Regeringens proposition

1998/99:53

Lag om betalningsöverföringar inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

Prop.

1998/99:53

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 mars 1999.

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Den nya lagen bygger på

EG-direktivet 97/5/EG av den 27 januari 1997 om gränsöverskridande

betalningar. Syftet med lagen är att betalningsöverföringar till och från

utlandet skall bli snabbare och säkrare. Bestämmelserna är inte

begränsade till konsumenter, utan de riktar sig även till små och

medelstora företag. Regleringen får dock anses vara väsentligen

konsumentinriktad.

Lagen omfattar betalningar upp till 50 000 euro. Av lagen följer en

skyldighet för banker och andra institut som bedriver gränsöverskridande

betalningsförmedling att informera kunderna om villkoren för en sådan

förmedling. Den svenska lagens krav på information föreslås vara

strängare än direktivets bestämmelser. Det föreslås också att det skall få

ta högst sex dagar för en betalning att komma fram till

betalningsmottagaren. Om pengarna förkommer under

betalningsförmedlingen har avsändaren rätt att få tillbaka det förkomna

beloppet, s.k. återbetalningsgaranti. Denna garanti har dock begränsats

till ett belopp motsvarande 12 500 euro.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 14 augusti 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagförslag 4

2.1 Förslag till lag om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet 4

2.2 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601) 9

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Närmare om direktivets innehåll 11

5 Förfarandet vid betalningsöverföring 15

6 Allmänna synpunkter på lagregleringen 17

6.1 Direktivets syfte m.m. 17

6.2 Direktivets räckvidd 19

6.3 Bör lagregleringen gå längre än direktivet? 22

6.4 Tillämplig lag 25

6.5 Tillämpning av allmänna kontraktsrättsliga regler

och institutens ersättningsskyldighet när en

betalningsöverföring inte har verkställts 27

6.6 Sanktioner 29

6.7 Reglering av tvister 33

6.8 Force majeure 34

6.9 Tidsåtgång för en betalningsöverföring 36

6.10 Lagtekniska frågor 38

6.11 Penningtvätt 40

6.12 Ikraftträdande 41

7 Allmänhetens bankombudsman 42

8 Ekonomiska konsekvenser 43

9 Författningskommentar 44

9.1 Förslaget till lag om betalningsöverföringar

inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet 44

9.2 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601) 53

Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets direktiv 97/5/EG av

den 27 januari 1997 om gränsöverskridande betalningar

(avskrift) 54

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser avseende promemorian

om betalningsöverföringar till och från andra stater inom

Europeiska unionen m.m. (Fi 97/3720) 64

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 65

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 71

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1999 73

Rättsdatablad 74

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet,

2. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601).

2 Lagförslag

2.1 Förslag till

lag om betalningsöverföringar inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

Härigenom föreskrivs följande.

Tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller betalning som en fysisk eller juridisk person

(beställare) gör från Sverige till en fysisk eller juridisk person

(betalningsmottagare) i en annan stat inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES) eller från en beställare i en sådan stat till en

betalningsmottagare i Sverige. Betalningen skall därvid utföras av en

bank eller annat företag, som utför betalningsöverföringar till utlandet,

genom att beloppet överförs till en bank eller annat motsvarande företag

som betalningsmottagaren anlitar.

Lagen är endast tillämplig på betalningar som görs i euro eller någon

annan av EES-staternas valutor till ett högsta belopp motsvarande

50 000 euro.

Lagen gäller inte betalningsöverföringar som görs på uppdrag av bank-

er eller andra företag som avses i första stycket.

Definitioner

2 § I denna lag avses med

förmedlande bank: en bank som medverkar i en betalningsöverföring

utan att ha anlitats av beställaren eller betalningsmottagaren,

acceptdag: den dag då beställaren har erlagt det belopp och lämnat de

uppgifter som banken kräver för att kunna verkställa betalningsöverför-

ingen,

bankdag: dag då banken har öppet.

Vad som sägs i denna lag om bank gäller även sådana andra företag

som avses i 1 § första stycket.

Informationsskyldighet

3 § Banker som verkställer betalningsöverföringar skall informera

kunderna om villkoren för en betalningsöverföring. Informationen skall

lämnas skriftligen eller i elektronisk form. Den skall innehålla

1. den tid det tar att överföra ett belopp till den bank som

betalningsmottagaren anlitar, med angivande av hur tiden beräknas, och

den tid det tar från det att betalningsmottagarens bank har tagit emot ett

belopp till dess att det betalningsmottagarens konto krediteras,

2. hur kundens kostnader för överföringen skall beräknas,

3. den dag banken debiterar beställarens konto respektive krediterar

betalningsmottagarens konto,

4. hur de växlingskurser som används beräknas,

5. lagens tillämpningsområde och bankens ersättningsskyldighet enligt

14 § när en betalningsöverföring inte verkställs och

6. möjligheterna att få klagomål och begäran om ersättning prövade

när ett uppdrag utförs felaktigt och hur kunden i så fall skall skall gå till

väga.

4 § En bank som har verkställt en betalningsöverföring eller tagit emot

ett överfört belopp skall lämna beställaren respektive

betalningsmottagaren tydlig information om överföringen. Informationen

skall lämnas skriftligen eller i elektronisk form. Den skall innehålla

1. uppgifter som gör det möjligt för beställaren och

betalningsmottagaren att identifiera betalningen,

2. det belopp som betalningsöverföringen avsåg,

3. samtliga kostnader för beställaren respektive betalningsmottagaren

och

4. den dag banken debiterat beställarens konto respektive krediterat be-

talningsmottagarens konto.

Om beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras

av betalningsmottagaren, skall den bank som betalningsmottagaren

anlitar informera honom om detta. Om valuta har växlats, skall den bank

som har utfört växlingen informera sin kund om den kurs som har

använts.

Information behöver inte lämnas enligt denna paragraf om beställaren

eller betalningsmottagaren förklarar att han avstår från den.

5 § I fråga om underlåtelse att lämna information enligt 3 och 4 §§ eller

som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt finns

bestämmelser i marknadsföringslagen (1995:450).

Överenskommelse om tid och kostnader för en betalningsöverföring

6 § När en bank åtar sig att verkställa en betalningsöverföring, skall

banken på beställarens begäran lämna bindande utfästelse i fråga om

tiden och kostnaderna för överföringen. Motsvarande gäller för en bank

som på betalningsmottagarens begäran åtar sig att ta emot det belopp

som en betalningsöverföring avser.

Tid för utförande av en betalningsöverföring och ersättning vid

försening

7 § Det belopp som en betalningsöverföring avser skall överföras till den

bank som betalningsmottagaren anlitar senast före utgången av femte

bankdagen från acceptdagen, om inte beställaren och den anlitade banken

uttryckligen har kommit överens om någon annan tid.

Den bank som beställaren anlitar är inte bunden av den angivna

tidsfristen eller överenskommen tidsfrist om den vidtar åtgärder med stöd

av lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt.

8 § Om det belopp som en betalningsöverföring avser inte har överförts

till den bank som betalningsmottagaren anlitar inom den tid som avses i

6 § eller 7 § första stycket, har beställaren rätt till ersättning av den bank

som han har anlitat. Ersättningen utgörs av ränta på beloppet enligt 6 §

räntelagen (1975:635) från den dag då beloppet senast skulle ha överförts

till den dag då överföringen skedde.

Om det beror på en förmedlande bank att beloppet inte har överförts

till betalningsmottagarens bank inom den tid som avses i första stycket,

skall den förmedlande banken betala ersättning till beställarens bank

beräknad på det sätt som anges i första stycket.

Första och andra styckena gäller inte, om banken visar att dröjsmålet

beror på beställaren.

9 § Den bank som betalningsmottagaren anlitar skall göra det belopp

som betalningsmottagaren skall erhålla tillgängligt för honom före

utgången av bankdagen efter den då beloppet överfördes till banken, om

inte betalningsmottagaren och banken har kommit överens om någon

annan tid.

Den bank som betalningsmottagaren anlitar är inte bunden av den

angivna tidsfristen eller överenskommen tidsfrist om den vidtar åtgärder

med stöd av lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt.

10 § Om den bank som betalningsmottagaren anlitar inte har gjort det

belopp som han skall erhålla tillgängligt för honom inom den tid som

avses i 6 § eller 9 § första stycket, är betalningsmottagaren berättigad till

ersättning av banken. Ersättningen utgörs av ränta på beloppet enligt 6 §

räntelagen (1975:635) från den dag då beloppet senast skulle ha varit

tillgängligt för betalningsmottagaren till den dag då det blev tillgängligt.

Första stycket gäller inte, om banken visar att dröjsmålet beror på

betalningsmottagaren.

Förbud mot avdrag för kostnader

11 § En bank som medverkar vid en betalningsöverföring får inte göra

avdrag för kostnader från det belopp som skall överföras, om inte

beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av

betalningsmottagaren.

Den rätt till ersättning som den av betalningsmottagaren anlitade

banken kan ha för förvaltning av hans konto i banken får inte dras av från

det överförda beloppet i samband med redovisningen av detta.

12 § Om den bank som beställaren anlitar eller en förmedlande bank har

gjort avdrag för kostnader i strid med 11 §, skall beställarens bank på

hans begäran betala det avdragna beloppet till betalningsmottagaren eller,

om beställaren begär det, till honom.

Om en förmedlande bank har gjort avdrag för kostnader i strid med

11 § är banken skyldig att betala det avdragna beloppet till beställarens

bank eller, om denna begär det, till betalningsmottagaren.

13 § Har den bank som betalningsmottagaren anlitar gjort avdrag för

kostnader i strid med 11 §, är banken skyldig att betala det avdragna be-

loppet till betalningsmottagaren.

Ersättningsskyldighet när en betalningsöverföring inte har

genomförts

14 § Om det belopp som en betalningsöverföring avser inte har överförts

till den bank som betalningsmottagaren anlitar, skall den bank beställaren

anlitar till honom

1. betala tillbaka beloppet, dock högst motsvarande 12 500 euro,

2. betala ränta på beloppet, dock på högst motsvarande 12 500 euro,

enligt 6 § räntelagen (1975:635) från den dag då beställaren gav banken

uppdraget att utföra betalningsöverföringen till den dag då återbetalning

sker, och

3. ersätta de kostnader som beställaren har haft för betalningsöver-

föringen.

Ersättning som anges i första stycket 1 3 skall betalas till beställaren

inom fjorton bankdagar från det att han framställde begäran om

ersättning, om inte det belopp som betalningsöverföringen avser

dessförinnan har överförts till betalningsmottagarens bank.

Begäran enligt andra stycket får inte framställas före utgången av den

tid som avses i 6 § eller 7 § första stycket.

15 § Bestämmelserna i 14 § tillämpas även på en förmedlande bank, som

har mottagit det belopp som en betalningsöverföring avser. Ersättningen

skall dock betalas till den bank som uppdrog åt den förmedlande banken

att medverka. Om anledningen till att betalningsöverföringen inte har

genomförts är att den uppdragsgivande banken har lämnat felaktiga eller

bristfälliga instruktioner, gäller i stället att den förmedlande banken skall

vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att det belopp som betal-

ningsöverföringen avser skall betalas tillbaka.

16 § Om anledningen till att det belopp som en betalningsöverföring

avser inte har överförts till den bank som betalningsmottagaren anlitar är

att beställaren har lämnat sin bank felaktiga eller bristfälliga instruktioner

eller att en förmedlande bank, som beställaren själv har valt, inte har

utfört sitt uppdrag, gäller inte 14 och 15 §§. I stället skall beställarens

bank och övriga berörda banker vidta de åtgärder som skäligen kan

krävas för att det belopp som betalningsöverföringen avser skall betalas

tillbaka.

Om beloppet betalas tillbaka till beställarens bank, skall denna betala

beloppet till beställaren. De berörda bankerna är berättigade att göra

avdrag för de kostnader som återbetalningen har medfört.

17 § Om anledningen till att det belopp som en betalningsöverföring

avser inte har överförts till den bank som betalningsmottagaren anlitar är

att en förmedlande bank, som har fått sitt uppdrag av betalnings-

mottagarens bank, inte har utfört uppdraget, gäller inte 14 och 15 §§. I

stället är betalningsmottagarens bank skyldig att till

betalningsmottagaren betala det belopp som betalningsöverföringen

avser, dock högst motsvarande 12 500 euro.

Avslutande bestämmelser

18 § Bestämmelserna i 8, 10 och 12 17 §§ inverkar inte på de rättigheter

som beställare, betalningsmottagare eller banker, som har medverkat vid

en betalningsöverföring, kan ha enligt annan lag eller enligt avtal.

Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelsen i 14 § är till nackdel

för beställaren är utan verkan mot denne.

19 § Att en bank inte fullgör en förpliktelse som banken har enligt denna

lag skall inte medföra någon påföljd som anges i lagen, om banken visar

att detta beror på ett hinder utanför bankens kontroll som den inte

skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars

följder den inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Denna lag träder i kraft den 14 augusti 1999.

2.2 Förslag till

lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

Härigenom föreskrivs att 3 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Särskilda föreskrifter om

information till konsumenter finns

i konsumentkreditlagen

(1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38) och valutaväxlingslagen

(1996:1006).

Särskilda föreskrifter om

information till konsumenter finns

i konsumentkreditlagen

(1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38), valutaväxlingslagen

(1996:1006) och lagen (1999:000)

om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Denna lag träder i kraft den 14 augusti 1999

3 Ärendet och dess beredning

Europaparlamentet och rådet har antagit ett den 27 januari 1997 utfärdat

direktiv (97/5/EG) om gränsöverskridande betalningar, bilaga 1. Direkti-

vet har sin bakgrund i att de finansiella transaktionerna mellan olika

stater inom EU ständigt ökar. En betydande del av dessa transaktioner,

såväl till antal som till belopp, utgörs av betalningar över

nationsgränserna.

Direktivet har föregåtts av att Europeiska kommissionen tidigare under

1990-talet vidtagit en rad olika åtgärder för att på frivillig väg försöka

åstadkomma förbättrade förhållanden i vissa hänseenden beträffande

betalningsöverföringar till utlandet. Åtgärderna har avsett information till

kunder, kostnader för betalningsöverföringar bl.a. undvikande av

dubbeldebitering av avgifter och förkortning av tiden för verkställande

av betalningsöverföringar. Ansträngningarna ledde emellertid inte till

några större förbättringar. Kommissionen fann det därför till sist lämpligt

och nödvändigt att utarbeta och lägga fram förslag till ett direktiv i

ämnet.

Det åligger medlemsstaterna att senast den 14 augusti 1999 sätta i kraft

de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa

direktivet.

Den 12 mars 1997 uppdrog Finansdepartementet åt justitierådet Torkel

Gregow att utreda och föreslå hur bestämmelserna i det nämnda

direktivet kan införas i svensk lagstiftning. Utredningsmannen

avlämnade den 18 december 1997 en promemoria i ämnet; PM angående

betalningsöverföringar till och från andra stater inom Europeiska unionen

m.m.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i

lagstiftnings-ärendet (dnr Fi 97/3720).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 januari 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3.

Lagrådet har den 19 februari 1999 yttrat sig över lagförslagen.

Yttrandet finns i bilaga 4.

Lagrådet har i sitt yttrande föreslagit ändringar i lagen om

betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Förslagen

redovisas i avsnitt 6.5 och i författningskommentaren.

Utöver vad som nu har angetts har vissa redaktionella ändringar gjorts

i lagförslagen.

4 Närmare om direktivets innehåll

Direktivet är tillämpligt på betalningar som en fysisk eller juridisk person

i en medlemsstat gör till någon i en annan medlemsstat och som på den

förres begäran verkställs av ett kreditinstitut eller något annat företag

som i sin verksamhet utför sådana betalningsöverföringar. En

förutsättning är dock att betalningen är utställd i någon av

medlemsstaternas valutor eller i ecu och att beloppet för betalningen inte

överstiger värdet av 50 000 ecu. Undantag har gjorts för fall då be-

talningsöverföring sker på begäran av ett sådant företag som nyss nämnts

eller av ett finansiellt institut.

I materiellt hänseende behandlar direktivet frågor om skyldighet för

företag som utför betalningsöverföringar att lämna information till

kunder, och företags åtagande beträffande den tid inom vilken en

betalningsöverföring skall genomföras. Vidare i fråga om kostnader, dels

skadeståndsskyldighet när föreskriven tid inte iakttas, dels förbud mot

avdrag för kostnader från det belopp som avses med en betalnings-

överföring. Om avdrag ändå gjorts stadgas en skyldighet att betala vad

som oriktigt avdragits. Slutligen finns en återbetalningsskyldighet och

skadeståndskyldighet i fall då en betalningsöverföring inte har blivit

utförd.

Vad som i fortsättningen sägs om kreditinstitut avser även andra

företag som i sin verksamhet utför betalningsöverföringar.

I fråga om information ges bestämmelser om att kreditinstitut skall ge

såväl förhandsinformation om villkoren för betalningsöverföringar som

information efter det att en betalningsöverföring har utförts eller beloppet

mottagits.

I det förra hänseendet föreskrivs att kreditinstituten skall ställa

skriftlig, lättförståelig information om villkoren för

betalningsöverföringar till sina kunders förfogande och att

informationen, när det är lämpligt, kan lämnas i elektronisk form. Det

anges också vissa uppgifter som därvid alltid skall lämnas.

Dessa uppgifter avser den tid det tar att utföra en betalningsöverföring

räknat tills beloppet krediteras det kreditinstitut som betalnings-

mottagaren anlitar, varvid tidpunkten för periodens början skall vara klart

angiven. Vidare skall tiden från sådan kreditering tills beloppet krediteras

betalningsmottagarens konto anges. Grunden för beräkning av avgifter

och andra kostnader som kunden skall betala skall anges, den dag som i

förekommande fall tillämpas för debitering eller kreditering, de

möjligheter kunden har att reklamera och kräva ersättning och hur de

utnyttjas samt vilka växlingskurser som används.

I fråga om information angående ett konkret

betalningsöverföringsuppdrag anges att kreditinstituten skall, efter

utförande eller mottagande av en betalningsöverföring, skriftligen ge sin

kund tydlig och lättförståelig information, när det är lämpligt i

elektronisk form, såvida inte kunden uttryckligen avstår därifrån. Denna

information skall alltid innehålla vissa angivna uppgifter, nämligen om

sådant som möjliggör för kunden att identifiera betalningsöverföringen,

om det ursprungliga beloppet som avses med betalningsöverföringen, om

summan av alla avgifter och andra kostnader som skall betalas av kunden

samt om den dag som i förekommande fall tillämpas för debitering eller

kreditering.

Enligt artikel 4 skall vidare betalningsmottagaren, om beställaren har

angett att kostnaderna för betalningsöverföringen helt eller delvis skall

bäras av denne, informeras om detta av det kreditinstitut som han anlitar.

När ett belopp har växlats till annan valuta, skall det kreditinstitut som

har utfört växlingen informera sin kund om den kurs som har använts.

Artikel 5 innehåller föreskrift om skyldighet för ett kreditinstitut, som

är berett att utföra ett uppdrag beträffande en närmare angiven

betalningsöverföring, att på kundens begäran göra en utfästelse i fråga

om tiden för utförande av betalningsöverföringen och beträffande de

avgifter och andra kostnader som skall betalas, frånsett dem som är

beroende av kursen för valutaväxling.

I artikel 6 ges bestämmelser om kreditinstituts förpliktelser i fråga om

tiden för genomförande av betalningsöverföringar. Det kreditinstitut som

den betalande (beställaren) anlitar skall utföra betalningsöverföringen

inom den tid som har överenskommits med beställaren. Om avtalad tid

inte iakttagits eller, då sådant avtal inte har träffats, beloppet inte har

krediterats det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet före

utgången av den femte bankdagen efter det att betalningsöverföringsupp-

draget har antagits och beställaren uppfyllt alla villkor beträffande

ekonomisk täckning och nödvändiga uppgifter, skall det av beställaren

anlitade kreditinstitutet utge skadestånd till beställaren.

Sådant skadestånd skall utgå i form av ränta på det belopp som

betalningsöverföringen avser från den dag då beloppet senast skulle ha

krediterats det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet till den

dag då sådan kreditering skedde. Som ränta skall tillämpas en räntesats

som används vid beräknande av skadestånd och som fastställts efter

bestämmelserna i den medlemsstat där det skadeståndsskyldiga

kreditinstitutet har sitt säte.

När det beror på ett förmedlande kreditinstitut att en

betalningsöverföring inte har utförts inom den tid som angetts i det

föregående, skall detta enligt samma grunder ersätta det kreditinstitut

som beställaren anlitat.

Om det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar inte har

krediterat dennes konto det belopp som betalningsöverföringen avser

inom den tid som har överenskommits eller, när sådan överenskommelse

inte har träffats, före utgången av bankdagen efter den dag då beloppet

krediterades kreditinstitutet, skall detta utge skadestånd till

betalningsmottagaren. Skadeståndet utgörs av ränta, enligt samma

beräkningsgrunder som nyss angetts, på beloppet från den dag då det

senast skulle ha krediterats betalningsmottagarens konto till den dag då

sådan kreditering skedde.

Från de föreskrifter om ersättningsskyldighet som nu angetts gäller

undantag i fall då det kreditinstitut som beställaren eller som

betalningsmottagaren anlitar kan visa att förseningen beror på beställaren

respektive betalningsmottagaren.

I artikel 6 föreskrivs slutligen att bestämmelserna om tiden för

genomförande av betalningsöverföringar inte inverkar på de rättigheter

som annars tillkommer kunder och kreditinstitut, vilka har medverkat i

genomförandet av en betalningsöverföring.

Bestämmelser om kostnader finns i artikel 7. Såväl det kreditinstitut

som beställaren anlitar som förmedlande kreditinstitut och det av

betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet är, sedan beställaren

uppfyllt alla villkor, skyldigt att utföra betalningsöverföringen

beträffande hela beloppet dvs. att avdrag inte får göras för kostnader

för överföringen om inte beställaren har föreskrivit att kostnaderna helt

eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren. Denna bestämmelse

inverkar dock inte på möjligheten för det av betalningsmottagaren

anlitade kreditinstitutet att ta ut kostnader av denne för förvaltningen av

hans konto enligt gällande regler och bruk. Uttagande av sådana

kostnader får dock inte ske för att undgå den angivna skyldigheten att

överföra hela beloppet.

