1 

Regeringens proposition 

2000/01:133 

Tillträde till andra tilläggsprotokollet till 

bedrägerikonventionen 

Prop. 

2000/01:133 

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. 

Stockholm den 23 maj 2001 

Göran[REDACTED_EFTERNAMN] 

Thomas[REDACTED_EFTERNAMN] 

(Justitiedepartementet) 

Propositionens huvudsakliga innehåll 

I propositionen föreslås dels att Sverige skall tillträda det andra tilläggsprotokollet 

till konventionen om skydd för de Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen, dels de ändringar i brottsbalken 

som behövs för att Sverige skall uppfylla de krav som följer av 

protokollet. Det föreslås att försök, förberedelse och stämpling till grovt 

häleri eller grovt penninghäleri kriminaliseras. Vidare föreslås att 

bestämmelsen om utländsk doms hinderverkningar utvidgas så att en 

utländsk brottmålsdom avseende sådana gärningar som omfattas av 

protokollet i vissa fall kommer att utgöra hinder för lagföring i Sverige.

Prop. 2000/01:133 

2 

Innehållsförteckning 

1 Förslag till riksdagsbeslut..................................................................3 

2 Lagtext ...............................................................................................4 

3 Ärendet och dess beredning...............................................................6 

4 Andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen .......................6 

4.1 Bakgrund.............................................................................6 

4.2 Protokollets huvudsakliga innehåll .....................................7 

5 Behovet av lagändringar m.m..........................................................12 

5.1 Sveriges tillträde till andra tilläggsprotokollet..................12 

5.2 Behovet av lagstiftning samt förklaringar.........................13 

5.2.1 Straffbestämmelser .........................................13 

5.2.2 Ansvar för juridiska personer .........................19 

5.2.3 Straffrättsligt ansvar för företagsledare ..........22 

5.2.4 Beslag och förverkande ..................................23 

5.2.5 Rättslig hjälp ...................................................25 

5.2.6 Jurisdiktion......................................................26 

5.2.7 Utlämning .......................................................27 

5.2.8 Rättsverkningar av utländsk dom ...................28 

5.2.9 EG-domstolens kompetens .............................31 

6 Ikraftträdande ..................................................................................31 

7 Ekonomiska konsekvenser ..............................................................32 

8 Författningskommentarer ................................................................32 

Bilaga 1 Promemorians lagförslag ..........................................................34 

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser..............................................36 

Bilaga 3 Andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen ...............37 

Bilaga 4 Bedrägerikonventionen .............................................................48 

Bilaga 5 Penningtvättdirektivet ...............................................................56 

Bilaga 6 Lagrådets yttrande .....................................................................66 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 2001 ...........67

Prop. 2000/01:133 

3 

1 Förslag till riksdagsbeslut 

Regeringen föreslår att riksdagen 

1. godkänner andra protokollet, som utarbetats på grundval av artikel 

K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, till konventionen om skydd 

av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, och 

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i brottsbalken.

Prop. 2000/01:133 

4 

2 Lagtext 

Regeringen har följande förslag till lagtext. 

Förslag till lag om ändring i brottsbalken 

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 a § och 9 kap. 11 § brottsbalken skall 

ha följande lydelse. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

2 kap. 

5 a §TPF

1

FPT 

Har fråga om ansvar för gärning prövats genom lagakraftägande dom, 

meddelad i främmande stat där gärningen förövats eller i främmande stat 

som har tillträtt någon av de överenskommelser som anges i fjärde 

stycket, får den tilltalade inte här i riket lagföras för samma gärning, 

1. om han har frikänts från ansvar, 

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts, 

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten 

pågår, eller 

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande 

staten. 

Första stycket gäller inte i fråga om brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6 

eller 7 såvida inte lagföringen i den främmande staten har skett på 

begäran av svensk myndighet eller sedan personen utlämnats från 

Sverige för lagföring. 

Om en fråga om ansvar för en gärning har prövats genom en dom 

meddelad i en främmande stat och om det inte finns hinder mot lagföring 

på grund av vad som förut sagts i denna paragraf, får åtal för gärningen 

väckas här i riket endast efter förordnande av regeringen eller den som 

regeringen bemyndigat. 

De överenskommelser som avses i första stycket är 

1. den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms 

internationella rättsverkningar, 

2. den europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av 

lagföring i brottmål, 

3. konventionen den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen 

omfattas av överenskommelsen, 

4. protokollet den 27 september 1996 till konventionen om skydd av 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om 

gärningen omfattas av överenskommelsen, 

5. konventionen den 26 maj 1997 om kamp mot korruption som 

tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens 

TP

1

PT Senaste lydelse 2000:563.

Prop. 2000/01:133 

5 

medlemsstater är delaktiga i, dock endast om gärningen omfattas av 

överenskommelsen, 

6. konventionen den 19 juni 

1990 om tillämpning av Schengenavtalet 

den 14 juni 1985, och 

7. konventionen den 25 maj 

1987 mellan Europeiska gemenskapernas 

medlemsstater om förbud 

mot dubbel lagföring. 

Har ett brott begåtts delvis här i 

riket och delvis också inom den 

medlemsstats territorium där 

domen meddelats, skall första 

stycket tillämpas om gärningen 

omfattas av de överenskommelser 

som anges i fjärde stycket 3-5 eller 

om domen meddelats av stat som 

tillträtt en överenskommelse som 

anges i fjärde stycket 6 eller 7. 

6. konventionen den 19 juni 

1990 om tillämpning av Schengenavtalet 

den 14 juni 1985, 

7. konventionen den 25 maj 

1987 mellan Europeiska gemenskapernas 

medlemsstater om förbud 

mot dubbel lagföring, och 

8. andra protokollet den 19 juni 

1997 till konventionen om skydd 

av Europeiska gemenskapernas 

finansiella intressen, dock endast 

om gärningen omfattas av 

överenskommelsen. 

Har ett brott begåtts delvis här i 

riket och delvis också inom den 

medlemsstats territorium där 

domen meddelats, skall första 

stycket tillämpas om gärningen 

omfattas av de överenskommelser 

som anges i fjärde stycket 3-5 eller 

8 eller om domen meddelats av 

stat som tillträtt en överenskommelse 

som anges i fjärde 

stycket 6 eller 7. 

9 kap. 

11 §TPF

2

FPT 

För försök eller förberedelse till 

bedrägeri, grovt bedrägeri, 

utpressning eller ocker dömes till 

ansvar enligt vad i 23 kap. 

stadgas; dock skall vad i 23 kap. 3 

§ sägs icke gälla i fråga om försök 

till utpressning. 

För försök eller förberedelse till 

bedrägeri, grovt bedrägeri, 

utpressning, ocker, grovt häleri 

eller grovt penninghäleri och för 

stämpling till grovt häleri eller 

grovt penninghäleri döms till 

ansvar enligt bestämmelserna i 23 

kap. Vad som anges i 23 kap. 3 § 

skall dock inte gälla i fråga om 

försök till utpressning. 

Såsom för förberedelse till bedrägeri eller grovt bedrägeri dömes den 

som för att bedraga försäkringsgivare eller eljest med bedrägligt uppsåt 

skadar sig eller annan till person eller egendom. Detsamma skall gälla, 

om någon med uppsåt som nyss sagts söker åstadkomma sådan skada. 

Har han innan skadan inträtt frivilligt avstått från att fullfölja gärningen, 

skall han vara fri från ansvar. 

U 

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002. 

TP

2

PT Senaste lydelse 1962:700.

Prop. 2000/01:133 

6 

3 Ärendet och dess beredning 

Den 19 juni 1997 antogs, inom ramen för samarbetet inom den tredje 

pelaren i Europeiska unionen, ett andra tilläggsprotokoll till 

konventionen om skydd för Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen (bedrägerikonventionen). Syftet med protokollet är bl.a. att 

säkerställa att penningtvätt avseende vinning av bedrägeri eller 

korruption som skadar eller kan skada Europeiska gemenskapernas 

finansiella intressen är straffbelagt i medlemsstaterna, att det skall finnas 

möjlighet att ställa juridiska personer till ansvar för brott som begås inom 

ramen för den juridiska personens verksamhet samt att säkerställa att 

förverkande kan ske när det gäller hjälpmedel för och vinning av nämnda 

brott. 

Inom Justitiedepartementet har utarbetats promemorian Tillträde till 

andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen (Ds 2000:66). I 

promemorian föreslås att Sverige ratificerar protokollet. Promemorian 

innehåller också förslag till de lagändringar som behövs för att Sverige 

skall uppfylla de åtaganden som finns i protokollet. Innehållet i 

promemorian överensstämmer i allt väsentligt med innehållet i denna 

proposition. Promemorian har remissbehandlats. Promemorians lagförslag 

finns i bilaga 1 och en förteckning över remissinstanserna i 

bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i 

Justitiedepartementet (dnr Ju2000/6673/L5). Protokollstexten i svensk 

version finns i bilaga 3. 

Lagrådet 

Regeringen beslutade den 26 april 2001 att inhämta Lagrådets yttrande 

över lagförslagen. De lagförslag som låg till grund för Lagrådets yttrande 

överensstämmer med propositionens, utom såtillvida att en bestämmelse 

rörande ikraftträdandet har lagts till i propositionen. Lagrådets yttrande 

finns i bilaga 6. Lagrådet lämnade förslagen utan erinran. 

4 Andra tilläggsprotokollet till 

bedrägerikonventionen 

4.1 Bakgrund 

Skyddet av gemenskapernas finansiella intressen har under många år 

varit en högt prioriterad fråga i medlemsländerna. Även om olika 

åtgärder för att förbättra detta skydd har diskuterats länge inom EG har 

verkliga resultat uppnåtts först efter Maastrichtfördragets ikraftträdande.

Prop. 2000/01:133 

7 

I mars 1994 lade Förenade konungariket fram ett förslag till en 

gemensam handlingsplan som syftade till att bättre skydda de 

gemensamma finanserna. Förslaget följdes i juni samma år av ett förslag 

från kommissionen i samma ämne. Dessa förslag diskuterades därefter i 

arbetsgruppen för gemenskapsrätt och nationell straffrätt inom EU:s 

inrikes och rättsliga samarbete, den s.k. tredje pelaren. 

Arbetet ledde fram till konventionen om skydd för de Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen som antogs 1995 (bedrägerikonventionen; 

se bilaga 4). Konventionen har sedan kompletterats med 

ett första tilläggsprotokoll rörande korruption, ett protokoll angående 

förhandsavgörande av EG-domstolen (rörande tolkningen av 

bedrägerikonventionen och det första tilläggsprotokollet) samt av ett 

andra tilläggsprotokoll rörande bl.a. penningtvätt och ansvar för juridiska 

personer. Det är det sistnämnda protokollet som behandlas i denna 

promemoria. 

Konventionen, det första tilläggsprotokollet samt domstolsprotokollet 

har ratificerats av Sverige och införlivats i svensk rätt genom de 

lagändringar som gjordes till följd av förslagen i prop. 1998/99:32, EUbedrägerier 

och korruption. 

Syftet med det andra tilläggsprotokollet är bl.a. att säkerställa att 

penningtvätt avseende vinning av bedrägeri eller korruption som skadar 

eller kan skada Europeiska gemenskapernas finansiella intressen är 

straffbelagt i medlemsstaterna, att det skall finnas möjlighet att ställa 

juridiska personer till ansvar för brott som begås inom ramen för den 

juridiska personens verksamhet samt att säkerställa att förverkande kan 

ske när det gäller hjälpmedel för och vinning av nämnda brott. 

Protokollet syftar också till att säkerställa ett förbättrat samarbete mellan 

medlemsstaterna och mellan medlemsstaterna och kommissionen. 

4.2 Protokollets huvudsakliga innehåll 

Protokollstexten i svensk version är, som nämnts, bifogad som bilaga 3. 

Till protokollet har utarbetats en förklarande rapport (EGT nr C 91, 

31.3.1999 s. 8). 

Artikel 1 i protokollet innehåller definitioner av olika begrepp som 

förekommer i protokollet, bl.a. bedrägeri, passiv korruption, aktiv 

korruption, juridisk person samt penningtvätt. 

Med bedrägeri förstås enligt artikel 1 b) sådana gärningar som avses i 

artikel 1 i bedrägerikonventionen. Enligt artikel 1 c) avses med passiv 

och aktiv korruption sådana gärningar som beskrivs i artiklarna 2 

respektive 3 i det första tilläggsprotokollet. Med penningtvätt förstås 

enligt artikel 1 e) en gärning enligt definitionen i den tredje strecksatsen i 

artikel 1 i rådets direktiv 91/308/EEG om åtgärder för att förhindra att 

det finansiella systemet används för tvättning av pengar (i det följande 

penningtvättdirektivet; se bilaga 5, EGT nr L 166, 28.6.1991, s. 

77) och 

som rör vinning av bedrägeri, åtminstone i allvarliga fall, eller vinning av 

aktiv eller passiv korruption. 

Med juridisk person avses varje enhet som har ställning som juridisk 

person enligt tillämplig nationell rätt, med undantag av stater eller andra

Prop. 2000/01:133 

8 

offentliga organ vid utövande av de befogenheter som de har i 

egenskap av statsmakter och internationella offentliga organisationer. 

Enligt artikel 2 är medlemsstaterna skyldiga att kriminalisera 

penningtvätt. Med penningtvätt avses, enligt vad som ovan sagts, 

gärningar enligt definitionen i den tredje strecksatsen i artikel 1 i 

penningtvättdirektivet som rör vinning av bedrägeri, åtminstone i 

allvarliga fall, eller vinning av aktiv eller passiv korruption. 

I den tredje strecksatsen i artikel 1 i penningtvättdirektivet sägs att 

följande gärningar är att anse som penningtvätt (strecksatsen är i det 

närmaste identisk med motsvarande regler i FN:s konvention mot olaglig 

hantering av narkotika och psykotropa ämnen och i Europarådets 

konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av 

vinning av brott): 

 Omvandling eller överföring av egendom i vetskap om att 

egendomen härrör från brott eller från medverkan till brott och i syfte att 

hemlighålla eller dölja egendomens olagliga ursprung, eller för att hjälpa 

någon som är delaktig i sådan verksamhet att undandra sig de rättsliga 

följderna av sitt handlande. 

 Hemlighållande eller döljande av en viss egendoms rätta 

beskaffenhet eller ursprung, av dess belägenhet, av förfogandet över den, 

av dess förflyttning, av de rättigheter som är knutna till den, eller av 

äganderätten till den, i vetskap om att egendomen härrör från brott eller 

från medverkan till brott. 

 Förvärv, innehav eller brukande av egendom i vetskap om, vid tiden 

för mottagandet, att egendomen härrörde från brott eller från medverkan 

till brott. 

 Medverkan till, överenskommelse att utföra, försök och medhjälp 

till, främjande och underlättande av, samt rådgivning för utförande av 

någon av de gärningar som sägs i föregående strecksatser. 

Enligt artikel 2 är medlemsstaterna följaktligen förpliktade att 

kriminalisera de ovan beskrivna gärningarna i den mån de rör vinning av 

bedrägeri, åtminstone i allvarliga fall, eller vinning av aktiv eller passiv 

korruption. 

När det i artikel 2 sägs att medlemsstaterna skall kriminalisera 

penningtvätt som rör vinning av bedrägeri åtminstone i allvarliga fall 

torde härmed, i enlighet med artikel 2 i bedrägerikonventionen, avses 

bedrägerier som avser värden överstigande 4000 ECU. Artikel 2 

behandlas vidare i avsnitt 5.2.1. 

Artikel 3 innehåller krav på att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder 

som behövs för att juridiska personer skall kunna ställas till ansvar för 

bedrägeri, aktiv korruption och penningtvätt som begås av personer med 

viss anknytning till den juridiska personen. 

Enligt artikel 3 punkt 1 skall den juridiska personen kunna ställas till 

ansvar när en person med ledande ställning, antingen enskilt eller som en 

del av den juridiska personens organisation, till förmån för den juridiska 

personen begår bedrägeri, aktiv korruption, penningtvätt, medhjälp eller 

anstiftan till dessa brott eller försök till bedrägeri. 

Huruvida en person har en sådan ledande ställning som avses i artikel 

3 punkt 1 skall enligt samma punkt avgöras av om personen har: 

 befogenhet att företräda den juridiska personen, eller 

 befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller

Prop. 2000/01:133 

9 

 befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. 

Enligt artikel 3 punkt 2 skall en juridisk person härutöver kunna ställas 

till ansvar när en person med sådan ledande ställning som avses i punkt 1 

har brustit i den övervakning eller kontroll som han har att utföra, och 

detta har gjort det möjligt för en person, som är underställd den juridiska 

personen, att begå bedrägeri, aktiv korruption eller penningtvätt till 

förmån för den juridiska personen. 

I artikel 3 punkt 3 föreskrivs att det förhållandet att den juridiska 

personen kan fällas till ansvar inte skall utesluta ansvar för de fysiska 

personer som begått brottet eller brotten i fråga. Artikel 3 behandlas i 

avsnitt 5.2.2. 

Enligt artikel 4 punkt 1 skall medlemsstaterna säkerställa att juridiska 

personer som fälls till ansvar enligt artikel 3 punkt 1, dvs. för brott 

begångna av personer i ledande ställning, kan bli föremål för effektiva, 

proportionella och avskräckande påföljder, vilka ska innefatta bötesstraff 

eller administrativa avgifter och kan innefatta andra påföljder. Som 

exempel på sådana andra påföljder nämns i artikel 4 punkt 1 fråntagande 

av rätt till offentliga förmåner eller stöd, näringsförbud, rättslig 

övervakning samt rättsligt beslut om upplösning av verksamheten. 

