse finns bland universitet och

högskolor i Stockholms- och Uppsalaregionen för att etablera ett permanent

samarbete på det akademiska området inom områden där samarbete redan inletts.

Förutom de som redan är engagerade i S:t Petersburg har Handelshögskolan i

Stockholm uttryckt intresse för att i första hand medverka i grundutbildning

motsvarande engagemanget i Riga samt med företagsledarutbildning.

Akademiska centra vid framstående universitet i utlandet

Det ovan föreslagna akademiska centrum i S:t Petersburg motiveras dels utifrån

en allmän strävan att stödja återupprättandet av demokrati och införande av

marknadsekonomi i Ryssland, dels av önskemålet att stärka samarbetet mellan

länderna i Östersjöregionen. Det skall också ses som ett led i strävan att skapa

ett nära och varaktigt samarbete med utländska akademiska miljöer.

 Sådant samarbete bör också etableras med andra framstående utländska

universitet. Verksamheten vid dessa centra bör variera alltefter det utvalda

universitetets tyngdpunkter, men vissa drag bör vara gemensamma. Tonvikten bör

ligga på utbildning på mycket kvalificerad nivå, men kan också omfatta

forskning. Dessa centra bör efter hand till en del kunna bli självbärande genom

bidrag från andra källor, bl.a. från företag och genom kursavgifter.

 Stanford University avses bli ett av de första utländska universitet vid vilket

ett "svenskt campus" inrättas. Många svenska universitetsforskare har redan

utvecklat goda kontakter med detta universitet. Inriktningen av

Stanfordetableringen bör ligga inom naturvetenskap, teknik och nyföretagande med

möjlighet att utnyttja den omgivande högteknologiska miljön i Silicon Valley.

 Tillgången till spetskunnande och kontakt med ytterst betydelsefulla miljöer är

motivet för utvecklingen av ett liknande centrum i Berlin. I ett senare skede

kan ytterligare centra komma att etableras i Frankrike och vid den amerikanska

östkusten.

 Att etablera svenska universitetscentra vid utländska universitet kommer att

kräva ett starkt engagemang från de deltagande svenska universitetens sida.

Regeringen avser ge Svenska institutet i uppdrag att tillsammans med företrädare

för det svenska universitets- och högskoleväsendet planera och ansvara för

genomförande av de insatser som här aktualiserats. Regeringen har erfarit att

Svenska insitutet är berett att ta på sig denna uppgift.

6.2.4 Forskningssamarbete med vissa länder

Regering och riksdag har i olika sammanhang understrukit att

forskningssamarbetet med vissa länder bör stärkas. Det har gällt t.ex. Japan,

Frankrike och Tyskland; länder med vilka forskningssamarbetet fungerar väl men

där ett utökat samarbete skulle få särskilt positiva effekter. I den översyn av

organisationen för vissa internationella uppgifter inom utbildningsområdet, som

presenteras i ett kommande avsnitt, förordas att länderprioriteringar av detta

slag skall diskuteras i budgetdialogen, så att en fortlöpande omprövning av

inriktningen av bl.a. Svenska institutets resurser för forskarutbyten m.m.

möjliggörs. Regeringen avser ta fasta på detta förslag.

 Den prioritering av forskningssamarbetet med vissa länder som regering och

riksdag givit uttryck för har börjat märkas, men i långsam takt. Det finns

därför enligt regeringens mening behov av ytterligare initiativ. Det gäller

bl.a. Frankrike och Japan. Ett svensk-franskt forskningssymposium på

regeringsnivå kommer under våren 1994 att äga rum i Paris. Svenska institutet

ordnar ett seminarium i syfte att undanröja hinder för ett utökat utbyte av

forskarstuderande och forskare mellan Frankrike och Sverige.

 Forskningskontakterna med Japan framstår som allt viktigare. På grund av de

stora kulturella och språkliga skillnaderna mellan Japan och Sverige har det

varit svårt att öka kontakterna med Japan på ett enligt regeringens mening

önskvärt sätt. Det krävs alldeles särskilda insatser för att stimulera detta

samarbete. Under våren 1994 kommer ett symposium äga rum i Stockholm med

företrädare för Utbildningsdepartementet, vissa myndigheter och för det svenska

universitetsväsendet, liksom vissa japanska myndigheter inom högre utbildning

och forskning. Avsikten är att åstadkomma ett utökat samarbete mellan länderna.

 Svensk-japanska stiftelsen har sedan lång tid tillbaka god överblick över det

svensk-japanska samarbetet inom högre utbildning och forskning och kontakter med

institutioner och företag i Japan. Stiftelsen har sedan början av 1970-talet

skickat stipendiater till Japan. Numera skickar stiftelsen även ut unga

akademiker för examensarbeten i japanska företag och organisationer. Dessa

finansieras genom bidrag från stiftelsens egen Gadeliusfond samt andra fonder

och företag.

 Svensk-japanska stiftelsens verksamhet finansieras för närvarande till ca 80

procent med medel från näringslivet. Regeringen avser att medverka till att

Svensk-japanska stiftelsens möjlighet att främja utbildnings- och

forskningssamarbete förstärks.

6.2.5 Stipendiering av unga akademiker från länder i dynamisk utveckling

Strävan att intensifiera samarbetet med t.ex. Tyskland, Frankrike och Japan sker

främst utifrån vetenskapliga grunder. Det finns emellertid samarbete som,

åtminstone till en början, äger rum främst av andra skäl än rent vetenskapliga.

Det rör sig då om utrikes-, handels- eller biståndspolitiska motiveringar.

Styrelsen för u-landsforsknings (SAREC) stöd till kunskapsuppbyggnad i

u-länderna och till u-landsinriktad forskning vid svenska universitet och

högskolor har biståndspolitiska motiveringar. Satsningen på Baltikum och

Östeuropa sker främst utifrån motivet att bistå dessa länder i utvecklingen mot

demokrati, marknadsekonomi och en bättre miljö.

 Samarbete sker således ofta utifrån ett huvudsakligt motiv men resultatet

tjänar ofta mer än ett syfte. De yrkesinriktade kurser som Beredningen för

internationellt tekniskt-ekonomiskt samarbete (BITS) finansierar är

biståndspolitiskt motiverade, men har ofta varit positiva för andra former av

utbyte mellan Sverige och u-länderna.

 Det finns således redan nu möjligheter för personer från u-länder och Östeuropa

att studera och forska vid svenska universitet och högskolor. Utöver den

verksamhet som initierats av SAREC och BITS har universiteten tagit egna

initiativ till samarbete med u-länderna. Dessa initiativ, bland vilka kan nämnas

International Science Program vid Uppsala universitet, stöds då ofta med medel

från SAREC, SIDA eller BITS. Även andra universitet och högskolor är involverade

i en omfattande utbildnings- och forskningsverksamhet som berör u-länderna.

Svenska institutets gäststipendieprogram och program för expertutbyte avser till

största delen u-länderna.

 Regeringen förordar att ett särskilt program inrättas för att öka möjligheterna

för unga akademiker och forskare från länder i dynamisk utveckling att

tillbringa längre studie- eller forskarperioder i Sverige. Detta

stipendieprogram bör erbjudas unga akademiker i länder med vilka Sverige vill

utveckla särskilda ekonomiska och kulturella relationer.

 Det bör vara individuellt upplagda studieprogram på mycket kvalificerad nivå

med primär inriktning mot ämnen som rör exempelvis ekonomi, företagsledning,

management, etc. Den kontaktskapande verksamheten med det svenska samhället bör

vara framträdande liksom uppföljningen av stipendiaterna för att vidmakthålla

kontakten med Sverige.

6.2.6 Utbyte på post-doktor nivå

Under senare år har möjligheterna för svenska högskolestuderande att tillbringa

en del av studietiden vid utländska universitet och högskolor i hög grad ökat.

Inte minst har deltagandet i EG-programmen bidragit härtill, men också de

möjligheter till studiestöd som numera finns för studier utomlands.

 Även forskarstuderandes möjligheter att vistas vid utländska universitet har

ökat under senare år. Detta har skett bl.a. genom Svenska institutets

forskarstipendier som framför allt riktar sig till forskarstuderande och unga

forskare.

 Universiteten och högskolorna i Sverige har under senare år låtit

forskarstuderande som uppbär utbildningsbidrag eller innehar doktorandtjänst

behålla finansieringen under utlandsvistelsen.

 Det är viktigt att samtliga nivåer inom högre utbildning och forskning bereds

tillfälle att berikas genom den stimulans som studier och forskningsarbete

utomlands kan ge. Enligt samstämmiga uppgifter finns ett särskilt behov av

stipendier för forskare som avlagt doktorsexamen, s.k. post-doktorer, för

vistelser vid utländska universitet och högskolor. Dessa forskare bör kunna

vistas i utländsk akademisk miljö av hög standard en längre tid, dvs. mellan 1

och 3 år. Stipendiet bör möjliggöra för forskaren att medföra familj under

utlandsvistelsen. En förstärkning av möjligheterna för post-doktorer till

utlandsvistelser bör ske enligt dessa riktlinjer.

 De förslag till åtgärder som presenterats i det föregående kommer på ett

avsevärt sätt att öka möjligheterna för svenska studerande och unga forskare att

vistas vid utländska universitet och högskolor. Det gäller samarbetet med

utländska elituniversitet, universitetscentra utomlands och de nyss nämnda

stipendierna på post-doktorsnivå. Antalet svenskar som härigenom och genom

deltagande i EU-utbytet kommer att vistas i utlandet under någon tid av

studierna eller forskningen blir betydande.

 Samtidigt bör möjligheten för svenska universitetsinstitutioner att under

längre tidsperioder knyta till sig särskilt framstående yngre utländska forskare

förstärkas. Inom ramen för Svenska institutets forskarstipendier finns

möjligheter att rekrytera utländska gästforskare till Sverige. Det är emellertid

endast en mindre del av medlen som används härför och stipendiebeloppen är

förhållandevis små eftersom stipendiaten förutsätts ha en basförsörjning.

 Inom vissa områden håller den svenska forskningen så god standard att en längre

vistelse vid en svensk institution kan framstå som attraktiv även för en

framstående, utländsk forskare. För äldre akademiker är de ekonomiska villkor

som kan erbjudas fortfarande sådana att endast kortare vistelser i Sverige är

möjliga. För yngre forskare på post-doktorsnivå bör dock villkoren kunna göras

tillräckligt goda för att några års vistelse i Sverige skall framstå som ett

konkurrenskraftigt alternativ.

 De internationaliseringsåtgärder som presenterats i det föregående kommer

sammantaget att kunna bidra till en positiv förändring av samarbetet mellan

Sverige och utlandet inom högre utbildning och forskning. De föreslagna

åtgärderna kräver emellertid avsevärda resurser såväl för planering som själva

genomförandet.

6.2.7 En stiftelse för internationalisering

En särskild stiftelse för internationalisering av högre utbildning och forskning

bör bildas. Stiftelsen tillförs 13,70 procent av återstoden av Fond 92-94.

Stiftelsen bör ansvara för planering och genomförande av de ovan nämnda

internationaliseringsåtgärderna, nämligen finansiering av svenska och utländska

post-doktorers vistelser vid utländska respektive svenska universitet och

högskolor samt stipendiering av unga akademiker från länder i dynamisk

utveckling. Som tidigare anförts bör stiftelsen också bidra till finansieringen

av Sveriges deltagande i EU:s ramprogram. 65 procent av stiftelsens kapital får

förbrukas för detta ändamål.

 Regeringen återkommer i avsnitt 6.6 till vissa organisatoriska frågor rörande

denna stiftelse.

6.2.8 Vissa internationella uppgifter

Regeringen vill informera riksdagen om vissa ytterligare frågor som berör

Svenska institutet.

 Inom Utbildningsdepartementet har en översyn gjorts av organisationen för vissa

internationella uppgifter inom utbildningsområdet. I rapporten Utlandsstudier

och internationella utbildningskontakter. Vad ska göras centralt, vem ska göra

det och hur? (Ds 1993:76) föreslår utredaren bl.a. att en utbildnings- och

forskningsnämnd inrättas inom Svenska institutet. Ledamöterna i nämnden bör

hämtas från i första hand universitet och högskolor och utses av regeringen.

Nämndens allmänna funktion skall vara att underlätta samspelet mellan SI och

övriga intressenter och aktörer inom utbildningsväsendet. Inför behandlingen i

SI:s styrelse bör nämden bereda anslagsframställningar och andra framställningar

till regeringen såvitt gäller sådan verksamhet inom Svenska institutet som avser

utbildning och forskning samt bestämma inriktningen av insatser och principer

för hantering av medel när sådana anvisats.

 De medel som Svenska institutet anvisas för utbildning och forskning motiveras

utifrån delvis olika utgångspunkter. Stipendier för unga forskare för vistelser

vid utländska lärosäten och för etablerade utländska forskares vistelser vid

svenska universitet och högskolor sker utifrån vetenskapliga

kvalitetsbedömningar. Medel för exempelvis samarbete med Öst- och Centraleuropa

syftar främst till att stödja utvecklingen i de berörda länderna. Emellertid

spelar kontakter inom utbildning och forskning härvid en stor roll.

 Regeringen anser att det finns ett behov av överblick och samordning av de

medel för utbyte inom utbildning och forskning som Svenska institutet

disponerar. En utbildnings- och forskningsnämnd vid Svenska institutet bör

inrättas i enlighet med utredarens förslag. Som anförts tidigare under avsnittet

Forskningssamarbete med vissa länder anser regeringen att en fortlöpande

budgetdialog med Svenska institutet om inriktningen av utbytet inom högre

utbildning och forskning bör möjliggöras. Utbildnings- och forskningsnämnden kan

i detta sammanhang fylla en viktig funktion. Vidare anser regeringen att Svenska

institutets roll på detta område bör renodlas. Institutets arbete för

internationell samverkan inom utbildning och forskning bör i allt väsentligt

vara uppdragsbaserat.

 Svenska institutet bör ges möjlighet att upprätta en särskild kansliresurs

upprättas för att samordna de mera fasta utlandsetableringar som regeringen

tidigare aviserat. Inom ramen för denna resurs bör det också säkerställas att de

olika etableringarnas särart värnas. Även i denna fråga har regeringen erfarit

att Svenska institutet är berett att påta sig denna uppgift.

6.3 Att utnyttja informationsteknologins möjligheter

6.3.1 Inledning

Genombrottet för informationsteknologin förändrar i grunden villkoren för såväl

arbetsliv som privatliv. Information kan göras tillgänglig oberoende av tid och

rum och i former och tillämpningar som driver också själva kunskapsutvecklingen

framåt.

 Under senare år har den svenska staten och näringslivet gjort stora satsningar

på forskning och utveckling inom informationsteknologin (IT).

 Detta har bidragit till att ett stort antal universitets- och

högskoleinstitutioner och institut inrättats och att, inom några segment,

IT-industrin nått stora tekniska och kommersiella framgångar. Det gäller olika

delar av IT-området, alltifrån den grundläggande mikroelektroniken som är av

betydelse för komponentindustrin och dess kunder till förmågan att utveckla

effektiva IT-system som specialiserade datorer och programvaror. Till IT-området

hör även överföring av information - kommunikation.

 IT-området har redan blivit i så måtto moget att komponenter och delsystem av

IT-karaktär blivit självklara byggstenar tillsammans med mer konventionell

teknik i allt från TV-apparater, persondatorer och bilar till små och stora

industriella produktionssystem, telesystem, CAD/CAM etc. Starka svenska

marknadspositioner har uppnåtts inom exempelvis industrirobotar och mobil

kommunikation.

 Den nya telelag som riksdagen fattade beslut om 1993 gör den svenska

telemarknaden till en av de friaste i världen. Näten för telekommunikation är

väl utbyggda. Användningen av och förståelsen för IT är utvecklad inom svensk

förvaltning. Sammanfattningsvis står Sverige väl rustat inför den utveckling av

informationsteknologin och dess användning som nu förestår.

 I flera länder tas nu mått och steg för att främja en vidare utveckling. USA:s

arbete för en IT-infrastruktur - National Information Infrastructure - är kanske

mest känt. EU tillsatte i början av 1994 en s.k. högnivågrupp för att främja en

europeisk samordning i syfte att stimulera användningen av

informationsteknologi. Den skall rapportera sitt resultat till EU:s stats- och

regeringschefer redan i juni i år. Ingenjörsvetenskapsakademien har redovisat

problem och möjligheter inom IT-området och lämnat förslag till åtgärder.

 Den potential till ny och bredare IT-användning som främst den

kommunikationstekniska utvecklingen redan gett kan utnyttjas för att uppnå högre

produktivitet och levnadsnivå. Det är angeläget att Sverige genom starka

insatser såväl inom den offentliga sektorn som inom näringslivet även i

fortsättningen är bland de ledande. Goda förutsättningar finns, inte minst genom

landets starka position inom nyckelområdet kommunikation.

 Det är mot denna bakgrund som regeringen har inrättat en kommission för att

främja användningen av informationsteknologin. Kommissionen leds av

statsministern. Att främja en breddad användning av IT är kommissionens

viktigaste uppgift.

 Detta kan ske genom att kunskap om och system för tillämpning av IT utvecklas.

Det kan gälla nya tillämpningar inom industri, tjänstesektor och offentlig

förvaltning, men även teknologier och system för interaktiv och

användarorienterad IT-användning. Enklare s.k. användargränssnitt måste

utvecklas för att övervinna initialmotståndet hos dem som inte är förtrogna med

den nya teknologin.

 En stor och viktig uppgift är att mer allmänt främja en utveckling av attityder

till teknik i allmänhet och IT i synnerhet. En ökning av IT-mognaden är

angelägen. Detta är en uppgift inte minst för skolor, universitet och högskolor,

för forskare och företag. Utvecklingen kan främjas genom pilotprojekt.

6.3.2 Hittillsvarande insatser

Utvecklingen av informationsteknologi i Sverige försiggår på olika plan. Det

tidigare engagemanget har manifesterats bl.a. genom flera IT-utredningar, senast

den s.k. IT 2000 som blev färdig våren 1991.

 Mer än 1 miljard kronor per år går nu som statligt stöd till forskning och

utveckling inom IT-området och dess tillämpningar. En stor del av insatserna är

industriellt inriktade. Inom detta område har NUTEK ett huvudansvar. Bland olika

sektorsorgan med ansvar för IT-forskning kan Kommunikationsforskningsberedningen

nämnas.

 Tidigare Televerket, nu Telia, har ett huvudansvar för nät m.m. Sverige har,

som tidigare nämnts, ett väl utbyggt nät för informationsöverföring.

 SiREN är namnet på en intressegrupp inom informationsteknologiområdet. I "IT

2000. SiREN, ett initiativ till nationell samverkan inom ITområdet" (Ds 1993:33)

sammanfattar gruppen sitt arbete på följande sätt:

 "Syftet med SiREN-programmet är att ge Sverige en internationell tätplats.

 Det skall ske genom avancerad forskning och effektiva mekanismer som hjälper

 till att föra ut forskningsresultat via pilotverksamhet till nyttig

 användning, i samverkan. Förslaget omfattar därför tre olika slags

 aktiviteter som är nödvändiga i denna process: forskning, pilotverksamhet

 med ny teknik och stöd till användare så att de kan ta till sig ny teknik."

 Ett översiktligt arbete på informationsteknologiområdet har också, som nämnts

ovan, utförts av Ingenjörsvetenskapsakademiens avdelning för informationsteknik.

Detta arbete har publicerats inom ramen för Agenda 2000-projektet (Ds 1994:19).

6.3.3 Kommissionens arbete

Regeringens förslag: Särskilda resurser avsätts för att främja ökad användning

av informationsteknologi. Från återstoden av Fond 92-94 avsätts 13,70 procent

till en stiftelse med bl.a. dessa ändamål (jfr avsnitt 6.6.)

 Skälen för regeringens bedömning: Den kommission för att främja en ökad

användning av informationsteknologi som regeringen tillkallat består av

företrädare för såväl regeringen som det övriga samhället. Dess mål angavs av

statsministern i ett tal på Ingenjörsvetenskapsakademien den 7 februari 1994.

 "Låt oss ställa målet att senast år 2010 tillhöra den globala utvecklingens

 absoluta spjutspetsar när det gäller varje del av utnyttjandet av

 informationsteknologin."

 I kommissionen ingår, förutom statsministern, följande ledamöter:

utbildningsminister Per[REDACTED_EFTERNAMN], statsrådet Reidunn Laurén,

kommunikationsminister Mats[REDACTED_EFTERNAMN], finansminister Anne[REDACTED_EFTERNAMN], näringsminister

Per[REDACTED_EFTERNAMN], arbetsmarknadsminister Börje[REDACTED_EFTERNAMN], direktör Lars Ramqvist,

professor Peter Seipel, universitetskansler Stig[REDACTED_EFTERNAMN], kanslichef Anne-Marie
[REDACTED_EFTERNAMN], näringslivschef Gunnar Hedborg, v. VD Monica Ulfhielm, VD Hans Bratt.

 Kommissionens arbete är inriktat på användningen av informationsteknologin inom

olika sektorer av samhället. Ett centralt område är härvid att granska hur

lagstiftningen i stort är anpassad till de nya villkoren för

informationsförsörjning.

 Ett viktigt område gäller, som tidigare nämnts, främjande av pilotprojekt för

att stimulera till en ökad användning av informationsteknologin. På detta område

bereds projekt inom bl.a. utbildnings- och forskningsområdet. Dessa projekt

syftar till att förnya undervisningsformer samt att knyta samman skolorna i ett

gemensamt nät med universitet och högskolor. Ett annat viktigt område för

pilotprojekt gäller kompetensutveckling för mindre och medelstora företag. Genom

användning av IT bör mindre och medelstora företag kunna få möjlighet att

utnyttja universitetens och högskolornas forskning, myndigheternas information

om regelverk, information om storföretagens behov av leverantörer, EU:s

FoU-program, etc. på ett effektivare sätt.

 De insatser kommissionen planerar kan idag inte i detalj kostnadsberäknas.

Enligt regeringens uppfattning är det emellertid av vikt att nödvändiga

stimulerande insatser kan initieras utan dröjsmål.

 För detta syfte bör 13,70 procent av de medel som Fond 92-94 förvaltar avsättas

för främjande av en spridd användning av informationsteknologin. Härigenom kan

sådana projekt som kommissionen för en ökad användning av informationsteknologi

aktualiserar ges en ändamålsenlig finansiering. Regeringen återkommer strax till

hur de avsatta resurserna bör förvaltas (avsnitt 6.6).