Om det kreditinstitut som beställaren anlitar eller ett förmedlande

kreditinstitut har gjort avdrag från det belopp som

betalningsöverföringen avser i strid med vad som föreskrivs i artikeln, är

det av beställaren anlitade kreditinstitutet på beställarens begäran

skyldigt att utan avdrag och på egen bekostnad betala det avdragna

beloppet till betalningsmottagaren, om inte beställaren begär att beloppet

skall krediteras honom. Det anges särskilt att bestämmelsen inte inverkar

på andra krav som kan framställas.

Ett förmedlande kreditinstitut som har gjort avdrag i strid med

bestämmelserna är skyldigt att, utan avdrag och på egen bekostnad,

betala det avdragna beloppet till det kreditinstitut som beställaren anlitar

eller, om detta så kräver, till betalningsmottagaren.

I artikel 7 föreskrivs vidare att, om underlåtenheten att fullgöra

skyldigheten att utföra en betalningsöverföring i enlighet med

beställarens instruktioner har orsakats av det kreditinstitut som

betalningsmottagaren anlitar, detta kreditinstitut är skyldigt att på egen

bekostnad kreditera betalningsmottagaren det felaktigt avdragna

beloppet. Det anges också att detta inte inverkar på andra anspråk som

kan framställas.

Artikel 8 innehåller bestämmelser om kreditinstituts

återbetalningsskyldighet i fall då en betalningsöverföring över huvud

taget inte har verkställts. Om beloppet som betalningsöverföringen avser,

sedan uppdrag därom har antagits av det kreditinstitut som beställaren

anlitar, inte har krediterats det av betalningsmottagaren anlitade

kreditinstitutet, skall det förra kreditinstitutet kreditera beställaren dels

det nämnda beloppet, dock högst motsvarande 12 500 ecu, dels ränta på

beloppet från den dag då begäran om betalningsöverföring framställdes

till den dag då kreditering sker. Räntan beräknas enligt de grunder som

har angetts i det föregående. Dessutom skall institutet ersätta de

kostnader som beställaren har betalat. Vad nu sagts anges inte inverka på

andra krav som kan framställas.

De nämnda beloppen skall göras tillgängliga för beställaren inom

14 bankdagar från hans begäran därom, om inte medel motsvarande det

belopp som betalningsöverföringen avser under mellantiden har

krediterats det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet. En sådan

begäran får inte framställas före utgången av den tidsfrist som gäller för

verkställande av betalningsöverföringen.

På samma sätt är varje förmedlande kreditinstitut, som har åtagit sig att

utföra ett betalningsöverföringsuppdrag, skyldigt att på egen bekostnad

återbetala beloppet avseende betalningsöverföringen, jämte därtill

anknytande ränta och kostnader, till det kreditinstitut som instruerade det

att utföra uppdraget. Om betalningsöverföringen inte har fullbordats på

grund av att det sistnämnda kreditinstitutet gett felaktiga eller ofullstän-

diga instruktioner, skall det förmedlande kreditinstitutet så långt möjligt

bemöda sig att återbetala beloppet avseende betalningsöverföringen.

Om en betalningsöverföring inte har fullbordats på grund av att

åtgärder inte har vidtagits av ett förmedlande kreditinstitut som valts av

det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet gäller, i stället för

vad som nyss redogjorts för, att det sistnämnda kreditinstitutet är skyldigt

att ställa beloppet till betalningsmottagarens förfogande, dock högst

motsvarande 12 500 ecu.

Ifall en betalningsöverföring inte har fullbordats på grund av att

beställaren gett det av honom anlitade kreditinstitutet felaktiga eller

ofullständiga instruktioner eller därför att åtgärder inte har vidtagits av

ett förmedlande kreditinstitut som uttryckligen valts av beställaren, gäller

att det av beställaren anlitade kreditinstitutet och övriga medverkande

kreditinstitut så långt möjligt skall bemöda sig att återbetala beloppet

avseende betalningsöverföringen.

I anslutning härtill föreskrivs att, om det kreditinstitut som beställaren

anlitat har återfått beloppet, det är skyldigt att kreditera beställaren

beloppet. I detta fall är kreditinstituten, däri inräknat det som beställaren

anlitat, inte skyldiga att återbetala upplupen ränta och kostnader och de

får dra av de omkostnader som återfåendet medfört, om dessa är styrkta.

Direktivet innehåller också en bestämmelse rörande force majeure. De

kreditinstitut som medverkar i utförandet av en betalningsöverföring är

befriade från de skyldigheter som anges i direktivet om de kan åberopa

skäl för force majeure. Därmed förstås onormala och oförutsebara om-

ständigheter utom kontroll för den som åberopar force majeure och vars

konsekvenser inte skulle ha kunnat undvikas trots alla ansträngningar.

Slutligen anges i direktivet att medlemsstaterna skall svara för att det

finns lämpliga och effektiva förfaranden för handläggning av tvister

rörande reklamationer och ersättningsanspråk mellan en beställare och ett

av honom anlitat kreditinstitut eller mellan en betalningsmottagare och

ett av honom anlitat kreditinstitut, varvid redan existerande förfaranden

kan användas då det är lämpligt.

5 Förfarandet vid betalningsöverföring

Vad som sägs i det följande utgår från det ordinära tillvägagångssättet

vid betalningsöverföring, nämligen att sådan överföring sker inom bank-

systemet. Uppgifterna avser hur förfarandet gestaltar sig för närvarande.

Med dagar avses bankdagar, dvs. dagar då bankerna är öppna.

Svenska banker har banker i andra länder med vilka de samarbetar

(korrespondentbanker). Betalningsöverföringar går över den svenska

bankens huvudkontor. En kunds begäran om betalningsöverföring till

utlandet kan lämnas i muntlig eller skriftlig form eller på data. Svenska

banker är anknutna till ett clearingsystem. Betalningsöverföringsuppdrag

förs in i detta clearingsystem.

Den som lämnar ett betalningsöverföringsuppdrag har i allmänhet ett

konto i den bank som han anlitar. Betalningsmottagaren har också som

regel ett konto i den bank som skall ta emot beloppet för hans räkning.

En kund kan lämna sitt betalningsuppdrag till ett bankkontor i lands-

orten. Uppdraget vidarebefordras då på elektronisk väg eller på något

annat liknande sätt till en avdelning för utlandsbetalningar inom banken,

där det normalt är framme senast nästa dag. Det innebär att

betalningsöverföringen i sådant fall, jämfört med att uppdraget lämnas

direkt till nämnda avdelning, kan ta en dag mera i anspråk.

Svenska banker har konton i korrespondentbankerna. Betalningen

täcks genom inköp av valuta i det land där betalningen skall ske. Detta

tar två dagar i anspråk. Korrespondentbanken debiterar den svenska

banken beloppet. Detta förutsätter att det på den svenska bankens konto

finns medel i den utländska valutan.

Om den bank som betalningsmottagaren anlitar är en annan än den

svenska bankens korrespondentbank, tar överförandet av beloppet till den

banken normalt längre tid. Ifall betalningsmottagaren inte har konto i

banken, kan tiden öka ytterligare innan medlen är tillgängliga för honom.

Vad nu sagts avser betalningsöverföringar från Sverige till utlandet.

När betalning skall ske från utlandet till Sverige, blir förhållandet det

omvända. Då en svensk bank får meddelande från en utländsk

korrespondentbank om betalning till en mottagare i Sverige, aviserar den

svenska banken den bank som betalningsmottagaren anlitar för det fall

detta är en annan bank. Från det att den svenska banken har fått

meddelande från den utländska banken dröjer det i allmänhet två dagar

innan banken erhåller beloppet. Mottagarens bank aviserar kunden senast

när banken har fått medlen.

Betalning kan gå över ett tredje land. Detta har dock inte någon

betydelse i sammanhanget. Avisering går alltid direkt till det land där

utbetalning skall ske.

Det sagda kan åskådliggöras genom följande exempel. Det räknas

därvid enbart med bankdagar och bortses alltså från lördagar och

helgdagar.

A, som vistas i Sverige, önskar betala ett belopp i lire till en person

som finns i Italien. A vänder sig dag 0 till ett bankkontor i landsorten och

ger banken i uppdrag att ombesörja betalningsöverföringen. B anlitar en

annan bank än någon av den svenska bankens korrespondentbanker i

Italien. A fullgör i samband med lämnandet av uppdraget vad som krävs

av honom, dvs. lämnar behövliga uppgifter samt betalar till banken det

belopp som betalningsmottagaren skall ha jämte kostnader. Inbetalningen

kan ske kontant över disk eller t.ex. genom att banken bemyndigas dra

beloppet från ett konto som A har i banken. Dag 1 är uppdraget vidarebe-

fordrat till den svenska bankens huvudkontor i Stockholm där

avdelningen för utlandsbetalningar finns.

Det belopp som betalningen avser finns dag 3 i lire på den svenska

bankens konto i korrespondentbanken i Italien. Beloppet är då tillgängligt

för att kunna debiteras av korrespondentbanken. Det kan förmodas att

debitering sker samma dag, bl.a. med hänsyn till räntan. Hur fort det för

närvarande går för att beloppet därefter skall föras över till den bank som

B anlitar och av den banken göras tillgängligt för B kan inte närmare

anges.

Om man ser på den motsatta situationen, dvs. att B skall från Italien

betala ett belopp i svenska kronor till A i Sverige, är det på motsvarande

sätt svårt att närmare ange hur lång tid det för närvarande tar innan

beloppet har blivit tillgängligt för en korrespondentbank i Sverige. Sedan

så skett, dröjer det någon dag innan beloppet har vidarebefordrats till A:s

bank, om detta är en annan än korrespondentbanken. Därefter tar det

högst en dag innan beloppet har förts över till A:s konto i banken. Om A

inte har konto i banken, tar det som regel något längre tid innan beloppet

har blivit tillgängligt för honom, eftersom medlen i sådana fall vanligtvis

tillställs mottagaren genom betalningsanvisning.

Betalningsöverföringar till utlandet medför större kostnader än

inhemska betalningsöverföringar. Detta sammanhänger med att de förra i

allmänhet kräver fler åtgärder från bankens sida. Som exempel på sådana

åtgärder kan nämnas växling av lämnat belopp till annan valuta,

utförligare information och komplettering av lämnade uppgifter

angående betalningsmottagaren.

6 Allmänna synpunkter på lagregleringen

6.1 Direktivets syfte m.m.

År 1991 verkställdes över 100 miljoner transaktioner avseende

betalningsöverföringar mellan EU-staterna. Antalet beräknas öka till

minst 350 miljoner år 2000.

Direktivet syftar till att betalningsöverföringar skall bli effektivare och

säkrare. Bestämmelserna avses bidra till utövandet av fria rörelser av

bl.a. kapital på den inre marknaden och till utvecklingen av den

ekonomiska och monetära unionen. Det anses föreligga ett samband

mellan regleringen av betalningsöverföringar mellan stater inom EU och

övergången till den gemensamma valutan, euro. Ett smidigt system för

betalningsöverföringar bidrar till att underlätta övergången till euron,

bl.a. genom att övergången görs snabbare och till mindre kostnader. Med

hänsyn bl.a. härtill är direktivet tillämpligt såväl på betalningar som görs

i de i valutaunionen deltagande medlemsstaternas nationella

valutaenheter som euron (ecu enligt direktivet). Se avsnitt 6.2 om bl.a.

ersättandet av ecun mot euron.

Direktivet avser att säkerställa att insynen i, utförandet av och

kvaliteten hos betalningsöverföringar mellan EU-stater motsvarar de

bästa inhemska betalningssystemen. Ett ändamål är också att uppmuntra

kreditinstituten till att ompröva sina betalningssystem så att kvaliteten på

de erbjudna tjänsterna förbättras. Direktivet syftar alltså till att

betalningar skall kunna ske snabbt, säkert och till låg kostnad från en del

av gemenskapen till en annan.

Bestämmelserna är inte begränsade till konsumenter. De riktar sig på

grund av den beloppsgräns som gäller i praktiken även till små och

medelstora företag. Regleringen får dock anses vara väsentligen

konsumentinriktad.

Mera konkret avser bestämmelserna i direktivet informationen till

kunder, tiden för verkställande av betalningsöverföringar och

kostnaderna. Dessutom regleras vad som gäller då ett uppdrag avseende

betalningsöverföring inte har blivit utfört.

Skriftlig information har hitintills saknats i stor utsträckning. När

sådan information har funnits, har den ofta varit ofullständig. Direktivet

avser att säkerställa att tillräcklig information lämnas av kreditinstituten

dels i fråga om de generella villkoren för en betalningsöverföring, dels

beträffande vissa förhållanden rörande konkreta uppdrag som ett

kreditinstitut har åtagit sig.

Tiden för verkställande av betalningsöverföringar har ofta varit alltför

lång. I direktivet görs skillnad mellan det skede som består i överföring

av medlen till det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar och

skedet därefter, dvs. tills beloppet har blivit tillgängligt för betalnings-

mottagaren. Det uppställs en längsta tid för dessa överföringsåtgärder,

om inte kreditinstitutet och kunden har träffat överenskommelse om viss

tid. När avtalad tid eller den reglerade tiden överskrids, skall skadestånd

betalas.

Beträffande kostnaderna syftar direktivets bestämmelser särskilt till att

motverka något som ofta förekommer för närvarande, nämligen

dubbeldebitering. Detta innebär att, trots att uppdragsgivaren

(beställaren) har betalat erforderliga kostnader i samband med att

betalningsuppdraget gavs till ett kreditinstitut, så görs avdrag för

kostnader från det belopp som avses tillkomma betalningsmottagaren

under verkställandet av överföringsuppdraget.

Direktivets bestämmelser innebär att något avdrag för kostnader inte

får göras från det belopp som avses med betalningsöverföringen, om inte

beställaren har angett att kostnaderna, helt eller delvis, skall bäras av

betalningsmottagaren. Om avdrag har skett i strid häremot, skall det av-

dragna beloppet tillställas betalningsmottagaren eller, i vissa fall,

beställaren eller det av denne anlitade kreditinstitutet.

De nu angivna bestämmelserna om kostnader i förening med vad

direktivet innehåller om information syftar också till att minska

kostnaderna för betalningsöverföringar. I flertalet medlemsstater är

bankerna anslutna till clearingsystem. Via ett sådant genomförs be-

talningsöverföringar snabbt och effektivt. Härigenom kan de också

utföras till lägre kostnader. I Sverige tillhandahåller Riksbanken sedan

1990 ett databaserat system för avveckling av betalningar mellan

deltagande institut, det s.k. RIX-systemet. Över deltagarnas konton i RIX

avvecklas de direkta betalningarna mellan bankerna, men även sådana

betalningsuppdrag från kunder som förmedlas från en bank till en annan.

Enligt direktivet bör ett kreditinstitut i första hand träffa avtal med sina

kunder angående tiden för verkställande av betalningsöverföringen och

kostnader härför.

Direktivet innehåller även närmare föreskrifter om

återbetalningsskyldighet i fall då en betalningsöverföring, sedan ett

kreditinstitut har åtagit sig uppdrag att utföra denna, över huvud inte har

kommit till stånd. I sådant fall skall också skadestånd betalas.

I fråga om de skyldigheter som föreskrivs i direktivet gäller strikt

ansvar, frånsett fall av force majeure.

Direktivets bestämmelser förväntas rationalisera de system som råder

beträffande betalningsöverföringar. Med ledning av förhandsinformation

skall kunder få möjlighet att välja mellan olika tjänster och olika

kreditinstitut. Detta beräknas bidra till att minska kundernas kostnader

för betalningsöverföringar, samtidigt som dessa blir mera effektiva.

En betalningsöverföring kan sägas bestå av två led. Det ena utgörs av

överföringen från det kreditinstitut, som har åtagit sig uppdraget av den

som skall betala, till det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar.

Det andra utgörs av att det sistnämnda kreditinstitutet gör beloppet

tillgängligt för betalningsmottagaren. Betalningsöverföringen är inte

avslutad för beställarens del förrän beloppet har blivit tillgängligt för det

kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar.

Det förra ledet kan kräva medverkan av andra kreditinstitut, ifall det

kreditinstitut som den betalande vänder sig till inte själv har något korre-

sponderande kreditinstitut i betalningslandet eller om det kreditinstitut

som betalningsmottagaren anlitar inte är korresponderande med det

kreditinstitut som skall utföra betalningsöverföringen. I Sverige torde så

gott som alla banker ha korresponderande banker i andra länder.

Ett förhållande som har bidragit till de nuvarande bristerna är

avsaknaden av en mera fullständig integration av betalningssystemen i

Europa. Direktivets bestämmelser kan möjligen bidra till en ökad

integration.

6.2 Direktivets räckvidd

Regeringens förslag: Lagen om betalningsöverföringar inom EES

skall omfatta kreditbetalningar som sker mellan staterna inom EES

upp till 50 000 euro eller motsvarande belopp i annan valuta som

omfattas av lagen.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

promemorians förslag. Kammarrätten i Jönköping har anfört att

räckvidden bör tydliggöras genom användandet av ordet

kreditbetalningar för att undvika lagtolkningsproblem.

Finansinspektionen har ansett att det bör övervägas om lagförslaget kan

utvidgas till att omfatta även regler om betalningsöverföringar inom

Sverige. Svenska Bankföreningen har anfört att den definition av

gränsöverskridande betalning som ges i lagförslaget har fått en alltför vid

innebörd. I promemorian görs bl.a. uttalanden av innebörd att direktivet

är tillämpligt även på rena kontantöverföringar, dvs. överföringar till

utlandet som inte går till särskilt konto. Enligt föreningen saknas grund

för att på så sätt utöka direktivets räckvidd. En sådan utvidning skulle

skapa en konkurrenssnedvridning för svenska banker i förhållande till

vad som gäller beträffande ansvaret hos de utländska banker som

medverkar till en betalningsöverföring. Föreningen har vidare i detta

sammanhang tagit upp frågan om externa kronkonton skall omfattas av

lagen eller ej. Dessa betalningar görs inom landet men räknas som

utlandsbetalningar i bankernas redovisning till Riksbanken. Föreningen

anser att dessa betalningar, som i praktiken inte är gränsöverskridande,

inte bör omfattas av lagen. Föreningen påpekar att bankernas hantering

av dessa betalningar skulle underlättas om det fortsatta

lagstiftningsarbetet gav ett entydigt besked härom. Svensk Handel har

framfört att det är självklart att en gränsöverskridande betalning kan

initieras genom att beställaren betalar in det belopp som skall överföras

med check eller med kontokort. Checken motsvarar i så fall kontant

betalning över disk. Kontokortsbetalningen innebär debitering av

beställarens konto med det överförda beloppet. Det kan i detta hänseende

inte vara någon skillnad om betalning sker genom omedelbart uttag från

eget konto eller genom elektroniskt uttag från eget konto via kontokort.

Föreningen har vidare ansett att ett förhöjt maximibelopp på nationell

nivå inte kan anses stå i strid med artikel 100a i Romfördraget.

Finansbolagens Förening har anfört att lagen inte bör begränsas till

utlandsöverföringar utan bör gälla öven för rent inhemska

betalningsöverföringar. Svenska Fondhandlareföreningen har framfört

att det är viktigt att det tydligt framgår att lagen inte omfattar

värdepappershandel, eftersom betalningsrutinerna inom den med

nödvändighet måste vara mycket ensartat utformade och helt kopplade

till leveransledet i en värdepapperstransaktion. Föreningen har föreslagit

ett tillägg till 1 § av innebörd att lagen utöver där angivet fall inte heller

gäller betalning som har samband med transaktioner i fråga om

finansiella instrument.

Skälen för regeringens förslag: Direktivet avser vad som enligt den

svenska texten kallas gränsöverskridande betalningar. I de engelska och

franska versionerna benämns företeelsen "cross-border credit transfers"

respektive "les virements transfrontaliers". Det är alltså fråga om att

överföra penningmedel från en person i en stat till en person i någon

annan stat (inom EU).

Det nu sagda förutsätter att den som ger ett kreditinstitut i uppdrag att

utföra en betalningsöverföring tillhandahåller denna det belopp som

avses med betalningen. I sin enklaste form kan detta göras genom att

uppdragsgivaren lämnar beloppet kontant över disk. Det kan också ske

på andra sätt, t.ex. genom att kreditinstitutet bemyndigas att dra beloppet

från ett konto som kunden har i kreditinstitutet. Kreditinstitutet kan

givetvis också ge kunden en kredit på beloppet.

Utanför direktivet faller däremot betalningar som görs med

användande av bl.a. check utskriven på mottagaren och kreditkort eller

annat kontokort. I sådana fall erhåller betalningsmottagaren medel

genom att beloppet debiteras den betalningsskyldiges konto eller

motsvarande. Detta har i handlingarna uttryckts på det sättet att direktivet

avser kreditbetalningar men inte debetbetalningar.

Direktivet är också begränsat i vissa andra avseenden. Bestämmelserna

avser sålunda uteslutande betalningar som sker mellan stater vilka är

medlemmar i EU (se definitionen under f i artikel 2). Vidare gäller be-

stämmelserna endast i fråga om betalningar som görs i någon

medlemsstats valuta eller i ecu (artikel 1). En begränsning gäller även

beträffande beloppets storlek såtillvida att betalningar som överstiger

värdet av 50 000 ecu faller utanför. De i direktivet införda begränsningar

skall också återspeglas i den svenska lagen. Lagen skall således inte

omfatta värdepappershandeln eller s.k. externa kronkonton.

Enligt ett beslut av den 30 januari 1997 är bestämmelserna i direktivet

tillämpliga även i fråga om betalningar till och från stater som tillhör

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Det innebär att

direktivet omfattar även betalningar i liechtensteinsk, isländsk och norsk

valuta. I artikel 1 i direktivet skall därför uttrycket medlemsstaternas

valutor ersättas med medlemsstaternas och EFTA-staternas valutor .

En närliggande fråga är om lagen bör bli tillämplig även på betalnings-

överföringar till och från stater som inte ingår i EU (eller EES). En sådan

utvidgning kan inte anses strida mot direktivet. En medlemsstat torde ju

vara oförhindrad att i en särskild lag reglera frågor av förevarande art i

förhållande till icke-medlemsstater.