De krav som uppställs är följaktligen endast att juridiska personer som 

fälls till ansvar enligt artikel 3 punkt 1 skall kunna bli föremål för 

bötesstraff eller administrativa avgifter samt att påföljderna är effektiva, 

proportionella och avskräckande. 

Vad gäller juridiska personer som fälls till ansvar enligt artikel 3 punkt 

2 ställs enligt artikel 4 punkt 2 inget krav på att bötesstraff eller 

administrativa avgifter måste kunna utdömas, utan det enda krav som 

följer av artikel 4 punkt 2 är att den juridiska personen skall kunna bli 

föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder (i någon 

form). Artikel 4 behandlas i avsnitt 5.2.2. 

I artikel 5 föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är 

nödvändiga för att kunna beslagta och förklara förverkat eller avlägsna 

hjälpmedel för och vinningen av bedrägeri, aktiv och passiv korruption 

och penningtvätt, eller egendom till samma värde som sådan vinning. Ett 

undantag görs för fall där åtgärderna drabbar tredje man och denne är i 

god tro. Artikeln behandlas i avsnitt 5.2.4. 

Enligt artikel 6 får en medlemsstat inte vägra att lämna rättslig hjälp 

vid bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt enbart av det 

skälet att brottet avser en skatte- eller tullförseelse. 

Artikeln behandlas i 

avsnitt 5.2.5. 

I artikel 7 punkt 1 första stycket föreskrivs att kommissionen och 

medlemsstaterna skall samarbeta med varandra när det gäller att 

bekämpa bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt. 

I artikel 7 punkt 1 andra stycket anges att kommissionen skall lämna 

sådan teknisk och operativ hjälp som de nationella myndigheterna kan 

vara i behov av för att underlätta samordningen av sina undersökningar. 

Denna bestämmelse behandlar således enbart kommissionens 

skyldigheter att bistå medlemsstaterna vid deras hantering av protokollet. 

Teknisk hjälp tar sikte bl.a. på sakkunskap som kommissionen kan 

tillhandahålla när det gäller dokumentation och logistik för att förebygga 

och bekämpa bedrägeri. Med operativ hjälp avses insatser på fältet för

Prop. 2000/01:133 

10 

att bekämpa de aktuella brottstyperna. Sådan hjälp kan t.ex. bestå i att 

upprätta och underlätta kontakter mellan berörda myndigheter, att bistå 

berörda nationella myndigheter så att de kan utnyttja de möjligheter som 

erbjuds genom internationella avtal etc. 

I artikel 7 punkt 2 föreskrivs att medlemsstaterna får utbyta 

information med kommissionen för vissa syften, men att såväl de 

nationella myndigheterna som kommissionen skall beakta kraven på 

förundersökningssekretess och dataskydd. Medlemsstaterna får härvid, 

när de lämnar information till kommissionen, uppställa villkor för hur 

uppgifterna skall användas av kommissionen eller av en annan 

medlemsstat som uppgifterna kan komma att lämnas till. 

Enligt artikel 8 skall kommissionen vid utbyte av information enligt 

artikel 7 punkt 2, se till att den vid behandling av personuppgifter iakttar 

en skyddsnivå som motsvarar den skyddsnivå som fastställs i 

Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 

1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av 

personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (EGT nr L 

281, 23.11.1995, s. 31). 

Av artikel 9 följer att de regler som antas för att fullgöra de 

skyldigheter som följer av artikel 8 skall offentliggöras i EGT. 

Enligt artikel 10 punkt 1 får kommissionen, om inte annat följer av 

villkor uppställda av medlemsstaten i enlighet med artikel 7 punkt 2, 

överlämna personuppgifter som den fått från en medlemsstat till en 

annan medlemsstat. Kommissionen skall dock alltid underrätta den 

medlemsstat som lämnat informationen om att ett sådant överlämnande 

kommer att ske. 

I artikel 10 punkt 2 föreskrivs vidare att kommissionen, under de 

förutsättningar som anges i artikel 10 punkt 1 och under förutsättning att 

tillstånd givits från den medlemsstat som lämnat informationen, får 

överlämna personuppgifter till tredje land. 

Enligt artikel 11 gäller att sådana myndigheter som utses eller inrättas 

för att övervaka skyddet av personuppgifter som kommissionen innehar, 

skall vara behörig att utöva detta uppdrag också när det gäller 

personuppgifter som kommissionen har till följd av protokollet. 

I artikel 12 föreskrivs att vissa artiklar i bedrägerikonventionen skall 

tillämpas antingen i förhållande till sådana gärningar som utgör 

penningtvätt enligt protokollet eller i förhållande till protokollet som 

sådant. De bestämmelser i bedrägerikonventionen som enligt artikel 12 

skall gälla även i förhållande till penningtvätt är: 

 artikel 3 (straffrättsligt ansvar för företagsledare), artikeln behandlas 

i avsnitt 5.2.3, 

 artikel 5 (utlämning och åtal), artikeln behandlas i avsnitt 5.2.7, samt 

 artikel 6 (samarbete mellan medlemsstaterna), artikeln behandlas i 

avsnitt 5.2.5. 

De bestämmelser i bedrägerikonventionen som skall gälla i förhållande 

till protokollet som sådant är: 

 artikel 4 (jurisdiktion), artikeln behandlas i avsnitt 5.2.6, 

 artikel 7 (ne bis in idem), artikeln behandlas i avsnitt 5.2.8, 

 artikel 9 (utrymmet för nationella föreskrifter som går utöver kraven 

i konventionen eller protokollet), samt 

 artikel 10 (överlämnande av information).

Prop. 2000/01:133 

11 

Artikel 13 gäller EG-domstolens kompetens. Punkterna 1 och 2 gäller 

tvister mellan medlemsstaterna respektive mellan en eller flera 

medlemsstater och kommissionen. Punkten 3 gäller EG-domstolens 

kompetens att meddela förhandsavgöranden 

Enligt artikel 13 punkt 1 kan en tvist mellan medlemsstaterna om 

tillämpningen av protokollet hänskjutas till domstolen under 

förutsättning att tvisten först, i avsikt att nå en lösning, behandlats i rådet 

enligt det förfarande som föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om 

Europeiska unionen. 

Enligt artikel 13 punkt 2 kan en tvist mellan en eller flera 

medlemsstater och kommissionen rörande tillämpningen av artikel 2 

jämförd med artikel 1 e), och artiklarna 7, 8, 10 och 12 punkt 2 fjärde 

strecksatsen hänskjutas till domstolen under förutsättning att den inte har 

kunnat lösas genom förhandling och att det gått sex månader från den 

dag då en av parterna underrättat den andra parten om förekomsten av 

tvisten. 

I artikel 13 punkt 3 föreskrivs att domstolsprotokollet skall tillämpas 

också på andra tilläggsprotokollet samt att en förklaring om godkännande 

av EG-domstolens behörighet enligt domstolsprotokollet skall gälla även 

beträffande andra tilläggsprotokollet om inte medlemsstaterna avger 

förklaring om annat vid den anmälan som avses i artikel 16 punkt 2. 

Artikel 13 punkt 3 behandlas i avsnitt 5.2.9. 

Artikel 14 anger att gemenskapens utomobligatoriska ansvar såvitt 

gäller protokollet skall regleras av artikel 215 andra stycket (numera 

artikel 288) i Romfördraget. Vidare anges att artikel 178 rörande 

skadeståndstalan (numera artikel 235) skall vara tillämplig. 

Enligt artikel 15 skall domstolen ha behörighet i fall där en fysisk eller 

juridisk person väcker talan mot ett beslut som kommissionen meddelat 

den personen eller som berör personen direkt och enskilt, och talan avser 

överträdelse av artikel 8 (kommissionens ansvar för dataskydd) eller 

någon annan regel som antagits enligt den artikeln eller maktmissbruk. 

Vidare anges att vad som numera motsvarar artiklarna 225 punkt 1, 225 

punkt 2, 230 femte stycket, 231 första stycket, 233 första och andra 

stycket, 242 och 243 i Romfördraget (tidigare artiklarna 168a punkt 1, 

168a punkt 2, 173 femte stycket, 174 första stycket, 176 första och andra 

stycket, 185 och 186) samt stadgan för EG-domstolen skall gälla i 

tillämpliga delar. 

Artikel 16 innehåller bestämmelser om protokollets ikraftträdande. 

Protokollet skall antas i enlighet med respektive medlemsstats 

konstitutionella bestämmelser och medlemsstaterna skall till 

generalsekreteraren för Europeiska unionens råd anmäla att de har 

avslutat de förfaranden som krävs för att protokollet skall kunna antas. 

Protokollet träder i kraft nittio dagar efter det att den sista medlemsstaten 

gör sådan anmälan. 

Protokollet kan emellertid inte träda i kraft innan 

bedrägerikonventionen träder i kraft. I den mån bedrägerikonventionen 

inte trätt i kraft vid den tidpunkt då sista medlemsstaten gör anmälan 

enligt ovan träder protokollet i kraft samtidigt med konventionen. 

I artikel 16 anges vidare att artikel 7 punkt 2, om medlemsstaternas 

möjligheter att utbyta information med kommissionen, inte ska tillämpas 

så länge som skyldigheten enligt artikel 9 att offentliggöra regler om

Prop. 2000/01:133 

12 

dataskydd eller villkoren i artikel 11 gällande tillsynsmyndighet inte har 

uppfyllts. Ikraftträdandefrågan behandlas i avsnitt 6. 

I artikel 17 sägs att protokollet står öppet för anslutning för varje stat 

som blir medlem i Europeiska unionen. Om protokollet redan har trätt i 

kraft när en ny medlemsstat ansluter sig, skall protokollet i förhållande 

till den staten träda i kraft 90 dagar efter deposition av anslutningsinstrumenten. 

Har protokollet inte trätt i kraft vid denna tidpunkt skall 

det träda i kraft i förhållande till den nya medlemsstaten samtidigt som 

det träder i kraft enligt bestämmelserna i artikel 16. 

Artikel 18 gäller reservationer. En medlemsstat får enligt artikeln 

förklara att penningtvätt av vinning av aktiv och passiv korruption endast 

skall vara straffbelagt vid allvarliga fall av aktiv och passiv korruption. 

Den medlemsstat som önskar göra en sådan reservation skall underrätta 

depositarien härom och ge uppgifter om begränsningens räckvidd i 

samband med att anmälan görs enligt artikel 16 punkt 2. Begränsningar 

enligt denna artikel gäller för en period för fem år räknat från anmälan 

och kan förnyas för ytterligare en period på fem år. 

I övrigt gäller för svenskt vidkommande (Österrike har enligt artikel 18 

punkt 2 rätt att göra reservationer avseende artiklarna 3 och 4) att inga 

andra reservationer får göras utöver dem som följer av artikel 12 punkt 2. 

I artikel 19 föreskrivs att generalsekreteraren för Europeiska unionens 

råd skall vara depositarie för protokollet, samt att denne i EGT skall 

offentliggöra antaganden, anslutningar, förklaringar, reservationer och 

övriga underrättelser som rör protokollet. 

5 Behovet av lagändringar m.m. 

5.1 Sveriges tillträde till andra tilläggsprotokollet 

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner andra tilläggsprotokollet 

till bedrägerikonventionen. 

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan 

erinran. 

Skälen för förslaget: Bedrägerier och andra oegentligheter som riktar 

sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen utgör ett 

allvarligt problem. 

För att kampen mot brottslighet som riktar sig mot gemenskapernas 

finansiella intressen skall bli mer effektiv, har medlemsstaterna ansett det 

nödvändigt att vidta flera olika åtgärder. En sådan åtgärd är rådets beslut 

att upprätta ett andra tilläggsprotokoll till bedrägerikonventionen som 

behandlar bl.a. penningtvätt och ansvar för juridiska personer. 

Protokollet träder i kraft först när det ratificerats av samtliga 

medlemsstater. Det är av yttersta vikt att motverka brottslighet som riktar 

sig mot gemenskapernas finansiella intressen. Sverige har därför ett 

starkt intresse av att protokollets bestämmelser kan börja tillämpas i och

Prop. 2000/01:133 

13 

mellan medlemsstaterna. Regeringen föreslår därför att riksdagen 

godkänner protokollet. 

5.2 Behovet av lagstiftning samt förklaringar 

5.2.1 Straffbestämmelser 

Regeringens förslag: Kriminaliseringen av stämpling, förberedelse 

och försök till brott utsträcks till att gälla också grovt häleri och grovt 

penninghäleri. 

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt 

förslaget eller lämnat det utan erinran. Institutet mot mutor menar att de 

resonemang som förs om huruvida svensk rätt uppfyller kravet på 

kriminalisering av penningtvätt avseende vinning av aktiv korruption kan 

angripas. Institutet menar avsikten med protokollet torde ha varit att 

också sådan penningtvätt skall kriminaliseras. Stockholms tingsrätt har, 

bl.a. med hänsyn till att möjligheterna att reservera sig mot protokollets 

bestämmelser är inskränkta, ifrågasatt om det är förenligt med 

protokollet att inskränka kriminaliseringen till att gälla fall av grovt 

häleri och grovt penninghäleri. Malmö tingsrätt har, även om man i sak 

instämt i de resonemang som ligger till grund för bedömningen att det är 

tillräckligt att kriminalisera försök, förberedelse och stämpling till grovt 

häleri och grovt penninghäleri, noterat att denna inskränkning inte är 

förenlig med protokollets ordalydelse. 

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2 i protokollet skall 

medlemsstaterna kriminalisera penningtvätt som rör vinning av 

bedrägeri, åtminstone i allvarliga fall, samt vinning av aktiv och passiv 

korruption. 

I svensk rätt kriminaliseras olika former av penningtvätt, samt 

gärningar som har samband med penningtvätt, i huvudsak såsom häleri 

och penninghäleri enligt 9 kap. 6 och 6 a §§ brottsbalken. I sammanhanget 

bör även 9 kap. 7 och 7 a §§ brottsbalken rörande häleriförseelse 

respektive penninghäleriförseelse nämnas. Vidare kan uppmärksammas 

att 17 kap. 11 § brottbalken, om skyddande av brottsling, kan vara att 

tillämpa i vissa fall. 

Härutöver kriminaliseras, i lagen (1993:768) om åtgärder mot 

penningtvätt, underlåtenhet att uppfylla viss gransknings- och uppgiftsskyldighet 

som följer av samma lag samt att bryta mot det 

meddelandeförbud (förbud mot att till utomstående lämna meddelande 

om granskning, polisundersökning etc.) som finns i lagen. Denna kriminalisering 

berörs överhuvudtaget inte av det andra tilläggsprotokollet. 

För frågan huruvida Sverige uppfyller protokollets krav är 9 kap. 6 och 

6 a §§ brottsbalken av störst intresse. Vid en prövning av denna fråga 

måste dels avgöras om de svenska bestämmelserna omfattar de 

förfaranden med vinning av bedrägeri och vinning av aktiv och passiv 

korruption som skall kriminaliseras enligt protokollet, dels avgöras om

Prop. 2000/01:133 

14 

vinning av bedrägeri samt vinning av aktiv och passiv korruption utgör 

sådan egendom som kan vara föremål för häleri eller penninghäleri enligt 

9 kap. brottsbalken. 

Gärningsformer som skall kriminaliseras enligt protokollet 

De förfaranden som skall kriminaliseras enligt protokollet framgår, enligt 

artikel 1 e) i protokollet, av artikel 1 tredje strecksatsen i 

penningtvättdirektivet. Där föreskrivs i fyra olika understrecksatser vilka 

förfaranden som är att anse som penningtvätt och som följaktligen skall 

vara kriminaliserade enligt protokollet. De tre första understrecksatserna 

omfattar: 

 Omvandling eller överföring av egendom i vetskap om att 

egendomen härrör från brott eller från medverkan till brott och i syfte att 

hemlighålla eller dölja egendomens olagliga ursprung, eller för att hjälpa 

någon som är delaktig i sådan verksamhet att undandra sig de rättsliga 

följderna av sitt handlande. 

 Hemlighållande eller döljande av en viss egendoms rätta beskaffenhet 

eller ursprung, av dess belägenhet, av förfogandet över den, 

av dess förflyttning, av de rättigheter som är knutna till den, eller av 

äganderätten till den, i vetskap om att egendomen härrör från brott eller 

från medverkan till brott. 

 Förvärv, innehav eller brukande av egendom i vetskap om, vid tiden 

för mottagandet, att egendomen härrörde från brott eller från medverkan 

till brott. 

De förfaranden som avses i dessa tre strecksatser omfattas, beroende 

på situationen i övrigt, av 9 kap. 6 § eller 9 kap. 6 a § brottsbalken. 

Särskilt beträffande den sistnämnda bestämmelsen kan sägas att den är 

utformad på ett sätt som, under förutsättning av att rekvisiten i övrigt är 

uppfyllda, inte utesluter några typer av åtgärder från dess 

tillämpningsområde. Det räcker att gärningsmannen otillbörligen 

främjar, vidtar annan sådan åtgärd etc. 

Det kan visserligen sägas att nämnda bestämmelser genomgående 

innehåller någon form av kvalificerande rekvisit. I 9 kap. 6 § första 

stycket 1 brottsbalken finns ett krav på att befattningen skall vara ägnad 

att försvåra ett återställande, enligt 9 kap. 6 § första stycket 2 fordras att 

man bereder sig otillbörlig vinning, enligt 9 kap 6 a § första stycket 1 

fordras att man otillbörligen främjar möjligheterna för annan att 

tillgodogöra sig egendomen eller värdet av denna, enligt 9 kap. 6 a § 

första stycket 2 fordras att man har uppsåt att dölja egendomens ursprung 

och enligt 9 kap. 6 a § andra stycket fordras att åtgärden är att anse som 

otillbörlig samt att den är ägnad att dölja att annan berikat sig genom 

brott. Dessa rekvisit saknar i stor utsträckning motsvarighet i de ovan 

återgivna understrecksatserna. 