6.3.4 Informationsteknologin inom utbildning och forskning

Oberoende av den nämnda kommissionens arbete är det väsentligt att utbildnings-

och forskningssystemen verkar pådrivande för en ökad

informationsteknologianvändning.

 Universitet och högskolor har en dubbelt viktig roll i detta sammanhang. Där

bedrivs vid vissa institutioner ett omfattande forsknings- och utvecklingsarbete

på det informationsteknologiska området. Än viktigare är emellertid att

universitet och högskolor som kvalificerade användare går i bräschen för den

informationsteknologiska utvecklingen. Informationstekniken gör intelligenta

lösningar tillgängliga för många och är därmed kunskapsdrivande.

 Informationsteknologins främsta betydelse ligger inte i att göra gammalt mera

rationellt utan att göra nytt. Interaktion är en nyckel till detta. Utbildnings-

och forskningssystemet, liksom exempelvis högskolebiblioteken kan bli

föregångare för ett sådant arbetssätt.

 Informationsteknologins utveckling öppnar möjligheter till nya former av

utbildning som kan ge såväl ökad kvalitet som ökad bredd. Mediaburen utbildning

är inte liktydigt med traditionell distansutbildning utan ett långt vidare

begrepp som kan utveckla utbildningen vid universitet och högskolor men också i

skolorna. Till och med mera traditionell distansutbildning har idag snarare en

svagare ställning än under 1950-talet - kanske framför allt för att de tekniska

förutsättningarna saknats.

 Tillgången till reguljär utbildning är fortfarande ett hinder för många. För

att möta de krav på kompetenshöjning, som regeringen tidigare framhållit,

fordras flexibla lösningar av utbildningsinsatsernas innehåll, form och

förläggning i tiden.

 I ett land som Sverige - med långa avstånd och gles befolkning i kombination

med en väl utvecklad infrastruktur - måste distansmetoder inom utbildningen bli

en betydelsefull undervisningsform. Distansmetodernas betydelse på

utbildningsområdet har starkt understrukits i betänkandet Kunskapens krona (SOU

1993:23).

 Mediaburen utbildning kan också ses som ett värdefullt och utvecklingsbart

alternativ till den mera traditionella skolundervisningen och kunna utvecklas

som ett inslag i en i övrigt lärarledd utbildning.

 Ett ökat utnyttjande av informationsteknologi i utbildningen kommer i grunden

att förändra de pedagogiska villkoren. Lärare och studenter kan fungera

tillsammans oberoende av tid och rum och ändå kommunicera på ett sätt som

upplevs som direkt. Därmed kan studierna i större utsträckning förläggas till

den tid eleven - eller studenten - väljer och inte bara vid den tidpunkt då en

viss kurs erbjuds vid en viss skola eller ett visst lärosäte. Inte minst för den

kontinuerliga kompetensutvecklingen efter grundutbildningen innebär detta en

betydande fördel. Redan idag finns det världsomspännande nätverk som universitet

och högskolor är anslutna till.

 Informationsteknologins möjligheter har under de senaste åren kommit att

uppmärksammas mer och mer inom den högre utbildningen. Efter att satsningar från

statsmakternas sida gjorts under ett antal år för att utveckla

distansutbildningen vid universitet och högskolor har intresset ökat för denna

form av utbildning som ett komplement till den reguljära undervisningen.

 Mot bakgrund av bl.a. det ökande antalet sökande till högre utbildning har

regeringen i olika sammanhang framhållit vikten av att utnyttja mediaburen

utbildning i högre grad. För budgetåret 1993/94 har 66 miljoner kronor anvisats

för distansutbildning.

 Fördelningar av dessa medel har hittills gjorts till intresserade universitet

och högskolor som sammanlagt kunnat erbjuda cirka 1 200 nya utbildningsplatser

till i första hand ungdomsstuderande i grundläggande högre utbildning. Som mål

uppställdes tillskapandet av 1 500 nya utbildningsplatser.

 Ett steg i riktning mot en organiserad, nationell samordning av det mediaburna

utbildningsutbudet gjordes under sommaren 1993 i och med bildandet av Konsortiet

för nationell distansutbildning. Universiteten i Umeå, Uppsala och Linköping,

Kungl. Tekniska högskolan och Högskolan i Växjö har slutit ett avtal bl.a. i

syfte att samverka avseende planering, utveckling och genomförande av

distansutbildning på högskolenivå med nationell räckvidd. Parterna avser också

att avtala om samarbete med Utbildningsradion.

 Det återstår emellertid åtskilligt utvecklingsarbete innan den nya tekniken har

fått ett ändamålsenligt genomslag i utbildningen. Med satsningar på utveckling

av läromedel, kompetensutveckling hos lärare och en effektiv information och

marknadsföring av mediaburen utbildning bör förutsättningarna finnas för att

utöka antalet studenter i denna form av utbildning.

 Regeringen anser att en bättre anpassad pedagogik nu måste stå i centrum för

utvecklingen, dvs. hur ny kunskap skall presenteras på dataskärm för att den

skall vara inbjudande att ta till sig och locka till tvåvägskommunikation. Det

är angeläget att pedagoger tillsammans med tekniker engageras för denna uppgift.

 Behovet av utveckling på detta område gäller såväl inom högskolor och

universitet som inom annan eftergymnasial utbildning, liksom för grundskola och

gymnasieskola, i kommunal vuxenutbildning, vid folkhögskolor och vid

distansutbildning på olika nivåer och med olika utbildninganordnare.

6.4 Kunskap och kompetens för ett konkurrenskraftigt svenskt näringsliv

Konkurrenskraften i näringslivet är beroende av en rad olika faktorer. Hit hör

en kostnadsstruktur som inte negativt avviker från omvärlden och en

riskkapitalförsörjning som gör det möjligt för företag att starta och att växa.

I ökande utsträckning blir också kunskaperna allt mera avgörande för

konkurrensförmågan. Mycket talar för att kunskapen är den enskilda

produktionsfaktor som i framtiden kommer att betyda mest för ett lands

utvecklingsförmåga. För små länder som Sverige är detta särskilt uppenbart.

Kunskapsnivån

I det föregående har en genomgång skett av av Sveriges utbildningsnivå i stort.

Av genomgången framgick bl.a. att andelen högre utbildade är lägre i Sverige än

i många andra länder. Särskilt gäller detta i näringslivet. Antalet forskare i

företagen är, med några få undantag inom läkemedel och elektronik, extremt

litet. Sett från ett näringslivsperspektiv är situationen särskilt allvarlig när

det gäller tillflödet till arbetsmarknaden av medarbetare med teknisk eller

naturvetenskaplig bakgrund.

 I de mindre och medelstora företagen är kompetenssituationen ännu allvarligare

än i näringslivet i stort.

 En snabb utbyggnad av utbildningen har nu inletts. Trots det kommer det att ta

viss tid innan tidigare försummelser har rättats till, försummelser som inte

minst går tillbaka på en utbildningspolitik som styrt ungdomar bort från

industriarbete och till den offentliga sektorn.

Forskning och utveckling

Sverige satsar förhållandevis stora belopp på forskning och utveckling. Enligt

statistiska centralbyrån (SCB) uppgick de samlade forskningsinsatserna 1991 till

41 miljarder kronor. Av dessa stod staten för knappt 15 miljarder kronor.

Näringslivets insatser för forskning och utveckling faller till ca 15 procent på

forskning, medan 85 procent avser utvecklingsarbete.

FoU-utgifter fördelade per utförande sektor, 1991

Statliga resurser för forskning vid universitet och högskolor 1990/91

 FoU-verksamheten i företagssektorn finansieras huvudsakligen av företagen

själva. 7 procent finansieras av militära myndigheter medan annan offentlig

finansiering utgör 4 procent.

FoU i företagssektorn 1991

 I en internationell jämförelse är den svenska forskningsvolymen betydande.

Endast Japan, USA och Tyskland satsar mera än Sverige, mätt som forsknings- och

utvecklingsarbetets andel av BNP.

 De statligt finansierade forskningsinsatserna utförs i Sverige till stor del

vid universiteten och högskolorna. Skälet härtill är en strävan att genom

kraftansamling uppnå tillräckligt starka forskningsmiljöer och en ambition att

genom grundutbildning och forskarutbildning sprida forskningsresultat utanför

universitet och högskolor.

 Universitetens och högskolornas forskning kompletteras av s.k.

industriforskningsinstitut. Tjugotalet institut omsätter ca en miljard kronor.

Staten bidrar med ca 40 procent. Vid en internationell jämförelse är den

forskning som bedrivs inom institutssektorn i Sverige till en följd av den valda

kraftsamlingen av liten omfattning.

 Instituten drivs i stiftelseform med berörda företag som huvudintressenter.

Storleken på instituten varierar från exempelvis Möbelinstitutet med en

omslutning på ca 10 miljoner kronor till STFI - Skogsindustrins tekniska

forskningsinstitut - med en omslutning på knappt 200 miljoner kronor.

Kunskapsutnyttjandet

Den sammantagna bilden av Sveriges situation när det gäller den för

näringslivets framtid angelägna kunskapsutvecklingen är splittrad. Tveklöst är

att Sveriges forskningsinsatser i en internationell jämförelse är betydande.

Forskningen håller också en genomsnittligt hög kvalitet. Uppenbart är emellertid

att forskningsresultat i alltför liten utsträckning leder till en expansion och

förändring av produktionen. Forskningens bidrag till den ekonomiska tillväxten

blir därigenom mindre än den skulle kunna vara. Orsakerna härtill står att finna

i forskningens inriktning och organisation, i utbildningsnivån i företagen och

därmed företagens förmåga att tillgodogöra sig kunskap och kompetens. En viktig

faktor är naturligtvis investeringsklimatet i stort.

 Utbildningen inom för företagen viktiga områden uppvisar brister trots

förbättringen de senaste åren. Teknikintresset i skolan är alltför svagt.

Andelen ungdomar som vid universiteten och högskolorna väljer utbildningar med

inriktning på arbete inom företag, särskilt industriföretag, är för låg för att

svara mot näringslivets långsiktiga rekryteringsbehov. Utbildningar på olika

eftergymnasiala nivåer där företagen medverkar är alltför sällsynta.

 Sammantaget har detta lett till ett fallande kunskapsinnehåll i exporten kommer

att få svårt att hävda sig i en konkurrenssituation där kunskaper blir allt mera

betydelsefulla. Utbildningsnivån i företagen är för låg samtidigt som

kunskapsutbytet från universiteten och högskolorna, i vissa fall via

forskningsinstituten, till företagen inte fungerar tillräckligt väl. I det

senare hänseendet saknas bl.a. mekanismer som gör det naturligt för forskare -

och företag - att korsa gamla kulturgränser.

 En situation av detta slag är enligt regeringens uppfattning i längden inte

försvarbar. Det gäller desto mera som den industriella och vetenskapliga

utvecklingen snarast motiverar hårdare krav på utvecklingen och nyttiggörandet

av nytt kunnande.

6.4.1 Ett tolvpunktsprogram för kunskapsutveckling

Regeringen presenterar i det följande ett program i 12 punkter för en

kunskapsutveckling som står i överensstämmelse med Sveriges och svenska företags

långsiktiga behov. Programmets genomförande kommer att följas av en särskild

grupp.

 insatser för att stimulera intresset för teknik och naturvetenskap hos

 skolungdomar

 samverkan mellan utbildningsväsende och företag för att ge utbildningar av

 särskilt intresse för näringslivet en ändamålsenlig inriktning

 fortsatt utbyggnad av civilingenjörsutbildningen

 mindre och medelstora högskolors forskning bör innefatta forskning inom

 nischer av hög kvalitet riktade mot väsentliga näringslivsbehov

 koncentrerade forskningsinsatser genom stiftelserna för strategisk forskning

 respektive miljöstrategisk forskning

 förstärkt finansiering av forskarutbildning inom främst det tekniska området

 inrättande av s.k. teknikbrostiftelser

 initiativ för att stärka universitetens och högskolornas intresse för att

 forskningsresultat utnyttjas

 möjligheter för universitet och högskolor att för viss tid anställa s.k.

 extraprofessorer på externa anslag

 möjlighet att inom det tekniska området, efter regeringens medgivande,

 tillsätta professurer för viss tid, oberoende av anslagsform

 omstrukturering och förstärkning av industriforskningsinstituten

 inrättande av stiftelse för särskilt stöd till innovationer.

Teknikintresset

För att trygga näringslivets rekrytering av medarbetare med teknisk och

naturvetenskaplig kompetens måste det naturliga teknikintresset hos skolungdomar

tas till vara. Mycket talar härvid för att insatser behöver göras tidigt i

skolan.

 Regeringen har i det föregående redovisat bl.a. förslaget att anordna

försöksverksamhet med ett nationellt resurscentrum för kemi för att stärka

länkarna mellan universitet och högskolor, företag och skolor.

 Verket för högskoleservice och Skolverket har av regeringen fått i uppdrag att

över en femårsperiod vidta lämpliga åtgärder för att stimulera teknik- och

naturvetarintresset. Regeringen kommer att ta initiativ till att också företagen

knyts till detta arbete.

 Regeringen har tidigare aviserat en utvärdering av lärarutbildningarna. En

särskild studie skall därvid göras av hur lärarnas egna kunskaper i teknik

svarar mot de krav som det finns anledning att ställa.

Nya utbildningar

Utbildningsväsende och företag måste samverka för att ge utbildningar som är av

särskilt intresse för näringslivet en ändamålsenlig inriktning. Det gäller i

gymnasieskolan, men också på den eftergymnasiala nivån.

 Vid vissa mindre högskolor har utbildningar som förenar teoretisk

högskoleutbildning med företagspraktik - s.k. coop-utbildning - utvecklats.

Regeringen avser att särskilt utvärdera dessa initiativ.

 I avsnitt 6.1 har regeringen redovisat förslag om eftergymnasial kvalificerad

yrkesutbildning. Syftet med dessa är att säkerställa näringslivets rekrytering

av yrkesskickliga medarbetare med tillräckliga teoretiska baskunskaper. De nya

utbildningarna kan utformas och genomföras integrerat med och i företagen.

Civilingenjörsutbildningen

Civilingenjörsutbildningen har byggts ut sedan 1992. I avsnitt 5.1 förordas att

denna utbyggnad fortsätter.

 Regeringen avser att fullfölja utbyggnaden av civilingenjörsutbildningen genom

att främja en samverkan i utbildningen mellan framför allt de tekniska

högskolorna - samt universitet med motsvarande utbildning - och mindre och

medelstora högskolor med teknisk och naturvetenskaplig kompetens. Goda

erfarenheter har redan vunnits från en samarbetsform där mindre högskolor svarar

för de inledande utbildningsmomenten, medan de tekniska högskolorna svarar för

de mera specialiserade utbildningsmomenten mot slutet av utbildningen.

 Utöver den kapacitetsförstärkning som en sådan uppläggning möjliggör,

förstärker den dessutom kunskapsmiljöerna kring mindre och medelstora högskolor.

Det är betydelsfullt inte minst för att underlätta mindre och medelstora

företags kontakter med kvalificerat tekniskt och naturvetenskapligt kunnande.

 En förutsättning för att den här beskrivna utbyggnaden skall kunna genomföras

är att nyutexaminerade ingenjörer också kan beredas anställning. För detta har

företagen det avgörande ansvaret. Ingenjörsarbetslöshet undergräver direkt

rekryteringen av unga kvinnor och män till teknisk och naturvetenskaplig

utbildning. Lönebildningen är en väsentlig faktor och måste utformas så att

kunskapssökande och kompetensutnyttjande premieras. Nya rekryteringsformer bör

kunna prövas så att kvinnors kunskap och kompetens tas till vara bättre.

 Regeringens strävan att utveckla de mindre och medelstora högskolornas

forskning mot nischer av hög kvalitet riktade mot väsentliga näringslivsbehov

verkar också befrämjande på företagens kontakter med mera avancerad teknisk och

naturvetenskaplig kunskap. Det är viktigt att understryka att forskning riktad

mot för det lokala näringslivet viktiga områden också kräver ett motsvarande

engagemang hos företagen.

 Regeringen är i enlighet med en sådan utvecklingsriktning beredd att bistå

mindre och medelstora högskolor med forskningsresurser på ett utvalt område, men

endast under förutsättning att respektive högskola förmått intressera framför

allt företag att bidra med lika mycket som staten.

 Ett forskningssystem av detta slag innehåller starka incitament för samverkan

mellan företag och högskola, samtidigt som kvaliteten i forskningen säkras genom

nischernas begränsningar. En utveckling av vissa mindre högskolor, som innebär

att nära och långsiktig samverkan etableras med vissa företag eller

företagsgrupper, fullföljs därmed.

Den avancerade forskningen

För att stärka Sveriges konkurrensförmåga är koncentrerade insatser på områden

där Sverige har särskilda förutsättningar att nå framgång väsentliga. Sådana

forskningsinsatser är en huvuduppgift för universiteten och de tekniska

högskolorna.

 Koncentrerade forskningsinsatser är också en huvuduppgift för de nya

forskningsstiftelser som upprättats med medel från de tidigare löntagarfonderna.

Om dessa stiftelsers inriktning framhöll regeringen i proposition 1992/93:171

följande:

 "Löntagarfondsmedlen öppnar möjligheter till att genom strategiska val och

kraftsamling ge förutsättningar för en långsiktigt positiv utveckling av såväl

svensk forskning som svenskt näringsliv och det svenska samhället i dess helhet.

Resurserna bör inriktas på särskilda insatser, utöver och som komplement till

den forskning som finansieras i nuvarande former. Det är särskilt angeläget att

med löntagarfondsmedlen skapa starka forskningsmiljöer av högsta internationella

klass med betydelse för utvecklingen av Sveriges framtida konkurrenskraft.

Sådana kännetecknas bl.a. av livligt internationellt samarbete samt av att

forskare från olika discipliner deltar i lösande av komplexa gränsöverskridande

problem. Sådana s.k. centers of exellence - starka forskningscentra eller

forskningsområden, är av vital betydelse för Sveriges framtid."

 Denna inriktning framgår också av de stadgar regeringen fastställt för

respektive stiftelse. Det ankommer nu på stiftelsernas styrelser att målmedvetet

förverkliga dessa riksdagens intentioner.

Kunskapsflödet

Regeringens förslag: I syfte att stärka kunskaps- och kompetensutbytet mellan

näringsliv och universitet och högskolor avsätts särskilda resurser för

- att finansiera utbildning inom det tekniska området på doktors-, licentiat-

och magisternivå,

- omstrukturering av industriforskningsinstituten.

 Från återstoden av Fond 92-94 avsätts 16,45% till en stiftelse med bl.a. dessa

ändamål (jmf. avsnitt 6.6.).

 En huvudfråga för att främja den samlade kunskapsutvecklingen är att främja ett

smidigare flöde av kunnande mellan universitet, högskolor, institut och företag.

 Ett område av särskild vikt i detta sammanhang är forskarutbildningen.

Regeringen genomför just nu ett tioårsprogram för att fördubbla antalet

doktorsexamina. Vid genomförandet av detta program är det särskilt

betydelsefullt att främja forskarutbildningen på de tekniska områdena gärna i

nära samarbete med företag. Inom Teknikvetenskapliga forskningsrådet har ett

system utvecklats varigenom en väsentlig del av avhandlingsarbetet kan utföras i

företagen. Erfarenheterna från detta initiativ förefaller i allt väsentligt vara

goda.

 Regeringen föreslår att möjligheten att finansiera forskarutbildningen främst i

samverkan med företag, bl.a. inom det tekniskt-naturvetenskapliga området,

förstärks. 16,45 procent av återstoden av Fond 92-94 tillförs en stiftelse med

uppgift att göra det möjligt för studenter på doktors-, licenciat- och

mastersnivå att finansiera utbildning. Inom ramen för detta program bör det

också vara möjligt att utveckla sådant samarbete med företag som

Teknikvetenskapliga forskningsrådet tagit initiativ till. Stiftelsen skall,

vilket regeringen strax återkommer till, också bidra till omstrukturering av

industriforskningsinstituten.

 Enligt regeringens mening innebär samarbetet att studenterna blir mera

förtrogna med företagens problemformuleringar, men också att företagen blir mera

medvetna om forskningens möjligheter.

 Företag med hög kompetens- och utbildningsnivå upprätthåller denna genom en

fortsatt rekrytering av medarbetare med längre, avancerad utbildning. Inom

företag som inte har en sådan tradition krävs särskilda insatser för att bryta

traditionerna. Motsvarande avsaknad av erfarenhet av samverkan med näringslivet

återfinns inom delar av högre utbildning och forskning. På sikt måste en så

utvecklad samverkan mellan företagen och universitetens och högskolornas

forskning, forskarutbildning och högre utbildning ha utvecklats att kunskaps-

och kompetensflödet blir självgenererande.

 Mot denna bakgrund bör nu en i tiden avgränsad satsning göras. Det kapital som

stiftelsen för kunskaps- och kompetensutbyte mellan universitet och högskolor

och näringslivet kommer att disponera för detta ändamål bör därför få förbrukas

under en viss tidsperiod. Regeringen återkommer i avsnitt 5.6 till hur

resurserna bör förvaltas.

 För kunskapsflödet har också de nyinrättade teknikbrostiftelserna ett viktigt

ansvar, liksom de forskningsbolag som regeringen erbjuder universitet och

högskolor att upprätta. Av särskild betydelse är att inom och utom denna

organisatoriska ram finna nya former för forskare att kommersialisera sina

forskningsresultat.

 Enligt den svenska och europeiska universitetstraditionen tillhör

forskningsresultaten den enskilde forskaren. I USA tillhör däremot

forskningsresultaten det universitet eller den forskningsinstitution vid vilken

forskaren verkar. Det amerikanska systemet ger starka incitament till t.ex.

universiteten att säkra inte bara goda forskningsresultat utan också en

kommersialisering av dessa. Regeringen avser att ta initiativ till förändringar

som förstärker universitetens intresse för att utnyttja forskarnas resultat.

 För att främja ett naturligt flöde av forskare mellan t.ex. de tekniska

högskolorna och företagen behöver dagens tjänstestruktur vid högskolorna göras

mera flexibel. Avsaknaden av en möjlighet att anställa professorer på viss tid

har av företrädare för de tekniska högskolorna angivits som ett särskilt

problem. Man har bl.a. framhållit att möjligheterna för en person med de

kvalifikationer som krävs för en professur att efter vis tid få en annan

anställning är mycket goda. Eftersom vikten av förnyelse genom personalrörlighet

inom vissa områden med stor anläggningsyta mot näringslivet är mycket stor

förordar regeringen att möjligheter öppnas för att inrätta och tillsätta

tjänster som professor på externa anslag på viss tid.

