Regeringens proposition

1997/98:15

Ansvar för elektroniska anslagstavlor

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 2 oktober 1997

Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en särskild lag om ansvar för elektroniska

anslagstavlor. Med elektronisk anslagstavla avses i lagen en tjänst för

elektronisk förmedling av meddelanden. I lagen slås fast att den som

tillhandahåller en elektronisk anslagstavla i rimlig omfattning skall ha

uppsikt över en sådan tjänst. En tillhandahållare av en elektronisk

anslagstavla skall vidare vara skyldig att lämna användare av tjänsten

viss information och att ta bort vissa slag av meddelanden. Den som inte

lämnar föreskriven information eller underlåter att ta bort vissa

meddelanden föreslås kunna bli straffad. Datorer och annan utrustning

som använts vid brott mot lagen skall i vissa fall kunna förverkas. Lagen

föreslås träda i kraft den 1 maj 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om ansvar för elektroniska anslagstavlor 3

3 Ärendet och dess beredning 5

4 Elektroniska anslagstavlor 5

4.1 Vad är en elektronisk anslagstavla? 5

4.2 Lag om ansvar för elektroniska anslagstavlor 7

4.2.1 Begränsningar av tillämpningsområdet 11

4.2.2 Skyldighet att lämna viss information 13

4.2.3 Skyldighet att hålla uppsikt och att ta bort vissa

meddelanden 14

4.2.4 Sluten gruppkommunikation 18

4.2.5 Straff och förverkande 19

5 Datalagens tillämplighet 22

6 Internationellt samarbete och självreglering 22

7 Konsekvenser av förslaget 23

8 Författningskommentar 24

Bilaga 1 Delar av utredningens sammanfattning av betänkandet 27

Bilaga 2 Utredningens lagförslag 28

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

 betänkandet Elektronisk dokumenthantering

 (SOU 1996:40) avdelning III. 32

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 33

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 35

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober

1997........39

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

ansvar för elektroniska anslagstavlor.

2 Förslag till lag om ansvar för elektroniska

anslagstavlor

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Härigenom föreskrivs följande.

Tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller elektroniska anslagstavlor. Med elektronisk

anslagstavla avses i denna lag en tjänst för elektronisk förmedling av

meddelanden.

I lagen avses med meddelande text, bild, ljud eller information i övrigt.

2 § Lagen gäller dock inte

1. tillhandahållande endast av nät eller andra förbindelser för

överföring av meddelanden eller av andra anordningar som krävs för att

kunna ta i anspråk ett nät eller annan förbindelse,

2. förmedling av meddelanden inom en myndighet eller mellan

myndigheter eller inom ett företag eller en koncern,

3. tjänster som skyddas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefri-

hetsgrundlagen, eller

4. meddelanden som är avsedda bara för en viss mottagare eller en be-

stämd krets av mottagare (elektronisk post).

Information till användarna

3 § Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla skall lämna

information till var och en som ansluter sig till tjänsten om sin identitet

och i vilken utsträckning inkomna meddelanden blir tillgängliga för

andra användare.

Uppsikt över tjänsten

4 § Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla skall, för att

kunna fullgöra sin skyldighet enligt 5 §, ha sådan uppsikt över tjänsten

som skäligen kan krävas med hänsyn till omfattningen och inriktningen

av verksamheten.

Skyldighet att ta bort vissa meddelanden

5 § Om en användare sänder in ett meddelande till en elektronisk

anslagstavla skall den som tillhandahåller tjänsten ta bort meddelandet

från tjänsten eller på annat sätt förhindra vidare spridning av

meddelandet, om

1. meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i

bestämmelserna i 16 kap. 5 § brottsbalken om uppvigling, 16 kap. 8 §

brottsbalken om hets mot folkgrupp, 16 kap. 10 a § brottsbalken om

barnpornografibrott eller 16 kap. 10 b § brottsbalken om olaga

våldsskildring, eller

2. det är uppenbart att användaren har gjort intrång i upphovsrätt eller i

rättighet som skyddas genom föreskrift i 5 kap. lagen (1960:729) om

upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk genom att sända in

meddelandet.

För att kunna fullgöra sin skyldighet enligt första stycket har den som

tillhandahåller tjänsten rätt att ta del av meddelanden som förekommer i

tjänsten.

Skyldigheten enligt första stycket och rätten enligt andra stycket gäller

också den som på tillhandahållarens uppdrag har uppsikt över tjänsten.

Straff

6 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 3 § döms till

böter.

7 § Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot 5 § första

stycket döms till böter eller fängelse i högst sex månader eller, om brottet

är grovt, till fängelse i högst två år. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket tillämpas inte, om det för gärningen kan dömas till

ansvar enligt brottsbalken eller lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk.

Förverkande

8 § Datorer och andra hjälpmedel som har använts vid brott enligt 7 §

denna lag får förklaras förverkade, om åtgärden behövs för att förebygga

fortsatt brottslighet eller det annars finns särskilda skäl. Förverkande får

helt eller delvis underlåtas om förverkandet är oskäligt.

_________

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen bemyndigade den 19 maj 1994 statsrådet och chefen för

Justitiedepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att

utarbeta sådana förslag till rättslig reglering som kan behövas i samband

med inrättandet av s.k. elektroniska anslagstavlor och för användningen

av elektroniska dokument inom både förvaltningen och näringslivet.

Utredningen tog namnet IT-utredningen och överlämnade i mars 1996

betänkandet Elektronisk dokumenthantering (SOU 1996:40) till

regeringen.

Betänkandet innehåller tre avdelningar med förslag avseende

elektronisk dokumenthantering inom förvaltningen (avdelning I),

elektronisk dokumenthantering inom näringslivet (avdelning II) samt

elektroniska förmedlingstjänster (avdelning III). I denna lagrådsremiss

behandlar regeringen de frågor som omfattas av avdelning III i

betänkandet och som avser förslag till en ny lag om elektroniska

förmedlingstjänster. En sammanfattning av betänkandet i den delen finns

i bilaga 1. Utredningens lagförslag finns i bilaga 2.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan-

serna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns

tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju96/1260).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 19 juni 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över det lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga

5. Lagrådets synpunkter behandlas i anslutning till den plats där

sakfrågan diskuteras eller i författningskommentaren. Lagförslaget har

delvis omarbetats för att beakta de synpunkter Lagrådet lämnat.

Därutöver har redaktionella ändringar gjorts i den till Lagrådet

remitterade texten.

4 Elektroniska anslagstavlor

4.1 Vad är en elektronisk anslagstavla?

Informationsteknik (IT) kan beskrivas som integrerade system för

automatisk databehandling (ADB) och telekommunikation. Den snabba

framväxten av IT har gett upphov till nya kommunikationsformer och

gränserna mellan olika medier och kommunikationssätt har delvis

suddats ut.

När datorer och annan teknisk utrustning kopplas samman så att data

kan föras från en punkt till en annan brukar man tala om ett nät. Nätet

kan vara konstruerat för analoga signaler eller digitala signaler. Om nätet

är konstruerat för att överföra analoga signaler krävs särskild utrustning,

s.k. modem, för översättningen från digitala till analoga signaler och vice

versa. Förenklat kan den miljö som vuxit fram beskrivas utifrån en

grundfunktion med en dator försedd med en anslutning till telenätet.

Med hjälp av funktionen elektronisk post kan en användare sända ett

meddelande till en eller flera andra användare. Den som sänder ett

meddelande anger namn och s.k. elektronisk adress till mottagaren,

varefter meddelandet överförs till mottagarens elektroniska adress.

Distributionslistor är en tilläggsfunktion till elektronisk post, som

innebär att en avsändare i stället för att sända meddelandet till

uppräknade mottagare, sänder det till listans elektroniska adress. Denna

adress leder till en automatiskt fungerande enhet som styrs av en lista

över medlemmarnas elektroniska adresser och sänder inkomna

meddelanden vidare till dessa.

Genom att en dator förses med en viss typ av program för

kommunikation kan alla som har tillgång till nätadressen föra in

uppgifter och läsa vad andra har fört in. Det finns därmed något som på

engelska ofta gått under namnet Bulletin Board System (BBS) eller på

svenska elektronisk anslagstavla . Om förmedlingen är kommersiell har

ofta begreppen databastjänst eller on-line-tjänst använts. De elektroniska

anslagstavlorna kan fungera som mötesplatser. Den som driver ett sådant

meddelandesystem brukar kallas systemoperatör medan de som anropar

tjänsten kallas användare. En vanlig form av tjänst är konferenssystem

som består av en databas där användare kan lägga in meddelanden och se

vad andra har skrivit. Meddelanden kan ligga kvar och systemet kan

användas som ett diskussionsforum. Ibland har konferenssystemet en

 moderator som fungerar som ett slags ordförande med befogenhet att ta

bort meddelanden. Grupperna kan vara öppna eller slutna, dvs. öppna

bara för vissa användare. I andra fall kan en tjänst eller delar av en tjänst

bedrivas med hjälp av distributionslistor. Gemensamt för tjänsterna är att

många kan föra in text eller annan information samt ta del av vad andra

har fört in.

I betänkandet används benämningen elektroniska

förmedlingstjänster för de tjänster som nyss beskrivits. Här används det

mer etablerade elektroniska anslagstavlor för de olika formerna av

tjänster som avser elektronisk förmedling av meddelanden.

Det är inte möjligt att i detta lagstiftningsärende göra en heltäckande

uppräkning av de olika slag av tjänster och funktioner som förekommer.

På grund av den snabba utvecklingen på området skulle en sådan

uppräkning dessutom snabbt bli föråldrad.

Med elektroniskt meddelande förstås inte bara text, utan också bilder

och annan information. Ljud och rörliga bilder förekommer och kan

väntas bli vanligare. Meddelanden lagras ofta på ett sådant sätt att det är

möjligt att söka efter information. Vanliga sätt att organisera

anslagstavlor är genom hänvisningar till meddelanden. Två vanliga

varianter av hänvisningar är s.k. menyer, dvs. listor över dokument som

användaren kan välja, och s.k. hyperlänkar där texten i ett dokument

innehåller klickbara fält som leder vidare till andra dokument. Det är

också vanligt att meddelanden kan sökas på ord eller kombinationer av

ord i filnamn, rubriker eller hela texter.

4.2 Lag om ansvar för elektroniska anslagstavlor

Regeringens förslag: En särskild lag om ansvar för elektroniska

anslagstavlor införs. Med elektronisk anslagstavla avses i lagen en

tjänst för elektronisk förmedling av meddelanden. Enligt lagen skall

den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla vara skyldig att

hålla uppsikt över tjänsten. Tillhandahållaren skall också under

straffansvar vara skyldig att lämna viss information till användarna

och ta bort vissa slag av meddelanden från tjänsten.