Det bör emellertid kunna hävdas att dessa begränsningar av 

straffansvaret är tillåtna även om detta inte uttryckligen framgår av 

protokollet. Tanken bakom de inskränkningar som följer av svensk rätt är 

närmast att undanta vissa förfaranden som rimligen inte kan betraktas 

som rättsstridiga. Exempelvis omfattar bestämmelsen om penninghäleri i 

9 kap. 6 a § andra stycket brottsbalken, till följd av otillbörlighetsrekvisitet, 

inte helt vardagliga transaktioner såsom att ta emot sedvanlig

Prop. 2000/01:133 

15 

ersättning för varor eller tjänster. Det torde knappast vara protokollets 

syfte att sådana förfaranden skall kriminaliseras. 

Något behov av att ändra den svenska lagstiftningen till följd av de tre 

första understrecksatserna kan följaktligen inte anses finnas. 

I den fjärde understrecksatsen i tredje strecksatsen i artikel 1 i 

direktivet sägs vidare att penningtvätt omfattar: 

 Medverkan till, överenskommelse att utföra, försök och medhjälp 

till, främjande och underlättande av, samt rådgivning för utförande av 

någon av de gärningar som sägs i föregående strecksatser. 

Medverkan till, medhjälp till, främjande och underlättande av samt 

rådgivning för utförande av sådana åtgärder som avses i de övriga 

strecksatserna är i svensk rätt kriminaliserat såsom medhjälp till brott. 

Detta framgår av 23 kap. 4 § brottsbalken. I sammanhanget bör även 

nämnas lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa 

fall, m.m. Enligt lagen gör den som, i utövning av 

rådgivningsverksamhet, av grov oaktsamhet främjar en straffbelagd 

gärning sig skyldig till vårdslös rådgivning. Lagen innebär, i förhållande 

till bestämmelsen i 23 kap. 4 § brottsbalken, att det straffbara området 

utvidgas till att omfatta grovt oaktsam medverkan till vissa uppsåtsbrott. 

I denna del finns således inte något behov av lagändringar. (Regeringen 

har i prop. 2000/01:105, Förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i 

vissa fall, föreslagit att lagen skall ändras i en rad avseenden.) 

I den återgivna strecksatsen stadgas emellertid också att 

överenskommelse att utföra samt försök till sådana gärningar som avses i 

de tre föregående strecksatserna skall vara kriminaliserat. 

Överenskommelse att utföra en viss gärning rubriceras enligt svensk 

rätt som stämpling, 23 kap. 2 § andra stycket brottsbalken. Enligt den 

bestämmelsen är det, i de fall detta särskilt anges, straffbart att i samråd 

med annan besluta att begå en brottslig gärning, att försöka anstifta 

någon att begå en brottslig gärning, samt att åta sig eller erbjuda sig att 

utföra en sådan gärning. Stämpling till brott enligt 9 kap. brottsbalken är 

emellertid inte i något fall straffbart. Försök till brott enligt 9 kap. 6 och 

6 a §§ brottsbalken är inte heller straffbelagt. 

Som tidigare nämnts är strecksatserna i penningtvättdirektivet närmast 

identiska med motsvarande regler i FN:s konvention mot olaglig 

hantering av narkotika och psykotropa ämnen och i Europarådets 

konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av 

vinning av brott. 

En viktig skillnad är emellertid att kravet på 

kriminalisering av åtgärder som anges i de två sista strecksatserna enligt 

de båda konventionerna endast gäller med reservation för konstitutionella 

principer och grundbegrepp. Det är med stöd av detta undantag som 

Sverige har kunnat avstå från att kriminalisera stämpling och försök till 

penningtvätt. 

Eftersom något motsvarande undantag inte följer av protokollet måste 

protokollet anses kräva att medlemsstaterna straffbelägger såväl 

stämpling som försök till penningtvätt. En förändring av den svenska 

lagstiftningen synes således vara nödvändig. 

En sådan förändring bör ske genom att försök, förberedelse och 

stämpling till grovt häleri och grovt penninghäleri införs i uppräkningen i 

9 kap. 11 § första stycket brottsbalken. Förberedelse omfattas visserligen 

inte av protokollets krav, men mot bakgrund av det nära samband som

Prop. 2000/01:133 

16 

råder mellan stämpling och vissa förberedelsegärningar föreslås att också 

förberedelse till grovt häleri och grovt penninghäleri straffbeläggs. Det 

skulle t.ex. framstå som märkligt om en person som överenskommit med 

annan om att begå penningtvätt och dessutom erhållit vederlag för att 

utföra gärningen eller förlag härför, endast skulle kunna dömas för 

stämpling till brottet. Härutöver kan tilläggas att det inte torde finnas 

några exempel på brott i förhållande till vilka stämpling, men inte 

förberedelse, är straffbelagt. 

Av skäl som utvecklas närmare i slutet av detta avsnitt bör 

kriminaliseringen av stämpling, förberedelse och försök inskränkas till 

att gälla fall av grovt häleri eller grovt penninghäleri. 

Den ändring som föreslås är generell och gäller således även i 

förhållande till situationer som inte omfattas av protokollet. Det skulle 

kunna diskuteras huruvida kriminaliseringen av försök, förberedelse och 

stämpling till grovt häleri och grovt penninghäleri bör inskränkas till att 

gälla sådan vinning som avses i protokollet, dvs. till att gälla 

hälerigärningar som avser vinning av bedrägeri och vinning av aktiv eller 

passiv korruption. Det bör emellertid framhållas att om kriminaliseringen 

av försök, förberedelse och stämpling skulle inskränkas på detta sätt, så 

skulle det leda till en särbehandling av vissa typer av hälerigärningar som 

synes svår att motivera från saklig utgångspunkt. Exempelvis skulle 

stämpling till grovt penninghäleri avseende vinning av bedrägeri 

omfattas, men däremot inte stämpling till grovt penninghäleri avseende 

vinning av förskingring. 

Det skulle också kunna diskuteras huruvida det i förhållande till 

protokollet vore tillräckligt att kriminalisera försök, förberedelse och 

stämpling till grovt penninghäleri (men inte till grovt häleri). Också en 

sådan lösning skulle emellertid få oönskade konsekvenser. Bl.a. skulle 

den innebära att häleri och penninghäleri skulle komma att behandlas 

olika på ett sätt som, med hänsyn till brottstypernas abstrakta straffvärde 

och de likheter som i övrigt föreligger mellan brottstyperna, är svårt att 

motivera. Vidare skulle en sådan lösning leda till att gränsdragningen 

mellan 9 kap. 6 § och 9 kap. 6 a §, på ett sätt som inte är avsett, skulle 

komma att få avgörande betydelse för en enskild gärnings straffbarhet. 

Detta gäller särskilt som 9 kap. 6 § normalt skall tillämpas före 9 kap. 6 a 

§ i en konkurrenssituation. 

I och med förändringarna kommer de förfaranden som anges i de olika 

strecksatserna att omfattas av de aktuella svenska straffbestämmelserna. 

För att svensk rätt skall uppfylla protokollets krav fordras, som ovan 

noterats, härutöver att dessa förfaranden är kriminaliserade också vad 

gäller vinning av bedrägeri samt vinning av aktiv och passiv korruption, 

dvs. vinningen måste utgöra objekt för häleri eller penninghäleri enligt 

svensk rätt. 

Vinning av bedrägeri 

Med bedrägeri i protokollets mening menas sådana gärningar som avses i 

artikel 1 i bedrägerikonventionen. Bedrägeri i konventionens mening är i 

huvudsak kriminaliserat genom bestämmelserna i 9 kap. 1 § (bedrägeri) 

och 9 kap. 3 a § (subventionsmissbruk) brottsbalken (samt indirekt bl.a. 

genom bestämmelserna i 15 kap. 10 § och 15 kap. 11 § brottsbalken).

Prop. 2000/01:133 

17 

Vinning av bedrägeri enligt 9 kap. 1 § brottsbalken kan utgöra objekt 

för såväl häleri enligt 9 kap. 6 § som för penninghäleri enligt 9 kap. 6 a § 

brottsbalken. I denna del uppfyller den svenska lagstiftningen följaktligen 

protokollets krav. 

När det gäller vinning av subventionsmissbruk enligt 9 kap. 3 a § 

torde, i den mån penningtvätt som rör vinning av subventionsmissbruk 

överhuvudtaget kan aktualiseras, den person som begår ett 

subventionsmissbruk kunna sägas ha berikat sig genom brott, vilket 

innebär att, i vart fall, 9 kap. 6 a § andra stycket kan tillämpas. 

Det bör dock framhållas att i de fall av penningtvätt som i praktiken 

kan tänkas förekomma avseende medel från EU:s budgetar torde medlen 

vara åtkomna genom bedrägeri i den mening som avses i 9 kap. 1 § 

brottsbalken. När det gäller sådana gärningar som i svensk rätt rubriceras 

som subventionsmissbruk finns det normalt sett inte någon anledning för 

gärningsmannen att dölja medlens ursprung, eftersom mottagandet av 

dessa inte i sig utgjort något brott. 

Vinning av aktiv korruption 

Aktiv korruption är i svensk rätt kriminaliserad som bestickning enligt 17 

kap. 7 § brottsbalken. Detta brott leder i sig inte till någon vinning för 

gärningsmannen eftersom denne, istället för att erhålla något, snarare 

utger eller utlovar något till någon. Vidare bör framhållas att bestickning, 

enligt svensk rätt, överhuvudtaget inte förutsätter att det uppkommit 

någon vinning vare sig direkt genom bestickningen eller till följd av 

denna. Däremot kan naturligtvis bestickning på ett mer eller mindre 

direkt sätt leda till vinning för gärningsmannen, t.ex. såtillvida att denne 

beviljas ett bidrag eller ges möjlighet att ingå ett avtal som i sin tur leder 

till vinst. 

I den mån bestickningen överhuvudtaget inte leder till någon form av 

förtjänst för gärningsmannen, finns naturligtvis inte heller någon 

möjlighet att kriminalisera penningtvätt rörande vinning av bestickningen. 

Det finns så att säga ingenting att tvätta. 

När bestickningen däremot leder till vinning kan denna uppkomma på 

mycket olika sätt. 

I vissa fall torde gärningsmannen begå brott när han eller hon tar emot 

eller hanterar vinningen. Exempelvis kan situationen vara sådan att den 

bestuckne betalar ut medel, som bestickaren saknar varje rätt till, och att 

den sistnämnde vid hantering av dessa medel gör sig skyldig till olovligt 

förfogande enligt 10 kap. 4 § brottsbalken. I dessa fall är i vart fall 9 kap. 

6 a § brottsbalken tillämplig i förhållande till den som hjälper 

gärningsmannen att tvätta denna vinning. 

I relativt många fall torde dock vinningen vara sådan att det i praktiken 

saknas skäl för gärningsmannen att dölja varifrån vinningen härrör. 

Exempelvis kan vinningen uppstå genom att gärningsmannen till följd av 

bestickningen fått möjlighet att ingå ett visst avtal. I sådana situationer, 

dvs. när gärningsmannen inte begår något brott utöver själva 

bestickningen, är det svårt att se att det överhuvudtaget skulle finnas 

någonting att tvätta. Bestickaren har visserligen på ett orättmätigt sätt fått 

möjlighet att ingå avtalet ifråga, men den vinning som uppstår till följd 

av detta avtal är hänförlig till en affärstransaktion som inte i sig är

Prop. 2000/01:133 

18 

brottslig. Följaktligen finns det i dylika fall sällan något behov av att 

dölja ursprunget till vinningen. Åtgärder med vinning som på detta sätt 

indirekt härrör från brott är inte heller kriminaliserade enligt svensk rätt, 

vare sig som häleri eller penninghäleri, och det är svårt att se att en 

kriminalisering av penningtvätt avseende dylik vinning skulle fylla 

någon funktion. 

Institutet mot mutor har, även om institutet ser svårigheter med att 

ingripa mot vinning av aktiv korruption, framhållit att det torde vara 

protokollets syfte att också penningtvätt avseende sådan vinning av aktiv 

korruption som i och för sig är, mer eller mindre, ren skall kriminaliseras. 

Teoretiskt är det naturligtvis möjligt att kriminalisera penninghäleri 

som avser indirekt vinning av aktiv korruption. En sådan kriminalisering 

skulle emellertid med nödvändighet bli mycket vag. Bl.a. kan, eftersom 

vinningen är indirekt och kan uppkomma på många olika sätt, förutses att 

det skulle vara svårt att ge uttryck för sambandet mellan bestickningen 

och vinningen på ett sätt som är acceptabelt i en straffrättslig 

bestämmelse. I den mån vinningen inte har en direkt koppling till ett 

brott är det också, som ovan framhållits, svårt att se att en kriminalisering 

skulle fylla någon praktisk funktion. 

Eftersom penningtvätt rimligen måste förutsätta att det finns något vars 

ursprung man vill dölja kan det inte antas att protokollet fordrar att 

penningtvätt avseende sådan vinning som följer av en transaktion som 

i sig inte är brottslig, och som endast indirekt har sin grund i aktiv 

korruption, skall kriminaliseras. 

Vinning av passiv korruption 

När det gäller vinning av passiv korruption, som i svensk rätt är 

straffbelagt som mutbrott enligt 20 kap. 2 § brottsbalken, står klart att 

vinningen kan utgöra objekt för såväl vinningshäleri enligt 9 kap. 6 § 

första stycket 2 som för penninghäleri enligt 9 kap. 6 a § första och andra 

styckena brottsbalken. Inte heller i denna del finns således något behov 

av lagstiftning. 

Möjligheter till reservationer 

Enligt artikel 18 punkt 1 kan en medlemsstat förklara att penningtvätt 

avseende vinning av aktiv och passiv korruption endast skall vara 

straffbelagt vid allvarliga fall av aktiv och passiv korruption. Om en stat 

vill utnyttja denna möjlighet skall staten underrätta depositarien om detta 

och ge uppgifter om begränsningens räckvidd i samband med att staten 

anmäler att den har avslutat de förfaranden som krävs enligt dess 

konstitutionella bestämmelser för att protokollet skall kunna antas. 

För svensk del finns inte skäl att göra någon reservation enligt artikeln. 

För det första är möjligheten till reservationer knuten till förbrottets 

svårhet istället för till penningtvättbrottets svårhet. Även om det skulle 

kunna anses önskvärt att göra en reservation av innebörd att försök, 

förberedelse och stämpling skall kriminaliseras endast vad gäller grovt 

brott enligt 9 kap. 6 eller 6 a §§, är en sådan reservation alltså inte möjlig 

enligt artikel 18. För det andra skall nämnas att de reservationer som

Prop. 2000/01:133 

19 

avges enligt artikel 18 gäller endast för fem år, med möjlighet till 

förlängning i ytterligare en period om fem år, samt att möjligheten till 

reservationer på ovan angivet sätt har tillkommit därför att penningtvätt 

som rör vinning av aktiv och passiv korruption i vissa medlemsstater är 

straffbelagt endast när det gäller allvarliga fall av sådana gärningar. 

Syftet med möjligheten till reservationer är sålunda att också dessa 

medlemsstater skall kunna ratificera protokollet utan dröjsmål. 

Mot denna bakgrund finns inte skäl för Sverige att göra någon 

reservation enligt artikel 18. 

Det bör emellertid kunna hävdas att protokollet även utan en 

reservation tillåter att kriminaliseringen av försök, förberedelse och 

stämpling inskränks till att gälla fall av grovt häleri och grovt 

penninghäleri. Det bör således finnas ett visst utrymme för att tillse att de 

nykriminaliseringar som krävs går att passa in i den nationella 

systematiken. Det bör också uppmärksammas att det, såvitt gäller 

penningtvätt avseende vinning av bedrägeri, finns stöd i artikel 2 jämförd 

med artikel 1 e) för att inskränka kriminaliseringen till allvarliga fall. 

Härutöver torde det kunna sägas ligga i de osjälvständiga 

brottsformernas natur att de i regel skall vara förbehållna för mer 

allvarlig brottslighet. En kriminalisering av stämpling, förberedelse och 

försök till brott innebär att straffansvar uppkommer på ett tidigt stadium i 

händelseförloppet, då gärningen inte nödvändigtvis behöver innebära 

någon omedelbar skada i förhållande till det intresse som skyddas av 

straffbudet. Dessa brottsformer bör därför inte användas vid mindre 

allvarlig brottslighet. 

Som ovan nämnts har Stockholms tingsrätt ifrågasatt huruvida det är 

förenligt med protokollet att inskränka kriminaliseringen av försök, 

förberedelse och stämpling till fall av grovt häleri och grovt 

penninghäleri. 

Det är visserligen riktigt att protokollet enligt ordalydelsen inte ger rätt 

till någon inskränkning härvidlag, men att tolka protokollet strikt efter 

ordalydelsen skulle i denna del föra väldigt långt. En sådan tolkning 

skulle t.ex. innebära att även stämpling till uppsåtlig 

penninghäleriförseelse skulle behöva straffbeläggas, och det kan rimligen 

inte vara avsett. Enligt regeringens bedömning måste det anses 

underförstått att kriminaliseringen av de osjälvständiga brottsformerna 

kan inskränkas till att gälla mer allvarliga fall. Det är naturligtvis också 

dessa fall som i praktiken är intressanta i ett EU-perspektiv. 

Sammantaget görs således den bedömningen att en kriminalisering av 

försök, förberedelse och stämpling avseende grovt häleri och grovt 

penninghäleri är tillräcklig för att uppfylla protokollets krav. 

5.2.2 Ansvar för juridiska personer 

Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om ansvar för 

juridiska personer överensstämmer med de svenska reglerna. Någon 

lagändring behövs därför inte. 