6.4.2 Industriforskningsinstituten

Industriforskningsinstituten har som uppgift att utföra av näringslivet

efterfrågestyrd forskning och att bidra till att forskning från universitet och

högskolor förs vidare till företagen.

 Kunskap och kompetens är, som nämnts, den strategiskt viktigaste faktorn för

näringslivets och Sveriges framtida konkurrenskraft och välstånd. Ett väsentligt

utökat samarbete mellan universitet, högskolor, forskningsinstitut och

näringsliv är nödvändigt för att ta till vara kompetensen på bästa sätt.

 Industriforskningsinstituten har en viktig roll som gemensam forsknings- och

utvecklingsresurs till svenska företag. De har kvalificerad personal och

utrustning, är nästan utan undantag belägna vid en högskola och har vana att

arbeta med företagsspecifika problem genom främst tillämpad forskning.

Instituten har därmed goda möjligheter att fungera som bryggor mellan näringsliv

och högskola.

 Industriforskningssystemet kan bidra till att näringslivets behov och

prioriteringar av tillämpad forskning kan tillgodoses. Instituten blir därmed

ett medel för att genom forskning och teknik- och kompetensöverföring stärka

konkurrenskraften för svenska företag. Särskilt angeläget är sådan verksamhet

för mindre och medelstora företag. Industriforskningsinstituten har visat sig

vara framgångsrika när det gäller att engagera de mindre och medelstora

företagen i EG:s FoU-samarbete. Instituten har även en viktig uppgift för att

sprida kunskap och kompetens till företag över hela landet.

 Den nuvarande industriforskningsorganisationens svaghet består främst i dels

bristande flexibilitet i förhållande till nya utvecklingslinjer inom näringsliv

och forskning, dels en i vissa fall alltför låg rörlighet bland forskare och

personalutbyte med universitet och högskolor.

 Ett övergripande mål är enligt regeringens uppfattning att skapa en struktur

som främjar en nödvändig kunskapsöverföring mellan olika forskningsinstitutioner

och företag samt att säkerställa att forskning på olika tillämpningsnivåer och

för olika behov kommer till stånd. För industriforskningsinstitutens del kräver

detta en högre grad av flexibilitet och förmåga att förändras i takt med

kunskaps- och teknikutvecklingen liksom i takt med att näringslivets struktur

och krav på kunskap och kompetens förändras. Detta gäller institutens

forsknings- och utvecklingsverksamhet, deras uppgifter för tekniköverföring,

främjande av forskarrörlighet mellan universitet, högskolor och företag,

teknikbevakning m.m. Möjligheterna till förändring i takt med framväxten av nya,

för näringslivet strategiskt viktiga forskningsinriktningar, måste särskilt

beaktas. Det är angeläget att förutsättningar för tillkomsten av nya institut

kan åstadkommas.

 Förnyelsekraften och flexibiliteten i industriforskningssystemet bör bygga på

ett förnyelsetryck från institutens intressenter, dvs. företag, universitet och

högskolor samt andra statliga teknikintressenter. Målet för den nu förordade

förändringen är flerfaldigt: att öka möjligheten till forskning som är direkt

inriktad mot näringslivets behov, att öka antalet forskarutbildade i

näringslivet, att i allmänhet stärka funktionen av brygga mellan

universitet/högskolor och näringsliv, att öka teknik- och kompetensöverföringen

särskilt till mindre och medelstora företag.

 Instituten bör i framtiden drivas i aktiebolagets form, vilket ger enkla former

för ägande och inflytande samt borgar för en större flexibilitet jämfört med

stiftelseformen.

 Uppgiften att medverka till en förnyelse av industriforskningssystemet bör

anförtros en särskild organisationskommitté som kommer att tillkallas av chefen

för Näringsdepartementet efter samråd med chefen för Utbildningsdepartementet

och berörda intressenter. Uppgiften rör ombildning och omstrukturering av dagens

industriforskningsinstitut till bolag samt medverka i tillkomsten av nya

institut. Detta skulle i princip kunna innebära att institutens nuvarande egna

stiftelser upplöses och att eventuellt apportkapital efter omstruktureringen

tillförs ägarna av aktiebolagen för industriforskning. I arbetet kommer också

att beaktas det förslag (Ds 1994:25) som lämnats av den styrgrupp som

tillkallades av chefen för Näringsdepartementet i augusti 1993.

 Av de flesta institutens stadgar framgår att kvarvarande tillgångar i form av

apportkapital kan tillföras det nybildade bolaget. Apportkapitalet, möjligheten

av ett tillskott av aktiekapital från stiftelsen för kunskaps- och

kompetensutbyte mellan universitet och högskolor och näringslivet samt ett

åtagande från stiftelsen att finansiera forskartjänster vid instituten utgör

grunden för de erbjudanden organisationskommittén kan ge vid förhandlingar med

näringslivets intressenter, universitet, högskolor samt andra statliga

teknikintressenter. I varje bolag bör såväl näringsliv som universitet och

högskolor vara delägare, dock bör näringslivet vara huvudintressent. Frågan om

ett mer varaktigt ägande för stiftelsens del bör avgöras från fall till fall.

Stiftelsen bör aktivt kunna medverka i tillkomsten av nya institut.

 Vid omvandling av instituten bör syftet vara att skapa bolag vars verksamhet

bygger på breda kunskapsområden. Därigenom kommer en nödvändig flexibilitet att

åstadkommas. Avgörande för strukturen av det förnyade industriforskningssystemet

blir behovet av och efterfrågan från intressenterna. Det är samtidigt viktigt

att ta till vara framgångsrika och effektiva strukturer.

 Stiftelsen bör ha möjlighet att utnyttja en del av de resurser, som avsätts för

en förändring av industriforskningsinstituten, till finansiering av

tvärteknologiskt inriktade projekt för att stimulera samarbete mellan institut

och mellan institut och högskola. Härutöver bör stiftelsen kunna stödja

information och kompetens- och tekniköverföring till mindre och medelstora

företag.

 NUTEK bör på de områden det här är fråga om, i framtiden främst ha rollen som

beställare av forskning. NUTEK förutsätts finansiera forskning vid instituten i

samma utsträckning som i dag. En viktig aspekt vad gäller finansieringen är att

verksamheten vid instituten kräver stabilitet och goda förutsättningar för

långsiktig kompetensuppbyggnad för att vara effektiv och konkurrenskraftig.

Därför krävs en basfinansiering av institutens verksamhet som tar hänsyn till

respektive instituts behov och strategiska betydelse. En ökad flexibilitet

uppnås genom att NUTEK ges bättre möjligheter att tillsammans med intressenterna

mer flexibelt förlägga forskningsuppdrag av såväl långfristig som kortfristig

natur i det totala industriforskningssystemet. På detta sätt kan omfattningen av

näringslivsinitierade forskningsbeställningar som samfinansieras av företag och

staten öka.

 Även andra statliga organ kan förutsättas uppträda som ägare och/eller

beställare av forskning inom den nya industriforskningsstrukturen t.ex.

Försvarets materielverk, kemikalieinspektionen, Arbetarskyddsstyrelsen m.fl.

6.4.3 Innovationsstöd

För Sveriges ekonomiska och industriella utveckling är det särskilt viktigt att

innovationer kan ge upphov till att nya företag etableras eller att mindre

företag kan växa. Finansieringsmöjligheterna är i dessa sammanhang av särskild

betydelse.

 Regeringen har i årets budgetproposition (prop. 1993/94 bilaga 13) redovisat

sin avsikt att förelägga riksdagen förslag om ökat stöd till innovationer.

Härvid framhålls att för att öka stödet till innovationer bör, enligt

regeringens mening, en verksamhet komma till stånd motsvarande den som enligt

regeringens utredare skulle bedrivas av det s.k. innovationscentret. Syftet är

att finansiera innovationer i tidiga utvecklingsskeden. De insatser som behöver

finansiellt stöd kan vara dels olika former av tekniska utvärderingar, tester,

prototyper osv., dels kommersiell utveckling av projekt.

 Det behövs enligt regeringens uppfattning en förbättring av

finansieringsmöjligheterna för enskilda innovationsprojekt för att dessa i ökad

utsträckning skall kunna bidra till höjd tillväxttakt. 6,85 procent av

återstoden av de medel som förvaltas av Fond 92-94 bör tillföras en stiftelse

för finansiering av innovationer i tidiga skeden. Detta stöd bör gälla såväl

teknisk som kommersiell utveckling. Regeringen avser att i särskild proposition

förelägga riksdagen förslag till ökad innovationsstöd.

___________________

 Regeringen fäster stor vikt vid att den förnyelse av relationerna mellan

universitet och högskolor, institut, företag och andra intressenter, som här

beskrivits, kan genomföras målmedvetet och med stöd av alla som beörs.

 En särskild grupp kommer att tillsättas för att följa genomförandet av det

12-punktsprogram som regeringen presenterat. I gruppen skall ingå företrädare

för alla berörda samverkansparter.

6.5 Utveckling av kulturprojekt

Regeringens förslag: En kulturstiftelse bildas och tillförs 6,85 procent av

återstoden av Fond 92-94 (jmf. avsnitt 6.6.) Stiftelsen skall främja utveckling

och tillväxt i regionerna genom stöd till kvalitetsinriktade kulturprojekt.

Skälen för regeringens förslag:

I ett samhälle präglat av förändring och utveckling spelar kulturfrågorna en

central roll. Genom sin mångfald skapar kulturen även förutsättningar för större

gemenskap i värderingar och attityder - kulturen har den unika förmågan att

överbrygga motsättningar.

 Ett utvecklat kulturliv spelar en viktig roll såväl i landet i sin helhet som

på enskilda orter. Den kreativa kraft som kulturen representerar kan öka orters

och regioners attraktionskraft för t.ex. turistverksamhet men även för

lokalisering och etablering av annan verksamhet. Kulturen kan därmed som

tillväxtskapande faktor väsentligt bidra till dynamiken i en regions utveckling.

Regeringen har tidigare (prop. 1992/93:171 s. 19) understrukit att Sveriges

förmåga till samverkan med andra länder och folk hänger samman bl.a. med vårt

lands förankring i den egna kulturen och i människors insikt i och förståelse

för andra förhållanden.

 För att främja ett vitalt kulturliv bör en kulturstiftelse bildas och tillföras

6,85 procent av återstoden av Fond 92-94. Stiftelsen skall ledas av en styrelse

med företrädare för bl.a. kulturlivet och för den högre konstnärliga

utbildningen. I styrelsen skall även ingå personer med ekonomisk kompetens.

 Stiftelsen skall - helt vid sidan av ordinarie resurser för kulturverksamhet -

stimulera det regionala kulturlivet i vid mening i syfte att stärka tillväxt och

utveckling i regionerna. Härigenom kan nya former och vägar prövas inom det man

vanligen förknippar med kulturverksamhet. Insatserna bör bl.a. inriktas på

projekt som attraherar även ungdomsgrupper som för närvarande i relativt liten

omfattning tar del av det traditionella kulturutbudet.

 Stiftelsen skall ge stöd till utvecklingen av kvalitetsinriktade kulturprojekt.

Syftet är att skapa förebilder och ta initiativ som efter en tid kan inordnas i

den ordinarie kulturverksamheten. För att stiftelsens satsningar skall ge

bestående effekter är det angeläget att lokala och regionala intressen engageras

i och bidrar till projekten. Mot bakgrund av att stiftelsens uppgift är att

under viss tid, dock inte mindre än tio år, stimulera utveckling av

kvalitetsinriktade kulturprojekt får stiftelsens kapital förbrukas.

6.6 Upprättande av vissa stiftelser och finansieringen av dem

Stiftelsekapitalet m.m.

Regeringen har i det föregående föreslagit riksdagen att som ett led i den

slutliga avvecklingen av Fond 92-94 avsätta medel för en rad ändamål inom ramen

för stiftelser. I en särskild proposition, som också läggs fram i dag, föreslås

vidare inrättande av en stiftelse för innovationsstöd. De tillgångar i Fond

92-94, som inte intecknats genom tidigare beslut, uppgick den 24 mars 1994 till

omkring 8,4 miljarder kronor. Då har hänsyn tagits till att de medel som

anslagits för stiftelsebildningen av Chalmers tekniska högskola och Högskolan i

Jönköping ännu inte har betalats ut från fonden. Likaså har avräknats det belopp

som kan uppskattas åtgå för slutregleringen av premiesparandet samt ett belopp

för kostnaderna för avvecklingen av Fond 92-94. Av de därefter återstående

fondmedlen bör reserveras 840 miljoner kronor att tillföras statsverket i

stället för de tillgångar i form av inredning och utrustning som tillförs de

förut nämnda stiftelsehögskolorna.

 Vad som återstår av fondmedlen sedan hänsyn tagits till beslutade men ej gjorda

utbetalningar och till de reservationer som ovan angivits bör i sin helhet

fördelas mellan stiftelserna. Skulle medel bli över, därför att reservationerna

för premiesparandets avveckling och fondens egen avveckling beräknats för högt

eller av annan anledning synes det rimligt att även dessa medel tillförs

statsverket.

 För överblickens skull sammanfattas här de ändamål för vilka medlen bör

bestämmas liksom den andel av medlen som bör gå till respektive ändamål. Såsom

framgår av det följande avses att i vissa fall en stiftelse får svara för

fullgörandet av två eller flera av dessa ändamål. Antalet stiftelser blir alltså

färre än ändamålen.

 En fördelning efter en sådan procentuell nyckel kräver givetvis att

utskiftningen till de olika stiftelserna sker samtidigt. Det är då också

naturligt att varje stiftelse tillskiftas en proportionell andel av de olika

värdepappersposter som finns tillgängliga vid utskiftningen.

 Ändamål och andel av fondmedlen:

a) Informationsteknologi 13.70 %

b) Näringslivets kunskaps- och kompetensutbyte med

 universitet, högskolor och institut 16,45 %

c) Profilforskning vid mindre och medelstora högskolor16,45 %

d) Högre utbildning och forskning i södra Storstockholm16,45 %

e) Förstärkt vårdforskning 6,85 %

f) Internationella miljöuniversitetet 2,70 %

g) Internationalisering av högre utbildning och forskning13,70 %

h) Kvalitetsinriktade kulturprojekt 6,85 %

i) Innovationsstöd 6,85 %

6.6.1 Vissa organisatoriska aspekter

Inledningsvis bör det konstateras att upprättandet av stiftelser enligt

förslagen i denna proposition innebär att ett antal i förhållande till staten

självständiga rättssubjekt bildas. De ändamål som fastställes på grundval av

riksdagens beslut är bindande för stiftelsernas verksamhet. Frågan om ändring av

ändamålen kan initieras endast av stiftelserna själva. Den trohet mot de av

stiftaren givna ändamålen som är en bärande princip inom stiftelserätten

sammanhänger med principen om varaktighet i en stiftelses uppgift. Kravet på

varaktighet hindrar dock inte att en stiftelses medel på någon sikt förbrukas

och ej heller att en viss del av stiftelsekapitalet förbrukas för mer momentana

insatser från stiftelsen. Stiftelser framstår som en sällsynt väl lämpad

organisationsform för de olika insatser som regeringen föreslår att de

resterande medlen från Fond 92-94 skall användas till. Genom stiftelsernas

oberoende ställning, de har sålunda varken ägare eller någon huvudman som kan

styra dem, förenad med stiftelseförvaltningens bundenhet till de av stiftaren

givna ändamålen uppnås en stabilitet och långsiktighet i verksamheten, som är av

betydelse för att främja de ändamål som nu är i fråga. Detta bör bidra till att

medlen kommer till största möjliga nytta för de olika ändamålen.

 Det bör framhållas att den finansiering av olika verksamheter som stiftelserna

kan bidra med inte är något som staten avses överta ansvaret för, sedan

stiftelserna i vissa fall slutfört sina uppdrag. Det bör från början göras klart

att stiftelsernas insatser är unika insatser, som utan fondmedlen knappast

kunnat komma till stånd.

 Stiftelser av den storlek det nu är fråga om bör givetvis ha auktoriserade

revisorer. I enlighet med de principer som lades fram i 1993 års

kompletteringsproposition och som godkändes av riksdagen (prop. 1992/93:150,

FiU30, rskr. 447) bör dessutom Riksrevisionsverket ha rätt att utse en revisor i

respektive stiftelse. Detta är förhållanden som det bör ankomma på regeringen

att reglera i de olika styrelsernas stadgar.

 Mellan de olika ändamål som regeringen vill befordra med de tillgängliga medlen

finns i vissa fall funktionella samband. Regeringen har därför funnit lämpligt

att sammanföra vissa olika ändamål inom en och samma stiftelse. Därmed uppnås

också en minimering av den administrativa apparat som behövs för att uppfylla

ändamålen.

 Enligt regeringens uppfattning är det angeläget att sådana administrativa

lösningar väljes som underlättar synergieffekter mellan verksamheter som är

besläktade, om än icke helt sammanfallande. Det främsta exemplet på detta är

sambandet mellan kunskaps- och kompetensutbyte för näringslivet å ena sidan och

stödet till forskning vid de mindre och medelstora högskolorna å den andra.

 Regeringen föreslår mot den bakgrund som här redovisas följande organisatoriska

struktur.

En stiftelse för särskild kompetensutveckling

Stiftelsen ges tre ansvarsområden, nämligen profilforskning vid de mindre och

medelstora högskolorna, kortfristiga satsningen på breddad användning av

informationsteknologin, näringslivets kunskaps- och kompetensutbyte med

universitet, högskolor och institut.

 De riktlinjer som redovisats i det föregående ger vid handen att samverkan

mellan högskola och näringsliv kommer att vara ett inslag av central betydelse

för den föreslagna utvecklingen av forskning vid mindre och medelstora

högskolor. Den kontaktyta och den kompetens som måste byggas upp för

finansiering av den verksamheten kommer att ha åtskilligt gemensamt med vad som

krävs för området näringslivets kunskaps- och kompetensutbyte. Vad gäller

informationsteknologin finns dels beröringspunkter mellan nu nämnda

verksamhetsområden, dels skapas med den föreslagna organisationen en ordning som

tillmötesgår det inledningsvis berörda varaktighetskriteriet.

 Av vad regeringen tidigare anfört följer att kapitalet för respektive ändamål

inom denna stiftelses ansvarsområde skall disponeras utifrån skilda

förutsättningar även ifråga om varaktighet. Detta förutsätter att stiftelsens

förmögenhet förvaltas i sådana former att kapital och avkastning för respektive

ändamål lätt kan identifieras. Regeringen erinrar om att motsvarande arrangemang

redan tillämpas av Riksbankens Jubileumsfond bl.a. vid förvaltningen av fonden

för kulturvetenskaplig forskning.

 För överblickens och tydlighetens skull sammanfattas och preciseras här

villkoren för respektive ändamål.

Profilforskning vid mindre och medelstora högskolor

Regeringen har tidigare förordat att endast avkastningen på det kapital som

avsatts för ändamålet bör få förbrukas. Skälet är - som tidigare nämnts - att

dessa resurser skall utnyttjas för en varaktig delfinansiering i det samarbete

mellan högskolor och näringsliv som bör utvecklas.

Främjande av informationsteknologi

Denna del av kapitalet får förbrukas under relativt kort tid, dock lägst fem år.

Det bör för fullföljandet av detta ändamål vara naturligt att stiftelsen håller

sig noga underrättad om resultatet av det arbete som görs i regeringens

informationsteknologikommission. En föreskrift av innebärd att stiftelsen

informerar sig i det nu nämnda avseendet bör tas in i stadgarna.

Kunskaps- och kompetensutbyte mellan näringsliv och universitet, högskolor och

institut

Av det kapital som avsättes för detta ändamål skall lägst 75 procent användas

för finansiering av utbildning på magister- och licenciatnivå samt

forskarutbildning, mm enligt vad som tidigare angivits i avsnitt 6.4. Normalt

bör insatser i detta syfte avse delfinansiering.

 Denna del av kapitalet får förbrukas under lägst 10 år. När så har skett

förutsättes stöd till samverkan mellan universitet, högskolor och näringsliv ha

resulterat i så etablerade och attraktiva relationer att särskilt finansiellt

stöd inte fortsättningsvis erfordras.

 Den del av kapitalet som får utnyttjas som tillskott av aktiekapital i

industriforskningsbolag bör stiftelsen ställa till förfogande dels i samband med

omstruktureringen av industriforskningssystemet i enlighet med de riktlinjer som

tidigare redovisats, dels vid bildande av institut inom nya områden och vid

andra universitet och högskolor än de där institut idag finns. Det bör ankomma

på stiftelsen att från fall till fall bedöma om stiftelsens aktiepost skall

kvarbli i stiftelsens ägo eller överlåtas till annan/övriga intressenter i

bolaget.

Stiftelse för högre utbildning och forskning i Stockholm

I det föregående (avsnitt 6.1) har riktlinjerna för en fortsatt expansion av

högre utbildning i Storstockholmsområdet redovisats. Den stiftelse som

regeringen föreslår skall bildas får till ändamål att inledningsvis främja

tillkomsten av en universitetsstruktur för södra Storstockholmsområdet och i

fortvarighet finansiera forskning inom denna, med tyngdpunkt i

humanistisk-samhällsvetenskaplig forskning med den Östersjöprofil som regeringen

tidigare angivit.

 Stiftelsen disponerar endast avkastningen på kapitalet. Sedan den avsedda

universitetsstrukturen etablerats bör stiftelsens administration och förvaltning

kunna samordnas med denna.

Projektet Internationella miljöuniversitetet

Regeringen har tidigare (avsnitt 6.1) föreslagit att medel ur Fond 92-94 bör

avskiljas för att möjliggöra tillkomsten av en organisation med arbetsnamnet

Internationella miljöuniversitetet i anslutning till verksamhet som nu bedrivs

vid institutionen för internationell miljöekonomi vid Lunds universitet. Medlen

tillförs en stiftelse, som i vart fall inledningsvis förvaltas av Stiftelsen för

miljöstrategisk forskning (Mistra). Statuterna för stiftelsen bör ge möjlighet

för Mistra att sedermera, om så befinns lämpligt, överföra förvaltningen på ett

annat subjekt.

Stiftelse för vårdforskning

Regeringen har tidigare föreslagit tillkomsten av en stiftelse för forskning med

inriktning särskilt mot dels omvårdnad, dels allergiska sjukdomar. Regeringen

avser att närmare utforma ändamål och organisation för stiftelsen efter samråd

med bl.a. nuvarande huvudmän för sjukvård och vårdutbildningar samt vissa

statliga myndigheter. Stiftelsen kan arbeta med såväl avkastning på kapital som

avveckling av detta, dock under en period av lägst tio år.