Om en svensk lag blir generellt tillämplig på betalningsöverföringar

oavsett vilken annan stat som berörs, kan man utgå från att motsvarande

bestämmelser om längsta tid för utförandet och om kostnader m.m. inte

finns i icke-medlemsstater. Det innebär att olika bestämmelser skulle

gälla för skilda led i en betalningsöverföring. Detta skulle medföra en

otillfredsställande ordning, som kanske också skulle kunna föranleda

svårigheter i tillämpningen och knappast underlätta transaktionerna för

kunderna. Saken har även visst samband med frågan om direktivet skulle

omfatta även betalningsöverföring i valutor som hör till stater vilka inte

är medlemmar i EU, något som diskuterats under tillkomsten av

direktivet men förkastats. Regeringen anser därför att en sådan reglering

som nu berörts inte bör förordas.

Som nämnts i det föregående innehåller direktivet vissa föreskrifter

som hänvisar till valutan ecu. Dessa rör de valutor som en

betalningsöverföring kan avse för att direktivet skall vara tillämpligt

(artikel 1) och den begränsning till beloppet som gäller för

återbetalningsskyldighet, när ett betalningsöverföringsuppdrag inte har

blivit utfört (artikel 8).

Den 1 januari 1999 infördes den gemensamma valutan, euron, i elva av

EU:s medlemsstater. Euron ersatte därvid ecun till värdet 1 euro mot 1

ecu. Alla hänvisningar till ecu, bl.a. i förevarande direktiv, skall ersättas

med en hänvisning till euro. Mot bakgrund härav framstår det som

lämpligt att i förslaget ta upp euro som valuta i stället för ecu.

I direktivets bestämmelser talas om betalningsmottagarens konto i det

kreditinstitut som han anlitar. Detta kan synas innebära att en

förutsättning för tillämpning av direktivet är att betalningsmottagaren har

ett konto i det kreditinstitutet. Så torde dock inte vara avsett. Enligt

promemorian framgår det av handlingarna i ärendet att bestämmelserna

avses vara tillämpliga även om betalningsmottagaren inte har något

särskilt konto. Även tjänstmän inom kommissionen har uppgett att så är

fallet. Det kreditinstitut som mottagaren anlitar får då göra beloppet

tillgängligt för honom på något annat sätt, t.ex. genom att utbetala det vid

anfordran och meddela honom detta.

Vid en avvägning mellan å ena sidan en strikt tolkning av direktivet

och å andra sidan en mer konsumentvänlig tolkning bör det nämnas att

direktivet är väsentligen konsumentinriktat, vilket talar för att även

betalningsmottagare utan konto skall kunna ta emot betalningar. Mot

detta talar de praktiska problem som betalningsmottagarens kreditinstitut

kan ställas inför om betalningsmottagaren inte har ett konto. Denne skall

då nås på annat sätt vilket i sin tur kan innebära att

betalningsöverföringen tar längre tid än vad som skulle kunna anses följa

av direktivet.

Regeringen anser att de praktiska olägenheter som kan uppstå för

kreditinstituten inte kan anses vara så betydande att betalningsmottagare

utan konto skall exkluderas från direktivets tillämpningsområde. Detta

särskilt mot bakgrund av att lagstiftningen i huvudsak är

konsumentinriktad.

Några remissinstanser har anfört att lagen även bör omfatta rent

inhemska betalningar och hänvisat till Betaltjänstutredningens

betänkande (SOU 1995:69). Det finns i och för sig skäl för att samma

regler bör gälla för gränsöverskridande betalningar som för betalningar

inom landet. Frågan kräver dock ytterligare överväganden. I

sammanhanget kan nämnas att kommissionen har fått i uppdrag att skriva

en rapport om bl.a. tidsåtgången mot bakgrund av den tekniska

utvecklingen. Denna rapport skall presenteras för Europarlamentet och

rådet senast två år efter det att direktivet har börjat tillämpas.

6.3 Bör lagregleringen gå längre än direktivet?

Regeringens förslag: Den svenska lagens krav på information före

och efter en betalningsöverföring skall vara strängare än direktivets

bestämmelser.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens. I promemorian har dock föreslagits att regeringen eller

Finansinspektionen, efter bemyndigande från regeringen, skall kunna

meddela föreskrifter om villkor och omständigheter av betydelse i

informationshänseende.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

promemorians förslag. Kammarrätten i Jönköping har påpekat att

skärpningen av informationsskyldigheten inte får verka

konkurrensbegränsande på ett internationellt plan. Finansinspektionen

har pekat på att direktivet inte är ett minimidirektiv utan ett direktiv

avsett att harmonisera reglerna i medlemsstaterna i ett visst avseende i

och med att den företeelse som regleras är gränsöverskridande.

Inspektionen har ansett att de föreslagna bestämmelserna i 3 och 4 §§ bör

kompletteras med en bestämmelse om vad som gäller angående en banks

återbetalningsskyldighet för det fall en betalningsöverföring misslyckas.

Det är viktigt att kunden får klart för sig vad som gäller i detta avseende.

I promemorians lagförslag föreslås vidare en bestämmelse där

regeringen, eller Finansinspektionen, ges möjlighet att utfärda

föreskrifter om komplettering av ytterligare information än den som

anges i lagen. Finansinspektionen har emellertid ansett att den

information, med ovan angiven komplettering, som anges i förslaget är

tillräcklig ur konsumentsynpukt varför några ytterligare regler i

föreskrifter från inspektionen inte är nödvändiga. Konsumentverket har

pekat på att ordalydelsen i direktivet bättre än lagtexten klargör att det

skall vara fråga om förhandsinformation och lagtexten bör därför

anpassas. Verket erinrar om de bestämmelser om informationsskyldighet

som finns i fastighetsmäklarlagen (1995:400) och konsumentkreditlagen

(1992:830). Vidare bör enligt verket informationsreglerna inledas med en

allmän bestämmelse med innebörden att betalningsförmedlaren är

skyldig att lämna sådan information som är av särskild betydelse för

beställaren (se 4 § 2 st marknadsföringslagen). Föreskrifter som anges i

förslagets 3 och 4 §§ bör innehålla skyldigheter för företagen att

informera om att lagen bara är tillämplig på transaktioner understigande

50 000 euro. Det är av stor vikt att sådana bestämmelser innehåller

skyldighet att erinra om under vilka förutsättningar och med vilka belopp

ersättning kan utgå om företaget misslyckas med att genomföra en

transaktion. Det bör också enligt Konsumentverket framgå om

mottagaren aviseras när pengarna har överförts till dennes konto. Enligt

förslagets 5 § skall vid underlåtenhet att lämna information enligt 3 och 4

§§ marknadsföringslagen tillämpas. Det bör för tydlighets skull anges att

handling som strider mot informationskravet anses stå i strid med god

marknadsföringssed enligt 4 § marknadsföringslagen.

Kommerskollegium har anfört att det måste undvikas att lagen ålägger

svenska kreditinstitut ett väsentligt strängare ansvar för sina förpliktelser

än vad som följer av direktivet. Svensk Handel har framfört ett antal

förslag till en mer långtgående lagreglering. Finansbolagens Förening

har ansett att den angivna delegeringen av föreskriftsrätten går för långt, i

synnerhet då den inkluderar möjlighet för myndigheter att utfärda

föreskrifterna. Därvid beaktar föreningen att marknadsföringslagen

kommer att bli tillämplig även på sådan föreskrifter. Det innebär att

tillämpningen av sådan föreskrifter kan komma under Stockholms

tingsrätts och Marknadsdomstolens prövning. Föreningen anser att dessa

domstolars uppgifter inte bör vara att pröva tillämpningen av

förvaltningsmyndigheters föreskrifter utan av lag.

Skälen för regeringens förslag: Det är tydligt att det inte är förenligt

med direktivets karaktär av skyddsreglering för bl.a. konsumenter att vid

införlivandet av direktivet införa bestämmelser, vilka är mindre

förmånliga för kunder än de som direktivet innehåller.

Med hänsyn bl.a. till att direktivets föreskrifter inte kan anses vara

särskilt långtgående kan det däremot synas tilltalande att i vår lagstiftning

införa regler som är mer förmånliga för konsumenter och andra berörda

kunder än vad direktivet anger och i motsvarande mån mer ingripande

mot kreditinstitut. Av den hänvisning till artikel 100a i Romfördraget

som görs i ingressen till direktivet och som således utgör den rättsliga

grunden för direktivets bestämmelser följer att de nationella reglerna

skall hamoniseras. Ett så pass detaljerat direktiv som det nu aktuella

torde därmed inte ge utrymme för någon större avvikelse från direktivets

bestämmelser.

En annan sak är att ett kreditinstitut enligt direktivet får träffa avtal

med en kund om andra villkor än de som anges i direktivet på några

punkter. Det gäller den tid det tar att överföra ett belopp till det av

betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet respektive att göra det

tillgängligt för betalningsmottagaren. Vidare får den som ger uppdraget

att utföra betalningsöverföringen bestämma att denna skall ske på

betalningsmottagarens bekostnad.

Det kan tilläggas att, som följer av redogörelsen i det föregående för

förfarandet vid betalningsöverföringar (se avsnitt 5), de svenska

bankernas nuvarande praxis, som tillämpas även i förhållande till icke-

medlemsstater, är sådan att den i princip torde uppfylla de krav som

uppställs i direktivet.

Trots vad som sagts i det föregående kan det vara förtjänt av närmare

övervägande om det inte finns skäl att skärpa den svenska regleringen i

förhållande till direktivets bestämmelser i ett särskilt avseende, nämligen

då det gäller skyldigheten att informera kunder om villkoren för

betalningsöverföring och om förhållanden hänförliga till visst

överföringsuppdrag. Frågan om informationsskyldighet skiljer sig från

övriga frågor som regleras i direktivet så tillvida att den inte hör till

själva verkställandet av en betalningsöverföring.

Mer långtgående bestämmelser om informationsskyldighet kan inte

anses stå i strid med direktivet. För en sådan tolkning talar ordalydelsen i

artiklarna 3 och 4 i direktivet, där det anges att Denna information skall

omfatta minst följande respektive Denna information skall minst

innehålla . Även punkten 8 i ingressen till direktivet anger att det är

fråga om minimikrav som är nödvändiga för att säkerställa att kunderna

får tillräcklig information. Sådana nationella bestämmelser torde inte

heller kunna orsaka olägenheter, inte ens ur ett konkurrensbegränsande

perspektiv, på grund av att andra stater inte kan väntas ha motsvarande

krav. En fyllig information gagnar särskilt konsumenter, vilka i

allmänhet inte kan förväntas ha någon närmare kännedom på förhand om

hur det i olika hänseenden går till vid en betalningsöverföring och om de

därtill förknippade kostnaderna.

Som ett exempel kan nämnas informationskravet i

marknadsföringslagen (1995:450), som är en lag som bygger på

grundtanken att det ankommer på näringsidkarna själva att lämna

tillräcklig information. Enligt 4 § i lagen skall vid marknadsföringen

näringsidkaren lämna sådan information som är av särskild betydelse

från konsumentsynpunkt.

Det bör dock beaktas att de uppgifter som enligt direktivet alltid skall

lämnas får anses vara förhållandevis långtgående och tillgodose de krav

på information som presumtiva och aktuella kunder i allmänhet rimligen

kan ha. Det är sålunda svårt att finna några ytterligare uppgifter av större

betydelse som alltid bör lämnas.

I promemorian anges dock att det inte kan bortses från att det i

särskilda fall kan finnas behov av ytterligare upplysningar. Därför

föreslås att uppräkningen av de i direktivet angivna omständigheterna

lämpligen kan kompletteras med en mera allmänt hållen föreskrift,

avseende andra villkor respektive omständigheter av betydelse. Det

föreslås därvid ankomma på regeringen eller, efter bemyndigande,

Finansinspektionen att närmare precisera de villkor respektive om-

ständigheter som avses.

Enligt regeringen finns det emellertid för närvarande inte något behov

av att ge Finansinspektionen en rätt att genom föreskrifter precisera de i

direktivet angivna omständigheterna. De bestämmelser som finns i

direktivet torde som nyss angetts vara tillräckliga ur konsumentsynpunkt.

Dock finns det skäl att förtydliga informationsbestämmelserna i lagen på

det sätt som har föreslagits av flera remissinstanser. Därutöver bör det

lämnas en särskild anvisning till bestämmelserna i marknadsföringslagen

(1995:450).

Dessutom bör det understrykas att det står kreditinstitut fritt att lämna

mera omfattande information än som föreskrivs i lagen. Denna möjlighet

kan utnyttjas bl.a. i konkurrenssyfte. Skulle Finansinspektionen i

framtiden trots allt finna ett behov av ytterligare reglering kan dessa,

åtminstone inledningsvis, ges formen av allmänna råd.

6.4 Tillämplig lag

Regeringens bedömning: Tillämplig lag vid tvister med anledning av

en gränsöverskridande betalningsöverföring regleras av

Romkonventionen. Det innebär att när ett uppdrag ges av en

konsument blir lagen på konsumentens bostadsort tillämplig på

avtalet.

Vid andra fall torde som regel lagen i den stat, där det av beställaren

respektive betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet har sitt

huvudkontor, tillämpas.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna har inte haft erinringar mot förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: En särskild fråga är vilket lands

lag som skall tillämpas vid tvister i anledning av betalningsöverföringar

till och från utlandet. Frågan är att bedöma enligt allmänna internationellt

privaträttsliga principer. Den 1 juli 1998 inkorporerades konventionen

den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom-

konventionen) i svensk rätt (prop. 1997/98:14 Romkonventionen

tillämplig lag för avtalsförpliktelser, bet. 1997/98:LU9, rskr.

1997/98:139). Romkonventionen kompletteras av två protokoll om EG-

domstolens tolkning av konventionen. Dessa protokoll, som är avsedda

att säkerställa en enhetlig tolkning av konventionen, har ännu inte trätt i

kraft.

En betalningsöverföring består som nämnts av olika led. I sin enklaste

form går överföringen till på så sätt att ett kreditinstitut, sedan det erhållit

medel av den betalande, överför motsvarande belopp till ett kreditinstitut

i den stat där betalningen skall ske, varefter det sistnämnda

kreditinstitutet gör beloppet tillgängligt för betalningsmottagaren.

Om det kreditinstitut som har erhållit överföringsuppdraget inte självt

har något korresponderande kreditinstitut i betalningsstaten, får det anlita

ett kreditinstitut som har sådana kontakter och överföra beloppet till

detta. Ett sådant förfarande är dock knappast aktuellt i Sverige, i vart fall

inte i fråga om de större bankerna som alla torde ha korresponderande

banker inom EES. Det är vidare vanligt förekommande att det

kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar är ett annat än det

överförande kreditinstitutets korresponderande kreditinstitut. I sådant fall

fordras att beloppet förs över från det korresponderande kreditinstitutet

till det som betalningsmottagaren anlitar.

I de båda sistnämnda fallen tillkommer alltså två led i överföringen av

betalningen från den betalande till betalningsmottagaren. De ytterligare

kreditinstitut som därvid medverkar är sådana som i direktivet benämns

förmedlande kreditinstitut.

Direktivet utgår från att beställaren träffar avtal med ett kreditinstitut

om betalningsöverföring och att det föreligger ett avtal även mellan

betalningsmottagaren och det kreditinstitut som skall mottaga beloppet

för hans räkning. Avtalet mellan betalningsmottagaren och dennes

kreditinstitut kan bestå endast i att mottagaren har konto i institutet. Man

får dock, som nyss angetts, räkna med att det inte alltid föreligger något

avtal ens i denna mening mellan betalningsmottagaren och det

kreditinstitut som skall mottaga det överförda beloppet för hans räkning.

Det av beställaren anlitade kreditinstitutet svarar gentemot beställaren

för att beloppet blir överfört till det av mottagaren anlitade kreditinstitutet

inom föreskriven tid och utan obehöriga avdrag för kostnader (artikel 6

punkt 1 och artikel 7 punkt 2). Det sistnämnda kreditinstitutet svarar i

förhållande till mottagaren för att det mottagna beloppet görs tillgängligt

för denne inom föreskriven tid och utan obehöriga avdrag för kostnader

(artikel 6 punkt 2 och artikel 7 punkt 3).

Det av beställaren anlitade kreditinstitutet svarar också mot beställaren

för att beloppet över huvud överförs till mottagarens kreditinstitut, dock

med viss begränsning till beloppet (artikel 8 punkt 1). På motsvarande

sätt svarar det senare kreditinstitutet gentemot betalningsmottagaren

(artikel 8 punkt 2). Ett förmedlande kreditinstitut svarar för sina åtgärder

i förhållande till det kreditinstitut av vilket det har fått sina instruktioner

(artikel 6 punkt 1 sista stycket, artikel 7 punkt 2 andra stycket och artikel

8 punkt 1 sista stycket).

Vad nu sagts innebär att avtalsförhållanden med anledning av ärenden

om betalningsöverföring främst föreligger mellan beställaren och det av

honom anlitade kreditinstitutet, mellan ett sådant kreditinstitut och ett

förmedlande kreditinstitut samt mellan betalningsmottagaren och hans

kreditinstitut. Tvister kan närmast tänkas uppkomma i dessa

avtalsförhållanden.

Det står parterna fritt att träffa överenskommelse om den lag som skall

tillämpas på deras avtal (artikel 3 i Romkonventionen). I fråga om konsu-

mentavtal skall konsumenten dock inte berövas det skydd som

tillförsäkras honom enligt tvingande regler i lagen i det land där han har

sin vanliga vistelseort, bl.a. ifall avtalet har föregåtts av annonsering där

och konsumenten där vidtagit de för avtalets ingående nödvändiga

åtgärderna eller ifall hans motpart har mottagit beställningen där (se

artikel 5 punkt 2 i konventionen). Beträffande den närmare innebörden

härav kan hänvisas till prop. 1997/98:14 s. 43 f.

För fall då överenskommelse om lagval inte har ingåtts kan framhållas

följande.

Det blir då det s.k. obligationsstatutet som skall tillämpas på de olika

avtalsförhållandena. Det innebär att lagen i det land som avtalet har

närmast anknytning till skall tillämpas (se artikel 4 punkt 1 i

Romkonventionen, se även Bogdan, Svensk internationell privat- och

processrätt, 4. uppl. 1992, s. 225 ff.). Sådan anknytning skall som regel

anses finnas till det land där den part som skall utföra den för avtalet

karakteristiska prestationen har sin vanliga vistelseort vid avtalsslutet

eller, i fråga om en juridisk person, sin centrala förvaltning (artikel 4

punkt 2).

Då det gäller konsumentavtal skall dock, under samma förutsättningar

som gäller beträffande skydd enligt tvingande regler (se ovan), tillämpas

lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort (artikel 5

punkt 3).

Vad nu sagts torde i fråga om uppdrag som getts av en konsument i

allmänhet medföra att lagen på konsumentens bostadsort blir tillämplig

på avtalet.

För andra fall torde som regel lagen i den stat, där det av beställaren

respektive betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet har sitt huvud-

kontor, kunna tillämpas. Det innebär att i fråga om en

betalningsöverföring från Sverige till utlandet bör svensk lag vara

tillämplig vid en tvist mellan beställaren och det av honom anlitade

kreditinstitutet. Då det gäller en tvist mellan beställarens kreditinstitut

och ett korresponderande kreditinstitut i utlandet, torde utländsk lag bli

tillämplig. Rörande betalningsöverföring från utlandet till Sverige bör

svensk lag bli tillämplig dels beträffande rättsförhållandet mellan ett

utländskt kreditinstitut och dess svenska korresponderande kreditinstitut,

dels beträffande rättsförhållandet mellan betalningsmottagaren och

dennes kreditinstitut.

Det kan erinras om att enligt 4 § lagen (1992:160) om utländska filialer

m.m. skall utländska företag och utomlands bosatta utländska

medborgare, frånsett vissa undantag som här saknar aktualitet, anses som

svenska rättssubjekt vid bedömande bl.a. av om de i ett rättsförhållande,

som gäller av dem i Sverige bedriven näringsverksamhet, lyder under

svensk lag.

Tilläggas kan att det torde sakna större betydelse vilket lands lag som

skall tillämpas i det enskilda fallet, eftersom det förutsätts att

unionsstaternas lagstiftning i ämnet i princip är överensstämmande.

Frågan kan dock få praktisk betydelse t.ex. beträffande storleken på ränta

som skall utgå såsom skadestånd vid bl.a. dröjsmål.

De begränsningar i fråga om den föreslagna lagens

tillämpningsområde som sålunda kommer att gälla i internationellt

privaträttsligt hänseende följer, som framgår av det anförda, av

Romkonventionen och behöver inte komma till direkt uttryck i lagen.

6.5 Tillämpning av allmänna kontraktsrättsliga regler

och institutens ersättningsskyldighet när en

betalningsöverföring inte har verkställts

Regeringens förslag: Om en betalningsöverföring inte har verkställts

på det sätt som avtalats skall den anlitade banken vara skyldig att

återbetala det förkomna beloppet. Det skall föreligga ett strikt ansvar

upp till 12 500 euro. Därutöver skall allmänna bestämmelser och

principer om skadestånd i kontraktsförhållanden vara tillämpliga.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

förslaget. Finansinspektionen har ifrågasatt om bestämmelsen i förslagets

18 § är en begränsning jämfört med bestämmelsen i direktivet.

Lagförslaget skulle vinna på att förtydligas så att direktivets konstruktion

för ansvaret vid bristande eller felaktig fullgörelse av

betalningsöverföringen tydligare avspeglas i lagtexten. Det borde således

bättre kunna klargöras att det föreligger ett strikt ansvar upp till 12 500

ecu (numera euro), som inte kan avtalas bort, och att det därutöver kan

finnas en rätt till skadestånd i enlighet med vad som särskilt avtalats eller

följer av allmänna rättsgrundsatser. Inspektionen anför att ett exempel på

en sådan allmän rättsgrundsats anges i Betaltjänstutredningen som i sitt

betänkande SOU 1995:69 intagit synsättet att den som åtar sig ett

uppdrag att medverka vid en betalningsöverföring bör kunna jämställas

med den som åtagit sig att utföra en tjänst av annat slag. De principer

som finns i konsumenttjänstlagen bör enligt betaltjänstutredningen därför

kunna tillämpas. Det innebär att den som utför en tjänst skall ansvara för

direkta skador i enlighet med principerna för kontrollansvar och för

indirekta skador om felet beror på vårdslöshet eller uppsåt vid utförandet.