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Prop. 2000/01:133 

20 

Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt och Malmö tingsrätt har 

ifrågasatt om svensk rätt till fullo uppfyller protokollets krav vad gäller 

ansvar för juridiska personer. Enligt protokollet skall juridiska personer 

kunna dömas till ansvar för brott som begås till deras förmån, medan det 

i svensk rätt finns ett krav på att brottet begåtts i utövning av 

näringsverksamheten. Enligt tingsrätterna kan det finnas fall där ett brott 

begås till förmån för en juridisk person utan att detta innebär att brottet 

förövats i utövningen av näringsverksamheten. Härutöver har Stockholms 

tingsrätt ifrågasatt om inte kravet på att näringsidkaren inte gjort vad 

som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten utgör en 

inskränkning i förhållande till protokollet. 

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3 i protokollet 

föreskrivs att medlemsstaterna skall tillse att juridiska personer, under 

vissa förutsättningar, kan ställas till ansvar för brott som begås till 

förmån för den juridiska personen. Protokollets krav i denna del 

inskränker sig till att gälla brotten bedrägeri, aktiv korruption och 

penningtvätt (samt i viss utsträckning försök och medverkan till nu 

nämnda brott). 

I Sverige finns det enligt 36 kap. 7 § brottsbalken möjlighet att ålägga 

juridiska personer företagsbot när brott begås i utövningen av 

näringsverksamhet. Företagsbot hanteras inom ramen för det 

straffrättsliga systemet, men utgör inte ett straff eller en påföljd för brott, 

utan en särskild rättsverkan av brott. Detta utgör i sig inget problem i 

förhållande till protokollet eftersom det i protokollet inte uppställs något 

krav på att juridiska personer skall kunna ådömas straff i juridisk 

mening. 

Av 36 kap. 7 § brottsbalken följer att företagsbot kan åläggas om brott 

begåtts i utövning av näringsverksamhet. Något motsvarande krav finns 

inte uttryckt i protokollet, utan där sägs istället att den juridiska personen 

skall kunna ställas till ansvar för brott som begås till dess förmån. Det är, 

såsom framhållits både i promemorian och av vissa remissinstanser, 

visserligen teoretiskt möjligt att ett brott begås till förmån för en juridisk 

person utan att brottet begås i utövning av näringsverksamhet. Denna 

skillnad mellan protokollet och den svenska regleringen får emellertid 

bedömas vara betydelselös. Kravet på att brottet skall begås till förmån 

för den juridiska personen bör nämligen kunna förstås närmast som ett 

sätt att säga att brottet måste ha någon sorts samband med den juridiska 

personens verksamhet. 

Allmänt sett förefaller det vidare mycket långtgående att hålla den 

juridiska personen ansvarig för brott som begås av underställda personer 

till den juridiska personens förmån också i fall där brottet saknar varje 

annan anknytning till näringsverksamheten. Om man med stöd av det 

anförda tolkar protokollet så att det krävs en koppling till 

näringsverksamheten, torde de svenska bestämmelserna i denna del väl 

uppfylla protokollets krav. 

När det gäller frågan om vilka personer som kan ådra den juridiska 

personen ansvar kan följande sägas. Enligt protokollet skall den juridiska 

personen kunna hållas ansvarig för brott som begås av en person i 

ledande ställning samt, under mer begränsade förutsättningar, för brott 

som begås av personer som är underställda den juridiska personen.

Prop. 2000/01:133 

21 

Företagsbot kan åläggas näringsidkare. Som näringsidkare anses 

fysiska eller juridiska personer som handlar för ändamål som har 

samband med hans näringsverksamhet, oavsett om den är offentlig eller 

privat (se § 2 i lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden). 

För att företagsbot skall kunna åläggas fordras att 

gärningsmannen själv är näringsidkare eller är ställföreträdare, anställd 

eller uppdragstagare åt näringsidkaren. 

Personer som enligt protokollet har en ledande ställning i den juridiska 

personen torde undantagslöst höra till den personkrets som kan ådra en 

juridisk person företagsbot enligt svensk rätt. Personer som har 

befogenhet att företräda en juridisk person, har befogenhet att fatta beslut 

på den juridiska personens vägnar, eller har befogenhet att utöva kontroll 

inom den juridiska personen och därmed har en ledande ställning enligt 

protokollet torde alltid vara antingen ställföreträdare, anställda eller 

uppdragstagare. 

På motsvarande sätt måste rimligen personer som är underställda den 

juridiska personen på ett eller annat sätt vara knutna till den juridiska 

personen, genom anställning eller genom uppdrag. 

I denna del kan det följaktligen inte anses finnas något behov av 

lagstiftning. 

Enligt protokollet skall juridiska personer kunna ställas till ansvar när 

en person i ledande ställning begått bedrägeri, aktiv korruption eller 

penningtvätt samt när en person i ledande ställning genom brister i 

övervakning eller kontroll gjort det möjligt för en person, som är 

underställd den juridiska personen, att begå sådant brott. 

De närmast motsvarande förutsättningarna för att ålägga företagsbot är 

inte direkt utformade som i protokollet, men de torde ändå väl uppfylla 

protokollets krav. Enligt 36 kap. 7 § första stycket 2 brottsbalken skall 

företagsbot åläggas om näringsidkaren inte gjort vad som skäligen 

kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Denna förutsättning torde 

vara uppfylld såväl i de fall en person i ledande ställning begått brott som 

när en sådan person brustit i den övervakning eller kontroll som skall 

utföras och därigenom möjliggjort för underställda personer att begå 

brott. 

I 36 kap. 7 § första stycket 1 brottsbalken uppställs såsom ytterligare 

krav för att domstol skall kunna ålägga företagsbot att brottsligheten 

inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är 

förenade med verksamheten eller annars är av allvarligt slag. Något 

motsvarande krav finns inte i protokollet, men enligt protokollet krävs å 

andra sidan bara att juridiska personer skall kunna ställas till ansvar när 

personer knutna till den juridiska personen begått bedrägeri, aktiv 

korruption eller penningtvätt. 

Eftersom denna typ av brott regelmässigt torde anses innebära ett grovt 

åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med 

verksamheten eller annars anses som sådan brottslighet som är av 

allvarligt slag (jfr t.ex. prop. 1985/86:23, Företagsbot, s. 63 f där bl.a. 

bokföringsbrott, bedrägeri och häleri omnämns), kan den begränsning av 

ansvaret som följer av 36 kap. 7 § första stycket 1 brottsbalken inte anses 

utgöra någon reell begränsning i förhållande till de krav som uppställs i 

protokollet.

Prop. 2000/01:133 

22 

Enligt artikel 4 punkt 1 i protokollet skall en juridisk person som ställs 

till ansvar för brott som begåtts av en person i ledande ställning kunna 

ådömas ett bötesstraff eller en administrativ avgift som skall vara 

effektiv, proportionell och avskräckande. I artikel 4 punkt 1 anges vidare 

vissa andra sanktioner som medlemsstaterna får använda därutöver. För 

brott som begåtts av personer som är underställda den juridiska personen 

finns enligt artikel 4 punkt 2 inget krav på någon särskild typ av sanktion 

utan det uppställs endast ett generellt krav på att sanktionen skall vara 

effektiv, proportionell och avskräckande. 

Följaktligen saknar det i förhållande till protokollets krav betydelse att 

företagsboten formellt sett inte är ett straff enligt svensk rätt. 

Företagsboten utgör, om inte ett bötesstraff, så åtminstone en 

administrativ avgift i den mening som avses i artikel 4 punkt 1 och i 

artikel 4 punkt 2 uppställs överhuvudtaget inte något krav på sanktionens 

formella karaktär. 

Kravet på att de sanktioner som används i nationell rätt skall vara 

effektiva, proportionella och avskräckande härrör från EG-domstolens 

dom i det s.k. grekiska majsmålet, C-68/88 Kommissionen mot Grekland 

REG 1989, s. 2965. I det avgörandet slog EG-domstolen fast att 

medlemsstaterna, på grund av den allmänna lojalitetsplikten, och i 

frånvaro av gemenskapsrättsliga sanktionsregler, är skyldiga att införa 

samma typ av sanktioner för överträdelser av EG-rätt som för 

överträdelser av motsvarande nationell rätt (assimilationsprincipen), samt 

att de sanktioner som införs i varje fall måste vara effektiva, 

proportionella och avskräckande. Allt sedan dess återfinns detta 

minimikrav (kravet gäller utöver vad som följer av assimilationsprincipen) 

såväl i relevanta avgöranden från EG-domstolen som i olika 

rättsakter, både inom första och tredje pelaren, som innehåller krav på 

nationella sanktioner. 

Vad kravet, eller kraven, egentligen innebär är emellertid ganska 

oklart. Oberoende av detta kan dock konstateras att företagsbot kan 

uppgå till tre miljoner kronor, vilket är en summa som måste antas vara 

avskräckande, och att beloppet bestäms enligt kriterier som säkerställer 

att det råder proportion mellan överträdelsen och företagsboten, se 36 

kap. 9 § brottsbalken. Man torde därför kunna utgå ifrån att företagsboten 

uppfyller protokollets krav i denna del. 

I sammanhanget bör slutligen nämnas att Företagsbotsutredningen i sitt 

betänkande SOU 1997:127 Straffansvar för juridiska personer har lagt 

fram förslag till ett nytt och effektiviserat system för sanktioner mot 

juridiska personer. Betänkandet har remissbehandlats och bereds för 

närvarande inom Justitiedepartementet. 

5.2.3 Straffrättsligt ansvar för företagsledare 

Regeringens bedömning: 

Protokollets bestämmelser om 

straffrättsligt ansvar för företagsledare medför inte att någon lagändring 

behöver göras. 

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen.

Prop. 2000/01:133 

23 

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 punkt 1 i 

protokollet skall artikel 3 i bedrägerikonventionen tillämpas också i 

relation till sådana gärningar som utgör penningtvätt enligt protokollet. I 

artikel 3 i bedrägerikonventionen föreskrivs att varje medlemsstat skall 

vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare eller andra personer med 

befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll inom företaget skall kunna 

hållas straffrättsligt ansvariga enligt de principer som anges i den 

nationella rätten om gärningen har begåtts för företagets räkning av en 

person som är underställd dem. 

Företagsledare kan i svensk rätt hållas ansvariga enligt allmänna 

regler, t.ex. om medverkan och brott i gärningsmannaskap genom 

underlåtenhet. Någon särskild reglering av ansvar inom företag finns 

emellertid inte. Detta tycks inte heller krävas enligt 

bedrägerikonventionen och protokollet. 

Med hänsyn till att det finns möjlighet att, under vissa förutsättningar, 

hålla företagsledare straffrättsligt ansvariga samt med hänsyn till att 

dessa regler kompletteras av systemet med företagsbot kan någon 

ändring med anledning av protokollet inte anses nödvändig. Motsvarande 

bedömning gjordes när bedrägerikonventionen implementerades i svensk 

rätt, se prop. 1998/99:32, EU-bedrägerier och korruption s. 31 f. 

5.2.4 Beslag och förverkande 

Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om beslag och 

förverkande medför inte att någon lagändring behöver göras. 

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna: Internationella Åklagarkammaren i Linköping 

ifrågasätter bedömningen att det inte finns något behov av lagändring 

såvitt gäller förverkande av vinning av aktiv korruption utom 

näringsverksamhet. Riksåklagaren anser att det finns skäl att överväga en 

utvidgning av möjligheterna till förverkande i denna del. Åklagarmyndigheten 

i Västerås och Ekobrottsmyndigheten har framhållit att det 

finns viss osäkerhet i fråga om huruvida förverkande av vinning av aktiv 

korruption utom näringsverksamhet kan ske i alla situationer som fordras 

enligt protokollet. 

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 5 i protokollet 

skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

kunna beslagta och, utan att det påverkar rättigheterna för tredje man i 

god tro, förklara förverkat eller avlägsna hjälpmedel för och vinningen av 

bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt, eller egendom 

till samma värde som sådan vinning. 

Hänvisningen till avlägsnande av hjälpmedel och vinning är, enligt den 

förklarande rapporten, avsedd att inkludera fall som inte nödvändigtvis 

innebär ett förverkande (t.ex. 

att skadestånd skall betalas eller att 

egendom skall återställas till den rättmätige ägaren). 

Brottsbalkens regler om förverkande finns i 36 kap. Bestämmelserna i 

de två inledande paragraferna gäller enbart vid brott enligt brottsbalken, 

medan övriga bestämmelser är tillämpliga även då det är fråga om brott 

mot någon specialstraffrättslig bestämmelse. Betydelsen av detta blir

Prop. 2000/01:133 

24 

emellertid liten i detta sammanhang eftersom bedrägeri, aktiv och passiv 

korruption och penningtvätt i protokollets mening i huvudsak 

kriminaliseras i brottsbalken. 

Det bör uppmärksammas att regeln i 36 kap. 1 § brottsbalken om 

förverkande av utbyte av brott endast gäller just utbytet av brottet. 

Lagtexten utgår ifrån att någon har förvärvat något genom ett brott och 

att detta förvärv ingår som ett led i själva gärningen. Medelbara 

förtjänster och besparingar som brottet leder till torde således inte kunna 

förverkas med stöd av denna bestämmelse. 

I relation till protokollets krav betyder detta att svensk rätt uppfyller 

protokollets krav på att vinning av bedrägeri samt vinning av passiv 

korruption skall kunna förverkas, eftersom sådan vinning utgör utbyte av 

brott. 

Vinning av aktiv korruption torde däremot inte utgöra utbyte av brott 

eftersom den aktiva korruptionen inte i sig ger något utbyte i 

brottsbalkens mening. Sådan vinning som uppkommer genom att 

gärningsmannen, till följd av brottet, får ett bidrag eller får möjlighet att 

ingå ett visst avtal torde inte omfattas av 36 kap. 1 § brottsbalken. I de 

fall där kopplingen mellan den aktiva korruptionen och vinningen är som 

tydligast torde emellertid gärningsmannen i regel begå brott också när 

han tar emot eller hanterar vinningen. Exempelvis kan en enskild person 

som genom bestickning förmår en tjänsteman att betala ut ett bidrag som 

personen överhuvudtaget inte är berättigad till begå olovligt förfogande 

vid hantering av medlen. Därigenom möjliggörs ändå förverkande enligt 

36 kap. 1 § brottsbalken. 

Härtill skall läggas att det i 36 kap. 4 § brottsbalken ges ett något 

vidare utrymme för förverkande i de fall där brott är begånget i utövning 

av näringsverksamhet. I sådana fall kan inte bara utbyte av brott utan 

också värdet av ekonomiska fördelar som har uppkommit till följd av 

brottet förverkas. Också i detta fall uppställs emellertid krav på att det 

skall föreligga ett klart och adekvat orsakssamband mellan brottet och 

den ekonomiska fördel som skall förverkas. Brottet skall framstå som 

den dominerande orsaken till förtjänsten och sambandet skall vara så 

starkt att förtjänsten skulle ha uteblivit, om inte brottet kommit till stånd. 

Denna bestämmelse torde möjliggöra förverkande av mer indirekt 

vinning av aktiv korruption i många fall. (Jfr prop. 1998/99:32, EUbedrägerier 

och korruption, s. 61.) Eftersom bestämmelsen är tillämplig 

endast när brottet är begånget i näringsverksamhet kan man emellertid 

inte med stöd av bestämmelsen förverka vinning av aktiv korruption i fall 

där brottet begåtts utanför näringsverksamhet. 

På grund av att 36 kap. 

4 § brottsbalken är tillämplig endast då brottet 

är begånget i näringsverksamhet har, som ovan redovisats, några 

remissinstanser, bl.a. Internationella åklagarkammaren i Linköping och 

Riksåklagaren, ifrågasatt huruvida Sverige uppfyller protokollets krav i 

denna del eller åtminstone pekat på att det råder viss osäkerhet härvidlag. 

Det är alltså beträffande vinning av aktiv korruption som förövats av en 

enskild individ som tveksamhet föreligger. 

Regeringen gör i denna del följande bedömning. I linje med vad som 

framhållits ovan torde förverkande möjliggöras i många fall därigenom 

att den enskilde begår brott då denne tar emot eller hanterar vinningen. 

Därmed blir 36 kap. 1 § tillämplig. Det är i första hand i förhållande till

Prop. 2000/01:133 

25 

dessa fall man överhuvudtaget kan tala om vinning av aktiv korruption. 

Det bör vidare framhållas att protokollet faktiskt inte uppställer krav på 

att vinningen nödvändigtvis måste kunna förverkas. Tillräckligt är att 

medlemsstaterna vidtar åtgärder som är nödvändiga för att kunna 

förverka eller avlägsna vinningen av aktiv korruption. Med denna 

skrivning har man, enligt den förklarande rapporten, velat inkludera fall 

som inte nödvändigtvis innebär förverkande, t.ex. civilrättsliga fall då 

skadestånd skall betalas eller egendomen återställas till den rättmätige 

ägaren. Dylik betalningsskyldighet kan naturligtvis aktualiseras i många 

fall där den som förövat aktiv korruption fått vinning av sitt brott. Det 

ligger i sakens natur att i de fall någon uppnått en viss fördel genom 

bestickning, denna förmån kan dras tillbaka om bestickningen avslöjas, 

t.ex. genom att ett beviljat tillstånd återkallas. Det torde således kunna 

förutsättas att rättsliga förutsättningar normalt föreligger att återta de 

ekonomiska fördelar som kan vinnas genom ett bestickningsbrott. Svensk 

rätt måste därför bedömas stå i överensstämmelse med protokollets krav i 

denna del. 