En stiftelse för internationalisering av forskning och högre utbildning

I avsnitt 6.2 har regeringen redovisat vilket uppdrag denna stiftelse bör

erhålla. Av detta följer att stiftelsen kan arbeta med såväl avkastning på

kapital som successiv avveckling av detta, dock inte under kortare tid än 10 år.

65 procent av kapitalet bör avse medverkan i finansiering av forskning inom

ramen för EU:s ramprogram, alternativt för finansiering av motsvarande

verksamhet inom ramen för EES-avtalet.

 Ändamålet för stiftelsen för internationalisering ansluter i övrigt nära till

verksamhet som bedrivs av såväl Svenska Institutet som Kungliga

Vetenskapsakademien. Regeringen avser att utforma stadgar och arbetsordning för

denna stiftelse så att möjligheterna till synergieffekter mellan denna och bl.a.

de båda nämnda organisationerna tas väl till vara.

Stiftelse för kvalitetsinriktade kulturprojekt

En stiftelse bör upprättas med ett ändamål i enlighet med vad regeringen

tidigare anfört.

 Stiftelsen kan arbeta med såväl avkastning på kapital som avveckling av detta,

dock under en period av lägst tio år.

En stiftelse för innovationsstöd

Såsom nyss nämnts lägger regeringen i dag fram en särskild proposition med

förslag att det skall inrättas en särskild stiftelse för innovationsstöd. Även

denna stiftelse föreslås få sitt stiftelsekapital ur de kvarvarande medlen i

Fond 92-94, närmare bestämt 6,85 procent av dessa medel.

6.6.2 Den lagtekniska lösningen

De dispositioner av medlen i Fond 92-94 som nu föreslagits fordrar ändringar i

lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna Pensionsfonden. Ändringarna bör ha

formen av ett tillägg till övergångsbestämmelserna till lagen (1991:1857) om

ändring i den förut nämnda lagen. Dessa dispositioner medför sammantagna en

slutlig utskiftning av medlen i fonden. Det är därmed också dags att avveckla

denna särskilda organisation för de förutvarande löntagarfonderna. Även detta

fordrar lagändring. Sålunda måste för en avveckling de särskilda regler om

avvecklingsstyrelsen som införts i lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna

Pensionsfonden upphävas. Bestämmelser om upphävande av dessa regler kan dock

inte träda i kraft förrän samtliga överföringar har skett.

Bestämmelser om utskiftningen

De belopp som åtgår för att avveckla det premiegrundande allemanssparandet i

enlighet med vad som beslutats därom låter sig inte nu beräknas exakt. Inte

heller går det att exakt beräkna kostnaderna för nedläggningen av

fondförvaltningen. Med hänsyn härtill bör bestämmelserna om utskiftningen

utformas på följande sätt.

 I en punkt för sig anges först de 840 miljoner kronor som skall tillföras

statsverket. Därefter föreskrivs i en andra punkt att vad som återstår av

fondmedlen skall fördelas enligt den procentuella nyckeln, sedan dels alla

överföringar som föreskrivits i de tidigare punkterna avräknats, dels

erforderliga medel för avvecklingen av det premiegrundande allemanssparandet och

för nedläggning av fondförvaltningen reserverats. Beslutet om hur stora dessa

reservationer skall göras vilar på avvecklingsstyrelsen. Styrelsen bestämmer

själv vilket underlag den behöver för en realistisk beräkning.

 Vid tidigare utskiftningar har det ankommit på Riksförsäkringsverket att svara

för överföringarna av fondmedlen. Enligt regeringens bedömning kan emellertid

avvecklingsstyrelsen själv svara för den utskiftning som nu är i fråga.

Nedläggningen av avvecklingsstyrelsen

Första-femte löntagarfondstyrelserna avvecklades vid årsskiftet 1991/92 (prop.

1991/92:36, bet 1991/92:FiU9) och de tillgångar som förvaltades av dessa

styrelser överfördes till förvaltning hos en avvecklingsstyrelse som tagit

namnet Fond 92-94. Fonden, som i formellt hänseende har samma rättsliga

ställning som övriga fondstyrelser inom Allmänna pensionsfonden, regleras i

övergångsbestämmelserna till lagen (1991:1857) om ändring i lagen (1983:1092)

med reglemente för Allmänna pensionsfonden.

 Fond 92-94:s huvuduppgift har varit att förbereda en total utskiftning av de

förutvarande löntagarfondsmedlen. Enligt den i avvecklingspropositionen angivna

målsättning skulle utskiftningen vara genomförd till halvårsskiftet år 1994.

Genom de förslag som nu presenteras av ses samtliga tillgångar som förvaltas av

Fond 92-94 att vara utskiftade senast vid utgången av år 1994. Efter det att

fonden genomfört utskiftningen av tillgångar till nu aktuella ändamål och fört

över tillgångar till de allemansfonder som medverkat i det premiegrundande

allemanssparandet kommer dess huvuduppgift att vara fullgjord.

 Emellertid kvarstår en del arbetsuppgifter för Fond 92-94 även efter det att

utskiftningen av tillgångarna ägt rum. Således skall fondens styrelse upprätta

årsredovisning för räkenskapsåret 1994. Styrelseledamöterna, jämte

suppleanterna, måste därför ha förordnanden som tidsmässigt täcker även detta

arbete. Vidare skall styrelsens förvaltning för räkenskapsåret 1994 bli föremål

för revision. Följaktligen behöver även revisorerna ha förordnanden som gör att

de kan fullgöra detta uppdrag. Samtliga de åtgärder som krävs för att slutligt

avveckla fonden bör dock rimligen kunna slutföras under första halvåret 1995.

Bestämmelserna om avvecklingsstyrelsen kan därför upphöra att gälla med utgången

av juni månad 1995.

 I enlighet med vad som angivits i det föregående bör medel reserveras för

kostnaderna för avvecklingsstyrelsen fram till dess Fond 92-94 har upphört.

Skulle de reservationer som gjorts för premiesparandet och fondavvecklingen inte

vara helt förbrukade då Fond 92-94 slutligt avvecklas, bör dessa medel tillfalla

statsverket. En bestämmelse om detta tas in i lagen.

7 Uppföljning av 1993 års forskningsproposition

Regeringen anmälde i 1993 års forskningsproposition att det var angeläget att de

förstärkningsåtgärder och strukturella förändringar som forskningspropositionen

innebar följdes upp med insatser och fortsatta åtgärder i linje med den

presenterade forskningspolitiken. I det följande redovisas detta

förändringsarbete.

7.1 Samverkan mellan militär och civil forskning

Bakgrund

I 1993 års forskningsproposition föreslog regeringen bl.a. att ett särskilt

anslag för s.k. strategisk försvarsforskning skulle inrättas under fjärde

huvudtiteln fr.o.m. budgdetåret 1994/95. Anslaget disponeras av en självständig

nämnd under Försvarsdepartementet. Ett viktigt syfte med förslaget är att

förbättra kontakten mellan militär och civil forskning. Vidare föreslog

regeringen att ett nationellt flygtekniskt forskningsprogram skulle skapas, med

inriktning på forskning av gemensamt militärt och civilt intresse och delad

finansiering mellan staten och flygindustrin. Ett avtal om nationellt

flygtekniskt forskningsprogram har slutits. Programmets ekonomiska omfattning är

totalt 180 miljoner kronor under perioden 1993/94-1995/96, och finansieringen

delas lika mellan staten och flygindustrin.

 I 1994 års budgetproposition föreslog regeringen ett nytt anslag under fjärde

huvudtiteln, G6. Strategisk försvarsforskning. Det föreslagna anslagsbeloppet är

30 miljoner kronor.

 I forskningspropositionen (prop. 1992/93:170) anmäldes att regeringen skulle

återkomma till frågan om samordning av forskningsverksamheter inom och utanför

försvaret.

 Regeringen återkommer nu till frågan. Mot bakgrund av den tekniska och

säkerhetspolitiska utvecklingen är den aktuell i ett flertal länder.

Internationellt

I USA är "dual use technology", dvs den dubbla användningen av teknologier inom

civil och militär verksamhet, något som blivit mer och mer aktuellt. I USA görs

en medveten satsning på samverkan mellan militär och civil forskning. Tyskland

och Japan har tidigt satsat på en överföring av forskningsresultat från det

civila området till försvaret.

 För Frankrike gäller att universitet, forskningsorganisationer och privat

industri uppmanas att öka sin medverkan i den franska försvarsforskningen och på

så sätt bredda den gemensamma kunskapsbasen och dra nytta av de gemensamma

resurserna.

 Den nederländska försvarsforskningen är generellt sett särskilt omfattande inom

områden där det finns förutsättningar för och behov av inhemsk utveckling av

materiel.

 I Norge har försvarsforskningen nyligen granskats av en offentlig utredning. En

slutsats är att försvarsforskningen borde vidga sina ansvarsområden till att

även omfatta civila områden med koppling till närliggande myndigheter och

industrier. Resultatet av utredningen är att samarbetsprojekt av utrednings- och

analyskaraktär har etablerats. Koordinering av likartad verksamhet och

teknikutveckling inom såväl militär som civil verksamhet kommer att äga rum.

Nationellt

De säkerhetspolitiska förändringar som skett i omvärlden har konsekvenser även

för svensk försvarsforskning. Förändrade krav och ständigt ökade kostnader för

teknikutveckling innebär att försvaret behöver använda sina FoU-resurser i

samverkan med civil FoU-verksamhet i högre grad än hittills. På vissa

ämnesområden ligger den civila forskningen främst som t.ex. inom delar av

informationsteknologin. På andra områden gäller att försvarsforskningen är

ledande.

 Med beaktande av den snabba teknikutvecklingen som sker för närvarande och att

kunskapsbasen för teknikutvecklingen är gemensam är det nödvändigt att ett

vidgat samarbete etableras mellan den militära och civila forskningen.

 Det kan gälla områden som exempelvis styr- och reglerteknik, optoelektronik,

signalbehandling eller materialutveckling. För ett litet land som Sverige är det

angeläget att de totala forskningsresurserna kan samutnyttjas.

 Av olika skäl har civil och militär forskning länge bedrivits åtskilt och olika

kulturer utvecklats. Mot bakgrund av behovet av ett effektivt resursutnyttjande

och det begränsade antalet forskare är det viktigt att överbrygga skillnaden

speciellt som själva teknikutvecklingen i sig är giltig för båda. Det gäller att

uppmärksamma de möjligheter som finns och kommer att utvecklas inom detta

område.

 Det innebär bl.a. att driva forskningsprojekt i samverkan, främja

personalutbyte och fackmässiga kontakter samt sprida kunskap och etablera

kontaktnät. Regeringens roll är i första hand att skapa förutsättningar och

incitament härför.

 Det är också viktigt att det bedrivs ett internationellt FoU-samarbete så att

både länder och företag går samman för att finansiera och effektivt genomföra

den forskning som behövs.

Olika former för samverkan

Som ovan nämnts avses en särskild nämnd för strategisk försvarsforskning

inrättas. Nämnden skall arbeta med sådan FoU som kan komma att få avsevärd

betydelse för uppbyggnaden av det svenska totalförsvaret eller för bedömning av

dess förmåga i kris och krig. Ett viktigt syfte med nämnden är att skapa breda

kontaktytor mellan å ena sidan försvarssektorn och dess forskningsorgan och å

andra sidan universitet och högskolor samt andra samhällssektorer. Med denna

inriktning får nämndens arbete betydelse för en ökad samverkan mellan militär

och civil forskning.

 Industriforskningsinstitutens uppgift skall vara att bidra till ett flöde av

kunskap och kompetens från FoU-verksamheten t.ex. vid universitet och högskolor

och till enskilda företag och därmed fungera som en kontaktyta däremellan.

Regeringen har tidigare redovisat behovet av en omstrukturering av

industriforskningsinstituten. Försvarets myndigheter, med sin kompetens och

bredd, bör kunna fungera som dynamiska ägare och beställare av FoU i vissa av

dessa institut.

 IVA har med framgång utfört studier av olika forsknings- och teknikområden. Mot

bakgrund av vad som ovan anförts avser regeringen ge IVA ett uppdrag att

undersöka förutsättningarna för att utveckla forskning och utveckling inom

områden av betydelse för både militära och civila tillämpningar.

7.2 Fysikforskning

Den fortsatta satsning på fysikforskning som regeringen föreslagit, bl.a. i form

av ett fysikcentrum i Stockholm, aktualiserar frågan om de samlade resurserna

för fysikforskning i Sverige. NFR har mot bakgrund av den utvärdering av

fysikforskning som rådet genomfört redovisat sina åtgärder. Enligt rådet är de

förändringar som vidtas gradvisa och kommer först på längre sikt att medföra mer

genomgripande förändringar vad gäller de områden Sverige prioriterar och var

insatserna görs för att få fullt genomslag. Rådet konstaterar således att

hittills har endast begränsade förskjutningar i prioriteringarna kunnat göras

men att arbetet fortsätter. I detta arbete måste såväl fakulterna, som har

ansvar för den fasta strukturen i form av tjänster, lokaler och utrustning som

rådet med sin nationella överblick medverka. Mekanismerna i omprioritering från

NFR:s sida måste baseras på kvalitetskriterier i en öppen konkurrens mellan

forskare och forskargrupper om tillgängliga medel. Vidare innebär en utveckling

mot allt dyrare utrustning att koncentrerade satsningar måste ske.

 I ett läge med begränsade resurser måste både en ämnesmässig och en geografisk

prioritering göras. Regeringen vill understryka vikten av att detta

förändringsarbete bedrivs med kraft och i samverkan mellan NFR, övriga

finansiärer av fysikforskning samt universitet och högskolor. Regeringen kommer

att uppdra åt NFR att inför nästa forskningsproposition redovisa hur långt

arbetet med att profilera den svenska fysikforskningen framskridit. Vid

medelsbedömningen kommer hänsyn att tas till bredvilligheten hos

forskningsfinansiärer och fakulteter att åstadkomma den angelägna

koncentrationen.

7.3 U-landsforskning

Regeringen anmälde i forskningspropositionen sin avsikt att genomföra en

utvärdering av den u-landsforskning som bedrivs i Sverige samt sådan forskning

som bedrivs under väsentlig medverkan av svenska vetenskapliga institutioner

eller forskare. Regeringen har utsett en särskilt utvärderare. Förhoppningen att

utvärderingen skulle kunna redovisas i denna proposition har inte infriats.

Volymen av och mångfalden i svensk u-landsforskning är betydande och

utvärderingsuppgiften därmed omfattande. Resultatet av denna utvärdering kommer

att slutföras i sådan tid att den kan beaktas i arbetet inför nästa

forskningspolitiska planeringsperiod.

7.4 Sektorsorganens sammansättning

Regeringen underströk i den forskningspolitiska propositionen det stora värde

som finns i att offentliga myndigheter genom stöd till forskning och

utvecklingsarbete söker få viktiga aspekter av sina respektive verksamhetsfält

vetenskapligt belysta. Regeringen ifrågasatte emellertid om alla sektorsorgan är

sammansatta på ett sätt som garanterar kvaliteten i forskningen. Den fråga som

därigenom reses gäller inte i första hand hur sektorsorganens styrelser är

sammansatta. Det väsentliga i sammanhanget är vilka system för

kvalitetsgranskning som sektorsorganen byggt upp.

 Antalet sektorsorgan som i någon utsträckning finansierar FoU är stort. Däremot

är antalet sektorsorgan med omfattande stöd, eller som har FoU-finansiering som

dominerande uppgift, begränsat. Vare sig omfattningen är stor eller begränsad är

det angeläget att fördelningen av stöd sker på ett sådant sätt att kvaliteten i

forskningen är hög. Endast därigenom kan förtroendet för sektorsforskning

upprätthållas vilket bl.a. är viktigt för att de bästa forskarna skall kunna

engageras.

 De stora sektorsorganen, såsom BFR, NUTEK, SNV, KFB och AMFO, har betydande

möjligheter att organisera sitt prioriterings- och bedömningsarbete på ett sätt

som garanterar en god kvalitetsprövning. SNV har exempelvis en särskild

forskningsnämnd som ansvarar för SNVs stöd till forskning inom de ramar och

riktlinjer som riksdag och regering fastställer. Denna ordning ger goda

förutsättningar för att upprätthålla den autonomi i vetenskaplig

kvalitetsprövning som måste karaktärisera även sektorsorganens arbete. Flera

sektorsorgan har, utifrån sina förutsättningar och ansvarsområden, utvecklat

motsvarande system och procedurer. Denna utveckling, som stärker nyttan av och

förtroendet för sektorsforskningen, bör drivas vidare. Kännetecknande för

sektorsforskningen i Sverige är att en stor del av forskningsarbetet utförs vid

universitet och högskolor som även har ansvar för att den vetenskapliga

kvaliteten upprätthålls.

 De sektorsorgan, som stödjer forskning i begränsad omfattning och som en

deluppgift för myndigheten, kan ha praktiska svårigheter att på egen hand

organisera prioriterings- och bedömningssystem som till fullo uppfyller ovan

angivna krav. Detta får emellertid inte leda till att de vetenskapliga

kvalitetskraven sätts lägre. De mindre sektorsorganen bör därför i ökad

utsträckning kunna utnyttja av andra myndigheter etablerade grupper för den

vetenskapliga kvalitetsprövningen. Särskilt forskningsråden, som har väl

utvecklade system för vetenskaplig prövning, bör kunna bistå sektorsorganen i

detta arbete.

 För att säkerställa att bedömningen av forskningen sker på ett sätt som

garanterar den vetenskapliga kvaliteten behöver vissa förändringar göras. Inför

nästa forskningspolitiska proposition kommer regeringen att föranstalta om en

översyn av sektorsorgans beslutsformer. Den 1 juli 1996 bör alla sektorsorgan ha

beslutsformer genom vilka en prövning på forskningsmässiga kvalitetsgrunder

säkerställs utan att relevanskravet åsidosätts. I de organ som kvalitetsgranskar

ansökningar om forskningsanslag bör vetenskapligt kvalificerade ha det avgörande

inflytandet.

 Samlade utvärderingar av forskningsområden, där de nationella insatserna bedöms

i ett internationellt perspektiv, är ett viktigt instrument för

kvalitetskontroll. Utvärderingarna av detta slag bör i ökad utsträckning vara

underlag för planering, omprioritering och koncentration av insatser. Forskare

eller forskargrupper, liksom enskilda institutioner, bygger ofta sin verksamhet

på finansiering från en rad olika källor, främst forskningsråd och sektorsorgan.

En uppfattning om verksamhetens kvalitet kan därför i allmänhet endast erhållas

om utvärderingarna gäller hela verksamheten, oberoende av finansieringskälla.

 Forskningsråden liksom flera andra forskningsfinansiärer genomför regelbundet

utvärderingar av vetenskapsområden, ofta med utnyttjande av utländsk expertis.

Regeringen förutsätter att en ökad samverkan mellan råd och andra

forskningsfinansiärer utvecklas så att den nationella forskningen inom ett

område blir utvärderad i sin helhet.

7.5 Fasta anslag för forskning

I det svenska forskningssystemet finns ett fåtal institut och myndigheter som

har fasta anslag över statsbudgeten för den egna forskningsverksamheten.

Regeringen aktualiserade i den forskningspolitiska propositionen möjligheten att

föra över en del av de fasta anslagen till annan finansieringsform som vidgar

möjligheterna för nationell konkurrens. Tanken var att medlen även

fortsättningsvis skulle öronmärkas för det ursprungliga syftet men att öppna för

konkurrens även från andra utförare av forskning inom det aktuella området.

 I den forskningspolitiska propositionen genomfördes en sådan förändring

beträffande Väg- och trafikinstitutet (VTI). En del av VTI:s anslag fördes över

till sektorsorganet, Kommunikationsforskningsberedningen. Den FoU-verksamhet som

fram till den 1 januari 1994 bedrevs inom Statens institut för

byggnadsforskning, har upphört i sin tidigare organisatoriska form. Forskning av

intresse för bygg- och bostadsområdet etableras f.n. vid Kungl. Tekniska

högskolan resp. Uppsala universitet. Försvarets forskningsanstalt (FOA) kommer

fr.o.m. budgetåret 1994/95 vara ett intäktsfinansierat forskningsinstitut. Det

hittillsvarande anslaget Gemensam försvarsforskning över statsbudget till FOA

kommer att ingå Försvarsmaktens totala budget. Det innebär att FOA för sin

verksamhet måste konkurrera om uppdrag och intäkter. En ny nämnd för strategisk

försvarsforskning disponerar forskningsresurser som sökes i öppen konkurrens

mellan forskare vid institut, universitet och högskolor m.fl.

 Dessa förändringar innebär bättre förutsättningar för effektivt

resursutnyttjande, kvalitetskontroll och flexibilitet i formerna för

forskningens utförande.

 Regeringen avser att inför nästa forskningspolitiska planeringsperiod redovisa

förslag för att stimulera konkurrens om forskningsresurser. Konkret innebär

detta att delar av de f.n. fasta myndighetsanslagen för forskning görs

tillgängliga även för forskare utanför myndigheterna, dvs. att dessa resurser

skall kunna sökas i öppen konkurrens. Detta bör ske utan att nya organ för

fördelning av forskningsresurserna inom respektive område tillskapas.

Förändringarna kommer att börja tilllämpas från den 1 juli 1996.

7.6 Forskningsrådsorganisationen

Regeringen underströk i 1993 års forskningspolitiska proposition betydelsen av

forskningsrådens verksamhet. Forskningsråden har i Sverige, liksom i de flesta

jämförbara länder, en strategisk betydelse för forskningen. Forskningsråden har

ett nationellt perspektiv och arbetar med utgångspunkt i internationella

kvalitetskriterier. I riksdagens beslut med anledning av proposition 1991/92:76

(bet. 1991/92:UbU18, rskr. 1991/92:195) uttalades att regeringen borde redovisa

en samlad bedömning av forskningsrådsorganisationen.

 Genom beslut med anledning av forskningspropositionen överfördes det

teknikvetenskapliga forskningsrådet till åttonde huvudtiteln

(Utbildningsdepartementet). Vikten av ett samspel mellan fakulteter och

forskningsråd, liksom rådens ansvar även för gränsöverskridande forskning

betonades.

 Betydande förändringar har skett i forskningsrådens omvärld. Regeringen har i

det föregående redovisat förslag till åtgärder för att öka examinationen i

forskarutbildningen, bl.a. prestationsrelaterade fakultetsanslag. Universitet

och högskolor har en friare ställning och större ansvar än tidigare, även vad

gäller forskning och forskarutbildning. Tillkomsten av stiftelserna för

strategisk forskning respektive miljöstrategisk forskning liksom de särskilda

resurser som tillförts Riksbankens Jubileumsfond för kulturvetenskaplig

forskning innebär mycket betydande resurstillskott inom vissa forskningsområden.