Såvitt avser begränsningen av det belopp som skall återbetalas vid

utebliven prestation torde grundprincipen vara den att om någon

betalningsöverföring av inbetalda medel inte skett skall dessa betalas

tillbaka till fullt belopp. Endast om den uteblivna prestationen beror på

någon omständighet som uppdragstagaren inte rår över kan det bli

aktuellt att diskutera en jämkning av beloppet ner till det belopp på

12 500 euro som banken har ett strikt ansvar för. Svenska

Bankföreningen har förstått denna bestämmelse så att banken enligt

allmänna skadeståndsrättsliga regler svarar fullt ut vid egen försummelse

men att vid fall då ingen av de i betalkedjan deltagande bankerna varit

försumliga (dvs. det ligger utanför bankens kontrollansvar) den

uppdragstagande banken ändå är skyldig att till beställaren maximalt

erlägga 12 500 euro, dvs. en form av återbetalningsgaranti.

Konsumentverket har ansett att bestämmelserna i förslagets 14 och 18 §§

synes motsägelsefulla och behöver förtydligas. Verket ifrågasätter också

om 17 § är förenlig med direktivets artikel 8 punkt 2. Allmänna

reklamationsnämnden har anfört att 18 § är för oklar och bör förtydligas.

Svensk Handel har funnit beloppsbegränsningen helt oacceptabel.

Beställaren måste alltid lita på att betalningen effektueras i banksystemet.

Ingen annan än banken och dess utländska partners har kontroll över

systemet. Det absurda i förslaget kan illustreras med en likartad situation

på ett annat område, t.ex. en reklamation av felaktiga skor. I det fallet

skulle skobutiken återge en halv vänstersko till den reklamerande

kunden. Svensk Handel anser att utebliven överföring skall ersättas med

hela det inbetalade beloppet. Finansbolagens Förening har ansett att det

bör framgå av lagen att beloppet i sin helhet skall återbetalas om det kan

återfinnas och att inblandade aktörer skall vara skyldiga att eftersöka

beloppet om det försvunnit. Begränsningen till 12 500 euro bör således,

enligt föreningen, beskrivas som ett slags garanti om vilket belopp som

den som utfört uppdraget alltid är skyldig betala, oavsett hur beloppet

kommit bort. Det bör också framgå av lagen att

återbetalningsskyldigheten i övrigt är vidare än så.

Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivets artikel 8 skall, om

en betalningsöverföring inte har verkställts, den av beställaren anlitade

banken återbetala till honom det belopp som skulle överförts, dock högst

12 500 euro jämte ränta och kostnader. Bestämmelsen bör tolkas på så

sätt att det föreligger ett strikt ansvar för banken att återbetala belopp upp

till 12 500 euro. Denna återbetalningsgaranti kan inte avtalas bort.

Beträffande denna bestämmelse, liksom bestämmelserna i direktivet om

påföljd då föreskriven tid för verkställande av betalningsöverföring har

överskridits och då förbudet mot att göra avdrag för kostnader har

överträtts anges i direktivet att bestämmelserna inte inverkar på andra

krav respektive rättigheter som beställaren respektive kunder och

kreditinstitut kan ha (se artikel 8 punkt 1 första stycket och artikel 6

punkt 4, artikel 7 punkt 2 första stycket, se även punkt 12 i ingressen till

direktivet). Vad som för svensk rätts del skulle kunna ligga till grund för

en rätt till ersättning i andra hänseenden än de som anges i direktivet

synes, förutom vad som kan följa av avtal mellan parterna, närmast vara

allmänna principer om ersättningsskyldighet i kontraktsförhållanden.

Att allmänna bestämmelser och principer om skadestånd i

kontraktsförhållanden blir tillämpliga vid sidan av vad som gäller enligt

en särskild lagreglering av frågan om betalningsöverföring på grundval

av direktivet kan inte anses stå i strid med någon allmän grundsats i

svensk rätt. Lagregleringen skall alltså utgå därifrån. Vid tillämpningen

måste tillses att allmänna regler inte kommer i konflikt med de nu

förevarande bestämmelserna. Detta bör komma till uttryck i lagtexten, se

18 §.

Lagrådet har noterat att det av den föreslagna lagtexten till 14 § inte

kan utläsas vad som anges i författningskommentaren, nämligen att ränta

aldrig skall beräknas på högre belopp än 12 500 euro. Frågan om

innebörden av beloppet i punkt 2 i den föreslagna bestämmelsen bör

därför lämpligen bli föremål för ytterligare överväganden under det

fortsatta lagstiftningsarbetet.

Regeringen kan dela Lagrådets uppfattning att 14 § bör förtydligas i

detta avseende. Som angavs i lagrådsremissen anser regeringen att

direktivets bestämmelse om återbetalningsgaranti skall tolkas på så sätt

att räntan inte kan beräknas på ett högre belopp än 12 500 euro även om

överföringen avsåg ett högre belopp. Denna uppfattning delas av

tjänstemän inom kommissionen och av andra medlemsstater. Även i detta

sammanhang bör det dock observeras att banken utöver detta strikta

betalningsansvar kan, enligt avtalet eller allmänna principer om

skadestånd, vara skyldig att återbetala ett högre belopp än vad garantin

omfattar. I detta fall ränta beräknad på den del av ett förkommet belopp

som överstiger 12 500 euro.

Flera remissinstanser har ansett att bestämmelsen i 18 § skall

förtydligas och att återbetalningsgarantin skall klargöras. Regeringen

delar denna bedömning och har därför justerat lagtexten.

Därutöver bör man naturligtvis kunna förvänta sig att samtliga

inblandade institut gör vad som står i deras makt att återfinna hela

beloppet och se till att beställaren hålls skadeslös utan att denne behöver

inleda en skadeståndsrättslig process.

6.6 Sanktioner

Regeringens förslag: När det enligt direktivet skall utgå ränta skall

räntesatsen vara dröjsmålsräntan enligt räntelagen (1975:635). Vid

underlåtenhet att lämna information före och efter en

betalningsöverföring enligt 3 och 4 §§ i den föreslagna lagen skall

marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

förslaget. Svenska Bankföreningen har framfört att räntelagens

bestämmelse om dröjsmålsränta har en för hög räntesats med tanke på de

fall som kan tänkas bli aktuella. Kommerskollegium har pekat på att det

bör undersökas hur övriga EU-länder avser att reglera frågan om

sanktioner vid åsidosättande av kreditinstitutens förpliktelser.

Företagarnas Riksorganisation har ansett att det bör övervägas ett längre

gående ansvar i de fall överföringar fallerar och detta orsakar beställaren

annan skada än som kompenseras genom ränta.

Skälen för regeringens förslag: I fråga om fall då en

betalningsöverföring inte har utförts inom föreskriven tid, då avdrag har

gjorts för kostnader i strid med förbudet därom och då en betalningsöver-

föring över huvud inte har kommit till stånd innehåller direktivet

föreskrifter om sanktioner (artiklarna 6-8). Dessa utgörs av skyldighet att

utge skadestånd i form av ränta, att överföra avdraget belopp samt att

återbetala mottaget belopp jämte skyldighet att betala ränta och ersätta

kostnader. I närmast föregående avsnitt har nämnts att även allmänna

skadeståndsrättsliga bestämmelser och principer kan bli tillämpliga.

I fråga om ränta på mottaget belopp, vid dröjsmål med en

betalningsöverföring eller då ett betalningsöverföringsuppdrag över

huvud inte har blivit utfört (artikel 6 och 8), anges i direktivet att räntan

skall beräknas med tillämpning av en räntesats, som utgör kompensation

och som fastställts i enlighet med de regler som antagits av den

medlemsstat, i vilken det företag som skall betala skadeståndet har sitt

säte (artikel 2 definitionen under k).

Mot bakgrund härav framstår det som naturligt att beakta vad som

föreskrivs i räntelagen (1975:635). Där finns bestämmelser om

avkastningsränta och om dröjsmålsränta (5 och 6 §§, jfr 2-4 §§). Den

förra motsvarar diskontot ökat med två procentenheter och den senare

diskontot ökat med åtta procentenheter. Den ränta som avses i artikel 6

och 8 i direktivet motsvaras närmast av räntelagens dröjsmålsränta.

Svenska Bankföreningen har emellertid framfört invändningar mot att i

de fall som är i fråga tillämpa en så hög ränta som den dröjsmålsränta

som gäller enligt räntelagen. Skälet för ståndpunkten är att en svensk

bank som har åtagit sig ett betalningsöverföringsuppdrag har att svara

även för en förmedlande banks handlande samt att den förmedlande

bankens betalningsskyldighet gentemot den svenska banken (se artikel 6

punkt 1 fjärde stycket och artikel 8 punkt 1 fjärde stycket i direktivet)

kan utgöras av en ränta som grundas på en lägre och kanske betydligt

lägre räntesats. I sådant fall gör den svenska banken en slutlig förlust,

trots att den inte själv har förfarit felaktigt.

Denna mening utgår från att en utländsk förmedlande banks

skadeståndsskyldighet gentemot beställarens svenska bank och därmed

räntans storlek är eller åtminstone kan vara att bedöma enligt den ut-

ländska statens lag även vid en prövning av frågan vid svensk domstol.

Som framgår av vad som sagts i avsnitt 6.4. får man utgå från att den

utländska statens lag blir tillämplig beträffande denna fråga, om inte

överenskommelse om lagvalet har träffats mellan parterna. Därav följer

också att den ränta som den utländska banken har att betala sannolikt

skiljer sig, mer eller mindre, från den ränta som den svenska banken skall

betala till beställaren.

Den utländska räntan kan vara lägre än den som väljs för svensk rätts

del, men den kan också vara högre; skillnaden kan vidare variera från tid

till annan. I det förra fallet gör den svenska banken en förlust, medan den

i det senare fallet blir ersatt fullt ut. Ju högre räntesats som väljs i den

svenska lagen, desto större blir givetvis risken för att den svenska banken

gör en förlust till följd av att utländsk lag föreskriver en lägre räntesats.

Nämnda förhållanden utgör emellertid, enligt regeringens mening, inte

tillräcklig anledning att välja någon annan räntesats än dröjsmålsränta

enligt räntelagen. Det är ett väl beprövat och känt sanktionsmedel. Det

saknas anledning att i detta sammanhang skapa ett lindrigare medel. Det

skall också framhållas att direktivets föreskrifter i ämnet utgår från att

varje medlemsstats interna regler på området skall vara avgörande.

Då det gäller skyldigheten att informera kunder om villkor för

betalningsöverföring och om förhållanden hänförliga till viss betalnings-

överföring föreskrivs däremot inte i direktivet någon sanktion för det fall

att skyldigheten skulle åsidosättas. Fråga uppkommer då om det finns

anledning att i en lag om betalningsöverföringar ta upp en särskild

sanktionsbestämmelse för sådana fall. I detta hänseende kan anföras

följande.

Den som behöver hjälp med en betalningsöverföring till utlandet torde

i de allra flesta fall vända sig till en bank. Banker står under tillsyn av

Finansinspektionen. Om en bank överträder bestämmelser som reglerar

bankens verksamhet, kan inspektionen ingripa genom att meddela

varning; ytterst kan bankens oktroj återkallas (7 kap. 16 § första stycket 5

och andra stycket bankrörelselagen [1987:617]).

Beträffande filial, från vilken bankrörelse drivs av ett bankföretag som

är hemmahörande i ett land utanför EES, har inspektionen liknande be-

fogenheter (7 kap. 18 § bankrörelselagen). I 7 kap. 19 och 20 §§ samma

lag finns bestämmelser om bankföretag, som är hemmahörande i ett land

inom EES och som driver verksamhet här i landet från filial eller genom

direkt tillhandahållande av tjänster.

Enligt 19 § skall Finansinspektionen i första hand försöka komma till

rätta med regelöverträdelser genom att utfärda förelägganden om rättelse.

Om det inte hjälper skall inspektionen underrätta behörig myndighet i

bankens hemland om överträdelsen så att den myndigheten kan vidta de

åtgärder mot banken som krävs för att åstadkomma rättelse. Eftersom det

är hemlandets myndigheter som har auktoriserat banken så har dessa

myndigheter också normalt större möjligheter att på ett effektivt sätt

ingripa mot regelstridiga förfaranden. Hemlandets myndigheter skall

hålla tillsynsmyndigheten i värdlandet underrättad om vilka åtgärder som

vidtas mot banken. Skulle banken inte upphöra med överträdelserna trots

de åtgärder som vidtagits av hemlandet eller beroende på att sådana

åtgärder visat sig otillräckliga eller av någon anledning inte kan

genomföras i det landet, så får inspektionen gå vidare i försöken att

stoppa överträdelserna. Vad som återstår är att förbjuda banken att göra

nya åtaganden i Sverige. Innan förbud meddelas skall

tillsynsmyndigheten i hemlandet underrättas.

I brådskande fall kan Finansinspektionen meddela förbud utan att först

underrätta hemlandets behöriga myndighet. Även i brådskande fall måste

emellertid inspektionen först försöka komma till rätta med en rättsstridig

verksamhet genom ett föreläggande om rättelse. Följer inte banken detta

föreläggande kan inspektionen omedelbart förbjuda banken att göra nya

åtaganden. Underrättelse om att banken vägrat vidta erforderlig rättelse

och att förbud meddelats skall därefter sändas så snart som möjligt till

hemlandsmyndigheten.

Enligt direktivet kan betalningsöverföring utföras även av andra

kreditinstitut än banker. I Sverige är det i dessa fall fråga om institut som

driver finansieringsverksamhet och därmed står under

Finansinspektionens tillsyn såsom kreditmarknadsföretag (se 1 kap. 1 §

första stycket 1, 2 och 5 och 2 § samt 5 kap. 1 § lagen [1992:1610] om

finansieringsverksamhet). Beträffande kreditmarknadsföretag som

överträder bestämmelser vilka reglerar dessas verksamhet har

inspektionen samma befogenheter som i fråga om banker (5 kap. 17 §

första stycket 3 och andra stycket nämnda lag).

Liknande befogenheter finns då det gäller filial, från vilken drivs

verksamhet av ett utländskt kreditinstitut som är hemmahörande i ett land

utanför EES (5 kap. 19 § lagen om finansieringsverksamhet). Då det

gäller kreditinstitut, som är hemmahörande i ett land inom EES och som

driver verksamhet här i landet från filial eller genom direkt tillhanda-

hållande av tjänster, se 5 kap. 20 och 21 §§ och ovan beträffande

bankfilialerna.

Direktivet utgår från att även andra företag än kreditinstitut, varvid

med företag avses inte bara juridiska utan också fysiska personer, kan

verkställa betalningsöverföringar (se definitionen under b i artikel 2).

Man kan inte utgå från att betalningsöverföringar kommer att ombesörjas

endast av företag som agerar på den finansiella marknaden och hanterar

stora penningströmmar. Troligen bör det räknas med att företag av skilda

slag kan komma att ägna sig åt uppgiften.

Ifall det finns ett antal företag som medverkar i betalningsöverföringar

utan att stå under tillsyn av behörig myndighet, kan ingripande av det

slag som nyss nämnts inte vidtas från någon myndighet vid

försummelser. Detta kan dock inte betraktas som någon väsentlig eller

avgörande olägenhet. Företaget svarar givetvis för sina försummelser på

det sätt som anges i den föreslagna lagen i enlighet med direktivet och

även enligt allmänna principer som blir tillämpliga vid sidan av lagen.

Marknadsföringslagen (1995:450), som gäller då näringsidkare mark-

nadsför produkter (bl.a. tjänster) i sin verksamhet, är tillämplig i fråga

om marknadsföring som banker och andra företag tillämpar rörande

betalningsöverföring. En näringsidkare kan enligt den lagen åläggas att

lämna föreskriven information (se 15, 16 och 19-21 §§). Detta får också

avseende på sådan information som åsyftas i artikel 3 i direktivet, dvs.

information till eventuella kunder före ett avtal.

Det synes lämpligt att marknadsföringslagens bestämmelser om

åtgärder vid underlåtenhet att lämna information i samband med

marknadsföring får bli tillämpliga även på sådan information som enligt

artikel 4 i direktivet skall lämnas efter åtagande att verkställa en

betalningsöverföring.

Det bör därför tas upp en särskild bestämmelse som hänvisar till

marknadsföringslagen (jfr t.ex. 8 § konsumentförsäkringslagen

[1980:38], 8 § konsumentkreditlagen [1992:830] och 7 § lagen

[1992:1672] om paketresor). Det torde kunna förutsättas att Konsument-

ombudsmannen kommer att vara uppmärksam i fråga om försummelser

beträffande informationsskyldigheten.

Mot bakgrund av det anförda finns det inte anledning att införa

bestämmelser om någon särskild sanktion beträffande överträdelse av

skyldigheten att informera kunder utöver vad som sagts om tillämpning

av marknadsföringslagen.

Konkurrensfrågor

Av handlingarna i ärendet framgår att frågan om konkurrens mellan

kreditinstituten har tillmätts stor betydelse vid utarbetandet av direktivet.

Avsikten är att kreditinstituten skall konkurrera med varandra genom att

erbjuda allmänheten tjänster i fråga om betalningsöverföring av bättre

kvalitet än som krävs enligt lagens bestämmelser. Det kan avse t.ex. den

tid inom vilken överföringen till det av betalningsmottagaren anlitade

kreditinstitutet skall ha utförts eller de kostnader som

betalningsöverföring betingar. Även beträffande information kan

kreditinstituten tänkas erbjuda sina kunder en bättre service än den som

lagen och direktivet kräver.

Konkurrensfrågan innebär också att kreditinstitut inte får träffa sådana

avtal med varandra som strider mot regler och principer på området. För

svensk rätts del bör 6 § konkurrenslagen (1993:20) uppmärksammas,

som i princip förbjuder avtal vilka har till syfte att hindra, begränsa eller

snedvrida konkurrensen på ett märkbart sätt eller som ger ett sådant

resultat. Vid utarbetandet av direktivet har diskuterats i vad mån avtal

rörande olika frågor på området kan anses godtagbara. Som exempel på

frågor som inte får bli föremål för överenskommelser mellan banker

nämns avgifter för transaktioner.

Konkurrensfrågorna, vilka givetvis är mycket viktiga, ligger utanför

själva direktivet och påkallar inte någon bestämmelse i den nu aktuella

lagen. Det finns därför inte anledning att gå närmare in på frågorna här.

6.7 Reglering av tvister

Regeringens bedömning: Tvister som uppstår vid tillämpningen av

lagen kan lösas av befintliga tvistlösningsorgan, såsom Allmänna

reklamationsnämnden eller allmän domstol.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Endast Kammarrätten i Jönköping har anfört

något i denna del. Kammarrätten noterar att det vid väckande av talan är

allmän domstol som berörs. Möjligen bör det finnas hänvisning i

lagförslaget till befintligt system för tvistlösning.

Skälen för regeringens förslag: Som nämnts i avsnitt 4 skall det

enligt direktivet finnas lämpliga och effektiva förfaranden för prövning

av tvister angående klagomål och ersättningsanspråk mellan beställaren

respektive betalningsmottagaren och det anlitade kreditinstitutet.

Om en kund anser att det kreditinstitut som anlitats har handlat

felaktigt eller försumligt vid fullgörande av uppdraget, kan kunden klaga

hos klagomålsansvarig i det aktuella kreditinstitutet. Ifall det efter

utredning visar sig att det finns skäl för klagomålen, kan det förväntas att

kreditinstitutet rättar sig därefter och ersätter kunden för eventuell

förlust.

Såvitt rör konsumenter kan tvister också prövas av Allmänna

reklamationsnämnden. Näringsidkare godtar som regel nämndens

avgöranden. Här kan också nämnas att Konsumenterna bankbyrå i

Stockholm samt konsumentvägledare, som finns på vissa håll i landet,

kan ge råd och vägledning om en konsument har några frågor rörande

bankernas tjänster.

En missnöjd kund kan givetvis också väcka talan vid domstol mot

vederbörande kreditinstitut bl.a. om rätt till ersättning.

De möjligheter som sålunda står dem till buds som har lämnat uppdrag

som rör betalningsöverföring torde uppfylla de krav som direktivet

förutsätter.

6.8 Force majeure

Regeringens förslag: Bestämmelsen om force majeure skall nära

ansluta till direktivets lydelse.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås en annorlunda

utformning av bestämmelsen om force majeure.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

förslagen. Kammarrätten i Jönköping har anfört att lagtexten bör avfattas

i enlighet med direktivets lydelse. Svenska Bankföreningen har i

huvudsak anfört att en bestämmelse om force majeure bör innefatta också

en lockout inom bankväsendet. Som skäl härför har föreningen angett att

i Sverige är den fackliga anslutningen betydligt högre än i andra länder

och rätten till fackliga stridsåtgärder, dvs. såväl strejk som lockout, är

reglerad i vår grundlag ( 2 kap. 17 § regeringsformen). Det finns därför

ett starkt principiellt intresse av att strejk och lockout behandlas lika och

att båda parter inom bankväsendet har både formella och reella

möjligheter att vidta stridsåtgärder. Om balansen rubbas, genom att

bankernas reella möjligheter att vidta stridsåtgärder begränsas, kan detta

långsiktigt leda till ökade kostnader för bankerna, vilket i slutskedet

kommer att drabba kunderna. Även samhällets och enskilda kunders

intresse av ett väl fungerande betalningssystem talar för en balans i detta

hänseende. Mot denna bakgrund och med hänvisning till den speciella

verksamhet som bankerna bedriver måste lockout anses vara en

omständighet som är att likställa med force majeure. Konsumentverket

har förordat att regeln skall ha sin utgångspunkt i näringsidkarens

kontrollansvar i enlighet med 31 § konsumenttjänstlagen (1985:716) och

16 § lagen (1992:1672) om paketresor. Kommerskollegium har anfört att

det fortsatta lagstiftningsarbetet bör beakta de potentiellt negativa

följderna för bankerna om lockout inom banksektorn inte skulle rymmas

i force majeure-begreppet i den svenska lagen. Svensk Handel har

avstyrkt force majeure bestämmelsen och framfört att elektronisk

överföring av belopp mellan länder inte är att likställa med leverans av

varor. Varor och egendom kan förstöras av naturkatastrofer m.m.