När det gäller vinning av penningtvätt, dvs. vinning av häleri eller 

penninghäleri enligt svensk rätt, är det delvis oklart vilken typ av vinning 

som avses i protokollet eftersom penningtvätt i protokollets mening inte 

förutsätter någon vinning. Naturligast är att bestämmelsen i denna del tar 

sikte på vederlag för brottet (dvs. för penningtvätten). Med denna 

utgångspunkt uppfylls protokollets krav av 36 kap. 1 § brottsbalken 

eftersom vederlag för brott anses vara utbyte av brott. Bestämmelsen 

torde vara tillämplig också i de fall mottagandet av vederlaget inte är 

straffbart såsom förberedelse, vilket för närvarande gäller mottagande av 

vederlag för häleri och penninghäleri. Dvs. även om den som emottar 

vederlag för brott inte redan härigenom gör sig skyldig till förberedelse, 

därför att detta inte är kriminaliserat vid den ifrågavarande brottstypen, 

så torde vederlaget kunna förverkas enligt 36 kap. 1 § brottsbalken så 

snart brottet fullbordats. 

Protokollets krav på att hjälpmedel för brott skall kunna förklaras 

förverkade torde uppfyllas av 36 kap. 2 och 3 §§ brottbalken. 

De svenska förverkandereglerna bör, mot bakgrund av det anförda, 

anses motsvara de krav som uppställs i protokollet. I protokollet 

föreskrivs vidare att hjälpmedel för och vinning av bedrägeri, aktiv 

korruption och penningtvätt skall kunna beslagtas. 

Föremål som kan antas vara förverkade på grund av brott får tas i 

beslag enligt 27 kap. 1 § brottsbalken. 

I den mån fråga är om 

värdeförverkande kan i stället, enligt 26 kap. 1 § rättegångsbalken, 

förordnande om kvarstad meddelas. Möjligheterna till beslag och 

kvarstad enligt svensk rätt torde följaktligen motsvara protokollets krav. 

5.2.5 Rättslig hjälp 

Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om internationell 

rättslig hjälp i brottmål överensstämmer med de svenska 

reglerna. Någon lagändring behövs alltså inte. 

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Prop. 2000/01:133 

26 

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. 

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 6 i protokollet 

föreskrivs att en medlemsstat inte får vägra att lämna rättslig hjälp vid 

bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt enbart av det 

skälet att gärningen är eller anses vara en skatte- eller tullförseelse. 

Vidare skall enligt artikel 12 punkt 1 i protokollet artikel 6 i 

bedrägerikonventionen tillämpas också i förhållande till gärningar som 

utgör penningtvätt enligt protokollet. I artikel 6 i konventionen föreskrivs 

att medlemsstaterna skall samarbeta effektivt vid förundersökning, 

lagföring och straffverkställighet när fråga är om brott som berör två eller 

flera medlemsstater. Vidare föreskrivs att medlemsstaterna, när flera 

medlemsstater har jurisdiktion och möjlighet att väcka åtal för samma 

gärning, skall samarbeta för att, om möjligt, koncentrera lagföringen till 

en medlemsstat. 

Något hinder mot att lämna rättslig hjälp på grund av att en gärning är 

eller anses vara en skatte- eller tullförseelse finns inte i svensk rätt. I 

denna del finns således inget behov av lagstiftning. 

Vad gäller det allmänna krav på samarbete som följer av artikel 12 

punkt 1 och artikel 6 i bedrägerikonventionen kan konstateras att Sverige 

har ratificerat och införlivat i stor sett samtliga konventioner som avser 

rättslig hjälp och som kan vara relevanta för rättsligt samarbete mellan 

länderna inom Europeiska unionen. Därtill kommer att Sverige lämnar 

andra stater rättslig hjälp i brottmål i den utsträckning vår lagstiftning 

medger det, även om något särskilt avtal härom inte har ingåtts. Vidare 

kan nämnas att den nya lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i 

brottmål, som trädde i kraft den 1 oktober 2000, innebär dels att 

möjligheterna att lämna rättslig hjälp i brottmål utökas, dels att 

förfarandet förenklas och effektiviseras. 

Också vad gäller samarbete i syfte att koncentrera lagföringen av brott 

som berör flera medlemsstater till en medlemsstat uppfyller Sverige de 

krav som följer av protokollet och konventionen. Det finns följaktligen 

inte behov av några lagändringar i denna del. 

5.2.6 Jurisdiktion 

Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om jurisdiktion 

överensstämmer med svensk rätt. Någon lagändring behövs därför 

inte. 

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. 

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 punkt 2 i 

protokollet skall artikel 4 i bedrägerikonventionen tillämpas också på 

protokollet. 

I artikel 4 i bedrägerikonventionen föreskrivs att varje 

medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva 

jurisdiktion över de aktuella brotten när de helt eller delvis begås inom 

medlemsstatens territorium samt när vinning av brotten uppkommer 

inom det territoriet. 

Vidare skall medlemsstaterna tillförsäkra sig jurisdiktion över 

medverkan till brott som begås inom en annan medlemsstats territorium

Prop. 2000/01:133 

27 

under förutsättning att medverkansbrottet begås inom medlemsstatens 

territorium. Slutligen skall enligt artikel 4 medlemsstaterna också vidta 

nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra sig jurisdiktion över gärningsmän 

som är medborgare i den berörda medlemsstaten. I detta fall får dock ett 

krav på dubbel straffbarhet uppställas. 

Fall där den brottsliga gärningen, antingen det gäller 

gärningsmannaskap eller medverkan, kan lokaliseras till svenskt 

territorium omfattas av 2 kap. 1 § brottsbalken. Fall där gärningsmannen 

är svensk medborgare omfattas av bestämmelserna i 2 kap. 2 § första 

stycket 1 brottsbalken. I sistnämnda fall uppställs ett krav på dubbel 

straffbarhet. Att detta är tillåtet följer, som tidigare nämnts, av artikel 4 

punkt 1 i bedrägerikonventionen. Någon lagändring till följd av 

protokollets krav i denna del är således inte påkallad. 

5.2.7 Utlämning 

Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om utlämning 

gör inte någon lagändring nödvändig. 

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. 

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 12 punkt 1 i protokollet 

föreskrivs att artikel 5 i bedrägerikonventionen skall tillämpas på sådana 

gärningar som utgör penningtvätt enligt protokollet. I artikel 5 i 

bedrägerikonventionen föreskrivs att medlemsstater som inte utlämnar 

sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva 

jurisdiktion i fråga om brott som har begåtts av dess egna medborgare 

utanför medlemsstatens eget territorium. Vid tillämpningen av denna 

bestämmelse skall enligt punkt 4 begreppet medborgare tolkas mot 

bakgrund av de förklaringar som medlemsstaterna har avgivit enligt 

artikel 6 punkt 1 b och c i den europeiska utlämningskonventionen från 

år 1957. 

Med undantag för utlämning till de nordiska länderna medger Sverige 

inte utlämning av egna medborgare. Sveriges ställningstagande till denna 

fråga kommer att omprövas i samband med ratifikationen av 

konventionen av den 27 september 1996 om utlämning mellan 

Europeiska unionens medlemsstater. I prop. 2000/01:83 föreslås, mot 

bakgrund av konventionen, att svenska medborgare som huvudregel skall 

kunna utlämnas till en annan medlemsstat i EU under förutsättning av att 

den som begärs utlämnad sedan minst två år stadigvarande vistats i den 

stat till vilken utlämning begärs eller att det är fråga om ett grovt brott. 

Oberoende härav kan konstateras att Sverige, genom de 

jurisdiktionsregler som berörts ovan (avsnitt 5.2.6) uppfyller protokollets 

krav såtillvida som Sverige, enligt 2 kap. 2 § första stycket 1 

brottsbalken, har jurisdiktion över brott förövade av svenska medborgare 

under förutsättning av att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt. 

Också 

vad gäller andra personer i förhållande till vilka det kan finnas hinder 

mot utlämning, t.ex. nordiska medborgare, har Sverige enligt 2 kap. 2 § 

första stycket 2 motsvarande jurisdiktion.

Prop. 2000/01:133 

28 

Att det i svensk rätt uppställs ett krav på dubbel straffbarhet när brott 

begåtts av en svensk medborgare i utlandet kan i sammanhanget inte 

anses strida mot protokollet, eftersom dubbel straffbarhet, till följd av 

protokollet, alltid kommer att föreligga när brottet begåtts i en av den 

Europeiska unionens medlemsstater. 

I de fall där utlämning vägras enbart på grund av att den person som 

begärs utlämnad är medborgare i den anmodade staten, åtar sig den 

anmodade staten enligt artikel 5 punkt 2 att överlämna ärendet till åtal 

om det finns anledning till detta. Den åtalsprövning som därvid enligt 2 

kap. 5 § brottsbalken skall ske i fall där brott begåtts utom riket bör anses 

förenlig med de krav som uppställs i protokollet och i konventionen, 

eftersom den i praktiken inte innebär annat än att Sverige tar sig en sådan 

diskretionär prövningsrätt som är regel i vissa andra länder. 

I artikel 5 punkt 3 i konventionen föreskrivs att en medlemsstat inte får 

vägra utlämning enbart på den grunden att gärningen utgör skattebrott 

eller brott mot tullbestämmelser. Med skatt avses detsamma som i 1957 

års utlämningskonvention. När det gäller detta krav kan konstateras att 

svensk rätt medger utlämning för nämnda brott under förutsättning att de 

brott för vilka utlämning begärs motsvarar brott enligt svensk rätt. Härtill 

kan läggas att artikeln torde ha begränsad betydelse då det gäller 

penningtvätt enligt protokollet, eftersom de brott som motsvarar 

penningtvätt enligt protokollet endast i begränsad utsträckning kan 

tänkas utgöra skattebrott eller brott mot tullbestämmelser. Svensk rätt 

torde således uppfylla protokollets krav. Den svenska regleringen har 

också tidigare bl.a. i proposition 1998/99:32, EU-bedrägerier och 

korruption, s. 32 ff bedömts vara förenlig med kraven i artikel 5 punkt 

3 i bedrägerikonventionen. Någon lagstiftningsåtgärd är således inte 

påkallad. 

5.2.8 Rättsverkningar av utländsk dom 

Regeringens förslag: Den som i en annan stat, som är medlem i 

Europeiska unionen, har dömts för, eller frikänts från, ett brott som 

omfattas av protokollet skall, som huvudregel, inte kunna lagföras i 

Sverige för samma gärning. 

Sverige skall utnyttja den möjlighet som ges i protokollet att ändå 

kunna lagföra den som dömts för samma gärning i en annan stat som 

är medlem i Europeiska unionen, om gärningen 

a) helt eller delvis har begåtts inom svenskt territorium, eller 

b) riktats mot Sveriges säkerhet eller andra för Sverige lika viktiga 

intressen. 

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan 

erinran. 

När det gäller tillämpligheten av principen ne bis in idem (icke 

lagföring två gånger för samma sak) i förhållande till företag har Malmö 

tingsrätt, med hänsyn till att det är fråga om en grundläggande 

rättssäkerhetsregel, ifrågasatt huruvida det är tillräckligt att hänvisa till 

grunderna för 2 kap. 5 a § brottsbalken och oskälighetsregeln i 36 kap. 7 

§ brottsbalken. Tingsrätten instämmer dock i promemorians slutsats att

Prop. 2000/01:133 

29 

man bör avvakta resultatet av beredningen av Företagsbotsutredningens 

betänkande innan man lägger fram något förslag till lagändring. 

Åklagarmyndigheten i Malmö anser att man, oberoende av att beredning 

pågår av Företagsbotsutredningens betänkande, borde klargöra i lagtext 

att en utländsk dom i vissa fall kan utgöra hinder för åläggande av 

företagsbot. 

Skälen för regeringens förslag: I artikel 12 punkt 2 föreskrivs att 

artikel 7 i bedrägerikonventionen, som rör principen ne bis in idem 

skall gälla även för protokollet. Vidare sägs att principen skall gälla även 

för juridiska personer samt att förklaringar enligt artikel 7 punkt 2 i 

konventionen, om inget annat uppges vid anmälan enligt artikel 16 punkt 

2 i protokollet, skall gälla även avseende protokollet. 

Enligt artikel 7 punkt 1 i bedrägerikonventionen gäller som huvudregel 

att en medlemsstat inte får lagföra en person för en viss gärning om 

vederbörande dömts i en annan medlemsstat för gärningen, under 

förutsättning av att påföljden har verkställts, håller på att verkställas eller 

inte längre kan verkställas enligt det dömande landets lag. Hinder för ny 

lagföring föreligger således inte om den tilltalade i en annan medlemsstat 

har frikänts för samma gärning. 

I svensk rätt tillförsäkras den enskilde skydd mot ny lagföring också i 

de fall han frikänts från ansvar i utlandet under förutsättning av att 

domen meddelats i den främmande stat där gärningen förövats eller i en 

stat som tillträtt någon av de överenskommelser som anges i 2 kap. 5 a § 

fjärde stycket. 

Det är enligt regeringens uppfattning rimligt att detta skydd utsträcks 

till att omfatta också den som lagförts i en annan medlemsstat i den 

Europeiska unionen för ett brott som avses i andra tilläggsprotokollet. 

Eftersom protokollets regler, enligt artikel 12 punkt 2 i protokollet och 

artikel 9 i bedrägerikonventionen, utgör minimiregler finns det i 

protokollet inte något hinder mot att på detta sätt utsträcka skyddet mot 

ny rättegång avseende samma gärning. 

En förändring i syfte att uppfylla protokollets krav och utsträcka 

skyddet också till fall där den tilltalade tidigare frikänts i en annan 

medlemsstat bör åstadkommas genom att det till 2 kap. 5 a § fjärde 

stycket brottsbalken fogas en ny åttonde punkt gällande andra 

tilläggsprotokollet. 

Enligt artikel 7 punkt 2 i konventionen får varje medlemsstat i 

samband med att den till generalsekreteraren för Europeiska unionens råd 

anmäler att bestämmelserna i konventionen införlivats med den 

nationella rätten förklara att staten inte skall vara bunden av punkt 1. 

Detta gäller när den gärning som har legat till grund för den dom som har 

meddelats i en annan stat: 

a) helt eller delvis begåtts inom medlemsstatens territorium (detta 

gäller dock ej om gärningen delvis har begåtts inom den medlemsstats 

territorium där domen har meddelats), 

b) har riktats mot den medlemsstatens säkerhet eller andra för den 

staten lika viktiga intressen, eller 

c) har begåtts av en offentlig tjänsteman i medlemsstaten i fråga i strid 

med dennes tjänsteåligganden. 

Vid genomförandet av bedrägerikonventionen utnyttjade Sverige 

denna möjlighet såvitt avser punkterna a) och b). Denna möjlighet bör

Prop. 2000/01:133 

30 

utnyttjas också i förhållande till protokollet. Eftersom en förklaring som 

avgivits i förhållande till bedrägerikonventionen enligt artikel 12 punkt 2 

i protokollet skall gälla också för protokollet om inte annat förklaras vid 

anmälan enligt artikel 16 punkt 2 fordras emellertid ingen särskild 

förklaring härom. 

Inte heller fordras någon ändring av den svenska lagstiftningen 

eftersom det undantag från utländsk brottmålsdoms rättsverkningar som 

görs i 2 kap. 5 a § andra stycket brottbalken är generellt skrivet. 

När det gäller protokollets krav på absolut hinder mot ny lagföring för 

det fall gärningen delvis begåtts inom svenskt territorium och delvis 

inom den medlemsstats territorium där den tidigare domen meddelats, se 

artikel 7 punkt 2 a) i bedrägerikonventionen, fordras emellertid en smärre 

korrigering av 2 kap. 5 a § femte stycket brottsbalken, så att stycket 

också omfattar gärningar som faller under protokollet. 

Principen om ne bis in idem skall enligt artikel 12 punkt 2 i protokollet 

också gälla för juridiska personer. När det gäller det svenska systemet 

med företagsbot torde man vid införandet inte haft skäl att beakta hur 

systemet förhåller sig till reglerna i 2 kap. brottsbalken. Eftersom 

åläggande av företagsbot bygger på att brott begåtts av en individ torde i 

och för sig normala jurisdiktionsregler vara tillämpliga. Det torde 

emellertid vara svårt att hävda att reglerna rörande rättsverkan av 

utländsk dom i 2 kap. 5 a § brottbalken är direkt tillämpliga i förhållande 

till åläggande av företagsbot. I de punkter som finns i första stycket 

benämns den tilltalade han, vilket knappast kan syfta på juridiska 

personer. 

Med stöd av grunderna för 2 kap. 5 a § brottsbalken bör emellertid 

talan om företagsbot kunna undvikas i de fall där bestämmelsen hade 

varit tillämplig om det hade varit fråga om att pröva en enskild persons 

straffansvar. Vidare bör i sammanhanget också beaktas att företagsbot, 

enligt 36 kap. 7 § andra stycket brottsbalken, inte skall åläggas om det 

skulle vara uppenbart oskäligt att göra detta. Det bör i detta sammanhang 

framhållas att systemet med företagsbot i sin nuvarande utformning 

kommit att tillämpas i ytterst begränsad utsträckning. Sammantaget görs 

den bedömningen att grunderna för 2 kap. 5 a § brottsbalken och 

bestämmelsen i 36 kap. 7 § andra stycket ger ett tillräckligt utrymme för 

att undvika att principen ne bis in idem träds för när. 

Det kan, såsom framhålls i promemorian och av vissa remissinstanser, 

diskuteras huruvida det inte bör finnas tydligare stöd för att en utländsk 

dom i vissa fall kan utgöra hinder för åläggande av företagsbot. Med 

tanke på att Företagsbotsutredningens betänkande för närvarande bereds i 

Justitiedepartementet är regeringen emellertid inte beredd att nu lägga 

fram några förslag till lagstiftning i denna del. 

De krav som följer av artikel 7 punkt 3 i bedrägerikonventionen, dvs. 

att det råder absolut hinder mot lagföring i de fall lagföring i annan stat 

skett på begäran av svensk myndighet eller lagföring skett sedan 

personen utlämnats från Sverige för lagföring, har tillgodosetts redan vid 

implementeringen av bedrägerikonventionen genom ett tillägg i 2 kap. 5 

a § andra stycket brottsbalken. 