Sveriges medverkan i EU:s forskningsprogram kommer att ligga på en betydligt

högre nivå inom en mycket snar framtid. Vidare kan konstateras att

sektorsorganen i flera fall och i ökad omfattning inriktar sitt stöd mot mera

långsiktig forskning. Sammantaget innebär detta att forskningsråden har att

verka i ett i flera avseenden förändrat system.

 Den forskning som råden finansierar måste ha den inriktning och den kontakt med

den internationella forskningsfronten som är en förutsättning för en

framgångsrik och konkurrenskraftig svensk forskning. Det förutsätter bl.a.

förmåga att göra kraftfulla prioriteringar, återigen i ett nationellt och

internationellt perspektiv. I det föregående har sådana krav beträffande

fysikforskning redovisats.

 Regeringen kommer att föranstalta om en översyn av forskningsrådsorganisation

inför 1996 års forskningspolitiska proposition. Syftet är att forskningsråden

även fortsättningsvis skall kunna fylla rollen som en strategisk resurs i

samspelet med främst universitetens och högskolornas forskning.

7.7 Institutet för framtidsstudier

Institutet för framtidsstudier är en stiftelse som grundades år 1987, bl.a. på

grundval av en utvärdering av dåvarande Sekretariatet för framtidsstudier.

Stiftelsen bedriver i egen regi eller i samarbete med andra framtidsstudier,

långsiktig analys och därmed sammanhängande verksamhet för att stimulera till en

öppen och bred diskussion om samhällsutvecklingen. En utvärdering av institutets

verksamhet beräknas att föreligga i slutet av 1994. Ansvaret inom

regeringskansliet för beredningen av de regeringsärenden som stiftelsen

föranleder ligger f.n. på Statsrådsberedningen.

 Med de förändringar som skett i regeringskansliets arbete finns inte längre

någon naturlig koppling mellan institutets verksamhet och Statsrådsberedningen.

Utbildningsdepartementet har numera det ansvar för samordningen av

forskningspolitiken som fram till 1991 åvilade Statsrådsberedningen. Mot denna

bakgrund kommer beredningsansvaret för ärenden som rör Institutet för

framtidsstudier att överföras på Utbildningsdepartementet.

7.8 Fristående beredning

Riksdagen skall 1996 fatta ett nytt treårigt forskningsbeslut. Det faktum att

kompletterande beslut behjöver fattas under treårsperioderna motsäger inte

värdet av rimlig långa perioder under vilka spelreglerna är fasta.

 Inte minst mot bakgrund av den snabba kunskapsutvecklingen finns det anledning

att förmoda att betydelsen av en förutsättningslös prövning av

forskningstyngdpunkterna vid ingången av varje treårsperiod kommer att öka.

Mekanismerna för att möjliggöra en sådan prövning, utan att denna ger upphov

till olyckliga och oavsiktliga brott i en framgångsrik forskning, behöver

utvecklas.

 Inför nästa treårsbeslut om forskningspolitiken kommer regeringen att ta hjälp

av en fristående beredning för att genomlysa svenska forskningsprioriteringar,

inte minst i internationell belysning. Till beredningen skall knytas forskare

och andra högt kvalificerade personer från såväl Sverige som andra länder.

 Beredningens arbete skall inledas i sådan tid att betydande utrymme ges för

offentlig debatt.

8 Övriga frågor

8.1 Lärosätenas donationsfastigheter

Regeringens förslag: Ett klarläggande görs av vad som får anses gälla i fråga om

disposition och förvaltning av universitetens donationsfastigheter.

Regeringens överväganden:

En fråga av väsentligt principiellt intresse för vissa av våra statliga

lärosäten, främst universiteten i Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN], är den framtida hanteringen

av sådana fastigheter som utgör donationer riktade till respektive lärosäte. Det

är alltså inte fråga om sådana donationer som utgör egna stiftelser och därmed

har ställning som enskilda rättssubjekt.

 Donationer av det slag som nu är i fråga har förekommit under lång tid och har,

när det gäller de två äldsta universiteten, kommit att sammanlagt representera

betydande värden. Fastigheterna har dessutom ofta en praktiskt viktig funktion i

verksamheten. Från statsmakternas sida har det tidigare inte ansetts föreligga

någon anledning att göra en särskild analys av de rättsliga aspekterna på dessa

donationer. I samband med att staten skulle föra över äganderätten till vissa

universitets- och högskolefastigheter till Statliga Akademiska Hus AB väcktes

emellertid frågan om ett sådant överförande egentligen vore möjligt beträffande

donationsfastigheterna.

 En faktor som ger en särskild relief åt frågan är det förhållandet att

donationerna daterar sig från så vitt skilda tider. De rättsliga

betraktelsesätten kan ha varit olika under olika tidsperioder och

förutsättningarna både på donators och mottagarens sida därför ha skiftat. För

de äldsta donationerna, de som tillkom under 1600-talet och 1700-talet, användes

ofta ett språkbruk som, sett med dagens ögon, ger intryck av att universiteten

sågs som egna rättssubjekt, skilda från staten. Detta gäller framför allt

donationer från monarken. Såväl Uppsala universitet som Lunds universitet har

gjort gällande att universiteten här kunde inta en ställning som särskilda

rättssubjekt och ägare till fastigheterna ifråga. Lärosätena har därvid kunnat

visa också på senare rättsliga dokument som indikerar att universiteten intog en

särställning. Sålunda uttalas år 1826 i ett kungligt brev, där Kungl. Maj:t hade

att ta ställning till frågan om Uppsala universitets donationsjordar var

kronojord, att marken tillhörde universitetet med "fullkomlig frälsemannarätt".

 Utan att ta ställning i denna sak kan man emellertid konstatera att ett sådant

språkbruk långt in på 1800-talet dröjde sig kvar t.o.m. i författningar som

rörde förvaltningen vid statliga myndigheter. Det kan sålunda i författningarna

talas om myndighetens egendom, trots att det vid den tiden inte kan ha rått

något tvivel om att vi hade att göra med statsegendom. Ytterligare en faktor att

beakta, när man studerar dessa äldre donationsurkunder som utfärdats av svenska

regenter, är att donationer kunde vara en form av medelsanvisningar.

 I stället för dagens årliga kontanta anslag tilldelade man en institution en

fastighet att tillgodogöra sig avkastningen ifrån. Betydelsen av sådan rätt till

avkastningen från en fastighet speglas bl.a. i det förhållandet att under en

lång epok, som varade fram till början av 1800-talet, en särskild lagfart kunde

ges på avkastningen av en fastighet, medan någon annan person hade lagfart på

den egentliga fastigheten. Såväl när det gäller Uppsala universitet som Lunds

universitet lades f.ö. den ursprungliga ekonomiska grunden genom att lärosätena

av statsledningen anvisades fastigheter.

 Enligt regeringens bedömning behöver man dock inte fördjupa sig i frågan om de

gamla universitetens rättsliga ställning för att få ett svar på frågan i vad mån

staten kan anses ha rätt att så förfoga över donationsfastigheterna att

äganderätten till dem överlåts till ett statligt fastighetsbolag som har till

uppgift att på affärsmässiga grunder erbjuda universitet och högskolor lokaler.

Av allmänna rättsgrundsatser får nämligen anses följa att, om staten har

mottagit en gåva under vissa bestämda förutsättningar beträffande gåvans

användning och disposition, kan staten inte utan stöd i lag ensidigt bestämma

sig för att disponera donationen på annat sätt. Statens ställning som

gåvomottagare skiljer sig i detta hänseenden inte från andra rättssubjekts.

Villkor som är knutna till en gåva skall respekteras, om gåvan tas emot. Har en

fastighet donerats så att donationen varit avsedd att komma ett universitet

tillgodo och kanske till yttermera visso också stå under universitets direkta

förvaltning och disposition, kan det sålunda inte från rättslig synpunkt anses

tillåtligt att staten utan vidare disponerar egendomen för förmögenhetsbildning

i ett statligt aktiebolag eller på annat sätt som inte innefattar fullgoda

garantier för att universitetet kommer i åtnjutande av den förmån av fastigheten

som givaren avsett. Som huvudregel måste i stället gälla att staten i enlighet

med förutsättningarna för donationen behåller egendomen och ser till att den

används för det avsedda ändamålet, varvid de fastigheter som ställts under

universitetens direkta förvaltning bör förbli där. En annan sak är att en

förändrad disposition i vissa fall kan tänkas möjlig efter en överenskommelse

med donator.

 Förutom de rent rättsliga principer som kan åberopas för en sådan hållning i

frågan kan också anföras att ett motsatt förfarande skulle stå i strid med

vanliga hedersbegrepp. Därmed finns även den rättspolitiska aspekten. Om staten

börjar hantera donationsegendom på ett sätt som inte kan ha varit donatorernas

mening, är risken uppenbar att benägenheten att ge donationer till lärosätena

avtar kraftigt. En sådan utveckling vore olycklig för våra lärosäten.

 Den ståndpunkt som här utvecklats ligger i linje med det principuttalande som

riksdagens utbildningsutskott gjorde i sitt yttrande till finansutskottet i

ärendet om ny organisation för förvaltningen av statens fastigheter och lokaler

m.m., 1992/93:UbU4y. Utskottet uttalar sålunda i detta yttrande att "av

universitet och högskolor mottagna donationer måste anses vara riktade till

visst enskilt lärosäte och inte till staten mer allmänt". Finansutskottet har

anslutit sig till detta uttalande (1992/93:FiU8 s. 11).

 Finansutskottet anförde i anslutning därtill också att utskottet inte hade

något att erinra mot att de unika donationsfastigheter som förvaltades av

universiteten stannade kvar i denna förvaltningsform.

 Vad som nu sagts om fastigheter som donerats till universitet och högskolor bör

rimligen också gälla fastigheter som har förvärvats i utbyte mot den

ursprungligen donerade egendomen, om en sådan omsättning kunnat ske med hänsyn

till gåvovillkoren. Principen bör också gälla fastigheter som sedermera

förkovrats med statliga medel, eftersom byggnader och annat som ingår i

fastigheten numera inte kan skiljas ut från fastigheten utan särskild

lagstiftning. I konsekvens med detta senare bör emellertid också omvänt gälla

att, om ett lärosäte använt medel från en donation för investeringar i en

statlig, icke donerad fastighet, detta inte kan åberopas för att en sådan

fastighet skall börja behandlas som donationsfastighet. Det förhållandet att en

donationsfastighet behåller sin status som sådan, även om staten sedemera uppför

byggnader på den för andra medel än donationsmedel, innebär dock inte något

hinder för att staten, såsom ägare till fastigheten i dess helhet, lägger

förvaltningsansvaret för mark och för byggnader på skilda statsorgan, om det

skulle anses lämpligt. Inte heller finns det något generellt hinder för att

staten betingar sig ersättning för utnyttjandet av de sålunda för andra medel

uppförda byggnaderna, även om det gäller det lärosäte som donationen riktats

mot. Givetvis gäller att både byggandet och utnyttjandet av byggnaderna måste

ske på ett sätt som inte kränker donationsvillkoren eller eljest får anses stå i

strid med avsikten med donationen.

 De bedömningar i principfrågorna som regeringen nu har gjort, finner regeringen

skäl att underställa riksdagen för godkännande i syfte att uppnå en större

säkerhet för donationerna i en direkt offentlig förvaltning.

8.2 Arkeologisk forskning och de arkeologiska uppdragsundersökningarna

I årets budgetproposition (prop. 1993/94:100 bil. 12 s. 74ff) redovisade

regeringen förslag som syftade till att förbättra förutsättningarna för goda

resultat vid arkeologiska uppdragsundersökningar, dvs. de undersökningar som

utförs enligt fornminneslagens bestämmelser i samband med att företag ges

tillstånd att exploatera mark med fasta fornlämningar.

 Förslagen syftade i korthet till att skapa klarare roller och ansvarsgränser

för dem som medverkar i undersökningarna.

 De arkeologiska uppdragsundersökningarna har numera en förhållandevis stor

omfattning. De investeringar i trafikens infrastruktur som riksdagen beslutat om

(prop. 1992/93:176, bet. 1992/93:TU35, rskr. 446) innebär att de arkeologiska

uppdragsundersökningarna mer än fördubblas till sin omfattning under innevarande

budgetår. Under de närmaste åren kan det förutses att undersökningar kommer att

utföras till en kostnad om ca 250 miljoner kr årligen.

 Det är mot denna bakgrund viktigt att undersökningarna bedrivs på ett sådant

sätt att de kan utnyttjas av olika forskningsinriktningar inom arkeologi och

närliggande discipliner.

 Ett syfte med undersökningarna är att dokumentera de fornlämningar som förstörs

vid exploateringarna och ta tillvara de fornfynd som finns inom området. Ett

nära sammanhängande syfte är att öka kunskaperna om den kultur-, social- och

bebyggelsehistoria som fornlämningarna utgör källor till. De enskilda

undersökningarna bör också inlemmas i ett större kunskapsbygge i ett vidare

historiskt perspektiv.

 De omfattande arkeologiska uppdragsundersökningarna som nu inletts i anslutning

till de nyligen beslutade satsningarna på vägar och järnvägar innebär en

utomordentlig potential för forskningen - även i ett internationellt perspektiv

- och utgör samtidigt en vetenskaplig och organisatorisk utmaning. För att de

rätt skall kunna utnyttjas måste undersökningarna göras till delar i en

framåtsyftande forskningsprocess.

 Det är viktigt att vetenskapliga frågeställningar finns med redan i ett tidigt

planeringsskede. Detta kan bara ske genom aktiv medverkan från universitets- och

forskningsorganisationen.

 I betänkandet (SOU 1992:137) Arkeologi och exploatering gavs bl.a.

rekommendationen att kulturmiljövårdens organisation i samverkan med

universiteten borde organisera forsknings- och utvecklingsprojekt som gjorde det

möjligt att sätta in de olika undersökningarna i ett forskningsstrategiskt

sammanhang. Av universitetens remissyttranden över utredningen framgick att

universitetens och den rådsstödda forskningen inte hade det inflytande och den

medverkan i verksamheten som var önskvärd.

 En utvecklad och tydlig fördelning av roller och ansvar mellan de medverkande

är en viktig förutsättning för att verksamheten skall kunna drivas effektivt och

målinriktat och ge en god behållning. Det innebär att inte bara

riksantikvarieämbetet, länsmuseerna m.fl. inom den kulturmiljövårdande sektorn

utan även universitets- och forskningsorganisationen har ett ansvar för att ta

till vara de möjligheter som uppdragsarkeologin erbjuder.

 Mot bakgrund av det unika i situationen är det av stor vikt att universiteten

och Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet (HSFR) samverkar med

riksantikvarieämbetet och den kulturmiljövårdande organisationen för att ta de

initiativ som krävs för att uppdragsundersökningarna skall kunna ge full

vetenskaplig utdelning. Eftersom stora delar av landet omfattas av

exploateringarna, föreligger möjligheterna att sammanföra de olika

undersökningarna till ett eller flera forskningsprojekt som tillsammans kan

lägga helhetsperspektiv på verksamheten.

 Inte minst är det viktigt att den forskning, som utförs utifrån

uppdragsarkeologin kan ges en bra och till sina uppgifter väl anpassad

organisation, t.ex. med tanke på universitetens utbildningsmöjligheter och den

inriktning på långsiktig kunskapsuppbyggnad om landets historia som också är en

av kulturmiljövårdens främsta uppgifter. Det bör ankomma på de ansvariga

myndigheterna att ta de initiativ som kan krävas i detta sammanhang. Häri bör

ingå att återkomma till regeringen med förslag om de strukturella insatser som

kan behövas för att långsiktigt åstadkomma en god interaktion mellan den

arkeologiska uppdragsverksamheten och forskningen.

9 Anslagsfrågor för budgetåret 1994/95

I prop. 1993/94:100 (bil. 9) har regeringen föreslagit att riksdagen, i avvaktan

på en särskild proposition om distansutbildning, skall beräkna ett ramanslag på

19 025 000 kr för Statens skola för vuxna i Härnösand och ett ramanslag på 18

667 000 kr till Statens skola för vuxna i Norrköping. Regeringen har idag

överlämnat en skrivelse till riksdagen om utvecklingsplan för skolväsendet

(1993/94:183). I skrivelsen behandlas bl.a. distansutbildning och frågor rörande

statens skolor för vuxna.

 Regeringen återkommer nu till anslagen till statens skolor för vuxna

för nästa budgetår.

ÅTTONDE HUVUDTITELN

A.Skolväsendet

A 12. Statens skola för vuxna i Härnösand

1993/94 Anslag 18 849 000

1994/95 Förslag 19 462 000

 De grundläggande bestämmelserna om SSV finns i lagen (1991:1108) om statens

skolor för vuxna och förordningen (1992:601) om statens skolor för vuxna.

 Det övergripande målet för SSV är att komplettera den kommunala

vuxenutbildningen genom att erbjuda utbildning av i huvudsak samma slag i form

av distansutbildning.

 Anslaget tillförs inkomster vid uppdragsutbildning enligt förordningen

(1986:64) om uppdragsutbildning vid statens skolor för vuxna samt avgifter för

studiematerial och andra hjälpmedel samt ansökningsavgifter enligt 6 andra

stycket och 7 lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna.

 Riksrevisionsverket har granskat årsbokslutet för budgetåret 1992/93 och därvid

konstaterat att bokslutet är rättvisande.

Statens skolverk

Verksamhetsredovisning

Det totala antalet elever vid SSVH var budgetåret 1991/92 5593. Elev i en kurs

har då definierats som en person som under läsåret visat aktivitet genom att

delta i minst en sammankomst eller sända in minst en insändningsuppgift.

 Antalet tjänstgörande lärare uppgick samma budgetår till 159 (omräknat till

heltidstjänster 31). Kostnaden för SSVH uppgick budgetåret 1991/92 till 19,2

miljoner kronor, varav 1,2 miljoner kronor finansierades genom elevavgifter för

undervisningsmaterial. Härutöver svarade Härnösands kommun för vissa

lokalkostnader till en kostnad av 1,8 miljoner kronor.

 Antalet genomförda lärartimmar under budgetåret 1991/92 uppgick till 22 360.

Anslagsframställning

Skolverket hemställer att anslaget räknas upp med hänsyn till prisförändringar

samt att anslaget justeras i enlighet med regeringens beslut angående den

framtida ställningen för SSVH.

Regeringens överväganden

Anslagsberäkning

De övergripande målen bör ligga fast under budgetåret 1994/95.

Resurser

Ramanslag 1994/95 19 462 000 kr

A 13. Statens skola för vuxna i Norrköping

1993/94 Anslag 18 688 000

1994/95 Förslag 19 153 000

 De grundläggande bestämmelserna om SSV finns i lagen (1991:1108) om statens

skolor för vuxna och förordningen (1992:601) om statens skolor för vuxna.

 Det övergripande målet för SSV är att komplettera den kommunala

vuxenutbildningen genom att erbjuda utbildning av i huvudsak samma slag i form

av distansutbildning.

 Anslaget tillförs inkomster vid uppdragsutbildning enligt förordningen

(1986:64) om uppdragsutbildning vid statens skolor för vuxna samt avgifter för

studiematerial och andra hjälpmedel samt ansökningsavgifter enligt 6 andra

stycket och 7 lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna.

 Riksrevisionsverket har granskat årsbokslutet för budgetåret 1992/93 och därvid

konstaterat att bokslutet är rättvisande.

Statens skolverk

Verksamhetsredovisning

Det totala antalet elever vid SSVN var budgetåret 1991/92 7654. Elev i en kurs

har då definierats som en person som under läsåret visat aktivitet genom att

delta i minst en sammankomst eller sända in minst en insändningsuppgift. Antalet

tjänstgörande lärare uppgick samma budgetår till 65 (omräknat till

heltidstjänster 21). Kostnaden för SSVN uppgick budgetåret 1991/92 till 20,2

miljoner kronor, varav 3,2 miljoner kronor finansierades genom elevavgifter för

undervisningsmaterial.

 Antalet genomförda lärartimmar under budgetåret 1991/92 uppgick till 15 311.

Anslagsframställning

Skolverket hemställer att anslaget räknas upp med hänsyn till prisförändringar

samt att anslaget justeras i enlighet med regeringens beslut angående den

framtida ställningen för SSVN.

SOU 1993:12 Vårdhögskolor - Kvalitet - Utveckling - Huvudmannaskap

1.Sammanfattning av (SOU 1993:12)

Genom beslut den 2 april 1992 bemyndigade regeringen chefen för

Utbildningsdepartementet, statsrådet Per[REDACTED_EFTERNAMN], att tillkalla en särskild

utredare med uppdrag att undersöka möjligheterna att överföra vårdhögskolorna

till statligt huvudmannaskap.

 Med stöd av bemyndigandet förordnade departementschefen den 1 juni 1992 som

särskild utredare landshövdingen Anita[REDACTED_EFTERNAMN]. Utredningen antog namnet

huvudmannaskapsutredningen, HVU-92 och överlämnade i februari 1993 betänkandet

Vårdhögskolor - kvalitet - utveckling - huvudmannaskap.

 Enligt direktiven till utredningen uppmanades utredaren att presentera

alternativa lösningar för vårdhögskolornas framtida huvudmannaskap och

verksamhet. Kommittédirektiven föreskrev att de ekonomiska konsekvenserna av att

föra över samtliga vårdhögskolor till ett statligt huvudmannaskap skulle

redovisas.

 Utgångspunkter för översynen har bl.a. varit beslutet om en ny examensordning,

EG-direktiv vad avser medellång vårdutbildning, omvärldens och arbetsmarknadens

krav på högskoleutbildning, utbildningarnas anknytning till andra

utbildningsverksamheter samt möjligheterna till forskningsanknytning.

 En förutsättning för utredningen har varit att staten har ett särskilt ansvar

för uppbyggnaden av starka miljöer för forskning och utveckling.

 Utredaren anser att utredningsarbetet skett under stark tidspress och att

vidare utredningar och förhandlingar, bl.a. avseende kostnadsomfördelningen

mellan stat och landsting bör genomföras.

Bakgrund

Som grund för reformeringen av den svenska högskoleutbildningen 1977 låg 1968

års högskoleutredning, den s.k. U68. Reformeringen innebar bl.a. en vidgningen

av högskolebegreppet omfattande utbildningar med annat huvudmannaskap än det

statliga nämligen landstingskommunalt, primärkommunalt och enskilt

huvudmannaskap.