Utredningens förslag: Överensstämmer vad gäller den grundläggande

regleringen med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Svea hovrätt,

Länsrätten i Stockholms län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Barnombudsmannen, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering,

Sprängämnesinspektionen, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet, Svenska journalistförbundet, Svenska IT-företagens

organisation m.fl. tillstyrker förslaget. Riksdagens ombudsmän (JO),

Justitiekanslern, Stockholms stads kommunstyrelses politiska majoritet

m.fl. har ingen erinran mot förslaget medan bl.a. Kammarrätten i

Göteborg är tveksam till förslaget. Domstolsverket, Datainspektionen,

Statens löne- och pensionsverk (SPV), Svenska

Tidningsutgivareföreningen (Tidningsutgivarna), Statskontoret,

Informationsproducentföreningen i Sverige, Tele 2 m.fl. avstyrker

förslaget.

Flera remissinstanser, bl.a. Datainspektionen, Domstolsverket och

Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), ifrågasätter om förslaget kommer att nå

sitt syfte och hävdar att tillämpningsområdet är oklart. Statskontoret,

Domstolsverket, Informationsproducentföreningen i Sverige, Tele 2 m.fl.

invänder att förslaget utgör en särreglering för IT-området vilket bör

undvikas. Statskontoret och Swedma ifrågasätter behovet av den

föreslagna lagstiftningen och pekar på att ingen kartläggning har gjorts

av brottsligheten.

Tidningsutgivarna anför att konstruktionen påminner om ensaman-

svaret som gäller på tryckfrihets- och yttrandefrihetsområdet men att

innehållet i tjänsterna inte är fixerat och att det inte finns någon reell

möjlighet att överblicka innehållet, om inte något slags censorsfunktion

inrättas. Tidningsutgivarna befarar också att verksamheten med

elektroniska anslagstavlor kommer att minska. Liknande synpunkter

framförs av SPV, Informationsproducentföreningen i Sverige, Tele 2 och

Stockholms stads kommunstyrelses politiska minoritet. De två sistnämnda

anför även att seriösa aktörer redan i dag rensar bort olämpliga

meddelanden och att användare som missbrukar tjänster stängs av.

Statsåklagarmyndigheten för speciella mål i Stockholm förespråkar att

en lösning väljs som liknar den som finns på det yttrandefrihets- och

tryckfrihetsrättsliga området med registrering av förmedlare efter någon

form av vandelsprövning och skyldighet att dokumentera användningen

av tjänsten samt eventuellt med en ensamansvarskonstruktion.

Skälen för regeringens förslag

Behövs en reglering?

Utvecklingen av informationstekniken är av mycket stor betydelse för

samhällsutvecklingen i sin helhet. Det finns många fördelar med de nya

möjligheter till kommunikation som utvecklingen ger upphov till.

Elektroniska anslagstavlor används också i allmänhet på ett seriöst eller

åtminstone oförargligt sätt.

Genom att information kan flyta fritt mellan olika system och mellan

olika länder har nya vägar för spridning av information skapats. Den

tekniska utvecklingen gör det också allt enklare och billigare att sätta upp

elektroniska anslagstavlor. Den kraftiga tillväxten av Internet har medfört

att spridning av meddelanden på ett enkelt sätt kan ske till en stor mängd

personer.

De elektroniska anslagstavlorna kan dock även utnyttjas för brottsliga

förfaranden. Det finns inte underlag för några säkra bedömningar av hur

omfattande de kriminella aktiviteterna är. Sådana aktiviteter torde dock

förekomma regelbundet inom många elektroniska anslagstavlor och det

finns ett flertal exempel på att elektroniska anslagstavlor använts för att

sprida meddelanden med ett innehåll som typiskt sett är straffbart.

Spridning av meddelanden med hjälp av elektroniska anslagstavlor

omfattas självfallet av gällande straffrättsliga regler. Om den som

förmedlar meddelanden med hjälp av en elektronisk anslagstavla inte

själv är att betrakta som gärningsman torde ibland ansvar för förmedlaren

komma i fråga för medverkan till brott som en användare gjort sig

skyldig till genom spridning av ett meddelande. Det är dock inte alltid

säkert att brottsbalkens bestämmelser är tillräckliga för att på ett

tillfredsställande sätt reglera ansvaret för spridning av meddelanden med

hjälp av elektroniska anslagstavlor. Det har varit särskilt svårt att spåra

de användare som ursprungligen avsänt straffbara meddelanden.

Det har också visat sig att det finns en brist på kontroll över de

elektroniska anslagstavlorna som kan utnyttjas för brottsliga ändamål. En

reglering behövs därför för att bygga upp ett rättsmedvetande för

hanteringen av elektroniska anslagstavlor, bl.a. eftersom det saknas

historia och tradition på området. De elektroniska anslagstavlorna

medger att meddelanden med straffbart innehåll kan nå ett stort antal

personer och utöva inflytande över speciellt barn och ungdomar som i

hög grad använder sig av tjänsterna. Det är därför också särskilt

angeläget att hindra spridning på detta sätt av vissa slag av meddelanden.

Det finns därför starka skäl för att införa en särreglering på området som

syftar till att ge tjänsterna en acceptabel struktur och som framför allt

klart fastställer tillhandahållarens ansvar för förekomsten av vissa

meddelanden i tjänsten.

Problematiken med oönskad spridning av information genom

elektroniska anslagstavlor är i högsta grad internationell. I praktiken

ställs de rättstillämpande myndigheterna ofta inför mycket svåra frågor

om tvångsmedel kan tillgripas och om lagföring kan ske i Sverige etc.

Som regeringen också närmare redogör för i avsnitt 6 är det önskvärt och

angeläget med ökat internationellt samarbete på detta område. Det kan

emellertid dröja innan ett sådant samarbete ger resultat. Att problemet är

internationellt är dock inget skäl mot att Sverige inför en reglering för att

förhindra att svenskt territorium blir ett centrum för oönskad spridning av

straffvärda meddelanden.

Vilka tjänster bör omfattas?

En reglering kan inte ta sikte på vissa särskilda tillämpningar eller

tekniska lösningar utan måste ges en generell utformning. Den enda

tydliga avgränsningen av de olika företeelser som bör träffas av en

reglering är att de avser förmedling av elektroniska meddelanden. En

reglering bör därför i princip omfatta alla tjänster för elektronisk

förmedling av meddelanden. Med meddelande avses i lagen alla former

av text, bild, ljud eller information i övrigt.

Regleringen bör omfatta sådana traditionella elektroniska anslags-

tavlor som användarna når genom att med ett modem ringa ett visst

abonnentnummer såväl som tjänster som nås via Internet eller något

annat nät för datorkommunikation. Det bör sakna betydelse vilka

programvaror som används. Avgörande bör vara om den som använder

tjänsten kan ta del av andras meddelanden och sända egna meddelanden

till andra. En tillämpning som syftar till annat än att användarna skall

kunna kommunicera är alltså inte en sådan tjänst som träffas av lagen. En

informationsdatabas, till exempel en s.k. hemsida, som enbart

tillhandahåller information omfattas således i normalfallet inte av lagen.

Förslaget gäller tjänster för elektronisk förmedling av meddelanden.

För att omfattas av den föreslagna lagen måste förmedlingen ske via

tekniska och administrativa strukturer som datorer hanterar så att

kommunikationen automatiseras eller annars väsentligen underlättas. Om

meddelanden förmedlas manuellt med tekniska hjälpmedel utgör detta

inte en tjänst för elektronisk förmedling av meddelanden.

Telefaxapparater eller traditionella teletjänster som t.ex. gruppsamtal

omfattas således inte av regleringen.

Lagrådet har uttalat att det kan bli föremål för tvekan vad som avses

med uttrycket elektronisk anslagstavla och vem som skall anses som

tillhandahållare av en sådan anslagstavla samt att lagbestämmelserna i

dessa delar inte ger så stor vägledning och att även motivuttalandena är

förhållandevis kortfattade. Lagrådet anför vidare att det finns risk för att

det i praktiken kan uppstå ej obetydliga gränsdragningsproblem. Enligt

regeringens uppfattning medför den snabba tekniska utvecklingen att det

inte är möjligt att mer exakt än vad som här gjorts definiera begreppet

elektronisk anslagstavla. En mer detaljerad definition eller redogörelse

riskerar att snabbt bli inaktuell. Regeringen kommer självfallet att följa

utvecklingen inom rättstillämpningen för att, om det visar sig

nödvändigt, motverka påvisade gränsdragningsproblem.

Regeringen vill emellertid framhålla att definitionen av elektronisk

anslagstavla innefattar alla tjänster där någon inrättar en möjlighet för

användare att sända in egna och ta del av andras meddelanden. Den

tekniska lösning som tillhandahållaren valt för tjänsten har därför i

princip ingen betydelse. En elektronisk anslagstavla i lagens mening kan

föreligga även när tjänsten går under ett annat namn och alltså inte kallas

elektronisk anslagstavla. När det gäller att avgöra om en tjänst omfattas

av lagen får stor vikt läggas vid om tillhandahållaren erbjuder

meddelandeförmedling på ett sådant sätt att han eller hon framstår som

den som driver en verksamhet, en tjänst , inriktad på sådan förmedling.

Ett exempel på en verksamhet som utgör en elektronisk anslagstavla i

lagens mening är vad som i dag brukar kallas webbhotell, dvs. när någon

erbjuder användare att lägga upp egna informationsdatabaser i form av

hemsidor och hemsidorna nås genom den som inrättat möjligheten att

lägga upp hemsidorna. Som angetts ovan omfattas dock inte den som

lägger upp information i en renodlad informationsdatabas av tillhanda-

hållaransvaret.

Mot vem skall en reglering riktas?

När det gäller meddelanden som förmedlas elektroniskt är det många

gånger svårt att utreda varifrån ett meddelande härstammar. Utredning-

arna försvåras dessutom av att det i vissa former av datorkommunikation

är brukligt att använda sig av anonyma användarbeteckningar.

Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla är den som kan

bestämma över tjänstens användning, inklusive de tekniska och

administrativa rutinerna. Tillhandahållaren avgör alltså i stor

utsträckning vilket utrymme som ges för missbruk av tjänsten. För att

åstadkomma bättre förutsättningar för att kunna hindra spridning av vissa

slag av meddelanden bör en särreglering därför inriktas på den som

tillhandahåller tjänsten.

Tillhandahållaren är den eller de som leder verksamheten där tjänsten

erbjuds. Vem denne eller vilka dessa är får avgöras mot bakgrund av

omständigheterna i det enskilda fallet.

När många är inblandade i en verksamhet kan frågan bli mer

komplicerad. Frågan om vem som tillhandahåller tjänsten får då avgöras

utifrån en samlad bedömning av vem eller vilka som har det

bestämmande inflytandet och kontrollen över tjänsten.

När en juridisk person eller en myndighet tillhandahåller en anslags-

tavla bör de allmänna principer om företagaransvar som har vuxit fram i

praxis gälla.

Hur bör ansvaret konstrueras?

Den modell som förespråkats av Statsåklagarmyndigheten och som har

sin förebild i tryckfrihets- och yttrandefrihetslagstiftningen är mindre

lämpad för ändamålet. Regleringen med ett ensamansvar i tryckfrihets-

förordningen och yttrandefrihetsgrundlagen bygger på att den ansvarige

förfogar över innehållet på ett mycket konkret sätt och att ett ansvar

därför kan presumeras. Vidare bygger en sådan reglering på att andra

medverkande inte skall kunna hållas ansvariga. En sådan ingripande

reglering med krav på anmälan av något som motsvarar utgivare m.m.

synes därför mindre lämplig.