Enligt artikel 7 punkt 4 i konventionen påverkas inte tillämpliga 

bilaterala eller multilaterala överenskommelser som har ingåtts mellan

Prop. 2000/01:133 

31 

medlemsstaterna och därtill hörande förklaringar av vad som föreskrivs i 

artikel 7. 

5.2.9 EG-domstolens kompetens 

Regeringens förslag: Svenska domstolar ges möjlighet att inhämta 

förhandsavgöranden från EG-domstolen om tolkningen av andra 

tilläggsprotokollet. Denna möjlighet begränsas inte till domstolar i 

sista instans. 

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. 

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 13 punkt 3 föreskrivs 

att domstolsprotokollet skall tillämpas i förhållande till det andra 

tilläggsprotokollet. Vidare föreskrivs att en förklaring om nationella 

domstolars kompetens att inhämta förhandsavgörande, som avgivits 

enligt domstolsprotokollet, skall gälla också beträffande andra 

tilläggsprotokollet, om inte medlemsstaten avger en förklaring om annat 

vid anmälan enligt artikel 16 i protokollet (anmälan om att 

medlemsstaten har gjort vad som krävs för att protokollet skall kunna 

antas). 

Sverige har avgivit förklaring om att svenska domstolar har möjlighet 

att inhämta förhandsavgöranden enligt domstolsprotokollet. Denna 

möjlighet är inte begränsad till domstolar i sista instans. Enligt 

regeringens bedömning saknas det skäl att inte ge svenska domstolar 

motsvarande möjlighet i förhållande till andra tilläggsprotokollet. Därför 

bör någon särskild förklaring enligt artikel 13 punkt 3 inte avges. 

I sammanhanget bör också nämnas att en förklaring om behörighet för 

EG-domstolen att meddela förhandsavgöranden har lämnats enligt artikel 

35 punkt 2 i Unionsfördraget. Bestämmelsen infördes genom 

Amsterdamfördraget som trädde i kraft den 1 maj 1999. 

I och med att svenska domstolar ges rätt att inhämta 

förhandsavgöranden från EG-domstolen överförs beslutanderätt till EG. 

Lagen (1997:895) om rätt för svensk domstol att begära förhandsavgörande 

från Europeiska gemenskapernas domstol i vissa fall är 

generellt utformad. Någon särskild lagstiftningsåtgärd är således inte 

påkallad vid godkännande av detta protokoll. Däremot bör det 

tillkännagivande om vilka konventioner som avses med lagen 

kompletteras med protokollet. 

6 Ikraftträdande 

I artikel 16 föreskrivs att protokollet träder i kraft 90 dagar efter det att 

den sista medlemsstaten till generalsekreteraren för Europeiska unionens 

råd har anmält att den har avslutat de förfaranden som, enligt dess 

konstitutionella bestämmelser, krävs för att kunna anta protokollet. Det 

kommer därför med stor sannolikhet att ta förhållandevis lång tid innan 

protokollet kan träda i kraft.

Prop. 2000/01:133 

32 

Med hänsyn till skälen bakom de lagändringar som föreslås samt med 

hänsyn till att lagändringarna inte är av den karaktären att de förutsätter, 

eller annars bygger på, ömsesidighet finns emellertid ingen anledning att 

vänta med att låta lagändringarna träda i kraft till dess samtliga medlemsstater 

har ratificerat protokollet. 

De föreslagna lagändringarna bör följaktligen träda i kraft snarast 

möjligt. Det föreslås att lagändringarna träder i kraft den 1 januari 2002. 

Några särskilda övergångsbestämmelser är inte nödvändiga. 

7 Ekonomiska konsekvenser 

Sveriges tillträde till det andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen 

och de föreslagna lagändringarna bedöms inte medföra 

några ökade kostnader för staten. Kriminaliseringen av försök, förberedelse 

och stämpling till grovt häleri och grovt penninghäleri kan 

visserligen föranleda en marginell ökning av arbetsbördan för 

rättsväsendet. Denna bör emellertid kunna hanteras inom ramen för 

myndigheternas befintliga resurser. I viss utsträckning kan de föreslagna 

lagändringarna försvåra ekonomisk brottslighet som riktar sig såväl mot 

den svenska staten som mot EU, vilket i sin tur kan leda till minskade 

förluster till följd av sådan brottslighet. 

8 Författningskommentarer 

Lag om ändring i brottsbalken 

2 kap. 

5 a § 

Paragrafen behandlar utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i Sverige. 

Fjärde stycket har kompletteras med en ytterligare punkt i vilken det 

hänvisas till protokollet. Ändringen, som har behandlats i avsnitt 5.2.8, 

innebär att en tilltalad, under de förutsättningar som anges i paragrafen i 

övrigt, inte kan lagföras i Sverige för en sådan gärning som omfattas av 

protokollet och som har prövats genom lagakraftägande dom i en stat 

som är medlem i den Europeiska unionen och har tillträtt protokollet. De 

undantag från denna rättsverkan som gäller enligt andra stycket skall 

gälla också i förhållande till protokollet. 

Vidare anpassas femte stycket, angående absolut hinderverkan av 

utländsk brottmålsdom, så att det omfattar också sådana gärningar som 

omfattas av det andra tilläggsprotokollet. 

9 kap. 

11 § 

Ändringen innebär att försök, förberedelse och stämpling till grovt häleri 

och grovt penninghäleri kriminaliseras. Ändringen är en följd av de krav

Prop. 2000/01:133 

33 

som uppställs i andra tilläggsprotokollet. Skälen till ändringen behandlas 

närmare i avsnitt 5.2.1 (under rubriken Gärningsformer som skall kriminaliseras 

enligt protokollet). 

Vad gäller stämpling innebär ändringen bl.a. att redan ett åtagande 

eller ett erbjudande om att begå grovt häleri eller grovt penninghäleri blir 

straffbelagt. Detsamma gäller överenskommelse om att begå grovt häleri 

eller grovt penninghäleri. Att åta sig eller erbjuda sig att skaffa fram s.k. 

vinstbongar till någon som vill dölja att han eller hon berikat sig genom 

brott bör således utgöra stämpling till penninghäleri. På samma sätt bör 

det bedömas som stämpling om någon erbjuder sig att ställa sitt 

bankkonto och sina identitetshandlingar till förfogande för den som 

genom olika typer av transaktioner vill omvandla egendom som härrör 

från brottsligt förvärv. 

Förberedelseansvar torde i förhållande till grovt häleri och grovt 

penninghäleri i första hand komma att träffa den som tar emot eller 

lämnar förlag eller vederlag för brottet. Även om det, med nuvarande 

utformning av förberedelsebrottet, torde bli sällsynt att befattning med 

hjälpmedel aktualiseras som grund för straffansvar, kan det emellertid 

inte uteslutas att förberedelse i form av befattning med hjälpmedel kan 

förekomma. 

För att försök till brott skall föreligga fordras att gärningsmannen 

påbörjat utförandet av brottet. Häri ligger framför allt en erinran om att 

försöksansvar fordrar att den s.k. försökspunkten uppnåtts. Generellt kan 

sägas att försöksansvar förutsätter att gärningsmannen har övergått från 

planeringsstadiet till verkställighetsstadiet. 

Försökspunkten torde t.ex. vara nådd när gärningsmannen ger 

anvisningar till sin bank att utföra en transaktion som innefattar 

penninghäleri. Likaså bör försökspunkten anses vara uppnådd när någon 

som avser att föra pengar ur landet på ett sätt som omfattas av 9 kap. 6 a 

§ brottsbalken ertappas på en flygplats eller en färjeterminal. 

Enbart det förhållandet att förberedande åtgärder vidtas medför inte att 

försöket är påbörjat, såvitt inte gärningsmannen någorlunda omedelbart 

avser att fullfölja försöket. Ett försök till penninghäleri torde t.ex. inte 

kunna anses föreligga enbart på den grunden att gärningsmannen öppnar 

ett konto, vilket han avser att i framtiden använda för att göra 

transaktioner som syftar till att dölja att någon berikat sig genom brott. I 

den mån handlingen föregåtts av ett erbjudande, åtagande eller en 

överenskommelse om att begå grovt penninghäleri kan emellertid 

förfarandet vara att bedöma som stämpling. 

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 1 

34 

Promemorians lagförslag 

Förslag till lag om ändring i brottsbalken 

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 a § och 9 kap. 11 § brottsbalken skall 

ha följande lydelse. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

2 kap. 

5 a §TPF

3

FPT 

Har fråga om ansvar för gärning prövats genom lagakraftägande dom, 

meddelad i främmande stat där gärningen förövats eller i främmande stat 

som har tillträtt någon av de överenskommelser som anges i fjärde 

stycket, får den tilltalade inte här i riket lagföras för samma gärning, 

1. om han har frikänts från ansvar, 

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts, 

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten 

pågår, eller 

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande 

staten. 

Första stycket gäller inte i fråga om brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6 

eller 7 såvida inte lagföringen i den främmande staten har skett på 

begäran av svensk myndighet eller sedan personen utlämnats från 

Sverige för lagföring. 

Om en fråga om ansvar för en gärning har prövats genom en dom 

meddelad i en främmande stat och om det inte finns hinder mot lagföring 

på grund av vad som förut sagts i denna paragraf, får åtal för gärningen 

väckas här i riket endast efter förordnande av regeringen eller den som 

regeringen bemyndigat. 

De överenskommelser som avses i första stycket är 

1. den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms 

internationella rättsverkningar, 

2. den europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av 

lagföring i brottmål, 

3. konventionen den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen 

omfattas av överenskommelsen, 

4. protokollet den 27 september 1996 till konventionen om skydd av 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om 

gärningen omfattas av överenskommelsen, 

5. konventionen den 26 maj 1997 om kamp mot korruption som 

tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens 

medlemsstater är delaktiga i, dock endast om gärningen omfattas av 

överenskommelsen, 

6. konventionen den 19 juni 

1990 om tillämpning av 

6. andra protokollet den 19 juni 

1997 till konventionen om skydd 

TP

3

PT Senaste lydelse 2000:563.

Bilaga 1 

35 

av Europeiska gemenskapernas Prop. 2000/01:133 

finansiella intressen, dock endast 

om gärningen omfattas av 

överenskommelsen, 

Schengenavtalet den 14 juni 1985, 

och 

7. konventionen den 25 maj 

1987 mellan Europeiska 

gemenskapernas medlemsstater om 

förbud mot dubbel lagföring. 

Har ett brott begåtts delvis här i 

riket och delvis också inom den 

medlemsstats territorium där 

domen meddelats, skall första 

stycket tillämpas om gärningen 

omfattas av de överenskommelser 

som anges i fjärde stycket 35 

eller om domen meddelats av stat 

som tillträtt en överenskommelse 

som anges i fjärde stycket 6 eller 

7. 

7. konventionen den 19 juni 

1990 om tillämpning av 

Schengenavtalet den 14 juni 1985, 

och 

8. konventionen den 25 maj 

1987 mellan Europeiska 

gemenskapernas medlemsstater om 

förbud mot dubbel lagföring. 

Har ett brott begåtts delvis här i 

riket och delvis också inom den 

medlemsstats territorium där 

domen meddelats, skall första 

stycket tillämpas om gärningen 

omfattas av de överenskommelser 

som anges i fjärde stycket 36 

eller om domen meddelats av stat 

som tillträtt en överenskommelse 

som anges i fjärde stycket 7 eller 

8. 

9 kap. 

11 §TPF

4

FPT 

För försök eller förberedelse till 

bedrägeri, grovt bedrägeri, 

utpressning eller ocker dömes till 

ansvar enligt vad i 23 kap. 

stadgas; dock skall vad i 23 kap. 3 

§ sägs icke gälla i fråga om försök 

till utpressning. 

Såsom för förberedelse till 

bedrägeri eller grovt bedrägeri 

dömes den som för att bedraga 

försäkringsgivare eller eljest med 

bedrägligt uppsåt skadar sig eller 

annan till person eller egendom. 

Detsamma skall gälla, om någon 

med uppsåt som nyss sagts söker 

åstadkomma sådan skada. Har han 

innan skadan inträtt frivilligt 

avstått från att fullfölja gärningen, 

skall han vara fri från ansvar. 

För försök eller förberedelse till 

bedrägeri, grovt bedrägeri, 

utpressning, ocker, grovt häleri 

eller grovt penninghäleri, och för 

stämpling till grovt häleri eller 

grovt penninghäleri döms till 

ansvar enligt bestämmelserna i 23 

kap.; dock skall vad i 23 kap. 3 § 

sägs inte gälla i fråga om försök 

till utpressning. 

Såsom för förberedelse till 

bedrägeri eller grovt bedrägeri 

döms den som för att bedra 

försäkringsgivare eller annars med 

bedrägligt uppsåt skadar sig eller 

annan till person eller egendom. 

Detsamma skall gälla, om någon 

med uppsåt som nyss sagts söker 

åstadkomma sådan skada. Har han 

innan skadan inträtt frivilligt 

avstått från att fullfölja gärningen, 

skall han vara fri från ansvar. 

TP

4

PT Senaste lydelse 1962:700.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 2 

36 

Förteckning över remissinstanser 

Remissyttrande har avgivits av Riksdagens Ombudsmän, Hovrätten för 

Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Domstolsverket, 

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Ekobrottsmyndigheten, Brottsförebyggande 

rådet, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet, 

Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund, Kriminalvårdsstyrelsen, 

Finansinspektionen, Justitiekanslern, Institutet mot mutor, 

Svenska bankföreningen, Finansbolagens förening, Försäkringsförbundet 

och Svenska fondhandlareföreningen.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

37 

Andra tilläggsprotokollet till bedrägerikonventionen 

Andra tilläggsprotokollet 

RÅDETS AKT 

av den 19 juni 1997 

om utarbetande av andra protokollet till konventionen om skydd av 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen 

97/C 221/02 

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA AKT 

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 

3.2 c i detta, och 

med beaktande av följande: 

Vid förverkligandet av unionens mål betraktar medlemsstaterna kampen 

mot brottslighet, som skadar Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen som en fråga av gemensamt intresse, som ingår i det samarbete 

som inrättas med stöd av avdelning VI i fördraget. 

Rådet utarbetade genom sin akt den 26 juli 1995TPF

1

F, PT som en första åtgärd, 

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen, vilken särskilt avser kampen mot bedrägerier som skadar dessa 

intressen. 

Genom sin akt av den 27 september 1996TPF

2

FPT utarbetade rådet, som en andra 

etapp, ett protokoll till konventionen som särskilt har till syfte att 

bekämpa sådan korruption i vilken nationella tjänstemän och 

gemenskapstjänstemän är inblandade och som skadar eller kan skada 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. 

Konventionen behöver kompletteras med ett andra protokoll, som särskilt 

avser juridiska personers ansvar, förverkande, penningtvätt och 

samarbetet mellan medlemsstaterna och kommissionen för att skydda 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och för att skydda 

personuppgifter i samband härmed. 

RÅDET 

FASTSTÄLLER att det andra protokollet, vars text återfinns i bilagan 

och som denna dag har undertecknats av företrädarna för regeringarna i 

unionens medlemsstater, härmed har utarbetats, 

TP

1

PT EGT nr C 316, 27.11.1995, s. 48. 

TP

2

PT EGT nr C 313, 23.10.1996, s. 1.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

38 

REKOMMENDERAR att medlemsstaterna antar protokollet i enlighet 

med deras respektive konstitutionella bestämmelser. 

Utfärdad i Luxemburg den 19 juni 1997. 

På rådets vägnar 

M. DE BOER 

Ordförande

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

39 

BILAGA 

ANDRA PROTOKOLLET, 

som utarbetats på grundval av artikel K 3 i Fördraget om 

Europeiska unionen, till konventionen om skydd av Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen 

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till detta protokoll, 

medlemsstater i Europeiska unionen, 

SOM HÄNVISAR TILL Europeiska unionens råds akt av den 

SOM ÖNSKAR uppnå att deras strafflagstiftning på ett effektivt sätt 

bidrar till att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, 

SOM INSER vikten av konventionen om skydd av Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen av den 26 juli 1995 för att bekämpa 

bedrägerier som skadar gemenskapens inkomster och utgifter, 

SOM INSER vikten av protokollet av den 27 september 1996 till nämnda 

konvention i kampen mot korruption som skadar eller kan skada 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, 

SOM ÄR MEDVETNA OM att Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen kan skadas eller hotas av gärningar som begås på juridiska 

personers vägnar och gärningar som innebär penningtvätt, 

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att det är nödvändigt att vid behov 

anpassa den nationella lagstiftningen i den mån den inte ger möjlighet att 

ställa juridiska personer till ansvar vid fall av bedrägeri eller aktiv 

korruption och penningtvätt som begås till fördel för dem och som skadar 

eller kan skada Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, 

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att nationell lagstiftning kan behöva 

anpassas för att straffbelägga penningtvätt av vinning av bedrägeri eller 

korruption som skadar eller kan skada Europeiska gemenskapernas 

finansiella intressen och göra det möjligt att förverka vinning av sådant 

bedrägeri och sådan korruption, 

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att det är nödvändigt att vid behov 

anpassa den nationella lagstiftningen för att förhindra att någon vägras 

inbördes rättshjälp endast därför att de förseelser som omfattas av detta 

protokoll gäller eller anses vara skatte- eller tullförseelser, 

SOM NOTERAR att samarbetet mellan medlemsstaterna redan omfattas 

av konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen av den 26 juli 1995, men att det föreligger behov av att se till 

att medlemsstaterna och kommissionen, utan att det påverkar 

förpliktelserna enligt gemenskapslagstiftningen, samarbetar för att 

säkerställa effektiva åtgärder mot bedrägeri, aktiv och passiv korruption

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

40 

och därmed sammanhängande penningtvätt som skadar eller kan skada 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, inklusive utbyte av 

information mellan medlemsstaterna och kommissionen, 

SOM BEAKTAR att det för att uppmuntra och underlätta utbytet av 

information är nödvändigt att säkerställa ett lämpligt dataskydd, 

SOM BEAKTAR att utbyte av information inte bör hindra pågående 

undersökningar och att det därför är nödvändigt att se till att 

förundersökningssekretessen skyddas, 

SOM BEAKTAR att lämpliga bestämmelser måste fastställas om 

behörighet för Europeiska gemenskapernas domstol, 

SOM SLUTLIGEN BEAKTAR att relevanta bestämmelser i 

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen av den 26 juli 1995 bör göras tillämpliga på vissa gärningar 

som omfattas av detta protokoll, 

HAR ENATS OM FÖLJANDE BESTÄMMELSER. 

