Del 3 - Kreditinstitut och värdepappersbolag

Inledning.............................................4

8 Allmänna bestämmelser för årsredovisningen.........6

 8.1 Årsredovisningens delar........................6

 8.2 Överskådlighet, god redovisningssed och rättvisande

 bild...........................................8

 8.3 Andra grundläggande principer för redovisningen11

9 Balans- och resultaträkningarna...................13

 9.1 Balansräkningen...............................13

 9.1.1 Uppställningsform för balansräkningen...13

 9.1.2 Balansräkningens utformning och innehåll14

 9.2 Resultaträkningen.............................19

 9.2.1 Uppställningsform för resultaträkningen.19

 9.2.2 Resultaträkningens utformning och innehåll20

 9.3 Avvikelser från uppställningsformernas postindelning23

 9.4 Ändring av redovisningsprinciper .............27

 9.5 Angivande av jämförelsetal....................28

 9.6 Kvittning.....................................29

 9.7 Redovisning av bokslutsdispositioner, obeskattade reserver

 och latent skatt..............................30

10 Värdering av tillgångar...........................32

 10.1Anläggningstillgångar.........................32

 10.1.1 Klassificering som anläggningstillgång.32

 10.1.2 Anskaffningsvärde för anläggningstillgångar37

 10.1.3 Avskrivning av anläggningstillgångar...39

 10.1.4 Nedskrivning av anläggningstillgångar..42

 10.1.5 Uppskrivning av anläggningstillgångar..44

 10.1.6 Uppskrivningstak för fastigheter.......50

 10.2Värdering av omsättningstillgångar............51

 10.2.1 Huvudprinciper för värdering...........51

 10.2.2 Värdering av omsättningstillgångar över

 anskaffningsvärdet............................55

 10.2.3 Värdering av varulager.................57

 10.2.4 Periodisering av vissa lånekostnader, över- och

 underkurser, m.m..............................59

 10.2.5 Principer för värdering av överlåtbara värde-

 papper........................................64

 10.2.6 Värdering av överlåtbara värdepapper till verkligt

 värde.........................................67

 10.2.7 Omräkning av tillgångar och skulder i utländsk

 valuta........................................69

11 Skulder, avsättningar och inom linjen-poster......74

 11.1Införandet av begreppet avsättningar i balans-

 räkningen.....................................74

 11.2Panter, ansvarsförbindelser och åtaganden (poster inom

 linjen).......................................76

 11.3Särskilt om avtal om avgångsvederlag m.m......80

12 Tilläggsupplysningar..............................82

 12.1Vissa allmänna tilläggsupplysningar om värderingen m.m.82

 12.2Tilläggsupplysningarnas placering.............88

 12.3Tilläggsupplysningar om taxeringsvärden och om försälj-

 ning av anläggningstillgångar.................89

13 Förvaltningsberättelse och kapitaltäckningsanalys.90

 13.1Förvaltningsberättelse........................90

 13.2Kapitaltäckningsanalys........................92

14 Finansieringsanalys...............................94

15 Redovisning av koncern- och intresseföretag.......96

 15.1Koncernbegreppet..............................96

 15.2Intresseföretag och ägarintressen............104

 15.3Redovisning av aktier och andelar i koncern- och

 intresseföretag m.m..........................108

 15.4Kapitalandelsmetoden och dess användande i årsredo-

 visningen....................................114

16 Koncernredovisning...............................117

 16.1Skyldighet att upprätta koncernredovisning...117

 16.2Koncernredovisningens utformning och innehåll126

 16.3Dotterföretag som skall omfattas av koncernredo-

 visningen....................................130

 16.4Eliminering av transaktioner mellan koncernföretag134

 16.5Konsolideringsmetodernas reglering...........136

 16.6Konsolidering av dotterföretag...............138

 16.6.1 Förvärvsmetoden.......................138

 16.6.2 Poolningsmetoden......................142

 16.6.3 Konsolidering av dotterföretag med kapitalandels-

 metoden......................................144

 16.7Konsolidering av andra företag än dotterföretag146

 16.7.1 Konsolidering av intresseföretag med kapitalandels-

 metoden......................................146

 16.7.2 Klyvningsmetoden......................151

 16.8Upplysningar om dotter- och intresseföretag m.m. i

 koncernredovisningen.........................153

17 Offentliggörande av års- och koncernredovisningar158

 17.1 Offentliggörande genom ingivande till registrerings-

 myndighet....................................158

 17.2Annan publicering............................163

18 Delårsrapport....................................164

19 Frågor angående årsbokslut.......................166

20 Revisionsplikt...................................167

21 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser.........168

22 Kostnader m.m....................................168

23 Författningskommentar ...........................169

 23.1Förslaget till lag om årsredovisning i kreditinstitut

 och värdepappersbolag........................169

 23.2Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

 (1987:617)...................................235

 23.3Förslaget till lag om ändring i bankaktiebolagslagen

 (1987:618) ..................................238

 23.4Förslaget till lag om ändring i sparbankslagen

 (1987:619) ..................................248

 23.5Förslaget till lag om ändring i föreningsbankslagen

 (1987:620)...................................252

 23.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om

 värdepappersrörelse .........................256

 23.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

 kreditmarknadsbolag..........................258

 23.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:759) om

 Sveriges allmänna hypoteksbank...............260

 23.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2004) om

 kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut

 och värdepappersbolag........................261

 1

Inledning

Denna del, del 3, innehåller allmän motivering till förslaget till lag om

årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL). Motsvarande

förslag till ny årsredovisningslag för aktiebolag och vissa handelsbolag

(företag i allmänhet), har behandlats i del 2. Motsvarande förslag till lag om

årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL) behandlas i del 4. I del 1 har

behandlats några allmänna utgångspunkter för den nya redovisningslagstiftningen

samt vissa för de tre redovisningslagarna gemensamma frågor.

 Regeringens överväganden innebär i många avseenden att gemensamma bestämmelser

för redovisningen skall gälla för de företag som skall omfattas av den nya

redovisningslagstiftningen. I fråga om bestämmelser som skall gälla gemensamt

för kreditinstitut och värdepappersbolag samt företag i allmänhet framstår det

inte som meningsfullt att i denna del på nytt i sin helhet utveckla de skäl som

anförts för företag i allmänhet i del 2. I kommande avsnitt har i stället i

betydande utsträckning hänvisats till de skäl och bedömningar som redovisats i

del 2. Det är emellertid befogat att i denna del ge en samlad bild av de

redovisningsbestämmelser som föreslås för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Olika ställningstaganden kring bestämmelser som skall gälla gemensamt med

företag i allmänhet har därför återgetts i sammandrag.

 Förslagen beträffande ÅRKL i de följande avsnitten avser bankaktiebolag,

sparbanker och föreningsbanker (banker). Förslagen avser också kre-

ditmarknadsbolag, hypoteksinstitut och vissa andra särskilt uppräknade företag

som fortfarande kan bedriva verksamhet enligt övergångsbestämmelser till främst

lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Ovan nämnda företag betecknas i det

följande som kreditinstitut. Lagförslagen kommer också att avse

värdepappersbolag, dvs. svenskt aktiebolag som fått tillstånd att driva

värdepappersrörelse enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.

 Begreppet kreditinstitut används vid redogörelserna för artiklarna i rådets

direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker och

andra finansiella institut (bankredovisningsdirektivet). Detta ansluter till hur

begreppet används i detta direktiv. Bankredovisningsdirektivet definierar i sin

tur kreditinstitut genom en hänvisning till rådets direktiv (77/780/EEG) om

rätten att starta och bedriva verksamhet i kreditinstitut (första

banksamordningsdirektivet). Det saknas anledning att här närmare utveckla vilka

skillnader som kan finnas mellan begreppen kreditinstitut i olika sammanhang (se

i stället allmänmotiveringen, avsnitt 6.1 i del 1). Det bör dock noteras att

skillnader kan föreligga.

 Allmänmotiveringen till förslaget till årsredovisningslag för kreditinstitut

och värdepappersbolag avser företag som i dag omfattas av redovisnings-

bestämmelser i tre olika lagar. Banker omfattas av redovisningsbestämmelserna i

4 kap. bankrörelselagen (1987:617), BRL. Kreditmarknadsbolag, värdepappersbolag

och vissa kvarvarande finansbolag och liknande företag omfattas på grund av sin

företagsform av 11 kap. aktiebolagslagen (1975:1385). Hypoteksinstitut omfattas

i sin tur, till följd av att inte annan årsredovisningslag är tillämplig, av

bestämmelserna i lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i vissa företag (1980

års årsredovisningslag). Även om bestämmelserna i dessa lagar i huvudsak

överensstämmer, föreligger inte sällan skillnader. Med hänsyn därtill har det

ansetts befogat att i de kommande redogörelserna för gällande rätt i regel

återge de redovisningsbestämmelser som finns i de olika lagarna.

 De företag som ovan nämnts omfattas av gemensamma föreskrifter utfärdade av

Finansinspektionen. En redogörelse för gällande rätt bör därför omfatta en

redogörelse för innehållet i nuvarande redovisningsföreskrifter, även om det kan

förutses att dessa kommer att arbetas om och anpassas efter den nya

redovisningslagen.

 I flera frågor har normgivningen på redovisningsområdet för företag i

allmänhet fått betydelse även för de finansiella företagens redovisning. Av

detta skäl har i samband med redogörelserna för gällande rätt behandlats vissa

allmänna råd och redovisningsrekommendationer från bl.a. Bokföringsnämnden och

Redovisningsrådet.

 4

8 Allmänna bestämmelser för årsredovisningen

8.1 Årsredovisningens delar

Regeringens förslag: Alla kreditinstitut och värdepappersbolag skall upprätta en

årsredovisning enligt ÅRKL. Årsredovisningen skall bestå av balansräkning,

resultaträkning, noter och förvaltningsberättelse.

 För en central föreningsbank skall årsredovisningen bestå av en sam-

manställning av egna och anslutna lokala föreningsbankers resultat- och

balansräkningar.

 I årsredovisningen för sådana kreditinstitut och värdepappersbolag som skall

granskas av en auktoriserad revisor enligt aktiebolagslagen eller 1980 års

årsredovisningslag skall som i dag även ingå finansieringsanalys.

 För kreditinstitut och värdepappersbolag som omfattas av lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

skall i årsredovisningen ingå en kapitaltäckningsanalys.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se del

I s. 154-156 och del II s. 120 och 350).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt kommitténs förslag eller

lämnat det utan erinran.

 Gällande rätt: Enligt 11 § bokföringslagen (1976:125) skall för varje rä-

kenskapsår den löpande bokföringen avslutas med ett årsbokslut. Detta består av

en resultaträkning och en balansräkning. Till dessa kan bilagor upprättas.

Årsbokslutet skall tas in i en årsbok men bilaga till årsbokslutet behöver inte

återges där.

 Enligt 4 kap. 1 § bankrörelselagen (1987:617), BRL, skall bankaktiebolag,

sparbanker och föreningsbanker för varje räkenskapsår avge årsredovisning. Denna

består av resultaträkning, balansräkning och förvaltningsberättelse. I fråga om

resultaträkningen och balansräkningen i årsredovisningen enligt BRL och i

årsbokslutet enligt bokföringslagen gäller förutom bestämmelserna i

bokföringslagen övriga bestämmelser i 4 kap. BRL. Det är bl.a. fråga om

bestämmelser om tilläggsupplysningar i resultat- och balansräkningen. Sådana

upplysningar får tas in i noter, om tydliga hänvisningar görs vid de poster i

resultat- och balansräkningen till vilka de hänför sig.

 Vissa kreditinstitut, såsom främst kreditmarknadsbolag, samt värdepappers-

bolag, skall avge årsredovisning enligt aktiebolagslagen (1975:1385). Enligt 11

kap 1 § aktiebolagslagen skall sådana kreditinstitut och värdepappersbolag avge

en årsredovisning som består av samma handlingar som ovan angivits för banker. I

fråga om resultaträkningen och balansräkningen i årsredovisningen enligt

aktiebolagslagen och i årsbokslutet enligt bokföringslagen gäller förutom

bestämmelserna i nämnda lag övriga föreskrifter enligt 11 kap. aktiebolagslagen.

De övriga föreskrifter som avses är av liknande slag som de i 4 kap. BRL.

 Hypoteksinstitut omfattas i dag av lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i

vissa företag (1980 års årsredovisningslag). Enligt 2 kap. i den lagen gäller i

allt väsentligt motsvarande bestämmelser som enligt 4 kap. BRL och 11 kap.

aktiebolagslagen.

 Kreditinstitut och värdepappersbolag som omfattas av aktiebolagslagen eller

1980 års årsredovisningslag är till följd av bestämmelserna i dessa lagar i

vissa fall skyldiga att till förvaltningsberättelsen foga en finansierings-

analys. Sådan skyldighet föreligger för kreditinstitut och värdepappersbolag som

uppfyller vissa kriterier av vilka följer krav på auktoriserad revisor.

 Direktivet: Enligt artikel 2.1 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet

(78/660/EEG) om årsbokslut (det fjärde direktivet) skall årsbokslutet bestå av

balansräkning, resultaträkning och noter. Dessa handlingar bildar en enhet.

 Av artikel 46 följer att företag som huvudregel även måste upprätta

förvaltningsberättelse.

 Direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker

och andra finansiella institut (bankredovisningsdirektivet) innehåller inte

några bestämmelser som gäller finansieringsanalys. Enligt artikel 2.6 i det

fjärde direktivet får dock medlemsstaterna tillåta eller kräva att annan

information lämnas utöver vad som krävs enligt direktivet.

 Artikel 2 och 46 i det fjärde direktivet skall gälla för kreditinstitut enligt

artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 8.1 i del 2, som

motiv för införandet av bestämmelserna om årsredovisningens delar i den nya

årsredovisningslagen för aktiebolag och vissa handelsbolag, är i huvudsak rele-

vanta även här. Detta innebär följande.

 De svenska reglerna om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag

bör anpassas till bankredovisningsdirektivet.

 Årsredovisning används som en samlad beteckning på balansräkning, resul-

taträkning, noter och förvaltningsberättelse.

 Det bör tydligare än i gällande rätt framgå av lag att noterna utgör en del av

kreditinstituts och värdepappersbolags årsredovisning.

 Även enligt lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag

(ÅRKL) bör finnas en generell skyldighet att avge förvaltningsberättelse.

 En bestämmelse införs att balansräkningen, resultaträkningen och noterna skall

upprättas som en helhet.

 Direktivet ställer inte några krav på upprättande av kapitaltäckningsanalys

eller finansieringsanalys. Som senare framhålls (se avsnitt 13 och 14) anser

regeringen att bestämmelser om finansieringsanalys och kapitaltäckningsanalys

bör tas in i ÅRKL. Dessa analyser skall enligt kommitténs förslag fogas till

förvaltningsberättelsen. Enligt förslaget till ny årsredovisningslag skall

finansieringsanalysen ingå i årsredovisningen. På motsvarande sätt bör ÅRKL

utformas så att finansieringsanalysen och kapitaltäckningsanalysen ingår som

delar i årsredovisningen.

 I vissa avseenden bör informationens fördelning mellan olika delar av

årsredovisningen vara en annan än i dag. Till detta återkommer regeringen i det

följande.

8.2 Överskådlighet, god redovisningssed och rättvisande

bild

Regeringens förslag: Årsredovisningen skall upprättas på ett överskådligt sätt

och i enlighet med god redovisningssed.

 Balansräkningen, resultaträkningen och noterna skall tillsammans ge en

rättvisande bild av företagets ställning och resultat. Om det behövs för att en

rättvisande bild skall ges, skall tilläggsupplysningar lämnas.

 Om avvikelser görs från allmänna råd eller rekommendationer av normgivande

organ, skall detta anmärkas i en not. Skälen för avvikelsen skall anges.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. I

kommitténs förslag finns inte någon bestämmelse om att årsredovisningen skall

upprättas enligt god redovisningssed. En annan skillnad är att kommittén har

föreslagit att, om en tillämpning av lagens bestämmelser i ett särskilt fall är

oförenlig med kravet på rättvisande bild, skall avsteg från lagen göras.

Kommittén har inte heller lämnat något förslag om att det skall lämnas

upplysning om avvikelser från allmänna råd och rekommendationer (se betänkandet

del I s. 283, 284, 334 och 335 samt del II s. 115 och 350).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har ingen erinran mot förslaget.

SABO har dock ifrågasatt användandet av begreppet "rättvisande bild".

Bokföringsnämnden, Finansinspektionen och Riksskatteverket anser att begreppet

rättvisande bild är otillräckligt preciserat och kommer att medföra svårigheter

i tillämpningen, bl.a. eftersom det inte framgår hur detta begrepp skall bedömas

i förhållande till god redovisningssed. Riksbanken ifrågasätter om det är

meningsfullt att införa ett krav på att under vissa förutsättningar avvika från

gällande redovisningsbestämmelser. Föreningen Auktoriserade Revisorer efterlyser

ett klarläggande om Finansinspektionens föreskrifter i nyss nämnda sammanhang

skall jämställas med lag. Lunds universitet och Sydsvenska Handelskammaren har

menat att användandet av begreppet god redovisningssed bör behandlas närmare.

 Gällande rätt: Enligt 2 § första stycket bokföringslagen skall bokförings-

skyldigheten fullgöras på sätt som överensstämmer med god redovisningssed.

Bestämmelsen skall enligt 4 kap. 1 § andra stycket BRL, 11 kap. 1 § andra

stycket aktiebolagslagen och 2 kap. 2 § andra stycket 1980 års

årsredovisningslag även tillämpas i årsredovisningen för kreditinstitut och

värdepappersbolag. Enligt 4 kap. 9 § första stycket BRL, 11 kap. 1 § tredje

stycket aktiebolagslagen och 2 kap. 8 § andra stycket 1980 års årsre-

dovisningslag skall även förvaltningsberättelsen utformas enligt god redo-

visningssed. Även vissa värderingsbestämmelser i bokföringslagen hänvisar till

begreppet. I de förarbeten som föregick bokföringslagen kommenteras begreppet

god redovisningssed på flera ställen (se främst SOU 1971:15 s. 277, SOU 1973:57

s. 94 och prop. 1975:104 s. 148 f och s. 205). En sammanfattande redogörelse av

innehållet ges i avsnitt 8.2 i del 2.

 Vid sidan av bokföringslagens bestämmelser om god redovisningssed finns det

bestämmelser av innehåll att redovisningen skall vara rättvisande. I 4 kap. 1 §

fjärde stycket BRL och 11 kap. 1 § fjärde stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713), FRL, anges att de föreskrifter som Finansinspektionen utfärdar för

redovisningen skall utformas så att de främjar en klar och rättvisande översikt.

Detta tillägg tillkom efter ett förslag av en remissinstans vid tillkomsten av

FRL ägnat att verka i riktning att flertalet krav på specifikationer och

detaljer om händelser och förhållanden av teknisk och branschspecifik natur

skulle kunna hanteras utanför årsredovisningen (se prop. 1981/82:180 s. 90).

 Enligt 20 § första stycket 4 bokföringslagen skall, utöver i paragrafen

uppräknade fall, ytterligare upplysningar lämnas om annat förhållande av vä-

sentlig betydelse för att bedöma rörelsens resultat och ställning.

 Direktivet: Årsbokslutet enligt direktivets terminologi, skall enligt artikel

2.2 i det fjärde direktivet upprättas på ett överskådligt sätt och enligt

föreskrifterna i direktivet.

 Årsbokslutet skall enligt artikel 2.3 ge en rättvisande bild av bolagets till-

gångar, skulder, ekonomiska ställning och resultat.

 När tillämpningen av bestämmelser i direktivet inte räcker för att ge en

rättvisande bild enligt punkt 3, skall enligt artikel 2.4 ytterligare upplys-

ningar lämnas.

 I artikel 2.5 föreskrivs att, om undantagsvis en tillämpning av en föreskrift

är oförenlig med den skyldighet som föreligger enligt punkt 3, skall avsteg

göras från den förstnämnda föreskriften så att en rättvisande bild enligt punkt

3 kan ges. Varje sådant avsteg skall anmärkas i en not med upplysning om skälen

för avsteget och om den inverkan som detta kan ha på bolagets tillgångar,

skulder, ekonomiska ställning och resultat. Medlemsstaterna får bestämma när

avsteg kan ske och får föreskriva de undantagsregler som behövs.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 2 i det fjärde

direktivet tillämpas även på kreditinstitut.

 I avsnitt 8.2 i del 2 kommenteras något närmare hur begreppet rättvisande bild

kommit att införas i ett antal andra länder.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 8.2 i del 2 har

relevans även här. Detta innebär följande.

 En bestämmelse införs om att alla årsredovisningens delar skall upprättas på

ett överskådligt sätt.

 Det är nödvändigt att i svensk rätt införa bestämmelser om att redovisningen

skall ge en rättvisande bild av företagets ställning och resultat.

 Begreppet god redovisningssed bör i vart fall tills vidare tas in i den nya

lagstiftningen.

 Artikel 2.4 i det fjärde direktivet ställer krav på tilläggsupplysningar för

det fall att en redovisning enligt lagens regler inte ger en rättvisande bild av

företagets ställning och resultat. Bestämmelsen, som är tvingande för

medlemsstaterna, måste införlivas i svensk rätt. En sådan bestämmelse medför att

den som upprättar redovisningen i första hand skall göra detta enligt lagens

regler och i enlighet med god redovisningssed till vilken lagen hänvisar. Om

redovisningen trots detta inte ger en rättvisande bild av företagets ställning

och resultat, måste man komplettera med ytterligare information till dess en

rättvisande bild uppnås.

 För närvarande läggs inte fram något förslag om rätt eller skyldighet att med

hänvisning till kravet på rättvisande bild göra avsteg från uttryckliga

föreskrifter i lagen. På grund därav saknas också för närvarande anledning att,

som Föreningen Auktoriserade Revisorer begärt, ta ställning till följdfrågan om

Finansinspektionens föreskrifter i sammanhanget är att jämställa med lag på så

sätt att avsteg skall eller får ske med hänsyn till rättvisande bild. Avvikelser

bör alltså inte heller få ske från sådana föreskrifter.

 Om - i rena undantagsfall - generella normer i allmänna råd och rekom-

mendationer eller vedertagen praxis som återspeglas i god redovisningssed är, i

ett enskilt fall, oförenliga med kravet på rättvisande bild, måste emellertid

avvikelse ske. Är det fråga om en avvikelse från de normer som kommer till

uttryck i allmänna råd eller rekommendationer från normgivande organ, bör det

dock redovisas öppet. Det bör föreskrivas i lagen att avvikelser från vad som

följer av sådana allmänna råd eller rekommendationer skall anmärkas i en not

tillsammans med skälen för avvikelsen.

8.3 Andra grundläggande principer för redovisningen

Regeringens förslag: Sex grundläggande redovisningsprinciper tas in i den nya

lagstiftningen:

- Bolaget skall förutsättas fortsätta sin verksamhet.

- Samma principer för värderingen skall tillämpas från ett räkenskapsår till ett

annat.

- Värderingen skall göras med rimlig försiktighet, vilket bl.a. innebär att

endast under räkenskapsåret konstaterade intäkter skall få tas med och att

hänsyn skall tas till alla förutsebara förluster.

- Intäkter och kostnader som är hänförliga till räkenskapsåret skall tas med

oavsett tidpunkten för betalningen.

- De olika beståndsdelarna i posterna skall värderas var för sig.

- Den ingående balansen för ett räkenskapsår skall stämma överens med utgående

balans för föregående räkenskapsår.

 Avvikelser från principerna får göras, om det finns särskilda skäl och

avsteget är förenligt med god redovisningssed och kravet på att redovisningen

skall ge en rättvisande bild.

 Om avvikelse görs, skall vissa tilläggsupplysningar lämnas i en not.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Kommittén har dock, såvitt avser tredje strecksatsen, använt begreppet

"realiserade intäkter" (se betänkandet del I s. 363-365 och del II s. 350).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Bokföringsnämnden, Föreningen Auktoriserade Revisorer

och Redovisningsrådet har dock tagit upp begreppet "realiserade intäkter" och

varnat för att det kan få en alltför snäv innebörd. En alltför snäv tolkning kan

enligt Föreningen Auktoriserade Revisorer försvåra t.ex. en successiv

vinstavräkning och en värdering av fordringar och skulder till balansdagens kurs

samt hämma utvecklingen av god redovisningssed. Redovisningsrådet har efterlyst

en annorlunda formulering av principen om att intäkter och kostnader skall tas

med oavsett tidpunkten för betalning. Även några andra remissinstanser har

lämnat vissa synpunkter på utformningen av principerna.

 Gällande rätt: Någon motsvarighet till den bestämmelse som framgår av artikel

31 i det fjärde direktivet finns inte i gällande rätt. Likartade principer som

enligt artikeln har emellertid i förarbetena till bokföringslagen förklarats

ligga till grund för värderingsreglerna i lagen eller uttryckligen åberopats i

anslutning till enskilda värderingsbestämmelser eller ansetts följa av god

redovisningssed. Bokföringsutredningen uttalade sålunda att allmänt accepterade

konventioner hade beaktats i förslaget vid avvägningen av reglerna och nämnde

särskilt bl.a. att försiktighet bör iakttas vid värderingen. En följd därav var,

enligt utredningen, att endast realiserade intäkter får tas med samtidigt som

sannolika framtida förluster måste beaktas. Vidare skall använda redovisnings-

principer vara konsekventa och beständiga (SOU 1973:57 s. 192). I propositionen

med förslag till bokföringslag anfördes i specialmotiveringen till 14 § bok-

föringslagen att lagtexten ger uttryck för grundprincipen att varje enskild

tillgång skall värderas för sig (prop. 1975:104 s. 223). I anslutning till för-

klaringen av god redovisningssed åberopades att av detta fick anses följa att

bokföringsmässiga grunder och inte den s.k. kontantprincipen skall följas (a.

prop. s. 149).

 Direktivet: Enligt artikel 31.1 i det fjärde direktivet skall medlemsstaterna

svara för att de poster som redovisas i boksluten värderas enligt följande

allmänna grunder:

 a) Bolaget förutsätts fortsätta sin verksamhet.

 b) Oförändrade värderingsprinciper skall konsekvent tillämpas från ett

räkenskapsår till ett annat.

 c) Värderingen skall ske med iakttagande av rimlig försiktighet. Detta innebär

särskilt att, dels endast per balansdagen konstaterade intäkter får tas med,

dels att hänsyn måste tas till alla förutsebara risker och möjliga förluster som

har uppkommit under detta eller tidigare räkenskapsår, även om dessa risker

eller förluster blir kända först efter balansdagen men före upprättandet av

balansräkningen, dels att hänsyn måste tas till värdeförsämringar vare sig

räkenskapsårets resultat är en vinst eller förlust.

 d) De intäkter och kostnader som avser räkenskapsåret skall tas upp utan

hänsyn till tidpunkten för betalningen.

 e) Aktiv- och passivposternas beståndsdelar skall värderas var för sig.

 f) Den ingående balansen för varje räkenskapsår måste stämma överens med

närmast föregående räkenskapsårs utgående balans.

 Enligt artikel 31.2 kan avvikelser från dessa allmänna grunder undantagsvis

accepteras. Redogörelsen för en sådan avvikelse skall lämnas i en not med

uppgift om skälen för avvikelsen samt en bedömning av dennas inverkan på

tillgångarna, skulderna, den ekonomiska ställningen och resultatet.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet gäller artikel 31 i det fjärde

direktivet även för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 8.3 i del 2 är

av betydelse även här. Detta innebär följande.

 Principerna i artikel 31.1 i det fjärde direktivet tas in i den lagstiftning

som skall gälla för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 En bestämmelse införs om att en avvikelse från redovisningsprinciperna får

göras om det finns särskilda skäl. Om avsteg får ske med hänvisning till

särskilda skäl måste prövas utifrån förhållandena i det enskilda fallet.

 Avvikelser får inte ske från särskilda i lagen intagna bestämmelser.

 En förtydligande bestämmelse införs om att en avvikelse inte får strida mot

god redovisningssed eller rättvisande bild.

 Vid avvikelser skall notupplysningar lämnas om skälen för avvikelsen och en

bedömning av dess effekt på ställning och resultat.

 Kommitténs förslag till redovisningsprinciper bör inte ändras på annat sätt än

att ordet "realiserade" byts ut mot det i den svenska översättningen av

direktivet använda "konstaterade".

9 Balans- och resultaträkningarna

9.1 Balansräkningen

9.1.1 Uppställningsform för balansräkningen

Regeringens förslag: Balansräkningen skall ställas upp i kontoform.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

II s. 351).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det

utan erinran.

 Gällande rätt: Enligt 19 § bokföringslagen (1976:125) skall balansräkningen i

sammandrag redovisa rörelsens samtliga tillgångar och skulder samt, som en

restpost, eget kapital på balansdagen. Ställda panter och ansvarsförbindelser

skall upptas inom linjen.

 I Finansinspektionens föreskrifter FFFS 1994:37 och FFFS 1994:38 meddelas

vissa från bokföringslagen avvikande föreskrifter om årsredovisningen i

kreditinstitut och värdepappersbolag. Enligt 1 § femte stycket i sist nämnda

föreskrifter skall balansräkningen och resultaträkningen tas in i den offentliga

årsredovisningen enligt ett till föreskrifterna bilagt formulär (årsöversikt).

Av årsöversikten framgår att balansräkningen skall upprättas enligt kontoformen.

 Balansräkningen i årsöversikten är uppdelad på Tillgångar, Skulder och Eget

kapital samt Poster inom linjen. Nämnda delar är i sin tur indelade i

huvudposter (markerade med fet stil). Specifikation av under huvudposterna

redovisade belopp får enligt 1 § femte stycket FFFS 1994:38 ske i en not.

 Direktivet: I artikel 4 i direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd

redovisning för banker och andra finansiella institut (bankredo-

visningsdirektivet) anges att medlemsstaterna skall föreskriva den form för

balansräkningen, kontoformen, som framgår av artikeln. Balansräkningen är grovt

sett uppdelad i Tillgångar, Skulder och eget kapital samt Poster utanför

balansräkningen. Nämnda delar är i sin tur indelade i huvudposter betecknade med

arabiska siffror. Under dessa förekommer delposter betecknade med små bokstäver.

 Skälen för regeringens förslag: Bankredovisningsdirektivet innehåller tvingan-

de bestämmelser om den uppställningsform som skall användas för balansräkningen

i årsredovisningen. En bestämmelse om att balansräkningen skall upprättas med

tillämpning av viss angiven uppställningsform bör införas i lagen om

årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL). Vilka poster som

närmare skall redovisas i balansräkningen återkommer regeringen till (se

särskilt avsnitt 9.1.2 och kommentaren till schemat för balansräkningen i bilaga

1 till ÅRKL). Redan nu bör dock framhållas att balansräkningen enligt

regeringens förslag skall i sammandrag redovisa företagets samtliga tillgångar,

skulder, avsättningar, obeskattade reserver och eget kapital samt att ställda

säkerheter, ansvarsförbindelser och åtaganden skall anges inom linjen.

9.1.2 Balansräkningens utformning och innehåll

Regeringens förslag: Balansräkningen får en delvis ny utformning och ett nytt

innehåll i väsentlig överensstämmelse med uppställningsformen i

bankredovisningsdirektivet (se bilaga 1 till ÅRKL).

 På tillgångssidan skall det inte längre göras någon generell uppdelning på

anläggnings- och omsättningstillgångar.

 Övertagen egendom för skyddande av fordran skall inte längre redovisas i

särskild post utan tillsammans med andra tillgångar av motsvarande slag.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag (se

betänkandet del II s. 122-149).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran.

 Riksbanken har befarat att förändringen för redovisning av övertagen egendom

kan försämra informationsgivningen. Statistiska centralbyrån har av

statistikskäl ansett att en tydligare uppdelning bör göras mellan marknads-

värderade och icke-marknadsvärderade tillgångar i balansräkningen.

 Gällande rätt: I bokföringslagen finns grundläggande bestämmelser om ba-

lansräkningens allmänna utformning och innehåll, såsom bestämmelser om vad som

är anläggnings- och omsättningstillgång, definition av goodwill och vilka poster

som skall anges i balansräkningen.

 I bankrörelselagen (1987:617), BRL, ges kompletterande bestämmelser för

balansräkningen i banker, t.ex. om att aktier i dotterbolag skall tas upp som

särskild post och att vissa tilläggsupplysningar skall lämnas. I

aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen om årsredovisning m.m. i vissa företag

(1980 års årsredovisningslag) finns liknande bestämmelser som i BRL. Mera

detaljerade regler om balansräkningens närmare utformning och innehåll finns

emellertid, såsom tidigare angetts, i Finansinspektionens särföreskrifter (FFFS

1994:38) om kreditinstituts och värdepappersbolags årsredovisning och

delårsrapportering.