För att komma till rätta med det missbruk som förekommer bör i stället

en reglering införas som klargör att en tillhandahållare skall hålla uppsikt

över en tjänst. Regleringen bör också slå fast ett självständigt

straffrättsligt ansvar för tillhandahållaren genom att tillhandahållaren blir

skyldig att ta bort vissa slag av meddelanden. Dessutom bör en reglering

innehålla en skyldighet för tillhandahållaren att lämna viss information.

Ett förslag utformat på detta sätt utgör en straffrättslig särreglering för

IT-området. En sådan särreglering är dock motiverad av att de problem

som finns framstår som specifika för just det aktuella området. Valet att

införa en särskild lag om elektroniska anslagstavlor framstår också som

naturligt då lagen omfattar både en reglering av ansvaret för vissa

meddelanden och föreskrifter som är mer av ordningskaraktär.

4.2.1 Begränsningar av tillämpningsområdet

Regeringens förslag: Lagen omfattar inte tillhandahållande av enbart

nät eller andra förbindelser för överföring av meddelanden eller

anordningar som krävs för att man skall kunna använda sig av ett nät

eller annan förbindelse. Lagen omfattar inte heller förmedling av

meddelanden inom en myndighet eller mellan myndigheter eller inom

ett företag eller en koncern. Lagen kan inte heller tillämpas på sådana

tjänster som omfattas av tryckfrihetsförordningen eller

yttrandefrihetsgrundlagen. Vidare gäller lagen inte meddelanden som

är avsedda bara för en viss mottagare eller en bestämd krets av

mottagare (elektronisk post).

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen föreslår dock inget undantag för andra anordningar

än nät eller andra förbindelser. Utredningen definierar elektronisk post

som ett meddelande till viss eller vissa mottagare och föreslår ett

undantag för elektronisk post enbart från skyldigheten att förhindra

spridning av vissa meddelanden.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker utredningens

förslag.

Tele 2 framhåller att uppdelningen av aktörerna i nätoperatörer och

tillhandahållare kan bli svår att upprätthålla med den tekniska

utvecklingen och att uppdelningen inte är tillräckligt klart definierad och

avgränsad. Svenska IT-företagens organisation påpekar att det finns

aktörer som inte ytterst har den operativa kontrollen över en tjänst men

som har i uppdrag att sköta driften av tjänsten och föreslår ett undantag

även beträffande denna kategori.

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering finner inte skäl för att

myndighets- och företagsnät skall undantas eftersom brottet hets mot

folkgrupp kan komma ifråga så länge som t.ex. yttranden inte fällts inom

 den helt privata sfären . Svea hovrätt ser inte några egentliga skäl till

det ifrågavarande undantaget, bl.a. därför att antalet anställda i större

koncerner kan vara mycket stort.

Malmö tingsrätt föreslår att elektronisk post definieras som ett

meddelande till en begränsad krets av mottagare om detta är avsikten.

Svenska IT-företagens organisation förespråkar att elektronisk post

undantas från tillämpligheten av hela lagen. Svensk Byggtjänst föreslår

att även meddelanden för elektronisk handel undantas från skyldigheten

att förhindra spridning av vissa meddelanden.

Skälen för regeringens förslag: Lagen bör tillämpas på den som

kontrollerar själva tjänsten som är inriktad på att förmedla meddelanden.

Den som endast tillhandahåller nät eller annan förbindelse för överföring

av elektroniska meddelanden har inget direkt inflytande över vilka

tjänster som tillhandahålls. De meddelanden som befordras uppgår också

till sådana mängder att ett ansvar för innehållet i det som förmedlas inte

är realistiskt.

Regeringen delar delvis de synpunkter som framförts av Tele 2 när det

gäller den närmare avgränsningen. Inte heller tillhandahållande av annan

teknik, däribland lagringsutrymme, som är nödvändig för att kunna

utnyttja ett nät eller en förbindelse bör omfattas av det särskilda ansvaret.

Det är till exempel vanligt förekommande att operatörer erbjuder

lagringsutrymme och andra anordningar som gör det möjligt att utnyttja

globala kommunikationsnätverk.

Det kan givetvis förekomma att delar av en tjänst som erbjuds av en

operatör kan betraktas som enbart tillhandahållande av nät etc., medan

andra delar träffas av lagens ansvarsbestämmelser.

Något undantag för den som sköter driften av en tjänst av det slag som

föreslås av Svenska IT-företagens organisation bör inte göras. Även den

som på uppdrag av tillhandahållaren har uppsikt över tjänsten bör, som

framgår av avsnitt 4.2.3 nedan, omfattas av lagens ansvarsbestämmelser.

Om ett undantag av det slag som Svenska IT-företagens organisation

föreslår skulle införas finns det en uppenbar risk för att det i enskilda fall

blir svårt att finna någon som är ansvarig för tjänsten.

Den föreslagna lagen bör inte heller gälla för förmedling av

elektroniska meddelanden inom en myndighet eller mellan myndigheter

eller inom ett företag eller en koncern. Behovet av skyddsregler måste,

även om tjänsten har stor omfattning, bedömas vara avsevärt mindre

inom ramen för sådana tjänster genom den tillsyn som organisationens

ledning utövar. Inte heller torde anonyma meddelanden förekomma lika

ofta i sådana system.

Elektroniska anslagstavlor faller i allmänhet inte under den särskilda

ansvarsregleringen i tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrund-

lagen. I undantagsfall kan förmedling av meddelanden med hjälp av

elektroniska anslagstavlor dock omfattas av grundlagsregleringen.

Exempelvis torde en elektronisk anslagstavla under vissa särskilda

förutsättningar omfattas av den s.k. bilageregeln i 1 kap. 7 § andra

stycket tryckfrihetsförordningen eller av den s.k. databasregeln i 1 kap. 9

§ yttrandefrihetsgrundlagen. När grundlagarna är tillämpliga kan åtal

bara väckas för vissa där särskilt angivna brott (tryckfrihetsbrott

respektive yttrandefrihetsbrott). För grundlagsskyddade tjänster gäller

vidare ett särskilt ansvarssystem med endast en i förväg utpekad person

som ansvarig för innehållet. Inte heller i övrigt kan begränsningar för

utövandet av dessa tjänster ställas upp i vanlig lag. När grundlagarna är

tillämpliga i detta avseende kan alltså inte den nu föreslagna lagen

tillämpas. För tydlighetens skull bör detta framgå av den nya lagen.

Lagen bör inte göras tillämplig på elektronisk post, dvs. meddelanden

som bara är avsedda för en viss mottagare eller en bestämd krets av

mottagare. På motsvarande sätt som Posten inte svarar för innehållet i de

brev som befordras bör inte heller den som tillhandahåller en tjänst för

elektronisk post ha något särskilt ansvar med avseende på meddelanden

till viss mottagare eller en bestämd krets av mottagare. Det finns inte

något skäl för att göra undantag för vissa kategorier av meddelanden,

t.ex. för elektronisk handel som föreslagits av Svensk Byggtjänst. De

särskilda behov av konfidentialitet som kan finnas är väl tillgodosedda

genom undantaget för elektronisk post.

Att elektronisk post undantas innebär naturligtvis inte att all

kommunikation som sker under benämningen elektronisk post

automatiskt skall falla utanför bestämmelsen om skyldighet att förhindra

fortsatt spridning.

Kommunikationens omfattning kan i sig inte vara

avgörande.Vanligtvis torde det dock redan av tjänsternas utformning

framgå om det är fråga om elektronisk post eller gruppkommunikation.

Om exempelvis en distributionslista används för förmedling av

meddelanden och nya användare kan ansluta sig till listan och då kan ta

del av meddelanden som tidigare förmedlats är det knappast fråga om

elektronisk post utan om sådan gruppkommunikation som omfattas av

lagen.

4.2.2 Skyldighet att lämna viss information

Regeringens förslag: Tillhandahållaren skall lämna information till

den som ansluter sig till en elektronisk anslagstavla om vem som

tillhandahåller tjänsten och om i vilken utsträckning inkomna

meddelanden blir tillgängliga för andra användare.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer delvis

med regeringens förslag. Utredningen föreslår att tillhandahållaren även

skall informera om att användaren är ansvarig för de meddelanden han

sänder in till tjänsten och att myndigheter som tillhandahåller

elektroniska anslagstavlor skall informera om att meddelanden som

sänds in kan bli allmänna handlingar.

Remissinstanserna: Kommerskollegium anför att det inte bör krävas

att varje enskild sida i ett system innehåller den information som skall

lämnas eller en hänvisning till sådan information. I övrigt har

remissinstanserna inte särskilt kommenterat förslaget i denna del.

Skälen för regeringens förslag: Eftersom de elektroniska anslags-

tavlorna är en ny företeelse för många är det sannolikt att ett stort antal

av dem som ansluter sig till en anslagstavla inte fullt ut inser vad som

sker när de sänder och tar emot meddelanden. Den som tillhandahåller

tjänsten bör därför vara skyldig att lämna viss information till de

användare som ansluter sig till tjänsten.

För en användare kan det vara av stor betydelse att veta vem som

tillhandahåller tjänsten. Det är också av stor betydelse för det allmännas

möjligheter att ingripa mot spridning av straffbara meddelanden att

tillhandahållaren framträder öppet. En uppgift om vem som är

tillhandahållare bör därför lämnas. Det är viktigt att användare förstår i

vilken utsträckning andra användare kan ta del av ett meddelande som

sänds in till en elektronisk anslagstavla. Information bör därför också ges

om i vilken utsträckning inkomna meddelanden blir tillgängliga för andra

användare.

Frågan om myndigheters hantering av elektroniska anslagstavlor bör

lösas i ett annat sammanhang. Något förslag om en särskild

informationsskyldighet för myndigheter läggs därför inte fram.

Det ligger i sakens natur att informationen skall vara tydlig och att det

för en användare skall vara enkelt att få informationen. En naturlig plats

för informationen torde då vara på en inledande sida som först möter

användaren. Det kan dock inte krävas att användaren skall nås av

informationen innan användaren kan använda sig av tjänsten.

4.2.3 Skyldighet att hålla uppsikt och att ta bort vissa meddelanden

Regeringens förslag: Den som tillhandahåller en elektronisk

anslagstavla skall ha sådan uppsikt över tjänsten som skäligen kan

krävas med hänsyn till omfattningen och inriktningen av tjänsten. Det

krävs inte att meddelanden förhandsgranskas.

Om en användare sänder in ett meddelande som uppenbart har sådant

innehåll som avses i brottsbalkens bestämmelser om uppvigling, hets

mot folkgrupp, barnpornografibrott och olaga våldsskildring (16 kap.