Artikel 1 

Definitioner 

I detta protokoll avses med 

a) konventionen: den konvention som utarbetats på grundval av artikel 

K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen av den 26 juli 1995TPF

1

F, PT

b) bedrägeri: sådana gärningar som avses i artikel 1 i konventionen, 

c) passiv korruption: sådana gärningar som avses i artikel 2 i 

protokollet av den 27 september 1996 som utarbetats på grundval 

av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen till 

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas 

finansiella intressenTPF

2

F, PT

 aktiv korruption: sådana gärningar som avses i artikel 3 i samma 

protokoll, 

d) juridisk person: varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig 

nationell lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga 

organ vid utövandet av de befogenheter som de har i egenskap av 

statsmakter samt internationella offentliga organisationer, 

TP

1

PT EGT nr C 316, 27.11.1995, s.49. 

TP

2

PT EGT nr C 313, 23.10.1996, s. 2.

Bilaga 3 

41 

e) penningtvätt: en gärning enligt definitionen i den tredje Prop. 2000/01:133 

strecksatsen i artikel 1 i rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 

1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet 

används för tvättning av pengarTPF

3

FPT som rör vinning av bedrägeri, 

åtminstone i allvarliga fall, samt vinning av aktiv och passiv 

korruption. 

Artikel 2 

Penningtvätt 

Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

penningtvätt skall vara en straffbar gärning. 

Artikel 3 

Juridiska personers ansvar 

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar för bedrägeri, 

aktiv korruption och penningtvätt som till deras förmån begås av varje 

person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska 

personens organisation och har en ledande ställning inom den juridiska 

personens organisation grundad på 

 befogenhet att företräda den juridiska personen, eller 

 befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller 

 befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen, 

samt för medhjälp eller anstiftan till sådant bedrägeri, aktiv korruption 

eller penningtvätt eller försök till sådant bedrägeri. 

2. Utom i de fall som redan avses i punkt 1 skall varje medlemsstat vidta 

de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person 

kan ställas till ansvar när brister i övervakning eller kontroll som skall 

utföras av en sådan person som avses i punkt 1 har gjort det möjligt för 

en person, som är underställd den juridiska personen, att begå bedrägeri 

eller aktiv korruption eller penningtvätt till förmån för den juridiska 

personen. 

3. Den juridiska personens ansvar enligt punkterna 1 och 2 utesluter inte 

lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller 

medhjälpare till bedrägeri, aktiv korruption eller penningtvätt. 

TP

3

PT EGT nr L 166, 28.6.1991, s. 77.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

42 

Artikel 4 

Påföljder för juridiska personer 

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

säkerställa att en juridisk person som har fällts till ansvar i enlighet med 

artikel 3.1 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och avskräckande 

påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter och 

som kan innefatta andra påföljder, såsom 

a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd, 

b) tillfälligt eller permanent näringsförbud, 

c) rättslig övervakning, 

d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten. 

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

säkerställa att en juridisk person som har fällts till ansvar i enlighet med 

artikel 3.2 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och avskräckande 

påföljder eller åtgärder. 

Artikel 5 

Förverkande 

Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

kunna beslagta och, utan att det påverkar rättigheterna för tredje man i 

god tro, förklara förverkat eller avlägsna hjälpmedel för och vinningen av 

bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt, eller av 

egendom till samma värde som sådan vinning. Alla hjälpmedel, all 

vinning eller annan egendom som beslagtagits eller förverkats skall av 

medlemsstaten hanteras enligt dess nationella lagstiftning. 

Artikel 6 

Skatte- och tullförseelser 

En medlemsstat får inte vägra att ge inbördes rättshjälp vid bedrägeri, 

aktiv och passiv korruption och penningtvätt enbart av det skälet att det 

gäller eller anses vara en skatte- eller tullförseelse. 

Artikel 7 

Samarbete med Europeiska gemenskapernas kommission 

1. Medlemsstaterna och kommissionen skall samarbeta med varandra i 

kampen mot bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

43 

Kommissionen skall i detta syfte lämna sådan teknisk och operativ hjälp 

som de behöriga nationella myndigheterna kan behöva för att underlätta 

samordningen av sina undersökningar. 

2. De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna får utbyta information 

med kommissionen i syfte att underlätta fastställande av fakta och att 

säkerställa effektiva rättsliga åtgärder mot bedrägeri, aktiv och passiv 

korruption och penningtvätt. Kommissionen och de behöriga nationella 

myndigheterna skall i varje enskilt fall beakta kraven på 

förundersökningssekretess och dataskydd. I detta syfte får en 

medlemsstat, när den lämnar information till kommissionen, fastställa 

särskilda villkor för hur uppgifterna skall användas av kommissionen 

eller av en annan medlemsstat som uppgifterna kan lämnas till. 

Artikel 8 

Kommissionens ansvar för dataskydd 

Kommissionen skall, i samband med utbyte av information enligt artikel 

7.2, säkerställa att den vid behandling av personuppgifter iakttar en 

skyddsnivå som motsvarar den skyddsnivå som fastställs i 

Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 

1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av 

personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifterTPF

1

F. PT

Artikel 9 

Offentliggörande av regler för dataskydd 

De regler som har antagits om skyldigheterna enligt artikel 8 skall 

offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 

Artikel 10 

Överföring av uppgifter till andra medlemsstater och tredje länder 

1. Om inte annat följer av sådana villkor som det hänvisas till i artikel 

7.2, får kommissionen överlämna personuppgifter som den har erhållit 

från en medlemsstat under fullgörandet av sina uppgifter enligt artikel 7 

till varje annan medlemsstat. Kommissionen skall underrätta den 

medlemsstat som har tillhandahållit informationen om sin avsikt att göra 

en sådan överföring. 

2. Kommissionen får, under samma betingelser, till varje tredje land 

överlämna personuppgifter som den under fullgörandet av sina uppgifter 

enligt artikel 7 har erhållit från en medlemsstat, under förutsättning att 

denna medlemsstat har gett sitt tillstånd till ett sådant överlämnande. 

TP

1

PT EGT nr L 281, 23.11.1995, s. 31.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

44 

Artikel 11 

Tillsynsmyndighet 

Varje myndighet som utses eller inrättas i syfte att utföra uppdraget att 

självständigt övervaka skyddet av personuppgifter som kommissionen 

innehar i enlighet med de arbetsuppgifter den har enligt Fördraget om 

upprättandet av Europeiska gemenskapen, skall vara behörig att utöva 

detta uppdrag också när det gäller personuppgifter som kommissionen 

innehar i kraft av detta protokoll. 

Artikel 12 

Samband med konventionen 

1. Bestämmelserna i artiklarna 3, 5 och 6 i konventionen skall tillämpas 

även på sådana gärningar som avses i artikel 2 i detta protokoll. 

2. Följande bestämmelser i konventionen skall tillämpas även på detta 

protokoll: 

 Artikel 4, varvid förklaringar enligt artikel 4.2 i konventionen skall 

gälla även för detta protokoll om inget annat har uppgivits vid den 

anmälan som avses i artikel 16.2 i detta protokoll. 

 Artikel 7, varvid principen ne bis in idem skall gälla även för juridiska 

personer och - om inget annat har uppgivits vid den anmälan som 

avses i artikel 16.2 i detta protokoll - förklaringar enligt artikel 7.2 i 

konventionen skall gälla även för detta protokoll. 

 Artikel 9. 

 Artikel 10. 

Artikel 13 

Domstolen 

1. Alla tvister mellan medlemsstater om tolkningen eller tillämpningen 

av detta protokoll skall först behandlas i rådet, enligt det förfarande som 

föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, i avsikt att 

nå en lösning. 

Om ingen lösning har uppnåtts inom sex månader kan någon av parterna 

i tvisten överlämna frågan till domstolen. 

2. Alla tvister mellan en eller flera medlemsstater och kommissionen om 

tillämpningen av artikel 2 jämförd med artikel 1 e och artiklarna 7, 8, 10 

och 12.2 fjärde strecksatsen i detta protokoll, som inte har kunnat lösas 

genom förhandling, kan hänskjutas till domstolen efter utgången av en

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

45 

sexmånadersperiod, räknat från den dag då en av parterna underrättat den 

andra parten om att det förelåg en tvist. 

3. Protokollet av den 29 november 1996, som utarbetats på grundval av 

artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om förhandsavgörande av 

Europeiska gemenskapernas domstol angående tolkningen av 

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressenTPF

1

FPT skall tillämpas på det här protokollet, varvid gäller att en 

förklaring som gjorts av en medlemsstat enligt artikel 2 i det protokollet 

också skall gälla beträffande det här protokollet, om inte medlemsstaten i 

fråga avger förklaring om annat vid den anmälan som avses i artikel 16.2 

i det här protokollet. 

Artikel 14 

Utomobligatoriskt ansvar 

För tillämpningen av detta protokoll regleras gemenskapens 

utomobligatoriska ansvar av artikel 215 andra stycket i Fördraget om 

upprättandet av Europeiska gemenskapen. Artikel 178 i samma fördrag 

är tillämplig. 

Artikel 15 

Rättslig kontroll 

1. Domstolen skall ha behörighet i fall där en fysisk eller juridisk person 

väcker talan mot ett beslut som kommissionen meddelat den personen 

eller som berör personen direkt och enskilt, samt talan avser överträdelse 

av artikel 8, någon annan regel som antagits i enlighet med den artikeln 

eller maktmissbruk. 

2. Artiklarna 168a.1, 168a.2, 173 femte stycket, 174 första stycket, 176 

första och andra stycket, 185 och 186 i Fördraget om upprättandet av 

Europeiska gemenskapen samt stadgan för Europeiska gemenskapens 

domstol skall gälla i tillämpliga delar. 

Artikel 16 

Ikraftträdande 

1. Detta protokoll skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras 

respektive konstitutionella bestämmelser. 

2. Medlemsstaterna skall till generalsekreteraren för Europeiska unionens 

råd anmäla att de har avslutat de förfaranden som krävs enligt deras 

respektive konstitutionella bestämmelser för att detta protokoll skall 

kunna antas. 

TP

1

PT EGT nr C 151, 20.5.1997, s. 1.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

46 

3. Detta protokoll träder i kraft nittio dagar efter det att den anmälan som 

avses i punkt 2 gjorts av den stat som, såsom medlem i Europeiska 

unionen dagen för rådets antagande av den akt som utarbetar protokollet, 

är den sista som fullgör denna formalitet. Om konventionen inte har trätt 

i kraft vid den tidpunkten träder protokollet i kraft samtidigt med 

konventionen. 

4. Tillämpningen av artikel 7.2 skall emellertid skjutas upp om, och så 

länge som, vederbörande institution inom Europeiska gemenskaperna 

inte har fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 9 att offentliggöra 

reglerna för dataskydd eller villkoren i artikel 11 gällande 

tillsynsmyndighet inte uppfyllts. 

Artikel 17 

Anslutning av nya medlemsstater 

1. Detta protokoll står öppet för anslutning av varje stat som blir medlem 

i Europeiska unionen. 

2. Texten till detta protokoll, avfattad på den anslutande statens språk och 

utarbetad av Europeiska unionens råd, skall vara giltig. 

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien. 

4. För varje stat som ansluter sig till protokollet träder detta i kraft nittio 

dagar efter det att den staten har deponerat sitt anslutningsinstrument 

eller, om det ännu inte trätt i kraft när perioden om nittio dagar löpt ut, 

samma dag som detta protokoll träder i kraft. 

Artikel 18 

Reservationer 

1. En medlemsstat kan förklara att penningtvätt av vinning av aktiv och 

passiv korruption endast skall vara straffbelagt vid allvarliga fall av aktiv 

och passiv korruption. Varje medlemsstat som gör en sådan begränsning 

skall underrätta depositarien härom och ge uppgifter om begränsningens 

räckvidd i samband med anmälan enligt artikel 16.2. En sådan 

begränsning skall gälla för en period av fem år räknat från anmälan. 

Begränsningen kan förnyas för ytterligare en period på fem år. 

2. Republiken Österrike får, när den gör anmälan enligt artikel 16.2, 

förklara att den inte är bunden av artiklarna 3 och 4. En sådan förklaring 

skall upphöra att gälla fem år räknat från den dag då akten om att 

utarbeta detta protokoll antas. 

3. Inga andra reservationer skall vara tillåtna med undantag av dem som 

avses i artikel 12.2 första och andra strecksatserna.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 3 

47 

Artikel 19 

Depositarie 

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd skall vara depositarie 

för detta protokoll. 

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning 

offentliggöra antaganden och anslutningar, förklaringar och reservationer 

liksom alla övriga underrättelser som rör detta protokoll.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

48 

Bedrägerikonventionen 

RÅDETS AKT 

av den 26 juli 1995 

om utarbetandet av konventionen om skydd av Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen 

(95/C 316/03) 

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA AKT 

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 

K.3.2c i detta, och 

med beaktande av följande: 

För att förverkliga unionens mål betraktar medlemsstaterna kampen mot 

bedrägeri som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen, som en fråga av gemensamt intresse som ingår i det samarbete 

som inrättats med stöd av avdelning VI i fördraget. 

För att med full kraft bekämpa sådant bedrägeri är det nödvändigt att 

träffa en första överenskommelse som snarast skall kompletteras med en 

annan juridisk akt i syfte att förstärka det straffrättsliga skyddet för 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. 

RÅDET 

BESLUTAR att upprätta den konvention vars text återfinns i bilagan och 

som denna dag har undertecknats av företrädare för regeringarna i 

unionens medlemsstater, 

REKOMMENDERAR att konventionen antas av medlemsstaterna i 

enlighet med deras konstitutionella bestämmelser. 

Utfärdad i Bryssel den 26 juli 1995. 

På rådets vägnar 

J. A. BELLOCH JULBE 

Ordförande

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

49 

BILAGA 

KONVENTION 

som utarbetats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska 

unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen 

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till denna 

konvention, Europeiska unionens medlemsstater, 

SOM HÄNVISAR till Europeiska unionens råds akt av den 29 juli 1995, 

SOM ÖNSKAR säkerställa att deras straffrättsliga bestämmelser på 

effektivt sätt bidrar till att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella 

intressen, 

SOM UPPMÄRKSAMMAR att bedrägerier som riktar sig mot 

gemenskapernas inkomster och utgifter i många fall inte är begränsade 

till ett enda land och att de ofta genomförs i form av organiserad 

brottslighet, 

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att skyddet för Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen skall vara sådant att alla bedrägliga 

förfaranden som riktar sig mot dessa intressen blir föremål för 

straffrättslig lagföring och att det krävs att en gemensam definition införs 

i detta syfte, 

SOM ÄR ÖVERTYGADE om behovet av att belägga sådana 

förfaranden med effektiva, proportionella och avskräckande 

straffrättsliga påföljder, utan att detta påverkar möjligheten att använda 

andra påföljder när så är lämpligt liksom om behovet av att, åtminstone 

när det är fråga om allvarliga fall, införa frihetsberövande påföljder som 

kan medföra utlämning, 

SOM INSER att företag spelar en viktig roll på de områden som 

finansieras genom Europeiska gemenskapernas budget och att, under 

vissa omständigheter, personer med befogenhet att fatta beslut i 

företagen inte skall kunna undgå straffrättsligt ansvar, 

SOM ÄR FAST BESLUTNA att tillsammans bekämpa bedrägeri som 

riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen genom att 

åta sig förpliktelser som rör jurisdiktion, utlämning och ömsesidigt 

samarbete,

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

50 

HAR ENATS OM FÖLJANDE. 

Artikel 1 

Allmänna bestämmelser 

1. I denna konvention förstås med bedrägeri som riktar sig mot 

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen 

a) i fråga om utgifter, varje uppsåtlig handling eller uppsåtlig 

underlåtenhet som är att hänföra till 

 användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga

uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från Europeiska

gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas

av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning otillbörligen

uppbärs eller innehålls, 

 undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med

särskilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt, 

 användning av sådana medel för andra syften än dem som medlen

ursprungligen har beviljats för, 

b) i fråga om inkomster, varje uppsåtlig handling eller uppsåtlig

underlåtenhet som är att hänföra till 

 användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga

uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från Europeiska

gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas

av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning minskas på ett

olagligt sätt, 

 undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med

särskilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt, 

 missbruk av en förmån som lagligen erhållits, om gärningen har samma

effekt. 

2. Om inte annat följer av artikel 2.2 skall varje medlemsstat vidta 

nödvändiga och lämpliga åtgärder för att överföra bestämmelserna i 

punkt 1 till den nationella straffrätten så att de förfaranden som avses där 

beläggs med straff. 