Överförda belopp finns alltid någonstans i systemet tillgängliga för i

systemet ingående banker. Därför finns inte skäl att göra banken fri från

återbetalningsskyldighet när belopp försvinner i systemet. Svenska

Fondhandlareföreningen har instämt i Svenska Bankföreningens

ståndpunkt och ansett att det föreslagna undantaget från påföljd vid

underlåtenhet att fullgöra en förpliktelse måste vidgas till att omfatta

också lockout. I den svenska finansiella marknaden omfattas lockout

regelmässigt av det som brukar benämnas force majeureliknande

händelser. Om lockout inte skulle omfattas på vissa finansiella områden,

skulle det otvivelaktigt ge influenser också på andra områden, t.ex.

värdepappershandeln.

Skälen för regeringens förslag: I direktivet finns en bestämmelse om

att kreditinstitut som medverkar i en betalningsöverföring är befriade

från de förpliktelser som anges i direktivet, om de kan anföra skäl för

force majeure (artikel 9). Enligt artikeln avses med force majeure

onormala och oförutsebara omständigheter utom kontroll för den som

åberopar sådan grund för befrielse och vars konsekvenser inte skulle ha

kunnat undvikas trots alla ansträngningar.

Definitionen i direktivet av begreppet force majeure grundas på den

bestämmelse om force majeure som finns i artikel 4 punkt 6 i rådets

direktiv (90/314/EEG) av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket

och andra paketarrangemang. I den lag (1992:1672) om paketresor som

utarbetats på grundval av det direktivet har emellertid föreskriften om

force majeure införlivats genom en bestämmelse om s.k. kontrollansvar

efter mönster från bl.a. den nya köplagstiftningen (se 16 § lagen om

paketresor).

En bestämmelse om kontrollansvar ansågs därvid likvärdig med

direktivets regel om force majeure (se prop. 1992/93:95 s. 45 f. och 50).

Det bedömdes vara av värde att skadeståndsreglerna i lagen om

paketresor i princip överensstämde med motsvarande reglering i

köplagstiftningen.

I promemorian anförs beträffande bestämmelsen om force majeure att

skillnaden inte torde vara särskilt stor mellan en bestämmelse om

kontrollansvar och en föreskrift om force majeure, grundad på direktivets

regel därom. Bedömningen bör dock utgå från att en bestämmelse om

force majeure ger ett mera begränsat utrymme för undantag från de

påföljder som, i enlighet med direktivet, anges i den föreslagna lagen.

Det bör också beaktas att en betalningsöverföring alltid berör två länder,

varvid olika led torde vara att bedöma enligt olika lagar, samt att det är

angeläget att bestämmelserna är likartade i medlemsstaterna. Med hänsyn

till att förevarande lagreglering har visst samband med bestämmelser om

betalning av skulder kan också erinras om force majeure-regeln i 7 §

andra stycket lagen (1936:81) om skuldebrev.

På grund av det anförda föreslås i promemorian en bestämmelse om att

en bank inte skall drabbas av någon påföljd som anges i lagen om

underlåtenheten beror på lag, avbrott i den allmänna samfärdseln eller

annat liknande hinder som inte kunnat förutses av banken vid avtalets

ingående.

En del remissinstanser har anfört att lagförslaget om force majeure inte

följer direktivets lydelse. Det har också framförts önskemål om att force

majeure-regeln bör ha sin utgångspunkt i näringsidkarens kontrollansvar

i enlighet med 31 § konsumenttjänstlagen och 16 § lagen om paketresor.

En särskild fråga, som har rests av några remissinstanser, är hur lockout

inom bankväsendet skall bedömas.

Regeringen delar remissinstansernas bedömning att lagtexten skall

utformas i nära anslutning till direktivtexten. Såsom anförts i

promemorians förslag anknyter direktivets force majeure-regel till den

definition av begreppet som finns i direktivet om paketresor,

semesterpaket och andra paketarrangemang. Vid införlivandet av det

direktivet i svensk rätt infördes en bestämmelse om kontrollansvar som

har sin motsvarighet i köplagstiftningen.

Kontrollansvaret bygger på 1980 års FN-konvention. Tekniskt är

kontrollansvaret utformat så att det ställer upp fyra förutsättningar som

alla skall vara uppfyllda för att säljaren skall bli befriad från

skadeståndsansvar. Säljaren har bevisbördan för att alla förutsättningar är

uppfyllda. För det första skall det föreligga ett hinder för avtalsenlig

uppfyllelse. För det andra skall hindret ligga utanför säljarens kontroll.

För det tredje skall hindret vara sådant att köparen inte skäligen kunde

förväntas ha räknat med det vid köpet. Och för det fjärde skall säljaren

inte skäligen ha kunnat undvika eller övervinna hindret.

Vid en jämförelse mellan direktivets text om force majeure och de

bestämmelser om kontrollansvar som finns i bl.a. köplagen (1990:931)

kan konstateras att bestämmelserna uppvisar stora likheter. Det ligger

därför nära till hands att införa en bestämmelse om kontrollansvar även i

denna lag. För detta talar också de omständigheterna att det är angeläget

att bestämmelserna är likartade i medlemsstaterna och att de nära ansluter

till direktivets text. Det bör även beaktas att lagen är väsentligen

konsumentinriktad och att bestämmelser om kontrollansvar finns i andra

lagar på konsumentområdet, t.ex. konsumentköplagen (1990:932) och

konsumenttjänstlagen (1985:716). Mot bakgrund härav ansluter sig

regeringen till Konsumentverkets bedömning och föreslår att det införs

en bestämmelse om kontrollansvar som nära ansluter till direktivets text.

Frågan om en näringsidkares kontrollansvar i samband med en

arbetskonflikt har berörts i förarbetena till köplagen (prop. 1988/89:76 s.

110 f). Huruvida en lockout kan anses utgöra ett hinder som ligger

utanför en banks kontroll eller inte får avgöras från fall till fall och

slutligen av allmän domstol.

6.9 Tidsåtgång för en betalningsöverföring

Regeringens förslag: Om inte annat har avtalats skall en

betalningsöverföring ta högst fem bankdagar räknat från acceptdagen

till beloppet har nått betalningsmottagarens bank.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget med undantag för

Konsumentverket som har ansett att regeln om vilken tid en transktion får

ta är alltför lösligt hållen och ger ingen påtryckning på företagen att

reducera de långa tider som förekommer. Svensk Handel har framfört att

tiden för utförande av betalningsöverföringar bör ses över i ljuset av den

nya teknik som används och återbetalningstiden i förslagets 14 § bör

förkortas till sju bankdagar.

Skälen för regeringens förslag: Av direktivet framgår det att en

betalningsöverföring skall, om inte annat avtalats, ta högst fem

bankdagar från acceptdagen till det att beloppet har nått

betalningsmottagarens bank. Detta kan tyckas vara en lång tid, särskilt

mot bakgrund av den tekniska utvecklingen på det finansiella området.

Frågan har uppmärksammats under arbetet med direktivet. I artikel 12

och i ingressen till direktivet har införts en uppgift för kommissionen att,

senast två år efter det att direktivet har börjat tillämpas, lägga fram en

rapport till Europaparlamentet och rådet. I rapporten bör särskilt

behandlas frågan om vilken tidsfrist som skall gälla om någon sådan inte

överenskommits mellan beställaren och det institut denne anlitat, med

hänsyn tagen såväl till den tekniska utvecklingen som till förhållandena i

varje medlemsstat.

Direktivet ger således för närvarande inte möjlighet att genom

nationella regler korta tiderna för betalningsöverföringar om principen

om harmonisering av reglerna skall hålla. Det bör dock påpekas att det

står instituten fritt att erbjuda kortare tider för sina

betalningsöverföringar.

Direktivet utgår från att avtal helst skall träffas mellan kunden och

banken om t.ex. tidsåtgången för en betalningsöverföring. Det kan

ifrågasättas om ett sådant avtal får vara mindre förmånligt för kunden än

som anges i lagen (och direktivet) för det fall att något avtal inte har

träffats. Frågan har praktisk betydelse då det gäller tiden för verkstäl-

lande av en betalningsöverföring.

Till stöd för att det inte skall vara tillåtet att ingå överenskommelse om

längre tid än som anges i direktivet kan anföras att föreskrifterna i

direktivet ger uttryck för en minimistandard och att den avtalsfrihet som

föreligger bör utövas inom den ram som direktivet anger. Det kan också

beaktas att direktivet har tillkommit bl.a. för att reducera de långa tider

som förekommer på vissa håll och att direktivet kan förmodas utgå från

att de tidsfrister som där angetts över lag bör kunna hållas. Med denna

syn skulle ett avtal inte få innebära en längre tid än fem bankdagar

respektive en bankdag (se 7 och 9 §§).

Å andra sidan måste man utgå från att åtgärder vid

betalningsöverföring som skall vidtas i andra länder närmast en

förmedlande banks åtgärder på sina håll kommer att kräva längre tid än

vad motsvarande åtgärder vanligtvis tar i Sverige. Detta kan en svensk

bank inte göra något åt och bör då inte heller tvingas ingå ett avtal som

sannolikt kommer att leda till skadeståndsskyldighet på grund av

överskridande av tiden.

Enligt vad som upplysts kan det också förhålla sig så, att beställaren

vill ha ett belopp överfört till betalningsmottagarens bank först viss dag

som ligger mer än fem bankdagar fram i tiden, t.ex. därför att en vara

som beloppet utgör betalning för först då skall levereras. Att beakta är

vidare att en kund, som anser att den tid som banken erbjuder är alltför

lång, kan vända sig till en annan bank. Direktivet innehåller inte heller

något direkt förbud mot avtal, som går ut på längre utförandetid än de

tider som anges för fall då något avtal inte har träffats i saken.

Mot bakgrund av det anförda synes övervägande skäl föreligga för att

direktivet inte hindrar att avtal träffas om längre tid för utförande av en

betalningsöverföring än de tider som anges i direktivet. Lagförslaget

utgår från denna innebörd.

6.10 Lagtekniska frågor

Regeringens förslag: Det skall införas en ny lag som skall betecknas

lag om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att erinra mot

att det införs en särskild lag om betalningsöverföringar. Ett antal

remissinstanser har dock framfört synpunkter av lagteknisk karaktär.

Bland annat har Hovrätten för Övre Norrland och Finansinspektionen

anfört att av promemorian kan utläsas att med person avses både fysisk

och juridisk person. Lagtexten borde därför mot bakgrund av den

konsumentvänliga profilen förtydligas. Kammarrätten i Jönköping har

funnit att rubriken på lagen är väl lång och föreslår i stället lag om

gränsöverskridande betalningar inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet . Vidare behöver genomgående i lagtexten enbart

anges EES, eftersom alla EU-staterna ingår i nämnda område. Lagtexten

bör dessutom när det gäller vilka som kommer att utföra

betalningsöverföringar nära ansluta till direktivets text. På så sätt undviks

problem vid en eventuell förändring av aktörer på den svenska

marknaden för betalningsöverföringar. Slutligen har Kammarrätten ansett

att det är viktigt att i lagen ta in de definitioner som anges i direktivet.

Därigenom undviks problem vid lagtolkning. Marknadsdomstolen har

framfört att ordet skadestånd bör bytas ut mot ersättning, eftersom ränta

inte är skadestånd enligt svensk terminologi. Domstolen har vidare

föreslagit en tilläggsändring i prisinformationslagen (1991:601).

Skälen för regeringens förslag: En första fråga är var bestämmelser i

ämnet bör tas upp, i någon redan befintlig lag på det finansiella området

eller i en särskild lag.

Som nämnts i det föregående berör en reglering i första hand banker.

Den befintliga lag på det området som närmast kan komma i fråga är

bankrörelselagen. Där regleras främst den rörelse som en bank får driva.

Bestämmelserna är emellertid i princip allmänt hållna, dock att där finns

vissa närmare föreskrifter om t.ex. kreditgivning (2 kap. 13-19 §§). Att i

bankrörelselagen införa så detaljerade bestämmelser som direktivet

kräver skulle bryta systematiken i den lagen.

De nu aktuella lagreglerna berör även andra kreditinstitut än banker.

Ifall bestämmelser i ämnet förs in i bankrörelselagen, måste motsvarande

reglering ske i en lag avseende sådana kreditinstitut. Lagen om

finansieringsverksamhet innehåller bestämmelser som beträffande

kreditmarknadsföretag motsvarar bankrörelselagen. Bestämmelser om

betalningsöverföring skulle i och för sig kunna tas upp i den lagen,

eventuellt i form av hänvisning till bankrörelselagens regler i saken. Som

nämnts ovan kan dock inte en sådan reglering förordas.

Då det gäller andra företag som berörs av direktivet uppkommer större

svårigheter att placera bestämmelser i någon redan gällande lag.

I fråga om vissa företeelser på det finansiella området som berör bl.a.

banker och andra företag finns för närvarande särskilda lagar. Som

exempel kan nämnas lagen (1991:980) om handel med finansiella

instrument, lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. Övervägande skäl talar för att

på motsvarande sätt ta upp de nu ifrågavarande bestämmelserna i en

särskild lag vid sidan av nyssnämnda lagar. Det föreslås att så sker.

Direktivet föranleder också vissa terminologiska frågor. Den företeelse

som direktivet behandlar benämns i den svenska versionen av direktivet

"gränsöverskridande betalningar". Detta ansluter nära till den franska

beteckningen, "les virements transfrontaliers". I den engelska versionen

används uttrycket "cross-border credit transfers".

När det på grund av sammanhanget inte behöver särskilt anges att

åtgärden skall ske från ett land till ett annat, synes valet närmast stå

mellan orden "betalning" och "betalningsöverföring". Det framstår som

naturligt att anse att betalningen görs av den som ger uppdraget till

banken och vad detta och andra medverkande banker utför är att överföra

betalningen till betalningsmottagaren i den andra staten. Det har därför

synts lämpligt att använda termen "betalningsöverföring".

Då det i lagrubriken skall anges att det är fråga om

betalningsöverföringar till andra stater synes naturligare att tala om

"utlandet" än att använda termen "gränsöverskridande". Lagen skulle då

kunna få beteckningen "lag om betalningsöverföringar till och från

utlandet". Det har emellertid synts vara en fördel att det redan av

rubriken framgår den geografiska begränsning som lagen skall ha. Det

föreslås därför att lagen ges rubriken "Lag om betalningsöverföringar

inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet".

Den som initierar ett ärende angående betalningsöverföring kallas i den

svenska versionen av direktivet "beställaren". I den engelska versionen

används termen "originator" och i den franska "donneur d''''ordre". För den

svenska lagen synes valet närmast stå mellan "uppdragsgivaren",

"beställaren" och "betalaren" (eller "den betalande"). Det kan nämnas att

adressaten benämns "betalningsmottagaren". I promemorian har

föreslagits termen "beställaren", bl.a. med hänsyn till att även

betalningsmottagaren är uppdragsgivare beträffande hans anlitande av ett

kreditinstitut. Regeringen delar denna bedömning.

I direktivet benämns det företag som för betalningsmottagarens

räkning skall mottaga det överförda beloppet såsom det företag som

betalningsmottagaren har anlitat (se t.ex. artikel 6 punkt 2, artikel 7 punkt

3 och artikel 8 punkt 2). I de engelska och franska versionerna används

uttrycken "the beneficiary''''s institution" respektive "l''''établissement du

bénéficiaire". Mot det uttryck som används i den svenska versionen av

direktivet kan invändas att det inte alltid förhåller sig på det sättet att en

betalningsmottagare på förhand har vänt sig till en bank (eller annat

företag) och uppdragit åt denna att mottaga beloppet för hans räkning.

Utvecklingen synes emellertid gå i den riktningen, i vart fall på det sättet

att betalningsmottagaren har ett konto i den bank till vilken beloppet

skall överföras. Det har därför synts godtagbart att använda det nämnda

uttrycket i lagtexten och motiven, omväxlande med

"betalningsmottagarens bank".

Direktivet utgår som nämnts från att inte bara banker och andra

kreditinstitut utan även andra typer av företag skall kunna utföra

betalningsöverföringar. Såsom berörts i det föregående torde för svenskt

vidkommande i praktiken till helt övervägande del banker vara aktuella.

Mot bakgrund härav finns anledning att avfatta lagreglerna med avseende

på banker och i en särskild bestämmelse ange att vad som föreskrivs om

banker även gäller andra företag som i sin verksamhet utför

betalningsöverföringar.

I promemorian har inte ansetts behövligt att ta upp motsvarighet till

alla de definitioner som direktivet innehåller. Endast för ett par fall har

det synts befogat att definiera begrepp som används i lagtexten. I övrigt

framgår innebörden av använda termer av det sammanhang vari de

förekommer.

Lagtexten skall, utan att avvika från direktivets lydelse, vara så lättläst

som möjligt. Som remissinstanserna har påpekat finns skäl att göra vissa

justeringar i lagförslaget. Regeringen återkommer till dessa justeringar i

författningskommentaren och i lagtexten.

6.11 Penningtvätt

Regeringens förslag: Lagen skall vara subsidiär i förhållande till

lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt.

Promemorians förslag: I promemorian har det inte lämnats något

förslag som anger hur den föreslagna lagen förhåller sig till lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt.

Remissinstanserna: Svenska Bankföreningen har anfört att av varken

lagförslaget eller författningskommentaren kan utläsas hur den nu

föreslagna lagen förhåller sig till lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt. Däremot kan av åttonde stycket i ingressen till direktivet

utläsas att det inte avses påverka tillämpning av bestämmelserna i

penningtvättsdirektivet. Det är således, enligt föreningen, angeläget att

denna kollision mellan lagarna undanröjs. Kommerskollegium har

framfört att det förhållandet att ett kreditinstitut försenar en

betalningsöverföring till följd av kontroller enligt penningtvättslagen inte

bör leda till ansvar för brott mot den föreslagna lagen om

betalningsöverföringar.

Skälen för regeringens förslag: Enligt den svenska

penningtvättslagen är företag som driver bank-, livförsäkrings-,

värdepappersrörelse eller rörelse som står under Finansinspektionens

tillsyn och som huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de

verksamheter som anges i 3 kap. 1 § 2 13 lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet samt driver verksamhet enligt

valutaväxlingslagen (1996:1006) skyldiga att kontrollera identiteten hos

den som vill inleda en affärsförbindelse med företaget. Vidare åligger det

företagen att granska alla transaktioner beträffande vilka företaget har

skäl att anta att transaktionen avser medel som härrör från ett brottsligt

förvärv av allvarligare slag. Riksdagen har den 17 februari 1999 antagit

regeringens förslag i prop. 1998/99:19 Ändringar i lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt (bet. 1998/99:JuU8, rskr. 1998/99:134).

Regeringen har i propositionen bl.a. föreslagit att

granskningsskyldigheten skall utvidgas till att avse alla transaktioner som

skäligen kan antas utgöra penningtvätt. Skyldigheten att noga granska

dessa typer av transaktioner kan i det enskilda fallet leda till att en av

kunden begärd transaktion inte kan utföras direkt med därpå följande

försening i överföringen. I promemorian berörs inte denna fråga.

I ingressen till direktivet (punkt 8) kan utläsas att detta direktiv inte

påverkar tillämpningen av bestämmelserna i rådets direktiv 91/308/EEG

av den 10 juli 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella

systemet används för tvättning av pengar. Föreliggande direktiv är

således subsidiärt i förhållande till penningtvättsdirektivet.

På motsvarande sätt bör lagen om penningtvätt ha företräde framför

den nu föreslagna lagen. Vid en avvägning mellan om detta bör framgå

av den nya lagen eller om det är tillräckligt att det klargörs i motiven

anser regeringen att det är motiverat med ett förtydligande i de

bestämmelser som reglerar tidsåtgången för en betalningsöverföring (7

och 9 §§).

6.12 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Lagen skall träda i kraft den 14 augusti 1999.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Allmänna reklamationsnämnden har anfört att det

ur konsumenträttslig synpunkt är angeläget att lagen träder i kraft så snart

som möjligt.

Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av lagens

gränsöverskridande karaktär är det av vikt att den svenska lagen träder i

kraft vid samma tidpunkt som motsvarande lagar i övriga medlemsstater

i EU träder i kraft. Enligt uppgift torde majoriteten av medlemsstaterna

föredra att lagarna träder i kraft vid samma tidpunkt. Den tidpunkt vid

vilken medlemsstaterna senast skall ha införlivat direktivets

bestämmelser i nationell lagstiftning är enligt direktivet den 14 augusti

1999.

Lagens bestämmelser om bl.a. ersättning vid försening och

återbetalningsgaranti gör att det är betydelsefullt att de svenska bankerna

inte försätts i ett konkurrensmässigt sämre läge än sina utländska

kollegor endast på grund av att ett svenskt ikraftträdande tidigareläggs.

Regeringen anser därför att den svenska lagen bör träda i kraft den 14

augusti 1999.

Någon särskild övergångsreglering krävs inte. Av allmänna principer

får anses följa att lagens bestämmelser blir tillämpliga endast på uppdrag

avseende betalningsöverföring som en bank åtar sig efter ikraftträdandet.

Tidigare uppdrag faller alltså utanför.

7 Allmänhetens bankombudsman

I december 1992 behandlade riksdagen regeringens proposition

1992/93:135 om åtgärder för att stärka det finansiella systemet. Med

anledning av propositionen väcktes en motion om allmänhetens

bankombudsman. Utskottet tillstyrkte motionen och föreslog i bet.

1992/93:NU16 att det skulle tillsättas en utredning om en allmänhetens

bankombudsman.

Svenska Bankföreningen, Finansinspektionen och Konsumentverket

bildade därefter Stiftelsen Konsumenternas Bankbyrå. Stiftelsen

Konsumenternas Bankbyrå har till uppgift att informera, vägleda och

hjälpa konsumenter i deras mellanhavanden med banker och andra

kreditinstitut. Regeringen lämnade den 14 oktober 1993 en proposition

om inrättandet av stiftelsen och stiftelsekapitalet till riksdagen (prop.

1993/94:83).