5, 8, 10 a eller 10 b § brottsbalken) skall den som tillhandahåller

tjänsten ta bort meddelandet från tjänsten eller på annat sätt förhindra

vidare spridning av meddelandet. Detsamma gäller meddelanden där

det är uppenbart att användaren genom att sända in meddelandet gjort

ett intrång i upphovsrätt m.m. Skyldigheten skall också gälla den som

på tillhandahållarens uppdrag har uppsikt över tjänsten.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer delvis

med regeringens förslag. Utredningen föreslår att tillhandahållaren skall

vara skyldig att förhindra fortsatt spridning av meddelanden där

användaren gjort sig skyldig till brott eller intrång i upphovsrätt och

meddelanden som är ägnade att användas vid brott. Dessutom föreslår

utredningen att brott som avses i 16 kap. 5, 8, 10 a, 10 b och 12 §§

kriminaliseras på försöksstadiet när ett sådant meddelande sänds till en

elektronisk anslagstavla.

Remissinstanserna: Svenska IT-företagens organisation föreslår att

det osanktionerade uppsiktskravet utgår. Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet anför att uppsiktskravet måste preciseras.

Diskrimineringsombudsmannen anser att meddelandets innehåll borde

vara avgörande, inte det faktum att en användare gjort sig skyldig till

brott.

Svea hovrätt ifrågasätter om det finns tillräckliga skäl för att

genomföra den föreslagna kriminaliseringen av vissa försök och påpekar

att flera av brotten redan är straffbara på ett tidigt stadium. Även

Riksåklagaren motsätter sig förslaget i detta avseende och anför att det

vore en oönskad särreglering för IT-området.

Svea hovrätt, Riksåklagaren, Barnombudsmannen och Ombudsmannen

mot etnisk diskriminering förespråkar att kravet på att det skall vara

uppenbart att ett meddelande är brottsligt ersätts med ett lägre

sannolikhetskrav.

Statsåklagarmyndigheten anför att det av rättssäkerhetsskäl inte kan

godtas att införa ett straffansvar för upphovsrättsintrång som inte utgör

brott. Rikspolisstyrelsen är tveksam till att inbegripa meddelanden som är

ägnade att användas vid brott men accepterar utredningens förslag

eftersom det krävs uppsåt för straffbarhet. Sprängämnesinspektionen

anser att även innehåll i meddelanden som kan utnyttjas för att orsaka

allvarlig skada på person eller egendom skall omfattas av skyldigheten

att förhindra fortsatt spridning av meddelanden.

Business Software Alliance anför att hänsyn bör tas till

tillhandahållarens kostnader och arbetsinsats.

Skälen för regeringens förslag

Uppsikt över tjänsten

När det gäller den närmare innebörden av ansvaret för att ta bort vissa

meddelanden bör en utgångspunkt vara att den som tillhandahåller

tjänsten inte bör få gå med på eller passivt se på när användare

missbrukar tjänsten. Teknikens flexibilitet och tillgängligheten via nät

medför särskilda risker för sådant missbruk. En föreskrift bör därför

införas att den som tillhandahåller tjänsten skall vara skyldig att ha

uppsikt över tjänsten. Uppsiktsskyldigheten bör uttryckligen knytas till

de faktiska förhållanden som uppsikten skall avse. Tillhandahållaren bör

därför vara skyldig att hålla sådan uppsikt som skäligen kan krävas med

hänsyn till omfattningen och inriktningen av verksamheten, för att

fullgöra den skyldighet att ta bort vissa meddelanden från tjänsten som

närmare redovisas nedan.

Hur en tillhandahållare praktiskt skall förfara för att uppfylla uppsikts-

kravet måste alltså bedömas i det enskilda fallet. Det kan t.ex. inte krävas

att tillhandahållaren ständigt aktivt kontrollerar varje enskilt meddelande

som sänts till tjänsten. Däremot bör någon form av återkommande

kontroll krävas. Det kan inte anses förenligt med uppsiktsplikten att

tjänsten är utan innehållskontroll under längre tid. Tillhandahållaren bör

därför regelbundet gå igenom innehållet i den elektroniska anslagstavlan.

Vad som är ett rimligt tidsintervall får avgöras från fall till fall och främst

med hänsyn till hur många som regelmässigt kopplar upp sig mot

tjänsten. Detta innebär i normalfallet att kravet bör sättas högre för

tjänster som erbjuds yrkesmässigt än för tjänster som bedrivs av

privatpersoner och som typiskt sett är mindre frekvent besökta. Ett

riktmärke bör dock vara att i inget av fallen bör en tjänst kunna lämnas

utan tillsyn under längre tid än en vecka. Avsikten är inte att

tillhandahållare skall drabbas på ett sådant sätt att deras verksamhet i

någon väsentlig mån försvåras eller att uppkomsten av nya tjänster

äventyras. Ett sätt att uppfylla uppsiktsplikten om mängden meddelanden

gör det svårt att läsa alla meddelanden i tjänsten med en rimlig

arbetsinsats eller till rimliga kostnader kan därför vara att med hjälp av

en klagomur ge användarna möjligheter att nå tillhandahållaren för att

påtala en eventuell förekomst av straffbara meddelanden. Regeringen

förutsätter också att det inom ramen för den självreglering som beskrivs i

avsnitt 6 tas fram riktlinjer eller rutiner för ett seriöst tillhandahållande av

tjänster.

Skyldighet att ta bort vissa meddelanden

De allra flesta tillhandahållare har ett intresse av att se till att deras

tjänster inte missbrukas för spridning av brottsliga meddelanden. Många

tillhandahållare torde också ha metoder för att förhindra en sådan

användning. Det finns dock de som är mindre nogräknade i detta

avseende och som i vart fall inte självmant ingriper mot en sådan

användning. Det bör därför införas ett självständigt straffrättsligt ansvar

för en tillhandahållare som underlåter att avlägsna vissa meddelanden.

Utredningens förslag att knyta tillhandahållarens ansvar för

underlåtenhet att förhindra fortsatt spridning av meddelanden till om en

användare gjort sig skyldig till brott genom att sända in meddelandet,

hänger samman med att utredningen föreslagit att vissa brott i 16 kap.

brottsbalken bör straffbeläggas på försöksstadiet för det fall ett

meddelande sänds till en elektronisk anslagstavla. Ett straffansvar för

försök av det slag som utredningen föreslår skulle innebära en

särreglering för ett visst slag av teknisk hantering av ett meddelande.

Redan av denna anledning väcker förslaget betänkligheter och något

förslag i denna del läggs därför inte fram.

Ett alternativ är att använda sig av ett angreppssätt liknande det som

under remissbehandlingen föreslagits av Ombudsmannen mot etnisk

diskriminering. Om regleringen tar sikte direkt på meddelandenas

innehåll, genom att en hänvisning sker till vissa lagrum, är det lättare för

en tillhandahållare att överblicka det straffbara området. Det torde även

medföra fördelar för utredningen av brott om man använder sig av den

enklare konstruktionen att utgå direkt från meddelandets innehåll i stället

för att utgå från brottslig gärning hos avsändaren.

När det gäller utredningens förslag att straffbelägga underlåtenhet att

förhindra fortsatt spridning av meddelanden där det från användarens

sida inte uppenbart är fråga om något straffbart förfarande, dvs.

meddelanden som är ägnade att användas vid brott, för det enligt

regeringens uppfattning för långt att straffa tillhandahållaren. Ur

rättspolitisk synvinkel är det svårt att motivera att avsändaren är fri att

sprida ett meddelande men att en tillhandahållare av en elektronisk

anslagstavla kan straffas för spridningen. Detsamma gäller

Sprängämnesinspektionens förslag att låta skyldigheten omfatta även

meddelanden som kan utnyttjas för att orsaka allvarlig skada på person

eller egendom. Inte heller i dessa fall bör tillhandahållaren ges ett

straffrättsligt ansvar eftersom detta inte har någon motsvarighet för

avsändaren.

Om skyldigheten att ta bort meddelanden gällde alla slag av brottsliga

gärningar skulle man kunna invända att reglerna skulle bli svåra att följa.

Informationsflödet är ibland för stort för att den som tillhandahåller

tjänsten systematiskt skall kunna granska och bedöma alla meddelanden

som förmedlas. För att göra det praktiskt möjligt för tillhandahållaren att

efterleva lagen bör det straffbara området, i vart fall som ett första steg,

begränsas till att avse vissa brott mot allmän ordning och intrång i

upphovsrätten m.m. I det första fallet är det normalt sett möjligt att göra

en bedömning som grundas enbart på meddelandets innehåll, dvs. av

tillhandahållaren kända faktorer. Skyldigheten att ta bort meddelanden

bör därför knytas till om meddelandet har ett sådant innehåll som avses i

bestämmelserna i 16 kap. 5, 8, 10 a eller 10 b § brottsbalken om

uppvigling, hets mot folkgrupp, barnpornografibrott respektive olaga

våldsskildring. Den typ av meddelanden som avses i de angivna

bestämmelserna är relativt sett enkla att identifiera och en bedömning av

innehållet kan göras utifrån objektiva kriterier.

När det gäller ett upphovsrättsligt skyddat meddelande bör ansvaret för

tillhandahållaren knytas till om användaren genom att sända in

meddelandet har gjort intrång i upphovsrätt eller i rättighet som skyddas

genom föreskrift i 5 kap. lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära

och konstnärliga verk.

Eftersom elektroniska anslagstavlor ofta tillhandahålls av personer

som inte yrkesmässigt sysslar med tjänsterna är det inte realistiskt att

begära att den som tillhandahåller tjänsten skall kunna ta ställning till

svåra juridiska gränsdragningsproblem. Det bör därför ställas upp en

begränsning i skyldigheten att avlägsna vissa meddelanden som tar sikte

på hur tydligt meddelandets innehåll är. Skyldigheten bör därför finnas

endast när det är uppenbart att ett meddelande har sådant innehåll som

avses i de ifrågavarande lagrummen i 16 kap. brottsbalken eller att

användaren har gjort intrång i upphovsrätt m.m.

Om tillhandahållaren uppdrar åt någon annan att hålla uppsikt över

tjänsten bör denne träffas av regleringen. En operatör, vars verksamhet

faller under det undantag för tillhandahållande av enbart nät m.m. enligt

vad som sägs i 2 §, kan t.ex. i det enskilda fallet vara ansvarig om

operatören är den som faktiskt sköter en anslagstavla på uppdrag av

tillhandahållaren.

Skyldigheten att ta bort meddelanden bör endast gälla sådana

meddelanden som sänts in till tjänsten av en användare. Lagen är alltså

inte tillämplig när spridning av meddelanden av det slag som avses i

lagen underlättas enbart genom att användare t.ex. genom hyperlänkar

hänvisas till andra tjänster som visar sig innehålla straffbara

meddelanden.

Tillhandahållaren skall ta bort meddelandet eller på annat sätt

förhindra vidare spridning av meddelandet. För fullbordat brott bör inte

krävas att någon spridning till andra användare faktiskt ägt rum. Det bör i

detta avseende räcka att meddelandet hålls tillgängligt för användare av

tjänsten vid en tidpunkt när meddelandet bort avlägsnats.