 Högskolereformen 1977 innebar inte att de medellånga vårdutbildningarna

omedelbart förändrades till sin struktur och organisation. Vissa justeringar i

befintliga kursplaner gjordes för att bättre anpassa dem till den övriga

högskolans mål, organisaion och innehåll. De grundläggande målen i högskolelagen

blev gemensamma för både statlig och kommunal högskoleutbildning medan regler om

ledning, styrning och tjänstekonstruktion kom att ges olika utforming.

 Regeringen bemyndigade den 9 juli 1977 chefen för Utbildningsdepartementet att

tillkalla en kommitté, även kallad Vård 77, med uppdrag att utreda vissa frågor

om vårdutbildningar inom högskolan. Kommittén lämnade i sitt betänkande (SOU

1978:50) Ny vårdutbildning, förslag till ny organisation av de medellånga

vårdutbildningarna, utifrån vilket riksdagen i december 1979 fattade beslut om

utbildningarnas nuvarande organisation.

 Regeringen beslöt 1975 att utreda frågan om ett enhetligt huvudmannaskap för

högskolan. Den tillsatta "huvudmannaskapskommittén" utredde frågan 1978-1980.

Kommittén bedömde att ett enhetligt huvudmannaskap borde eftersträvas för en och

samma linje inom högskolan och att riksdagens beslut om en mer samlad

studieorganisation inom kommunal högskoleutbildning talade emot ett delat

huvudmannaskap för dessa utbildningar. Regeringen ansåg att det mot bakgrund av

det statsfinansiella läget inte var möjligt att ändra det kommunala

huvudmannaskapet för berörda utbildningar.

 I prop. (1992/93:1) om universitet Ersta

diakonisällskaps sjuksköterskeskola, Röda korsets sjuksköterskeskola samt

Sophiahemmets sjuksköterskeskola.

 Verksamheten vid de olika enheterna är av skiftande omfattning och karaktär

avseende såväl utbildningsutbud, ekonomisk omslutning som inriktning mot

forsknings- och utvecklingsarbete.

 Till den av regeringen tillsatta Högskolekommittén (Frihet Ansvar Kompetens.

Grundutbildningens villkor i högskolan. SOU 1992:1) fanns en arbetsgrupp knuten

som hade till uppgift att göra en inventering av de problem som kan räknas som

specifika för vårdhögskolorna. I februari 1990 överlämnade arbetsgrupppen sin

rapport - Vårdhögskolornas situation - till utredningen. Fem olika

problemområden där vårdhögskolorna skiljer sig från övriga högskolor i landet

redovisas; vårdhögskolornas roll i samhället, jämlikhet i högskolefamiljen,

samspelet mellan teori och praktik, undervisningsformerna samt lärarstabens

kompetens.

Utredningens överväganden

Utredarens uppfattning är att de viktigaste åtgärderna är att åstadkomma en

större samordning mellan olika högskolor samt en ökad nationell koncentration.

Forskning och utvecklingsarbeten inom vårdutbildningarnas karaktärsämnen är

viktiga medel för att ge dessa ämnen en klarare profil. Målet är att höja

utbildningarnas kvalitet och akademiska anknytning. För att åstadkomma detta

föreslår utredaren att vårdhögskolornas kontaktvägar på olika sätt stärks till

den statliga forskningsorganisationen. Huvudmannaskapsfrågan är med denna

utgångspunkt av underordnad betydelse om mål och strategi kan uppfyllas i ett

gemensamt perspektiv för hela högskolan.

 I utredningen redovisas tre olika modeller för att helt eller delvis överföra

vårdutbildningarna till statligt huvudmannaskap;

* vissa utbildningar överförs till statligt huvudmannaskap,

* vårdhögskolorna på universitetsorterna överförs till statligt huvudmannaskap

medan övriga vårdhögskolor har landstingen som huvudmän,

* enhetligt statligt huvudmannaskap.

 Dessa tre modeller bildar utgångspunkt för följande föreslagna åtgärder;

* Vårdhögskolorna kommer att omfattas av såväl statlig som landstingsägt

huvudmannasmskap.

* Kraven på styrnings- och ledningsformer skall vara likartade för all

högskoleutbilning med garanterat inflytande för rektor, lärare och studenter i

särskilda högskolestyrelser.

* Överföring av social omsorgslinje till de universitet och högskolor som har

utbildning inom ämnesområdet socialt arbete samt en överföring av ansvaret för

utbildningarna i arbetsterapi och sjukgymnastik i Boden till Umeås universitet.

Tandhygienistutbildningen i Malmö föreslås överföras till den odontologiska

fakulteten i[REDACTED_EFTERNAMN] med lokalisering till tandläkarhögskolan i Malmö.

* En besparing om 22 milj. kr till följd av rationaliseringsvinster och

dimensioneringsminskning har beräknats.

* Minskningen av de grundläggande utbildningarna bör i första hand ske på

universitetsorternas vårdhögskolor där belastningen för praktikplatserna är

stor.

* Införande av kvalitetskrav i samband med statsbidragsgivning till landsting

och fristående högskolor för att såvitt möjligt garantera lika kvalitet för den

grundläggande högskoleutbildningen. Kraven kan avse internationella kontakter,

forskningsaktivitet, ökat antal forskarutbildade lärare samt biblioteksresurser.

* Minimikrav på viss kvantitet och bredd i utbildningsutbud vid

vårdhögskolorna, minst 300 årsstudieplatser och minst två utbildningsprogram.

* Ett 10-tal av dagens vårdhögskolor kommer inte att uppfylla kriterierna för

fortsatt verksamhet med statsbidrag och examinationsrätt.

* Resurser för magisterutbildningar bör om några år finnas på samtliga

universitetsorter. Magisterutbildningar skall utgöra grund för lärarutbildning

liksom till vissa kvalificerade tjänster inom vård och omsorg. Utredaren

föreslår att 4 miljoner kronor fördelas till de medicinska och

samhällsvetenskapliga fakulteterna som stöd för uppbyggand av sådana

utbildningsprogram.

* Kliniska högskolelektorat, förenade med tjänster i vården t.ex. som

sjuksköterska, sjukgymnast, arbetsterapeut bör oberoende av huvudmannaskap

inrättas vid Vårdhögskolorna.

* Minimikravet för ämnesfördjupning för lärartjänster bör vara

magisterutbildning.

* Vårdlärarutbildningen bör avvecklas fr.o.m. läsåret 1994/95. De medel som

därmed frigörs bör användas till bl.a. utbyggnad av ovan nämnda magisterprogram.

Den pedagogiska utbildningen för vårdlärare bör lösas på samma sätt som för

övriga lärare vid universitet och högskolor.

* Stödet för utbyggnad av forskning och forskarutbildning inom

vårdutbildningarnas karaktärsämnen kan öka med ca 25 miljoner kronor om

utredarens förslag till rationaliseringar, dimensioneringsminskningar och

samordningar kan genomföras. Dettta stöd föreslås fördelas mellan universiteten

och forskningsråden.

* Vårdhögskolorna i Linköping och Umeå föreslås överföras till staten och

integreras i universiteten.

* På övriga universitetsorter bör fördjupningsutbildning, forskning och

forskarutbildning finansieras av staten och byggas upp inom ramen för redan

etablerad samverkan mellan vårdhögskolorna och universiteten samt Karolinska

institutet.

* Vårdhögskolorna uppförs i den bilaga i högskoleförordningen som anger

fakulteternas verksamhetsområden.

* Systemet med interkommunal ersättning bör avvecklas.

* De tre enskilda sjuksköterskeskolorna föreslås ges en ställning som

fristående skolor. Staten bör teckna avtal med resp. enhet, efter förhandlingar

med Stockholms läns landsting, för reglering av utbildningsverksamhetens

omfattning, inriktning, kvalitet och finansiering.

* Landstingens vårdhögskolor och de tre enskilda sjuksköterskeskolorna bör inom

en treårsperiod bli föremål för en utvärdering av kvalitet och uppnådda mål

avseende högskolans krav på internationellt samarbete, forskningsaktivitet,

lärarkompetens, biblioteksresurer m.m. Kanslersämbetet föreslås få i uppdrag att

ta ett sådant initiativ.

Ekonomiska aspekter

Ett förstatligande av vårdhögskolorna - helt eller delvis - aktualiserar i

huvudsak två kostnadsfrågor. Dels direkta utbildningskostnader och dels den

pensionsreglering som blir aktuell för den personal som i och med det ändrade

huvudmannaskapet övergår från anställning i landsting till statlig anställning.

 Driften av vårdhögskolorna uppgick enligt Landstingförbundets beräkningar för

1990 till ca 989 424 000 kr. Om denna siffra accepteras som "den närmaste

sanningen" kan kostnadsfördelningen för ett enhetligt förstatligande av

vårdutbildningarna beskrivas enligt följande. Av totalkostnaden motsvarar ca 162

000 000 kr den summa som redan idag utgår som statsbidrag. Landstingsmedlen

utgör ca 710 000 000 kr. De interkommunala ersättningarna är också

landstingsmedel och omfattar ca 117 000 000 kr. Den summa som förutsatt

oförändrad kostnad för staten måste överföras från landstingen uppgår därmed

till 827 000 000 kr.

 Att beräkna kostnaderna för ett delvis förstatligande är förenat med

svårigheter främst på grund av ofullständiga och disparata underlag om kostnader

för utbildning inom olika landsting. De faktiska kostnaderna måste fastställas

via förhandlingar med varje enskilt landsting.

2.Sammanställning av remissyttranden över betänkandet (SOU 1993:12)

Vårdhögskolor - Kvalitet - Utveckling - Huvudmannaskap

1 Remissinstanser

Yttranden över betänkandet har inkommit från Socialstyrelsen, Statskontoret,

Riksrevisionsverket, Statens arbetsgivarverk, Karolinska institutet, Uppsala

universitet, Högskolan i Eskilstuna/Västerås (Från 930701 Mälardalens högskola),

Högskolan i Falun/Borlänge, Högskolan i Gävle/Sandviken, Högskolan i Örebro,

Högskolan i Jönköping, Lunds universitet, Högskolan i Halmstad, Högskolan i

Kalmar, Högskolan i Kristianstad, Högskolan i Växjö, Högskolan i

Karlskrona/Ronneby, Göteborgs universitet, Högskolan i Borås, Högskolan i

Karlstad, Högskolan i Skövde, Högskolan i Trollhättan/Uddevalla, Umeå

universitet, Högskolan i Luleå, Malmö kommun, Göteborgs och Bohus

vårdhögskoleförbund, Landstingsförbundet, Tjänstemännens centralorganisation

(TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Landsorganisationen i

Sverige (LO), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges Förenade

Studentkårer (SFS), landstingen i Stockholms, Uppsalas, Sörmlands,

Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmars, Blekinge, Kristinastads,

Malmöhus, Hallands, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs, Värmlands,

Örebros, Västmanlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Västerbottens och Norrbottens

län.

 Gemensamma yttranden har inkommit dels från landstingen i Västernorrlands och

Jämtlands län samt den interimistiska styrelsen för Mitthögskolan i

Sundsvall/Härnösand och Östersund, dels från Landstinget i Östergötland och

Linköpings universitet.

 Särskilda yttranden har dessutom inkommit från Legitimerade sjukgymnasters

riksförbund, Vårdhögskolornas rektorskollegium, Sveriges läkarförbund,

Föreningen föreståndare inom social service, Regionkommittén för Fyrstad, TCOs

studeranderåd, Moderata kvinnoförbundet Stockholms län, Stockholms universitet,

Svenska kommunförbundet, Sophiahemmets sjuksköterskeskola, Ersta

diakonisällskaps sjuksköterskehögskola och Röda korsets sjuksköterskeskola.

 Vidare har särskilda yttranden kommit från kommunstyrelserna i Göteborg,

Vänersborg, Uddevalla och Borås, Kommunförbunden i Värmland och Älvsborg samt

länsstyrelserna i Östergötlands, Kalmar, Norrbottens, Malmöhus och Älvsborgs

län.

2 Allmänt

Remissinstanserna uttrycker allmänt en positiv inställning till betänkandet. De

flesta framför att utredaren utifrån givna direktiv har presenterat ett väl

avvägt och genomtänkt betänkande där en mångfald av idéer och möjliga lösningar

presenteras. Speciellt påpekas att likt utredaren vill man understryka att

kvalitet i utbildningarna är överordnat huvudmannaskapsfrågan.

 SAF har avstått från att yttra sig. Sveriges sjuksköterskestuderandes förbund

har ej inkommit med yttrande.

3 Huvudmannaskap

3.1 Statligt

 Majoriteten, 58 %, av remissinstanserna förordar ett statligt eller ett blandat

huvudmannaskap för vårdutbildningarna.

 Av landstingen har nio varit positivt inställda till ett statligt

huvudmannaskap, fyra har motsatt sig detta och resten har avstått från att

svara.

 Majoriteten av universitet och högskolor har förespråkat statligt

huvudmannskap, endast Högskolan i Kristianstad har sagt nej och högskolorna i

Jönköping, Halmstad, Växjö och Skövde har avstått från att yttra sig.

3.2 Kommunalt

Stockholms, Jönköpings, Älvsborgs, Gävleborgs och Norrbottens läns landsting

förordar ett kommunalt huvudmannaskap. Sörmlands, Östergötlands och Örebros läns

landsting motsätter sig kommunalt huvudmannaskap.

 Samtliga universitet och högskolor antingen är emot kommunalt huvudmannaskap

eller har avstått från att svara.

 LO förordar ett enhetligt kommunalt huvudmannaskap med motiveringen att

vårdutbildningens traditioner och rötter är i yrkesrelaterad utbildning samt att

förutsättningarna för god tillgänglighet av vårdutbildning ökar.

3.3 Överföring av viss utbildning till statligt huvudmannaskap

Nio landsting har varit för överföring av viss utbildning till statligt

huvudmannaskap och sju har varit emot. Lunds universitet, Karolinska institutet

och Högskolan i Örebro är för en överföring medan Uppsala universitet,

Mitthögskolan, och högskolorna i Falun/Borlänge, Borås, Karlstad,

Trollhättan/Uddevalla och Luleå har varit emot.

 RRV anser att anknytningen till den akademiska forskningsmiljön skall vara

avgörande för vilka vårdutbildningar som skall överföras. SACO förordar att

samtliga sjukgymnast- och arbetsterapeututbildningar bör förstatligas. Vidare

att tandhygienistutbildningen bör överföras på de orter där odontologisk

fakuktet finns tillgänglig samt sociala omsorgsutbildningen till de universitet

och högskolor som har utbildning inom området socialt arbete. SFS är också

positiva till ett förstatligande av sociala omsorgsutbildningen men betonar

vikten av att utbildningen får behålla sin särart.

 Socialstyrelsen och TCO är emot överföring av enbart delar av vårdutbildningen

och anser att kostnadsfrågorna för ett enhetligt förstatligande borde bättre

belysas.

3.4 Samarbetsformer under olika huvudmannaskap

Nästan alla universitet och högskolor har svarat att samarbete pågår mellan

vårdhögskolan och universitetet/högskolan på orten. Högskolan i Borås redovisar

inget samarbete.

4 Högskolestyrelser

Utredaren föreslår att styrning- och ledningsformerna skall vara likartade för

all högskoleutbildning med garanterat inflytande för rektorer, lärare och

studenter. En majoritet av remissinstanserna tillstyrker detta förslag.

Landstingsförbundet med flera uppmärksammar att om nuvarande statlig

högskolestyrelse införs vid vårdhögskolorna krävs ändringar i gällande

kommunallag. Flertalet landsting framför att om landstinget kvarstår som

huvudman måste denne huvudman också garanteras inflytande i styrelsen. Därutöver

bör ordförande utses av huvudmannen.

5 Lärare

5.1 Magisterkompetens

 Samtliga remissinstanser som yttrat sig, utom SACO, anser att magisterkompetens

bör vara miniminivå för vårdlärarna. Flertalet instanser anser att kravet på

disputerade lärare som finns för universitet och högskolor också skall gälla

vårdhögskolorna.

5.2 Vårdlärarutbildningen

Utredaren föreslår att nuvarande vårdlärarutbildning avvecklas. 70% av

remissinstanserna avstår från att kommentera detta förslag. Endast ett fåtal

avstyrker medan ett femtontal tillstyrker.

 Eftersom vårdlärare inte är någon fastställd yrkesexamen är det inte ett beslut

för regering och riksdag huruvida vårdlärarutbildningen skall läggas ner.

 Utredaren menar att den pedagogiska utbildningen för de framtida lärarna inom

högskolans vårdutbildning skall lösas på samma sätt som för universitetens och

högskolans övriga lärare. Många remissinstanser påpekar att dagens vårdlärare

har en gedigen pedagogisk skolning.

5.3 Kliniska lektorat

Utredaren föreslår att kliniska lektorat inrättas. Drygt fyrtio remissinstanser,

däribland samtliga landsting som yttrat sig, tillstyrker förslaget. Övriga

avstår från att kommentera förslaget.

6 Dimensionering

Utredaren föreslår att antalet utbildningsplatser på den sociala omsorgslinjen

halveras och dessutom ytterligare neddragningar av platserna av de övriga

grundläggande vårdutbildningarna. Utredaren föreslår att neddragningarna sker

vid universitetsorterna med hänvisning till att det där kan vara mer komplicerat

att finna praktikplatser. Remissinstanserna vid universitetsorterna avstyrker

förslaget medans de vid övriga orter tillstyrker detsamma.

7 Övrigt

7.1 Avskaffande av den interkommunala ersättningen

Högskolan i Trollhättan/Uddevalla och Mitthögskolan vill avskaffa den

interkommunala ersättningen. Även Malmö kommun och Stockholms, Blekinges,

Hallands, Värmlands, Västernorrlands samt Jämtlands läns landsting tillstyrker

förslaget. Statskontoret och SFS anser också att denna form av ersättning för

studenter bör avskaffas.

 Linköpings universitet och högskolorna i Örebro samt Växjö avstyrker förslaget.

Detta gör också Sörmlands, Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmars,

Kristianstads, Malmöhus, Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs, Örebros, Dalarnas,

Gävleborgs och Västerbottens läns landstingsförbund. Landtingsförbundet anser

att utredaren inte anfört några vägande skäl för ett avskaffande av den

interkommunala ersättningen. Istället anser Landstingsförbundet att det är

effektivitetsfrämjande att vissa landsting kan åta sig ett utbildningsansvar för

studenter från andra landsting. Detta avlastar vissa landsting från att ge

utbildning och det är därför rimligt att de utbildningsgivande landstingen

erhåller interkommunal ersättning.

7.2 Utvärdering om tre år

Samtliga instanser som yttrat sig anser att en framtida utvärdering är

nödvändig. Många tillägger dock att tre år kan vara en för kort tid för att

utvisa hur utbildningen har förändrats och förespråkar att vänta med

utvärderingen till om minst fem år eller mer.

7.3 Ombilda de tre enskilda sjuksköterskeskolorna i Stockholm till fristående

högskolor

Statskontoret, RRV, SFS och Högskolan i Skövde samt Stockholms läns landsting

tillstyrker förslaget.

 De berörda sjuksköterskeskolorna; Sophiahemmets sjuksköterskeskola, Ersta

diakonisällskaps sjuksköterskehögskola och Röda korsets sjuksköterskeskola har

alla i särskilda yttrande tillstyrkt utredarens förslag.

 Linköpings universitet och Östergötlands läns landsting avstyrker förslaget med

motiveringen att samma kvalitetskriterier och krav bör gälla för

sjuksköterskeutbildningar med enskilt huvudmannaskap som gäller för övrig

högskoleutbildning.

SOU 1993:102 Kvalitet och dynamik

1. Sammanfattning av SOU 1993:102 samt beredningens slutsatser och förslag

Universitetens och högskolornas kvalitetsutveckling och resurstilldelningen till

grundutbildningen (kap. 2)

Vi har koncentrerat utredningsarbetet beträffande grundutbildningen på att,

utifrån svenska och internationella erfarenheter beträffande kvalitetsarbete,

skissera en modell för resurstilldelningen som stimulerar universiteten och

högskolorna att arbeta systematiskt med kvalitetsutveckling. Därmed tar vårt

förslag hänsyn till de enskilda universitetens och högskolornas varierande

förutsättningar och olika prioriteringar vad gäller verksamheten.

 Detta kapitel inleds i avsnitt 2.1 med en aktuell översikt över

kvalitetsutvecklingen inom grundutbildning vid universitet och högskolor i

Sverige samt internationella erfarenheter av kvalitetsutveckling och användning

av kvalitetsindikatorer. Arbete med dessa frågor, med olika tyngdpunkter, pågår

i flera länder. Resurstilldelning på grundval av kvalitetsindikatorer inom

grundutbildningen tycks tillämpas enbart i vissa delstater i USA.

 Vi diskuterar i avsnitt 2.2 varierande synsätt på kvalitet och möjligheterna

att koppla detta begrepp till resurstilldelning. Vi drar slutsatsen att

objektiva, generella mått på kvalitet inom grundläggande högskoleutbildning inte

går att fastställa. Det är trots detta väsentligt att utveckla kvaliteten vid

varje universitet och högskola på ett systematiskt sätt. Det är också viktigt

att detta arbete följs och uppmuntras.

 Beträffande resurstilldelningen drar vi slutsatsen att kvalitetsindikatorer

skulle kunna användas för fördelning av resurser på respektive universitet och

högskola i den utsträckning man kan nå enighet om vad de står för och hur de

skall bedömas. Vi anser däremot att det inte är möjligt att använda gemensamma,

nationella kvalitetsindikatorer för statsmakternas resurstilldelning.

 Vi föreslår i stället att statsmakternas resurstilldelning kopplas till en

bedömning av respektive lärosätes program för kvalitetsutveckling och

genomförandet av detta. Dessa bedömningar föreslås göras av expertgrupper knutna

till Kanslersämbetet, som därmed får i uppgift att avgöra vad som vid

bedömningstillfället anses vara acceptabelt.

 I avsnitt 2.3 betonas universitets- och högskoleledningarnas ansvar för

kvalitetsutveckling. De flesta universitet och högskolor har i dag någon form av

koppling mellan resursfördelning och antalet registrerade studenter samt deras

studieresultat. Vi hävdar att det är ett grundläggande krav att varje

universitet och högskola bedriver ett systematiskt arbete att utveckla

kvaliteten i hela dess verksamhet. Därigenom kan de kvalitativa och kvantitativa

delarna i systemet samverka till den höga kvalitet i grundutbildningen som är

ett av reformens huvudsyften. I den interna resursfördelningen bör det i

framtiden även vara naturligt att resurser fördelas på basis av olika

kvalitetsindikatorer. Hur universiteten och högskolorna utformar detta anser vi

vara varje universitets och högskolas ansvar.