I bet. 1993/94:NU7 behandlade riksdagen den ovan nämnda

propositionen. I två motioner framfördes återigen kravet på att en

allmänhetens bankombudsman borde utredas skyndsamt.

Utskottet anförde bl.a. att utskottet hade erfarit att regeringen hade för

avsikt att tillsätta en utredning om en sådan ombudsman. Detta borde ske

snarast. Utskottet anförde vidare att om det i utredningsarbetet inte

framkommer starka skäl mot att en bankombudsman inrättas bör

utredningen överväga om det är mest ändamålsenligt med ett

självständigt ombudsmannaämbete eller om en sådan funktion bör knytas

till någon av de myndigheter som nu är verksamma på området. I

hemställan gav utskottet regeringen till känna vad som anförts.

Regeringen tillsatte i januari 1994 en särskild utredare som fick i

uppdrag att utreda frågan om en allmänhetens bankombudsman.

Utredaren lämnade sitt betänkande Allmänhetens bankombudsman (SOU

1994:79) i maj samma år. Utredaren fann att starka skäl talade mot att en

funktion som bankombudsman inrättades och lade därför inte fram något

förslag i ämnet. Betänkandet remitterades inte av regeringen.

Den 7 januari 1999 tillsatte regeringen en parlamentarisk kommitté

som skall lämna förslag om hur den framtida konsumentpolitiken skall

kunna ge människor förutsättningar att känna sig trygga som

konsumenter och ha ett starkt inflytande över sin vardagssituation.

Kommittén skall särskilt analysera målen och medlen för

konsumentaspekterna inom bl.a. området finansiella tjänster. Kommittén

skall bl.a. analysera konsumenternas behov av information, rådgivning

och möjligheter att föra talan när det gäller finansiella tjänster.

Regeringen kommer med anledning därav att överlämna ärendet med

betänkandet Allmänhetens bankombudsman till kommittén.

Genom utredarens slutsats i betänkandet Allmänhetens

bankombudsman och den nya kommitténs uppdrag anser regeringen att

riksdagens hemställan beträffande allmänhetens bankombudsman (p. 4 i

bet. 1993/94:NU7, rskr. 1993/94:79) har efterkommits.

8 Ekonomiska konsekvenser

Grunden till direktivförslaget är de mindre goda erfarenheter som bl.a.

kommissionen gjort under 1990-talet av hur betalningar över gränserna

handhas av berörda finansiella institut. Det har t.ex. gällt brister i

informationen, utdragna betalningstider och omotiverade kostnader för

betalningsmottagaren. Syftet med lagstiftningen är sålunda att minska

dessa brister och därmed allmänt öka effektiviteten och säkerheten i

utlandsbetalningarna. Detta bör på olika sätt komma hushåll och mindre

företag till del. Huruvida de direkta kostnaderna för betalningar kommer

att minska genom den nya lagen återstår att se men ökad genomlysning

och information kan förutses bidra till ökad konkurrens och i

förlängningen billigare tjänster. Med en tilltagande integration bl.a.

genom införandet av valutaunionen kan betalningsöverföringar från

hushåll och mindre företag också förutses öka.

Det merarbete och de kostnader som lagen kan komma att innebära för

berörda finansiella institut kan därvid inte bedömas bli av en

storleksordning som menligt skulle reducera de samhällsekonomiska

vinsterna. Inte heller lagförslagets strikta betalningsansvar för den

anlitade banken på som mest 12 500 euro kan förutses öka det

betalningsansvar som svenska banker generellt ändå har enligt allmänna

skadeståndsrättsliga regler.

För Finansinspektionen bedöms förslaget inte medföra några ökade

tillsynskostnader.

Några andra effekter på statsbudgeten kan inte förutses.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

Tillämpningsområde

1 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om lagens tillämpningsområde. Den

motsvarar artikel 1 och delvis definitionerna under f, h och i i artikel 2.

Lagen är tillämplig på betalningar som sker genom att ett belopp på

uppdrag av den betalande överförs av en bank eller annat företag, som

utför betalningsöverföringar till utlandet, från Sverige till en bank eller

sådant företag i en annan EES-stat eller på motsvarande sätt från en

beställare i en sådan stat till Sverige. Hur beloppet tillhandahålls banken

eller företaget genom överlämnande av kontanta pengar, bemyndigande

att dra beloppet från ett konto eller på annat sätt saknar betydelse.

Beloppet överförs till en bank eller annat företag i den andra staten i

allmänhet genom användande av ett betalningssystem, men överförandet

kan också ske på andra sätt. I de allra flesta fall är såväl uppdragstagaren

som andra medverkande företag banker.

Genom att betalningen skall ske genom överförande av ett belopp på

uppdrag av den betalande utesluts från lagens tillämpning fall då någon

betalar mottagaren med check, kontokort eller på annat liknande sätt.

Sådana fall avser debetbetalningar, medan lagen gäller kreditbetalningar.

Lagen är tillämplig även om överföringen sker med hjälp av en

förmedlande bank i en icke-medlemsstat.

Av första stycket framgår också benämningarna på den som skall

betala och den som skall ha betalningen, nämligen beställaren respektive

betalningsmottagaren. Dessa kan vara fysiska eller juridiska personer.

Lagens tilllämplighet hindras inte av att beställaren och

betalningsmottagaren är samma person. Det har inte ansetts behövligt att

uttryckligen ange detta i lagtexten.

Begränsningen till valutor och belopp anges i andra stycket. I lagtexten

har beaktats att valutakorgen ecu den 1 januari 1999 ersattes av den

gemensamma valutan, euro.

I tredje stycket anges att lagen inte gäller betalningsöverföringar som

görs på uppdrag av banker eller andra företag som i sin verksamhet

medverkar i betalningsöverföringar till utlandet. Dessa undantas således

från lagens tillämpning om de är beställare av en betalningsöverföring.

Definitioner

2 §

Direktivet innehåller ett flertal definitioner av termer och uttryck som

används i bestämmelserna (artikel 2). Dessa avser såväl berörda företag

och personer som andra företeelser. Det har inte synts nödvändigt att i

lagen ta upp motsvarigheter till alla dessa förklaringar. I den mån

termerna och uttrycken används i lagen framgår som regel av

sammanhanget vad som åsyftas. Det har därför endast ansetts behövligt

med definition av uttrycken förmedlande bank, acceptdag och bankdag.

Såsom anges i första stycket är en förmedlande bank en bank som

medverkar i en betalningsöverföring utan att anlitas av beställaren eller

betalningsmottagaren (jfr artikel 2 punkt e). Det vanligaste exemplet

torde vara en bank som är korrespondentbank i betalningslandet till den

bank vilken har erhållit överföringsuppdraget av beställaren och som är

en annan än den bank som betalningsmottagaren anlitar. Förmedlande

banks skyldigheter regleras i 8, 12 och 15 17 §§.

Med anledning av vad som sägs i 16 § om en förmedlande bank som

beställaren själv har valt (jfr artikel 8 punkt 3 första stycket) kan

framhållas att den bestämmelsen avser en annan bank än den som

beställaren har gett i uppdrag att verkställa betalningsöverföringen och

där betalningsöverföringen startar, men som beställaren likväl har valt

själv.

Definitionen av termen acceptdag ansluter till artikel 2 punkt l. Termen

används i 7 § (se även 8 §).

I enlighet med Lagrådets förslag har det införts en definition av

begreppet bankdag.

Med hänsyn till att betalningsöverföringar i Sverige nästan uteslutande

ombesörjs av banker har det synts lämpligt att avfatta lagtexten med av-

seende på banker och genom en hänvisning låta bestämmelserna gälla

även andra företag som verkställer sådana överföringar. En bestämmelse

härom har tagits upp i andra stycket av 2 §.

Informationsskyldighet

3 §

Rubriken har fått en ny lydelse i enlighet med Lagrådets förslag.

I denna paragraf, som motsvarar artikel 3 i direktivet, ges föreskrifter

om den information som skall tillhandahållas av banker beträffande

betalningsöverföringar. Det är fråga om förhandsinformation angående

betalningsöverföringar i allmänhet som riktar sig till dem som avser att

göra en betalning till utlandet.

Bestämmelsen innebär att en bank (eller annat företag) som åtar sig

uppdrag avseende betalningsöverföring är skyldig att tillhandahålla den

information som anges i paragrafen åt dem som är intresserade av att

överföra penningbelopp men som ännu inte har bestämt vilken bank som

skall anlitas.

Föreskriften om att upplysningarna skall lämnas i elektronisk form

avser t.ex. överbringande med hjälp av telefax, elektronisk post eller via

hemsida på Internet. Man får också räkna med att det tillkommer nya

hjälpmedel på det elektroniska området.

Punkt 1 avser tidsåtgången under de två skeden som

betalningsöverföringen består av, nämligen dels tiden fram till dess att ett

belopp har överförts till den bank som betalningsmottagaren anlitar, dels

från den tidpunkten till dess att ett belopp har blivit tillgängligt för

betalningsmottagaren på hans konto. Det är väsentligt att utgångspunkten

för beräkning av tiden för det första skedet klart anges.

I direktivet används uttrycket att beloppet krediterats

betalningsmottagarens konto, vilket synes bero på att det torde vara det

vanligaste att en betalningsmottagare har ett konto i den bank som han

anlitar. Som nämnts i den allmänna motiveringen är direktivet dock

tillämpligt även om mottagaren inte har något särskilt konto. I lagtexten

används samma uttryck som i direktivet. Om betalningsmottagaren inte

har konto i banken, får banken ställa beloppet till hans förfogande på

något annat sätt, t.ex. genom att hålla beloppet tillgängligt på banken för

utbetalning vid anfordran eller genom att betala ut det med användande

av betalningsanvisning.

Då det gäller kostnader (punkt 2) talas i den engelska texten om

"commission fees and charges" och i den franska texten om "les

commissions et frais". Det kan antas att därmed åsyftas dels avgift

(provision) till banken för dess arbete med betalningsöverföringen, dels

ersättning för kostnader som banken kan ha för överföringen närmast i

form av utgift för växling av valuta. Oavsett den närmare innebörden av

nämnda termer avser ordet kostnad att täcka alla kostnader som en

betalningsöverföring medför.

Punkt 3 är av betydelse i fall då beställarens bank för utförande av

överföringsuppdraget skall debitera beställarens konto eller

betalningsmottagarens bank i fråga om mottagna medel skall kreditera

mottagarens konto. Debiterings- eller krediteringsdagen är avgörande för

den tidpunkt till vilken medlen är disponibla för beställaren respektive

från vilken de är disponibla för betalningsmottagaren.

Föreskriften i punkt 5 är grundläggande för att göra bankens kunder

medvetna om i vilken mån en betalningsöverföring omfattas av lagens

skydd. Det är betydelsefullt att kunderna redan i förväg får klart för sig

att lagen endast omfattar betalningar upp till 50 000 euro och att det finns

en återbetalningsgaranti upp till 12 500 euro.

Beträffande punkt 6 kan hänvisas till vad som har anförts i avsnitt 6.7.

Det krävs inte någon detaljerad redogörelse av möjligheterna att få

rättelse.

4 §

Paragrafen, som motsvarar artikel 4 i direktivet, behandlar frågan om

information beträffande en utförd betalningsöverföring. Den avser fall då

en bank enligt uppdrag har verkställt en betalningsöverföring och då en

bank har mottagit ett belopp som har överförts. I det senare fallet torde

inte nödvändigtvis behöva föreligga något särskilt uppdrag, i vart fall om

betalningsmottagaren har konto i banken. Informationen blir då det gäller

beställaren en redovisning om att uppdraget har fullgjorts.

Angående föreskriften i första stycket om att lämna upplysningar i

elektronisk form kan hänvisas till vad som har sagts beträffande

motsvarande föreskrift i 3 §.

En beställare kan ha lämnat åtskilliga uppdrag avseende

betalningsöverföring, även såvitt gäller samma betalningsmottagare.

Bestämmelsen i punkt 1 skall ses mot den bakgrunden. Uppgifter för

identifiering kan avse t.ex. fakturanummer eller annan beteckning som

beställaren har använt.

Bestämmelsen i punkt 2, som har samband med kostnadsfrågan, till-

godoser närmast betalningsmottagarens intresse. Genom uppgiften,

jämförd med det belopp som han har erhållit, kan han avgöra om någon

kostnad under vägen har dragits av från det belopp som betalningen

avsåg. Jämför bestämmelsen i andra stycket första meningen.

I fråga om upplysningen enligt punkt 3 kan erinras om att kostnader för

en betalningsöverföring skall betalas av beställaren och inte får belasta

det belopp som avses med betalningsöverföringen, såvida inte beställaren

har föreskrivit att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av

betalningsmottagaren. Se även andra stycket första meningen.

Beträffande punkt 4 kan hänvisas till vad som sagts beträffande

motsvarande föreskrift i 3 § punkt 3.

Bestämmelsen i andra stycket första meningen har samband med vad

som föreskrivs i 11 § (se även 12 och 13 §§).

I direktivet görs undantag från informationsskyldigheten i fall då

kunden uttryckligen har avstått därifrån. En uttrycklig föreskrift härom

har tagits upp i paragrafens tredje stycke.

5 §

Bestämmelsen, som inte har någon motsvarighet i direktivet, erinrar om

att rätten enligt marknadsföringslagen kan ålägga en bank (eller annat

företag), normalt vid vite, att lämna föreskriven information (se 15, 16,

19 och 20 §§ marknadsföringslagen). I fall som inte är av större vikt kan

föreläggande meddelas av Konsumentombudsmannen (21 § nämnda lag).

Befogenheten gäller inte bara sådan information som avses i 3 §, dvs.

som ingår i marknadsföringen, utan också information enligt 4 § samt

eventuell övrig information som är av särskild betydelse för

konsumenter.

Överenskommelse om tid och kostnader för en betalningsöverföring

6 §

Paragrafen behandlar frågan om avtal mellan kunden och banken. Den

motsvarar artikel 5 i direktivet.

Direktivet utgår från att avtal helst bör träffas mellan kunden och

banken om de viktigaste villkoren i fråga om en betalningsöverföring,

nämligen tiden för verkställandet och de kostnader som kunden skall

betala. Enligt bestämmelsen är banken skyldig att göra en utfästelse i

dessa hänseenden, om kunden begär det. Detta blir då givetvis bindande

för banken och utlöser ersättningsskyldighet, om tiden inte hålls (se 7

och 8 §§). Beträffande utfästelser om de kostnader som en kund skall

betala undantas, enligt direktivet, de kostnader som är avhängiga av den

valutakurs som kan komma att användas.

Hinder torde inte föreligga mot att parterna träffar avtal även i andra

avseenden, t.ex. i fråga om den ersättning som skall utgå ifall tiden inte

hålls. I en sådan fråga får ett avtal inte inskränka den rätt som tillkommer

kunden enligt lagen men det kan vara mera generöst.

Bestämmelsen är i första hand tillämplig i förhållandet mellan

beställaren och den bank som han anlitar. Den kan dock åberopas även av

en betalningsmottagare gentemot den bank som han anlitar. I sådant fall

blir bestämmelsen tillämplig närmast beträffande tiden för överförande

av beloppet till betalningsmottagaren. Beträffande kostnader kan

bestämmelsen bli aktuell endast om beställaren har angett att kostnaderna

helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren (jfr 11 §).

Det kan i detta sammanhang framhållas att en bank måste anses

berättigad att vägra mottaga ett uppdrag avseende betalningsöverföring,

t.ex. ifall det framstår som osäkert om överföringen kan verkställas på

det sätt som kunden önskar.

Tid för utförande av en betalningsöverföring och ersättning vid

försening

7 §

Rubriken har fått en ny lydelse i enlighet med Lagrådets förslag.

Paragrafen motsvarar del av artikel 6 punkt 1 i direktivet. Den reglerar

frågan om den tid inom vilken en betalningsöverföring skall ha skett till

betalningsmottagarens bank.

Bestämmelsen innebär att i första hand gäller vad beställaren och hans

bank har kommit överens om med stöd av 6 §. Om det inte finns en sådan

överenskommelse, gäller en tid av fem bankdagar räknat från den s.k.

acceptdagen (jfr 2 § första stycket).

Ifall en bank inte har träffat särskild överenskommelse med en kund

om den tid inom vilken betalningsöverföringen skall utföras men i sin

information enligt 3 § har angett viss tid för överförandet, kan

uppkomma fråga om vad som gäller. Det synes dock rimligt att banken

får stå för de uppgifter som den har lämnat på förhand, vilka utgör ett led

i marknadsföringen.

Av andra stycket, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

framgår det att åtgärder med stöd av lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt har företräde framför den nya lagens bestämmelser. Då

sådana åtgärder närmast torde påverka tidsåtgången för en

betalningsöverföring har regeringen ansett det lämpligt att föra in

bestämmelsen i denna paragraf. Bestämmelsen har även kommenterats i

avsnitt 6.11.

8 §

Denna paragraf, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

motsvarar del av artikel 6 punkt 1 och 3 i direktivet och reglerar

sanktionsfrågan i fall då tiden har överskridits för det första skedet av en

betalningsöverföring, dvs. till dess att beloppet som skall betalas har

överförts till betalningsmottagarens bank.

Bestämmelsen i första stycket ansluter till 7 § och utgår alltså från att

det antingen finns en överenskommelse som avses i 6 § eller att det gäller

en tid av fem bankdagar från den s.k. acceptdagen. Ersättningen utgörs

av dröjsmålsränta på det belopp som avses med betalningsöverföringen.

Angående valet av räntesats kan hänvisas till vad som har sagts i avsnitt

6.6.

Av första stycket följer att den bank som har åtagit sig uppdraget att

verkställa betalningsöverföringen svarar gentemot beställaren även för

försening från en förmedlande banks sida. I sådant fall är emellertid den

förmedlande banken enligt andra stycket ersättningsskyldig i förhållande

till beställarens bank.

Det bör understrykas att ersättningsskyldighet enligt paragrafen inte

förutsätter att en bank har handlat felaktigt eller försumligt. Det är alltså

fråga om ett strikt ansvar, dock att banken går fri om det förelåg force

majeure (se 19 §).

Beställaren bör inte ha rätt till ersättning om förseningen beror på

honom själv, dvs. på grund av att han har lämnat felaktiga eller

bristfälliga upplysningar, i praktiken närmast i fråga om betalnings-

mottagaren eller den bank som han anlitar. Föreskrift härom ges i tredje

stycket.

9 §

I paragrafen regleras frågan om den tid inom vilken den bank som be-

talningsmottagaren anlitar skall göra ett mottaget belopp tillgängligt för

betalningsmottagaren. Den motsvarar del av artikel 6 punkt 2 i direktivet.

Beträffande den närmare innebörden av bestämmelsen kan hänvisas till

vad som har sagts vid 7 § för där avsett fall.

Om betalningsmottagaren har konto i banken, bör beloppet göras

tillgängligt för honom genom kreditering av kontot. Banken bör

underrätta kunden så snart som möjligt och senast när banken har erhållit

beloppet. Beloppet får anses vara tillgängligt för betalningsmottagaren i

och med krediteringen av kontot, även om han då inte har erhållit

underrättelsen.

I fall då en betalningsmottagare inte har konto i den bank som han

anlitar, kan banken översända beloppet till honom genom

betalningsanvisning eller på annat liknande sätt. Banken kan också hålla

beloppet till hans förfogande för utbetalning vid anfordran. Beloppet får

även i det senare fallet anses ha blivit tillgängligt för betalningsmottaga-

ren när han blev berättigad att förfoga över det, även om han då inte har

nåtts av underrättelse om betalningsöverföringen.

Andra stycket, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

reglerar åtgärder med stöd av lagen om åtgärder mot penningtvätt, se

vidare under kommentaren till 7 §.

10 §

Denna paragraf behandlar frågan om ersättningsskyldighet i fall då be-

talningsmottagarens bank inte har gjort ett mottaget belopp tillgängligt

för betalningsmottagaren i föreskriven tid. Den motsvarar del av artikel 6

punkt 2 och 3 i direktivet. Första stycket har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

Beträffande bestämmelsernas närmare innehåll kan hänvisas till vad

som vid 8 § har sagts om det fallet att den tid som gäller för överföring

av belopp till betalningsmottagarens bank har överskridits.

Förbud mot avdrag för kostnader

11 §

Denna paragraf, som motsvarar artikel 7 punkt 1 i direktivet, behandlar

frågan om kostnader för betalningsöverföring. Den syftar till att

motverka dubbeldebitering, dvs. att någon medverkande bank under

utförande av betalningsöverföringen drar av kostnader för sin medverkan

från det belopp som skall betalas, trots att beställaren har betalt alla

kostnader.

Bestämmelsen i första stycket utgår från principen att samtliga

kostnader för en betalningsöverföring betalas av beställaren till den bank

som han anlitar och att ersättning för de eventuella kostnader som

uppstår för någon annan medverkande bank, t.ex. den bank som

betalningsmottagaren anlitar, blir en fråga mellan den banken och

beställarens bank. Det kan förmodas att sådana frågor är eller blir lösta

på förhand genom mera generella överenskommelser mellan banker.

Undantag från vad nu sagts gäller endast då beställaren har angett att

kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren.

Avdrag för kostnader från det belopp som betalningen avser får alltså

inte göras under verkställande av betalningsöverföringen i strid med

beställarens instruktioner. Bevisbördan för att beställaren har föreskrivit

att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren

åvilar den bank som gör avdrag för kostnader. Denna har att förvissa sig

om innebörden av beställarens instruktioner och handla därefter.

Andra stycket innebär att betalningsmottagarens bank visserligen är

oförhindrad att ta ut ersättning för administration av

betalningsmottagarens konto enligt vad som gäller därom men att detta

inte får ske genom avdrag från det överförda beloppet i samband med

redovisningen av detta.

12 §

Förevarande paragraf behandlar det fallet att förbudet mot debitering av

kostnader i 11 § har överträtts av beställarens bank eller en förmedlande

bank. Den motsvarar artikel 7 punkt 2 i direktivet.

För betalningsskyldighet krävs inte att avdraget har skett av

oaktsamhet eller försummelse.

Första stycket innebär att den av beställaren anlitade banken svarar

även för en förmedlande banks felaktiga avdrag. Beställarens bank

ansvarar för ett korrekt förfarande i fråga om kostnader till dess att

beloppet har mottagits av den bank som betalningsmottagaren anlitar.