För det fall en myndighet tillhandahåller en elektronisk anslagstavla

kan meddelanden som en användare sänt in till tjänsten bli allmänna

handlingar. Det bör understrykas att den nu föreslagna regleringen inte

kan förändra en myndighets skyldigheter att lämna ut allmänna

handlingar. I praktiken bör frågan lösas på så sätt att myndigheten ser till

att meddelandet inte kan spridas med hjälp av den elektroniska

anslagstavlan och att den som önskar ta del av meddelandet får vända sig

till myndigheten.

Regeringen lägger inte nu fram förslag till någon särskild skyldighet

för tillhandahållaren att spara meddelanden. Det huvudsakliga syftet med

lagen är att vissa meddelanden tas bort och det vore orimligt att kräva av

en tillhandahållare, som faktiskt skött denna uppgift, att även spara

material, vilket i sig kan utgöra ett intrång i upphovsrätten. Skyldigheten

att ta bort vissa meddelanden innebär dock inte att meddelanden måste

utplånas hos tillhandahållaren. Data som behövs för att utreda och bevisa

brott bör självfallet om möjligt bevaras så att polis och åklagare kan

fullgöra sina uppgifter. Under vissa speciella omständigheter kan det vara

straffbart att förvanska eller radera meddelanden, t.ex. vid fall av

bevisförvanskning enligt 15 kap. 8 § brottsbalken.

Lagrådet har haft invändningar mot utformningen av den bestämmelse

i lagrådsremissen som slog fast en skyldighet att förhindra spridning av

vissa meddelanden. Lagrådet har därvid anfört att bestämmelsen ger vid

handen att den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla är skyldig

att göra en förhandsgranskning av allt material som lämnas till

anslagstavlan och att den remitterade lagtexten kan föranleda slutsatsen

att den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla, för att uppfylla

kraven i 5 §, är skyldig att granska varje enskilt meddelande. Någon

förhandsgranskning eller något generellt krav på att granska varje enskilt

meddelande har regeringen aldrig avsett att slå fast. Skyldigheten att

avlägsna meddelanden ur tjänsten måste också ses mot bakgrund av att

det bara är uppsåtliga och grovt oaktsamma överträdelser av skyldigheten

som är straffbara. För att bestämmelserna inte skall ge det intryck

Lagrådet funnit har lagtexten justerats. Nu föreslås i stället att

tillhandahållaren skall vara skyldig att ta bort ett visst meddelande eller

att på annat sätt förhindra vidare spridning av ett visst meddelande.

Dessutom har bestämmelsernas ordningsföljd ändrats för att göra lagen

mer lättillgänglig och att understryka sambandet mellan uppsiktsplikten

och skyldigheten att ta bort vissa meddelanden.

4.2.4 Sluten gruppkommunikation

Regeringens förslag: Tillhandahållaren av en tjänst får en uttrycklig

rätt att ta del av meddelanden som förekommer i tjänsten.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens

förslag. Utredningen föreslår ingen uttrycklig bestämmelse om

tillhandahållarens rätt att ta del av meddelanden men uttalar att en sådan

rätt följer av förslaget.

Remissinstanserna: Stockholms stads kommunstyrelses politiska

minoritet har uppfattningen att förslagets konsekvenser vad avser

möjligheten till insyn för tillhandahållaren i meddelanden är

integritetskränkande och att användarna i vart fall bör upplysas om

förhållandet. Posten AB föreslår att en befogenhet att ta del av

gruppkommunikation bör skrivas ut i lagtexten med hänsyn till reglerna i

postlagen och telelagen som meddelats till skydd för post- och

telehemligheten.

Skälen för regeringens förslag: När det är fråga om meddelanden

som är avsedda att göras tillgängliga för en grupp av användare, är det

ändå vanligt att kretsen begränsas till vissa användare, och att endast

dessa ges tillgång till t.ex. den elektroniska konferens där meddelandena

finns. Den som tillhandahåller en anslagstavla där en sådan sluten

konferens förekommer torde i och för sig redan genom regeln om

uppsiktsplikt och regeln om skyldighet att ta bort vissa meddelanden ha

rätt att ta del av meddelandena oberoende av om han eller hon tillhör den

slutna gruppen. För att undanröja eventuella oklarheter i den delen bör

emellertid en uttrycklig bestämmelse om detta tas in i lagen. För

användarna torde det vara självklart att tillhandahållaren har rätt att ta del

av meddelanden i en gruppkommunikation.

4.2.5 Straff och förverkande

Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter

mot skyldigheten att lämna information skall kunna dömas till böter.

Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot

skyldigheten att ta bort eller på annat sätt förhindra vidare spridning

av meddelanden av det slag som anges i lagen skall kunna dömas till

böter eller fängelse i högst sex månader. Om brottet är grovt skall

straffskalan uppgå till fängelse i högst två år. I ringa fall skall något

straffansvar inte inträda.

Lagens straffbestämmelser om skyldigheten att förhindra spridning

av vissa meddelanden gäller inte om tillhandahållaren kan dömas till

ansvar enligt brottsbalken eller upphovsrättslagen.

Datorer eller andra hjälpmedel som använts vid brott mot

bestämmelsen om skyldighet att förhindra spridning av vissa

meddelanden får under vissa omständigheter förverkas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen föreslår att endast uppsåtliga överträdelser av

skyldigheten att förhindra spridning skall kunna straffas och att ett grovt

brott skall införas även vid brott mot informationsskyldigheten. Vidare

föreslår utredningen att straffskalan för brott mot

informationsskyldigheten bestäms till densamma som för brott mot

skyldigheten att förhindra spridning och att ringa fall av överträdelse av

informationsskyldigheten inte skall vara straffbar samt att förverkande

skall kunna ske även vid brott mot informationsskyldigheten.

Remissinstanserna: Svea hovrätt anser att straffbestämmelsen bör

behandla uppsåtligt brott, såväl av normalgraden som grovt, jämte

oaktsamhet i skilda paragrafer eller stycken. Ombudsmannen mot etnisk

diskriminering anför att straffet bör vara detsamma som för hets mot

folkgrupp, dvs. fängelse i högst två år och att även ringa brott bör straffas

med böter. Svenska IT-företagens organisation förespråkar att en för-

seelse mot skyldigheten att lämna information inte får samma straffskala

som brott mot skyldigheten att förhindra fortsatt spridning av med-

delanden.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anför att även

grovt åsidosättande av uppsiktsplikten bör straffbeläggas, eftersom en

tillhandahållare annars kan hålla sig omedveten om vilka meddelanden

som passerar tjänsten. Riksåklagaren och Statsåklagarmyndigheten

föreslår av samma skäl att även oaktsamma överträdelser av skyldigheten

att förhindra spridning straffbeläggs.

Justitiekanslern framhåller att datorer kan användas för verksamhet

som skyddas av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen

och att förverkande inte kan äga rum vid brott mot grundlagarna samt

uttalar att förverkandebestämmelsen mot denna bakgrund framstår som

alltför långtgående för att kunna godtas som en begränsning av den

yttrandefrihet som var och en är tillförsäkrad enligt regeringsformen.

Även Svea hovrätt ifrågasätter av liknande skäl

förverkandebestämmelsen. Svenska IT-företagens organisation anser att

förverkande enbart skall kunna ske när det är fråga om brott mot

skyldigheten att hindra fortsatt spridning av meddelanden.

Skälen för regeringens förslag:

Straff

Den som bryter mot skyldigheten att lämna viss information och att ta

bort eller på annat sätt förhindra vidare spridning av vissa meddelanden

måste kunna ställas till ansvar. Brott mot informationsskyldigheten bör

vara straffbart både när det sker med uppsåt och av oaktsamhet. Eftersom

detta brott närmast är en ordningsförseelse bör bara böter kunna följa på

brottet. Något behov av att införa ansvar för grovt brott finns inte.

Skyldigheten att ta bort eller på annat sätt förhindra vidare spridning av

tidigare angivna slag av meddelanden bör inträda när tillhandahållaren

får kännedom om förekomsten av meddelandet. Sådan kännedom kan

tillhandahållaren få genom att själv läsa meddelandet eller genom att

någon gör honom uppmärksam på meddelandet. För att förhindra att

tillhandahållaren håller sig okunnig om vilka meddelanden som finns i

tjänsten bör straffansvar även kunna inträda för den som av grov

oaktsamhet underlåter att ta bort ett meddelande eller på annat sätt

förhindra vidare spridning av meddelandet.

När det gäller att bedöma om en tillhandahållare har förfarit grovt

oaktsamt får ledning främst sökas i hur tillhandahållaren har uppfyllt sin

plikt att ha uppsikt över tjänsten. För det fall att tillhandahållaren

åsidosatt uppsiktsplikten och tillhandahållaren till följd därav har

underlåtit att ta bort sådana meddelanden som anges i 5 § första stycket

bör straffansvar kunna komma i fråga. Som angetts ovan i avsnitt 4.2.3 är

antalet meddelanden i den elektroniska anslagstavlan ibland så stort att

det inte är rimligt att kräva att tillhandahållaren aktivt kontrollerar

meddelandena. Det bör i dessa fall kunna räcka för att undvika

straffansvar att en möjlighet inrättas för användare att påtala förekomsten

av meddelanden av det slag tillhandahållaren har skyldighet att ta bort

under förutsättning att uppföljande åtgärder sätts in omedelbart efter det

att någon påtalat förekomsten av ett straffbart meddelande i tjänsten. Om

straffbara meddelanden ofta förekommit i en tjänst måste dock kravet på

åtgärder av tillhandahållaren sättas högre och ett större inslag av aktiva

åtgärder bör då krävas. Det bör också kunna anses som straffbart om

tillhandahållaren uppdragit åt någon annan att hålla uppsikt över tjänsten

och tillhandahållaren varit grovt oaktsam när det gäller valet av denne

person.

Straffskalan för normalgraden av brott mot skyldigheten att förhindra

spridning av vissa meddelanden bör sträcka sig från böter till fängelse i

sex månader. Vid grovt brott bör dock straffet vara fängelse i högst två

år. Grovt brott bör komma i fråga när förekomsten av det slag av

meddelanden som anges i 5 § första stycket har haft mycket stor

omfattning eller det är fråga om upprepade förseelser.

För att undvika lagföring av mindre allvarliga förseelser bör det i ringa

fall inte kunna dömas till ansvar. Om det är fråga om ett enstaka

meddelande i en för övrigt seriös verksamhet kan detta betraktas som

ringa fall. Den närmare avgränsningen mellan ringa fall och brott av

normalgraden får ske i rättstillämpningen.

Ansvar enligt den särskilda lagen i fråga om skyldigheten att ta bort

vissa meddelanden bör inte inträda om tillhandahållaren kan dömas till

ansvar enligt brottsbalken. Om en tillhandahållare kan dömas för brott

enligt de i 5 § första stycket 1 angivna bestämmelserna, antingen som

gärningsman eller som medverkande, skall alltså inte bestämmelsen

tillämpas. Detsamma gäller om gärningen ryms i något annat straffbart

förfarande i brottsbalken. Straffbestämmelserna i den särskilda lagen bör

även vara subsidiärt tillämpliga i förhållande till straffbestämmelserna i

upphovsrättslagen.