 Tillgångssidan innehåller följande huvudposter:

Kassa, Clearingfordringar, Svenska finansinstitut, Utländska banker, Ränte-

bärande värdepapper, Särskilda räkningar hos Riksbanken, Utlåning till

allmänheten, Fastigheter, bostadsrätter o d övertagna för skyddande av fordran,

Övriga tillgångar, Aktier, andelar m.m. (omsättningstillgångar), Aktier,

andelar, förlagsbevis, garantifondbevis m.m. (anläggningstillgångar), Goodwill,

Andra immateriella tillgångar, Leasingobjekt, Inventarier samt Fastigheter för

inrymmande av egna lokaler.

 Skuldsidan innehåller följande huvudposter:

Clearingskulder och postväxlar, Inlåning från allmänheten, Svenska finans-

institut, Utländska banker, Övriga i utlandet emitterade skuldbevis, Upplåning

från allmänheten, Certifikat, Obligationer, Förlagslån och övrigt supplementärt

kapital, Refinansieringslån, Inteckningslån i egna fastigheter, Övriga skulder,

Generell reservering för länderrisker, Avsatt till pensioner, Garantifond,

Obeskattade reserver samt Eget kapital.

 Direktivet: Av artikel 4 i bankredovisningsdirektivet framgår närmare hur

tillgångarna skall indelas på tillgångssidan och hur skulder, avsättningar och

eget kapital skall indelas på skuldsidan.

Tillgångssidan

Tillgångssidan specificeras på sexton olika tillgångsposter betecknade med

arabiska siffror.

1. Kassa, tillgodohavande hos centralbanker och postgiro

2. Statsskuldförbindelser och andra skuldbevis belåningsbara i centralbanker

3. Fordringar på kreditinstitut

4. Utlåning till allmänheten

5. Obligationer och andra värdepapper med fast avkastning

6. Aktier och andra värdepapper med rörlig avkastning

7. Ägarintressen

8. Aktier och andelar i anknutna företag

9. Immateriella anläggningstillgångar

10. Materiella anläggningstillgångar

11. Tecknat ej inbetalt kapital

12. Egna aktier eller andelar

13. Övriga tillgångar

14. Tecknat ej inbetalt kapital som är infordrat

15. Förutbetalda kostnader och upplupna intäkter

16. Förlust under räkenskapsåret (såvida det inte i nationell lag föreskrivs att

den skall redovisas under skulder och eget kapital).

 Direktivet medför att vissa av de nu nämnda tillgångsposterna skall

specificeras ytterligare. En sådan specifikation skall ske av följande poster.

- post 2, Statsskuldförbindelser och andra skuldbevis belåningsbara i cent-

ralbanker, på a) statsskuldförbindelser och andra liknande värdepapper och b)

andra skuldbevis som är belåningsbara i centralbanker,

- post 3, Fordringar på kreditinstitut, på a) betalbara på anfordran och b)

andra fordringar,

- post 5, Obligationer och andra värdepapper med fast avkastning, på a)

emitterade av offentliga organ och b) emitterade av andra låntagare, med

särskilt angivande av egna skuldebrev,

- post 7, Ägarintressen, med särskilt angivande av ägarintressen i kredit-

institut,

- post 8, Aktier och andelar i anknutna företag, med särskilt angivande av

aktier och andelar i kreditinstitut,

- post 10, Materiella anläggningstillgångar, med särskilt angivande av mark och

byggnader som används av ett kreditinstitut för den egna verksamheten,

- post 11, Tecknat ej inbetalt kapital, med särskilt angivande av infordrat

kapital, samt

- post 12, Egna aktier eller andelar, med uppgift om deras nominella värde.

 Bestämmelser om de olika tillgångsposternas innehåll finns i artikel 13-17.

Artiklarna behandlas närmare i anslutning till balansräkningsschemat i bilaga 1

till ÅRKL.

Skuldsidan

Skuldsidan är uppdelad på 14 olika skuld- och eget kapitalposter betecknade med

arabiska siffror.

1. Skulder till kreditinstitut

2. Inlåning från allmänheten

3. Skulder representerade av emitterade värdepapper

4. Övriga skulder

5. Upplupna kostnader och förutbetalda intäkter

6. Avsättningar

7. Vinst under räkenskapsåret (såvida det inte i nationell lag föreskrivs en

redovisning under skulder och eget kapital post 14)

8. Efterställda skulder

9. Tecknat kapital

10. Överkurs vid emission

11. Kapitalreserver

12. Uppskrivningsfond

13. Balanserad vinst eller förlust

14. Vinst eller förlust under räkenskapsåret (såvida det inte föreskrivs en

redovisning under Tillgångar post 16 eller under Skulder och eget kapital post

7).

 Av artikel 4 framgår även krav på en specifikation av olika skuldposter. En

indelning skall ske av följande poster.

 - post 1, Skulder till kreditinstitut, i a) att betalas på anfordran, b) att

betalas på viss avtalad förfallodag eller efter uppsägning,

 - post 2.a, Inlåning från allmänheten, Insatta sparmedel, med särskilt an-

givande av i) sådana insättningar som skall återbetalas på anfordran, ii) sådana

för vilka en viss förfallodag har avtalats, samt iii) sådana som skall återbeta-

las efter uppsägning, samt

 - post 2.b, Inlåning från allmänheten, Övriga skulder, i ba) att betalas på

anfordran och bb) att betalas på viss avtalad förfallodag eller efter

uppsägning.

 Direktivets bestämmelser om innehållet i de poster som skall tas upp på

skuldsidan framgår av artiklarna 18-23. Artiklarna behandlas närmare i

anslutning till balansräkningsschemat i bilaga 1 till ÅRKL.

 Skälen för regeringens förslag: Införlivandet av bankredovisningsdirektivet

med svensk rätt medför att kreditinstitutens och värdepappersbolagens

balansräkningar måste ställas upp på ett annat sätt än i dag. Med hänsyn till

kravet på jämförbarhet med andra medlemsstater bör balansräkningen utformas på

ett sätt som nära överensstämmer med direktivets indelning och benämningar av

poster. Det får emellertid anses godtagbart med hänsyn till direktivet att

tillåta vissa mindre anpassningar i indelningar och benämningar efter svenska

förhållanden. Det är framför allt fråga om vissa mindre ändringar av benämningar

till i Sverige mer relevanta begrepp. Det är också fråga om tillägg av vissa

poster, som inte anges i direktivets uppställningsschema, med tillämpning av

artikel 4 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet (78/660/EEG) om årsbokslut

(det fjärde direktivet) jämförd med artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet.

Artiklarna tillåter att nya poster tillkommer om de inte täcks av direktivets

poster. De föreslagna anpassningarna, skälen för sådana anpassningar och motiven

för utnyttjande av vissa optioner enligt direktivet kommenteras i anslutning

till schemat för balansräkningen i bilaga 1 till ÅRKL.

 Den nya uppställningsformen enligt bankredovisningsdirektivet innebär

emellertid, till skillnad från den nu tillämpade uppställningformen, att någon

generell uppdelning av tillgångar i anläggningstillgångar och omsätt-

ningstillgångar inte skall göras. Den nya uppställningformen för balansräkningen

bygger i stället på, framför allt när det gäller finansiella tillgångar, att

anläggnings- och omsättningstillgångar redovisas i samma tillgångsposter.

 Bankredovisningsdirektivet innebär vidare krav på specifikationer av vissa

poster. Regeringen anser dock att inte samtliga specifikationer av huvudposterna

bör regleras i lagen. Flertalet av de delposter eller specifikationer som

direktivet kräver bör i stället regleras genom föreskrifter av regeringen eller

Finansinspektionen. Detta ger bl.a. bättre möjligheter att efter erfarenheterna

från den praktiska tillämpningen senare ompröva om specifikationen lämpligen bör

ske i balansräkningen eller i en not. Väl avvägda praktiska regler för

upplysningarna i detta avseende är av värde för en överskådlig och jämförbar

redovisning.

 Upplysningar om övertagen egendom för skyddande av fordran är av väsentlig

betydelse då det gäller att bedöma ett kreditinstituts verksamhet. Kommitténs

lagförslag innehåller ingen motsvarighet till det informationskrav avseende

övertagen egendom som finns enligt Finansinspektionens nu gällande

redovisningsföreskrifter, som föreskriver att sådan egendom skall redovisas

särskilt i balansräkningen (eller i vissa fall i en not). Övertagen egendom

föreslås i stället redovisas under den post där tillgången hade redovisats om

den förvärvats på annat sätt än genom ett övertagande (jfr betänkandet del II s.

138). Som Riksbanken angett ger en sådan förändring utrymme för farhågor om att

informationen kan komma att försämras. Det är dock svårt att förena dagens

svenska bestämmelser med direktivets bestämmelser, eftersom direktivets upp-

ställningsform inte innehåller några särskilda poster avseende övertagen egendom

för skyddande av fordran. Samtidigt är det väsentligt att tillse att

informationen om övertagen egendom inte försämras. En kompletterande upp-

lysningsskyldighet om övertagen egendom i balansräkning eller i notapparaten bör

därför föreskrivas. Av samma skäl som beträffande upplysningar om delposter

torde det vara mindre lämpligt att i lagen ta in de närmare bestämmelserna om

upplysningsskyldigheten. Bestämmelserna bör i stället föreskrivas av regeringen

eller Finansinspektionen.

 Av skäl som närmare utvecklas senare (se avsnitt 10.2.5) föreslås att över-

låtbara värdepapper som är omsättningstillgångar, får värderas enligt två

alternativa principer. De kan antingen värderas enligt lägsta värdets princip

eller också fortlöpande till verkligt värde. Vid statistikrapporteringen är en

sådan ordning mindre tillfredsställande. Från detta perspektiv skulle, som

Statistiska centralbyrån anfört, en tydligare uppdelning mellan

marknadsvärderade och icke-marknadsvärderade tillgångar i balansräkningen vara

att föredra. Direktivets uppställning av tillgångsposter föregångna av arabiska

siffror är dock tvingande för medlemsstaterna. De nu nämnda uppgifterna är

emellertid av stort intresse inte bara för Statistiska centralbyrån utan också

för andra som analyserar årsredovisningar. Med hänsyn därtill bör i lagen

föreskrivas vissa kompletterande krav på tilläggsupplysningar om marknadsvärden

(se vidare avsnittet 12.1 och författningskommentaren till 5 kap. ÅRKL).

 Vad som skall ingå i olika tillgångsposter och skuldposter framgår i och för

sig på ett grundläggande sätt av posternas benämningar. Det kan dock förutses

ett behov av att mera i detalj reglera posternas närmare innehåll, dels för att

uppnå en enhetlig tillämpning i kreditinstitut och värdepappersbolag, dels för

att fullständigt genomföra direktivens bestämmelser i detta avseende.

Bestämmelser om definitioner av olika poster bör inte intas i lagen utan införas

genom föreskrifter av regeringen eller Finansinspektionen. Därigenom undviks

inte bara att lagen belastas med ett stort antal definitioner av i hög grad

teknisk karaktär. En sådan ordning ger också bättre förutsättningar för

anpassningar med hänsyn till utvecklingen i redovisningspraxis. Enligt

regeringen bör i allmänhet de överväganden som görs i betänkandet kunna utgöra

en utgångspunkt för den närmare utformningen av föreskrifterna om posternas

innehåll.

 I kommande avsnitt behandlas olika frågor kring enskilda tillgångar eller

skulder som är av betydelse för utformningen och innehållet i balansräkningen. I

förhållande till gällande rätt medför direktivet t.ex. en mera tydlig uppdelning

mellan skulder och avsättningar (se avsnitt 11.1). I förhållande till direktivet

föreslås också uppställningsformen kompletterad genom att posten Obeskattade

reserver tillkommer på skuldsidan (se avsnitt 9.7).

9.2 Resultaträkningen

9.2.1 Uppställningsform för resultaträkningen

Regeringens förslag: Resultaträkningen skall ställas upp i rapportform.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

II s. 152-155).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det

utan erinran.

 Gällande rätt: Resultaträkningen skall enligt 18 § bokföringslagen i sam-

mandrag redovisa samtliga intäkter och kostnader i rörelsen under räkenskapsåret

samt lämna en med hänsyn till rörelsens förhållanden tillfredsställande redo-

visning för hur räkenskapsårets resultat uppkommit.

 I Finansinspektionens särföreskrifter (FFFS 1994:38) meddelas vissa från

bokföringslagen avvikande föreskrifter om uppställningen av resultaträkningen i

kreditinstitut och värdepappersbolag. Därav framgår att kreditinstitut och

värdepappersbolag skall upprätta en resultaträkning enligt rapportformen.

 Direktivet: I artikel 26 i bankredovisningsdirektivet anges att medlems-

staterna får föreskriva att en eller båda av de i artikel 27 och artikel 28

angivna uppställningsformerna för resultaträkningen skall användas. I artikel 27

föreskrivs en vertikal uppställning (rapportformen) och i artikel 28 en

horisontell uppställning (kontoformen).

 Båda uppställningsformerna innehåller huvudposter betecknade med arabiska

siffror. Till några av huvudposterna förekommer delposter betecknade med liten

bokstav.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt betänkandet är rapportformen den

dominerande uppställningsformen internationellt för resultaträkningen i

kreditinstitut. Den föreskrivs också i gällande rätt. Det saknas därför skäl för

att tillåta annan uppställningsform än rapportformen.

9.2.2 Resultaträkningens utformning och innehåll

Regeringens förslag: Resultaträkningen får en delvis ny utformning och ett nytt

innehåll i väsentlig överensstämmelse med uppställningsformen i

bankredovisningsdirektivet (se bilaga 2 till ÅRKL).

 Som ny post tillkommer bl.a. leasingintäkter.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

II s. 156-175).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran.

 Finansbolagens Förening avstyrker att leasingintäkter skall bruttoredovisas

som egen post. Om leasingintäkter i stället redovisas netto efter avdrag för

avskrivningar på leasingobjekt undviks ett missvisande räntenetto. Om

leasingintäkter ändå skall redovisas som särskild intäktspost bör i vart fall

avskrivningar på leasingobjekt särredovisas.

 Svenska Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen anser att den

föreslagna posten 7, Nettoresultat av finansiella transaktioner borde benämnas

på annat sätt, t.ex. Handelsresultat värdepapper och valutor, eftersom

"finansiella transaktioner" leder tanken till att posten omfattar fler

transaktioner än den skall göra enligt direktivets bestämmelser. Föreningarna

anser också att det saknas behov av särredovisning av ränteintäkter respektive

värdeförändringar och försäljningsresultat för obligationer som är

omsättningstillgångar samt att det också saknas behov av särredovisning av

utdelningar respektive värdeförändringar och försäljningsresultat för sådana

tillgångar.

 Gällande rätt: De grundläggande reglerna om resultaträkningens utformning och

innehåll finns i 18 § bokföringslagen.

 I 4 kap. BRL ges kompletterande bestämmelser om bl.a. olika tilläggsupplys-

ningar som skall lämnas i resultaträkningen i banker. I 11 kap. aktiebolagslagen

och i 2 kap. 1980 års årsredovisningslag finns liknande bestämmelser som i 4

kap. BRL.

 De huvudsakliga reglerna om resultaträkningens närmare utformning och innehåll

i kreditinstitut och värdepappersbolag finns emellertid i Finansinspektionens

särföreskrifter (FFFS 1994:38) om kreditinstituts och värdepappersbolags

årsredovisning och delårsrapportering.

 Resultaträkningen indelas enligt föreskrifterna i följande huvudposter.

Ränteintäkter och leasingnetto

Räntekostnader

= RÄNTENETTO

Courtage

Provisioner, avgifter, agio

Fastighetsintäkter

Realiserade vinster/förluster på obligationer m m i investmentportföljen

Resultatförda vinster/förluster vid inlösen av egna emitterade värdepapper

Övriga rörelseintäkter

SUMMA rörelseintäkter

Personalkostnader

Fastighetskostnader

Hyror och andra lokalkostnader

Övriga rörelsekostnader

Avskrivningar enligt plan

Kreditförluster

SUMMA rörelsekostnader

= RÖRELSERESULTAT

Extraordinära intäkter

Extraordinära kostnader

= RESULTAT före bokslutsdispositioner och skatt

Bokslutsdispositioner

Skatter

ÅRETS VINST/FÖRLUST

 Direktivet: Av artikel 27 i bankredovisningsdirektivet framgår närmare hur

resultaträkningen skall indelas. Resultaträkningen är enligt artikeln indelad i

följande tjugotre resultatposter.

1. Ränteintäkter och liknande intäkter

2. Räntekostnader och liknande kostnader

3. Intäkter från värdepapper

4. Provisionsintäkter

5. Provisionskostnader

6. Nettovinst eller nettoförlust av finansiella transaktioner

7. Övriga rörelseintäkter

8. Allmänna administrationskostnader

9. Värdejusteringar beträffande Tillgångar, posterna 9 och 10

10.Övriga rörelsekostnader

11.Nedskrivningar av fordringar samt avsättningar för ansvarsförbindelser och

åtaganden

12.Återföringar av nedskrivna fordringar samt av avsättningar för ansvars-

förbindelser och åtaganden

13.Nedskrivningar av överlåtbara värdepapper som innehas som finansiella

anläggningstillgångar, av ägarintressen samt av aktier och andelar i anknutna

företag

14.Återföringar av nedskrivna överlåtbara värdepapper som innehas som

finansiella anläggningstillgångar, ägarintressen samt aktier och andelar i

anknutna företag

15.Skatt på resultatet av den normala verksamheten

16.Resultatet av den normala verksamheten efter skatt

17.Extraordinära intäkter

18.Extraordinära kostnader

19.Extraordinärt resultat

20.Skatt på extraordinärt resultat

21.Extraordinärt resultat efter skatt

22.Övriga skatter som inte ingår i ovanstående poster

23.Vinst eller förlust för räkenskapsåret

 Av artikel 27 framgår även krav på en specifikation av olika resultatposter.

En specificering föreskrivs för följande poster.

- post 3, Intäkter från värdepapper, på a) intäkter från aktier och andra vär-

depapper med rörlig avkastning, b) intäkter från ägarintressen och c) intäkter

från aktier och andelar i anknutna företag.

- post 8, Allmänna administrationskostnader, på a) personalkostnader (med

särskild uppgift om i) löner och arvoden, och ii) sociala kostnader med

pensioner särskilt angivna,) och b) övriga administrationskostnader.

 Direktivets bestämmelser om innehållet i posterna i resultaträkningen framgår

av artiklarna 29-34. Innehållet i artiklarna återges i anslutning till

författningskommentarerna till schemat för resultaträkningen i bilaga 2 till

ÅRKL.

 Skälen för regeringens förslag: Införlivandet av bankredovisningsdirektivet

med svensk rätt medför att resultaträkningen i berörda företag måste ställas upp

på ett annat sätt än i dag. Uppställningsformen för resultaträkningen bör, på

samma sätt som för balansräkningen, utformas i princip enligt bankredovis-

ningsdirektivets indelning och postbenämningar, men med vissa mindre

anpassningar med hänsyn till svenska förhållanden. Dessa anpassningar, som är av

liknande slag som för balansräkningen, berörs närmare i kommentaren till schemat

för resultaträkningen i bilaga 2 till ÅRKL. Där kommenteras också förslagen till

utnyttjandet av vissa optioner enligt direktivet.

 Finansbolagens Förening har särskilt tagit upp frågan om redovisning av

leasingintäkter. Kommittén har föreslagit att leasingintäkter skall redovisas

brutto mellan direktivets post 1, Ränteintäkter och liknande intäkter och

direktivets post 2, Räntekostnader. I dag redovisas ett leasingnetto, dvs.

leasingintäkter efter avdrag för avskrivningar, som en del av räntenettot.

Direktivet får emellertid anses medföra att samtliga avskrivningar, inklusive

avskrivningar på leasingobjekt, skall redovisas under direktivets post 9,

Värdejusteringar beträffande Tillgångar, posterna 9 och 10, (som i regeringens

förslag benämnts Av- och nedskrivningar av materiella och immateriella

anläggningstillgångar). Därav följer att leasingintäkter skall redovisas brutto

(under förutsättning att leasingavtal inte redovisas som utlåning) i annan

tillämplig resultaträkningspost. Det vore därvid mindre lämpligt att redovisa

leasingintäkter brutto i posten Ränteintäkter. De möjligheter som återstår är

att antingen tillskapa en ny post för leasingintäkter brutto eller att anvisa

att sådana intäkter skall tas upp under posten Övriga rörelseintäkter. Med

hänsyn till att leasingintäkter i flera kreditinstitut är av väsentlig betydelse

bör redan i lagens resultaträkningsschema intas en särskild post för sådana

intäkter brutto. Vad Finansbolagens förening anfört om att avskrivningar på

leasingobjekt borde särredovisas tillgodoses genom bestämmelsen i 5 kap. 1 §

ÅRKL jämförd med 5 kap. 3 § förslaget till ny årsredovisningslag. Där uppställs

nämligen krav på en särredovisning av bl.a. avskrivningar på varje i balansräk-

ningen upptagen post. Regeringen ansluter sig därför till kommitténs förslag i

denna del.

 När det gäller de synpunkter som Svenska Bankföreningen och Svenska Fond-

handlarföreningen anfört i fråga om särredovisningen i resultaträkningen i fråga

om uppdelningen av posterna Ränteintäkter och Utdelningar å ena sidan samt

värdeförändringar och försäljningsresultat å andra sidan, kan direktivet

svårligen uppfattas på annat sätt än att en sådan uppdelning måste ske även

beträffande omsättningstillgångar. Det är samtidigt fråga om betydelsefull

information och även av detta skäl angeläget att den föreskrivna uppdelningen

görs beträffande värdepapper som är omsättningstillgångar.

 Resultatposternas huvudsakliga innehåll framgår väsentligen av deras be-

nämningar. Av samma skäl som anförts för balansposterna i balansräkningen, kan

ett behov av regler som beskriver vad posterna skall innehålla förutses. De

delposter eller annan specifikation som direktivet kräver samt de detaljerade

definitionerna avseende resultatposternas innehåll, bör, av samma skäl som

angetts i fråga om balansposternas innehåll, regleras genom föreskrifter av

regeringen eller Finansinspektionen.

 Det kan i sammanhanget anmärkas att den uppdelning av allmänna admini-

strationskostnader som skall ske enligt direktivets artikel 27 tillgodoses genom

de tilläggsupplysningar som skall lämnas om personalkostnader m.m. (se 5 kap. 1

§ ÅRKL som hänvisar till 5 kap. 18 § i förslaget till ny årsredovisningslag).

9.3 Avvikelser från uppställningsformernas postindelning

Regeringens förslag: Andra poster än de som finns upptagna i uppställ-

ningsformerna får läggas till, om deras innehåll inte täcks av de poster som

anges i lagen. Ytterligare uppdelning i delposter skall få göras. Delposter

skall anges om de har tillkommit på sådant sätt eller är av sådan storlek att

det är av betydelse med hänsyn till kravet på rättvisande bild att de redovisas

särskilt.

 Poster som föregås av liten bokstav får slås samman om de har ett värde som är

av ringa betydelse med hänsyn till kravet på rättvisande bild eller om det

främjar överskådligheten. I det senare fallet skall de sammanslagna posterna

specificeras i en not.

 Ett särskilt bemyndigande införs för regeringen eller Finansinspektionen att

meddela föreskrifter om avvikelser från bestämmelserna om uppställningen och

utformningen av balans- och resultaträkningen i värdepappersbolag.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Kommittén har inte föreslagit något särskilt bemyndigande att meddela

föreskrifter om anpassningar av uppställningsformerna för värdepappersbolag (se

betänkandet del I s. 285 och 286 samt del II s. 121 och 122).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran. Statistiska centralbyrån har dock framhållit att möjligheten att slå

samman poster försvårar en rationell statistikproduktion. Föreningen Aukto-

riserade Revisorer har ansett att skälen bakom den föreslagna bestämmelsen om

att företagen i vissa fall skall ta in nya delposter i resultaträkningen och

balansräkningen i stället kan tillgodoses genom föreskrifter om att det i en not

skall lämnas förklaring till större belopp. Andra remissinstanser har

förespråkat ytterligare indelning i delposter. Finansinspektionen har påtalat

att avvikelser från uppställningsformerna i lagen kan behöva föreskrivas för

värdepappersbolag.

 Gällande rätt: Enligt 18 § bokföringslagen skall för resultaträkningen

användas det i paragrafen intagna schemat med de avvikelser som betingas av

rörelsens art och omfattning. Kompletterande poster får läggas till men de måste

i så fall ges beteckningar som tydligt anger vad som ingår i posten.

 För balansräkningen skall enligt 19 § bokföringslagen med de avvikelser som

betingas av rörelsens art och sammansättning användas det i paragrafen intagna

schemat eller annan uppställningsform som ger en likvärdig överblick över

rörelsens ställning.

 Enligt 1 § femte stycket i Finansinspektionens särföreskrifter (FFFS 1994:38)

skall balans- och resultaträkningen tas in i den offentliga årsredovisningen

enligt formulären i årsöversikten i föreskrifterna. De med fet stil angivna

huvudrubrikerna skall följas. Specifikationen av under huvudrubrikerna angivna

belopp får dock ske i en not.

 I 8 § nyss nämnda föreskrifter tillåts ytterligare ett antal avvikelser för

några av posterna i balansräkningen och resultaträkningen. För vissa poster

tillåts avvikelse genom att delposter får utelämnas och i andra fall genom att

poster får slås samman för att i stället redovisas i en not. Vidare får

omrubricering ske av poster som har ett uppenbart obetydligt värde.

 Direktivet: Av artiklarna 4 och 27 i bankredovisningsdirektivet framgår

närmare vilka poster som skall anges i balans- och resultaträkningarna för ett

kreditinstitut.

 Artikel 4.1 i det fjärde direktivet föreskriver att de poster som anges i

direktivets tillåtna balans- och resultaträkningsscheman måste tas upp var för

sig i angiven ordningsföljd. En mera detaljerad underindelning av posterna är

tillåten, förutsatt att uppställningsformen följs. Nya poster får tillkomma

såvitt deras innehåll inte täcks av de i uppställningsformerna angivna posterna.

Medlemsstaterna får föreskriva en sådan underindelning eller komplettering.

 Enligt artikel 4.2 i samma direktiv skall uppställningsform, nomenklatur och

terminologi för sådana poster som föregås av arabiska siffror anpassas i de fall

ett företags särskilda inriktning kräver det. En sådan anpassning får

medlemsstaterna kräva inom en särskild ekonomisk sektor.I artikel 4.3 sägs att

de av arabiska siffror föregångna posterna i balans- och resultaträkningarna får

sammanslås,

 a) när de med hänsyn till målsättningen i artikel 2.3 har ett obetydligt

värde, eller

 b) när sammanslagningen främjar överskådligheten, förutsatt att de samman-

slagna posterna specificeras i noter. Medlemsstaterna får kräva en sådan

sammanslagning.

 Enligt artikel 18 och 21 i det fjärde direktivet skall större belopp under

rubrikerna "Förutbetalda kostnader och upplupna intäkter" respektive "Förut-

betalda intäkter och upplupna kostnader", förklaras i en not. Av artikel 29.2

följer att större belopp under extraordinära intäkter och extraordinära

kostnader av betydelse för bedömningen av resultatet skall i en not specificeras

till sin art och storlek. Detsamma skall gälla intäkter och kostnader som avser

ett annat räkenskapsår.

 Enligt artikel 42 första stycket får avsättningar för förluster och skulder

inte överstiga erforderliga belopp. Större avsättningar som i balansräkningen är

upptagna under "Andra avsättningar" skall, enligt artikel 42 andra stycket,

specificeras i noter.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 4.1, 4.3, 4.4,

18, 21, 29 och 42 första stycket i det fjärde direktivet gälla för kreditin-

stitut, om inte annat följer av bankredovisningsdirektivet.

 Enligt artikel 2.4 i bankredovisningsdirektivet får medlemsstaterna föreskriva

vissa bestämmelser som avviker från direktivet, dels för sådana kreditinstitut

som inte utgör bolag enligt artikel 1.1 i det fjärde direktivet, om

företagsformen gör avvikelser nödvändiga, dels för specialiserade kre-

ditinstitut, om den särskilda verksamhetsinriktningen gör avvikelser nödvändiga.

Sådana avvikande bestämmelser får avse endast anpassningen av

uppställningsformen, nomenklaturen, terminologin och innehållet i posterna i

balans- och resultaträkningarna. De avvikande bestämmelserna får inte innebära

rätt för berörda institut att redovisa färre uppgifter i sina årsbokslut än vad

andra institut som skall tillämpa direktivet är skyldiga att göra. Sådana

avvikande bestämmelser skall kommissionen på visst sätt underrättas om.

 Enligt artikel 3 i bankredovisningsdirektivet skall en sammanslagning av

poster så som sägs i artikel 4.3 a eller b i det fjärde direktivet inte kunna

utnyttjas annat än beträffande sådana delposter i balans- och resultat-

räkningarna som betecknas med liten bokstav samt kunna tillåtas endast med stöd

av bestämmelser som medlemsstaterna antagit för detta ändamål.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 9.3 i del 2 är i

huvudsak av betydelse även här. Detta innebär - med beaktande av bestämmelserna

i bankredovisningsdirektivet - följande.

 Uppställningsformerna för balansräkningen och resultaträkningen bör, såsom

tidigare nämnts, utformas i enlighet med bankredovisningsdirektivets

föreskrifter om indelning i poster och om ordningsföljden mellan posterna.

 Bestämmelser bör dock tas in i lagstiftningen om att kreditinstitut och värde-

pappersbolag vid upprättande av balansräkning eller resultaträkning skall ha

rätt att lägga till nya poster, såvida de nya posternas innehåll inte täcks av

de poster som anges i lagen, och att en ytterligare indelning i delposter skall

vara tillåten. Däremot föreskrivs inte någon möjlighet till avsteg från

föreskrivna uppställningsformer i det enskilda fallet på grund av företagets

särskilda inriktning, eftersom artikel 4.2 i det fjärde direktivet inte är

tillämplig enligt bankredovisningsdirektivet.

 Vidare skall enligt artikel 3 i bankredovisningsdirektivet jämförd med artikel

4.3 a och b i det fjärde direktivet delposter som föregås av liten bokstav kunna

få slås samman om de har ett värde som med hänsyn till kravet på rättvisande

bild är av ringa betydelse eller om en sammanslagning främjar överskådligheten

och de sammanslagna posterna anges i en not. Även dessa föreskrifter bör föras

in i den nya lagstiftning som skall gälla för kreditinstitut och värdepappers-

bolag.

 Några bestämmelser i lag som kräver en sammanslagning av poster i vissa sär-

skilda situationer eller en mera långtgående indelning i delposter införs inte

(se avsnitt 9.3 i del 2). Regeringen föreslår däremot en bestämmelse om en

obligatorisk särredovisning av delposter om delar av en post har tillkommit på

sådant sätt eller är av sådan storlek att en särredovisning är av betydelse för

att redovisningen skall ge en rättvisande bild av företagets resultat och

ställning.

 I artiklarna 18, 19, 29 och 42 i det fjärde direktivet föreskrivs att dels

större belopp som avser förutbetalda kostnader och upplupna intäkter respektive

upplupna kostnader och förutbetalda intäkter och extraordinära poster, dels

större övriga avsättningar som inte är av endast ringa betydelse för bedömningen

av resultatet, skall specificeras till sin art och storlek. Regeringen har i

avsnitt 9.3 i del 2, av skäl som där anförts, förordat att särskilda be-

stämmelser om sådana notupplysningar skall tas in i den nya årsredovisnings-

lagen. Dessa bestämmelser bör - även såvitt avser upplysningsskyldigheten om

större övriga avsättningar - göras tillämpliga även på kreditinstitut och

värdepappersbolag.

 Bankredovisningsdirektivet öppnar genom artikel 2.4 en särskild möjlighet för

medlemsländerna att föreskriva vissa avvikelser från artikel 4 och 27 för

specialiserade kreditinstitut. Som Finansinspektionen påpekat kan avvikelser

från uppställningsformen för balans- och resultaträkningen vara befogade för

värdepappersbolag. Vissa fordringar, t.ex. fondlikvidfordringar kan behöva

särskilt specificeras. Även vissa omgrupperingar av poster, t.ex. genom att

provisionsintäkter redovisas som första intäktspost, kan vara befogade. Enligt

regeringen bör därför den möjlighet som direktivet ger i detta avseende

utnyttjas för att möjliggöra anpassningar i förhållande till lagen beträffande

balans- och resultaträkningens uppställningsform, nomenklatur och terminologi i

fråga om värdepappersbolag.

 I vilken omfattning och i vilka avseenden avvikelser bör ske förutsätter

enligt regeringen ytterligare särskilda överväganden av redovisningsteknisk art.