Betalningen av det avdragna beloppen skall ske på bankens egen

bekostnad, vilket uttrycks i den engelska texten av direktivet med free

of all deductions and at its own cost och i den svenska texten med på

egen bekostnad och utan ytterligare avdrag .

Enligt andra stycket är emellertid en förmedlande bank som har gjort

det otillåtna avdraget för kostnader betalningsansvarig gentemot

beställarens bank. Att den förmedlande banken enligt huvudregeln skall

utge det avdragna beloppet till beställarens bank och inte till

betalningsmottagaren torde ha sin grund i att det förutsatts att

beställarens bank enligt bestämmelsen i första stycket har tillgodosett

betalningsmottagaren.

13 §

Paragrafen motsvarar artikel 7 punkt 3 i direktivet och behandlar det

fallet att betalningsmottagarens bank har gjort avdrag för kostnader i

strid med 11 §.

Bestämmelsen utgår från att betalningsmottagarens bank är bunden av

beställarens instruktioner i fråga om kostnader, trots att något avtalsför-

hållande inte råder mellan dem. Det i direktivet använda uttrycket

beställarens instruktioner tillgodoses med en hänvisning till 11 §.

Ersättningsskyldighet när en betalningsöverföring inte har

genomförts

14 §

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och motsvarar

artikel 8 punkt 1 första tredje styckena i direktivet.

Medan 8 § avser det fallet att en betalningsöverföring har skett senare

än vad som gäller enligt avtal eller lagen, åsyftar denna paragraf

situationer då en betalningsöverföring över huvud inte har blivit

verkställd.

Enligt första stycket är återbetalningsskyldigheten beträffande det

belopp som skall överföras till en mottagare i utlandet begränsad till vad

som motsvarar 12 500 euro. I följd härav skall inte heller ränta beräknas

på högre belopp.

Enligt paragrafen svarar beställarens bank även för underlåtenhet eller

annat fel utav en förmedlande bank som den har anlitat (jfr 15 §).

Betalningsansvaret är strikt, frånsett force majeure-situationer. Insolvens

hos en förmedlande bank räknas inte som force majeure.

Andra stycket reglerar det förhållandet att banken hinner överföra

beloppet till betalningsmottagarens bank innan fristen om fjorton dagar

har gått ut. I sådana fall gäller inte bestämmelserna i första stycket.

Emellertid har beställaren rätt till dröjsmålsränta enligt 8 §.

Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.

I tredje stycket anges den tidsfrist som gäller för beställarens begäran

om ersättning.

15 §

Denna paragraf, som reglerar en förmedlande banks ansvar motsvarar

artikel 8 punkt 1 sista stycket i direktivet.

I direktivet sägs att betalningsskyldighet åvilar varje förmedlande

företag som har accepterat ett uppdrag om betalningsöverföring. Det kan

dock inte rimligen vara avsett att en förmedlande bank som aldrig har

mottagit det belopp som skulle vara föremål för betalningsöverföringen

skall ha ett betalningsansvar. Denna ståndpunkt vinner stöd av att det i

direktivbestämmelsen används uttrycket betala tillbaka ("refund",

"rembourser").

Beställaren kan inte själv rikta anspråk mot en förmedlande bank. Rätt

därtill tillkommer endast den bank som beställaren har anlitat.

Andra meningen innebär att den förmedlande banken under den där

angivna förutsättningen inte har någon återbetalningsskyldighet men att

den är skyldig att medverka till rimliga åtgärder som syftar till att

beställaren skall kunna återfå beloppet. Vilka åtgärder som kan krävas får

bero på omständigheterna.

16 §

Paragrafen, som innehåller vissa undantag från bestämmelserna i 14 och

15 §§, motsvarar artikel 8 punkt 3 i direktivet.

Det kan förmodas vara mindre vanligt att beställaren själv och inte den

av honom anlitade banken bestämmer vilken bank som skall anlitas som

förmedlande bank. När så likväl sker, får beställaren enligt första stycket

själv stå risken för att en sådan bank inte fullgör vad som åligger den.

Detsamma gäller om beställaren har lämnat sin bank felaktiga eller brist-

fälliga instruktioner.

Vilka åtgärder som i de i första stycket angivna situationerna kan

krävas av de berörda bankerna beror på omständigheterna.

I direktivets motsvarighet till andra stycket anges också att de berörda

företagen i de aktuella fallen inte är skyldiga att återbetala avgifter och

räntor. Detta får emellertid anses framgå redan av första stycket. Någon

uttrycklig motsvarighet till nämnda föreskrift i direktivet har därför inte

ansetts behövlig.

17 §

I paragrafen, som motsvarar artikel 8 punkt 2 i direktivet, görs ytterligare

undantag från 14 och 15 §§.

Den situation som bestämmelsen åsyftar att felet har begåtts av en

förmedlande bank som har anlitats av betalningsmottagarens bank kan

antas vara mindre vanlig. När det krävs en förmedlande bank i

betalningsmottagarens land, torde denna som regel anlitas av beställarens

bank i egenskap av korrespondentbank.

Liksom i andra fall är betalningsansvaret strikt, frånsett situationer av

force majeure-karaktär.

Avslutande bestämmelser

18 §

Bestämmelsen har sin motsvarighet i direktivet i artikel 6 punkt 4, artikel

7 punkt 2 första stycket och punkt 3 och artikel 8 punkt 1 första stycket.

Beträffande den närmare innebörden kan hänvisas till vad som har sagts i

avsnitt 6.5.

Det kan påpekas att lagförslagets föreskrifter om strikt ansvar i fråga

om skadeståndsskyldighet inte gäller vid tillämpning av sådana

bestämmelser och principer som åsyftas i förevarande paragraf.

I andra stycket klargörs att avtalsvillkor enligt 14 § som är till nackdel

för beställaren är ogiltiga. Om beställaren ingår ett sådant avtal som är

sämre än vad som anges i 14 § är avtalet ogiltigt.

19 §

Paragrafen, som motsvarar artikel 9 i direktivet, innehåller en

bestämmelse som befriar en bank från de påföljder som anges i lagen, om

underlåtenheten att verkställa en betalningsöverföring på föreskrivet sätt

har sin grund i force majeure. Bestämmelsen avses omfatta även det

fallet att underlåtenheten hänför sig till en förmedlande bank.

Bestämmelsen åsyftar extraordinära förhållanden av den art som en

bank inte kunnat förhindra. Den situationen att en förmedlande bank har

kommit på obestånd utgör inte force majeure. Det ankommer på den

bank som vill åberopa force majeure för en underlåtenhet att visa att

förhållandena varit sådana som avses i paragrafen. Bestämmelsen har

utformats i likhet med köplagstiftningens bestämmelser om

kontrollansvar, vilket har kommenterats i avsnitt 6.8.

9.2 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601)

3 §

Lagen om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet innehåller särskilda bestämmelser om den information

en kund skall erhålla i samband med en betalningsöverföring. I

paragrafen görs en hänvisning till dessa bestämmelser.

Europaparlamentets och rådets direktiv 97/5/EG

av den 27 januari 1997 om gränsöverskridande

betalningar (avskrift)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

med beaktande av Europeiska monetära institutets yttrande,

med tillämpning av förfarandet i artikel 189b i fördraget , mot

bakgrund av det den 22 november 1996 av förlikningskommittén

godkända gemensamma utkastet, och

med beaktande av följande:

1. Antalet gränsöverskridande finansiella transaktioner ökar stadigt

allteftersom genomförandet av den inre marknaden och utvecklingen mot

en fullständig ekonomisk och monetär union för med sig ökat

handelsutbyte och ökad rörlighet för personer inom gemenskapen. De

gränsöverskridande betalningarna utgör till antal och belopp en

betydande del av dessa gränsöverskridande transaktioner.

2. Det är viktigt att privatpersoner och institut, särskilt små och

medelstora institut, kan göra betalningar snabbt, säkert och till låg

kostnad från en del av gemenskapen till en annan. I enlighet med

kommissionens meddelande om tillämpningen av Europeiska

gemenskapernas konkurrensregler på gränsöverskridande girosystem

borde ökad konkurrens på marknaden för betalningar medföra bättre

service och lägre kostnader.

3. Syftet med detta direktiv är att följa upp de framsteg som gjorts på

vägen mot fullbordandet av den inre marknaden, särskilt vad gäller

liberaliseringen av kapitalrörelserna, i avsikt att förverkliga en

ekonomisk och monetär union. Bestämmelserna i detta direktiv bör

tillämpas på betalningar utställda i medlemsstaternas valutor och ecu.

4. Europaparlamentet begärde i sin resolution av den 12 februari 1993

att ett rådsdirektiv skulle utarbetas för att fastställa regler för insyn och

kvalitet i samband med genomförandet av gränsöverskridande

transaktioner.

5. De frågor som omfattas av detta direktiv bör behandlas skilda från de

systembetingade problem som fortfarande studeras av kommissionen.

Det kan visa sig nödvändigt att lägga fram ett nytt förslag som omfattar

dessa systembetingade frågor, särskilt frågan om avvecklingens

slutgiltighet ( settlement finality ).

6. Syftet med detta direktiv är att förbättra de gränsöverskridande

betalningarna och därigenom hjälpa Europeiska monetära institutet

(EMI) att fullgöra sin uppgift att främja effektiviteten hos

gränsöverskridande transaktioner för att förbereda den tredje fasen av

den ekonomiska och monetära unionen.

7. För att kunna uppfylla de mål som anges i punkt 2 i ingressen bör detta

direktiv tillämpas på varje betalning vars belopp inte överstiger 50 000

ecu.

8. I enlighet med artikel 3b tredje stycket i fördraget och för att kunna

säkerställa öppenhet och insyn, fastställs i detta direktiv de minimikrav

som är nödvändiga för att säkerställa att kunderna får tillräcklig

information såväl före som efter genomförandet av en

gränsöverskridande betalning. Dessa krav omfattar uppgifter om vilka

möjligheter kunden har att göra reklamationer och anföra besvär och hur

dessa möjligheter kan utnyttjas. I detta direktiv fastställs de minimikrav,

särskilt vad gäller kvaliteten, som de institut som genomför

gränsöverskridande betalningar skall uppfylla, inbegripet skyldigheten att

uföra de gränsöverskridande betalningarna i enlighet med kundens

instruktioner. Detta direktiv överensstämmer med de principer som anges

i kommissionens rekommendation 90/109/EEG av den 14 februari 1990,

om insyn vad gäller bankernas bestämmelser angående

gränsöverskridande finansiella transaktioner . Detta direktiv påverkar

inte tillämpningen av bestämmelserna i rådets direktiv 91/308/EEG av

den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet

används för tvättning av pengar .

9. Detta direktiv borde kunna bidra till att den maximala tidsåtgången för

genomförandet av en gränsöverskridande betalning förkortas och att de

institut som redan har mycket korta tidsfrister bibehåller dem.

10. I den rapport som kommissionen skall lägga fram för

Europarlamentet och rådet senast två år efter det att detta direktiv har

börjat tillämpas, bör särskilt behandlas frågan om vilken tidsfrist som

skall gälla om någon sådan inte överenskommits mellan beställaren och

det institut denne anlitat, med hänsyn tagen såväl till den tekniska

utvecklingen som till förhållandena i varje medlemsstat.

11. Instituten bör vara återbetalningsskyldiga om betalningen inte

genomförts på det sätt som avtalats. Om denna återbetalningsskyldighet

inte begränsas skulle den dock kunna medföra ett ansvar för instituten

som skulle kunna inverka menligt på deras möjligheter att uppfylla

kraven på solvens. Återbetalningsskyldigheten bör därför gälla upp till ett

belopp av 12 500 ecu.

12. Artikel 8 påverkar inte de allmänna bestämmelserna i den nationella

lagstiftningen enligt vilka ett institut är ansvarigt gentemot beställaren

om en gränsöverskridande betalning inte genomförts på det sätt som

avtalats på grund av att institutet begått något fel.

13. Bland de omständigheter ett institut som medverkar i genomförandet

av en gränsöverskridande betalning kan ställas inför, inklusive

omständigheter i samband med en insolvenssituation, är det nödvändigt

att skilja ut omständigheter som beror på force majeure, och därför bör

definitionen av force majeure utgå från artikel 4.6 i rådets direktiv

90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra

paketarrangemang .

14. I medlemsstaterna måste det finnas lämpliga och effektiva

förfaranden för att göra reklamationer och anföra besvär, så långt som

möjligt inom ramen för existerande förfaranden, för att lösa eventuella

tvister mellan kunder och institut.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE

AVDELNING I

TILLÄMPNINGSOMRÅDE OCH DEFINITIONER

Artikel 1

Tillämpningsområde

Bestämmelserna i detta direktiv skall tillämpas på gränsöverskridande

betalningar utställda i medlemsstaternas valutor och i ecu upp till

motsvarande 50 000 ecu, som beställts av andra än dem som anges i

artikel 2 a, 2 b och 2 c och som genomförs av kreditinstitut och andra

institut.

Artikel 2

Definitioner

I detta direktiv avses med

a) kreditinstitut: ett institut enligt definitionen i artikel 1 i direktiv

77/780/EEG , liksom en inom gemenskapen belägen filial, enligt artikel

1 tredje strecksatsen i samma direktiv, till ett kreditinstitut som har sitt

huvudkontor utanför gemenskapen, och som inom ramen för sin

verksamhet gör gränsöverskridande betalningar,

b) annat institut: varje fysisk eller juridisk person, annan än ett

kreditinstitut, som inom ramen för sin verksamhet gör

gränsöverskridande betalningar,

c) finansinstitut: en inrättning enligt definitionen i artikel 4.1 i rådets

förordning (EG) nr 3604/93 av den 13 december 1993 om fastställandet

av definitioner för tillämpningen av det förbud mot positiv särbehandling

som anges i artikel 104a i fördraget ,

d) institut: ett kreditinstitut eller annat institut; i fråga om artiklarna 6,

7 och 8 betraktas filialer till ett och samma kreditinstitut vilka är belägna

i olika medlemsstater och vilka gör gränsöverskridande betalningar som

olika institut,

e) förmedlande institut: institut annat än det beställaren eller

betalningsmottagaren anlitat som deltar i genomförandet av en

gränsöverskridande betalning,

f) gränsöverskridande betalning: en betalning som utförs av ett institut

eller en filial till ett institut i en medlemsstat på en beställares initiativ i

syfte att överföra en summa pengar till en betalningsmottagare i ett

institut eller en filial till ett institut i en annan medlemsstat; beställaren

och betalningsmottagaren kan vara en och samma person,

g) order om gränsöverskridande betalning: en villkorslös instruktion,

oavsett vilken form den har, som ges direkt av en beställare till ett

institut, om att göra en gränsöverskridande betalning,

h) beställare: en fysisk eller juridisk person som beställer en

gränsöverskridande betalning till en betalningsmottagare,

i) betalningsmottagare: den slutliga mottagaren av en

gränsöverskridande betalning vars medel ställs till dennes förfogande på

ett konto som han kan förfoga över,

j) kund: beställaren eller betalningsmottagaren beroende på

sammanhanget,

k) referensräntesats: en representativ räntesats som används vid

beräkning av ersättning och som fastställs efter de regler som gäller i den

medlemsstat där det institut som skall lämna ersättning till kunden är

beläget,

l) acceptdatum: det datum då alla villkor som ett institut ställt för att

utföra en gränsöverskridande betalning uppfyllts beträffande tillräcklig

finansiell täckning och nödvändig information för att kunna utföra

ordern.

AVDELNING II

INSYN OCH ÖPPENHET I VILLKOREN FÖR

GRÄNSÖVERSKRIDANDE BETALNINGAR

Artikel 3

Förhandsinformation om villkoren för gränsöverskridande

betalningar

Instituten skall ställa skriftlig, lättförståelig information om villkoren för

gränsöverskridande betalningar till sina faktiska och potentiella kunders

förfogande, eventuellt i elektronisk form. Denna information skall

omfatta minst följande:

 Uppgifter om hur lång tid det tar att genomföra en beställning på en

gränsöverskridande betalning från det att institutet har fått beställningen

till dess att beloppet krediteras kontot hos det institut som

betalningsmottagaren anlitar. Den tidpunkt då beräkningen av tiden

inleds skall vara klart angiven.

 Uppgifter om hur lång tid det tar efter det att en gränsöverskridande

betalning har tagits emot, innan det belopp som krediterats kontot hos det

institut som betalningsmottagaren anlitat överförs till

betalningsmottagarens konto.

 Uppgifter om beräkningsgrunden för de kostnader och avgifter

kunden skall betala till institutet, vid behov även räntesatserna.

 Uppgifter om valuteringsdag, om institutet tillämpar sådan.

 Uppgifter om vilka möjligheter kunden har att göra reklamationer

och anföra besvär och hur dessa möjligheter kan utnyttjas.

 Uppgifter om vilka växlingskurser som använts.

Artikel 4

Information efter det att gränsöverskridande betalningar utförts

Instituten skall, efter det att de utfört eller mottagit en

gränsöverskridande betalning, ge sina kunder klar, skriftlig och

lättförståelig information, eventuellt i elektronisk form, om kunderna inte

uttryckligen avstår från detta. Denna information skall minst innehålla

 uppgifter som gör det möjligt för kunden att identifiera den

gränsöverskridande betalningen,

 det ursprungliga beloppet för den gränsöverskridande betalningen,

 summan av alla kostnader och avgifter för kunden,

 valuteringsdag, om institutet använder sådan.

Om beställaren har specificerat att avgifterna för den

gränsöverskridande betalningen helt eller delvis skall debiteras

betalningsmottagaren, skall denne informeras om detta av det institut han

anlitar.

När växling av valuta har ägt rum skall det institut som utfört

växlingen informera sin kund om vilken kurs som använts.

AVDELNING III

INSTITUTENS MINIMIFÖRPLIKTELSER BETRÄFFANDE

GRÄNSÖVERSKRIDANDE BETALNINGAR

Artikel 5

Institutets förpliktelser

Med undantag av de fall då ett institut inte vill göra affärer med en kund,

skall institutet, på kundens begäran, när det gäller en gränsöverskridande

betalning vars specifikationer är angivna, göra åtaganden angående

tidsåtgången för genomförandet av betalningen samt angående kostnader

och andra avgifter, med undantag av dem som är avhängiga av den

valutakurs som kan komma att användas.

Artikel 6

Förpliktelser beträffande genomförandetid

1. Beställarens institut skall utföra den gränsöverskridande betalningen

inom den tid som överenskommits med beställaren.

När den överenskomna tiden inte iakttas eller överenskommelse om

tidsåtgång saknas och beloppet ännu fem bankdagar efter acceptdatumet

för ordern om gränsöverskridande betalning inte krediteras kontot hos det

institut betalningsmottagaren anlitat, skall beställaren ersättas av det

institut han anlitat.

Ersättningen utgörs av en ränta som beräknas på grundval av

referensräntesatsen för det överförda beloppet för perioden mellan

 slutet av den sista dagen för den överenskomna tidsåtgången, eller i

avsaknad av en sådan, slutet av den femte bankdagen efter acceptdatumet

för ordern om gränsöverskridande betalning, och

 den dag beloppet krediterats kontot hos det institut

betalningsmottagaren anlitat.

På samma sätt skall ett förmedlande institut ersätta det institut som

beställaren anlitat, om det förmedlande institutet är ansvarigt för att en

gränsöverskridande betalning inte genomförts inom den avtalade tiden

eller, om ingen tid avtalats, före slutet av den femte bankdagen efter

acceptdatumet för ordern om gränsöverskridande betalning.

2. Det institut som betalningsmottagaren anlitat skall göra det överförda

beloppet tillgängligt för betalningsmottagaren inom den tid som

överenskommits med denne.

När den överenskomna tiden inte iakttas eller, i avsaknad av en sådan

överenskommelse, när beloppet inte krediterats mottagarens konto vid

slutet av den bankdag som följer efter den dag beloppet krediterats kontot

hos det institut som betalningsmottagaren anlitat, skall

betalningsmottagarens institut gottgöra denne.

Ersättningen utgörs av en ränta som beräknas på grundval av

referensräntesatsen för betalningsbeloppet för perioden mellan

 sista dagen för den överenskomna tidsåtgången eller, om ingen

överenskommelse om tid föreligger, den bankdag som följer efter den

dag beloppet krediterats kontot hos det institut som betalningsmottagaren

anlitat, och

 det datum beloppet krediteras betalningsmottagarens konto.

3. Ingen ersättning skall utgå enligt punkterna 1 och 2 när det institut som

beställaren anlitat, respektive det institut som betalningsmottagaren

anlitat, kan fastställa att förseningen beror på beställaren respektive

betalningsmottagaren.

4. De föregående punkterna 1, 2 och 3 påverkar på inget sätt de

rättigheter som kunder och institut som medverkat vid genomförandet av

en gränsöverskridande betalning har i övrigt.

Artikel 7

Skyldigheten att göra den gränsöverskridande betalningen i enlighet

med instruktionerna på betalningsordern

1. Det institut som beställaren anlitat, eventuella förmedlande institut och

det institut som betalningsmottagaren anlitat, är från acceptdatumet för

ordern om gränsöverskridande betalning skyldiga att genomföra

betalningen till dess fulla belopp, om inte beställaren har specificerat att

omkostnaderna för den gränsöverskridande betalningen helt eller delvis

skall betalas av betalningsmottagaren.

Bestämmelserna i föregående stycke påverkar inte möjligheterna för

betalningsmottagarens institut att belasta mottagaren för kostnader

avseende förvaltningen av dennes konto i överensstämmelse med

gällande regler och sedvana. En sådan avgift får dock inte användas av

institutet i syfte att kringgå de skyldigheter som anges i föregående

stycke.

2. Utan att detta påverkar andra krav som beställaren anför, är det institut

beställaren anlitat, när detta eller ett förmedlande institut har gjort ett

avdrag från betalningsbeloppet i strid med punkt 1, skyldigt att, om

beställaren så kräver, överföra det avdragna beloppet till

betalningsmottagaren, utan något avdrag och för egna medel, om inte

beställaren begär att beloppet skall krediteras honom.