 Slutligen behandlas i avsnitt 2.4 statsmakternas ansvar. Statsmakterna har ett

ansvar för kvaliteten i det svenska universitets- och högskolesystemet. Ett sätt

att ta detta ansvar är utformningen av statsmakternas resurstilldelningssystem,

vars kvantitativa delar i form av studentpeng och ersättning för prestationer, i

enlighet med riksdagens principbeslut, skall kompletteras med en del som skall

främja kvaliteten, ett kvalitetsbelopp.

 Vi föreslår att resurstilldelningen i detta avseende baseras på en bedömning

av respektive lärosätes program för kvalitetsutveckling och genomförandet av

detta. Ansvaret för denna bedömning föreslås åligga Kanslersämbetet, som får i

uppdrag att göra en rullande bedömning av samtliga universitet och högskolor.

Under varje treårsperiod skall en sådan bedömning göras av varje lärosäte.

 Fr.o.m. treårsperioden 1996/97-1998/99 föreslår vi att fem procent av de

totala resurserna för grundutbildning avsätts för kvalitetsdelen av

resurstilldelningssystemet. För budgetåret 1995/96 föreslås tre procent. Skälet

för den lägre nivån är att erfarenheterna av det nya resurstilldelningssystemet

ännu är begränsade, samtidigt som alla lärosätens kvalitetsutvecklingsprogram

inte utformats fullt ut.

 Kvalitetsbeloppet föreslås ingå i det anslagsbelopp som betalas ut varje månad

i förskott. Varje universitet och högskola får behålla de utbetalda medlen i

förhållande till hur programmet för kvalitetsutveckling och dess genomförande

bedömts. De delar av kvalitetsbeloppet som lärosätet inte fått tillgodogöra sig

inbetalas årligen till Kanslersämbetet. Dessa medel får sedan fördelas till

angelägna utvecklings- respektive stödprojekt.

Resultat- och aktivitetsrelaterad resurstilldelning till forskning och

forskarutbildning (kap. 3)

I avsnitt 3.3 redovisar vi förslag om hur statsmakternas resurstilldelning till

forskning och forskarutbildning till en del skall kunna relateras till vissa

resultat- och aktivitetsmått.

 En utgångspunkt för vårt förslag är att fördelningen mellan olika

fakultetsområden inte skall påverkas.

 Vi anser att en del av fakultetsanslaget, minst 30 procent - i vissa fall 25

procent - bör resultat- och aktivitetsrelateras. Omräkningar av anslagen bör i

enlighet med vårt förslag göras inför varje budgetår.

 Vi föreslår att minst 20 procent av de totala resurserna för ett

fakultetsområde skall fördelas bland berörda fakulteter i proportion till

examination i forskarutbildningen och 10 procent av resurserna i förhållande

till förekomsten av vetenskapligt prövade externa anslag. För teologisk,

juridisk och odontologisk fakultet bör 5 procent av resurserna relateras till

förekomsten av vetenskapligt prövade externa anslag.

 Examinationen förslås beräknas så att doktorsexamina avlagda av

underrepresenterat kön ges vikten 1,25, övriga doktorsexamina vikten 1,

licentiatexamina avlagda av underrepresenterat kön ges vikten 0,625 och övriga

licentiatexamina vikten 0,5. Doktorer som redan tagit ut en licentiatexamen bör

ges halv vikt. Underrepresenterat kön föreligger om något kön svarar för mindre

än 40 procent av antalet avlagda examina i riket inom fakultetsområdet i fråga.

 Andelen examination föreslås beräknas genom att examinationen (beräknad

enligt ovan) under de fyra senaste åren summeras för fakultetsområdet samt för

varje enskild fakultet. Fakulteternas andel fås genom att dividera den egna

examinationen med fakultetsområdets.

 Andelen vetenskapligt prövade externa anslag föreslås beräknas på motsvarande

sätt sedan anslagen för de fyra åren räknats om i fast penningvärde.

 En spärregel föreslås garantera att medlen med anledning av det

aktivitetsrelaterade budgetsystemet minskar högst 5 procent mellan två på

varandra följande budgetår och högst 10 procent under en treårsperiod. Om

spärregeln utlöses innebär detta att mindre resurser kan omfördelas till övriga.

 Underlag för beräkning av anslagen bör redovisas av respektive universitet

och högskola i de årliga resultatredovisningarna. Efter riksdagsbehandling av

detta förslag bör således en komplettering av den nyligen beslutade förordningen

om redovisning av studier m.m. göras i detta avseeende.

 Det nya resurstilldelningssystemet för forskning och forskarutbildning bör

enligt vår mening införas fr.o.m. budgetåret 1995/96.

 Kanslersämbetet föreslås få i uppdrag att svara för uppföljning och

utvärdering av det nya resurstilldelningssystemet för fakulteterna samt för

bedömningen av vilka finansiärer som kan anses fördela anslag efter vetenskaplig

prövning.

2. Remissammanställning

Remissinstanser och sammanställning av remissyttranden över Resursberedningens

delbetänkande (SOU 1993:102) Kvalitet och dynamik

1 Remissinstanserna

Yttranden över betänkandet har avgivits av Kanslersämbetet (KÄ), Verket för

högskoleservice (VHS), Riksrevisionsverket (RRV), Uppsala universitet (UU),

Lunds universitet (LU), Göteborgs universitet (GU), Stockholms universitet (SU),

Umeå universitet (UmU), Linköpings universitet (LiU), Karolinska institutet

(KI), Kungl. Tekniska högskolan (KTH), Chalmers tekniska högskola (CTH),

Högskolan i Luleå (HLu), Danshögskolan (DH), Dramatiska institutet (DI),

Grafiska institutet och Institutet för högre kommunikations- och

reklamutbildning (GI/IHR), Högskolan i Borås (HB), Högskolan i Falun/Borlänge

(HF/B), Högskolan i Gävle/Sandviken (HG/S), Högskolan i Halmstad (HH), Högskolan

i Jönköping (HJ), Högskolan i Kalmar (HK), Högskolan i Karlskrona/ Ronneby

(HK/R), Högskolan i Karlstad (HKs), Högskolan i Kristianstad (HKr), Högskolan i

Skövde (HS), Lärarhögskolan i Stockholm (LHS), Högskolan i Trollhättan/Uddevalla

(HT/U), Högskolan i Växjö (HV), Högskolan i Örebro (HÖ), Idrottshögskolan i

Stockholm (IH), Konstfack (KF), Kungl. Konsthögskolan (KH), Kungl.

Musikhögskolan i Stockholm (KMH), Mitthögskolan (MH), Mälardalens högskola

(MdH), Operahögskolan i Stockholm (OH), Teaterhögskolan i Stockholm (TH),

Forskningsrådsnämnden (FRN), Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet

(HSFR), Medicinska forskningsrådet (MFR), Naturvetenskapliga forskningsrådet

(NFR), Teknikvetenskapliga forskningsrådet (TFR), Tjänstemännens

centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF),

Sveriges Förenade Studentkårer (SFS), Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) och

Cancerfonden.

 Yttranden över betänkandet har dessutom inkommit från Arbetsmiljöfonden,

Uppsala universitets jämställdhetskommitté, Sveriges läkarförbund, Centrala

doktorandrådet vid Lunds universitet, Doktorandföreningarna vid de medicinska,

odontologiska, humanistiska, matematisk-naturvetenskapliga, och

samhällsvetenskapliga fakulteterna vid Umeå universitet, Ekonomkåren vid

Högskolan i Luleå, Lunds studentkår, Stockholms universitets studentkår,

Doktoranders och forskare förbund, Institutet för kvalitetsutveckling (SIQ) samt

rektorerna för Johannelunds Teologiska institut, Teologiska Högskolan i

Stockholm och Örebro Missionsskola.

2 Universitetens och högskolornas

kvalitetsutveckling och resurstilldelningen till grundutbildningen

2.1 Allmänt

Remissinstansernas inställning till betänkandet varierar. Majoriteten är klart

positiv till synen på kvalitet och på att det är kvalitetsarbetet som skall

utgöra basen för medelstilldelning och inte kvaliteten i verksamheten. Man delar

vidare i stort beredningens uppfattning att gemensamma, nationella kriterier

inte kan ligga till grund för resurstilldelningen. Några, som accepterar en

bedömning av kvalitetsarbetet, vill dock inte ha en koppling mellan

resurstilldelning och denna bedömning, utan anser att de konsekvenser som ett

negativt omdöme ger är betydligt större än konsekvenserna av en eventuell

femprocentig indragning av resurser.

 Vissa (bl.a. LiU) ser det som en svaghet i betänkandet att det finns en så

klar skillnad i behandlingen av å ena sidan grundutbildningen och å den andra

forskarutbildning och forskning.

 Styrelsen för LU vill "bestämt förorda att frågan om kvalitetsbelopp i

resurstilldelningen för grundutbildningen och principerna för dess fördelning

blir föremål för ytterligare överväganden."

2.2 Kvalitet och resurser

2.2.1 Riksdagsbeslut

Riksdagen har i december 1992 beslutat att kvalitetsbedömningar skall knytas

till resurstilldelningssystemet för grundutbildning (prop. 1992/93:1, bet.

1992/93:UbU3, rskr. 1992/93:103). Några enstaka remissinstanser (t.ex. LiU, KF,

OH, HÖ, SFS och SACO) anser att så inte bör ske. Andra påpekar eller antyder att

redan bedömningarna av universiteten och högskolorna i sig kommer att leda till

ekonomiska konsekvenser genom att studenterna kommer att välja de lärosäten som

får goda vitsord (HB, HKr, HÖ, MdH och SACO). UU framhåller att det är

nödvändigt med något slag av kvalitetskontroll, men att "utgångspunkten bör vara

universitetets eget ansvar för dessa frågor." UU skisserar en delvis alternativ

modell enligt vilken det vart tredje år skulle göras en "bedömning av respektive

universitets kvalitetsarbete. Beroende av resultatet av bedömningen skulle

universitetet få i uppdrag att disponera vissa delar av sina resurser på

kvalitetsarbete. Vid förnyad kontroll efter ytterligare tre år görs en bedömning

om universitetet uppnått sådan kvalitet som berättigar till att behålla

utbildningsuppdragen intakta eller om det skall lämna ifrån sig delar av dem."

 HV anser att kvalitetsutvecklingsprogrammet inte bör utgöra grund för

resurstilldelning på det sätt som föreslås, därför att en minskning av

resurserna som skulle bli följden av ett negativt omdöme skulle drabba just dem

som behöver resurser för att förbättra sig.

2.2.2 Kvalitetsindikatorer och kvalitetsutveckling som grund för

resurstilldelning

I stort sett alla remissinstanser instämmer i beredningens slutsats att

gemensamma, nationella kvalitetsindikatorer är olämpliga som underlag för

statsmakternas resurstilldelning. Som framgått ovan har de allra flesta också

uppfattningen att det är lämpligt att universitetens och högskolornas program

för kvalitetsutveckling och genomförandet av dessa är en lämplig utgångspunkt

för en bedömning, knuten till resurstilldelningen. Detta gäller t.ex. KÄ, GU,

UmU, KI, CTH, HLu, DH, DI, GI/IHR, HF/B, HH, HJ, HK, HKs, LHS, IH, KF, KMH, MH,

MdH, TCO, LO och SFS.

 Direkt negativa är RRV och NFR, som önskar en bedömning med hälp av

kvalitetskriterier. LU hävdar att "om statsmakterna anser att ett styrsystem av

detta slag är nödvändigt, kan det ifrågasättas om ej ... /bedömningarna/ borde

baseras på kvaliteten i själva verksamheten, t.ex. på grundval av de

utvärderingar av verksamheten som görs av Kanslersämbetet. LiU framhåller att en

knytning av resurser till kvalitetsutvecklingsprogram leder till samma nackdelar

som en koppling mellan resurser och kvalitetsindikatorer och yrkar att

riksdagsbeslutet rivs upp.

 Några (bl.a. LU) framhåller att det är olämpligt att planer, snarare än

resultatet av kvalitetsarbetet, blir föremål för bedömning.

2.3 Universitets- och högskoleledningarnas ansvar för kvalitetsutveckling

Beredningen framhåller att universitets- och högskoleledningarna måste ta ett

aktivt ansvar för kvaliteten i hela verksamheten och för de interna systemen för

att säkra och utveckla denna.

 Samtliga som har kommenterat denna punkt är ense med beredningen om

ledningarnas ansvar.

2.4 Statsmakternas ansvar för kvalitetsutveckling

2.4.1 Ansvaret för bedömningen

Beredningen föreslår att ansvaret för bedömningen av

kvalitetsutvecklingen åligger Kanslersämbetet, genom expertgrupper knutna till

ämbetet.

 En majoritet av remissinstanserna är starkt negativa mot att Kanslersämbetet

får denna uppgift, eftersom det skulle ge KÄ en dubbel roll, dels som stödjande,

dels som kontrollerande. Denna åsikt hävdas av bl.a. RRV, UU, LU, LiU, KTH, HLu,

DH, GI/IHR, HB, HF/B, HH, HT/U, HÖ, IH, MH, MdH, TH och SLU.

 HV framhåller att det är mer "gynnsamt för verksamhetens kvalitet att man vid

varje lärosäte i en konstruktiv dialog med representanter för Kanslersämbetet

satsar en viss del av tillgängliga medel på de aspekter i verksamheten som är i

behov av utveckling."

 LU ifrågasätter om ej ansvaret bör ligga på politisk nivå, och hävdar att den

föreslagna storleken av kvalitetsdelen (för LU:s del kan den utgöra 50 milj.kr)

bidrar till att det är olämpligt att KÄ skulle besluta i denna fråga; förslaget

"innebär att en central förvaltningsmyndighet skulle utöva en detaljstyrning av

högskolornas budget av långt mer ingripande slag än man tidigare upplevt". UmU

föredrar ett system där KÄ lämnar bedömningsunderlag till

Utbildningsdepartementet, som fördelar resurserna. MdH fastslår att "regeringen

bör besluta om kvalitetsbeloppet".

2.4.2 Kvalitetsbeloppets storlek

Beredningen föreslår att 5 procent av nuvarande takbelopp avsätts för

kvalitetsdelen av resurstilldelning fr.o.m. nästa treårsperiod. För budgetåret

1995/96 föreslås 3 procent.

 När det gäller frågan om beloppets storlek, skiljer sig remissinstanserna åt i

betydande utsträckning. CTH anser liksom MdH att 5 procent är en lagom stor

andel. HJ hävdar att 3 procent är tillräckligt incitament. Andra vill inte ha

någon fast procentsats. Flera av de konstnärliga högskolorna är oroliga över

andelens storlek och framhåller att det skulle vara förödande för dem om de

miste motsvarande summa. LU anknyter frågan om beloppet till Kanslersämbetets

roll (jfr 2.4.1 ovan).

2.4.3 Kanslersämbetets bedömning

Frågan om Kanslersämbetets roll redovisas under 2.4.1 ovan.

1. Bedömning av hela verksamheten eller fakultet

Synpunkter har framkommit beträffande vilken nivå bedömningarna skall avse.

Beredningen föreslår att de omfattar hela universitetet eller högskolan.

 Även här skiljer sig remissinstansernas uppfattningar. UU och LU liksom LO

anser att bedömningar bör göras på fakultetsnivå. LiU framhåller att särskilda

unika kvalitetssatsningar såsom uppbyggnaden av Hälsouniversitetet i Linköping

inte premieras, eftersom det "inte är aktuellt med någon kvalitetspremiering på

mer detaljerad nivå än den som gäller för hela universitetet." UU hävdar att

"bristen på möjligheter till differentiering inom stora universitet med många

olika utbildningsområden blir svårbemästrad". GU framhåller att "grunden bör

vara fakulteterna i ett nationellt och internationellt perspektiv. Det

sammanlagda resultatet kan därefter ingå i en bedömning av universitetet i dess

helhet. De mindre och medelstora högskolor, som uttalar sig i denna fråga är

positiva till en helhetsbedömning (HG/S, HK, HKs och MdH).

 Några (t.ex. KÄ, GU, UmU, HKs, HS och SACO) framhåller att

kvalitetsbedömningen bör omfatta såväl grundutbildning som forskning och

forskarutbildning och LiU anser att det är olyckligt att olika förslag lagts

fram beträffande grundutbildning och forskning/forskarutbildning.

 Beredningen utgår från att statsmakterna inte bör föreskriva hur

Kanslersämbetet skall genomföra sina bedömningar.

 Några få (t.ex. HF/B och HT/U) anser att någon i förväg fastställd norm bör

finnas, eftersom det annars finns risk för att några enstaka universitet och

högskolor "normerar hela bedömningen". KÄ finner likaledes att det är angeläget

att programmen uppfyller vissa gemensamma kriterier och anger huvudinnehållet i

en program för kvalitetsutveckling som det är rimligt att använda som

utgångspunkt för en bedömning.

2. Indragning av medel

Den största kritiken av förslaget rör indragningen av medel i efterhand. Den

kommer från bl.a. LU, UU, GU, UmU, LiU, KTH, HLu, DH, DI, HB, HG/S, HK/R, HKs,

HKr, HÖ, HS och MH. Skälet till den negativa inställningen i detta hänseende är

huvudsakligen att man skulle föredra ett system som innebär belöning för goda

insatser i stället för "bestraffning" för dåliga insatser. Somliga (bl.a. GU)

framhåller den risk för "rundgång" som det kan innebär om beslut om minskade

resurser som ett negativt omdöme från Kanslersämbetet leder till upphävs genom

beslut om stödresurser från samma instans.

 Andra (bl.a. UU, HKr, HÖ, KF och TH) framhåller den negativa spiral som kan

uppstå genom att ett dåligt omdöme leder dels till indragna resurser, dels till

färre och mindre väl förberedda studenter.

 Några framlägger alternativa förslag, som de anser skulle lindra eller

upphäva de negativa effekterna av Resursberedningens förslag i detta hänseende.

 KÄ, HG/S, HKs och HS föreslår en tvåstegsmodell, där ett kvalitetsbelopp

skulle tilldelas i två steg: 3 procent i samband med bedömning av program för

kvalitetsutvecklingsprogram och 2 procent när programmet har genomförts.

 GU föreslår att de universitet och högskolor som inte lyckas presentera ett

fullvärdigt kvalitetsarbete bör få möjlighet att genomgå förnyad prövning redan

efter ett år.

 UU, LiU och HÖ föreslår något varierande modeller som har till utgångspunkt

att Kanslersämbetets bedömningar vägs in när uppdragen för följande treårsperiod

skall fastställas.

 MdH anser att Kanslersämbetets bedömning bör koncentreras till den senare

delen av budgetperioden och kopplas till kommande budgetperiod. De lärosäten

vars kvalitetsut vecklingsprogram bedöms som otillräckliga kan prövas igen under

år 1 av den kommande budgetperioden, och medlen dras in om programmet

fortfarande bedöms som otillräckligt. Detta skulle minska lärosätets ovisshet

beträffande anslagets storlek.

 SLU föreslår ett system där det bästa omdömet ger en extra tilldelning på

t.ex. 2 procent. I konsekvens därmed skulle den lägsta procentsatsen stanna vid

minus 3 för att det föreslagna intervallet om 5 procentenheter skulle bevaras.

3. Bedömningsskala

Resursberedningen föreslår att Kanslersämbetet vid sin bedömning använder sig av

en bedömningsskala med ett av följande omdömen: Väl utvecklat, Acceptabelt, Inte

helt acceptabelt, Outvecklat, Ej acceptabelt. Remissinstanserna har särskilt

uppmanats att lämna synpunkter på utformningen av bedömningsskalan.

 19 remissinstanser har invänt mot förslaget. Ett antal har valt att inte

kommentera det och några finner det möjligt att tillämpa. De flesta av dem som

är negativa (RRV, SU, GU, KI, HG/S, HJ, LHS och IH) önskar en tregradig eller

tvågradig skala. Vissa (HF/B, KF, TH, MH, MdH och Cancerfonden) hävdar att

bedömningen bör vara mer flexibel och nyanserad. Några (RRV, HT/U och HKr)

påpekar att det är viktigt att det från början finns fastställda normer för

bedömningen.

4. Bedömningsskalans koppling till belopp

Beredningen föreslår att bedömningen knyts till det slutliga kvalitetsbeloppet

på följande sätt:

 Lärosäte vars program erhållit omdömena Väl utvecklat eller Acceptabelt får

 behålla hela beloppet.

 Lärosäte vars program erhållit omdömet Inte helt acceptabelt får behålla 60

 procent av beloppet.

 Lärosäte vars program erhållit omdömet Outvecklat behåller endast 20 procent

 av beloppet.

 Lärosäte vars program bedömts som Ej acceptabelt får inte behålla någon del

 av kvalitetsbeloppet.

 Ett stort antal kommenterar inte direkt denna punkt, bl.a. de flesta av dem

som avvisar antalet omdömen (se ovan). Hos övriga är remissopinionen delad. UmU

anser att det är bra att även näst högsta omdömet ger fullt belopp. Detta ger en

indikation på att det är dags att förbättra sig.

 GU föreslår en fyrgradig skala med 100, 70, 30 och 0 procent. MdH avvisar en

fast bedömningsskala med koppling till belopp.

2.5 Användningen av ej tillgodoräknade kvalitetsbelopp

Beredningen föreslår att icke-utnyttjat belopp efter anslagsavräkning överförs

till Kanslersämbetets disposition och att ämbetet får "fördela dessa medel till

de universitet och högskolor som har utarbetat planer för projekt för stöd

och/eller utveckling".

 Åtskilliga är kritiska mot beredningens förslag på denna punkt. UU talar om

Kanslersämbetet tredubbla roller (dvs. att stödja, bedöma och fördela medel) som

inte är förenliga. KTH och CTH framhåller att Kanslersämbetets verksamhet inte

bör finansieras med medel som frigjorts som resultat av deras egen bedömning. IH

hävdar att Kanslersämbetet genom det föreslagna förfaringssättet skulle kunna

börja fungera som en parallell myndighet till Rådet för grundläggande

högskoleutbildning.

 HÖ föreslår att Kanslersämbetet i stället för att tilldelas de ej

tillgodoräknade beloppen skall få förfoga över "vissa ekonomiska resurser som

kunde fördelas till större utvecklingsprojekt av nationellt intresse".

 KI anser att de outnyttjade kvalitetsbeloppen i sin helhet skulle tillfalla

de lärosäten som har väl utvecklade program. Detta skulle ge starkare

incitament.