Berörda branschorgan bör även beredas ytterligare möjligheter att anföra

synpunkter. Dessa förhållanden gör att det är mindre lämpligt att nu i lag ta in

regler om anpassningarna. Det bör i stället överlåtas till regeringen eller

Finansinspektionen att meddela de föreskrifter som erfordras. Möjligheten att

meddela föreskrifter bör i detta fall - som en följd av att det allmänna

bemyndigandet att meddela från lag avvikande föreskrifter föreslås upphävt (se

vidare del 1, avsnitt 6.5) - intas genom ett särskilt normgivningsbemyndigande.

Med hänsyn till såväl kraven i direktivet som mera allmänna lämplighetsskäl bör

avvikelser inte ske annat än om det är särskilt påkallat med hänsyn till

värdepappersbolagens verksamhetsart. I lagförslaget har därför intagits den

begränsningen att avvikelserna skall vara nödvändiga med hänsyn till

värdepappersbolagens särskilda verksamhetsinriktning.

9.4 Ändring av redovisningsprinciper

Regeringens förslag: Redovisningsprinciper får ändras från ett år till ett annat

endast om det finns särskilda skäl och en ändring är förenlig med god

redovisningssed och kravet på rättvisande bild.

 Skälen för ändringen och upplysningar om dess effekt på balansräkningen och

resultaträkningen skall anges i en not.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Kommitténs förslag innehåller dock inte någon uttrycklig bestämmelse om att ett

byte av redovisningsprinciper måste vara förenligt med god redovisningssed och

kravet på rättvisande bild (se betänkandet del I s. 286-288 och del II s. 351).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt kommitténs förslag eller

lämnat det utan erinran.

 Gällande rätt: Svensk lagstiftning innehåller inte några uttryckliga

begränsningar vad gäller möjligheterna att från ett räkenskapsår till ett annat

byta redovisningsprinciper eller uppställningsform för balansräkningen och

resultaträkningen. Av 4 kap. 2 och 8 §§ BRL framgår motsatsvis att en ändring av

specificeringen och grupperingen av poster eller andra för jämförelsen störande

förändringar kan tillåtas. Samma förhållande framgår av 11 kap. 2 och 8 §§

aktiebolagslagen. Även av 2 kap. 6 § 1980 års årsredovisningslag framgår att en

ändring av specificeringen av poster kan ske.

 Direktivet: I artikel 3 i det fjärde direktivet föreskrivs att balans- och

resultaträkningarnas uppställning, särskilt när det gäller valet av form för

uppställning, inte får ändras från ett räkenskapsår till ett annat. Avsteg från

denna princip tillåts dock i undantagsfall. Varje sådant avsteg skall redovisas

i noterna med en tillfredsställande motivering.

 Enligt artikel 31 skall samma värderingsprinciper tillämpas från ett

räkenskapsår till ett annat. Avvikelse från denna regel kan undantagsvis

accepteras. En redogörelse för avvikelsen måste då lämnas i en not.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artiklarna 3 och 31 i

det fjärde direktivet gälla för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 9.4 i del 2

angående ändring av redovisningsprincip är av betydelse även här. Detta innebär

att det i lagstiftningen bör intas bestämmelser som begränsar möjligheten att

ändra redovisningsprinciper, såväl principer för värderingen som principer för

klassificeringen och indelningen av olika poster och delposter i balansräkningen

och resultaträkningen.

 Lagstiftningen bör emellertid lämna visst utrymme för ändringar av detta slag.

Den bör utformas så att företag får ändra redovisningsprincip endast när

särskilda skäl talar för det. Det bör också i lagen klargöras att en ändring

inte får ske om en sådan förändring skulle stå i strid med kravet på att

redovisningen skall ge en rättvisande bild.

 Om ändring av redovisningsprincip sker, skall ändringen redovisas i noterna

med en redogörelse för skälen för ändringen och en bedömning av dess effekter

för företagets resultat och ställning. Även detta bör komma till uttryck i lag.

9.5 Angivande av jämförelsetal

Regeringens förslag: För varje post i balans- och resultaträkningarna skall

beloppet av motsvarande post för det närmast föregående räkenskapsåret anges.

 Har principerna för värderingen eller klassificeringen av posterna ändrats

från ett räkenskapsår till ett annat, skall beloppen för det närmast föregående

året räknas om eller ändras på annat sätt, om detta behövs för att dessa belopp

skall kunna jämföras med räkenskapsårets poster.

 Omräkning eller annan justering av föregående års belopp får underlåtas, om

det finns särskilda skäl och det är förenligt med god redovisningssed och kravet

på rättvisande bild. I så fall skall skälen för detta anges i en not.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Kommittén har dock ansett att omräkning av föregående års siffror skall få

underlåtas om det finns särskilda hinder mot det (se betänkandet del I s. 286-

288 och del II s. 351).

 Remissinstanserna: Redovisningsrådet har menat att bestämmelserna bör anpassas

till den rekommendation som rådet har utfärdat på området (RR 5). Övriga

remissinstanser har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

 Gällande rätt: Svensk lagstiftning innehåller redan i dag vissa bestämmelser

som syftar till att befrämja möjligheterna till jämförelser mellan räkenskapsår.

 I 4 kap. 2 § BRL föreskrivs att i årsredovisningen skall återges resultat-

räkningen och balansräkningen för det närmast föregående räkenskapsåret. Har det

under året skett någon ändring i specificeringen av poster i balansräkningen

eller resultaträkningen skall uppgifterna från den tidigare årsredovisningen

sammanställas så att dessa kan jämföras med posterna i den senare

årsredovisningen, om det inte möter särskilda hinder.

 I 11 kap. 2 § aktiebolagslagen och i 2 kap. 6 § 1980 års årsredovisningslag

finns motsvarande bestämmelser för de kreditinstitut och värdepappersbolag som

omfattas av dessa lagar.

 Direktivet: I artikel 4.4 i det fjärde direktivet föreskrivs att för varje

balans- och resultaträkningspost måste beloppet för motsvarande post från

föregående räkenskapsår anges. För att jämförbarhet skall uppnås får medlems-

staterna föreskriva att beloppen för föregående räkenskapsår skall justeras. I

vart fall skall bristande jämförbarhet och eventuella justeringar av beloppen

med anledning härav förklaras i noterna.

 Enligt artikel 4.5 skall balans- eller resultaträkningsposter som saknar

belopp inte redovisas, utom när det finns en motsvarande post från föregående år

enligt punkt 4.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet gäller artikel 4.4 och 4.5 i

det fjärde direktivet för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringens skäl i avsnitt 9.5 i del 2 är av

betydelse även här. Detta innebär följande.

 I den nya lagstiftningen bör tas in en bestämmelse om att det för varje post i

redovisningen skall lämnas uppgift om motsvarande post för föregående

räkenskapsår.

 Det bör också tas in en bestämmelse om att ett företag som byter redovis-

ningsprincip skall göra de omräkningar och andra justeringar som behövs för att

föregående års poster på ett meningsfullt sätt kan jämföras med räkenskapsårets

siffror.

 Det bör dock vara möjligt att underlåta att göra justeringar inte bara när

sådana är praktiskt omöjliga utan även när det föreligger andra särskilda skäl.

En omräkning eller justering bör dock kunna underlåtas endast när redovisningen

även utan jämförelsetal ger en rättvisande bild av företagets resultat och

ställning. Detta bör komma till uttryck i lagen.

 Om någon omräkning inte görs, bör det åligga företaget att ange skälen för

detta i en not.

9.6 Kvittning

Regeringens förslag: Kvittning skall inte få ske mellan tillgångar och

avsättningar eller skulder i balansräkningen och inte heller mellan intäkter och

kostnader i resultaträkningen.

 Undantag från kvittningsförbudet skall dock kunna göras om det finns särskilda

skäl och det inte står i strid med god redovisningssed och kravet på rättvisande

bild. Om kvittning sker skall upplysning om skälen för detta lämnas i en not.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag men

innehåller inte något undantag från kvittningsförbudet (se betänkandet del I s.

288 och del II s. 351).

 Remissinstanserna: Bokföringsnämnden har menat att det i vissa fall finns

anledning att acceptera någon form av kvittning. Övriga remissinstanser har

lämnat förslaget utan erinran.

 Gällande rätt: I svensk lagstiftning förekommer inte några bestämmelser som

förbjuder kvittning, dvs. att koppla samman intäkter och kostnader respektive

tillgångar och skulder som är av samma slag och enbart redovisa mellanskillnaden

(nettoredovisning).

 I redovisningspraxis anses emellertid att kvittning normalt inte får ske.

 Direktivet: Enligt artikel 7 i det fjärde direktivet får kvittning inte ske

mellan tillgångs- och skuldposter eller mellan intäkts- och kostnadsposter.

 Kontaktkommittén har dock uttalat att kravet på rättvisande bild kan medföra

att endast det slutliga resultatet av en komplex transaktion, i vilken ingår ett

antal transaktioner vars värde eller resultat var för sig ur ekonomisk synpunkt

saknar intresse för det slutliga resultatet, skall redovisas. Vidare har

kontaktkommittén pekat på att om det finns en rätt enligt lag eller avtal att

kvitta fordringar och skulder mot varandra skall endast den del som inte täcks

genom kvittningen redovisas.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 7 i det fjärde

direktivet gälla även för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 9.6 i del 2 är

av betydelse även här. Detta innebär följande.

 I lagstiftningen bör intas ett uttryckligt förbud mot kvittning. Övervägande

skäl talar emellertid för att ge ett visst utrymme för kvittning i särskilda

fall (se avsnitt 9.6 i del 2).

 Möjligheten till undantag från kvittningsförbudet bör emellertid ges en

restriktiv utformning. Kvittning bör sålunda få ske enbart i sådana fall då det

kan anses förenligt med god redovisningssed. En kvittning får inte heller ske om

den ger effekter som är i strid med kravet på att redovisningen skall ge en

rättvisande bild. Detta bör komma till uttryck i lagtexten.

 Slutligen bör lagen innehålla ett krav på notupplysningar om att kvittning har

skett.

9.7 Redovisning av bokslutsdispositioner, obeskattade

reserver och latent skatt

Regeringens förslag: Liksom hittills skall bokslutsdispositioner redovisas i

resultaträkningen och obeskattade reserver tas upp under särskilda rubriker i

balansräkningen.

 I balansräkningen eller i noterna skall lämnas upplysning om latent skatt.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se

betänkandet del I s. 190, 191 och 197-199 samt del II s. 122).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran. Flera remissinstanser har dock diskuterat den övergripande frågan om

kopplingen mellan redovisning och beskattning. Ett par remissinstanser har

särskilt förordat att systemet med obeskattade reserver och

bokslutsdispositioner avskaffas och ersätts med redovisning av latent skatt.

 Gällande rätt m.m: Kopplingen mellan redovisningen och beskattningen kommer i

resultaträkningen till synes i en särskild post Bokslutsdispositioner och i

balansräkningen i en särskild post Obeskattade reserver (jfr 18 och 19 §§

bokföringslagen). Motsvarande poster finns intagna i resultaträkningen och

balansräkningen för kreditinstitut och värdepappersbolag (se Finansinspektionens

särföreskrifter FFFS 1994:38). Principerna bakom en redovisning av bokslutsdis-

positioner och obeskattade reserver berörs i avsnitt 9.7 i del 2.

 I gällande svensk rätt finns inte något krav på särskild redovisning av latent

skatt. I Redovisningsrådets rekommendation RR 01:91, Koncernredovisning, anges

att posten Obeskattade reserver i koncernbalansräkningen skall delas upp i

latent skatteskuld och bundet eget kapital. Något motsvarande krav på

redovisning av latent skatt i årsredovisningen uppställs dock inte.

 Direktivet: I flertalet europeiska länder finns inte samma samband mellan

redovisning och beskattning som i Sverige. Det är därför naturligt att de

uppställningsformer för balans- och resultaträkningar som föreskrivs i det

fjärde direktivet saknar posterna Obeskattade reserver och

Bokslutsdispositioner. I uppställningsformerna finns inte heller några särskilda

poster för latent skatt, endast en delpost benämnd avsättningar för skatter.

 Enligt artikel 43.1.11 i det fjärde direktivet skall dock upplysning lämnas i

en not om skillnaden mellan den skatt som påförts detta och tidigare

räkenskapsår och den skatt som har betalats eller skall betalas för dessa år,

förutsatt att skillnaden har betydelse för framtida beskattning. Artikeln

tillåter också att skillnaden i stället särredovisas med ett totalbelopp i

balansräkningen (jfr artikel 34.11 i det sjunde direktivet). Artikeln kan tolkas

som ett krav på någon form av upplysning om latent skatt.

 Bankredovisningsdirektivet innehåller i detta avseende inga från det fjärde

direktivet avvikande föreskrifter.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 9.7 i del 2 är

av betydelse även här. Detta innebär följande.

Det saknas för närvarande underlag för ett slutligt ställningstagande till

frågan om sambandet mellan redovisning och beskattning.

 Artikel 4.1 i det fjärde direktivet, som även gäller för kreditinstitut enligt

artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet, tillåter att nya poster fogas till

uppställningsformerna för balans- och resultaträkningarna, om deras innehåll

inte redan täcks av befintliga poster. Det kan enligt regeringen inte anses

oförenligt med direktivet att foga posterna Bokslutsdispositioner och

Obeskattade reserver till direktivets uppställningsscheman.

 Posterna Obeskattade reserver och Bokslutsdispositioner bör tills vidare

behållas i balansräkningen och resultaträkningen.

 I lagstiftningen bör vidare tas in en bestämmelse om att upplysningar skall

lämnas om latent skatt.

10 Värdering av tillgångar

10.1 Anläggningstillgångar

10.1.1 Klassificering som anläggningstillgång

Regeringens förslag: Anläggningstillgångar skall delas in i materiella,

immateriella och finansiella anläggningstillgångar.

 Med materiell anläggningstillgång skall, liksom hittills, avses materiell

tillgång som är avsedd att stadigvarande brukas eller innehas i rörelsen.

 Som immateriell anläggningstillgång skall få tas upp goodwill, utgifter för

forsknings- och utvecklingsarbeten och liknande arbeten samt utgifter för

koncessioner, patent, licenser, varumärken, hyresrätter och liknande

rättigheter, om de är av väsentligt värde för rörelsen under kommande år.

 Med finansiell anläggningstillgång avses enligt ÅRKL sådana aktier i intresse-

och dotterföretag, värdepapper och andra tillgångar än materiella och

immateriella, som avses att stadigvarande innehas i den ordinarie verksamheten.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag (se

betänkandet del I s. 205-208 och del II s. 175-180).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran. Svenska Bankföreningen och Svenska Fondhandlarföreningen anser att

lagen bör klargöra huruvida värdepapper som för närvarande redovisas inom den

s.k. investmentportföljen skall kunna klassificeras som anläggningstillgångar.

 Gällande rätt: Med anläggningstillgång förstås enligt 13 § bokföringslagen

(1976:125) tillgång som är avsedd att stadigvarande brukas eller innehas i

rörelsen. Med omsättningstillgång avses annan tillgång.

 Har den bokföringsskyldige övertagit rörelse mot vederlag som överstiger det

behållna värdet av de övertagna tillgångarna, får enligt 17 § första stycket

bokföringslagen skillnaden tas upp som anläggningstillgång till den del den

representerar affärsvärde (goodwill). Enligt 17 § andra stycket bokföringslagen

får utgifter för teknisk hjälp, provdrift, marknadsundersökningar och liknande

tas upp som anläggningstillgång, om de är av väsentligt värde för den

bokföringsskyldiges rörelse under kommande år.

 I bankrörelselagen (1987:617), BRL, finns inga uttryckliga från bokförings-

lagen avvikande bestämmelser avseende klassificeringen av tillgångar som

anläggnings- respektive omsättningstillgång. Enligt förarbetena till lagen anges

att vissa innehav av aktier och andelar liksom inventarier och fastigheter där

den egna verksamheten bedrivs, bör betraktas som anläggningstillgångar (prop.

1986/87:12 s. 184). Övriga tillgångar är i allmänhet att betrakta som

omsättningstillgångar. Avgörande för gränsdragningen är syftet med innehavet.

 I Finansinspektionens föreskrifter (FFFS 1994:38) görs inte någon grund-

läggande uppdelning av balansräkningen i anläggningstillgångar och om-

sättningstillgångar. Balansräkningen innehåller däremot separata rubriker för

anläggningstillgångar, dels Aktier, andelar, förlagsbevis, garantifondsbevis

m.m. (anläggningstillgångar), dels Goodwill, dels Andra materiella tillgångar,

dels Leasingsobjekt, dels Fastigheter för inrymmande av egna lokaler.

 Räntebärande värdepapper skall enligt nyss nämnda föreskrifter indelas i en

investmentportfölj och en tradingportfölj. Uppdelningen på investmentportfölj

(långsiktiga innehav) och tradingportfölj (kortsiktiga innehav) skall omfatta

obligationer, kapitalmarknadsreverser och andra räntebärande värdepapper, t.ex.

marknadsbevis, certifikat och derivatinstrument (ränterelaterade instrument).

För att ett värdepappersinnehav skall få föras till investmentportföljen fordras

enligt föreskrifterna i princip att värdepapperet redan från början klassats som

ett långsiktigt innehav.

 Enligt 2 § i FFFS 1994:38 gäller lägsta värdets princip för båda portföljerna.

Skillnaden i klassificeringen som trading- och investmentinnehav har betydelse

endast för behandlingen i resultaträkningen, eftersom orealiserade förluster i

investmentportföljen redovisas som bokslutsdispositioner. Transaktioner mellan

investment- och tradingportfölj skall ske till det lägsta av anskaffningsvärdet

och marknadsvärdet per transaktionsdagen.

 Direktivet: Om tillgångar skall redovisas som anläggningstillgångar eller

omsättningstillgångar skall enligt artikel 15.1 i det fjärde bolagsrättsliga

direktivet (78/660/EEG) om årsbokslut (det fjärde direktivet) bero på det

ändamål för vilka de är avsedda. Enligt artikel 15.2 skall anläggningstillgångar

omfatta sådana tillgångar som är avsedda att stadigvarande brukas i företagets

verksamhet.

 I artikel 1.1 i direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd re-

dovisning för banker och andra finansiella institut (bankredovisningsdirektivet)

hänvisas inte till nämnda artiklar.

 Enligt artikel 35.1 i bankredovisningsdirektivet skall vad som tagits upp

under Tillgångar, posterna 9 och 10 enligt uppställningsschemat i artikel 4

alltid värderas som anläggningstillgångar. Tillgångar under övriga poster i

balansräkningen skall värderas som anläggningstillgångar om de är avsedda att

varaktigt ingå i företagets normala verksamhet.

 Enligt uppställningsschemat i artikel 4 i bankredovisningsdirektivet, skall

under post 9 tas upp sådana Immateriella anläggningstillgångar som anges under

Tillgångar, rubrikerna B (kostnader för bolagsbildning) och C.I (bl.a.

Forsknings- och utvecklingskostnader, Goodwill och Andra immateriella

anläggningstillgångar) i balansräkningsschemat i artikel 9 i det fjärde

direktivet.

 Under post 10 skall tas upp sådana Materiella anläggningstillgångar som

angivits under Tillgångar, rubrikerna C.II (bl.a. Mark och byggnader, Tekniska

anläggningar och maskiner, Övriga anläggningar, verktyg och inventarier) i

balansräkningsschemat i artikel 9 i det fjärde direktivet.Av artikel 35.2 i

bankredovisningsdirektivet framgår att då det i avsnitt 7 i det fjärde

direktivet hänvisas till finansiella anläggningstillgångar, skall begreppet

omfatta ägarintressen, aktier och andelar i anknutna företag samt värdepapper

som är avsedda att varaktigt ingå i företagets normala verksamhet.

 Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 10.1.1 i del 2 har regeringen funnit

att den nuvarande definitionen av anläggningstillgång i 13 § bokföringslagen är

förenlig med det fjärde direktivet och föreslagit att bestämmelsen bör överföras

till den nya årsredovisningslagen. Det har vidare framhållits att den nya

årsredovisningslagen bör bygga på en indelning av anläggningstillgångar i

materiella, immateriella och finansiella anläggningstillgångar.

 Även lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL) bör

bygga på en indelning i materiella, immateriella och finansiella

anläggningstillgångar. Indelningen får, enligt vad som tidigare behandlats (se

avsnitt 9.1.2), mindre betydelse för under vilka poster i balansräkningen som

olika tillgångar skall tas upp. En klassificering som anläggningstillgång, i

stället för omsättningstillgång, får främst betydelse för vilka värderingsregler

som aktualiseras för tillgången. I det förra fallet aktualiseras regler om en

värdering med utgångspunkt i anskaffningsvärdet, dvs. till anskaffningsvärdet

justerat med avskrivningar, nedskrivningar eller andra värdejusteringar (se

vidare avsnitt 10.1.2-5). I det senare fallet aktualiseras i stället reglerna om

en värdering enligt lägsta värdets princip eller, i vissa fall, till

marknadsvärdet (se avsnitt 10.2.1 och 10.2.5). I vissa avseenden föreslås dock

värderingsregler som gäller såväl för anläggnings- som omsättningstillgångar (se

t.ex. avsnitt 10.2.4).

 Fråga uppkommer nu om den allmänna definition av anläggningstillgång som

föreslås i den nya årsredovisningslagen bör, helt eller delvis, göras tillämplig

även på kreditinstitut och värdepappersbolag.

Materiella och immateriella anläggningstillgångar

Under post 9 och 10 i bankredovisningsdirektivets balansräkningsschema skall,

enligt artikel 35.1 i samma direktiv, immateriella och materiella an-

läggningstillgångar tas upp. I fråga om vilka tillgångar som åsyftas hänvisas i

bankredovisningsdirektivet till hur tillgångarna är att bestämma i

balansräkningsschemat enligt det fjärde direktivet.

 Denna hänvisning och värdet av enhetliga värderingsregler gör att den allmänna

definitionen av anläggningstillgång i nya årsredovisningslagen bör vara styrande

även för klassificering som materiell och immateriell anläggningstillgång enligt

ÅRKL.

 I nu aktuella avseenden kommer då att gälla motsvarande bestämmelser som i

dag, dvs. med anläggningstillgång förstås tillgång avsedd att stadigvarande

brukas eller innehas i rörelsen.

 Även de till den nya årsredovisningslagen överförda bestämmelserna i 17 §

bokföringslagen om förutsättningarna för att utgifter för goodwill, forsknings-

och utvecklingsarbeten m.m. skall kunna tas upp som anläggningstillgång bör

gälla för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Anläggningstillgångar i andra tillgångsposter än post 9 och 10

Tillgångar i andra poster än post 9 och 10 enligt bankredovisningsdirektivets

schema skall enligt artikel 35.1 i bankredovisningsdirektivet värderas som

anläggningstillgångar, om de är avsedda att varaktigt ingå i företagets normala

verksamhet. Post 9 och 10 skall innehålla immateriella respektive materiella

anläggningstillgångar. Det är alltså fråga om andra än sådana tillgångar.

 Kommittén har i detta avseende ansett att bokföringslagens nuvarande begrepp

"ingå i rörelsen" omfattar även dessa tillgångar. Någon särskild definition har

inte föreslagits. Enligt regeringen bör på grund av bankredovisningsdirektivet

frågan om en värdering som anläggningstillgång för de tillgångar som nu avses,

bedömas enligt bestämmelserna för finansiella anläggningstillgångar (se nedan),

i den mån tillgången inte skall hänföras till en materiell eller immateriell

tillgång.

Finansiella anläggningstillgångar

Bankredovisningsdirektivet innehåller, som ovan nämnts, en särskild definition

av vad som är en finansiell anläggningstillgång. När det i avsnitt 7 i det

fjärde direktivet talas om finansiella anläggningstillgångar, skall enligt

artikel 35.2 begreppet anses omfatta ägarintressen, aktier och andelar i

anknutna företag samt värdepapper som är avsedda att varaktigt ingå i företagets

normala verksamhet.

 Bankredovisningsdirektivet innebär alltså att värdepapper som i dag värderas

enligt lägsta värdets princip i trading- och investmentportföljerna i framtiden

behöver delas in i anläggnings- och omsättningstillgångar. Frågan har stor

betydelse eftersom det för kreditinstitutens och värdepappersbolagens del kan

vara fråga om stora innehav av olika slag av värdepapper och att väsentligen

olika värderingsregler - och därmed resultateffekter - aktualiseras beroende på

hur värdepapper skall klassificeras enligt den nya lagstiftningen (jfr avsnitt

10.2.5).

 Kreditinstitutens och värdepappersbolagens värdepappersinnehav kan i allmänhet

realiseras eller behållas allt efter företagets eget val. Handel med värdepapper

utgör för många av dessa företag ett naturligt inslag i den löpande

affärsverksamheten. I många fall kan dessutom värdepapper enligt de formella

villkoren vara möjliga att inneha över en längre tid till en viss förfallodag,

men samtidigt kan en försäljning eller en förtida inlösen framstå som given

eller sannolik om marknadsförhållandena utvecklas på visst sätt. Ett värdepapper

kan för övrigt vara bärare av flera olika slag av rättigheter och skyldigheter.

Vissa slag av värdepapper, såsom derivatinstrument, kan t.ex. vara kopplade till

underliggande tillgångar eller skulder eller andra slag av rättigheter och

skyldigheter.

 Mot angivna bakgrund är det enligt regeringen inte tillfyllest att en klassi-

ficering av värdepapper som anläggningstillgång skall göras utifrån en allmänt

hållen regel om företagets avsikt huruvida ett värdepapper skall innehas på kort

eller lång sikt. Inte heller bör det vara avgörande huruvida värdepapper finns i

en s.k. värdepappersportfölj som organisatoriskt eller på annat sätt hålls

åtskild. Det finns enligt regeringen således goda skäl för att inte samma

kriterier och utgångspunkter som för materiella tillgångar skall gälla.

 Utöver vad som ovan sagts tillkommer att bankredovisningsdirektivet inte

hänvisar till det fjärde direktivets definition av anläggningstillgång i artikel

15.1-2. I artikel 35.2 i bankredovisningsdirektivet finns, som nyss nämnts, i

stället en särskild definition som uttryckligen föreskriver en avvikelse från

vad som avses med finansiell anläggningstillgång enligt balansräkningsschemat i

det fjärde direktivet.

 Enligt regeringen bör alltså en särskild bestämmelse införas i ÅRKL som

definierar finansiella anläggningstillgångar. Bestämmelsen bör utformas på sätt

som nära ansluter till artikel 35.2 i bankredovisningsdirektivet (se vidare

författningskommentaren till 4 kap. 3 §).

 I detta sammanhang kan också anmärkas att obligationer måste delas upp i fler

avseenden än vad som framgått ovan. Till följd av redovisningsreglerna måste,

såsom ovan nämnts, en uppdelning ske i finansiella anläggningstillgångar och

omsättningstillgångar. På grund av kapitaltäckningsreglerna kommer de senare i

sin tur att behöva indelas med avseende på om obligationerna hänförs till

handelslagret eller inte.

10.1.2 Anskaffningsvärde för anläggningstillgångar

Regeringens förslag: En anläggningstillgång skall normalt tas upp till

anskaffningsvärdet.

 Med anskaffningsvärdet skall avses utgifterna för tillgångens förvärv eller

tillverkning.

 I anskaffningsvärdet för en förvärvad tillgång skall inräknas inköpspriset och

andra till förvärvet direkt hänförliga utgifter.

 Om tillgången har tillverkats inom företaget, skall i anskaffningsvärdet

räknas in såväl direkta tillverkningskostnader som en skälig andel av indirekta

tillverkningskostnader. I anskaffningsvärdet skall i sådant fall även kunna

räknas in ränta på kapital som har lånats för att finansiera tillverkningen av

tillgången.

 I anskaffningsvärdet får i vissa fall räknas in även utgifter för värdehöjande

förbättring.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag men

innehåller inte någon definition av begreppet anskaffningsvärde (se betänkandet

del I s. 206-209 och 225-228 samt del II s. 175-180).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt för-

slaget eller lämnat det utan erinran. Svenska Revisorsamfundet har dock ansett

att lagen bör innehålla en definition av begreppet anskaffningsvärde. Några

remissinstanser har varit inne på att med anskaffningsvärdet bör avses

utgifterna för att bringa tillgången till dess tillstånd och plats på

balansdagen.

 Gällande rätt m.m: Med en anläggningstillgångs anskaffningsvärde förstås

enligt 13 § bokföringslagen utgiften för dess förvärv eller tillverkning.

 Anläggningstillgång skall enligt 15 § bokföringslagen tas upp till högst

anskaffningsvärdet. I anskaffningsvärdet får inräknas utgifter för värdehöjande

förbättring av tillgången, vilka nedlagts under räkenskapsåret eller balanserats

från tidigare räkenskapsår.

 Enligt 3 kap. 5 § i Finansinspektionens föreskrifter 1994:37 gäller för fast-

förräntande diskonterings- och kuponginstrument, att med anskaffningsvärdet

avses vederlaget för instrumentet med tillägg för väsentliga kostnader som har

direkt samband med förvärvet och efter beaktande av över- eller underkurs.

Sådana instrument värderas sedan till det lägsta av det upplupna

anskaffningsvärdet och verkligt värde.

 Enligt Föreningen Auktoriserade Revisorers rekommendation nr 3, Redovisning av

materiella anläggningstillgångar, avses med anskaffningsvärde de utgifter som

företaget har haft för att bringa tillgången till dess tillstånd och plats på

balansdagen. Till dessa utgifter hör alla till tillgången hänförliga kostnader

såsom inköpspris, importavgifter, tull, transport- och hanteringskostnader samt

kostnader för lagfart, montering m.m. För egentillverkade anläggningar och vid

montering och provkörning i egen regi skall i anskaffningsvärdet inräknas -

utöver direkt material och direkt lön - skäligt pålägg för indirekta kostnader

hänförliga till tillverkningen.

 Enligt Föreningen Auktoriserade Revisorers rekommendation nr 12, Redovisning

av aktier och andelar, bör i anskaffningsvärdet för aktier och andelar förutom

köpeskillingen räknas in courtage, omsättningsskatt och andra till förvärvet

direkt hänförbara utgifter.

 Direktivet: Enligt artikel 35.1 a i det fjärde direktivet skall anläggnings-

tillgång (med förbehåll för gjorda avskrivningar och nedskrivningar) värderas

till anskaffnings- eller tillverkningskostnaden.

 Enligt artikel 35.2 ingår i anskaffningskostnaden utöver inköpspriset även

övriga med förvärvet sammanhängande kostnader.

 Tillverkningskostnaden utgörs enligt artikel 35.3 a av anskaffningskostnaderna

för råvaror och förnödenheter samt av de övriga kostnader som direkt kan

hänföras till produkten. I artikel 35.3 b anges att av de kostnader som har

uppkommit under tillverkningsperioden men som endast indirekt kan hänföras till

produkten, får en skälig andel tillföras tillverkningskostnaden.

 Enligt artikel 34.4 får ränta på kapital som har lånats för att finansiera

produktionen av anläggningstillgångar inräknas i tillverkningskostnaden i den

mån räntan hänför sig till produktionsperioden. Om en sådan räntekostnad tas upp

bland tillgångarna skall detta anges i en not.

 Av artikel 33 i det fjärde direktivet framgår att medlemsstaterna kan tillåta

eller fordra en på återanskaffningsvärdet baserad värdering av materiella

anläggningstillgångar med en begränsad livslängd eller en värdering enligt andra

metoder än nämnda metod för att ta hänsyn till inflationen.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artiklarna 33-35 i det

fjärde direktivet gälla även för kreditinstitut om inte annat särskilt före-

skrivs i bankredovisningsdirektivet. Enligt artikel 1.3 i bankredovisnings-

direktivet skall hänvisningarna i det fjärde direktivet till artikel 31-34 i

nämnda direktiv anses gälla med beaktande av artiklarna 35-39 i bank-

redovisningsdirektivet.

 Det huvudsakliga innehållet i artiklarna 35-39 i bankredovisningsdirektivet

som är av betydelse i detta sammanhang är följande.

 I artikel 35.1 ges regler om vad som skall värderas som anläggningstillgångar.

Av artikeln framgår att så skall ske för immateriella och materiella

anläggningtillgångar och alla övriga tillgångar (inkl. värdepapper) som är

avsedda att varaktigt ingå i företagets normala verksamhet.

 Artikel 35.3 behandlar hur obligationer och andra räntebärande värdepapper

skall värderas. De skall värderas till anskaffningsvärdet, men medlemsstaterna

kan tillåta eller kräva att de värderas till det belopp som skall infrias på

förfallodagen. Särskilda bestämmelser gäller för periodisering av över- och

underkurser.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.1.2 i del 2

är som utgångspunkt tillämpliga även här. Detta innebär - med beaktande av

bankredovisningsdirektivets föreskrifter - följande.