Varje förmedlande institut som reducerat beloppet i strid med

bestämmelserna i punkt 1 är skyldigt att, på egen bekostnad och utan

ytterligare avdrag, överföra det avdragna beloppet till det institut som

beställaren anlitat, eller, om detta institut så kräver, till mottagaren av den

gränsöverskridande betalningen.

3. När det institut som betalningsmottagaren anlitat inte har fullgjort sin

skyldighet att utföra den gränsöverskridande betalningen i

överensstämmelse med beställarens instruktioner, är detta institut

skyldigt att med egna medel kreditera mottagaren det felaktigt avdragna

beloppet, utan att detta påverkar andra krav som beställaren anför.

Artikel 8

Institutens återbetalningsskyldighet vid betalningar som inte

genomförts på det sätt som avtalats

1. Utan att detta påverkar andra krav som beställaren framställer skall det

institut som beställaren anlitat, om detta institut accepterat en

gränsöverskridande betalningsorder och det överförda beloppet inte

krediterats kontot hos det institut som betalningsmottagaren anlitat, vara

skyldigt att kreditera beställaren hela beloppet eller högst 12 500 ecu om

betalningsbeloppet överstiger denna summa, jämte

 ränta som beräknas på grundval av referensräntesatsen för

betalningsbeloppet för perioden mellan den dag då en begäran om en

gränsöverskridande betalning gjordes och krediteringsdatumet, och

 de utgifter som beställaren haft för den gränsöverskridande

betalningen.

Dessa belopp skall ställas till beställarens förfogande inom fjorton

bankdagar efter hans begäran, om inte ett belopp som motsvarar ordern

om gränsöverskridande betalning under mellantiden överförts till ett

konto hos det institut betalningsmottagaren anlitat.

Detta krav kan inte göras gällande före utgången av den tidsfrist för

genomförandet av den gränsöverskridande betalning som

överenskommits mellan det institut som beställaren anlitat och denne,

eller om ingen tid avtalats, utgången av den tidsfrist som anges i artikel

6.1 andra stycket.

På samma sätt är varje förmedlande institut som har accepterat en

order om gränsöverskridande betalning skyldigt att med egna medel

betala tillbaka det överförda beloppet jämte ränta och omkostnader till

det institut som gav instruktioner om betalningen. Om den

gränsöverskridande betalningen inte genomförts på det sätt som avtalats

på grund av att det sistnämnda institutet gett felaktiga eller ofullständiga

instruktioner, skall det förmedlande institutet i görligaste mån bemöda

sig om att betala tillbaka beloppet.

2. Om anledningen till att en gränsöverskridande betalning inte har

genomförts på det sätt som avtalats är att ett förmedlande institut som

valts av det institut betalningsmottagaren anlitat inte genomfört den, är

det senare institutet, trots vad som sägs i punkt 1, skyldigt att ställa detta

belopp, dock högst 12 500 ecu, till betalningsmottagarens förfogande.

3. Om en gränsöverskridande betalning inte har genomförts på det sätt

som avtalats på grund av att beställaren har gett sitt institut felaktiga

instruktioner, eller på grund av att ett förmedlande institut som

uttryckligen valts av beställaren inte har utfört ordern om

gränsöverskridande betalning, skall det institut som beställaren anlitat

och övriga institut som medverkat i transaktionen utan hinder av punkt 1

bemöda sig om att i görligaste mån betala tillbaka beloppet.

När det institut som beställaren anlitat fått beloppet återbetalt, är det

skyldigt att kreditera beställarens konto med beloppet. I detta fall är

instituten, inklusive det institut som beställaren anlitat, inte skyldiga att

återbetala avgifter och upplupna räntor och får dra av de dokumenterade

omkostnader som återbetalningen medfört.

Artikel 9

Force majeure

Trots vad som sägs i direktiv 91/308/EEG, är de institut som medverkar

vid genomförandet av en gränsöverskridande betalning befriade från

skyldigheterna i det här direktivet, om de kan åberopa force majeure

varmed skall förstås osedvanliga eller oförutsägbara omständigheter som

den som åberopar dem inte har något inflytande över, och som han inte

har någon möjlighet att avvärja, ens om han visar största möjliga

försiktighet.

Artikel 10

Reglering av tvister

Medlemsstaterna skall se till att det finns lämpliga och effektiva

förfaranden för att göra reklamationer och anföra besvär för att reglera

eventuella tvister mellan en beställare och det institut han anlitat, eller

mellan en betalningsmottagare och det institut han anlitat, så långt

möjligt inom ramen för existerande förfaranden.

AVDELNING IV

AVSLUTANDE BESTÄMMELSER

Artikel 11

Tillämpning

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 14 augusti 1999.

De skall genast underrätta kommissionen om detta.

När medlemsstaterna antar dessa lagar och andra författningar, skall

dessa innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan

hänvisning när de offentliggörs. Närmare regler för denna hänvisning

fastställs av medlemsstaterna.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de

centrala bestämmelser i lagar och andra författningar som de antar inom

det område som omfattas av detta direktiv.

Artikel 12

Rapport till Europaparlamentet och rådet

Senast två år efter det att det här direktivet har börjat tillämpas skall

kommissionen till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport om

tillämpningen, vid behov åtföljd av förslag till ändringar.

Mot bakgrund av rådande förhållanden i varje medlemsstat och den

tekniska utveckling som skett, skall denna rapport speciellt behandla

frågan om de tidsfrister som fastställs i artikel 6.1.

Artikel 13

Ikraftträdande

Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 14

Mottagare

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 27 januari 1997.

På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar

J.M. GIL-ROBLES G. ZALM

Ordförande Ordförande

Förteckning över remissinstanser avseende

promemorian om betalningsöverföringar till och

från andra stater inom Europeiska unionen m.m.

(Fi 97/3720)

Efter remiss har yttrande över promemorian avgetts av Sveriges

riksbank, Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i Jönköping,

Marknadsdomstolen, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret, Svenska

Bankföreningen, Konsumentverket, Allmänna reklamationsnämnden,

Kommerskollegium, Konkurrensverket, Svensk Handel, Svenska

arbetsgivareföreningen (SAF), Företagarnas Riksorganisation,

Finansbolagens Förening, Svenska Fondhandlareföreningen och Sveriges

Transportindustriförbund.

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), Landsorganisationen i Sverige (LO) och

Sveriges försäkringsförbund har förklarat sig avstå från att lämna

remissyttranden

Lagrådsremissens lagförslag

Lagförslag

Förslag till

lag om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet

Härigenom föreskrivs följande.

Tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller betalning som en fysisk eller juridisk person

(beställare) gör från Sverige till en fysisk eller juridisk person

(betalningsmottagare) i en annan stat inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES) eller från en beställare i en sådan stat till en

betalningsmottagare i Sverige. Betalningen skall utföras av en bank eller

annat företag, som i sin verksamhet medverkar i betalningsöverföringar

till utlandet, genom att beloppet överförs till en bank eller annat företag

som betalningsmottagaren anlitar.

Lagen är endast tillämplig på betalningar som görs i euro eller någon

annan av EES-staternas valutor till ett högsta belopp motsvarande

50 000 euro.

Lagen gäller inte betalningsöverföringar som görs på uppdrag av bank-

er eller andra företag som nämns i första stycket.

Definitioner

2 § I denna lag avses med

förmedlande bank: en bank som medverkar i en betalningsöverföring

utan att anlitas av beställaren eller betalningsmottagaren,

acceptdag: den dag då beställaren har erlagt det belopp och lämnat de

uppgifter som banken kräver för att kunna verkställa betalningsöverför-

ingen.

Vad som sägs i denna lag om bank gäller även sådana andra företag

som nämns i 1 § första stycket.

Information om villkoren för en betalningsöverföring

3 § Banker som verkställer betalningsöverföringar skall informera

kunderna om villkoren för en betalningsöverföring. Informationen skall

lämnas skriftligen eller i elektronisk form. Den skall innehålla

1. den tid det tar att överföra ett belopp till den bank som

betalningsmottagaren anlitar, med angivande av hur tiden beräknas, och

den tid det tar från det att betalningsmottagarens bank har tagit emot ett

belopp till dess att det betalningsmottagarens konto krediteras,

2. hur de kostnader som kunden skall betala beräknas,

3. den dag banken debiterar beställarens konto eller krediterar be-

talningsmottagarens konto,

4. hur de växlingskurser som används beräknas,

5. lagens tillämpningsområde och bankens ersättningsskyldighet när en

betalningsöverföring inte verkställs och

6. möjligheterna att få klagomål och begäran om ersättning prövade

när ett uppdrag utförs felaktigt och hur kunden i så fall skall skall gå till

väga.

Information efter det att en betalningsöverföring utförts

4 § En bank som har verkställt en betalningsöverföring eller tagit emot

ett överfört belopp skall lämna beställaren respektive

betalningsmottagaren tydlig information om överföringen. Informationen

skall lämnas skriftligen eller i elektronisk form. Den skall innehålla

1. uppgifter som gör det möjligt för beställaren och

betalningsmottagaren att identifiera betalningen,

2. det ursprungliga beloppet som betalningsöverföringen avsåg,

3. samtliga kostnader som beställaren eller betalningsmottagaren skall

betala och

4. den dag banken debiterar beställarens konto eller krediterar be-

talningsmottagarens konto.

Om beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras

av betalningsmottagaren, skall den bank som betalningsmottagaren

anlitar informera honom om detta. Om valuta har växlats, skall den bank

som har utfört växlingen informera sin kund om den kurs som har

använts.

Information behöver inte lämnas enligt denna paragraf, om beställaren

eller betalningsmottagaren förklarar att han avstår från den.

5 § I fråga om underlåtelse att lämna information enligt 3 och 4 §§ eller

som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt finns

bestämmelser i marknadsföringslagen (1995:450).

Överenskommelse om tid och kostnader för en betalningsöverföring

6 § När en bank åtar sig att verkställa en betalningsöverföring, skall

banken på beställarens begäran förbinda sig beträffande tiden och

kostnaderna för överföringen. Motsvarande gäller för en bank som på

betalningsmottagarens begäran åtar sig att ta emot det belopp som en

betalningsöverföring avser.

Tid för utförande av en betalningsöverföring

7 § Det belopp som en betalningsöverföring avser skall överföras till den

bank som betalningsmottagaren anlitar senast före utgången av femte

bankdagen från acceptdagen, om inte beställaren och den anlitade banken

uttryckligen har kommit överens om någon annan tid.

Den bank som beställaren anlitar är inte bunden av den angivna

tidsfristen om den vidtar åtgärder med stöd av lagen (1993:768) om

penningtvätt.

8 § Om det belopp som en betalningsöverföring avser inte har överförts

till den bank som betalningsmottagaren anlitar inom den tid som avses i

7 §, har beställaren rätt till ersättning av den bank som han har anlitat.

Ersättningen utgörs av ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen (1975:635)

från den dag då beloppet senast skulle ha överförts till den dag då överfö-

ringen skedde.

Om det beror på en förmedlande bank att beloppet inte har överförts

till betalningsmottagarens bank inom den tid som avses i 7 §, skall den

förmedlande banken betala ersättning till beställarens bank beräknat på

det sätt som anges i första stycket.

Första och andra styckena gäller inte, om banken visar att dröjsmålet

beror på beställaren.

9 § Den bank som betalningsmottagaren anlitar skall göra det belopp

som betalningsöverföringen avser tillgängligt för honom före utgången

av bankdagen efter den då beloppet överfördes till banken, om inte

betalningsmottagaren och banken har kommit överens om någon annan

tid.

Den bank som betalningsmottagaren anlitar är inte bunden av den

angivna tidsfristen om den vidtar åtgärder med stöd av lagen (1993:768)

om penningtvätt.

10 § Om den bank som betalningsmottagaren anlitar inte har gjort det

belopp som betalningsöverföringen avser tillgängligt för honom inom

den tid som avses i 9 §, är betalningsmottagaren berättigad till ersättning

av banken. Ersättningen utgörs av ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen

(1975:635) från den dag då beloppet senast skulle ha varit tillgängligt för

betalningsmottagaren till den dag då det blev tillgängligt.

Första stycket gäller inte, om banken visar att dröjsmålet beror på

betalningsmottagaren.

Kostnader

11 § En bank som medverkar vid en betalningsöverföring får inte göra

avdrag för kostnader från det belopp som skall överföras, om inte

beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av

betalningsmottagaren.

Den rätt till ersättning som den av betalningsmottagaren anlitade

banken kan ha för förvaltningen av hans konto i banken får inte utnyttjas

i strid med första stycket.

12 § Om den bank som beställaren anlitar eller en förmedlande bank har

gjort avdrag för kostnader i strid med 11 §, skall beställarens bank på

hans begäran betala det avdragna beloppet till betalningsmottagaren eller,

om beställaren begär det, till honom.

Om en förmedlande bank har gjort avdrag för kostnader i strid med

11 § är banken skyldig att betala det avdragna beloppet till beställarens

bank eller, om denna begär det, till betalningsmottagaren.

13 § Har den bank som betalningsmottagaren anlitar gjort avdrag för

kostnader i strid med 11 §, är banken skyldig att betala det avdragna be-

loppet till betalningsmottagaren.

Ersättningsskyldighet när en betalningsöverföring inte har

verkställts

14 § Om det belopp som en betalningsöverföring avser inte har överförts

till den bank som betalningsmottagaren anlitar, skall den bank beställaren

anlitar till honom

1. betala tillbaka beloppet, dock högst motsvarande 12 500 euro,

2. betala ränta på beloppet enligt 6 § räntelagen (1975:635) från den

dag då beställaren gav banken uppdraget att utföra betalningsöver-

föringen till den dag då återbetalning sker, och

3. ersätta de kostnader som beställaren har haft för betalningsöver-

föringen.

De belopp som anges i första stycket skall betalas till beställaren inom

fjorton bankdagar från det att han framställde begäran om ersättning.

Sådan begäran får inte framställas före utgången av den tid som avses i 7

§.

Första stycket gäller inte, om det belopp som betalningsöverföringen

avser har överförts till betalningsmottagarens bank innan den tid som

anges i andra stycket första meningen har gått ut.

15 § Bestämmelserna i 14 § tillämpas även på en förmedlande bank, som

har mottagit det belopp som en betalningsöverföring avser. Beloppet

skall dock betalas till den bank som uppdrog åt den förmedlande banken

att medverka. Om anledningen till att betalningsöverföringen inte har

utförts är att den uppdragsgivande banken har gett felaktiga eller

bristfälliga instruktioner, gäller i stället att den förmedlande banken skall

vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att det belopp som betal-

ningsöverföringen avser skall betalas tillbaka.

16 § Om anledningen till att det belopp som en betalningsöverföring

avser inte har överförts till den bank som betalningsmottagaren anlitar är

att beställaren har gett sin bank felaktiga eller bristfälliga instruktioner

eller att en förmedlande bank, som beställaren själv har valt, inte har

utfört sitt uppdrag, gäller inte 14 och 15 §§. I stället skall beställarens

bank och övriga berörda banker vidta de åtgärder som skäligen kan

krävas för att det belopp som betalningsöverföringen avser skall betalas

tillbaka.

Om beloppet betalas tillbaka till beställarens bank, skall denna betala

beloppet till beställaren. De berörda bankerna är berättigade att göra

avdrag för de kostnader som återbetalningen har medfört.

17 § Om anledningen till att det belopp som en betalningsöverföring

avser inte har överförts till den bank som betalningsmottagaren anlitar är

att en förmedlande bank, som har fått sitt uppdrag av betalnings-

mottagarens bank, inte har utfört uppdraget, gäller inte 14 och 15 §§. I

stället är betalningsmottagarens bank skyldig att till

betalningsmottagaren betala det belopp som betalningsöverföringen

avser, dock högst motsvarande 12 500 euro.

Avslutande bestämmelser

18 § Bestämmelserna i 8, 10 och 12 17 §§ inverkar inte på de rättigheter

som beställare, betalningsmottagare eller banker, som har medverkat vid

en betalningsöverföring, kan ha enligt annan lag eller enligt avtal.

Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelsen i 14 § är till nackdel

för beställaren är utan verkan mot denne.

19 § Att en bank inte fullgör en förpliktelse som banken har enligt denna

lag skall inte medföra någon påföljd som anges i lagen, om banken visar

att detta beror på ett hinder utanför bankens kontroll som den inte

skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars

följder den inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Denna lag träder i kraft den 14 augusti 1999.

Förslag till

lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

Härigenom föreskrivs att 3 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Särskilda föreskrifter om

information till konsumenter finns

i konsumentkreditlagen

(1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38) och valutaväxlingslagen

(1996:1006).

Särskilda föreskrifter om

information till konsumenter finns

i konsumentkreditlagen

(1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38), valutaväxlingslagen

(1996:1006) och lagen (1999:000)

om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Denna lag träder i kraft den 14 augusti 1999

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-02-19

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, justitierådet

Ingegerd Westlander, regeringsrådet Susanne Billum.

Enligt en lagrådsremiss den 28 januari 1999 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet,

2. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Carina Crantz.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om betalningsöverföringar inom Europeiska eko-

nomiska samarbetsområdet

Rubrikerna före 3 § och 4 §.

I 3 §, under särskild rubrik, ges bestämmelser om skyldighet för bank,

eller annat företag som utför betalningsöverföringar, att informera

kunderna om villkoren för en sådan överföring. 4 och 5 §§ föregås av

rubriken "Information efter det att en betalningsöverföring utförts".

Föreslagna bestämmelser därom ges i 4 §. Följande paragraf innehåller

en hänvisning till bestämmelser i marknadsföringslagen som avser

information enligt såväl 3 § som 4 §. Med hänsyn härtill och då 6 §

innehåller bestämmelser som ur kronologisk synpunkt närmast bort ha

sin plats efter 3 §, förordar Lagrådet att de föreslagna rubrikerna före 3 §

och 4 och 5 §§ ersätts med en gemensam rubrik före 3 § med lydelsen

"Informationsskyldighet".

7-10 §§ samt 2 §

I 7 § första stycket anges att det belopp som en betalningsöverföring

avser skall överföras till den bank som betalningsmottagaren anlitar

"senast före utgången av femte bankdagen efter acceptdagen", om inte

beställaren och den anlitade banken uttryckligen har kommit överens om

annan tid.

När det i samma paragrafs andra stycke sedan hänvisas till "den angivna

tidsfristen" kan tvekan möjligen uppstå om vad som avses därmed. För

att undvika ett missförstånd bör enligt Lagrådets mening efter de citerade

orden tillfogas "eller överenskommen tidsfrist".

Av nyss anförda skäl bör "7 §" i 8 § första stycket ersättas med "6 § eller

7 § första stycket" samtidigt som "7 §" i andra stycket i förevarande

paragraf ändras till "första stycket". Vidare bör 9 § andra stycket ändras

på motsvarande sätt som föreslagits beträffande 7 § andra stycket. I 10 §

första stycket bör slutligen hänvisningen till 9 § ändras att avse "6 § eller

9 § första stycket".

I 7 § och 9 § används begreppet "bankdagen". Enligt Lagrådets mening

är det inte givet att detta begrepp är helt entydigt. Lagrådet förordar

därför att 2 §, som bl.a. innehåller en definition av "acceptdag",

kompletteras med en närmare beskrivning av vad som avses med

"bankdag".

Med hänsyn till att 8 och 10 §§ innehåller föreskrifter om rätt till

ersättning i vissa fall föreslår Lagrådet också att rubriken före 7-10 §§

ges följande lydelse: "Tid för utförande av en betalningsöverföring och

ersättning vid försening".

14 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt till ersättning när en

betalningsöverföring inte har genomförts.

Lagrådet noterar till en början att det av den föreslagna lagtexten i första

stycket 2 inte kan utläsas vad som anges i författningskommentaren,

nämligen att ränta aldrig skall beräknas på högre belopp än 12 500 euro.

Frågan om rätta innebörden av "beloppet" i punkt 2 bör därför lämpligen

bli föremål för ytterligare övervägande under det fortsatta

lagstiftningsarbetet.

Vad angår andra och tredje styckena i paragrafen skulle enligt Lagrådets

mening deras innehåll komma till tydligare uttryck om styckena ges

följande lydelser:

"Ersättning som anges i första stycket 1 3 skall betalas till beställaren

inom fjorton bankdagar från det att han framställde begäran om

ersättning, om inte det belopp som betalningsöverföringen avser

dessförinnan har överförts till betalningsmottagarens bank.

Begäran enligt andra stycket får inte framställas före utgången av den tid

som avses i 6 § eller 7 § första stycket".

Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:53 lag om

betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om

betalningsöverföringar

inom Europeiska

ekonomiska

samarbetsområdet

397L0005

 Senaste lydelse 1996:1010.

 EGT nr C 360, 17.12.1994, s. 13, EGT nr C 199, 3.8.1995, s. 16.

 EGT nr C 236, 11.9.1995, s. 1.

 Europaparlamentets yttrande av den 19 maj 1995 (EGT nr C 151, 19.6.1995, s.

370),

rådets gemensamma ståndpunkt av den 4 december 1995 (EGT nr C 353, 30.12.1995,

s. 52) och Europaparlamentets beslut av den 13 mars 1996 (EGT nr C 96, 1.4.1996,

 s. 74)

Rådets beslut av den 19 december 1996 och Europaparlamentets beslut EGT av den

16

januari 1997.

 EGT nr C 251, 27.9.1995, s. 3.

 EGT nr C 72, 15.3.1993, s. 158.

 EGT nr L 67, 15.3.1990, s. 39.

 EGT nr L 166, 28.6.1991, s. 77.

 EGT nr L 158, 23.6.1990, s. 59.

 EGT nr L 322, 17.12.1977, s. 30, Direktivet senast ändrat genom direktiv

95/26/EG

(EGT nr L 168, 18.7.1995, s. 7).

 EGT nr L 332, 31.12.1993, s. 4.

 Senaste lydelse 1996:1010.

Prop. 1998/99:53

2

1

Prop. 1998/99:53

3

3

9

9

9

9

41

41

42

1

43

1

42

1

50

51

Prop. 1998/99:53

Bilaga 1

63

1

Prop. 1998/99:53

Bilaga 2

64

1

Prop. 1998/99:53

Bilaga 3

70

9

72

1

Prop. 1998/99:53

Bilaga 4

72

1

Prop. 1998/99:53

73

1

74

1