Förverkande

Regeringen delar inte synpunkten att en förverkandebestämmelse är

olämplig. En förverkandemöjlighet är ett viktigt komplement till

straffbestämmelsen, främst för att hindra fortsatt brottslighet. Det är

därför angeläget att det införs en möjlighet att förverka datorer och andra

hjälpmedel, såsom datorprogram, som har använts vid brott enligt lagen.

Förverkande bör, förutom när det behövs för att förhindra fortsatt

brottslighet, även kunna ske när det framstår som stötande att

gärningsmannen får behålla de hjälpmedel han använt vid brott mot

lagen. Förverkande bör bara komma i fråga vid brott mot skyldigheten att

förhindra spridning av vissa meddelanden.

Lagrådet har anfört att förverkandebestämmelsen kan föranleda

tillämpningsproblem och pekat på att i fall där en tillhandahållare

disponerar över ett flertal datorer kan det vara tveksamt vilken av

datorerna som kommit till användning vid brott enligt 7 §. Lagrådet har

vidare pekat på att i fall där ett stort antal datorer helt eller delvis kommit

till användning, kan det framstå som alltför långtgående att förklara

samtliga datorer förverkade. Lagrådet har därför förordat att

förverkandebestämmelsen övervägs ytterligare. Regeringen anser att en

förverkandepåföljd är nödvändig av de skäl som ovan anförts. Det

förhållandet att det kan vara oklart vilken dator som använts utgör inte

något skäl mot att ha en möjlighet att förverka datorer m.m. Sådana

situationer kan uppstå vid tillämpningen av många liknande

förverkandebestämmelser. Regeringen delar däremot synpunkten att, i

t.ex. den andra av Lagrådet påtalade situationen, förverkande ibland kan

framstå som långtgående. Det bör därför uttryckligen anges i lagen att

förverkandet helt eller delvis kan underlåtas om förverkandet är oskäligt.

5 Datalagens tillämplighet

Regeringens bedömning: Ytterligare överväganden krävs i fråga om

undantag från datalagens bestämmelser.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett undantag görs för

elektroniska anslagstavlor beträffande huvuddelen av datalagens

bestämmelser.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har uttalat någon

uppfattning i frågan tillstyrker förslaget men några, bl.a Malmö tingsrätt

och Spri ifrågasätter om det föreslagna undantaget är förenligt med

dataskyddsdirektivet.

Skälen för regeringens bedömning: Den 24 oktober 1995 antog EG

direktivet 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på

behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter.

En parlamentarisk utredning, Datalagskommittén, lade den 2 april i år

fram betänkandet Integritet, Offentlighet, Informationsteknik (SOU

1997:39), med förslag till bl.a. hur direktivet skall genomföras i svensk

rätt. Det av utredningen föreslagna undantaget från datalagen (1973:289)

måste analyseras utifrån Datalagskommitténs förslag samt de synpunkter

som framförs och de överväganden som görs under beredningen av

kommitténs förslag. Något förslag läggs därför inte fram i detta

sammanhang.

6 Internationellt samarbete och självreglering

Regeringens bedömning: För att få till stånd effektiva lösningar på

problemen med spridning av straffbara meddelanden genom globala

kommunikationsnät krävs internationellt samarbete. Sverige bör aktivt

delta såväl i försök att få till stånd en självreglering av förhållandena

på området som i diskussioner kring mer ingripande regleringar.

Utredningens bedömning: Utredningen uttalar att det främst är med

hjälp av internationella överenskommelser som man bör söka komma till

rätta med missbruk och avarter och att det är en angelägen uppgift att

från svensk sida verka för att sådana överenskommelser kommer till

stånd.

Remissinstanserna: Många av remissinstanserna, både bland dem

som tillstyrker och bland dem som avstyrker lagförslaget, pekar på

problematikens internationella karaktär och förespråkar ett vidgat

internationellt samarbete. Några remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren,

förespråkar en internationell reglering.

Skälen för regeringens bedömning: Problemen kring spridning av

straffvärda meddelanden genom globala kommunikationsnät har

uppmärksammats i flera länder. Ett internationellt samarbete har därför

inletts inom Europeiska unionen, Europarådet och OECD.

Det skulle kunna diskuteras om åtgärder för att förhindra spridning av

straffbara meddelanden skulle kunna riktas mot vissa slag av operatörer,

t.ex. sådana som ombesörjer uppkoppling mot Internet eller liknande nät.

Enligt regeringens uppfattning finns det anledning att stödja försök att

åstadkomma en självreglering bland operatörerna.

Inom EU har samarbetet kommit längst och fått konkreta resultat.

Europeiska unionens råd antog en resolution i ämnet den 17 februari

1997. I resolutionen uppmanas medlemsstaterna att uppmuntra

framväxten av system för självreglering av branschen. Dessa system kan

omfatta upprättandet av oberoende organ med representanter både från

leverantörer av Internettjänster och användare, uppföranderegler för

verksamheten och eventuellt system för direktrapportering från

allmänheten. Vidare uppmanas medlemsstaterna att uppmuntra

tillhandahållandet av filtersystem och system för klassning av

information. I rådsresolutionen anmodas också kommissionen bl.a. att

följa upp och säkerställa sammanhang i arbetet samt ytterligare överväga

frågan om rättsligt ansvar för innehållet på Internet.

Regeringen avser att aktivt stödja gemensamma ansträngningar att

skapa en informationsspridning genom globala kommunikationsnät som

präglas av mer ordning och ansvarstagande. I detta arbete avser

regeringen att använda sig av de metoder för självreglering som angetts i

rådets resolution. Arbetet måste självfallet bedrivas under iakttagande av

grundläggande principer för tryckfriheten och yttrandefriheten.

Inom Europarådet har en arbetsgrupp tillsatts för att bl.a. ta fram

förslag till ett rättsligt bindande instrument om ökade möjligheter till

rättsligt bistånd vid IT-relaterad brottslighet. Även frågor kring ansvar

för meddelanden som förekommer i globala kommunikationsnät

diskuteras i detta sammanhang. I diskussionerna deltar även företrädare

för USA, Kanada och Japan.

Inom OECD har det framförts förslag om rättsliga instrument med

grundläggande regler för informationsspridning med hjälp av globala

kommunikationsnät.

7 Konsekvenser av förslaget

Utredningen har efter att ha antagit att det finns 6 500 elektroniska

anslagstavlor och att det i genomsnitt tar en timma i veckan att vidta

åtgärder för att förhindra spridning och att timkostnaden är 500 kronor,

beräknat att årskostnaden för förslaget för dem som tillhandahåller

elektroniska anslagstavlor blir 169 miljoner kronor. Utredningen uttalar

dock att siffran bygger på så grova antaganden att den inte kan anses ge

någon vägledning men att de skyddsintressen som den föreslagna

regleringen vilar på får anses väga över de kostnader och olägenheter

som förslaget kan föra med sig. Bland remissinstanserna anför Swedma

att kostnaderna för förslaget kan bli avsevärt högre än vad utredaren

räknat med.

De ekonomiska konsekvenserna för förslaget är svåra att överblicka.

Förutom tillhandahållarnas kostnader för tillsyn av tjänster, som

utredningen räknat med, tillkommer kostnader för att utforma tjänsterna

så att informationskravet kan uppfyllas. Vidare tillkommer kostnader för

tillsyn av efterlevnaden av den nya regleringen. I de fall myndigheter får

ökade kostnader så bör detta kunna finansieras genom omprioriteringar

inom myndigheternas anslag eller inom det aktuella utgiftsområdet.

Lagen kan förväntas ge en viss effekt vad gäller förekomsten av

missbruk av elektroniska anslagstavlor. Med tanke på dessa positiva

effekter som i stor utsträckning skyddar barn och ungdomar kan det antas

att regleringen är väl motiverad i jämförelse med samhällets

sammanlagda kostnad för förslaget.

Förslaget får omedelbara konsekvenser för den brottsbekämpande

verksamheten genom att den förser polis och åklagare med instrument för

att bekämpa brottslighet.

8 Författningskommentar

1 §

I paragrafen definieras elektronisk anslagstavla som en tjänst för

elektronisk förmedling av meddelanden. Innebörden av definitionen har

närmare diskuterats i avsnitt 4.2.

Meddelande definieras som text, bild, ljud eller information i övrigt.

Lagen omfattar således alla former av meddelanden.

2 §

Från tillämpningen av lagen undantas den som tillhandahåller endast nät

m.m., förmedling av meddelanden inom en myndighet eller mellan

myndigheter eller inom ett företag eller en koncern, tjänster som omfattas

av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen samt

elektronisk post. Lagrådet har efterlyst exempel på när elektroniska

anslagstavlor kan omfattas av regleringen i tryckfrihetsförordningen eller

yttrandefrihetsgrundlagen. Sådana exempel lämnas i avsnitt 4.2.1. Med

anledning av Lagrådets påpekande i fråga om vad som utgör elektronisk

post i lagens mening har texten i motiveringen och lagtexten justerats. I

begreppet elektronisk post innefattas i detta sammanhang alla fall där

avsändaren bestämt vem eller vilka personer som skall motta ett visst

meddelande.

3 §

Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla är skyldig att

informera användare om sin identitet och om i vilken utsträckning

inkomna meddelanden blir tillgängliga för andra användare. I

lagrådsremissens lagtextförslag föreslogs att var och en som ansluter sig

till tjänsten skulle underrättas så snart som möjligt . Som närmare

framgår av avsnitt 4.2.2 kan informationen lämnas på en naturlig plats på

själva anslagstavlan. Lagrådet har uttalat att det valda uttrycket närmast

leder tanken till att den som tillhandahåller anslagstavlan genom en

särskild åtgärd skall se till att varje användare får viss information och

har ifrågasatt om inte skyldigheten kommer till bättre uttryck om den

formulerades som en skyldighet för den som tillhandahåller den

elektroniska anslagstavlan att lämna användare viss information innan

användaren ansluter sig till tjänsten. Regeringen delar Lagrådets

synpunkt att bestämmelsen bör formuleras om. Enligt regeringens

uppfattning bör skyldigheten formuleras som en skyldighet för

tillhandahållaren att ge var och en som ansluter sig till tjänsten viss

information eftersom det, som angivits i avsnitt 4.2.2, inte krävs att

informationen alltid möter användaren innan han eller hon använder sig

av tjänsten.

4 §

Paragrafen slår fast en grundläggande skyldighet för tillhandahållaren av

en elektronisk anslagstavla att hålla uppsikt över sin tjänst.

Uppsiktsplikten är inte straffsanktionerad men får betydelse för att

avgöra när tillhandahållaren förfarit grovt oaktsamt genom att underlåta

att ta bort ett meddelande som avses i 5 § ur tjänsten. I förhållande till

lagrådsremissen har lagtexten på förslag av Lagrådet justerats så att

enbart 5 § nämns i bestämmelsen. Lagrådet har uttalat att 5 § i den

utformning den hade i lagrådsremissen ger vid handen att

tillhandahållaren måste tillgripa förhandsgranskning och ger intryck av

att varje enskilt meddelande måste granskas av tillhandahållaren. Av

denna anledning har redan i bestämmelsen om uppsikt klargjorts att

graden av den uppsikt som skäligen kan krävas varierar efter den

omfattning och inriktning som tjänsten har. Vilken uppsikt som krävs i

det enskilda fallet diskuteras i avsnitt 4.2.3.