 Undantagsreglerna i artikel 33.1 a och b i det fjärde direktivet bör inte ut-

nyttjas. Värderingen av anläggningstillgångar bör alltså, liksom hittills, ske

på grundval av tillgångarnas anskaffningsvärde.

 Det fjärde direktivets föreskrifter om hur anskaffningsvärdet för anläggnings-

tillgångar skall beräknas bör införlivas med svensk rätt.

 Värderingen av förvärvade och tillverkade anläggningstillgångar bör ta sin

utgångspunkt i utgifterna för att anskaffa eller tillverka tillgången.

 Lagstiftningen bör utformas så att den anger det lägsta värde vartill anskaff-

ningsvärdet skall bestämmas samt de ytterligare belopp som skall eller får

inräknas i anskaffningsvärdet. För en förvärvad tillgång skall således inräknas

utgifter direkt hänförliga till förvärvet. I anskaffningsvärdet för en

tillverkad tillgång skall räknas in en skälig andel av indirekta till-

verkningskostnader. Det bör vidare anges att i anskaffningsvärdet får räknas in

ränta på kapital som har lånats för att finansiera tillverkningen av tillgången

till den del räntan hänför sig till tillverkningsperioden.

 Vad som nu har sagts gäller i första hand materiella anläggningstillgångar men

bör även ha relevans vid förvärv av finansiella och immateriella

anläggningstillgångar. I fråga om sådana tillgångar kan det finnas behov av

kompletterande regler som skiljer sig från dem som bör tillämpas på materiella

anläggningstillgångar. För närvarande föreslås inte att några särskilda

bestämmelser om detta skall införas i lag.

 Slutligen bör i den nya lagstiftningen tas in en bestämmelse om att utgifter

för värdehöjande förbättringar får räknas in i anskaffningsvärdet, om de har

lagts ned under räkenskapsåret eller balanserats från tidigare räkenskapsår.

 Att överkurs- och underkurs i vissa fall skall beaktas vid bestämmande av

anskaffningsvärdet för vissa finansiella tillgångar behandlas i avsnitt 10.2.4.

10.1.3 Avskrivning av anläggningstillgångar

Regeringens förslag: Om en anläggningstillgång har begränsad ekonomisk

livslängd, skall den skrivas av systematiskt över denna livslängd.

 För goodwill och andra immateriella anläggningstillgångar skall den ekonomiska

livslängden beräknas till högst fem år, såvida det inte med rimlig grad av

säkerhet går att fastställa en längre livslängd. Om ett företag tillämpar en

längre avskrivningstid, skall detta jämte skälen för det anges i en not.

 Avskrivningsbelopp skall redovisas i resultaträkningen.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag men

innehåller ingen uttrycklig bestämmelse om att avskrivningar skall redovisas i

resultaträkningen (se betänkandet del I s. 211-213, 230 och 231 samt del II s.

353).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak lämnat kommitténs förslag

utan erinringar. Finansinspektionen har dock ansett att bestämmelsen om

avskrivning av goodwill bör preciseras och göras mer restriktiv.

Riksskatteverket, Särskilda distriktet, har ifrågasatt om femårsregeln för

avskrivningar av immateriella anläggningstillgångar behövs. Kooperativa

Förbundet har ansett att det bör finnas en längsta tid för avskrivning av

immateriella tillgångar. Även Svenska Revisorsamfundet har framfört synpunkter

på femårsregeln och har anfört att förslaget ställer väl höga krav på bevisning

för att tillgången har längre livslängd än så.

 Gällande rätt m.m: På anläggningstillgång som fortlöpande minskar i värde på

grund av ålder eller nyttjande eller annan därmed jämförlig orsak, skall enligt

15 § bokföringslagen årligen avskrivning ske med minsta belopp som svarar mot

lämplig avskrivningsplan, om ej tillgången uppenbarligen redan är tillräckligt

avskriven.

 Enligt 17 § första stycket bokföringslagen skall goodwill årligen skrivas av

med skäligt belopp, dock minst en tiondel. Enligt 17 § andra stycket samma lag

skall utgifter för forskning- och utvecklingsarbete skrivas av med skäligt

belopp, dock minst en femtedel, om ej på grund av särskilda omständigheter

avskrivning med en mindre del kan anses överensstämma med god redovisningssed.

 Redovisningsrådet anger i sin rekommendation om koncernredovisning (RR 01:91)

att avskrivningsperioden för koncernmässig goodwill inte bör vara längre än tio

år, om inte en längre ekonomisk livslängd är motiverad. Under vissa

förutsättningar får avskrivningsperioden vara längre, men i inget fall längre än

tjugo år.

 Frågan om avskrivning av forsknings- och utvecklingskostnader har berörts i

Bokföringsnämndens rekommendation R 1 och frågan om avskrivning av materiella

anläggningstillgångar i BFN U 90:12. Avskrivningarna skall påbörjas när

anläggningstillgången kan tas i bruk. Olika avskrivningsmetoder är tänkbara. Det

anses att man vid bestämmandet av den metod som skall användas bör beakta

tillgångens tekniska och ekonomiska livslängd samt juridiska eller andra

begränsningar i användningstiden.

 Enligt Finansinspektionens föreskrifter (FFFS 1994:38) skall aktiverad kostnad

för förvärvad goodwill årligen skrivas av med minst en femtedel. Goodwill av

tveksamt värde skall omedelbart skrivas av.

 För utgifter för forskning och utveckling och liknande gäller i princip bok-

föringslagens bestämmelser. I nämnda föreskrifter framhålls dock att stor

restriktivitet måste iakttas vid bedömningen av huruvida kostnaden är aktiverbar

med hänsyn till att utgifterna inte representerar ett fysiskt för-

mögenhetsobjekt. Utgifter för datorprogramvaror nämns som exempel på utgifter

som skulle kunna vara möjliga att ta upp som tillgång. Enligt nämnda

föreskrifter bör dock inte avskrivningsplanen sättas längre än tre år.

 Direktivet: Enligt artikel 35.1 b i det fjärde direktivet skall anskaffnings-

eller tillverkningskostnaden för anläggningstillgång med begränsad ekonomisk

livslängd minskas genom värdejusteringar i syfte att systematiskt skriva av

tillgången över dess ekonomiska livslängd. Artikeln behandlar således

avskrivningar enligt svensk terminologi.

 Enligt artikel 37.1 jämförd med artikel 34 skall kostnader för forskning och

utveckling avskrivas inom högst fem år. I undantagsfall får medlemsstaterna

föreskriva avvikelser därifrån. Sådan avvikelse och skälen för den skall anges i

en not.

 Enligt artikel 37.2 jämförd med artikel 34 skall goodwill skrivas av på högst

fem år. Medlemstaterna får dock tillåta att företag systematiskt skriver av

goodwill under en begränsad period som överstiger fem år, förutsatt att denna

period inte överskrider tillgångens ekonomiska livslängd samt redovisning lämnas

i en not med angivande av skälen.

 Det fjärde direktivet innehåller inte några särskilda bestämmelser om av-

skrivning av övriga slag av immateriella anläggningstillgångar.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall bl.a. artiklarna 35 och

37 i det fjärde direktivet gälla även för kreditinstitut, om inte annat särskilt

föreskrivs i bankredovisningsdirektivet.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.1.3 i del 2

är också här av betydelse. Detta innebär följande.

Avskrivning i allmänhet

En bestämmelse bör tas in i den nya årsredovisningslagen om att anläggnings-

tillgångar med begränsad ekonomisk livslängd skall skrivas av systematiskt över

denna livslängd. Den nya lagstiftningen bör, i likhet med bokföringslagen,

föreskriva att avskrivningar redovisas i resultaträkningen. Bestämmelserna bör

göras tillämpliga även på kreditinstitut och värdepappersbolag.

Avskrivning av immateriella anläggningstillgångar

Regeringen finner - i likhet med kommittén - att även den nya svenska lag-

stiftningen bör ha direktivets femårsregel som utgångspunkt. Avskrivningstiden

för samtliga immateriella anläggningstillgångar bör få vara längre än fem år

endast om det med rimlig grad av säkerhet går att fastställa en längre ekonomisk

livslängd. En bestämmelse om en yttersta avskrivningstid införs inte. Det bör i

stället överlämnas till redovisningspraxis att med utgångspunkt i

lagstiftningens innehåll ange de närmare riktlinjerna för redovisningen av olika

slag av immateriella tillgångar. Frågan bör också kunna regleras genom

föreskrifter av regeringen eller Finansinspektionen.

Övrigt

Om immateriella anläggningstillgångar avskrivs med utgångspunkt i en ekonomisk

livslängd som överstiger fem år, bör - i enlighet med vad direktivet fordrar -

företaget vara skyldigt att anmärka detta i en not och samtidigt ange skälen för

att en längre avskrivningstid tillämpas.

10.1.4 Nedskrivning av anläggningstillgångar

Regeringens förslag: En anläggningstillgång som på balansdagen har ett lägre

värde än det värde som följer av en tillämpning av ÅRKL:s övriga regler skall

skrivas ned till detta lägre värde, om värdeminskningen kan antas vara

bestående.

 En finansiell anläggningstillgång får skrivas ned till det lägre värde som den

har på balansdagen, även om det inte kan antas att värdenedgången är bestående.

 Om skälen för nedskrivningen inte längre föreligger, skall gjorda ned-

skrivningar återföras (reverseras).

 Nedskrivnings- och reverseringsbelopp skall redovisas i resultaträkningen.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

I s. 212-214 och 231-233 samt del II s. 353).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har i allt väsentligt lämnat

förslagen utan invändningar. Uppsala universitet har dock anmärkt att kommittén

borde ha använt benämningen "verkligt värde" för det värde som tillgången skall

eller får skrivas ned till.

 Gällande rätt: I 15 § tredje stycket bokföringslagen anges att om värdet på en

anläggningstillgång varaktigt har gått ned skall nedskrivning ske med det

engångsbelopp som kan anses erforderligt enligt god redovisningssed.

 Bestämmelsen tar sikte på kraftiga och oförutsedda värdeminskningar. Ned-

skrivning kan t.ex. bli aktuellt vid nedläggning av en verksamhet eller

utrangering av en tillgång eller anläggning. Det kan också bli aktuellt om

lönsamheten hos en tillgång försämras starkt. Vid smärre värdenedgångar kan det

däremot ofta vara tillräckligt att korrigera avskrivningsplanen.

 Nedskrivning enligt 15 § skall ske enbart om värdeminskningen är varaktig.

 En särskild fråga är hur det nedskrivna värdet påverkas om tillgången senare

skulle stiga i värde. En möjlighet skulle vara att vid en sådan värdestegring

återföra (reversera) nedskrivningen. Av 15 § första stycket bokföringslagen

följer dock att det inte är tillåtet att återföra gjorda nedskrivningar om

tillgångarna har stigit i värde. I stället får tillgångarna skrivas upp, något

som dock förutsätter att värdeuppgången är varaktig.

 I 16 § bokföringslagen finns särskilda bestämmelser som reglerar nedskrivning

av fordringar. Huvudregeln säger att all värdering av osäkra fordringar skall

ske till det belopp som beräknas inflyta. Det innebär att värdenedgång alltid

skall föranleda nedskrivning. Någon möjlighet att underlåta nedskrivning med

hänvisning till att värdenedgången kan antas vara endast tillfällig finns inte.

 I 3 kap. 6 § i Finansinspektionens föreskrifter FFFS 1994:37 finns vissa

regler om nedskrivning av lånefordringar som har sin utgångspunkt i 16 § första

stycket bokföringslagen.

 Direktivet: Enligt artikel 35.1 c aa i det fjärde direktivet får finansiella

anläggningstillgångar göras till föremål för värdejusteringar i syfte att åsätta

dem det lägre värde de har på balansdagen. Artikel 35.1 c bb anger att

anläggningstillgång skall - oberoende av om de har en begränsad ekonomisk

livslängd eller inte - göras till föremål för värdejusteringar i syfte att

åsätta dem det lägre värde de har på balansdagen, om det kan förutses att

värdeminskningen är bestående. De båda artiklarna behandlar vad som benämns

nedskrivningar enligt svensk terminologi.

 Enligt artikel 35.1 c cc skall de i aa och bb nämnda värdejusteringarna re-

dovisas i resultaträkningen och anges var för sig i en not, om de inte har

tagits upp särskilt i resultaträkningen.

 Enligt artikel 35.1 c dd får den lägre värdesättningen enligt aa och bb inte

bibehållas, om skälen för värdejusteringen har upphört.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 35 i det fjärde

direktivet gälla även för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.1.4 i del 2

har betydelse även här. Detta innebär följande.

 En bestämmelse bör införas om att anläggningstillgångar skall skrivas ned till

det lägre värde de har på balansdagen, om det kan antas att värdeminskningen är

bestående. En sådan lagbestämmelse kommer att få i huvudsak samma innebörd som

den nuvarande svenska huvudregeln om nedskrivning, dvs. alla slag av

anläggningstillgångar vars värde varaktigt har minskat så att det understiger

det belopp som återstår efter avskrivning skall skrivas ned till det lägre

värdet.

 I den nya svenska lagstiftningen bör också införas en bestämmelse av innebörd

att finansiella anläggningstillgångar vars värde har gått ned får skrivas ner

till detta lägre värde även om värdenedgången inte kan antas vara varaktig.

 Vidare bör införas bestämmelser om att de värderingar som har uppkommit genom

nedskrivningar under vissa förhållanden skall reverseras.

 Övervägande skäl talar för att den nya lagen inte bör innehålla någon närmare

reglering av de frågor som gäller reversering. Lagen bör innehålla endast en mot

direktivet svarande regel om att reversering skall ske när skälet för

nedskrivningen inte längre är för handen. Det bör i stället ankomma på praxis

och på normgivande organ att utveckla de ytterligare normer som i detta avseende

behövs för en konsekvent och jämförbar redovisning.

 I enlighet med direktivets föreskrifter bör det dock i den nya lagstiftningen

tas in en bestämmelse om att nedskrivningar och reverseringar av nedskrivningar

alltid skall redovisas i resultaträkningen.

10.1.5 Uppskrivning av anläggningstillgångar

Regeringens förslag: En materiell eller finansiell anläggningstillgång som har

ett tillförlitligt och bestående värde väsentligen överstigande bokfört värde

skall få skrivas upp till detta värde. En förutsättning för uppskrivning skall

dock vara att uppskrivningsbeloppet används för ökning av aktiekapitalet eller

för avsättning till en uppskrivningsfond.

 I bank krävs för uppskrivning Finansinspektionens medgivande.

 Det uppskrivna beloppet och det belopp som har avsatts till uppskrivningsfond

eller använts för ökning av aktiekapitalet, skall inte intäkts- eller

kostnadsföras.

 Några bestämmelser som ger möjlighet att kvitta uppskrivning mot nedskrivning

av andra anläggningstillgångar eller bankens innehav av fordringsbevis avsedda

för den allmänna marknaden tas inte in i den nya lagstiftningen.

 Uppskrivningsfonden skall när som helst kunna tas i anspråk för ökning av

aktiekapitalet och för täckande av förlust som inte kan täckas av fritt eget

kapital. I en bank får beloppet inte användas för förlusttäckning.

 Vid avskrivning och nedskrivning av tillgången samt vid avyttring och

utrangering, skall uppskrivningsfonden minskas.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i väsentliga delar med regeringens förslag.

Kommittén har dock inte uppställt något uttryckligt krav på att tillgång som

uppskrivs skall ha ett tillförlitligt värde. Vidare innebär kommitténs förslag

en möjlighet att resultatföra uppskrivningar i resultaträkningen. Kommittén har

dessutom föreslagit att uppskrivningsfonden även skall kunna användas för

erforderlig nedskrivning av andra anläggningstillgångar. Kommittén har inte

lämnat något förslag om nedskrivning av uppskrivna tillgångar utan har i stället

föreslagit att uppskrivningar under vissa förhållanden skall reverseras (se

betänkandet del I s. 215-217 och 234-237 samt del II s. 353).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt kommitténs förslag

eller lämnat dem utan erinran.

 Redovisningsrådet har dock ansett att bestämmelserna bör utformas på ett annat

sätt, bl.a. så att uppskrivning får ske till det verkliga värde som kan bedömas

på ett tillförlitligt sätt. Sveriges Finansanalytikers Förening har framhållit

att en förutsättning för uppskrivning bör vara att den sker systematiskt.

 Bokföringsnämnden har ansett att det i lagen bör klargöras om uppskrivningar

och avsättningar till uppskrivningsfond skall intäktsföras respektive

kostnadsföras. Riksskatteverket har ansett att den bokföringsmässiga

behandlingen av uppskrivningen framstår som oklar.

 Redovisningsrådet har även ansett att möjligheten till kvittning mellan

uppskrivningar och erforderliga nedskrivningar över uppskrivningsfond bör tas

bort. Denna åsikt delas av Uppsala Universitet, Bokföringsnämnden, Sveriges

Aktieägares Riksförbund och Sveriges Finansanalytikers Förening. Även

Öhrlings/Reveko har riktat invändningar mot förslaget på denna punkt. Sveriges

Försäkringsförbund och Sveriges Industriförbund har hävdat en motsatt

uppfattning. Sveriges Köpmannaförbund och Sveriges Redovisningskonsulters

Förbund har kritiserat kommitténs förslag därför att det berövar handelsbolag

möjligheten att göra uppskrivningar.

 Industriförbundet och Föreningen Auktoriserade Revisorer har hävdat att en

uppskrivning bör reduceras med hänsyn till latent skatt.

 SABO har menat att bestämmelserna om reversering av uppskrivningar innebär

fördyringar för företagen.

 Gällande rätt: Om anläggningstillgång äger ett bestående värde som väsentligt

överstiger det belopp vartill den är uppförd i närmast föregående balansräkning,

får denna enligt 15 § fjärde stycket bokföringslagen upptagas till högst detta

värde, om det belopp varmed uppskrivning sker används till erforderlig

nedskrivning av värdet på andra anläggningstillgångar och särskilda skäl

föreligger för en sådan utjämning. Fast egendom som åsättes taxeringsvärde får

dock inte skrivas upp över taxeringsvärdet.

 Enligt 16 § andra stycket bokföringslagen får fordran som är anläggnings-

tillgång tas upp till sitt beräknade värde, även om fordringen såsom osäker

eller värdelös tagits upp till lägre belopp eller utelämnats i närmast

föregående balansräkning.

 Enligt 11 kap. 4 § första stycket aktiebolagslagen (1976:1385) får uppskriv-

ningsbelopp utan hinder av 15 § fjärde stycket bokföringslagen utnyttjas även

för ökning av aktiekapitalet genom nyemission, fondemission eller till

avsättning till en uppskrivningsfond, vilken endast får tas i anspråk för sådana

ändamål som avses i nämnda lagrum i bokföringslagen eller för ökning av

aktiekapitalet eller för täckning av förlust som inte kan täckas av fritt eget

kapital. I fråga om ianspråktagande av uppskrivningsfond för täckning av förlust

gäller enligt 11 kap. 4 § andra stycket aktiebolagslagen vissa särskilda

bestämmelser om revisorers hörande och begränsningar i framtida vinstutdelning.

 För uppskrivning av anläggningstillgång enligt 15 § fjärde stycket bokfö-

ringslagen krävs enligt 4 kap. 5 § första stycket BRL Finansinspektionens

medgivande. Bestämmelsen avser banker.

 Enligt 4 kap. 5 § andra stycket BRL får utan hinder av vad som föreskrivs i 15

§ fjärde stycket bokföringslagen om användningen av det belopp varmed

uppskrivning sker, sådant belopp utnyttjas även till

 1. erforderlig nedskrivning av bankens innehav av fordringsbevis som är

avsedda för den allmänna marknaden, om det finns särskilda skäl för en sådan

utjämning,

 2. avsättning till uppskrivningsfond,

 3. fondemission i ett aktiebolag, eller

 4. avsättning till reservfond i en sparbank.

 Enligt 4 kap. 5 § tredje stycket BRL får uppskrivningsfonden endast tas i

anspråk för det ändamål som avses i 15 § fjärde stycket bokföringslagen eller

för de i andra stycket 1, 3 och 4 angivna ändamålen.

 Av bestämmelserna följer motsattsvis att uppskrivningsbelopp och uppskriv-

ningsfond inte får användas för förlusttäckning i banker.

 Direktivet: Enligt det fjärde direktivets artikel 32 skall posterna i årsbok-

slutet värderas enligt bestämmelserna i artikel 34-42 som utgår från an-

skaffnings- och tillverkningskostnaden.

 Enligt artikel 33.1 i det fjärde direktivet får medlemsstaterna i avvaktan på

en vidare samordning tillåta eller fordra uppskrivning av materiella och

finansiella anläggningstillgångar. Om den nationella lagstiftningen tillåter

detta skall enligt artikeln lagstiftningen ange metodernas innehåll och

tillämpningsområde samt hur de skall användas. I artikelns sista stycke anges

att om en sådan metod har tillämpats, skall detta anges i en not med uppgift

dels om de olika poster i balansräkningen som berörs, dels om vilken metod som

har använts för framräknande av de redovisade värdena.

 Enligt artikel 33.2 a i samma direktiv skall ett belopp som motsvarar skill-

naden mellan en värdering enligt den använda uppskrivningsmetoden och en

värdering enligt bestämmelserna i artikel 32 tillföras en uppskrivningsfond på

passivsidan. Hur detta belopp behandlas skattemässigt skall anges i

balansräkningen eller i en not. Vidare skall, om artikel 33.1 tilllämpas, ett

företag lämna uppgifter om uppskrivningsfondens storlek och förändringar.

 Enligt artikel 33.2 b får uppskrivningsfonden när som helst helt eller delvis

överföras till det egna kapitalet.

 Enligt artikel 33.2 c skall uppskrivningsfonden upplösas eller minskas i den

mån det till fonden överförda beloppet inte längre behövs för att den använda

värderingsmetoden skall kunna tillämpas och dess syfte uppnås.

 Vidare får medlemsstaterna besluta om regler för uppskrivningsfondens an-

vändning, förutsatt att överföringar till resultaträkningen från uppskrivnings-

fonden får ske endast i den mån de överförda beloppen har varit kostnadsförda i

resultaträkningen eller motsvarar realiserade intäkter. Beloppen skall redovisas

särskilt i resultaträkningen. Belopp från uppskrivningsfonden får inte delas ut,

vare sig direkt eller indirekt, om inte beloppet utgör en realiserad intäkt.

 Enligt artikel 33.2 d får uppskrivningsfonden inte minskas i andra fall än som

framgår av b och c.

 Enligt artikel 33.3 skall för varje räkenskapsår värdejusteringar beräknas på

grundval av för detta år åsatta värdena. Med avvikelse från artikel 4 och 22 får

medlemstaterna dock tillåta eller kräva att endast den del av en värdejustering

som uppkommer vid tillämpningen av den allmänna regeln i artikel 32 skall

redovisas vid den post som är aktuell enligt uppställningsformen i artikel 23-26

och att den mellanskillnad som uppkommer vid tillämpningen av i denna artikel

angiven värderingsmetod skall redovisas särskilt i uppställningarna. Dessutom

skall artikel 34-42 tillämpas.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall bl.a. artiklarna 32 och

33 i det fjärde direktivet gälla även för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.1.5 i del 2

är som en utgångspunkt tillämpliga även här. Detta innebär - med vissa

anpassningar av uppskrivningsreglerna för banker - följande.

Bör uppskrivning vara obligatorisk?

Det finns inte i detta sammanhang anledning att införa några lagregler om

obligatorisk uppskrivning.

Bör uppskrivning tillåtas?

Övervägande skäl talar enligt regeringens mening för att också den nya svenska

lagstiftningen bör innehålla regler om att anläggningstillgångar i vissa fall

får skrivas upp. Möjligheterna till uppskrivning bör dock vara begränsade.

Sålunda bör övervärden inte kunna användas för att hålla erforderliga

nedskrivningar utanför årsresultatet. Reglerna bör också utformas så att de

säkerställer att uppskrivningsbeloppen inte utan vidare kan bli föremål för

utdelning till delägarna i företaget. Redan här kan dock framhållas att

uppskrivningsreglerna bör användas med försiktighet.

Vilka anläggningstillgångar bör få skrivas upp?

Det är mot bakgrund av gällande rätt naturligt att den nya svenska lagstift-

ningen ger möjlighet till uppskrivning av materiella anläggningstillgångar.

 Även i fråga om finansiella anläggningstillgångar talar övervägande skäl för

att - i likhet med vad som är fallet i gällande rätt - tillåta en uppskrivning.

 I den nya lagstiftningen bör däremot inte ges något utrymme för uppskrivning

av immateriella tillgångar.

Förutsättningarna för uppskrivning

Den nya lagstiftningen bör anknyta till kraven i gällande rätt på att värdeupp-

gången skall vara väsentlig och bestående. Uppskrivning bör alltså få ske enbart

om tillgången har ett bestående värde som väsentligt överstiger bokfört värde.

Liksom hittills får det överlämnas till god redovisningssed att närmare ange

innebörden i dessa båda krav.

 En uppskrivning bör kunna ske enbart om tillgången kan konstateras ha ett

tillförlitligt värde. En sådan bestämmelse klargör att uppskrivning inte kan

komma i fråga annat än när det högre värdet kan anses säkert och den kommer

därigenom att utgöra en spärr mot oförsiktiga uppskrivningar.

 Frågan om krav bör uppställas på systematiska uppskrivningar får lösas i

redovisningspraxis utifrån lagens allmänna redovisnings- och värderingsprin-

ciper. En strävan bör dock självfallet vara att - såsom kommittén har uttalat -

uppskrivningar är konsekventa.

 Särreglerna för banker om att uppskrivning skall förutsätta Finansinspek-

tionens medgivande även enligt den nya redovisningslagstiftningen kan i och för

sig ifrågasättas. Det har emellertid inte funnits utrymme för att särskilt

överväga frågan i detta sammanhang. De nuvarande bestämmelserna bör därför

åtminstone tills vidare behållas.

Uppskrivning och avsättning till uppskrivningsfond

I den nya lagstiftningen intas en bestämmelse om att uppskrivningsbelopp skall

tillföras en uppskrivningsfond. Denna fond skall vara bunden.

 Det bör tillåtas att medlen i stället för avsättning till uppskrivningsfond

används för ökning av aktiekapitalet i företag där aktiekapital förekommer.

Uppskrivning bör således också kunna ske om uppskrivningsbeloppet omedelbart

används för ökning av aktiekapitalet. I sparbanker - där ingen vinstutdelning

förekommer - bör som i dag uppskrivningsbeloppet kunna få användas för ökning av

reservfonden.

Frivillig upplösning av uppskrivningsfonden

I enlighet med direktivet och i överensstämmelse med gällande rätt (se 4 kap. 5

§ BRL) bör den nya lagstiftningen innehålla en bestämmelse om att

uppskrivningsfonden får användas för ökning av aktiekapitalet. I den föreslagna

nya årsredovisningslagen ges även en möjlighet att använda fonden för täckande

av förlust. En sådan möjlighet förenas med samma restriktioner som dem som i dag

finns i aktiebolagslagen. Det innebär bl.a. att i ett bolag som har använt

uppskrivningsfonden för täckande av förlust bör vinstutdelning normalt inte få

ske under de följande tre åren.

 Även i detta avseende gäller i dag särskilda regler för banker. I en bank får

uppskrivningsfonden inte tas i anspråk för förlusttäckning. Det har inte i detta

sammanhang funnits utrymme för att särskilt utreda och överväga om dessa regler

numera bör förändras. De särskilda bestämmelserna som i detta avseende i dag

gäller för banker bör därför behållas i ÅRKL.

 Några bestämmelser som ger möjlighet till kvittning mellan uppskrivning och

nedskrivning - tyst eller öppen, direkt eller via uppskrivningsfond - bör inte

tas in i den nya lagstiftningen. Detta innebär att inte heller den särskilda

kvittningsrätten mot fordringsbevis avsedda för den allmänna marknaden bör

behållas. Uppskrivningsfonden bör därför få användas endast för ökning av

aktiekapitalet eller för avsättning till reservfond i sparbank.

Behandling av uppskrivnings- och avsättningsbelopp i resultaträkningen

Regeringen anser att uppskrivningar inte bör få intäktsföras och - som en följd

därav - att avsättningar till uppskrivningsfond och användandet av

uppskrivningsbelopp för ökning av aktiekapitalet eller reservfond inte bör få

kostnadsföras.

 Lagstiftningen måste också utformas så att avskrivningar och nedskrivningar

sker med utgångspunkt i det uppskrivna värdet. Det innebär bl.a. att de årliga

avskrivningsbeloppen kommer att öka efter en uppskrivning av en tillgång som

skall bli föremål för avskrivningar.

Värdejustering efter uppskrivning

Enligt regeringens mening torde uppskrivningsfonden närmast ha karaktären av en

värderegleringsfond som skall avspegla uppskrivna värden och minskas i den mån

ändamålet med uppskrivningen inte längre föreligger. Direktivet torde också

innebära, dels att denna värdereglering skall ske tillgång för tillgång, dels

att värdeminskningar skall påverka uppskrivningsfonden endast i den utsträckning

däri ingår något belopp som kan hänföras till tillgången.

 En rimlig slutsats utifrån det fjärde direktivet synes vara att den uppskrivna

tillgångens värde skall justeras enligt sedvanliga regler om värdejusteringar.

Justering av uppskrivna belopp bör därför ske under samma förutsättningar som

gäller för normala nedskrivningar (eller avskrivningar).

 Några särskilda regler om reverseringar av uppskrivningar eller någon särskild

nedskrivningsregel föreslås inte. En nedskrivning som korrigerar en tidigare

gjord uppskrivning bör i stället ske enligt vanliga nedskrivningsregler (se

avsnitt 10.1.4). I likhet med andra nedskrivningar bör en nedskrivning av detta

slag kostnadsföras.

Obligatorisk upplösning av uppskrivningsfonden

Om den uppskrivning som skall justeras avspeglas i uppskrivningsfonden torde det

vara nödvändigt att justera fonden enligt föreskrifterna i artikel 33.2 c i det

fjärde direktivet, som skall gälla för kreditinstitut enligt bank-

redovisningsdirektivets artikel 1.1. Fonden bör mot denna bakgrund minskas med

det justerade beloppet. Minskningen bör inte överstiga vad som av

uppskrivningsfonden svarar mot tillgången. Kraven på minskning av

uppskrivningsfonden bör komma till uttryck i den nya lagen.

 Uppskrivningsfonden bör justeras även vid en normal nedskrivning eller

avskrivning av tillgången. Detsamma bör gälla vid försäljning eller utrangering

av den uppskrivna tillgången.

 En annan fråga är hur den upplösta delen av uppskrivningsfonden skall an-

vändas.

 Om ett mot överföringen till uppskrivningsfonden motsvarande belopp tidigare

har kostnadsförts genom en nedskrivning eller avskrivning av tillgången, bör det

upplösta beloppet få användas på annat sätt. Det bör dock inte få intäktsföras i

resultaträkningen. En mer rättvisande redovisning uppnås genom en omföring i

balansräkningen från bundet till fritt kapital. Omföringen bör inte ske till

posten Årets resultat. I stället bör beloppet föras över till posten Balanserat

resultat.

 Uppskrivningsfonden får enligt direktivet upplösas över resultaträkningen i

den mån den svarar mot realiserad vinst. I lagrådsremissen föreslogs att

uppskrivningsfonden skulle få upplösas över resultaträkningen i den mån den

svarade mot realiserad vinst. Av de skäl som anförts i del 2 bör vid en

avyttring av en uppskriven tillgång uppskrivningsfonden justeras på i huvudsak

samma sätt som i det förra fallet, dvs. den del av uppskrivningsfonden som är

hänförlig till tillgången upplösas genom omföring inom eget kapital. Detta

hindrar inte att intäktsföring även i framtiden skall ske av sådan "realiserad

vinst" som kommer till uttryck i skillnaden mellan tillgångens bokförda värde

och det belopp till vilken den försålts.

 Regeringen föreslår sålunda att belopp i uppskrivningsfonden som motsvarar en

avyttrad tillgång får upplösas genom omföring inom eget kapital.

Övrigt

Regeringen är inte beredd att i detta sammanhang föreslå några särskilda be-

stämmelser om redovisning av latent skatt hänförliga till gjorda uppskrivningar.

10.1.6 Uppskrivningstak för fastigheter?

Regeringens bedömning: Det nuvarande förbudet mot uppskrivning av fastigheter

till värde över taxeringsvärdet bör inte överföras till den nya lagstiftningen.

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Patent- och registreringsverket har ifrågasatt om inte

förbudet bör finnas kvar. Övriga remissinstanser har lämnat kommitténs bedömning

utan erinran.