2.6 Alternativa förslag

Som framgått under punkt 2 i avsnitt 2.4.3 skulle ett stort antal lärosäten

föredra ett system där ett kvalitetsbelopp delas ut som belöning för väl

genomförda prestationer i stället för att ingå i takbeloppet.

 MH föreslår att Kanslersämbetet granskar planer och projekt som de enskilda

universiteten och högskolorna söker medel för, och att ämbetet sedan svarar för

utvärdering av dessa projekt.

 UU skisserar ett system där universitetens och högskolornas kvalitetsarbete

bedöms vart tredje år. Beroende av resultat skulle de få i uppdrag disponera

vissa delar av sina resurser på kvalitetsarbete. Vid förnyad kontroll efter

ytterligare tre år görs en bedömning om de nått en sådan kvalitet som berättigar

dem att behålla sina utbildningsuppdrag eller om delar av dem skall dras in. HÖ

framför liknande synpunkter.

 LiU föredrar en modell enligt vilken utvärderingar genomförda av

Kanslersämbetet utgör "underlag för dialog mellan ämbetet och den enskilda

högskolan om olika kvalitetsdimensioner i utbildningen och om lämpliga åtgärder

för att stärka verksamheten. De resursmässiga konsekvenserna hänskjuts i stället

till statsmakternas budgetprövning."

3 Förslag till resultat- och aktivitetsrelaterad resurstilldelning till

forskning och forskarutbildning

Denna del av Resursberedningens förslag har kommenterats av följande

remissinstanser:

 Kanslersämbetet (KÄ), Uppsala universitet (UU), Lunds universitet (LU),

Göteborgs universitet (LU), Stockholms universitet (SU), Umeå universitet (UmU),

Linköpings universitet (LiU), Karolinska institutet (KI), Kungl. Tekniska

högskolan (KTH), Chalmers tekniska högskola (CTH), Högskolan i Luleå (HLu),

Högskolan i Borås (HB), Högskolan i Kalmar (HK), Högskolan i Karlstad (HKs),

Lärarhögskolan i Stockholm (LHS), Högskolan i Örebro, HÖ), Idrottshögskolan

(IH), Mälardalens högskola (MdH), Forskningsrådsnämnden (FRN),

Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet (HSFR), Medicinska

forskningsrådet (MFR), Naturvetenskapliga forskningsrådet (NFR),

Teknikvetenskapliga forskningsrådet (TFR), Sveriges akademikers

centralorganisation (SACO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO),

Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF),

Sveriges förenade studentkårer (SFS) och Sveriges lantbruksuniversitet (SLU).

3.1 Tänkbara resultat- och aktivitetsmått

De allra flesta remissinstanserna delar beredningens uppfattning att det är

rimligt att tilldela resurser på grundval av aktivitet och resultat. Det råder

emellertid delade meningar dels beträffande vilka mått som är rimliga att

utnyttja, dels hur dessa mått skall viktas, i den mån man skall använda mer än

ett. För den stora merparten av de instanser som besvarat denna del av remissen

framstår antalet doktorsexamina som acceptabelt. GU är positivt till de båda

mått som beredningen enats om men inga andra. Några (KI, CTH och SLU) anser att

även antalet utländska gästforskare skulle kunna utgöra en grund för

medelstilldelning. MdH önskar premiera internationalisering genom att räkna in

tid som lärosätets forskare/lärare vistats vid utländska universitet. Flera

remissinstanser diskuterar andra former av forskarrörlighet som grundval för

resurstilldelning. Således anser NFR att doktorsexamina som avläggs av personer

som avlagt grundexamen vid annat universitet bör räknas som 1,25. TFR, LO och

SAF framhåller att också forskningssamarbete med företagen eller kontakt med

samhället utanför universitet och högskolor bör kunna utgöra grundval för

resurstilldelning.

 Flera (t.ex. UU, TFR och SACO) påpekar, att antalet forskarstuderande och

examinationen i forskarutbildningen påverkas av omfattningen av de externa

anslagen, eftersom dessa även finansierar många doktorander. På så vis mäter de

båda indikatorerna i viss utsträckning samma sak.

 Somliga vill, bl. a. av ovan nämnda skäl, lägga större vikt vid ett av de

båda föreslagna måtten än vad beredningen velat göra. SFS vill tona ner vikten

av externa anslag, och några (KÄ, UU, LiU och KTH) anser att dessa utgör ett

helt olämplig kriterium, och endast vill acceptera antalet doktorsexamina. LiU

argumenterar kraftigt mot användande av externa anslag för detta ändamål, och

framhåller att den starka konkurrensen om forskningsmedel medför en stor risk

för "att ännu fler forskare tvingas att orientera sig mot vad som för

ögonblicket utgör den etablerade uppfattningen .... och att originalitet och

nytänkande hämmas." KI, MFR och NFR föreslår däremot att externa

forskningsanslag får större tyngd än examinationen. MFR ifrågasätter om inte

olika kriterier kan användas för olika fakulteter. För medicinsk fakultet

föreligger t.ex. inget behov av ökad examination.

 CTH är positivt till förslaget som helhet, men påpekar att den tekniska

fakulteten vid HLu enligt de beräkningar som gjorts av beredningen skulle

drabbas mycket hårt om förslaget genomförs. CTH föreslår därför att

Kanslersämbetet undersöker orsakerna till Luleås lägre prestationer och att

endast begränsade resurser omfördelas i avvaktan på resultatet av en sådan

undersökning. Även FRN hyser liknande farhågor, och efterlyser liksom HSFR en

analys av "hur startläget ser ut när systemet skall sättas igång." LHS hävdar

att utvecklingen noga måste följas och att man bör börja med lägre procentsatser

än de föreslagna. MdH framhåller att förslaget innebär en risk för att gamla

etablerade forskningsområden konserveras längre än önskvärt.

 Några (SU, UmU och HLu) ställer sig av olika skäl helt avvisande. UmU och HLu

pekar på de problem som (även enligt Resursberedningens egna beräkningar) skulle

uppstå för dem i ett system som bygger på omfattningen av externa anslag, och i

vilket de av regionala och andra orsaker har svårt att hävda sig gentemot de mer

etablerade universiteten och högskolorna. De trycker särskilt på att modellen

har en "inbyggd spiraleffekt, som innebär att lärosäten med initialt begränsade

resurser har mycket svårt att kunna förbättra sin resurstilldelning." Två

forskare vid UmU framhåller att även om de föreslagna måtten skulle vara de

rätta, innebär detta inte att förslaget skulle vara samhällsekonomiskt rimligt,

eftersom.en effektiv resursfördelning kräver att hänsyn tas till den marginella

avkastningen snarare än den genomsnittliga. De påpekar att skillnaderna blir

avsevärda beroende på vilken av de båda principerna man använder, och att en

tillämpning av förslaget skulle kunna leda till resultat som går stick i stäv

mot det som användningen av den principiellt riktiga modellen skulle ge. De

förkastar Resursberedningens förslag men framför inte något eget alternativ. SU

anser att tilldelning till grundutbildningen och forskarutbildningen bör

behandlas på likartade sätt och föreslår ett system med "prislappar" enligt den

modell som tilllämpas för grundutbildningen. Forskningen bör däremot finansieras

på samma sätt som nu sker.

 HSFR är tveksamt till de styreffekter som det föreslagna systemet skulle få

och påpekar att inom humaniora och samhällsvetenskaper är studiefinansieringen

kanske det svåraste problemet, och att beredningens förslag inte påverkar den.

3.2 Alternativa förslag

LU anför att det vore en fördel om lärosätena fick "volymmässigt definierade

utbildningsuppdrag" på liknande sätt som i grundutbildningen, då detta kan ge

tydligare effekt.

 KÄ anser att hela verksamheten skall omfattas av kvalitetsinsatser och att en

mer nyanserad bedömning än den som föreslagits kan göras i samband med

prövningen av lärosätets kvalitetsprogram och forskningsrådens nationella

utvärderingar. Även SU, UmU, HKs, HS och SACO föreslår en modell där

grundutbildning och forskning/forskarutbildning erhåller resurser efter samma

principer. GU framhåller att det är lämpligt att utveckla kvalitetsprogram även

för forskningen. LiU framhåller att det är olyckligt att man föreslår olika

lösningar för grundutbildning och forskning.

 HLu skisserar en modell enligt vilken mål fastställs för varje lärosäte och

resurser tilldelas på grundval av i hur hög grad lärosätet uppnår dessa mål.

 HB anser att resurstilldelningen skall vara av den karaktären att den gynnar

utvecklingen av forskningen vid de mindre och medelstora högskolorna, och HK

framhåller att om medel till forskning eventuellt går till de nya högskolorna,

bör dessa undantas från den föreslagna modellen. IH påpekar att det är

väsentligt att det finns ett positivt samband mellan resurser och hur väl de

etablerade fakulteterna stöder mindre högskolor.

3.3 Jämställdhet

När det slutligen gäller beredningens förslag beträffande viktning för

underrepresenterat kön vid beräkningen av underlag för medel för utexaminerade

doktorer mottas detta överlag positivt. Vikten 1,25 för kön uppfattas som

rimlig. LiU, SFS och TCO stödjer dock expertgruppens förslag, vilket också

förordats av JÄST-gruppen, och föreslår 2,0. Göteborgs universitet förordar

vikten 1,5.

Remissammanställning

Remissinstanser och sammanställning av remissyttranden över promemorian Nytt

resurstilldelningssystem för konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningar.

1 Remissinstanserna

Yttranden över promemorian har inkommit från Kanslersämbetet, Verket för

högskoleservice (VHS), Riksrevisionsverket (RRV), Lunds universitet (LU),

Göteborgs universitet (GU), Umeå universitet (UmU), Linköpings universitet

(LiU), Högskolan i Luleå (HLu), Danshögskolan (DH), Dramatiska institutet (DI),

Högskolan i Örebro (HÖ), Idrottshögskolan i Stockholm (IH), Konstfack (KF),

Kungl. Konsthögskolan (KH), Kungl. Musikhögskolan i Stockhom (KMH),

Operahögskolan i Stockholm (OH), Teaterhögskolan i Stockholm (TH), Sveriges

Förenade Studentkårer (SFS), Landsorganisationen i Sverige (LO), Sveriges

Akademikers Centralorganisation (SACO), Tjänstemännens Centralorganisation

(TCO).

 Yttrande har dessutom inkommit från musiklärarutbildningarna i vid Ingesunds

musikhögskola, Göteborgs universitet, Lunds universitet, Högskolan i Luleå,

Kungl. Musikhögskolan i Stockholm och Högskolan i Örebro.

2 Allmänt

Remissinstansernas reaktion på promemorians förslag är blandad. Kanslersämbetet

anser att förslaget till ersättningssystem utformats med insikt om och hänsyn

till de aktuella utbildningarnas speciella situation. RRV framhåller att

konsekvent tillämpat utgör förslaget en klar och enkel modell för

resurstilldelning och styrning av högskolornas verksamhet.

 Ett flertal remissinstanser framhåller att det är svårt att ta ställning

till förslagen eftersom det inte går att utläsa det ekonomiska utfallet. Vidare

anser en del instanser att en av utredarens utgångspunkter, att finna prislappar

som ger varje högskola ungefär nuvarande anslag, strider mot

utredningsdirektivet att systemet bättre ska överensstämma med

resurstilldelningssystemet i övrigt. En återkommande åsikt är att en diskussion

och prövning av ersättningsnivåerna i förhållande till utbildningsmål och

innehåll borde ha genomförts.

 LU anser att den nu framlagda utredningen inte kan ligga till grund för

beslut om ett nytt resurstilldelningssystem då de konstnärliga utbildningarna är

en heterogen grupp och efterlyser ett fortsatt utredningsarbete. KF framför

liknande synpunkter. UmU anser att slutkapitlet är en komprimerad version av

direktiven. TH framhåller att det kan vara svårt att göra rättvisande

jämförelser mellan utbildningen vid fristående högskolor och motsvarande

utbildningar vid ett universitet då vissa kostnader som i Stockholm bärs av de

enskilda högskolorna, bärs av Göteborgs och Lunds universitet som helhet, genom

gemensamma avsättningar. TCO betonar att de konstnärliga utbildningarnas

speciella förhållanden i högre utsträckning, än strävan att åstadkomma likhet

med vad som gäller för universitet och högskolor i övrigt, bör bilda

utgångspunkt för ett nytt resurstilldelningssystem.

3 Ersättningsnivåer

Utredaren föreslår en differentiering på förslagsvis sex olika

ersättningsnivåer. Ett femtontal instanser har yttrat sig i frågan.

 HLu, KMH, OH, TH och SFS har inga invändningar mot indelning och gruppering

av de konstnärliga utbildningarna.

 Följande remissinstanser avstyrker utredarens förslag. LU anser att det är

orimligt att ha sex ersättningsnivåer, vilket ju är lika mycket som för all

övrig utbildning. LU framhåller vidare att underlaget för varje ersättningsgrupp

är för litet och därför riskerar förslaget att få oacceptabla konsekvenser. GU

framhåller att ett system med ett högsta antal helårsstudenter inom vardera

ersättningsnivån skulle begränsa möjligheterna att på lokal nivå fatta beslut om

förändringar av utbildningsutbudet. GU ifrågasätter vidare om den inbördes

relationen i resurssituationen mellan Stockholmshögskolorna är rimlig. UmU

framhåller att konst- och designutbildningarna i Umeå på grund av sitt

geografiska läge, med relativ litenhet och höga gästlärarkostnader, har en hög

per capitakostnad. DH anser dels att dansarutbildningen är likvärdig med

utbildningen av operasångare och skådespelare, och dels att

koreografutbildningen borde jämföras med utbildningen av regissörer, och därför

borde ha samma ersättningar. IH betonar att utredningen inte beaktar IH:s

situation som nyetablerad fackhögskola och föreslår att ersättningen för IH:s

del räknas upp med drygt tio procent. KF anser det inte nödvändigt med en

uppdelning mellan konst och design. Om det blir en uppdelning mellan fri konst

och design bör KF:s konsthantverksutbildningar ingå i kategorin fri konst. SACO

anser att bildlärarutbildningen inte bara skall sammanföras med området design

och formgivning utan även med fri konst och regi/medier. TCO framhåller att

bildlärarutbildningen bör föras samman med området fri konst och inte med

design.

4 Dimensionering inom de konstnärliga och idrottsliga områdena

Utredaren föreslår att en eventuell översyn av dimensioneringen av de

konstnärliga högskoleutbildningarna utifrån arbetsmarknadsskäl bör anstå till

nästa treåriga budgetperiod.

 RRV och Musiklärarutbildningarna tillstyrker utredarens förslag.

5 Enhetlig studentpeng

Utredaren föreslår att ersättningen för hyreskostnaderna inkluderas i en för

varje konstnärlig ersättningsnivå enhetlig studentpeng. Ett tiotal

remissinstanser har yttrat sig i frågan.

 GU anser att det är konsekvent att räkna in lokalkostnaderna i studentpengen.

KF och TH framför liknande åsikter. KMH betonar vikten av att hänsyn tas till

det skiftande kostnadsläget för lokaler i olika delar av landet, vilket kan

innebära att anslaget för likvärdiga lokaler är olika.

 DH, IH, TH, SFS och musiklärarutbildningarna framhåller att ett bortfall av

helårsstudenter innebär en reduktion av takbeloppet som också avser kostnader

för lokaler. Eftersom det med kort varsel är svårt att ändra lokalkostnaderna så

innebär ett bortfall av helårsstudenter att lokalkostnadernas andel av det

totala anslaget ökar på bekostnad av undervisningsandelen, vilket innebär

kvalitetsförsämringar. HÖ och KH anser därför att systemet måste innehålla någon

slags buffert så att inte studenterna drabbas av att lokalkostnader är

trögrörligare än lärarkostnader. IH avstyrker förslaget och förutsätter en ny

utredning på denna punkt med medverkan av berörda högskolor.

6 Bastilldelning

Utredaren diskuterar i utredningen en eventuell extra bastilldelning för de små

konstnärliga högskolorna som därigenom skulle kunna göras mindre sårbara för

oförutsedda förändringar i verksamheten. Utredarens slutsats blir emellertid att

ett väl fungerande system för ekonomisk redovisning och uppföljning jämte

lånemöjligheter hos Riksgäldskontoret bör vara tillräcklig förutsättning för

varje sådan högskola att lösa sina problem. Ett tiotal remissinstanser har

yttrat sig i frågan.

 RRV avstyrker en extra bastilldelning då detta skulle innebära att

anslagsmedel avräknades på olika grunder. GU framför liknande åsikter. GU

framhåller att man i Stockholm lättare och till lägre kostnader kan engagera

högkvalitativa lärare.

 IH anser att frågan om en baspeng bör utredas även från andra utgångspunkter

än lokaler och lånemöjligheter.

 Resterande instanser anser att en basresurs är befogad. UmU framhåller att

det krävs basresurser, oavsett vilken utbildningskapacitet en högskola har, som

en lösning på strukturella eller regional-, kultur- och utbildningspolitiska

problem. Tilldelningen skulle kunna omprövas efter ett antal år. HLu och KF

föreslår att en basresurs skulle kunna underlätta en växlande tillströmning. OH

framför liknande synpunkter. KH och SFS förespråkar en extra bastilldelning då

det gäller lokalkostnader.

7 Slöjdlärarutbildning

Utredaren frågar om slöjdlärarutbildningens områdestillhörighet. Önskemål finns

nämligen att slöjdlärarutbildningen med inriktning på trä och metall, i likhet

med utbildning av lärare i musik och bild, skall räknas till det konstnärliga

området. Utredaren anser att den konstnärliga tillhörigheten är starkare

markerad för bild- och musiklärare än för slöjdlärare. Fyra remissinstanser har

yttrat sig i frågan.

 GU anser att slöjdlärarutbildningen bör hänföras till det konstnärliga

området. UmU anser dels att ämnet slöjd ligger lika nära designområdet som bild,

och dels att dess ställning som estetiskt-praktiskt ämne gör att det borde

ersättas som en konstnärlig utbildning. LiU framför liknande synpunkter. LiU

framhåller också att den definition av formgivning som gjordes i (SOU 1992:12)

Konstnärlig högskoleutbildning sammanfaller med examensordningens målbeskrivning

av slöjdlärarutbildningen och därför hör denna utbildning hemma inom området

Design och formgivning. SFS anser att frågan om slöjdlärarutbildningen som

konstnärligt inriktad skall avgöras av Kanslersämbetet.

8 Ersättningsnivåer för utbildning av lärare

Utredaren har föreslagit att ersättningen för de konstnärliga momenten i bild-

och musiklärarutbildningarna ska reduceras till 80 procent av ersättningen för

områdena design respektive musik. Ett tiotal remissinstanser har yttrat sig i

frågan.

 UmU tillstyrker utredarens förslag, men framhåller att det ter sig oklart om

80-procentsnivån är rimlig då den inte relateras till ett faktiskt belopp.

 Resterande instanser avstyrker utredarens förslag. LU, HLu, KMH och TCO

framhåller att musiklärarutbildningen är dyrare än musikerutbildningen därför

att den kräver stor ämnesbredd som skall förbereda för ett varierande och

krävande arbete som musiklärare, och att musikerutbildningen behöver relativt få

lektionstillfällen med stark koncentration på huvudämnet. GU och HLu betonar att

detta konstaterades av OMUS-utredningen. GU och HÖ anser vidare att det

nuvarande systemet där 25 procent av musiklärarutbildningen fått

undervisningsområdets prislapp redan har snedvridit förhållandet mellan de båda

utbildningarna i fel riktning. HÖ framhåller att utredarens motiveringar både

för en åtskillnad av musiker och musiklärare och valet av procentnivå är

otillräckliga. SACO framför liknande åsikter. KF avstyrker förslaget om större

grupper i bildlärarnas konstnärliga undervisning. SACO anser att avvägningar om

en differentierad tilldelning bör ske på lokal nivå. En begränsning av

resurstilldelningen för en viss del av ett utbildningsområde strider mot

principerna i resurstilldelningssystemet. Musiklärarutbildningarna anser att

utredningen uppvisar brist på kunskap om behovet av utbildning för musiklärarens

yrkesverksamhet och att förslaget till resurstilldelning saknar realism.

 Utredaren har vidare föreslagit att samma ersättning som föreslås för de

konstnärliga momenten i bild- och musiklärarutbildningarna skall gälla för de

s.k. tvåämneslärarna med ämnena bild och musik. Fyra remissinstanser har yttrat

sig.

 UmU, HLu, KF och SACO tillstyrker utredarens förslag av resursmässiga skäl.

UmU anser att även grundskollärare 1-7 bör få samma tilldelning och att

idrottslärare som går tvåämnesutbildning bör få samma ersättning för de

idrottsliga momenten i sin utbildning som ettämneslärarna i idrott. IH instämmer

vad gäller idrottslärarna.

9 Prestationsersättning

Utredaren har föreslagit en uppdelning på studentpeng och prestationsersättning

för det konstnärliga och idrottsliga området. Ett tiotal remissinstanser har

yttrat sig i frågan.

 GU, UmU, HLu, DI, IH och KF tillstyrker utredarens förslag. IH och KF

framhåller dock den betydande merkostnad som administrationen av detta innebär.

RRV framhåller att det dels krävs en entydig definition av vad som avses med

begreppen helårsstudenter och helårsprestationer och dels en verifierbar

dokumentation. RRV föreslår dessutom att resurstilldelningen till de

konstnärliga och idrottsliga högskoleutbildningarna skall bestämmas på grundval

av kvalitetskriterier.

 KF och TH anser att ett system med prestationsersättning bör utredas

ytterligare. TH framhåller vidare att jämförelsen mellan konstnärlig

högskoleutbildning och annan högskoleutbildnining är haltande då utbildningen av

skådespelare inte är indelad i kurser som avslutas med prov och betyssättning.

 Följande instanser avstyrker utredarens förslag. DH framhåller att det

stränga urvalet är en garanti för att studier i hög utsträckning fullföljs. HÖ

anser att det knappast finns något behov av en prestationsersättning eller att

en sådan skulle fylla någon funktion. KMH betonar att det inte är säkert att det

finns relevanta sätt att mäta prestation eftersom konstnärlig utbildning inte

har som mål att nå en miniminivå av kunskaper utan en maximinivå, och yrkar på

en hundraprocentig studentpeng. KH och TH instämmer vad gäller studentpengen. KH

hemställer om generös resurstilldelning. SFS betonar de negativa konsekvenser

som en prestationsersättning skulle medföra för de konstnärliga utbildningarn

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

_________________

Regeringen beslutar proposition 1993/94:177 Utbildning och forskning. Kvalitet

och konkurrenskraft