5 §

Om en användare sänder in ett meddelande av i paragrafen angett slag till

tjänsten, har tillhandahållaren en skyldighet att ta bort meddelandet eller

på annat sätt förhindra vidare spridning av det. Lydelsen har justerats

efter det att Lagrådet haft synpunkter på lagtextens utformning, vilket

diskuteras i avsnitt 4.2.3.

Paragrafen slår också fast att den som tillhandahåller en tjänst har rätt

att ta del av meddelanden i tjänsten för att fullgöra sin skyldighet enligt

5 § samt att skyldigheten att ta bort meddelanden och rätten att ta del av

meddelanden även gäller den som på uppdrag av tillhandahållaren har

uppsikt över tjänsten. Den som inte fullgör sin skyldighet enligt

paragrafen kan under vissa omständigheter dömas för brott, se

kommentaren till

7 §.

6-7 §

Överträdelse av skyldigheten att lämna information är straffbar både vid

uppsåt och oaktsamhet.

Genom straffbestämmelsen i 7 § ges förutsättningarna för att straffa

den tillhandahållare som underlåter att ta bort eller på annat sätt förhindra

vidare spridning av vissa meddelanden. Det är endast uppsåtliga och

grovt oaktsamma gärningar som är straffbara. Frågan om någon förfarit

grovt oaktsamt får avgöras främst med hänsyn till hur personen uppfyllt

sin uppsiktsskyldighet enligt 4 §. Detta innebär att om någon brustit i den

uppsikt som skäligen kan krävas, kan straffansvar för en underlåtenhet att

ta bort ett meddelande från tjänsten bli aktuellt. Vilken uppsikt som kan

krävas varierar efter tjänstens omfattning och inriktning. Dessa frågor

diskuteras närmare i avsnitt 4.2.3 och 4.2.5.

8 §

Bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.2.5.

I paragrafen slås fast att datorer och andra hjälpmedel som använts vid

brott mot skyldigheten att ta bort meddelanden får förklaras förverkade,

om åtgärden behövs för att förebygga fortsatt brottslighet eller det annars

finns särskilda skäl. Efter att Lagrådet föreslagit att bestämmelsen skall

övervägas ytterligare har bestämmelsen kompletterats med att

förverkande helt eller delvis får underlåtas om förverkandet är oskäligt.

Delar av utredningens sammanfattning av

betänkandet

Vad slutligen beträffar frågan om behovet av en reglering av s.k.

elektroniska anslagstavlor föreslår jag en särskild lag med vissa

undantag från datalagen - och därmed från EG:s dataskyddsdirektiv - så

att ett fritt meningsutbyte inte hindras. Vidare föreslår jag bestämmelser i

den särskilda lagen för att hindra missbruk av sådana elektroniska

förmedlingstjänster. Eftersom den användare som ligger bakom ett

missbruk ofta inte kan återfinnas till följd av utformningen av de tekniska

och administrativa rutinerna i anknytning till elektroniska

förmedlingstjänster, föreslår jag att den som tillhandahåller en tjänst för

förmedling av elektroniska meddelanden skall informera om bl.a. vem

som tillhandahåller tjänsten samt ha uppsikt över den. För vissa fall

föreslår jag också en skyldighet att förhindra fortsatt spridning av

meddelanden, och att denna skyldighet samt den nämnda skyldigheten att

informera användarna straffsanktioneras. Slutligen föreslår jag en

bestämmelse om att datorer och andra hjälpmedel som har använts vid

brott enligt den föreslagna lagen skall få förklaras förverkade, om

åtgärden behövs för att förebygga brott eller det annars finns särskilda

skäl.

Utredningens lagförslag

1 Förslag till lag om elektroniska förmedlingstjänster

Härigenom föreskrivs följande.

Tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller tjänster som avser elektronisk förmedling av

meddelanden.

Lagen gäller dock inte

1. tillhandahållande endast av nät eller andra förbindelser för

överföring av meddelanden,

2. förmedling av meddelanden inom en myndighet eller mellan

myndigheter eller inom ett företag eller en koncern, och

3. sådana tjänster som omfattas av regleringen i tryckfrihetsfördningen

eller yttrandefrihetsgrundlagen.

I lagen avses med meddelanden text, bild, ljud eller information i

övrigt som förmedlas i elektronisk form.

Undantag från datalagen

2 § Bestämmelserna i 1-20 och 22-25 §§ datalagen (1973:289) skall inte

tillämpas på personregister som ingår i en tjänst enligt denna lag, i den

mån

1. registret innehåller bara löpande text och uppgifter om meddelanden

och användare, och

2. registret förs för att användarna skall kunna lämna eller inhämta

uppgifter för ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning eller

ett fritt konstnärligt skapande.

Med löpande text avses information som inte har strukturerats så att

sökning av personuppgifter underlättas.

Uppsikt över tjänsten

3 § Den som tillhandahåller tjänsten skall ha sådan uppsikt över tjänsten

som är nödvändig med hänsyn till omfattningen och inriktningen av

verksamheten.

Information till användarna

4 § Den som tillhandahåller tjänsten skall så snart det kan ske underrätta

var och en som vill använda tjänsten om

1. vem som tillhandahåller tjänsten,

2. att användaren är ansvarig för innehållet i de meddelanden han

sänder in, och

3. i vilken utsträckning inkomna meddelanden blir tillgängliga för

andra användare.

Om en myndighet tillhandahåller tjänsten skall den också ange att

meddelanden som förmedlas kan bli allmänna handlingar.

Förhindrande av fortsatt spridning

5 § Om det är uppenbart att en användare genom att sända in ett

meddelande har gjort sig skyldig till brott eller intrång i upphovsrätt eller

att innehållet i ett meddelande är ägnat att användas vid brott, skall den

som tillhandahåller tjänsten förhindra fortsatt spridning av meddelandet.

Detsamma gäller den som på hans uppdrag har uppsikt över tjänsten.

Första stycket tillämpas inte om meddelandet är avsett bara för viss

eller vissa mottagare (elektronisk post).

Straff

6 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 4 § eller som

uppsåtligen bryter mot 5 § döms till böter eller fängelse i högst sex

månader eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst två år. I ringa fall

skall inte dömas till ansvar.

Första stycket tillämpas inte om det kan dömas till ansvar enligt

brottsbalken.

Förverkande

7 § Datorer och andra hjälpmedel som har använts vid brott enligt denna

lag får förklaras förverkade, om åtgärden behövs för att förebygga brott

eller det annars finns särskilda skäl.

_________

Denna lag träder i kraft den...

2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att det i brottsbalken skall föras in en ny

paragraf, 16 kap. 17 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 kap.

17 a §

Den som sänder ett elektroniskt

meddelande med sådant innehåll

som avses i 5, 8, 10 a, 10 b eller

12 § till en tjänst som omfattas av

lagen (1997:000) om elektroniska

förmedlingstjänster, med uppsåt att

utföra brott som sägs i någon av

dessa bestämmelser, skall dömas

för försök till sådant brott enligt

vad som föreskrivs i 23 kap. 1 §

andra stycket, om han inte kan

dömas för fullbordat brott.

_________

Denna lag träder i kraft den...

7 Förslag till lag om ändring i datalagen (1973:289)

Härigenom föreskrivs att det i datalagen (1973:289) skall föras in två

nya paragrafer, 1 a och 10 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 a §

Bestämmelser om undantag från

denna lag finns i lagen (1997:000)

om elektroniska förmedlingstjäns-

ter.

10 a §

Uppgifter i handlingar som finns

i en elektronisk akt vid en

myndighet behöver inte tas med i

ett registerutdrag enligt 10 § första

stycket. Av registerutdraget skall

dock framgå vilka handlingar som

finns i en elektronisk akt som avser

den registrerade.

__________

Denna lag träder i kraft den...

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Elektronisk dokumenthantering (SOU

1996:40) avdelning III.

Följande remissinstanser har inkommit med yttrande: Riksdagens

ombudsmän (JO), Svea hovrätt, Malmö tingsrätt, Kammarrätten i

Göteborg, Länsrätten i Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Datainspektionen,

Kommerskollegium, Riksförsäkringsverket, Spri, Barnombudsmannen,

Post- och telestyrelsen, Vägverket,

Kommunikationsforskningsberedningen, Statskontoret, General-

tullstyrelsen, Statistiska Centralbyrån (SCB), Riksrevisionsverket (RRV),

Riksskatteverket (RSV), Statens löne- och pensionsverk (SPV), Arbets-

marknadsstyrelsen (AMS), Ombudsmannen mot etnisk diskriminering,

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK),

Sprängämnesinspektionen, Konsumentverket, Länsstyrelsen i Jämtlands

län, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Svenska kommunför-

bundet, Stockholms kommun, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges

Industriförbund, Tjänstemännens centralorganisation (TCO),

Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sverige (LO),

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Företagens

Uppgiftslämnardelegation (FUD), Svenska journalistförbundet (SJF),

Svenska Tidningsutgivareföreningen (Tidningsutgivarna), Svenska

Bankföreningen, Svenska IT-företagens Organisation (SITO),

Informationsproducentföreningen i Sverige (IPF), Posten AB, Tele 2 AB,

Business Software Alliance (BSA) och Swebizz.

Därutöver har Jacob[REDACTED_EFTERNAMN], Svensk Byggtjänst och Swedish Direct

Marketing Association (SWEDMA) inkommit med yttrande.

Följande remissinstanser har beretts tillfälle men avstått från att yttra

sig över denna del av betänkandet: Finansinspektionen, Skolverket,

Centrala studiestödsnämnden (CSN), Riksarkivet, Patent- och

registreringsverket (PRV), Lantmäteriverket, Umeå universitet,

Linköpings kommun, Kalmar kommun, Landstingsförbundet, Svenska

kyrkans församlings- och pastoratsförbund (SPF), Sveriges

advokatsamfund, Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Publicist-

klubben (PK), Allmänhetens pressombudsman, Föreningen Säkrad

Elektronisk Informationshantering i Samhället (SEIS), Dataföreningen i

Sverige, Intresseföreningen TeleTrusT Sverige, EDI i Sverige (EDIS),

Telia AB, Näringslivets telekommitté, FC Sweden AB, BAS, Agora

nätverket, SAPnet, NUBBS och BBS-Moderat.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ansvar för elektroniska anslagstavlor

Härigenom föreskrivs följande

Tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller elektroniska anslagstavlor. Med elektronisk

anslagstavla avses i denna lag en tjänst för elektronisk förmedling av

meddelanden.

I lagen avses med meddelande text, bild, ljud eller information i övrigt

som förmedlas i elektronisk form.

2 § Lagen gäller dock inte

1. tillhandahållande endast av nät eller andra förbindelser för

överföring av meddelanden eller av andra anordningar som krävs för att

kunna ta i anspråk ett nät eller annan förbindelse,

2. förmedling av meddelanden inom en myndighet eller mellan

myndigheter eller inom ett företag eller en koncern,

3. tjänster som skyddas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefri-

hetsgrundlagen, eller

4. meddelanden som är avsedda bara för en viss mottagare eller en be-

gränsad krets av mottagare (elektronisk post).