 Gällande rätt: I 15 § fjärde stycket bokföringslagen föreskrivs att fast egen-

dom, som åsätts taxeringsvärde, inte får skrivas upp över taxeringsvärdet.

 Skälen för regeringens bedömning: De skäl som anförts i avsnitt 10.1.6 i del 2

är av betydelse även här. Därför bör det utöver tillförlitlighetskravet (se

avsnitt 10.1.5) inte införas någon generell övre gräns till vilket

uppskrivningar får ske. Regeln om taxeringsvärde som tak för uppskrivning bör

således tas bort.

10.2 Värdering av omsättningstillgångar

10.2.1 Huvudprinciper för värdering

Regeringens förslag: Omsättningstillgångar, dvs. andra tillgångar än

anläggningstillgångar, skall värderas enligt den s.k. lägsta värdets princip.

Denna princip innebär att tillgången skall tas upp till det lägsta av

anskaffningsvärdet och det verkliga värdet på balansdagen.

 Anskaffningsvärdet skall bestämmas på samma sätt som skall gälla för

anskaffningsvärdet för anläggningstillgångar. Det verkliga värdet skall bestäm-

mas till nettoförsäljningsvärdet eller, om det finns särskilda skäl, återan-

skaffningsvärdet eller annat värde förenligt med god redovisningssed och kravet

på rättvisande bild.

 Undervärdering av omsättningstillgångar tillåts inte. Till följd därav tas

några bestämmelser om lagerreserv eller reserv för allmänna bankrisker inte in i

den nya lagstiftningen.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s.

209, 210, 226 och 227 samt del II s. 180-183).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erin-

ran. Kooperativa förbundet har dock förordat att vissa möjligheter till under-

värdering bibehålls. Riksbanken anser att en möjlighet att värdera om-

sättningstillgångar under lägsta värdets princip i kreditinstitut kan behöva

prövas ytterligare, om en möjlighet finns i andra länder. Svenska Bankföreningen

anser att Sverige bör införa en möjlighet till riskreserver för kreditinstitut.

Finansinspektionen anser att en sammanvägd bedömning kan tala för att reserver

för bankrisker införs men att frågan bör övervägas ytterligare av

statsfinansiella skäl och kapitaltäckningsskäl.

 Gällande rätt m.m: Med omsättningstillgång förstås enligt bokföringslagen

annan tillgång än anläggningstillgång.

 Omsättningstillgång skall enligt 14 § första stycket bokföringslagen tas upp

till högst anskaffningsvärdet. Är tillgångens verkliga värde på balansdagen

lägre än anskaffningsvärdet får tillgången inte tas upp över detta verkliga

värde.

 Med tillgångs anskaffningsvärde förstås enligt 13 § bokföringslagen utgiften

för dess förvärv eller tillverkning. Med återanskaffningsvärdet förstås

motsvarande utgift, om anskaffningen skulle ske vid räkenskapsårets utgång.

 Såsom verkligt värde av omsättningstillgång anses enligt 14 § andra stycket

bokföringslagen försäljningsvärdet efter avdrag för försäljningskostnader. Om

rörelsens förhållande, tillgångens beskaffenhet eller andra omständigheter ger

anledning därtill, får dock verkliga värdet bestämmas till

återanskaffningsvärdet, i förekommande fall med avdrag för inkurans, eller till

annat värde som är förenligt med god redovisningssed.

 Bokföringslagens regler är utformade som regler som anger till vilket värde en

omsättningstillgång högst får tas upp. Om varulager upptas till lägre värde än

enligt 14 § första stycket skall enligt tredje stycket samma lagrum skillnaden

upptas som lagerreserv.

 Enligt förarbetena till bokföringslagen skall det i anskaffningsvärdet vara

tillåtet att inbegripa en skälig andel av allmänna omkostnader i den mån sådan

andel kan beräknas med någon grad av tillförlitlighet. Vidare betonas att, om en

fordran uppstår för rörelsen på grund av t.ex. leverans, fordringens

anskaffningsvärde normalt är dess nominella värde vid tillkomsten, inte de

utgifter företaget haft för leveransen. Anskaffas å andra sidan en fordran,

t.ex. genom köp, bestäms dess anskaffningsvärde av köpeskillingen och andra

utgifter i samband med förvärvet (se prop. 1975:104 s. 182, 183 och 220-223).

 I redovisningsrådets rekommendation RR 2, Redovisning av varulager, erinras om

att anskaffningsvärdet för en tillgång är utgiften för dess förvärv eller

tillverkning. Detta innebär enligt rekommendationen att i anskaffningsvärdet

ingår alla utgifter som företaget haft i den normala verksamheten för att bringa

tillgången till dess tillstånd och plats på balansdagen.

 Enligt Föreningen Auktoriserade Revisorers rekommendation nr 12, Redovisning

av aktier och andelar bör i anskaffningsvärdet för aktier och andelar som är

omsättningstillgångar förutom köpeskillingen inräknas courtage, omsättningsskatt

och andra till förvärvet direkt hänförbara avgifter. I rekommendationen utpekas

börsvärdet som verkligt värde för börsnoterade omsättningsaktier.

 Omsättningstillgångar värderas även i kreditinstitut och värdepappersbolag

enligt nyss nämnda lägsta värdets princip. Vissa kompletterande regler för

värderingen finns i Finansinspektionens föreskrifter.

 Enligt Finansinspektionens föreskrifter (FFFS 1994:37 och 38) indelas ränte-

bärande värdepapper i en trading- och investmentportfölj. Indelningen har

betydelse endast i fråga om hur orealiserade förluster behandlas i

resultaträkningen. Samtliga värdepapper i portföljerna värderas enligt lägsta

värdets princip.

 Vid lån av värdepapper skall enligt 3 kap. 3 § i FFFS 1994:37 långivaren som

fordran avseende utlånade värdepapper uppta det lägsta av anskaffningsvärdet för

de utlånade värdepapperen och det verkliga värdet.

 Enligt 3 kap. 5 § i samma föreskrifter skall fastförräntande diskonterings-

papper och kuponginstrument värderas till det lägsta av sitt upplupna an-

skaffningsvärde och verkliga värde. Enligt 6 § skall fordringar redovisas i

balansräkningen efter avdrag för konstaterade och befarade kreditförluster.

 Enligt 3 kap. 9 § nämnda föreskrifter skall fastighet som övertagits för

skyddande av fordran utgöra omsättningstillgång och värderas till det lägsta av

anskaffningsvärdet och verkliga värdet.

 Direktivet: Det lägsta värdets princip återspeglas även i det fjärde direk-

tivet. Artikel 39 innebär nämligen att omsättningstillgångar skall tas upp till

det lägsta av två värden. Det ena av dessa kan beskrivas som anskaffningsvärdet

och det andra som det verkliga värdet. Till skillnad från svensk rätt ger dock

direktivet inte möjlighet att ta upp tillgången till lägre värde än det lägsta

av anskaffningsvärdet och det verkliga värdet på balansdagen.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artiklarna 32-35 och 37-

41 i det fjärde direktivet gälla även för kreditinstitut, om inte annat särskilt

föreskrivs i bankredovisningsdirektivet.

 Enligt artikel 39.1 a i det fjärde direktivet skall omsättningstillgångarna

med förbehåll för vad som gäller enligt b) och c) värderas till anskaffnings-

eller tillverkningskostnaden.

 Sådana tillgångar skall enligt 39.1 b samma direktiv göras till föremål för

värdejusteringar i syfte att ta upp dem till det lägre marknadsvärde, eller

under särskilda förhållanden, till något annat lägre värde, som kan åsättas dem

på balansdagen.

 Medlemsstaterna får enligt artikel 39.1 c tillåta extraordinära värdejuste-

ringar, om sådana på grundval av affärsmässiga bedömningar är nödvändiga för att

värderingen av dessa poster inte skall behöva ändras inom en nära framtid till

följd av prisändringar. Beloppet av dessa värdejusteringar skall särredovisas i

resultaträkningen eller i noter.

 Enligt artikel 39.1 d får en nedsättning till det lägre värdet enligt b eller

c inte bibehållas, om skälen för värdejusteringen har upphört.

 Om en omsättningstillgång är föremål för en extraordinär värdejustering

uteslutande av skatteskäl, skall enligt artikel 39.1 e justeringsbeloppet och

anledningen till justeringen redovisas i en not.

 Enligt artikel 39.2 skall bestämningen av begreppen anskaffningskostnad och

tillverkningskostnad i artikel 35.2 och 35.3 gälla för omsättningstillgångar.

Medlemsstaterna får även tillämpa artikel 35.4. Försäljningskostnaderna får inte

räknas in i produktionskostnaderna.

 Enligt artikel 35.2 ingår i anskaffningskostnaden utöver inköpspriset även

övriga med förvärvet sammanhängande kostnader. Tillverkningskostnaden utgörs

enligt 35.3 a av anskaffningskostnaderna för råvaror och förnödenheter samt av

de övriga kostnader som direkt kan hänföras till produkten. I 35.3 b sägs att av

de kostnader som har uppkommit under tillverkningsperioden men som endast

indirekt kan hänföras till produkten, får en skälig andel tillföras

tillverkningskostnaden.

 Enligt artikel 35.4 får ränta på kapital som har lånats för att finansiera

produktionen av anläggningstillgångar inräknas i tillverkningskostnaden i den

mån räntan hänför sig till produktionsperioden. Om en sådan räntekostnad tas upp

bland tillgångarna skall detta anges i en not.

 Enligt artikel 1.3 i bankredovisningsdirektivet skall hänvisningarna till

artikel 31-42 i det fjärde direktivet anses gälla med beaktande av bl.a. artik-

larna 37-38 i bankredovisningsdirektivet.

 Av artikel 37.1 i bankredovisningsdirektivet framgår att artikel 39 i det

fjärde direktivet skall gälla i fråga om värdering av kreditinstituts ford-

ringar, obligationer och aktier och andra värdepapper med rörlig avkastning

(dvs. utdelning) som inte innehas som finansiella anläggningstillgångar.

 Enligt artikel 37.2 a i bankredovisningsdirektivet får medlemsstaterna i

avvaktan på en senare samordning tillåta att fordringar på kreditinstitut och

utlåning till allmänheten, skuldebrev och aktier och andra värdepapper med

rörlig avkastning tas upp till ett lägre värde än anskaffningsvärdet eller lägre

verkligt värde, om det krävs för beaktande av de särskilda risker som är

förenade med bankrörelse. Skillnaden får dock inte motsvara mer än 4 % av de

samlade tillgångarnas värde. Regeln gäller inte finansiella anläggningstill-

gångar eller värdepapper som ingår i handelslagret. Om optionen utnyttjas gäller

enligt artikel 37.2 b att det lägre värde som följer av en tillämpning av 37.2 a

upprätthålls tills kreditinstitutet beslutar att justera detta. Vidare undantas

i 37.2 c skyldigheten att enligt artikel 36.1 uppge skillnaden mellan mark-

nadsvärdet och anskaffningsvärdet i en not. Inte heller gäller då någon

skyldighet att enligt artikel 40.2 i fjärde bolagsdirektivet uppge skillnaden

mellan ett beräknat genomsnittspris på värdepapper och marknadsvärde i en not.

 Om medlemsstat utnyttjar möjligheten enligt bankredovisningsdirektivets

artikel 37 skall enligt artikel 38.1 under Skulder och eget kapital införas en

särskild post benämnd "Reserveringar för allmänna risker i bankrörelse".

Avsättningar och återföringar till denna reserv skall enligt artikel 38.1

redovisas särskilt i resultaträkningen.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.2.1 i del 2

är som utgångspunkt tillämpliga även här. Detta innebär följande.

 Värderingen av omsättningstillgångar bör även framdeles som huvudregel utgå

från det lägsta av anskaffningsvärdet och det verkliga värdet.

 Definitionen av verkligt värde i den nya lagstiftningen bör utformas på i

huvudsak samma sätt som den motsvarande definitionen i bokföringslagen. Det bör

dock särskilt klargöras att annat värde än nettoförsäljningsvärdet får användas

enbart om det är förenligt med god redovisningssed och kravet på rättvisande

bild.

 Gällande rätt innebär att värdet skall upptas högst till det lägsta av an-

skaffningsvärdet och det verkliga värdet. Den möjlighet till undervärdering som

detta medför utmönstras ur svensk lagstiftning. Med hänsyn härtill bör den nya

lagstiftningen inte innehålla några bestämmelser om lagerreserv.

 I avvaktan på en närmare samordning godtar bankredovisningsdirektivet att

medlemsländerna tillåter att vissa tillgångar värderas under lägsta värdets

princip, om det krävs för att beakta sådana risker som är förenade med

bankrörelse. En förutsättning är att en avsättning görs till en särskild bank-

riskreserv. Vissa remissinstanser har förordat att denna option skall utnyttjas.

 Enligt gällande kapitaltäckningsregler krävs en buffert av riskkapital så att

ett kreditinstitut och värdepappersbolag har kapacitet att bära förluster som

kan uppkomma i verksamheten men ännu inte kunnat identifieras och därmed

påverkat värderingen av någon enskild tillgång. Frågan är om risker för sådana

förluster bör beaktas även i redovisningshänseende. Enligt vad regeringen

erfarit förekommer avsättningar för generella bankrisker i andra medlemsländer.

Å andra sidan framgår av bankredovisningsdirektivet att denna ordning troligen

inte kommer att godtas sedan EG:s redovisningsregler blivit föremål för

ytterligare samordning. Som kommittén framhållit skulle sådana reserveringar

försvåra en analys av resultat och ställning. Mot denna bakgrund bör

reserveringar för generella bankrisker tillåtas endast om det finns mycket

starka skäl för en sådan reform. Regeringen anser inte att sådana skäl nu

föreligger.

 Det sagda innebär sammanfattningsvis att regeringen stannat för att inte

föreslå bestämmelser som möjliggör värderingar av omsättningstillgångar under

lägsta värdets princip och inte heller bestämmelser om avsättningar för

generella bankrisker.

10.2.2 Värdering av omsättningstillgångar över anskaffningsvärdet

Regeringens förslag: I lagstiftningen tas inte in någon bestämmelse som ger

någon generell möjlighet att värdera omsättningstillgångar över

anskaffningsvärdet.

 Pågående arbeten för annans räkning skall dock kunna tas upp över

anskaffningsvärdet, om det föreligger särskilda skäl och det står i

överensstämmelse med god redovisningssed och kravet på rättvisande bild.

 I ÅRKL införs särskilda bestämmelser om en marknadsvärdering av överlåtbara

värdepapper (se avsnitt 10.2.5 och 10.2.6) och om en värdering av tillgångar och

skulder i utländsk valuta till balansdagens kurs (se avsnitt 10.2.7).

 Kommitténs förslag: Kommittén har ansett att någon möjlighet att ta upp

pågående arbeten till högre värde än anskaffningsvärdet inte bör införas i den

nya lagstiftningen. Kommittén har dock samtidigt uttalat att det under speciella

förhållanden ändå kommer att vara möjligt att ta upp omsättningstillgångar till

högre värde (se betänkandet del I s. 218-222 och 237-239).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran. Flera remissinstanser, bl.a. Riksskatteverket, har dock efterlyst

klarlägganden om när en värdering över anskaffningsvärdet kan ske. Redo-

visningsrådet och Svenska Revisorsamfundet har förordat att rätten att göra s.k.

successiv vinstavräkning kommer till uttryck i lagtexten.

 Gällande rätt: I gällande rätt finns ett visst utrymme för att värdera en

tillgång över anskaffningsvärdet. Enligt 14 § fjärde stycket bokföringslagen får

sålunda en omsättningstillgång värderas till belopp överstigande an-

skaffningsvärdet om det föreligger särskilda omständigheter och det kan anses

tillåtet enligt god redovisningssed.

 Vid värderingen av en banks omsättningstillgångar gäller enligt 4 kap. 4 § BRL

att bestämmelsen i 14 § fjärde stycket bokföringslagen får till-ämpas endast

efter tillstånd av Finansinspektionen.

Direktivet: Det fjärde direktivet innehåller inte någon motsvarighet till 14 §

fjärde stycket bokföringslagen. I princip tillåter därför direktivet inte några

avsteg från det lägsta värdets princip (jfr dock följande avsnitt i fråga om

värdering av lager).

 I bankredovisningsdirektivet finns särskilda bestämmelser om värdering av

vissa överlåtbara värdepapper över anskaffningsvärdet och om värdering av

tillgångar och skulder i utländsk valuta till balansdagens kurs (se vidare

avsnitt 10.2.5-6 och 10.2.7).

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.2.2 i del 2

är delvis tillämpliga även här. Detta innebär följande.

En generell regel om rätt till värdering över anskaffningsvärdet?

EG-rätten kan inte anses ge något generellt utrymme för att ta upp omsätt-

ningstillgångar till ett högre värde än det som följer av den ovan angivna

lägsta värdets princip. Det är därför inte möjligt att i den nya lagen ta in

någon allmän bestämmelse som ger en rätt att generellt ta upp

omsättningstillgångar till högre värde än det lägsta av anskaffningsvärdet och

det verkliga värdet på balansdagen.

 I den nya lagen bör därför inte tas in någon sådan generell bestämmelse som i

dag finns i 14 § fjärde stycket bokföringslagen.

Marknadsvärdering av värdepapper

Bankredovisningsdirektivet ger utrymme för marknadsvärdering av överlåtbara

värdepapper som är omsättningstillgångar. Enligt vad som behandlas i ett

kommande avsnitt bör bestämmelsen införas (se avsnitt 10.2.5).

Successiv resultatavräkning vid pågående arbete

På de skäl som närmare utvecklas i avsnitt 10.2.2 i del 2 bör i den nya lag-

stiftningen lämnas ett utrymme för successiv vinstavräkning i samband med

pågående arbeten. Bestämmelsen bör gälla även enligt ÅRKL.

Balansdagskursvärdering av fordringar och skulder i utländsk valuta

Regeringen har ansett att det i den nya årsredovisningslagen bör införas en

bestämmelse om att fordringar och skulder i utländsk valuta får omräknas till

balansdagens kurs (se avsnitt 10.1.7 och 10.2.2 i del 2).

 Bankredovisningsdirektivet innehåller särskilda föreskrifter om en värdering

av tillgångar och skulder i utländsk valuta till balansdagens kurs. Enligt vad

som behandlas i ett kommande avsnitt föreslås att denna bestämmelse utnyttjas

(se avsnitt 10.2.7).

10.2.3 Värdering av varulager

Regeringens förslag: Om varulager förekommer får anskaffningsvärdet för

likartade tillgångar beräknas enligt den s.k. först-in - först-ut-metoden (FIFO-

metoden), med hjälp av vägda genomsnittspriser eller enligt annan liknande

metod. Den s.k. sist-in - först-ut-principen (LIFO-metoden) och därmed likartade

metoder får däremot inte tillämpas.

 Om det bokförda värdet av varulagret väsentligt avviker från marknadsvärdet,

skall skillnadsbeloppet anges i en not.

 En särskild regel införs om att vissa tillgångar, vars kvantitet, värde och

sammansättning inte varierar väsentligt och vars sammantagna värde är av

underordnad betydelse, får tas upp till en bestämd mängd och ett fast värde.

 Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att varulagrets anskaffningsvärde

skall få beräknas enligt FIFO-metoden, med hjälp av vägda genomsnittspriser

eller enligt annan jämförbar metod. Kommittén har uttalat att även LIFO-metoden

i vissa fall bör kunna användas. I övrigt överensstämmer kommitténs förslag med

regeringens (se betänkandet del I s. 209, 210, 228 och 229 samt del II s. 354).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt lämnat förslaget om

vilka värderingsmetoder som skall kunna användas utan erinran. Riksskatteverket

har dock ifrågasatt om det är lämpligt att tillåta LIFO-metoden. Flera

remissinstanser har riktat invändningar mot förslaget om särskild notupplysning.

 Gällande rätt: Bokföringslagen innehåller inga särskilda bestämmelser om hur

varulagrets anskaffningsvärde får beräknas. I Sverige dominerar dock den s.k.

först-in - först-ut-metoden (FIFO). Den innebär att vid bestämmandet av

anskaffningsvärdet för varor av samma slag som har anskaffats vid skilda

tillfällen anses de varor som ligger kvar i lager vid räkenskapsårets utgång

vara de som har anskaffats sist. Detta får till följd att lagret värderas till

det oftast högre pris som de sist anskaffade varorna har.

 FIFO-metoden förordas i Redovisningsrådets rekommendation RR 2, Redovisning av

varulager. Om det finns praktiska svårigheter att tillämpa FIFO-metoden tillåter

rekommendationen att s.k. vägda genomsnittspriser används.

 FIFO-metoden används även i skattelagstiftningen (se punkten 2 andra stycket

till anvisningarna till 24 § kommunalskattelagen, 1928:370).

 Direktivet: Enligt artikel 40.1 i det fjärde direktivet får medlemsstaterna

tillåta att anskaffnings- eller tillverkningskostnaderna för likartade lager-

tillgångar och andra fungibla tillgångsposter, inräknat värdepapper, får vär-

deras antingen på grundval av vägda genomsnittspriser eller enligt FIFO-metoden

(först-in - först-ut), LIFO-metoden (sist-in - först-ut) eller någon annan

jämförbar metod.

 Om det värde som med tillämpning av beräkningsmetoderna i punkt 1 redovisas i

balansräkningen, på balansdagen väsentligt avviker från ett värde baserat på det

senaste kända marknadspriset, skall enligt artikel 40.2 skillnadsbeloppet för

varje slag av tillgångar redovisas i noterna.

 Enligt artikel 38 gäller, att materiella anläggningstillgångar, råvaror och

förnödenheter som omsätts får under vissa förutsättningar tas upp till en

bestämd mängd och till ett fast värde. Det är fallet om tillgångarnas kvantitet,

värde och sammansättning inte varierar väsentligt och tillgångarnas sammantagna

värde är av underordnad betydelse för företaget.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 38 och 40 i det

fjärde direktivet gälla för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: Det är ovanligt att kreditinstitut och vär-

depappersbolag innehar tillgångar som kan hänföras till varulager. Om så är

fallet bör dock varulagret värderas enligt samma regler som skall gälla för

företag i allmänhet. Den i nya årsredovisningslagen föreslagna bestämmelsen, om

anskaffningsvärdets beräkning med användning av FIFO-metoden, vägd

genomsnittsberäkning eller annan jämförbar metod, bör därför gälla även enligt

ÅRKL. De skäl som regeringen anfört i avsnitt 10.2.3 i del 2 har därför

betydelse även här.

 En bestämmelse motsvarande föreskriften i artikel 40.2 i det fjärde direktivet

om notupplysningar, om skillnaden mellan varulagrets verkliga värde och

beräknade anskaffningsvärde, bör också gälla enligt ÅRKL.Den möjlighet som

artikel 38 i det fjärde direktivet ger att värdera vissa tillgångar, bl.a. vissa

lagertillgångar efter en bestämd mängd och till ett fast värde, har föreslagits

införd genom en bestämmelse i nya årsredovisningslagen. Även denna bestämmelse

görs tillämplig på kreditinstitut och värdepappersbolag.

10.2.4 Periodisering av vissa lånekostnader, över- och underkurser m.m.

Regeringens förslag: Om belopp som har mottagits såsom lån understiger det

belopp som skall återbetalas, skall skillnadsbeloppet, kapitalrabatten,

periodiseras, dock längst över tiden till dess skulden återbetalas. Detsamma

skall gälla direkta emissionsutgifter i samband med upptagande av lån.

 Erlagd överkurs eller underkurs för räntebärande värdepapper och låne-

fordringar skall också periodiseras. Periodiseringen av skillnadsbeloppet skall

beaktas vid bestämmandet av anskaffningsvärdet för värdepapperet eller låneford-

ringen.

 En periodisering krävs inte om den skulle vara utan betydelse med hänsyn till

kravet på rättvisande bild.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med kommitténs förslag (se

betänkandet del I s. 296, 373 och 374 samt del II 185-187). Kommittén har inte

föreslagit någon undantagsregel för periodisering av kapitalrabatter eller

direkta emissionsutgifter och har föreslagit en annan lydelse av utformningen av

undantagsregeln för periodiseringen i andra fall.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat kommitténs förslag

utan erinran. Sveriges Industriförbund har dock ansett att det inte bör vara

obligatoriskt att kostnadsföra kapitalrabatter och emissionsutgifter genom

årliga avskrivningar, eftersom det skulle låsa utvecklingen av praxis.

 Föreningen Auktoriserade Revisorer har med hänvisning till bankredovis-

ningsdirektivet ifrågasatt förslaget att överkurs- och underkurs skall

periodiseras även för värdepapper som är omsättningstillgångar och lämpligheten

av den därtill utformade undantagsregeln.

 Bakgrund: När ett lån upptas eller ett räntebärande papper förvärvas kan det

ske under olika villkor eller för olika syften. Normalt gäller att låntagaren

eller den som förvärvar ett räntebärande papper kan välja mellan olika

alternativ för hur finansieringen skall ske och att parterna själva kan bestämma

villkoren för lånet eller förvärvet. Den som tar upp lånet kan t.ex. i bland

välja mellan att låna i bank eller att emittera skuldebrev. I det senare fallet

kan företaget ha väsentliga utgifter för emissionen. Vid upptagande av lån kan

parterna som ett alternativ till högre ränta avtala om att erhållet

kapitalbelopp skall understiga det belopp som skall återbetalas på

förfallodagen. Vidare kan en obligation eller annat räntebärande värdepapper

köpas till ett belopp som understiger eller överstiger nominellt belopp

(underkurs respektive överkurs), t.ex. därför att räntevillkoren är sämre eller

bättre än en jämförbar marknadsmässig placering. I flera av de nu nämnda fallen

aktualiseras frågor om redovisning av olika belopp, såsom utgifterna för

emissionen samt skillnaden mellan nominellt skuldbelopp och mottaget belopp.

Dessa frågor gäller - förenklat uttryckt - om beloppen skall fördelas över

lånetiden respektive värdepapperets löptid, hur stor andel av beloppen som skall

påverka resultatet varje år och hur dessa förhållanden skall redovisas i balans-

räkningen och resultaträkningen.

 Gällande rätt m.m: Kapitalrabatt och direkta emissionsutgifter får enligt 17 §

tredje stycket bokföringslagen, om beloppen ej omedelbart redovisas som kostnad,

avskrivas enligt lämplig avskrivningsplan under tiden till dess skulden

förfaller till betalning. I förarbetena till bestämmelsen anges att

kapitalrabatt uppkommer då ett lån från långivarens synpunkt upptas till en kurs

som understiger den till vilket lånet skall inlösas. Uttrycket emissionsutgifter

avser sådana utgifter som provision till förmedlande bank eller tryckning av

skuldebrev (prop. 1975:104 s. 227).

 I 3 kap. 5 § FFFS 1994:37 finns bestämmelser om periodisering av ränta på

förvärvade fastförräntande diskonterings- och kuponginstrument. I 3 kap. 11 § i

samma föreskrift finns motsvarande bestämmelser om uppkomna fastförräntande

finansiella skulder. För instrument respektive skuld i svenska kronor gäller

därvid följande.

 Med anskaffningsvärde för sådana instrument avses vederlag för instrumentet,

med tillägg för väsentliga kostnader som har direkt samband med förvärvet. Med

anskaffningsvärde för fastförräntande skulder avses det belopp som låntagaren

erhåller när skulden uppkommer, reducerat med väsentliga kostnader som har

direkt samband med skuldens uppkomst.

 Nämnda instrument värderas till det lägsta av fordrans upplupna anskaff-

ningsvärde och dess verkliga värde. Fastförräntande finansiella skulder värderas

till dess upplupna anskaffningsvärde.

 Som periodens ränteintäkt skall redovisas under perioden erhållna betalningar

plus förändringen av instrumentets upplupna anskaffningsvärde under perioden.

Som periodens finansieringskostnad skall redovisas under perioden gjorda

betalningar plus förändringen av skuldens upplupna anskaffningsvärde.

 Med instrumentets upplupna anskaffningsvärde avses det diskonterade nuvärdet

av framtida betalningar. Med skuldens upplupna anskaffningsvärde avses det

diskonterade nuvärdet av framtida utbetalningar. Diskonteringen skall ske med

hjälp av en effektiv anskaffningsränta.

 Med den effektiva anskaffningsräntan avses den räntesats som när den används

för att beräkna nuvärdet av framtida betalningar avseende räntor, amorteringar,

inlösen och eventuellt ytterligare lånekostnader fram till förfallo- eller

inlösentidpunkten, ger instrumentets respektive den fastförräntade skuldens

anskaffningsvärde som resultat. Om inlösen kan ske före förfallotidpunkten skall

inlösenvärdet beräknas för den tidigaste tillåtna inlösentidpunkten.

 Ränteintäkt och bokfört värde för fastförräntade diskonterings- och kupong-

instrument i utländsk valuta samt finansieringskostnad och bokfört värde för

skuld i utländsk valuta, bestäms genom tillämpning av ovan nämnda föreskrifter

på betalningar mätta i den utländska valutan. Omräkning av periodens ränteintäkt

och fordrans bokförda värde respektive periodens finansieringskostnad och

skuldens bokförda värde görs till de vid bokslutstillfället tillämpade

valutakurserna.

 Den del av instrumentets värde respektive den del av skuldens värde som avser

upplupen kupongränta med förfall inom ett år redovisas i balansräkningen under

upplupna intäkter respektive upplupna kostnader.

 Enligt samma föreskrifter kan alternativa metoder för periodisering av ränta

respektive finansieringsutgifter användas, om utfallet endast i ringa grad

avviker från de metoder som i övrigt föreskrivs för periodiseringen.

 I BFN U 92:3 Redovisning av nollkupongobligationer, behandlas frågan om

redovisning av förvärv av obligation där hela räntan betalas ut när obligationen

löses in. Enligt Bokföringsnämndens uppfattning måste det anses utgöra god

redovisningssed att periodisera underkursen avseende de i uttalandet beskrivna

obligationerna till de perioder under vilka innehavaren i realiteten tjänar in

en ränteintäkt. Enligt uttalandet bör periodisering göras så att en konstant

förräntning (effektiv ränta) på innehavet erhålls under löptiden. Efter

övervägande av två alternativ för redovisningen av den upplupna räntan i

balansräkningen, antingen som upplupen intäkt eller också att successivt öka det

bokförda värdet på obligationen, förordas det sista alternativet, oavsett om

obligationen är att bedöma som en omsättningstillgång eller anläggningstillgång.

Om obligation är omsättningstillgång skall den dock enligt Bokföringsnämnden

värderas till lägsta värdets princip, varvid görs en jämförelse mellan

anskaffningsvärdet med tillägg för upplupen ränta och marknadsvärdet. Om

obligationen klassificeras som anläggningstillgång skall den enligt

bokföringsnämnden skrivas ned vid varaktig värdenedgång. En värdering över

anskaffningsvärdet anges dock kunna accepteras enligt de i praxis allmänt

vedertagna förutsättningarna för värdepappersinnehav. I denna fråga kan enligt

uttalandet företagets intentioner och förmåga att behålla obligationen till

förfallodag vara vägledande.

 I Redovisningsrådets rekommendation RR 3, Redovisning av fordringar och

skulder med hänsyn till räntevillkor och dold räntekompensation, behandlas vissa

frågor om redovisning och värdering av sådana fordringar och skulder. Enligt

denna rekommendation skall vissa fordringar och skulder värderas med hänsyn till

bl.a. dold räntekompensation vilket leder till att dessa inte värderas till sina

nominella belopp.

 En utgångspunkt för rekommendationen är att för vissa fordringar och skulder

skall räntekompensationen redovisas öppet varigenom erhålles en mer informativ

redovisning, dels en mera rättvisande mätning och periodisering av räntor, dels

en mera rättvisande fördelning mellan rörelseposter och finansiella poster.

Detta är enligt rekommendationen av stor vikt vid i första hand försäljning av

anläggningstillgångar mot likvid i långfristiga räntelösa reverser men kan vara

betydelsefullt även i samband med andra transaktioner.

 I nämnda rekommendation behandlas också vissa frågor beträffande revers-

fordringar och andra lånefordringar som förvärvats från annan och för vilka en

väl fungerande marknad ej existerar. Om fordrans anskaffningsvärde överstiger

nominellt belopp (överkurs) skall i princip överkursen periodiseras över

löptiden som en räntekostnad. Om en fordran förvärvats till ett värde under dess

nominella (underkurs) kan enligt rekommendationen en periodisering ske genom en

successiv uppjustering till nominellt värde under återstående löptid.

 Direktivet: Det fjärde direktivet innehåller få bestämmelser som reglerar

ovanstående frågor. Artikel 41.1 i det fjärde direktivet anger att om det belopp

som skall återbetalas för en skuld överstiger det mottagna lånebeloppet, får

mellanskillnaden tas upp som en tillgång. Den skall redovisas särskilt i

balansräkningen eller i en not. Enligt artikel 41.2 måste mellanskillnaden

skrivas av med ett skäligt belopp varje år och skall vara helt avskriven då

skulden återbetalas. Artikeln behandlar således periodisering av underkurs hos

låntagaren.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 41 i fjärde bo-

lagsdirektivet gälla även för kreditinstitut, om inte annat särskilt föreskrivs

i bankredovisningsdirektivet. Enligt artikel 1.3 i bankredovisningsdirektivet

skall hänvisningen till artikel 41 i fjärde bolagsdirektivet gälla med beaktande

av artikel 35-39 i bankredovisningsdirektivet.

 Enligt artikel 35.3 a skall obligationer och andra värdepapper med fast av-

kastning (dvs. räntebärande) när de innehas som anläggningstillgångar tas upp i

balansräkningen till anskaffningsvärdet. Medlemsstaterna får dock kräva eller

tillåta att sådana värdepapper tas upp i balansräkningen med det belopp som

skall infrias på förfallodagen. I den engelska direktivtexten görs ingen

begränsning till värdepapper som innehas som anläggningstillgångar. I stället

anges att det skall vara fråga om "debt securities including fixed-income

securities held as financial fixed assets"

 När anskaffningskostnaden för sådana värdepapper är högre än det belopp som

skall infrias på förfallodagen skall, enligt artikel 35.3 b, mellanskillnaden

tas upp som en kostnad i resultaträkningen. Medlemsstaterna får dock kräva eller

tillåta att mellanskillnaden skrivs av i delposter så att den är helt avskriven

på värdepapperens förfallodag. Mellanskillnaden skall redovisas särskilt i

balansräkningen eller i en not.

 När anskaffningskostnaden för sådana värdepapper är lägre än det belopp som

skall infrias på förfallodagen får enligt 35.3 c medlemsstaterna kräva eller

tillåta att mellanskillnaden tas upp som intäkt, fördelad på poster under

återstående löptid. Mellanskillnaden skall redovisas särskilt i balansräkningen

eller i en not.

 Artiklarna innebär sammanfattningsvis att räntebärande värdepapper skall, om

inte en värdering till inlösenvärde föreskrivs, tas upp till anskaffningsvärdet.

Medlemsstaterna kan kräva eller tillåta att periodisering av över- eller

underkurs medräknas däri. Överkurs skall omgående kostnadsföras men

medlemstaterna får kräva eller tillåta en periodisering över återstående löptid.

Underkurs skall inte intäktsföras men medlemstaterna får kräva eller tillåta en

periodisering. Mellanskillnaden skall anges särskilt i balansräkningen eller i

en not.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 10.2.4 i del 2

är som en utgångspunkt relevanta även här. Detta innebär - med beaktande av

bankredovisningsdirektivets särskilda bestämmelser - följande.

 Bestämmelser om en periodisering av lånekostnader leder till en mera rätt-

visande bild av rörelsens gång. Sådana bestämmelser bör därför tas in i den nya

lagstiftningen och, liksom i dag, omfatta inte enbart kapitalrabatter utan även

direkta emissionsutgifter.

 En regel om obligatorisk periodisering kan dock uppfattas som onödigt om-

ständlig om den även måste tillämpas på småbelopp eller andra belopp som saknar

betydelse för bilden av bolagets resultat och ställning. Regeringen anser därför

att kommitténs förslag visserligen bör genomföras men att det bör finnas

möjlighet att avstå från periodisering när denna är utan betydelse med hänsyn

till kravet på rättvisande bild.

 I förslaget till ny årsredovisningslag har regeringen inte föreslagit några

särskilda bestämmelser om periodisering av kapitalrabatter hos långivaren eller

av över- eller underkurs för räntebärande värdepapper. I jämförelse med det

fjärde direktivet innehåller dock bankredovisningsdirektivet mera utförliga

bestämmelser om periodisering av över- och underkurser. Reglerna lämnar till

medlemsländerna att kräva eller tillåta en periodisering och att kräva eller

tillåta att skillnadsbelopp beaktas vid bestämmande av anskaffningsvärdet för

värdepapperet.

 De av kommittén föreslagna bestämmelserna innebär att en periodisering av

över- och underkurser för räntebärande värdepapper och lånefordringar i princip

alltid skall ske och att beloppen skall medräknas i anskaffningsvärdet för

räntebärande värdepapper. En sådan redovisning är inte bara vanlig

internationellt, utan är också i god överensstämmelse med Finansinspektionens

nuvarande föreskrifter. En sådana periodisering bör därför enligt regeringen

även fortsättningsvis föreskrivas. Uppkommen mellanskillnad bör beaktas även vid

lämnande av notupplysningar om anskaffningsvärdet.

 Såsom Föreningen Auktoriserade Revisorer påpekat framgår inte klart av artikel

35.3 a i bankredovisningsdirektivet att artikeln avser värdepapper som är

omsättningstillgångar. Enligt regeringens bedömning kan emellertid direktivet

inte anses förhindra att även sådana tillgångar omfattas. Därför kan

bestämmelserna om periodisering även omfatta omsättningstillgångar. Så bör ske

med hänsyn till vikten av enhetliga regler för dessa poster, som är av stor

betydelse i finansiella företag.

 Det bör emellertid även för kreditinstitut och värdepappersbolag ges ett ut-

rymme för undantag från kravet på en periodisering. I betänkandet föreslås att

en periodisering kan få underlåtas beträffande värdepapper som utgör

omsättningstillgångar, om en sådan periodisering är förenad med synnerliga

svårigheter och endast i ringa mån skulle påverka resultatredovisningen. Denna

utformning av undantagsregeln har ifrågasatts av Föreningen Auktoriserade

Revisorer. Enligt regeringen bör med hänsyn till kreditinstitutens och

värdepappersbolagens särskilda verksamhetsinriktning en undantagsregel i detta

avseende utformas restriktiv. Utöver de fall för undantagsregelns tillämpning

som kommittén reglerat kan emellertid förekomma andra situationer, t.ex. enstaka

transaktioner på små belopp, där en periodisering helt skulle sakna betydelse

för resultatet. Det är samtidigt av särskilt värde om undantagsregeln för

kreditinstitut och värdepappersbolag kan utformas på samma sätt som den

undantagsregel som föreslås i den nya årsredovisningslagen, dvs. att en

periodisering kan få underlåtas om den är utan betydelse med hänsyn till kravet

på rättvisande bild. En mera generell utformning av undantagsregeln torde även

ge ett bättre utrymme för preciseringar genom allmänna råd eller föreskrifter om

närmare villkor för undantag, t.ex. om det finns skillnader mellan olika

kategorier av värdepapper som bör tillmätas betydelse. Eftersom det är av stort

värde för tillämpningen av lagstiftningen om gemensamma ramregler för redovis-

ningen finns, bör undantagsregeln inte heller formellt begränsas till enbart

omsättningstillgångar.

 På grund av det ovan anförda bör undantagsregeln för de i ÅRKL reglerade

fallen utformas på samma sätt som den undantagsregel som föreslås för de fall

som regleras i förslaget till ny årsredovisningslag.

 Som framgått är en periodisering av finansiella poster av vikt för bedömningen

av kreditinstitutens och värdepappersbolagens ställning och resultat.

Information bör därför lämnas om en periodisering med stöd av undantagsregeln

inte görs. En särskild bestämmelse om detta bör, såsom kommittén har föreslagit,

införas i ÅRKL.

10.2.5 Principer för värdering av överlåtbara värdepapper

Regeringens förslag: Överlåtbara värdepapper som är omsättningstillgångar skall

i balansräkningen värderas endera enligt lägsta värdets princip eller också till

verkligt värde, även när detta värde överstiger anskaffningsvärdet.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag (se

betänkandet del II s. 180-184 och s. 355).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran.

 Föreningen Auktoriserade Revisorer har anfört att begreppet överlåtbara

värdepapper bör förtydligas, förslagsvis genom referens till noterade vär-

depapper eller liknande. Finansinspektionen har angett att en marknadsvärdering

bör i avvaktan på en översyn av skattereglerna kunna göras obligatorisk i

koncernredovisningen.

 Gällande rätt: Någon generell möjlighet att värdera överlåtbara värdepapper

till verkligt värde även när detta värde överstiger anskaffningsvärdet finns

inte enligt nuvarande redovisningslagstiftning.

 Direktivet: I artikel 36.1 i bankredovisningsdirektivet anges att om över-

låtbara värdepapper, vilka inte innehas som finansiella anläggningstillgångar,

tas upp till anskaffningsvärdet i balansräkningen, skall kreditinstitutet i en

not redovisa skillnaden mellan anskaffningsvärdet och det högre marknadsvärde

som gäller på balansdagen.

 Enligt artikel 36.2 får dock medlemsstaterna kräva eller tillåta att sådana

överlåtbara värdepapper tas upp i balansräkningen till det högre marknadsvärde

som gäller på balansdagen. Skillnaden mellan anskaffningsvärdet och det högre

marknadsvärdet skall redovisas i en not.

 Skälen för regeringens förslag: Bankredovisningsdirektivet öppnar genom

artikel 36 en möjlighet för medlemsstaterna att kräva eller tillåta att över-

låtbara värdepapper som är omsättningstillgångar värderas till verkligt värde,

vare sig detta värde överstiger eller underskrider anskaffningsvärdet.

 Föreskrifterna i artikel 36 avser överlåtbara värdepapper. I direktivets

balansräkningsschema görs emellertid ingen åtskillnad mellan överlåtbara vär-

depapper och andra värdepapper. Begreppen "överlåtbara" och "värdepapper"

definieras inte heller i direktivet. Det finns därför anledning att - innan

ställning tas till frågan om en värdering till verkligt värde (mark-

nadsvärdering) bör tillåtas - först behandla vilka tillgångar som kan bli

aktuella för en sådana värdering.

 En marknadsvärdering är möjlig för vad som i den svenska översättningen av

direktivet anges såsom värdepapper. Om en bestämmelse skall införas i svensk

rätt bör den svenska bestämmelsen anknyta till detta begrepp. Värdepapper är

emellertid inte ett entydigt juridiskt begrepp i svensk rätt. Det är å andra

sidan inte heller givet att begreppet behöver ges samma innebörd som begreppet

har inom fordringsrätten. Det förefaller snarast befogat att begreppet i praxis

måste tolkas i ett redovisningsmässigt sammanhang mot bakgrund av

bankredovisningsdirektivets övriga bestämmelser och med hänsyn till om det är

ändamålsenligt med en marknadsvärdering för det slag av värdepapper som det är

fråga om. Som kommittén har varit inne på bör till värdepapper i detta samman-

hang i vart fall kunna räknas obligationer, aktier och vissa andra finansiella

instrument. Bevis som avser fordringar som skall hänföras till utlåning bör där-

emot inte omfattas.

 En begränsning ligger emellertid i att värdepapperet skall var "överlåtbart".

Även i detta avseende bör sådana aspekter som nyss nämnts ha stor betydelse för

tolkningen. Som överlåtbara bör i vart fall kunna anses sådana aktier och

obligationer som är föremål för regelbunden handel på börs eller någon annan

offentligt reglerad marknadsplats. Det bör inte heller uteslutas att olika typer

av nya finansiella instrument eller andra lätt realiserbara värdepapper skall

kunna bedömas såsom överlåtbara.

 En värdering till verkligt värde kan inte under några förhållanden avse fi-

nansiella anläggningstillgångar.

 Fråga uppkommer nu om ett krav på en marknadsvärdering av överlåtbara

värdepapper som är omsättningstillgångar bör införas eller om en mark-

nadsvärdering skall tillåtas som ett alternativ till lägsta värdets princip.

 Kommittén har framhållit att en marknadsvärdering är att föredra ur analys-

och uppföljningssynpunkt och att en sådan redovisning överensstämmer bättre med

kreditinstitutens interna styrnings- och uppföljningssystem, än en värdering

enligt lägsta värdets princip. Vidare påpekas att resultaten blir, utan en

marknadsvärdering, lätta att påverka genom försäljningar inför boksluten. Till

detta kommer att jämförelser mellan olika företag underlättas om värderingen

görs oberoende av vid vilken tidpunkt en tillgång har anskaffats. Direktivets

möjligheter till marknadsvärdering har också utnyttjats såväl i Danmark som i

Storbritannien.

 Vissa skäl kan även anföras mot att man nu inför regler som kräver eller

tillåter en marknadsvärdering i balansräkningen. Ett skäl är att det lägsta

värdets princip är etablerad sedan länge och även fortsättningsvis skall

tillämpas för företag i allmänhet enligt de bestämmelser som föreslås i den nya

årsredovisningslagen. Ett annat skäl är att en marknadsvärdering överhuvudtaget

skulle behöva föregås av ytterligare överväganden, än vad som varit möjliga att

göra i detta sammanhang, t.ex. om konsekvenserna vid beskattningen, om en

konsistent marknadsvärdering mot skulder skall vara möjlig och om hur sådana

regler i så fall skall utformas. Det kan också hävdas att flera av de fördelar

som är förenade med en marknadsvärdering kan uppnås genom kompletterande

tilläggsupplysningar om marknadsvärden.

 Enligt regeringens mening talar ändå övervägande skäl för att införa be-

stämmelser om en marknadsvärdering i enlighet med den möjlighet som ges i

bankredovisningsdirektivet. Ingen remissinstans har i sig haft invändningar mot

de bedömningar som kommittén har gjort i detta avseende. Flertalet

remissinstanser har i stället framhållit att en marknadsvärdering är erforderlig

för att ge en rättvisande bild av ställning och resultat.

 En möjlighet att välja värderingsmetod i detta avseende är emellertid, som

påpekats från vissa remissinstanser, inte ägnat att underlätta jämförelser

mellan svenska företag. Det kan å andra sidan hävdas att sådana jämförelser ändå

kan relativt väl tillgodoses genom olika slag av tilläggsupplysningar.

Emellertid förbättras jämförbarheten om principerna för värderingen begränsas.

 Det finns således skäl som talar mot att införa en sådan valfrihet som kom-

mittén föreslagit. Regeringen är ändå inte beredd att nu föreslå några särskilda

lagregler i den riktningen. Innan ett sådant krav införs behöver bl.a. den

skattemässiga problematiken övervägas ytterligare. En obligatorisk bestämmelse

kan också behöva föregås av ytterligare överväganden avseende vilka värdepapper

som närmare bör komma i fråga att marknadsvärdera. Det kan emellertid finnas

skäl att på nytt återkomma till frågan om begränsningar av antalet

värderingsalternativ, eventuellt redan vid departementsbehandlingen av

Redovisningskommitténs nyligen framlagda delbetänkande, Sambandet Redovisning -

Beskattning (1995:43).

 Det kan, som nyss nämnts, finnas ett behov av att närmare reglera i vart fall

frågan om vilka värdepapper som inte bör komma i fråga att marknadsvärdera.

Sådana regler bör vara möjliga att bestämma genom föreskrifter av regeringen

eller Finansinspektionen. Det finns också utrymme för att på nytt ta upp frågan

i samband med behandlingen av Redovisningskommitténs nyss nämnda delbetänkande.

Regeringen anser att man, åtminstone inte nu, bör såsom Föreningen Auktoriserade

Revisorer föreslagit, precisera begreppet "överlåtbara värdepapper" i lagen

genom en exemplifierande uppräkning eller på annat sätt.

 Vare sig överlåtbara värdepapper värderas i balansräkningen enligt lägsta

värdets princip eller konsekvent till verkligt värde skall enligt bankredovis-

ningsdirektivet vissa tilläggsupplysningar lämnas (jfr artikel 36). Vilka

tilläggsupplysningar som bör lämnas återkommer regeringen till (se avsnitt

12.1).

10.2.6 Värdering av överlåtbara värdepapper till verkligt värde

Regeringens förslag: Verkligt värde för överlåtbara värdepapper skall bestämmas

med utgångspunkt i den nya årsredovisningslagens bestämmelser om verkligt värde.

 Orealiserade vinster till följd av att bokfört värde överstiger anskaff-

ningsvärdet skall sättas av till en Fond för orealiserade vinster under bundet

eget kapital. Om orealiserade vinster vid utgången av ett räkenskapsår är mindre

än vid utgången av föregående räkenskapsår, skall fonden sättas ned i

motsvarande mån.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

II s. 183-184).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat detta utan erinran. Föreningen Auktoriserade Revisorer har ansett att

lagen bör behandla om en avsättning till fond för orealiserade vinster skall ske

via resultaträkningen och att det bör klarläggas om eventuella skatteeffekter

skall beaktas för att inte överskatta eget kapital. Föreningen har också ansett

att motiven för avsättningen till bundna fonder bör övervägas. Svenska

Bankföreningen och Svenska Fondhandlarföreningen har anfört att orealiserade

vinster bör ingå i utdelningsbara medel.

 Gällande rätt m.m: Som tidigare konstaterats förekommer inte i nuvarande

lagstiftning någon möjlighet att kunna värdera överlåtbara värdepapper till

verkligt värde när detta överstiger anskaffningsvärdet. Till följd därav saknas

även bestämmelser om orealiserade vinsters redovisningsmässiga behandling (jfr

dock Bokföringsnämndens rekommendation BFN R 7 som föreskriver att orealiserade

vinster på långfristiga fordringar och skulder i utländsk valuta skall sättas av

till en s.k. valutakursreserv som skall redovisas som en obeskattad reserv).

 Direktivet: Bankredovisningsdirektivet innehåller inga närmare bestämmelser om

hur ett marknadsvärde på överlåtbara värdepapper skall närmare bestämmas.

Direktivet innehåller inte heller några föreskrifter om hur orealiserade vinster

till följd av en värdering över anskaffningsvärdet skall behandlas.

 Skälen för regeringens förslag: Det i det föregående avsnittet lämnade för-

slaget att vissa värdepapper får värderas till verkligt värde, även när detta

överstiger anskaffningsvärdet, aktualiserar till att börja med frågan om hur det

verkliga värdet närmare skall bestämmas.

 I bankredovisningsdirektivet saknas närmare föreskrifter om hur det verkliga

värdet skall bestämmas i detta sammanhang. Det framstår därför inte som

uteslutet att de i det fjärde direktivet angivna principerna för bestämmande av

ett verkligt värde inom ramen för lägsta värdets princip varit avsedda att ligga

till grund även i detta sammanhang. Det är enligt regeringen en fördel om samma

allmänna regler för bestämningen av ett verkligt värde kan gälla såväl vid en

värdering enligt lägsta värdets princip som vid en marknadsvärdering. Mot denna

bakgrund avstår regeringen från att föreslå några särskilda bestämmelser om hur

ett verkligt värde närmare skall bestämmas. Till följd därav kommer den bestäm-

melse om verkligt värde som föreslås i årsredovisningslagen, dvs. en värdering

till nettoförsäljningsvärdet eller, om det finns särskilda skäl, återanskaff-

ningsvärdet eller annat värde förenligt med god redovisningssed och kravet på

rättvisande bild, att gälla även i detta sammanhang. Inom ramen för denna be-

stämmelse bör mera preciserade värderingsprinciper kunna utvecklas genom

kompletterande normgivning.

 Om en tillgång värderas till ett verkligt värde som överstiger anskaffnings-

värdet utgör den överstigande delen vad som kan betecknas som en orealiserad

vinst. Om en sådan vinst ingår i resultaträkningen bör detta tydligt framgå av

årsredovisningen.

 I betänkandet föreslås att orealiserade vinster skall sättas av till en sär-

skild fond för orealiserade vinster. Betänkandet synes närmast ge uttryck för

uppfattningen att avsättningen skall göras som en omföring inom eget kapital och

således inte genom en avsättning i resultaträkningen (se del II s. 184 och jfr

del I s. 183).

 Enligt regeringen bör man välja ett redovisningssätt som är gemensamt med det

som utvecklas för sådana orealiserade vinster som uppkommer till följd av att

placeringstillgångar värderas över anskaffningsvärdet i försäkringsföretag. Ur

redovisningsmässig synvinkel synes övervägande skäl tala för att nu nämnda slag

av vinster skall tillåtas ingå i årets resultat. Regeringen är därför inte

beredd att nu ta in någon bestämmelse i lagen som innebär att orealiserade

vinster skall redovisas som en avsättning i resultaträkningen före årets

resultat.

 Vid detta ställningstagande kan orealiserade vinster komma att beskattas, om

företaget väljer att värdera överlåtbara värdepapper till verkligt värde. Detta

kan komma att förhindra en användning av denna redovisningsprincip. Regeringen

är därför beredd att inom kort återkomma till frågan om den skattemässiga

behandlingen av orealiserade vinster.

 Direktivet innehåller visserligen inga bestämmelser om att orealiserade

vinster måste sättas av till bundna fonder. Det är dock enligt regeringen

principiellt tveksamt att godta att orealiserade värdeförändringar av aktuellt

slag skall räknas med i medel som får delas ut till aktieägarna eller mot-

svarande krets. Hänsyn bör också tas till att orealiserade vinster skall sättas

av till bundna fonder enligt vad regeringen avser att föreslå när det är fråga

om en värdering av placeringstillgångar över anskaffningsvärdet i

försäkringsföretag (se del 4 avsnitt 10.1.8). En principiellt annorlunda be-

handling av orealiserade vinster i kreditinstitut och värdepappersbolag bör

förutsätta ytterligare överväganden än som varit möjliga att göra inom ramen för

den nu pågående harmoniseringen till EG:s regelverk. Kommittén har också

aviserat att man har för avsikt att i nästa etapp av utredningsarbetet återkomma

till frågorna om utdelningsbara medel och uppdelningen av kapital på bundet och

fritt. Flera skäl talar alltså, enligt regeringens mening, för att fonden för

orealiserade vinster tills vidare skall redovisas såsom bundet kapital.

 En redovisning av orealiserade vinster och förluster innebär ett behov av

ytterligare regler för redovisningen än vad som nu föreslås intagna i ÅRKL,

t.ex. regler om hur det verkliga värdet närmare skall bestämmas, hur beloppen

mera i detalj skall behandlas i balansräkningen och resultaträkningen och även

om eventuella tilläggsupplysningar om posterna måste ges. Såsom Föreningen

Auktoriserade Revisorer har anfört behöver också i redovisningen beaktas den

latenta skatt som fonden för orealiserade vinster är behäftad med. Sådana

ytterligare regler bör i vart fall inte nu intas i lagstiftningen utan i stället

fastställas av regeringen eller Finansinspektionen. Det är därvid värdefullt om

man i fråga om denna fond och liknande fonder som kan tillkomma i framtiden kan

få gemensamma regler för den redovisningsmässiga behandlingen.

10.2.7 Omräkning av tillgångar och skulder i utländsk valuta

Regeringens förslag: Tillgångar och skulder i utländsk valuta skall värderas

omräknat efter växelkursen på balansdagen, om de inte skyddas eller utgör skydd

mot förändringar i valutakurser. Materiella och immateriella

anläggningstillgångar och andelar som är anläggningstillgångar får dock värderas

omräknat efter anskaffningskursen vid förvärvet.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

II s. 187-191).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det

utan särskild erinran.

 Gällande rätt m.m: Särskilda bestämmelser som behandlar värdering av

tillgångar och skulder i utländsk valuta saknas i svensk redovisningslag-

stiftning. Bestämmelsen i 14 § fjärde stycket bokföringslagen har emellertid

haft betydelse för svenska rekommendationer om värdering av fordringar och

skulder i utländsk valuta.

 Enlig Bokföringsnämndens rekommendation nr 7 om värdering av fordringar och

skulder i utländsk valuta skall enligt p. 12 samtliga fordringar och skulder i

utländsk valuta värderas till svenska kronor efter den växelkurs som gäller på

balansdagen. Skillnaden mellan balansdagens värde och anskaffningsvärdet (dvs.

växelkursen vid tidpunkten för fordringens eller skuldens uppkomst), skall

resultatföras.

 Om en fordran eller skuld i utländsk valuta effektivt är skyddad av en motpost

i utländsk valuta (hedging/valutasäkring) skall fordran/skulden enligt p. 15

redovisas med hänsyn tagen till detta. Det innebär att förändringar i

växelkursen inte skall påverka det bokförda värdet.

 Om terminskontrakt används för valutasäkring skall enligt p. 16 dagskursen den

dag valutasäkringen görs användas vid värderingen av underliggande fordran eller

skuld. Skillnaden mellan terminskursen och dagskursen vid kontraktets ingående

(terminspremie) skall periodiseras över terminskontraktets löptid. Annan

valutasäkringsåtgärd som ger valutaskydd motsvarande ett terminskontrakt skall

enligt p. 17 i redovisningen behandlas på samma sätt som ett terminskontrakt.

 Om ett företag avtalat med annan om byte av åtaganden att betala ränta och

amorteringar i utländsk valuta (valutaswap) skall fordringen eller skulden

värderas i den valuta som gäller enligt avtalet, (p. 18). För att en

valutasäkringsåtgärd skall anses föreligga måste enligt p. 19 denna avsikt ha

förelegat vid transaktionstidpunkten.

 Orealiserade kursvinster på långfristiga fordringar och skulder i utländsk

valuta skall enligt p. 24 sättas av till en valutakursreserv. Avsättningen

redovisas enligt p. 26 som en bokslutsdisposition i resultaträkningen och som en

obeskattad reserv i balansräkningen. Ingen avsättning skall göras för

kortfristiga poster. Sådana skall enligt rekommendationen med stöd av 14 §

fjärde stycket bokföringslagen intäktsföras.

 En orealiserad kursvinst uppkommer enligt p. 20 om en fordran eller skuld

värderas över respektive under ursprungligt anskaffningsvärde. Om en tidigare

nedskriven fordran eller uppskriven skuld värderas till högst balansdagens kurs,

dock högst/lägst till ursprungligt anskaffningsvärde, skall dock ingen

orealiserad kursvinst anses föreligga.

 För banker gäller enligt 4 kap. 4 § BRL att 14 § fjärde stycket bokförings-

lagen får tillämpas endast efter tillstånd av Finansinspektionen.

 Omräkning av utländska dotterföretags redovisningar för intagande i koncern-

redovisningen behandlas i ett förslag till rekommendation från Föreningen

Auktoriserade Revisorer. Enligt förslaget till rekommendation tillåts två

omräkningsmetoder beroende på om dotterföretagen är att klassificera som

självständigt dotterföretag eller integrerat dotterföretag. Detta avgörs

förenklat uttryckt beroende på hur nära förbunden dotterföretagets rörelse är

med moderföretagets. Av betydelse för gränsdragningen är hur stor andel av

intäkter och kostnader samt finansiering som är koncernintern.

 När ett självständigt dotterföretag intas i koncernredovisningen är det enligt

förslaget lämpligt att bibehålla de resultat och de relationer mellan olika

belopp som ingår i dotterföretagets redovisning. Detta uppnås genom

dagskursmetoden, vars huvudelement är att alla tillgångar och skulder omräknas

till balansdagskursen. Vid dagskursmetoden uppkommer en omräkningsdifferans, som

är effekten av att nettoinvesteringen omräknas till annan kurs vid årets slut än

dess början. Differensen är uttryck för en orealiserad värdeförändring som ej

skall ingå i årsresultatet. Omräkningsdifferensen förs i stället till eget

kapital.

 För integrerade dotterföretag anges det däremot vara lämpligt att omräkna

redovisningen på sådant sätt att man uppnår samma effekt som om dess

transaktioner, dess tillgångar och skulder redovisas hos moderföretaget. Detta

resultat erhåller man enligt förslaget med den monetära-ickemonetära metoden

(MIM-metoden) som - med vissa undantag - innefattar omräkning av

balansräkningens monetära poster till balansdagskurs och icke-monetära poster

till historisk kurs (investeringskurs). Även vid MIM-metoden förekommer en

omräkningsdifferens. Denna avser uteslutande kursvinst eller -förlust på de

monetära posterna i dotterföretaget och årets omräkningsdifferens skall därför,

liksom övriga kursvinster och -förluster i koncernen, inräknas i dess

årsresultat. Även en positiv omräkningsdifferens bör tillföras resultatet utan

att det behöver visas att kursvinsten är realiserad.

 Även självständiga dotterföretag i länder med hög inflationstakt bör enligt

förslaget få sin redovisning omräknad enligt MIM-metoden. Alternativt kan en

inflationsjusterad redovisning omräknas enligt dagskursmetoden.

 Enligt 3 kap. 1 § första stycket i Finansinspektionens föreskrifter (1994:37)

skall fordringar och skulder i utländsk valuta värderas enligt Bok-

föringsnämndens rekommendation BFN R 7 i dess lydelse den 1 januari 1992, men

med vissa tillägg enligt andra och tredje stycket. Under förutsättning att samma

värderingsprincip tillämpas för båda posterna får enligt 3 kap. 1 § andra

stycket valutasäkring och motsvarande säkrad post värderas till antingen

historisk valutakurs eller till balansdagens valutakurs. Vinst eller förlust på

valutasäkringen får då resultatföras tillsammans med motsvarande förlust eller

vinst på den skyddade posten. En valutasäkringspost kan skydda en enskild post i

utländsk valuta eller valutarisken hos grupper eller portföljer av sådana

poster. Om det finns särskilda skäl får enligt 3 kap. 1 § tredje stycket

långfristiga fordringar och skulder i utländsk valuta värderas till balansdagens

kurs utan avsättning av orealiserade vinster till valutakursreserv.

 Enligt 9 § i FFFS 1994:38 skall i koncernredovisningen omräkning av utländska

dotterbolags tillgångar och skulder ske enligt den s.k. dagskursmetoden. Detta

innebär att samtliga tillgångs- och skuldposter omräknas till balansdagskurs

medan eget kapital omräknas till kursen vid investerings- respektive

intjänandetidpunkten. Resultaträkningen omräknas efter genomsnittskursen under

året. Omräkningsdifferenser förs direkt till eget kapital.

 Direktivet: I artikel 39.1 i bankredovisningsdirektivet anges att tillgångar

och skulder i utländsk valuta skall omräknas efter avistakursen på balansdagen.

Medlemsstaterna få dock kräva eller tillåta att tillgångar som innehas som

finansiella anläggningstillgångar samt materiella och immateriella tillgångar,

som inte är säkrade på avista- eller terminsmarknader, omräknas efter

anskaffningskursen vid förvärvet.

 Enligt artikel 39.2 skall öppna termins- och avistaaffärer omräknas efter

avistakursen på balansdagen. Medlemsstaterna får dock kräva att terminsaffärer

omräknas efter terminskursen på balansdagen.

 Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 29.3 skall, enligt artikel

39.3, skillnaden mellan å ena sidan det bokförda värdet av tillgångar, skulder

och terminsaffärer och å andra sidan det värde som erhållits vid omräkning

enligt punkterna 1 och 2 redovisas i resultaträkningen.

 Medlemsstaterna får dock kräva eller tillåta att skillnader till följd av om-

räkning enligt punkterna 1 och 2 redovisas, helt eller delvis, under bundna

reserver, då de hänför sig till finansiella anläggningstillgångar, till

materiella eller immateriella tillgångar och till transaktioner avsedda att

säkra sådana tillgångar.

 Medlemsstaterna får enligt artikel 39.4 bestämma att positiva omräknings-

skillnader som hänför sig till terminsaffärer, tillgångar eller skulder som inte

är säkrade genom terminsaffärer eller av tillgångar eller skulder, inte skall

redovisas i resultaträkningen.

 Vid användning av någon sådan metod som anges i artikel 59 i det fjärde

direktivet (dvs. kapitalandelsmetoden) får medlemsstaterna enligt artikel 39.5

bestämma att omräkningsskillnader skall, helt eller delvis, föras direkt till

reserver. Positiva och negativa omräkningsskillnader som förs till reserver

skall redovisas särskilt i balansräkningen eller i en not.

 Medlemsstaterna får enligt artikel 39.6 kräva eller tillåta att omräknings-

skillnader, som vid sammanställd redovisning uppkommer då ett anknutet företags

kapital och reserver eller ett ägarintresses andel av kapital och reserver

omräknas vid början av redovisningsperioden, helt eller delvis skall ingå i

sammanställda reserver, jämte omräkningsskillnader hänförliga till omräkning av

transaktioner avsedda att säkra sådant kapital och sådana reserver.

 Enligt artikel 39.7 får medlemsstaterna kräva eller tillåta att intäkter och

kostnader hänförliga till anknutna företag och till ägarintressen vid samman-

ställd redovisning omräknas efter ett genomsnitt av valutakurserna under re-

dovisningsperioden.

 Skälen för regeringens förslag: I fråga om tillgångar och skulder vars värde

bestäms av utländsk valuta är direktivets grundregel att tillgången och skulden

skall omräknas efter avistakursen på balansdagen (balansdagens kurs). Denna

regel går, såsom kommittén påpekat, längre än nuvarande svenska regler.