Uppsikt över tjänsten

3 § Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla skall ha sådan

uppsikt över tjänsten som med hänsyn till omfattningen och inriktningen

av verksamheten är nödvändig för att han eller hon skall kunna fullgöra

sina skyldigheter enligt 4 och 5 §§.

Information till användarna

4 § Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla skall så snart

som möjligt underrätta var och en som ansluter sig till tjänsten om sin

identitet och i vilken utsträckning inkomna meddelanden blir tillgängliga

för andra användare

Förhindrande av spridning av vissa meddelanden

5 § Om en användare sänder in ett meddelande till en elektronisk

anslagstavla skall den som tillhandahåller tjänsten förhindra spridning av

meddelandet om

1. meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i

bestämmelserna i 16 kap. 5 § brottsbalken om uppvigling, 16 kap. 8 §

brottsbalken om hets mot folkgrupp, 16 kap. 10 a § brottsbalken om

barnpornografibrott eller 16 kap. 10 b § brottsbalken om olaga

våldsskildring, eller

2. det är uppenbart att användaren har gjort intrång i upphovsrätt eller i

rättighet som skyddas genom föreskrift i 5 kap. lagen (1960:729) om

upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk genom att sända in

meddelandet.

För att kunna fullgöra sin skyldighet enligt första stycket har den som

tillhandahåller tjänsten rätt att ta del av meddelanden som förekommer i

tjänsten.

Skyldigheten enligt första stycket och rätten enligt andra stycket gäller

också den som på tillhandahållarens uppdrag har uppsikt över tjänsten.

Straff

6 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 4 § döms till

böter.

7 § Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot 5 § första

stycket döms till böter eller fängelse i högst sex månader eller, om brottet

är grovt, till fängelse i högst två år. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket tillämpas inte om det för gärningen kan dömas till

ansvar enligt brottsbalken eller lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk.

Förverkande

8 § Datorer och andra hjälpmedel som har använts vid brott enligt 7 §

denna lag får förklaras förverkade, om åtgärden behövs för att förebygga

brott eller det annars finns särskilda skäl.

_________

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-08-28

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i

Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 19 juni 1997 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över ett förslag till lag om

ansvar för elektroniska anslagstavlor.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Klas

Reinholdsson.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Genom lagförslaget åläggs den som tillhandahåller en elektronisk

anslagstavla vissa skyldigheter. Han förpliktas bl.a. att ge alla användare

av anslagstavlan viss information. Han blir också skyldig att förhindra

spridning av vissa slag av meddelanden. Den som inte lämnar

föreskriven information eller underlåter att förhindra spridning av vissa

meddelanden skall kunna ådömas straff.

Till grund för lagförslaget ligger IT-utredningens betänkande Elektronisk

dokumenthantering (SOU 1996:40). Remissutfallet med anledning av

utredningens förslag var blandat. Åtskilliga remissinstanser, bl.a. Svea

hovrätt, Länsrätten i Stockholms län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen

och Uppsala universitet, var positiva till utredningsförslaget, medan

andra instanser, bl.a. Domstolsverket, Datainspektionen och

Statskontoret, var negativa. Det ifrågasattes bl.a. om det fanns ett behov

av den föreslagna lagstiftningen och om förslaget skulle komma att nå

sitt syfte. Det hävdades också av vissa remissinstanser att lagförslagets

tillämpningsområde var oklart.

De invändningar som fördes fram under remissbehandlingen har delvis

blivit tillgodosedda vid utarbetandet av lagrådsremissen. Enligt

Lagrådets mening kan emellertid det remitterade förslaget kritiseras på

flera punkter.

Det kan till en början bli föremål för tvekan vad som avses med uttrycket

elektronisk anslagstavla och vem som skall anses som tillhandahållare av

en sådan anslagstavla. Lagbestämmelserna ger i dessa delar inte så stor

vägledning, och även motivuttalandena är förhållandevis kortfattade. Det

finns risk för att det i praktiken kan uppstå ej obetydliga

gränsdragningsproblem

I lagförslagets 2 § har tagits upp en rad undantagssituationer då lagen inte

skall gälla. Även dessa bestämmelser torde kunna medföra problem i den

praktiska tillämpningen. Bl.a. är innebörden av begreppet elektronisk

post (2 § punkt 4) inte alldeles klar. Vissa motivuttalanden ger vid

handen att, när det gäller att avgöra om det är fråga om sådan elektronisk

post som faller utanför lagen, det bl.a. får betydelse hur omfattande

distributionen är.

Enligt 2 § 3 gäller lagen inte beträffande tjänster som skyddas av

tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. I lagmotiven

ges inte några exempel på fall då elektroniska anslagstavlor faller under

tryckfrihetsförordningens eller yttrandefrihetsgrundlagens

ansvarsreglering. Enligt Lagrådets uppfattning skulle det vara av värde

med en exemplifiering.

I 3 § åläggs den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla att ha

viss uppsikt över tjänsten för att kunna fullgöra sina skyldigheter enligt 4

och 5 §§. Enligt 4 § skall den som tillhandahåller en elektronisk

anslagstavla lämna underrättelse om sin identitet och tillgängligheten av

inkomna meddelanden för andra användare. Någon särskild uppsikt över

anslagstavlan torde knappast vara nödvändig för fullgörandet av

skyldigheterna enligt 4 §. I 3 § bör det därför vara tillräckligt att hänvisa

till skyldigheterna enligt 5 §.

Information enligt 4 § skall "så snart som möjligt" lämnas till var och en

som ansluter sig till den tjänst som det är fråga om. Uttrycket "så snart

som möjligt" leder närmast tanken till att den som tillhandahåller

anslagstavlan genom en särskild åtgärd skall se till att varje användare får

viss information. Av motiveringen kan dock utläsas att denna

information kan lämnas på anslagstavlan och att en naturlig plats för

informationen torde vara en inledande "sida" som först möter

användaren. Lagrådet ifrågasätter om inte denna skyldighet skulle

komma till bättre uttryck om den formulerades som en skyldighet för den

som tillhandahåller den elektroniska anslagstavlan att lämna användare

viss information innan användaren ansluter sig till tjänsten.

Utformningen av 5 § föranleder de allvarligaste invändningarna. I

paragrafen sägs bl.a. att, om en användare sänder in ett meddelande till

en elektronisk anslagstavla, den som tillhandahåller tjänsten

(anslagstavlan) skall "förhindra spridning" av meddelandet, om

meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i vissa angivna

bestämmelser i brottsbalken eller om det är uppenbart att användaren har

gjort intrång i upphovsrätt eller motsvarande rättighet.

Enligt Lagrådets mening ger bestämmelserna vid handen att den som

tillhandahåller en elektronisk anslagstavla är skyldig att göra en

förhandsgranskning av allt material som lämnas till anslagstavlan. Utan

en såda

granskning torde inte en spridning kunna "förhindras". Det är att märka

att det i motsvarande paragraf i utredningsförslaget (5 §) talades om att

tillhandahållaren av en elektronisk anslagstavla var skyldig att förhindra

"fortsatt spridning" av vissa meddelanden.

Den remitterade lagtexten kan också föranleda slutsatsen att den som

tillhandahåller en elektronisk anslagstavla, för att uppfylla kraven i 5 §,

är skyldig att granska varje enskilt meddelande, även i fall då det sänds in

ett mycket stort antal meddelanden till anslagstavlan.

Av motivuttalandena framgår emellertid att avsikten inte är att

tillhandahållaren skall "ständigt aktivt" kontrollera alla insända

meddelanden utan att det skall vara tillräckligt med någon form av

"återkommande" kontroll, eventuellt med en veckas intervall. Ett sätt att

uppfylla uppsiktsplikten, sägs det vidare, kan vara att med hjälp av en

"klagomur" ge användarna möjligheter att nå tillhandahållaren för att

påtala en eventuell förekomst av straffbara meddelanden.

Under lagrådsföredragningen har upplysts att tanken inte är att den som

tillhandahåller en elektronisk anslagstavla i något fall skall vara skyldig

att företa en förhandsgranskning av insända meddelanden (jfr motiven till

lagförslagets straffbestämmelser, där det sägs att skyldigheten att

förhindra spridning bör inträda när tillhandahållaren får kännedom om

förekomsten av det meddelande som det är fråga om).

Den bristande överensstämmelse som, enligt vad som nu har sagts,

föreligger mellan lagtext och motiv bör enligt Lagrådets mening rättas

till. Att bestämmelserna i 5 § är så klara som möjligt är särskilt angeläget

med hänsyn till att de är straffsanktionerade. En öveträdelse av 5 § skall i

vissa fall kunna föranleda straff med upp till två års fängelse.

I 8 § föreskrivs att datorer och andra hjälpmedel som har använts vid

brott enligt 7 § skall kunna förklaras förverkade, om åtgärden behövs för

att förebygga brott eller det annars finns särskilda skäl.

Enligt Lagrådets mening kan även denna bestämmelse föranleda

tillämpningsproblem. I fall då en tillhandahållare av en elektronisk

anslagstavla disponerar över ett flertal datorer kan det vara tveksamt

vilken av datorerna som har kommit till användning vid brott enligt 7 §.

Om det å andra sidan är klarlagt att ett stort antal datorer helt eller delvis

har kommit till användning, kan det framstå som alltför långtgående att

förklara samtliga datorer förverkade.

Det förtjänar också erinras om att Justitiekanslern vid

remissbehandlingen har motsatt sig förverkandebestämmelsen, eftersom

datorer kan användas för verksamhet som skyddas av

tryckfrihetsförordningen eller yttrandefri

hetsgrundlagen och förverkande inte kan följa på brott mot grundlagarna.

Med hänsyn till det anförda förordar Lagrådet att förverkandebestäm-

melsen övervägs ytterligare.

Sammanfattningsvis anser Lagrådet att det remitterade lagförslaget inte

kan godtas i sitt nuvarande skick. Skall en lag om ansvar för elektroniska

anslagstavlor genomföras, bör lagtexten omarbetas på flera punkter. De

ändringar som behöver göras är åtminstone delvis sådana att de inte kan

vidtas av Lagrådet. Bl.a. saknar Lagrådet den överblick och den tillgång

till expertis som behövs. Det bör därför ankomma på departementet att

fortsätta arbetet med lagförslaget.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober 1997.

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:15 Ansvar för elektroniska

anslagstavlor.

1

Prop 1997/98:15

Prop 1997/98:15

Prop 1997/98:15

Bilaga 1

Prop 1997/98:15

Bilaga 2

Prop 1997/98:15

Bilaga 2

Prop 1997/98:15

Bilaga 2

Prop 1997/98:15

Bilaga 2

Prop 1997/98:15

Bilaga 3

Prop 1997/98:15

Bilaga 4

Prop 1997/98:15

Bilaga 5

Prop 1997/98:15

Bilaga 5

Prop 1997/98:15

Bilaga 5

39

38

Prop 1997/98:15