Nuvarande regler är begränsade till fordringar och skulder i utländsk valuta i

års- och koncernredovisning samt till omräkning av utländska dotterföretag i

koncernredovisningen. Bankredovisningsdirektivets bestämmelser avser däremot

inte endast fordringar utan även andra utländska tillgångar. Medlemsstaterna får

dock bestämma att finansiella anläggningstillgångar samt materiella och

immateriella tillgångar värderas efter kursen vid anskaffningstillfället.

 Den av kommittén utifrån artikel 39.1 föreslagna grundregeln om en värdering

till balansdagens kurs, som i sak lämnats utan erinringar från re-

missinstanserna, har, på samma sätt som nuvarande föreskrifter, begränsats till

tillgångar och skulder som inte genom särskilda åtgärder skyddas mot eller utgör

skydd mot valutakursförändringar (valutasäkring). En sådan bestämmelse får anses

förenlig med direktivets utgångspunkter.

 För materiella och immateriella tillgångar, vare sig de utgör anläggnings-

tillgångar eller omsättningstillgångar, samt för finansiella anläggnings-

tillgångar, får medlemsstaterna kräva eller tillåta att undantag görs genom att

dessa värderas omräknat efter anskaffningskursen vid förvärvet (historisk kurs),

även om de inte är säkrade på avista- eller terminsmarknaden. Regeringen

ansluter sig till kommitténs bedömning att materiella och immateriella

omsättningstillgångar inte bör undantas från en värdering till balansdagens kurs

enligt den föreslagna grundregeln. Det har inte heller framkommit tillräckliga

skäl för att utnyttja undantagsmöjligheten beträffande monetära finansiella

anläggningstillgångar (främst räntebärande värdepapper).

 När det gäller materiella och immateriella anläggningstillgångar samt icke-

monetära finansiella anläggningstillgångar (aktier och andelar) finns, bl.a. mot

bakgrund av nuvarande redovisningspraxis, skäl för att utnyttja un-

dantagsmöjligheten. Det bör för sådana tillgångar i vart fall i lagen medges en

möjlighet till värdering till historisk kurs. Regeringen ansluter sig därför

till kommitténs förslag att en uttrycklig bestämmelse bör intas om att ma-

teriella och immateriella anläggningstillgångar samt andelar (inkl. aktier) får

värderas efter anskaffningskursen vid förvärvet.

 Det kan sättas i fråga om inte ÅRKL borde innehålla ytterligare bestämmelser i

ämnet, i vart fall den tvingande bestämmelsen om hur värderingen skall ske vid

öppna avista- och terminsaffärer enligt artikel 39.2 och de delvis tvingande

bestämmelserna om hur omräkningsdifferenserna skall eller får redovisas i

resultaträkningen och i balansräkningen enligt artikel 39.2-6. Kommittén har

emellertid med hänvisning till den fortsatta utvecklingen på redovisningsområdet

avstått från att föreslå några mera detaljerade lagbestämmelser om hur

omräkningen av tillgångar och skulder i utländsk valuta skall eller får göras.

Regeringen är inte heller beredd att nu föreslå några bestämmelser utöver de som

kommittén har föreslagit. De tvingande föreskrifter som direktivet kräver måste

i stället införas genom föreskrifter från regeringen eller Finansinspektionen.

 I nuvarande rekommendationer på redovisningsområdet anses att orealiserade

vinster hänförliga till långfristiga poster skall, såsom en icke utdelningsbar

reserv, sättas av till en s.k. valutakursreserv. Det är angeläget att

kursvinster som uppkommer vid balansdagskursvärdering och som ännu inte är

realiserade inte kan användas för vinstutdelning till aktieägare. I nuläget

föreslås emellertid inte att några särskilda bestämmelser om detta skall intas i

lag (se vidare avsnitt 10.2.2 i del 2).

11 Skulder, avsättningar och inom linjen-poster

11.1 Införande av begreppet avsättningar i balansräkningen

Regeringens förslag: I balansräkningen införs en ny rubrik med benämningen

avsättningar. Avsättning skall göras för samtliga förpliktelser eller förluster

som är säkra eller sannolika till sin existens men ovissa till belopp eller

tidpunkt för infriande.

 Avskrivningar och nedskrivningar skall inte få redovisas som avsättningar.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Kommitténs

förslag innebär dock att avsättningar även skall kunna göras för vissa framtida

utgifter (se betänkandet del I s. 241-248 samt del II s. 145 och 146).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Några remissinstanser anser att gränsdragningen mellan

skulder och avsättningar är oklar, medan andra har framhållit att införandet av

begreppet avsättningar kräver att skattereglerna ändras.

 Gällande rätt m.m: I balansräkningsschemat enligt 19 § bokföringslagen

(1976:125) finns ingen motsvarighet till begreppet avsättningar. Om poster

motsvarande avsättningar tas upp hänförs de till skulder.

 I gällande rätt finns inte några allmänna regler om värdering av skulder eller

avsättningar. Frågan om när en skuldföring skall ske har däremot behandlats i

vissa uttalanden på redovisningsområdet. Enligt ett uttalande från Föreningen

Auktoriserade Revisorers redovisningskommitté skall en skuldföring ske så snart

det kan bedömas som sannolikt att en förpliktelse kommer att infrias och

beloppets storlek med rimlig grad av sannolikhet kan fastställas.

 Direktivet: I den uppställningsform för balansräkningen som anges i artikel 4

i direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker

och andra finansiella institut (bankredovisningsdirektivet) görs en åtskillnad

mellan avsättningar och skulder på så sätt att avsättningar förekommer som

särskild post. Posten Avsättningar är uppdelad på

 a) avsättningar för pensioner och liknande förpliktelser,

 b) avsättningar för skatter och

 c) övriga avsättningar.

 Begreppet skuld definieras inte särskilt i nyss nämnda direktiv. Begreppet

avsättningar behandlas däremot i artikel 20 i det fjärde bolagsrättsliga di-

rektivet (78/660/EEG) om årsbokslut (det fjärde direktivet).

 Enligt artikel 20.1 skall avsättningar ha till syfte att täcka förluster eller

skulder som till sin karaktär är klart bestämda och som på balansdagen är

antingen sannolika eller säkra beträffande sin förekomst, men som är obestämda i

fråga om belopp eller tidpunkten då de uppkommer.

 Enligt artikel 20.2 får medlemsstaterna även tillåta att avsättningar görs i

avsikt att täcka sådana kostnader som hör till det aktuella räkenskapsåret eller

till ett tidigare räkenskapsår och som till sin karaktär är klart bestämda samt

på balansdagen är antingen sannolika eller säkra till sitt belopp, men som är

obestämda i fråga om belopp eller tidpunkten då de uppkommer.

 Enligt artikel 20.3 får avsättningar inte användas för att justera tillgångar-

nas värde.

 Enligt kontaktkommittén (The Accounting Harmonization in the European

Countries, s. 17) är skillnaden mellan de två punkterna att den första

(förluster och skulder) kännetecknas av ett åtagande mot tredje man, vilket inte

är fallet med den andra (kostnader). Kontaktkommittén har som exempel på

kostnader enligt andra punkten nämnt stora och återkommande underhållskostnader

samt stora reparationskostnader.

 I artikel 14 i det fjärde direktivet föreskrivs att alla ansvarsförbindelser

som inte redovisas som skulder skall antecknas under balansräkningen eller i en

not, om uppgiften har betydelse för bedömningen av den ekonomiska ställningen.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 14 och 20 i det

fjärde direktivet gälla för kreditinstitut. Vidare gäller enligt artikel 4 att

kreditinstitut som poster utanför balansräkningen skall uppta ansvarsför-

bindelser samt åtaganden.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 11.1 i del 2 är

relevanta även här. Detta innebär följande.

 Direktivets bestämmelser om avsättningar enligt artikel 20.1 i det fjärde di-

rektivet måste införas i svensk lagstiftning. I den nya lagstiftningen bör in-

föras en bestämmelse om att avsättning skall ske för förpliktelser som är

sannolika eller säkra till sin existens men ovissa till belopp eller infriande-

tidpunkt. Vissa förpliktelser som i dag redovisas som skulder kommer fortsätt-

ningsvis att tas upp såsom avsättning. Det kan vara fråga om t.ex. avsättningar

för pensioner och för länderrisker.

 Avsättning kan enligt artikel 20.2 inte bara ske för vissa förluster eller

skulder, utan också för vissa framtida kostnader som hör till räkenskapsåret

eller tidigare räkenskapsår. Regeringen är för närvarande inte beredd att i

svensk lagstiftning införa någon bestämmelse motsvarande artikeln.

 Någon uppdelning av avsättningar i långfristiga och kortfristiga poster fö-

reslås inte införd i lagen.

 Erforderliga av- och nedskrivningar skall minska tillgångens värde och inte

redovisas i form av avsättningar på balansräkningens passivsida. En bestämmelse

om detta bör gälla även för årsredovisningen i kreditinstitut och

värdepappersbolag.

11.2 Panter, ansvarsförbindelser och åtaganden (poster inom

linjen)

Regeringens förslag: Ställda panter och därmed jämförliga säkerheter samt

ansvarsförbindelser skall även i fortsättningen redovisas i balansräkningen inom

linjen. Panter och liknande säkerheter skall delas upp mellan å ena sidan sådana

som har ställts för egna skulder och för såsom avsättningar redovisade

förpliktelser och å andra sidan övriga panter och därmed jämförliga säkerheter.

Inom linjen skall också redovisas oåterkalleliga åtaganden som innebär risk-

tagande.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Kommittén har dock

inte föreslagit någon uppdelning av ställda panter (se betänkandet del I s. 241-

243, 245-248 och del II 149-152).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

inte haft någon erinran mot det. Riksbanken anser det angeläget att Fi-

nansinspektionens föreskriftsmakt får ett bakomliggande stöd i lagen, att

informationskrav rörande åtaganden utanför balansräkningen lagregleras i större

omfattning och att kommande föreskriftsarbete samordnas med bestämmelser till

följd av EG:s direktiv (93/6/EEG) om kapitalkrav för värdepappersföretag och

kreditinstitut. Rikspolisstyrelsen framhåller att poster som kan ge upphov till

risker bör lagregleras i större utsträckning än vad som följer av artikel 4 i

bankredovisningsdirektivet och att artikel 24 och 25 i samma direktiv i

möjligaste mån införs genom lag.

 Gällande rätt: Enligt 19 § bokföringslagen skall ställda panter och ansvars-

förbindelser upptagas i balansräkningen inom linjen uppdelade, dels i Ställda

panter m.m. och dels i Ansvarsförbindelser. Av schemat framgår att under ställda

panter skall även anges med panter jämställda säkerheter.

 Ställda panter m.m. skall delas upp i

1. Inteckningar i fast egendom, företagsinteckningar och andra inteckningar,

2. Andra ställda panter och därmed jämförliga säkerheter.

 Ansvarsförbindelser skall fördelas på

1. Diskonterade växlar,

2. Borgensförbindelser och övriga ansvarsförbindelser,

3. Pensionsåtaganden som ej upptagits bland skulderna och ej har täckning i

pensionsstiftelses förmögenhet.

 Enligt Finansinspektionens föreskrifter (FFFS 1994:38) skall Ställda panter

delas upp i

dels fastighetsinteckningar,

dels statspapper och obligationer,

dels andra panter.

 Enligt samma föreskrifter skall Ansvarsförbindelser delas upp i

dels garantiförpliktelser (garantiförbindelser, egna accepter och garantifond-

förbindelser),

dels beviljade men ej disponerade remburser,

dels övriga ansvarsförbindelser.

 Enligt gällande lagstiftning skall koncerninterna fordringar och skulder lik-

som ställda panter och ansvarsförbindelser till förmån för moderföretag eller

dotterföretag anges särskilt. Vidare skall enligt nyss nämnda föreskrifter i en

not anges bl.a. de åtaganden som enligt bokföringslagen inte ingår inom linjen.

 Åtaganden skall enligt föreskrifterna fördelas på dels åtaganden om framtida

betalningar (repor och andra återköpsavtal, avtal om köp och försäljning av

värdepapper på termin, avtal om att inom viss tid ställa deposition till annans

förfogande, certifikatprogram och marknadsbevisprogram samt övriga åtaganden om

framtida betalningar), dels räntebaserade och valutakursrelaterade kontrakt

(terminskontrakt i valuta, ränteterminer, ränte- och valutaswappar, FRA, ränte-,

valuta- och aktieoptioner, financial futures samt övriga kurs- och

ränterelaterade kontrakt), dels andra åtaganden (fordran p.g.a.

leveransförbindelser vid överlåtelse av värdepapper, garanterat belopp vid

likviditetsförvaltning, beviljade men ej utbetalda krediter, outnyttjad del av

beviljade räkningskrediter samt övriga åtaganden).

 Slutligen skall enligt samma föreskrifter lämnas, dels en kortfattad beskriv-

ning av ansvarsförbindelser och åtaganden, varför de ingåtts och vilka risker de

medför, dels en specifikation av nominellt belopp och vissa andra belopp

beräknade enligt gällande kapitaltäckningsbestämmelser.

 Direktivet: Enligt artikel 14 i det fjärde direktivet skall alla ansvarsför-

bindelser, i den mån de inte måste redovisas som skulder, antecknas under

balansräkningen eller i noter och därvid delas in efter de olika slag av sådana

förbindelser som den nationella lagstiftningen erkänner, med särskild uppgift om

varje ställd säkerhet. Förekommer ansvarsförbindelser för anknutna företag skall

dessa förbindelser redovisas särskilt.

 Enligt kontaktkommittén (se The Accounting Harmonization in the European

Communities, s. 30 f.) har medlemsstaterna valfrihet att antingen kräva

redovisning av pensionsförpliktelser i balansräkningen eller att tillåta

företagen att välja mellan att redovisa sådana förpliktelser utanför

balansräkningen eller i en not.

 Enligt artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 14 i det fjärde

direktivet gälla för kreditinstitut, om inte annat framgår av bankredo-

visningsdirektivet.

 Enligt balansräkningschemat i artikel 4 i bankredovisningsdirektivet skall

under rubriken poster utanför balansräkningen anges

1. Ansvarsförbindelser, med särskilt angivande av

- accepterade och endosserade växlar,

- garantier samt pantförskrivna tillgångar.

2. Åtaganden, med särskilt angivande av

- åtaganden som följer med återköpstransaktioner.

 Enligt bankredovisningsdirektivets artikel 24 skall post 1 - Ansvarsförbin-

delser omfatta alla transaktioner varigenom ett institut har ställt garanti för

tredje mans förpliktelser. Vidare skall i noter anges arten och storleken av

varje slag av ansvarsförbindelse som är av betydelse i förhållande till

institutets hela verksamhet. Förbindelser genom endossering av rediskonterade

växlar skall ingå i denna post endast om annat ej är föreskrivet i nationell

lag. Samma gäller beträffande andra accepter än egna accepter.

Borgensförbindelser och pantförskriva tillgångar skall omfatta alla ga-

rantiförpliktelser som ingåtts samt alla tillgångar som pantförskrivits för

tredje mans räkning, särskilt borgensförbindelser och oåterkalleliga remburser.

 Enligt artikel 25 skall post 2 - Åtaganden omfatta alla oåterkalleliga åtagan-

den som innebär risktagande. I noter skall anges arten och storleken av varje

slag av åtagande som är av betydelse i förhållande till institutets hela

verksamhet. Åtaganden genom återköpstransaktioner skall omfatta åtaganden som

ingåtts av kreditinstitut i samband med återköpstransaktioner (på grund av avtal

om försäljning med option att lämna tillgångarna åter) som avses i artikel 12.3.

 I artikel 12.3 behandlas det fallet att den mottagande parten har en rätt, men

ej en skyldighet, att på dag som är bestämd eller som skall bestämmas, återlämna

tillgångarna till försäljningspriset eller till ett annat i förväg fastställt

pris. Då skall den ifrågavarande transaktionen betraktas som en försäljning med

option att lämna tillgångarna åter (oäkta återköpstransaktion). Enligt 12.2

skall, om den mottagande parten förbinder sig att återlämna tillgångarna på en

dag som har bestämts eller skall bestämmas av den överförande parten, den

ifrågavarande transaktionen anses som en äkta återköpstransaktion.

 Av artikel 40.3 d) om notupplysningar framgår att närmare uppgifter skall

lämnas om tillgångar som har ställts som säkerhet såväl för egna förpliktelser

som för tredje mans förpliktelser.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 11.2 i del 2 är

som utgångspunkt relevanta även här. Vad som anförts innebär - med de

anpassningar som följer av bankredovisningsdirektivet - följande.

 Utgångspunkten är, som nämnts ovan under avsnittet om avsättningar, att alla

förbindelser som medför en belastning i någon form på bolagets tillgångar skall

framgå av balansräkningen och i vart fall redovisas inom linjen eller i noterna.

 Bankredovisningsdirektivet innehåller som kommittén påpekat ingen skyldighet

att redovisa ställda panter m.m. för egna skulder som post under balansräkning.

I artikel 40.3 d finns dock bestämmelser om skyldighet att lämna upplysningar

även om egendom som utgör säkerhet för egna förpliktelser.

 Det fjärde direktivet och bankredovisningsdirektivet får anses möjliggöra för

Sverige att kräva att upplysningar om ställda panter m.m. och

ansvarsförbindelser skall redovisas i balansräkningen inom linjen. En sådan

redovisning bör behållas.

 Panter och därmed jämförliga säkerheter bör redovisas åtskilt från övriga

ansvarsförbindelser och varje särskilt slag av säkerhet bör redovisas för sig.

 Lagen bör bygga på att panter och jämförliga säkerheter som ställts för egna

skulder och för som avsättningar redovisade förpliktelser redovisas för sig samt

att säkerheter som har lämnats för andras skulder och förpliktelser redovisas

för sig.

 Regeringen har i förslaget till ny årsredovisningslag som särskild post under

rubriken ansvarsförbindelser intagit posten Pensionsförpliktelser som inte har

upptagits bland avsättningar och som inte har täckning i pensionsstiftelses

förmögenhet. Enligt gällande rätt skall pensionsförpliktelser, som inte har

täckning i realstiftelses förmögenhet eller i tecknad pensionsförsäkring,

skuldföras i kreditinstitut och värdepappersbolag (se 3 kap. 13 § FFFS 1994:37).

Med hänsyn därtill saknas skäl för att införa en post för uppgifter om vissa

pensionsförpliktelser under ansvarsförbindelser. Endosserade och accepterade

växlar är däremot frekventa poster i kreditinstitut. En särskild post för

uppgifter om sådana transaktioner bör därför, i enlighet med direktivet, intas i

lagens balansräkningsschema.

 Bankredovisningsdirektivet uppställer i motsats till det fjärde direktivet

särskilda krav på upplysningar om s.k. åtaganden. Bestämmelsen måste uppfattas

som tvingande för medlemsstaterna. I ÅRKL måste således införas en bestämmelse

om att uppgifter om åtaganden skall lämnas inom linjen.

 Enligt artikel 25 preciseras uppgiftsskyldigheten ytterligare till att avse

uppgifter om oåterkalleliga åtaganden som medför risktagande. Av balans-

räkningsschemat i artikel 4 framgår att bl.a. åtaganden som följer med

återköpsaffärer skall anges.

 Såväl Riksbanken som Rikspolisstyrelsen har ansett att kommitténs förslag till

bestämmelse om uppgiftsskyldighet för åtaganden skall preciseras. Även

regeringen anser att så lämpligen bör ske. I bestämmelsen bör inte bara anges

att uppgifter om åtaganden skall lämnas. Det bör också framgå att det gäller

oåterkalleliga sådana som innebär ett risktagande.

 Däremot bör, bl.a. i avsaknad av en utförligare definition i direktivet, inte

tas in några mer detaljerade bestämmelser som exemplifierar vilka olika slag av

åtaganden som skall uppges eller som anvisar hur uppgifterna närmare skall

lämnas. Sådana detaljerade regler bör i stället införas genom föreskrifter av

regeringen eller Finansinspektionen. I sådana föreskrifter kan en samordning i

lämplig omfattning ske med regler om uppgifter som skall lämnas enligt lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. Med hänsyn härtill bör inte lagstiftningen innehålla någon

bestämmelse om att olika åtaganden av betydelse för kreditinstitut eller

värdepappersbolag skall specificeras i en not.

11.3 Särskilt om avtal om avgångsvederlag m.m.

Regeringens förslag: Nuvarande krav på upplysning om ledande befattningshavares

anställningsvillkor m.m. kompletteras med krav på viss ytterligare information

om lämnade lån och ställda säkerheter samt ansvarsförbindelser. Skyldigheten att

lämna uppgifter om lön, ersättningar och pensioner till styrelsen och

verkställande direktören utvidgas till att gälla även tidigare styrelse och

verkställande direktör. Slutligen införs krav på upplysning om avtal om avgångs-

vederlag.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Kommittén

har dock inte föreslagit några bestämmelser om redovisning av avtal om

avgångsvederlag (se betänkandet del I s. 248-250 samt del II s. 212 och 359).

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över förslaget har

lämnat det utan erinran. Sveriges Aktiesparares Riksförbund har uttryckligen

tillstyrkt förslaget.

 Gällande rätt: För de kreditinstitut och värdepappersbolag som omfattas av

aktiebolagslagen finns bestämmelser om uppgiftsskyldighet för ersättningar till

styrelse m.m. i den lagen.

 Enligt 11 kap. 9 § aktiebolagslagen (1975:1385) skall i förvaltningsberät-

telsen anges det sammanlagda beloppet av räkenskapsårets löner och ersättningar

dels till styrelsen och verkställande direktören, dels till övriga anställda.

Tantiem och därmed jämställd ersättning till styrelsen och verkställande

direktör skall anges särskilt. Någon uppgift om ersättning till enskilda

befattningshavare behöver alltså inte lämnas.

 Enligt 11 kap. 8 § första stycket 4 punkten aktiebolagslagen skall, om lån

givits eller säkerhet lämnats till bolaget närstående personer med stöd av

tillstånd enligt aktiebolagslagen, uppgift lämnas i balansräkningen om lånets

storlek, arten av ställda säkerheter,och beloppet av de lån för vilka säkerhet

ställts. Uppgift skall även lämnas om vilken anknytning till bolaget den har

till vilken lån lämnats eller för vilken säkerhet ställts.

 Avtal om avgångsvederlag och liknande förmåner tas upp som ansvarsförbindelse

eller skuld i enlighet med de regler som gäller för redovisning av ett företags

förpliktelser.

 Enligt 4 kap. 9 § andra stycket 3 bankrörelselagen (1987:617), BRL, skall i

förvaltningsberättelsen anges det sammanlagda beloppet av räkenskapsårets löner

och ersättningar dels till styrelsen och andra personer i ledande ställning,

dels till övriga anställda och delegater i bank. Tantiem och därmed jämställd

ersättning till styrelsen skall anges särskilt. Någon motsvarande bestämmelse

som i 11 kap. 8 § aktiebolagslagen finns däremot inte i BRL.

 Direktivet: Enligt artikel 43.1.12 i det fjärde direktivet skall i noterna an-

ges storleken av räkenskapsårets ersättningar till ledamöterna i förvaltnings-,

lednings- och tillsynsorganen på grund av deras arbetsuppgifter samt varje

avtalad eller på annat sätt uppkommen förpliktelse som avser pensioner till

tidigare ledamöter i dessa organ. Summan för varje sådana kategori av

befattningshavare skall anges.

 Enligt artikel 43.1.13 skall noterna ange storleken av de förskott och kre-

diter som har beviljats ledamöterna i förvaltnings- lednings- och tillsyns-

organen med uppgift om räntesatser, huvudsakliga lånevillkor och eventuellt

belopp, liksom åtaganden som har ingåtts för ledamöternas räkning i form av

garantier av något slag. Uppgift skall lämnas om summan för varje sådan kategori

av befattningshavare.

 Enligt artikel 40.1 i bankredovisningsdirektivet skall artikel 43.1 i det

fjärde direktivet tillämpas. Enligt artikel 40.1.7 gäller, med avvikelse från

artikel 43.1.13 i det fjärde direktivet, att kreditinstitut endast behöver lämna

uppgift om storleken av förskott och krediter som beviljats ledamöterna i för-

valtnings-, lednings- och kontrollorgan, och om åtaganden som ingåtts för

ledamöternas räkning i form av åtaganden av något slag. I sådana uppgifter skall

anges summan för varje personkategori.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 11.3 i del 2

gäller i allt väsentligt även här. Detta innebär följande.

 Den lagreglering som nu är aktuell skall omfatta verkställande direktören och

styrelsen. I företag där sådana benämningar undantagsvis inte förekommer

omfattar bestämmelsen motsvarande befattningshavare och ledningsorgan.

 Den nya lagreglering som föreslås i detta sammanhang bör väsentligen utgå från

den nuvarande med de förändringar som följer av direktiven. Det innebär således

en i förhållande till gällande rätt utökad uppgiftsskyldighet för banker att

lämna information om pensionsliknande förmåner m.m. till nuvarande och tidigare

styrelse samt verkställande direktör. En anpassning av nuvarande bestämmelser

sker också genom att uppgifter även skall lämnas om olika säkerheter och

ansvarsförbindelser som ställts respektive ingåtts till personer i nämnda krets.

 Vissa uppgifter om villkor för lån m.m. som skall lämnas enligt det fjärde

direktivet måste begränsas i enlighet med artikel 40.1.7 i bankredo-

visningsdirektivet. Regeringen har därvid gjort den bedömningen att bestämmelsen

är tvingande på så sätt att Sverige måste medge att informationen får utelämnas.

Detta hindrar givetvis inte att informationen ändå lämnas t.ex. efter

rekommendationer av normgivande organ. I regeringens lagförslag har därför

bestämmelsen uformats så att informationen i nu nämnt avseende får utelämnas.

 Regler bör också införas om att samtliga uppgifter som skall lämnas om lön och

ersättningar till nuvarande verkställande direktör eller styrelseledamot, skall

lämnas om lön och ersättningar till tidigare verkställande direktör eller

styrelseledamot (eller motsvarande befattningshavare).

 I den nya lagstiftningen bör uppställas krav på att även kreditinstitut och

värdepappersbolag redovisar förekomsten av avtal om avgångsvederlag, det antal

personer som omfattas av sådana avtal och de väsentligaste villkoren.

12 Tilläggsupplysningar

12.1 Vissa allmänna tilläggsupplysningar om värderingen

m.m.

Regeringens förslag: I årsredovisningen skall lämnas upplysningar om principerna

för värdering av tillgångar, avsättningar och skulder.

 I fråga om tillgångar, avsättningar och skulder i utländsk valuta skall det

anges efter vilka principer beloppen har räknats om till svenska kronor.

 Uppgift skall även lämnas om grunderna för avskrivningar av anlägg-

ningstillgångar i olika poster.

 Upplysningar skall vidare lämnas bl.a. om anläggningstillgångars an-

skaffningsvärde, om årets avskrivningar, nedskrivningar och uppskrivningar, om

ackumulerade avskrivningar, nedskrivningar och uppskrivningar, om korrigeringar

av tidigare års avskrivningar, nedskrivningar och uppskrivningar och om de

tillgångar som företaget har nyanskaffat eller avhänt sig under räkenskapsåret.

 Vidare skall upplysningar lämnas om uppskrivningsfondens storlek och dess

förändring under räkenskapsåret.

 Om en tillgång är föremål för avskrivning eller nedskrivning uteslutande av

skatteskäl, skall det lämnas upplysning om detta tillsammans med uppgift om

avskrivningens eller nedskrivningens storlek.

 Vidare skall kreditinstitut och värdepappersbolag lämna vissa ytterligare

tilläggsupplysningar om dels tillgångar, dels eget kapital och skulder, dels

resultaträkningens poster och dels koncern- och intresseföretag.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer väsentligen med regeringens förslag (se

betänkandet del I 222-225, 239, 240 och 296-298 samt del II s. 198-212 och s.

357-360).

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt kommitténs

förslag eller lämnat det utan erinran.

 Gällande rätt: Enligt 20 § bokföringslagen (1976:125) skall i resultaträk-

ningen och balansräkningen eller i en not ytterligare, anpassat efter rörelsens

förhållande, lämnas uppgifter och upplysningar om

 1. grunderna för värderingen av tillgångar och skulder med angivande av sådana

ändringar i värderingsgrunderna som avsevärt påverkat årsresultatet,

 2. grunderna för avskrivningar av olika grupper av anläggningstillgångar med

angivande av betydelsefulla ändringar i dessa grunder,

 3. uppskrivning av anläggningstillgångar som verkställts under räkenskapsåret

med angivande av uppskrivningsbeloppet och dess användning, samt

 4. annat förhållande av väsentlig betydelse för att bedöma rörelsens resultat

och ställning.

 Kompletterande regler om tilläggsupplysningar finns för banker i 4 kap.

bankrörelselagen (1987:617), BRL, för aktiebolag i 11 kap. aktiebolagslagen

(1975:1385) och för hypoteksinstitut i 4 kap. i lagen (1980:1103) om årsredo-

visning m.m. i vissa företag (1980 års årsredovisningslag). I Finansinspek-

tionens redovisningsföreskrifter ges ytterligare regler om tilläggsupplysningar.

 Direktivet: I direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd redovisning

för banker och andra finansiella institut (bankredovisningsdirektivet) finns

bestämmelser om noternas innehåll i artiklarna 40-41. Härutöver finns i ett

flertal artiklar föreskrifter om ytterligare tilläggsupplysningar som skall

lämnas. Nedan lämnas en sammanfattande redogörelse för dessa bestämmelser.

Artikel 40

Artikel 40 i bankredovisningsdirektivet medför ett flertal upplysningskrav som

till stor del motsvaras av artikel 43.1 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet

(78/660/EEG) om årsbokslut (det fjärde direktivet). Flera anpassningar görs

samtidigt som ytterligare regler ges.

 Enligt artikel 40.2 skall vissa specificerade uppgifter lämnas om arten och

villkoren för efterställda skulder, med särskild information om lån som uppgår

till mer än 10 % av samtliga efterställda skulder.

 Enligt artikel 40.3 a skall för vissa angivna fordrings- och skuldposter anges

återstående löptider indelat i fyra tidsintervall (mer och mindre än tre

månader, ett år och fem år). Om fordringar och skulder skall amorteras skall som

återstående löptid räknas perioden mellan balansdagen och förfallodagen för

respektive amortering. För obligationer och andra räntebärande värdepapper samt

för emitterade värdepapper görs löptidsindelning i två tidsintervall (mer och

mindre än ett år), se artikel 40.3 b. Medlemsstaterna får kräva att

löptidsupplysningar enligt ovan skall lämnas i balansräkningen, se artikel 40.3

c. Ett kreditinstitut skall vidare lämna närmare uppgifter om de tillgångar som

de ställt som säkerhet. Uppgifterna skall vara så detaljerade att de beträffande

varje enskild skuldpost respektive post utanför balansräkningen ger upplysning

om totalbeloppet för de tillgångar som ställts som säkerhet, se artikel 40.3 d.

 Enligt artikel 40.5 skall för vissa poster i resultaträkningen lämnas uppgif-

ter om hur stor del som hänför sig till olika geografiska marknader, under

förutsättning att dessa väsentligen skiljer sig åt med hänsyn till hur kre-

ditinstitutets verksamhet bedrivs. Dessa upplysningar får, om medlemsstaterna så

föreskriver, utelämnas när de har sådan karaktär att de skulle kunna vålla

allvarlig skada för vissa angivna företag, se artikel 40.5 jämförd med det

fjärde direktivets artikel 45.1 b.

 Vidare skall värderings- och beräkningsmetoder anges liksom grunder för

omräkning från främmande valuta, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde

direktivets artikel 43.1.1. Namn, säte och vissa ytterligare upplysningar skall

lämnas för vissa ägda företag, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde

direktivets artikel 43.1.2. Vidare skall vissa uppgifter anges om under

räkenskapsåret tecknade aktier, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde

direktivets artikel 43.1.3. Upplysningar skall också lämnas om antal och

nominellt värde för varje aktieslag, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde

direktivets artikel 43.1.4. Uppgift skall ges om förekomsten av vinst-

andelsbevis, konvertibla skuldebrev eller liknande värdepapper eller rät-

tigheter, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde direktivets artikel 43.1.5.

 Enligt artiklarna 40.1 och 40.4 jämförd med det fjärde direktivets artikel

43.1.7 skall uppgift lämnas om det totala beloppet för sådana förpliktelser som

inte är upptagna i balansräkningen, om uppgiften har betydelse för bedömningen

av den ekonomiska ställningen. Sådana upplysningar behöver emellertid inte anges

i en not om de i stället angivits i en post utanför balansräkningen.

Pensionsförpliktelser och förpliktelser mot koncernföretag skall anges särskilt.

 Enligt artiklarna 40.1 och 40.6 jämförd med det fjärde direktivets artikel

43.1.9 skall uppgift lämnas om medelantalet under räkenskapsåret anställda

personer fördelade på kategorier samt, om uppgift inte har lämnats i

resultaträkningen, om räkenskapsårets personalkostnader fördelat på löner och

arvoden samt på sociala kostnader med pensioner särskilt angivna.

 Vidare skall upplysning lämnas om värdering som gjorts i syfte att erhålla

skattelättnader, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde direktivets artikel

43.1.10. Uppgift skall också ges om skillnaden mellan den skatt som påförts

detta eller tidigare år och den skatt som betalts eller skall betalas för dessa

år, se artikel 40.1 jämförd med det fjärde direktivets artikel 43.1.11.

Upplysning skall vidare ges om ersättningar till styrelseledamöter eller

motsvarande samt om pensioner till tidigare ledamöter, se artikel 40.1 jämförd

med det fjärde direktivets artikel 43.1.12. Slutligen skall uppgift ges om

förskott, krediter och garantier till ledande befattningshavare. Uppgift behöver

dock inte lämnas om räntesatser, huvudsakliga villkor och eventuellt återbetalda

belopp, se artikel 40.1 och 40.7 jämförd med det fjärde direktivets artikel

43.1.13.

Artikel 41

I bankredovisningsdirektivets artikel 41 föreskrivs dels anpassningar av det

fjärde direktivets artikel 15.3, dels en rad uppgiftskrav som är unika för

kreditinstitut.

 Enligt artikel 41.1 skall uppgifter enligt det fjärde direktivets artikel

15.3, om bl.a. av- och nedskrivningar, lämnas för tillgångar som innehas som

anläggningstillgångar enligt definitionen i bankredovisningsdirektivet (jfr

artikel 35 i det fjärde direktivet).

 Enligt artikel 41.2 a skall för Obligationer och andra räntebärande

värdepapper och för Aktier och andelar göras en uppdelning på noterade och

onoterade värdepapper.

 Enligt artikel 41.2 b skall för överlåtbara värdepapper redovisade under pos-

terna Obligationer och andra räntebärande värdepapper samt för Aktier och

andelar (som inte ingår i post 7 eller 8) göras en uppdelning på sådana som

innehas respektive inte innehas som finansiella anläggningstillgångar samt det

kriterium som använts för åtskillnad av de båda värdepapperskategorierna.

 Enligt artikel 41.2 c skall värdet av leasingaffärer anges fördelat på

respektive balansräkningspost.

 Enligt artikel 41.2 d skall anges de huvudbelopp som ingår i posterna Övriga

tillgångar, Övriga skulder, Övriga rörelseintäkter, Övriga rörelsekostnader,

Extraordinära intäkter samt Extraordinära kostnader. Förklaring skall ges

angående beloppens natur och storlek. Upplysning skall lämnas i den mån beloppen

är av betydelse för bedömningen av årsbokslutet.

 Enligt artikel 41.2 e skall uppgift lämnas om kostnaderna för efterställda

skulder.

 Enligt artikel 41.2 f skall upplysning om förvaltnings- och förmed-

lingskostnader som lämnats till tredje man redovisas i den mån omfattningen av

sådan verksamhet är av betydelse i förhållande till institutets samlade

verksamhet.

 Enligt artikel 41.2 g skall det samlade värdet av tillgångar respektive

skulder i utländsk valuta anges omräknat till den valuta som används i

årsbokslutet.

 Enligt artikel 41.2 h skall uppgift lämnas om icke-förfallna terminsaffärer.

För varje slag av affärer skall anges om de till väsentlig del ingåtts för att

möta verkan av svängningar i valutakurser eller marknadspriser (engelsk text:

"whether they are made ... for the purpose of hedging...") samt om de i

väsentlig mån ingåtts som ett led i verksamheten (engelsk text: "whether they

are made ... for dealing purposes", fransk text: "représente des opérations

commerciales").

Andra upplysningskrav

Av artikel 4 i bankredovisningsdirektivet om balansräkningens uppställningsform,

med kompletterande bestämmelser i artiklarna 13-23, och av artiklarna 27 och 28

om resultaträkningens uppställningsform, med kompletterande bestämmelser i

artiklarna 29-34, följer ett antal upplysningsregler som redan har beskrivits,

se avsnitt 9.1.2 och 9.2.2.

 Av artiklarna 5 och 7 följer att för vissa fordringar och skulder skall särre-

dovisas vad som avser koncern- eller intresseföretag. Enligt artikel 6.1 skall

efterställda tillgångar redovisas särskilt för respektive post i uppställ-

ningsformen. I artikel 10 anges att tillgångar och skulder som förvaltas i eget

namn men för tredje mans räkning skall redovisas särskilt för respektive post. I

artiklarna 24 och 25 föreskrivs att arten och storleken av varje slag av

ansvarsförbindelse respektive åtagande som är av betydelse i förhållande till

institutets hela verksamhet skall anges i en not. Enligt artikel 35.3 skall för

obligationer och andra räntebärande värdepapper anges mellanskillnaden mellan

anskaffningskostnaden och förfallobeloppet. Enligt artikel 36 skall skillnaden

mellan anskaffningsvärde och högre marknadsvärde för överlåtbara värdepapper,

som inte innehas som finansiella anläggningstillgångar, anges i en not oavsett

värderingsprincip.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 12.1 i del 2 har

relevans även här. Detta innebär följande.

Tilläggsupplysningar med utgångpunkt i det fjärde direktivet

Bestämmelser tas in som ålägger företagen att ange dels principerna för

värderingen av tillgångar, avsättningar och skulder, dels grunderna för

avskrivning av anläggningstillgångar och betydelsefulla ändringar i dessa grun-

der, och dels de principer enligt vilka tillgångar, avsättningar och skulder i

utländsk valuta har omräknats till svenska kronor.

 Det måste även införas bestämmelser motsvarande artikel 15.3 i det fjärde

direktivet. I lagen uppställs därför krav på redovisning av

anläggningstillgångars anskaffningsvärde, under året gjorda avskrivningar och

nedskrivningar samt ackumulerade avskrivningar, nedskrivningar och upp-

skrivningar. Bestämmelserna skall inte bara avse materiella anläggnings-

tillgångar utan också immateriella och finansiella anläggningstillgångar. För

varje post som omfattar anläggningstillgångar skall även anges nyanskaffningar

under året, tillgångar som företaget avhänt sig under året samt överföringar

mellan olika tillgångsslag eller mellan olika grupper inom samma tillgångsslag.

 Bestämmelser måste också införas om att förändringar i uppskrivningsfond skall

anges och att av- och nedskrivningar som skett uteslutande av skatteskäl skall

anges.

 Vissa andra direktivföreskrifter har behandlats eller kommer att behandlas i

annat sammanhang, se t.ex. 8.2 (tilläggsupplysningar för att ge en rättvisande

bild), avsnitt 9.7 (upplysningar om skatt), avsnitt 11.2 (upplysningar om

ställda säkerheter) och avsnitt 16.8 (upplysningar om dotter- och intresse-

företag) samt författningskommentaren till 5 kap. ÅRKL.

Tilläggsupplysningar med utgångspunkt i bankredovisningsdirektivet

Bankredovisningsdirektivet innehåller vissa särskilda bestämmelser om

tilläggsupplysningar som måste genomföras i svensk rätt. Regeringens lagförslag

innebär i likhet med kommitténs lagförslag att de centrala upplysningsreglerna

intas i lagen.

 En central bestämmelse om upplysningsskyldighet är kravet enligt artikel 36 i

bankredovisningsdirektivet på upplysning om skillnaden mellan anskaffningsvärdet

och det högre verkliga värdet för överlåtbara värdepapper som utgör

omsättningstillgångar. Det finns emellertid skäl för att motsvarande uppgifter

även borde lämnas om skillnaden mellan anskaffningsvärde och lägre verkligt

värde, vilket kommittén inte har lämnat något förslag till. Intresset av

information om marknadsvärden på finansiella instrument torde vara särskilt

utpräglat när det gäller finansiella företag. Uppgifter om skillnader mellan

bokförda värden och marknadsvärden på finansiella instrument har alltså stor

relevans för årsredovisningens läsare. Sådana skillnader som sist nämnts kan för

värdepapper uppkomma beträffande omsättningstillgångar när lägsta värdets

princip används och marknadsvärdet underskrider anskaffningsvärdet. För jämför-

barhet mellan företag fordras därmed att kompletterande upplysningar ges. Ett

utökat krav på uppgift om skillnaden mellan bokfört värde och marknadsvärde kan

också främja de statistiska aspekter som kan antas ha legat bakom Statistiska

centralbyråns begäran om att marknadsvärderade och icke marknadsvärderade

värdepapper borde särredovisas i balansräkningen, se avsnitt 9.1.2. Regeringen

föreslår mot denna bakgrund att uppgift skall lämnas om skillnaden mellan an-

skaffningsvärdet och såväl högre som lägre verkligt värde för överlåtbara

värdepapper.

 En annan central upplysning avser en indelning av tillgångsposterna i om-

sättnings- och anläggningstillgångar. I den föreslagna uppställningsformen för

balansräkningen kommer ett antal tillgångsposter att, till skillnad från vad som

är fallet i gällande rätt, innehålla såväl omsättnings- som an-

läggningstillgångar. Vilka värderingsregler som skall tillämpas är emellertid

beroende av om det är fråga om en omsättnings- eller en anläggningstillgång. Det

är därför många gånger av intresse för externa intressenter att få information

om hur företaget klassificerat olika tillgångar. Enligt regeringen bör det

därför i ÅRKL intas ett i förhållande till direktivet särskilt upplysningskrav

avseende indelning av varje tillgångspost i omsättnings- respektive

anläggningstillgångar.

 I ÅRKL bör även tas in vissa ytterligare bestämmelser om tilläggsupplysningar

om tillgångsposter, om skuld- och eget kapitalposter, om resultaträkningens

poster och om koncern- och intresseföretag. Sådana i förhållande till den nya

årsredovisningslagen särskilda tilläggsupplysningar behandlas i huvudsak i

författningskommentarerna till bestämmelserna i 5 kap. ÅRKL.

 Utöver de upplysningskrav som föreslås intagna i ÅRKL - genom hänvisningar

till den nya årsredovisningslagen eller genom specifika bestämmelser i ÅRKL -

finns enligt regeringen ett behov av att mera i detalj reglera vilka övriga

tilläggsupplysningar som skall lämnas, dels för att lägga grund för en enhetlig

informationsgivning i kreditinstitut och värdepappersbolag, dels för att

fullständigt genomföra direktivets krav i detta avseende. Sådana

upplysningsregler bör införas genom föreskrifter av regeringen eller

Finansinspektionen. Därigenom undviks att det i lagen intas ett stort antal

bestämmelser av teknisk karaktär och med hög detaljnivå som beroende på

utvecklingen av verksamheten i finansiella företag och på redovisningsområdet

relativt ofta kan behöva bli föremål för tekniska anpassningar och andra

justeringar.

12.2 Tilläggsupplysningarnas placering

Regeringens förslag: Om inte annat särskilt föreskrivs, skall till-

läggsupplysningarna tas in i noterna. Därvid skall det vid de poster i

balansräkningen eller resultaträkningen till vilka upplysningarna hänför sig

göras hänvisningar till noterna. Tilläggsupplysningarna får även lämnas i

balansräkningen eller resultaträkningen under förutsättning att det inte står i

strid med kravet på överskådlighet.

 Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att tilläggsupplysningar som

huvudregel skall placeras i balansräkningen eller i resultaträkningen men att

upplysningarna även får tas in i en not.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen har ifrågasatt den valfrihet som

förslaget medger. I övrigt har kommitténs förslag lämnats utan erinran.

 Gällande rätt: De uppgifter som skall lämnas enligt 20 § bokföringslagen får

enligt nämnda lagrum tas in i noter, om tydliga hänvisningar görs vid de poster

i bokslutshandlingarna till vilka de hänför sig. I huvudsak motsvarande

reglering finns i 4 kap. 8 § BRL, 11 kap. 8 § aktiebolagslagen och 2 kap. 7 §

1980 års årsredovisningslag.

 Direktivet: Det fjärde direktivets krav på tilläggsupplysningar är i somliga

fall utformade så att upplysningar skall lämnas i balans- eller resultat-

räkningen eller i noter. I andra fall sägs inget annat än att upplysningarna

skall lämnas i noter. Även bankredovisningsdirektivet har ett motsvarande

angreppssätt.

 Skälen för regeringens förslag: Det skäl som anförts i avsnitt 12.2 i del 2 är

av betydelse även här. Detta innebär att en upplysningsskyldighet i noter

föreskrivs som huvudregel för sådana tilläggsupplysningar som inte enligt

särskilda bestämmelser i ÅRKL skall lämnas på visst sätt. Därvid bör - i

överensstämmelse med vad som gäller i dag - tydliga hänvisningar göras vid de

poster i balans- eller resultaträkningen till vilka noterna hänför sig.

 Det kan dock finnas fall då det inte är rimligt att upprätthålla ett krav på

upplysningar i en not, t.ex. om antalet tilläggsupplysningar är mycket begränsat

och att överskådligheten därför inte skulle minska, om upplysningarna lämnades

direkt i balans- eller resultaträkningen. Det kan också vara så att upplysningen

har sådant samband med balans- eller resultaträkningen att det skulle vara

olämpligt att redovisa den skild från dessa. Tilläggsupplysningar bör därför

kunna lämnas i balans- eller resultaträkningen om det inte står i strid med

kravet på överskådlighet.

12.3 Tilläggsupplysningar om taxeringsvärden och om

försäljning av anläggningstillgångar

Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om att det i vissa fall skall lämnas

uppgift om fastigheters taxeringsvärde tas in i den nya lagstiftningen. I den

nya lagstiftningen tas däremot inte in bestämmelserna om att vinster och

förluster vid avyttring av anläggningstillgångar skall specificeras och fördelas

på samma sätt som motsvarande tillgångar i balansräkningen.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Kommittén har dock

föreslagit att vinster och förluster vid avyttring av anläggningstillgångar

skall specificeras och fördelas på posterna i balansräkningen.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några erinringar

mot kommitténs förslag.

 Bokföringsnämnden, Föreningen Auktoriserade Revisorer, Redovisningsrådet och

Sveriges Industriförbund har dock menat att kravet på upplysning om fastighets

taxeringsvärde bör utgå.

 Bokföringsnämnden, Redovisningsrådet och Sveriges Industriförbund har även

ansett att kravet på specifikation vid avyttring av anläggningstillgångar bör

utmönstras. Redovisningsrådet har ansett att kravet bör ersättas av ett allmänt

krav på angivande av jämförelsestörande poster.

 Gällande rätt: Banker, sådana kreditinstitut och värdepappersbolag som

omfattas av aktiebolagslagen och hypoteksinstitut som omfattas av 1980 års

årsredovisningslag, skall för fastigheter som är anläggningstillgångar ange

taxeringsvärde med fördelning på motsvarande poster i balansräkningen (se 4 kap.

8 § första stycket 3 BRL, 11 kap. 8 § första stycket 7 aktiebolagslagen och 2

kap. 7 § första stycket 2 1980 års årsredovisningslag).

 Samtliga kreditinstitut och värdepappersbolag är enligt 18 § tredje stycket

bokföringslagen skyldiga att i resultaträkningen göra en fördelning av vinster

och förluster vid avyttring av anläggningstillgångar på samma sätt som

motsvarande tillgångar i balansräkningen.

 Direktivet: EG-direktiven saknar motsvarighet till de nu angivna svenska

bestämmelserna.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 12.3 i del 2 är

av betydelse även här. Regeringen anser att det även fortsättningsvis bör

ställas krav på upplysning om taxeringsvärde för fastigheter som är

anläggningstillgångar.

 Något generellt krav på särredovisning av vinster och förluster vid avyttring

av anläggningstillgångar bör inte tas in i lagstiftningen. I stället överlämnas

till redovisningspraxis att inom ramen för god redovisningssed avgöra i vilken

utsträckning sådan särredovisning ändå bör göras.

13 Förvaltningsberättelse och kapitaltäcknings-

analys

13.1 Förvaltningsberättelse

Regeringens förslag: Samtliga företag som omfattas av ÅRKL skall vara skyldiga

att upprätta förvaltningsberättelse.

 Förvaltningsberättelsen skall innehålla en rättvisande översikt över ut-

vecklingen av företagets verksamhet, ställning och resultat.

 Förvaltningsberättelsen skall även innehålla upplysningar om vissa viktigare

förhållanden, bl.a. förhållanden som är viktiga för bedömningen av

kreditinstitutets eller värdepappersbolagets ställning och resultat, händelser

som är av väsentlig betydelse för företaget samt upplysningar om företagets

förväntade framtida utveckling.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i väsentliga delar med regeringens förslag

(se betänkandet del I s. 157, 308, 309 och 382 samt del II s. 360 och 361).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har lämnat kommitténs förslag

utan erinran. Patent- och registreringsverket har dock, i yttrande avseende

förslaget till årsredovisningslag, ansett att uppgift om koncerntillhörighet bör

anges i förvaltningsberättelsen samt att också uppgift om filialers register och

dess beteckning bör lämnas i förvaltningsberättelsen. Svenska Revisorsamfundet

har ansett att kravet på uppgifter om företagets förväntade framtida utveckling

kan leda till tillämpningssvårigheter. Även Föreningen Auktoriserade Revisorer

har varit inne på detta.

 Gällande rätt: Enligt 4 kap. 1 § första stycket bankrörelselagen (1987:617),

BRL, skall årsredovisningen bestå bl.a. av en förvaltningsberättelse. I 4 kap. 9

§ BRL finns närmare bestämmelser om utformningen av förvaltningsberättelsen.

Enligt första stycket skall förvaltningsberättelsen upprättas med iakttagande av

god redovisningssed. Enligt andra stycket skall upplysningar lämnas i följande

hänseenden.

 1. Sådana förhållanden som inte skall redovisas i resultat- eller i balans-

räkningen men som är viktiga för bedömningen av bankens verksamhetsresultat och

ställning.

 2. Händelser av väsentlig betydelse för banken, som har inträffat under räken-

skapsåret eller efter dettas slut.

 3. Medelantalet under räkenskapsåret anställda personer, såväl för banken i

dess helhet som för varje arbetsställe med mer än 20 anställda, det sammanlagda

beloppet av räkenskapsårets löner och ersättningar dels till styrelsen och andra

personer i ledande ställning, varvid tantiem och därmed jämställd ersättning

till styrelsen skall anges särskilt, dels till övriga anställda och delegater i

banken samt, om banken har anställda i flera länder, löner och ersättningar

angivna särskilt för varje land jämte uppgift om medelantalet anställda i

respektive land. Då medelantalet anställda anges skall uppgift även lämnas om

fördelningen mellan kvinnor och män.

 Enligt 4 kap. 1 § tredje stycket BRL skall förvaltningsberättelsen innehålla

förslag till dispositioner beträffande bankens vinst eller förlust. Enligt

fjärde stycket samma paragraf skall ett bankaktiebolag, en sparbank och en

central föreningsbank till förvaltningsberättelsen foga en kapitaltäck-

ningsanalys. I femte stycket finns vissa bestämmelser om upplysningar som skall

lämnas i förvaltningsberättelsen för föreningsbanker, bl.a. om förändringar i

medlemsantal och summorna av insatsbelopp.

 För kreditinstitut och värdepappersbolag som skall avge årsredovisning enligt

aktiebolagslagen (1975:1385) eller lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i

vissa företag (1980 års årsredovisningslag) gäller motsvarande bestämmelser som

i 4 kap. 9 § första-tredje styckena BRL (se 11 kap. 9 § aktiebolagslagen

respektive 2 kap. 8 § 1980 års årsredovisningslag).

 Direktivet: I artikel 46 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet (78/660/ EEG)

om årsbokslut (det fjärde direktivet) finns bestämmelser om förvaltnings-

berättelsens innehåll.

 Förvaltningsberättelsen skall enligt artikel 46.1 i det fjärde direktivet

minst innehålla en rättvisande översikt över utvecklingen av bolagets verksamhet

och dess ställning.

 Förvaltningsberättelsen skall enligt artikel 46.2 även upplysa om

a) viktiga händelser som har inträffat efter räkenskapsårets slut,

b) bolagets förväntade framtida utveckling,

c) verksamhet inom forskning och utveckling,

d) den information om förvärv av egna aktier som föreskrivits i artikel 22.2 i

direktiv 77/91/EEG,

e) förekomsten av filialer till bolaget.

 Enligt artikel 1.1 i direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd

redovisning för banker och andra finansiella institut (bankredovisnings-

direktivet) skall artikel 46 i det fjärde direktivet gälla för kreditinstitut.

 Skälen för regeringens förslag: De skäl som anförts i avsnitt 13 i del 2 är av

betydelse även för förvaltningsberättelsen i kreditinstitut och vär-

depappersbolag. Detta innebär följande.

 Den nya lagstiftningens bestämmelser om förvaltningsberättelsens innehåll bör

utformas i nära anslutning till de bestämmelser om förvaltningsberättelsens

innehåll som finns i gällande rätt. Vissa avvikelser måste dock föreskrivas med

hänsyn till direktiven.

 I lagstiftningen bör ställas ett krav på att förvaltningsberättelsen skall ge

en "rättvisande översikt" över utvecklingen av företagets verksamhet och

ställning, dvs. ett krav motsvarande det krav på "rättvisande bild" som måste

uppställas i fråga om balansräkningen, resultaträkningen och noterna.

 Liksom i dag bör förvaltningsberättelsen innehålla uppgift dels om

förhållanden som är av betydelse för bedömningen av företagets verksamhets-

resultat och ställning, i den mån uppgifterna inte har lämnats i balansräkningen

eller resultaträkningen, dels om händelser av väsentlig betydelse för bolaget

som inträffat under eller efter räkenskapsåret.

 Förvaltningsberättelsen bör vidare - i enlighet med direktivet - innehålla

upplysningar om företagets förväntade framtida utveckling.

 I lagstiftningen bör vidare föreskrivas att förvaltningsberättelsen också

skall innehålla upplysningar om verksamhet inom forskning och utveckling.

 Vidare bör - såsom det fjärde direktivet fordrar - förvaltningsberättelsen

innehålla uppgift om företagets filialer. Ett sådan krav bör gälla även för

kreditinstitut och värdepappersbolag.

 Liksom hittills bör förvaltningsberättelsen innehålla styrelsens förslag till

disposition av årets vinst eller förlust.

 Uppgifter om antalet anställda och uppgifter om utbetalda löner och ersätt-

ningar bör lämnas i form av noter till balans- och resultaträkningarna och inte,

såsom är fallet i dag, i förvaltningsberättelsen.

 Patent- och registreringsverket har särskilt tagit upp frågan om var uppgift

om koncerntillhörighet skall redovisas. Enligt artikel 56.2 i det fjärde

direktivet måste en sådan uppgift redovisas i noterna. Det finns enligt

regeringens mening inte tillräckliga skäl att fordra att samma uppgift också tas

in i förvaltningsberättelsen.

 För föreningsbanker gäller i dag särskilda bestämmelser om upplysningar i

förvaltningsberättelsen avseende medlemsantal och insatsbelopp m.m. Dessa

bestämmelser bör överföras till den nya lagstiftningen.

13.2 Kapitaltäckningsanalys

Regeringens förslag: Kreditinstitut och värdepappersbolag som omfattas av lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag skall i årsredovisningen lämna en kapitaltäckningsanalys med

uppgifter om kapitalbasen och kapitaltäckningen för kreditrisker och marknads-

risker enligt nämnda lag.

 Kreditinstitut, värdepappersbolag och finansiella holdingföretag som är

moderföretag i en finansiell företagsgrupp skall lämna sådana uppgifter som nyss

sagts beträffande gruppen.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se

betänkandet del II s. 360 och 361).

 Gällande rätt: De svenska kapitaltäckningsreglerna har nyligen varit föremål

för förändringar (SFS 1994:2004, prop. 1994/95:50, bet. 1994/ 95:NU12, rskr.

1994/95:164 och Ds 1994:78) med anledning av införlivandet i svensk rätt av

direktiv (93/22/EEG) om investeringstjänster inom värdepappersområdet, direktiv

(93/6/EEG) om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut, direktiv

(92/121/EEG) om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar

samt direktiv (92/30/EEG) om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut. I princip

samtliga företag som skall omfattas av ÅRKL omfattas även av den nya lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 I kapitaltäckningsanalysen skall banker numera, efter en ändring av 4 kap. 9 §

fjärde stycket BRL i samband med införandet av den nyss nämnda lagen, lämna

uppgifter om kapitalbasen och kapitaltäckningen i enlighet med lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 Frågan om uppgift i den publika redovisningen om kapitalbas och kapital-

täckning för andra kreditinstitut än banker regleras i dag genom Finans-

inspektionens föreskrifter. Enligt 10 § i FFFS 1994:38 skall som ytterligare

information i årsredovisningen utöver vad som följer av bl.a. 4 kap. BRL lämnas

ett flertal uppgifter enligt de bestämmelser om kapitaltäckning som gäller för

respektive institut, bl.a. avseende institutets kapitalbas och uppgifter om

placeringar i balansräkningen och åtaganden utanför denna. Uppgifterna skall

avse dels den koncern i vilket institutet ingår som moderföretag, dels

institutet separat.

 Direktivet: Bankredovisningsdirektivet innehåller inte några uttryckliga be-

stämmelser om att information motsvarande den svenska kapitaltäckningsanalysen

skall lämnas. Enligt bankredovisningsdirektivet skall emellertid lämnas vissa

upplysningar om oåterkalleliga åtaganden som medför risktagande (se avsnitt

11.2).

 Skälen för regeringens förslag: Kreditinstitut och värdepappersbolag är enligt

gällande rätt skyldiga att foga en kapitaltäckningsanalys till förvalt-

ningsberättelsen med uppgifter om kapitalbasen och kapitaltäckningen. Kommitténs

förslag, att de då gällande bestämmelserna om kapitaltäckningsanalys skulle

överföras till den nya lagen, har inte mött några invändningar från

remissinstanserna. Regeringen anser också att bestämmelserna om kapital-

täckningsanalys bör tas in i ÅRKL.

 Endast vissa ändringar i huvudsak till följd av den nya lagstiftningen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

bör göras. För det första bör i fråga om vilka som skall upprätta en

kapitaltäckningsanalys hänvisas till den nya kapitaltäckningslagen. För det

andra bör i fråga om vilka uppgifter som skall lämnas även hänvisas dit. För det

tredje bör det av bestämmelsen tydligt framgå att uppgifter även skall lämnas om

kapitalbasen och kapitaltäckningen för marknadsrisker. För det fjärde bör det

föreskrivas att kreditinstitut, värdepappersbolag och finansiella

holdingföretag, som är moderföretag i en finansiell företagsgrupp, skall lämna

uppgifter om kapitalbas och kapitaltäckningen för gruppen (se vidare prop.

1994/95:50 s. 315 f).

 Ett företag som skall upprätta gruppbaserad redovisning är inte alltid skyldig

att upprätta koncernredovisning. Kretsen av de företag som omfattas av de två

redovisningarna kan också i vissa fall skilja sig åt. Regeringens förslag

innebär därför att kreditinstitut och värdepappersbolag skall lämna uppgifterna

för den juridiska personen och den finansiella företagsgruppen i

årsredovisningen. När det gäller finansiella holdingföretag som skall upprätta

koncernredovisning enligt ÅRKL bör emellertid kapitaltäckningsanalysen för

gruppen tills vidare ingå i koncernredovisningen (se även avsnitt 16.2).

 Hur uppgiftsskyldigheten närmare skall utföras bör inte regleras genom lag-

stiftning. Reglerna för uppgiftsskyldighetens fullgörande bör i stället fast-

ställas genom föreskrifter. En sådan ordning har också aviserats vid införandet

av de nya kapitaltäckningsreglerna (se prop. 1994/95:50 s. 278).

 I gällande rätt föreskrivs att kapitaltäckningsanalysen skall fogas till för-

valtningsberättelsen. Som tidigare anförts (se avsnitt 11.2) kan det vara

befogat med en samordning av de uppgifter som skall lämnas i kapital-

täckningsanalysen med de uppgifter som skall lämnas om åtaganden inom linjen

eller i en not därtill. En bestämmelse om att kapitaltäckningsanalysen skall

fogas till en viss del av årsredovisningen kan verka hindrande för en nödvändig

samordning och även för en överskådlig redovisning. Det bör därför enligt samma

ordning som regeringen valt för finansieringsanalysen, se avsnitt 14,

föreskrivas att kapitaltäckningsanalysen skall ingå i kreditinstitutens och

värdepappersbolagens årsredovisning.

14 Finansieringsanalys

Regeringens förslag: Sådana kreditinstitut och värdepappersbolag som enligt

gällande regler skall upprätta en finansieringsanalys, skall även enligt den nya

lagstiftningen upprätta en sådan analys.

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet del

II s. 361).

 Remissinstanserna: Bl.a. Föreningen Auktoriserade Revisorer har ansett det

olyckligt att svensk lag med avvikelse från den internationella utvecklingen

håller kvar krav på upprättande av finansieringsanalys. Även Bokföringsnämnden

har ansett att det finns behov av en översyn av reglerna. Svenska Bankföreningen

och Svenska Fondhandlarföreningen har uppfattat förslaget på så sätt att även

banker skall upprätta finansieringsanalys och avstyrker detta. I övrigt har

kommitténs förslag lämnats utan erinran.

 Gällande rätt: I bankrörelselagen (1987:617), BRL, saknas bestämmelser om

upprättande av finansieringsanalys. Sådana bestämmelser finns däremot i

aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i

vissa företag (1980 års årsredovisningslag). De har betydelse för sådana

kreditinstitut och värdepappersbolag som omfattas av nämnda lagar.

 Enligt 11 kap. 9 § fjärde stycket aktiebolagslagen skall företag som enligt

10 kap. 3 § andra stycket samma lag måste ha en auktoriserad revisor, till för-

valtningsberättelsen foga en finansieringsanalys. Enligt 2 kap. 8 § fjärde

stycket 1980 års årsredovisningslag skall företag som uppfyller kriterierna i 2

kap. 3 § första stycket samma lag, till förvaltningsberättelsen foga en

finansieringsanalys.

 I ovan nämnda lagrum finns endast allmänna bestämmelser om vad finansie-

ringsanalysen skall innehålla. I denna skall redovisas företagets finansiering

och kapitalinvesteringar under året. I Föreningen Auktoriserade Revisorers

rekommendation nr 10; Finansieringsanalyser, behandlas frågor om innehållet i en

finansieringsanalys.

 Direktivet: Direktiv (86/635/EEG) om årsbokslut och sammanställd redovisning

för banker och andra finansiella institut (bankredovisningsdirektivet) och det

fjärde bolagsrättsliga direktivet (78/660/EEG) om årsbokslut (det fjärde

direktivet) innehåller inga föreskrifter om upprättande av en

finansieringsanalys eller motsvarande företeelse. Enligt artikel 2.6 i det

fjärde direktivet jämförd med artikel 1.1 i bankredovisningsdirektivet får dock

medlemsstat tillåta eller kräva att annan information lämnas utöver vad som

krävs enligt direktivet.

 Skälen för regeringens förslag: Såsom anförts i avsnitt 14 i del 2 bör frågan

om finansieringsanalysen kan utmönstras från lagen eller om analysen bör ges ett

delvis annorlunda innehåll inte nu avgöras.

 Såsom framgått ovan är enligt gällande rätt vissa större kreditmarknadsbolag,

värdepappersbolag och hypoteksinstitut skyldiga att upprätta finansie-

ringsanalys. Banker är däremot inte alls skyldiga att upprätta motsvarande

analys.

 Enligt regeringen är det i och för sig otillfredsställande att endast vissa

slag av företag som omfattas av ÅRKL skall behöva upprätta finansieringsanalys.

Lämpligen borde i detta avseende alla företag som omfattas av lagen om

årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag behandlas på samma sätt.

Det kan då konstateras att den information som framgår av en finansieringsanalys

i många delar kan vara en värdefull information om verksamheten även i banker. I

nuläget saknas det dock ett tillfredsställande underlag för ett slutligt

ställningstagande i frågan. De företag som redan i dag skall upprätta en

finansieringsanalys bör å andra sidan inte utan vidare undantas från

skyldigheten att lämna informationen. Mot denna bakgrund har regeringen stannat

för att de nuvarande reglerna om finansieringsanalys bör i sak oförändrade

överföras till den nya lagstiftningen och att det inte heller bör göras några

förändringar i den krets av företag som skall upprätta finansieringsanalys. Det

finns dock anledning att på nytt ta upp dessa frågor i samband med behandlingen

av Redovisningskommitténs slutbetänkande.

 5