3. Om inte annat följer av artikel 2.2 skall varje medlemsstat också vidta 

nödvändiga åtgärder för att uppsåtligt upprättande eller uppsåtligt 

tillhandahållande av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller 

dokument som har den effekt som anges i punkt 1, beläggs med straff om 

gärningarna inte redan är straffbelagda, antingen som 

gärningsmannaskap eller som medhjälp, anstiftan eller försök till 

bedrägeri enligt definitionen i punkt 1.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

51 

4. Bedömningen av om en handling eller underlåtenhet enligt punkterna 

1 och 3 varit uppsåtlig får göras mot bakgrund av yttre faktiska 

omständigheter. 

Artikel 2 

Straffrättsliga påföljder 

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att 

sådana förfaranden som avses i artikel 1, liksom medhjälp, anstiftan eller 

försök till de gärningar som avses i artikel 1.1, beläggs med effektiva, 

proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder, däribland, 

åtminstone i allvarliga fall, frihetsberövande påföljder som kan medföra 

utlämning, varvid det står klart att med allvarliga fel menas de 

bedrägerier som rör minst det minimibelopp som varje medlemsstat 

fastställt. Detta minimibelopp får inte överstiga 50 000 ecu. 

2. När det är fråga om mindre allvarliga bedrägerier som avser värden 

understigande 4 000 ecu och när det inte föreligger några försvårande 

omständigheter enligt statens lagstiftning kan en medlemsstat dock 

föreskriva andra påföljder än de som anges i punkt 1. 

3. Europeiska unionens råd kan enhälligt ändra den värdegräns som 

anges i punkt 2. 

Artikel 3 

Straffrättsligt ansvar för företagsledare 

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare 

eller andra personer med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll 

inom företaget skall kunna hållas straffrättsligt ansvariga enligt de 

principer som anges i den nationella rätten, i fråga om bedrägerier som 

riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och som 

avses i artikel 1, om gärningen har begåtts för företagets räkning av en 

person som är underställd dem. 

Artikel 4 

Jurisdiktion 

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva 

jurisdiktion över de gärningar som staten har belagt med straff i enlighet 

med artiklarna 1 och 2.1, när 

 bedrägeri, delaktighet i eller försök till bedrägeri mot Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen helt eller delvis begås inom dess

territorium liksom bedrägeri där vinningen uppkommer inom det

territoriet,

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

52 

 en person inom dess territorium medvetet medverkar till eller anstiftar

sådant bedrägeri inom en annan medlemsstats territorium, 

 gärningsmannen är medborgare i den berörda medlemsstaten varvid

dock den statens lagstiftning får ställa som villkor att gärningen är

belagd med straff i den stat där den begicks. 

2. Varje medlemsstat får, i samband med anmälan enligt artikel 11.2, 

förklara att den inte avser att tillämpa tredje strecksatsen i punkt 1 i 

denna artikel. 

Artikel 5 

Utlämning och åtal 

1. Varje medlemsstat som enligt sin nationella lagstiftning inte utlämnar 

sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva 

jurisdiktion i fråga om gärningar som staten har belagt med straff i 

enlighet med artiklarna 1 och 2.1 och som begåtts av dess egna 

medborgare utanför dess territorium. 

2. När en medborgare i en medlemsstat anklagas för att i en annan 

medlemsstat ha begått en straffbar gärning som beskrivs i artiklarna 1 

och 2.1, och medlemsstaten inte utlämnar denna person till den andra 

medlemsstaten enbart på grund av dennes medborgarskap, skall den 

överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för åtal, om det finns 

anledning till detta. För att göra lagföring möjlig skall akter, 

upplysningar och föremål som rör gärningen överlämnas i enlighet med 

bestämmelserna i artikel 6 i den europeiska konventionen om utlämning. 

Den ansökande medlemsstaten skall underrättas om vilka rättsliga 

åtgärder som har vidtagits och resultatet av dessa. 

3. I fråga om bedrägeri som har riktat sig mot Europeiska 

gemenskapernas finansiella intressen får en medlemsstat inte vägra 

utlämning enbart på den grunden att det rör sig om skattebrott eller brott 

mot tullbestämmelser. 

4. Vad som avses med "medlemsstats egna medborgare" skall i denna 

artikel tolkas i enlighet med varje förklaring som den staten har lämnat 

enligt artikel 6.1 b och c i den europeiska konventionen om utlämning. 

Artikel 6 

Samarbete 

1. Om ett bedrägeri enligt definitionen i artikel 1 är belagt med straff och 

rör minst två medlemsstater, skall dessa stater samarbeta effektivt vid 

förundersökning, lagföring och straffverkställighet, t.ex. genom inbördes 

rättshjälp, utlämning, överförande av lagföring eller verkställighet av 

domar som har meddelats i en annan medlemsstat.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

53 

2. När fler än en medlemsstat har jurisdiktion och har möjlighet att väcka 

åtal för samma gärning, skall de berörda medlemsstaterna samarbeta för 

att avgöra vem av dem som skall lagföra gärningsmannen eller 

gärningsmännen så att lagföringen, där det är möjligt, kan ske i en och 

samma medlemsstat. 

Artikel 7 

Ne bis in idem 

1. Medlemsstaterna skall i sin nationella straffrättsliga lagstiftning 

tillämpa principen att en person som slutligt dömts i en medlemsstat inte 

får lagföras för samma gärning i en annan medlemsstat ("ne bis in 

idem"), om påföljden vid fällande dom har verkställts, håller på att 

verkställas eller inte längre kan verkställas enligt det dömande landets 

lag. 

2. Varje medlemsstat får, i samband med anmälan enligt artikel 11.2, 

förklara att den inte skall vara bunden av punkt 1 i denna artikel i ett eller 

flera av följande fall: 

a) om den gärning som har legat till grund för den dom som har 

meddelats i en annan stat begåtts inom medlemsstatens territorium, 

helt eller delvis; i det senare fallet skall detta undantag inte gälla om 

gärningen delvis har begåtts inom den medlemsstats territorium där 

domen har meddelats, 

b) om den gärning som har legat till grund för den dom som har 

meddelats i en annan stat har riktats mot den medlemsstatens 

säkerhet eller andra för den staten lika viktiga intressen, 

c) om den gärning som har legat till grund för den dom som har 

meddelats i en annan stat har begåtts av en offentlig tjänsteman i 

medlemsstaten i fråga i strid med dennes tjänsteåligganden. 

3. De undantag som gjorts till föremål för en förklaring enligt punkt 2 

skall inte vara tillämpliga, om den berörda medlemsstaten på grund av 

samma gärning har begärt att en annan medlemsstat skall lagföra 

personen i fråga eller har beviljat utlämning av denne. 

4. Tillämpliga bilaterala eller multilaterala överenskommelser som har 

ingåtts mellan medlemsstater och därtill hörande förklaringar påverkas 

inte av denna artikel. 

Artikel 8 

Domstolen 

1. Alla tvister mellan medlemsstater om tolkningen eller tillämpningen 

av denna konvention skall först behandlas i rådet, enligt det förfarande

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

54 

som föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, i 

avsikt att uppnå en lösning. 

Om ingen lösning har uppnåtts inom sex månader kan en av parterna i 

tvisten överlämna frågan till Europeiska gemenskapernas domstol. 

2. Alla tvister mellan en eller flera medlemsstater och Europeiska 

gemenskapernas kommission om tillämpningen av artiklarna 1 och 10 

denna konvention som inte kunnat lösas genom förhandling kan 

hänskjutas till domstolen. 

Artikel 9 

Nationella föreskrifter 

Bestämmelserna i denna konvention hindrar inte medlemsstaterna från 

att besluta om nationella föreskrifter som går utöver de skyldigheter som 

följer av denna konvention. 

Artikel 10 

Överlämnande av information 

1. Medlemsstaterna skall till Europeiska gemenskapernas kommission 

överlämna texterna till den nationella lagstiftning som genomför de 

skyldigheter som följer av bestämmelserna i denna konvention. 

2. För tillämpningen av denna konvention skall de höga fördragsslutande 

parterna i Europeiska unionens råd fastställa vilka uppgifter som skall 

överlämnas eller utväxlas mellan medlemsstaterna, eller mellan dem och 

kommissionen samt hur detta skall ske. 

Artikel 11 

Ikraftträdande 

1. Denna konvention skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras 

konstitutionella bestämmelser. 

2. Medlemsstaterna skall till generalsekreteraren för Europeiska unionens 

råd anmäla att de har genomfört de förfaranden som deras 

konstitutionella bestämmelser kräver för att denna konvention skall 

kunna antas. 

3. Denna konvention träder i kraft nittio dagar efter det att den sista 

medlemsstaten har gjort en sådan anmälan som avses i punkt 2.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 4 

55 

Artikel 12 

Anslutning 

1. Denna konvention står öppen för anslutning för varje stat som blir 

medlem i Europeiska unionen. 

2. Texten till denna konvention, avfattad på den anslutande statens språk 

och utarbetad av Europeiska unionens råd, skall vara giltig. 

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien. 

4. För en stat som ansluter sig till konventionen träder denna i kraft nittio 

dagar efter depositionen av anslutningsinstrumentet, eller, om den ännu 

inte har trätt i kraft då denna period löper ut, den dag då konventionen 

träder i kraft. 

Artikel 13 

Depositarien 

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd är depositarie för 

denna konvention. 

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning 

offentliggöra antaganden och anslutningar, förklaringar och reservationer 

liksom alla andra anmälningar som rör denna konvention.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

56 

Penningtvättdirektivet 

RÅDETS DIREKTIV 

av den 10 juni 1991 

om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används 

för tvättning av pengar 

(91/308/EEG) 

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA 

DIREKTIV 

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska 

gemenskapen, särskilt artikel 57.2 första och tredje meningarna och 

artikel 100a i detta, 

med beaktande av kommissionens förslagTPF

1

FPT, 

i samarbete med EuropaparlamentetTPF

2

F, PT

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrandeTPF

3

F, PT och 

med beaktande av följande: 

När kreditinstitut och finansiella institut utnyttjas för tvättning av sådana 

tillgångar som erhållits genom brottslig verksamhet (i fortsättningen 

kallat tvättning av pengar), kan detta allvarligt äventyra sundheten och 

stabiliteten i det ifrågavarande institutet och minska allmänhetens 

förtroende för hela det finansiella systemet. 

Om gemenskapen inte ingriper mot tvättning av pengar, kan detta leda 

till att medlemsstaterna för att skydda sina finansiella system vidtar 

åtgärder som inte är förenliga med fullbordandet av den inre marknaden. 

Om inte vissa åtgärder för samordning på gemenskapsnivå vidtas, kan de 

som tvättar pengar, för att underlätta sin brottsliga verksamhet komma att 

försöka dra nytta av den frihet för kapitalrörelser och den frihet att 

tillhandahålla finansiella tjänster som hör till det integrerade finansiella 

området. 

Tvättning av pengar har en tydlig inverkan på uppkomsten av 

organiserad brottslighet i allmänhet och narkotikahandel i synnerhet. Det 

finns en alltmer ökande insikt om att kampen mot tvättning av pengar är 

ett av de mest verksamma sätten för att bekämpa denna typ av 

brottslighet, som utgör en särskild samhällsfara i medlemsstaterna. 

TP

1

PT EGT nr C 106, 28.4.1990, s. 6 och EGT nr C 319, 19.12.1990, s. 9. 

TP

2

PT EGT nr C 324, 24.12.1990, s. 264 och EGT nr C 129, 20.5.1991. 

TP

3

PT EGT nr C 332, 31.12.1990, s. 86.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

57 

Tvättning av pengar måste bekämpas främst med straffrättsliga medel 

och inom ramen för internationellt samarbete mellan rättsvårdande organ, 

så som skett på narkotikaområdet genom Förenta nationernas konvention 

mot olaglig handel med narkotika och psykotropa preparat, antagen den 

19 december 1988 i Wien (i fortsättningen kallad Wienkonventionen) 

och mer allmänt, med avseende på all brottslig verksamhet, genom 

Europarådets konvention om tvättning, uppspårande, beslag och 

förverkande av utbyte av brott, vilken öppnats för undertecknande den 8 

november 1990 i Strasbourg. 

Tvättning av pengar bör emellertid inte bekämpas endast med 

straffrättsliga medel, eftersom det finansiella systemet kan spela en högst 

verksam roll. Det skall här hänvisas till Europarådets rekommendation av 

den 27 juni 1980 och till den principdeklaration som antagits i december 

1988 i Basel av tiogruppens banktillsynsmyndigheter, vilka dokument 

båda utgör betydande steg i riktning mot att förhindra användning av det 

finansiella systemet för tvättning av pengar. 

Tvättning av pengar genomförs vanligtvis i en internationell miljö, så att 

pengarnas brottsliga ursprung kan döljas bättre. Åtgärder på enbart 

nationell nivå, vidtagna utan hänsyn till internationell samordning och 

samverkan, skulle få en mycket begränsad verkan. 

Alla åtgärder som vidtas av gemenskapen inom detta område bör stå i 

samklang med åtgärder som vidtas i andra internationella fora. Särskilt 

bör det för varje gemenskapsåtgärd tas hänsyn till de rekommendationer 

som antas av den finansiella aktionsgrupp mot tvättning av pengar, som 

bildats vid Parismötet i juli 1989 mellan de sju mest utvecklade länderna. 

Europaparlamentet har i flera resolutioner begärt att gemenskapen skall 

anta ett globalt handlingsprogram för bekämpning av narkotikahandel, 

vari skall ingå bestämmelser som hindrar tvättning av pengar. 

I detta direktiv har definitionen av tvättning av pengar hämtats från den 

som lagts fast i Wienkonventionen. Men eftersom tvättning av pengar 

förekommer inte endast beträffande utbyte av brott som har anknytning 

till narkotika, utan även beträffande utbyte av annan brottslig verksamhet 

(som organiserad brottslighet och terrorism), bör medlemsstaterna i sin 

lagstiftning utsträcka vad som skall gälla enligt detta direktiv till att 

omfatta även utbyte av sådan verksamhet, i den utsträckning den är 

ägnad att ge upphov till tvättning av pengar som motiverar sådana 

påföljder. 

Ett förbud i medlemsstaternas lagstiftning mot tvättning av pengar, 

förenat med lämpliga åtgärder och påföljder, är en nödvändig 

förutsättning för att bekämpa denna företeelse. 

Det måste tillses att kreditinstitut och finansiella institut kräver att 

kunderna identifierar sig då ett affärsförhållande inleds eller då 

transaktioner över vissa gränsvärden sker, detta för att hindra dem som 

tvättar pengar att utnyttja anonymiteten för sin brottsliga verksamhet.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

58 

Motsvarande regler måste så långt det är möjligt utsträckas till att gälla 

dem för vars räkning någon annan uppträder. 

Kreditinstitut och finansiella institut skall i minst fem år förvara kopior 

av eller uppgifter från föreskrivna identifikationshandlingar samt på motsvarande 

sätt hålla uppgiftsunderlag och arkiv av dokument, eller kopior 

därav, hänförliga till transaktioner, tillgängliga i domstolsförfaranden 

enligt gällande nationell lag, att användas som bevisning i undersökningar 

om tvättning av pengar. 

För upprätthållande av sundhet och integritet hos det finansiella systemet 

och som ett led i kampen mot tvättning av pengar måste det tillses att 

kreditinstitut och finansiella institut med särskild uppmärksamhet 

granskar alla transaktioner som, på grund av deras karaktär, bedöms med 

särskilt stor sannolikhet kunna ha samband med tvättning av pengar. 

Instituten bör därför ägna särskild uppmärksamhet åt transaktioner med 

sådana tredje länder, vilka i fråga om tvättning av pengar inte tillämpar 

normer, som är jämförbara med dem som införts av gemenskapen, eller 

andra likvärdiga normer som lagts fast i internationella fora och som 

antagits av gemenskapen. 

För dessa ändamål får medlemsstaterna begära av kreditinstitut och 

finansiella institut att de skriftligen dokumenterar resultatet av den 

granskning de är skyldiga att utföra, och att de ser till att detta resultat 

hålls tillgängligt för de myndigheter som har att svara för åtgärder med 

ändamål att undanröja tvättning av pengar. 

Uppgiften att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning 

av pengar kan inte fullgöras av de myndigheter som har att bekämpa 

företeelsen annat än i samarbete med kreditinstitut och finansiella institut 

och deras tillsynsmyndigheter. I sådana fall måste banksekretessen 

hävas. En obligatorisk ordning för rapportering av misstänkta transaktioner, 

som innefattar garantier för att sådana uppgifter lämnas till de 

nämnda myndigheterna utan att berörda kunder varnas, utgör det mest 

effektiva medlet för att få till stånd ett sådant samarbete. Det behövs en 

särskild skyddsregel för att kreditinstitut, finansiella institut och deras 

anställda skall befrias från ansvar för överträdelse av sekretessregler. 

Den information som myndigheterna tagit emot i enlighet med detta 

direktiv bör få användas endast i samband med bekämpandet av tvättning 

av pengar. Medlemsstaterna bör likväl få föreskriva att sådan information 

får användas för andra ändamål. 

De rutiner för internkontroll och de utbildningsprogram som kreditinstituten 

och de finansiella instituten inför inom detta område utgör 

kompletterande åtgärder, utan vilka övriga insatser enligt detta direktiv 

skulle kunna bli verkningslösa. 

Eftersom tvättning av pengar kan utföras inte bara genom kreditinstitut 

och finansiella institut utan även genom andra yrkesgrupper och företagskategorier, 

så måste medlemsstaterna utvidga, helt eller delvis,

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

59 

bestämmelserna i detta direktiv till att omfatta dessa övriga yrkesgrupper 

och företag, vilkas verksamhet är särskilt ägnad att utnyttjas för tvättning 

av pengar. 

Det är viktigt att medlemsstaterna särskilt sörjer för att samordnade 

insatser sker inom gemenskapen, när det finns starka skäl att tro att 

yrkesgrupper eller företag, vilkas rörelsebetingelser harmoniserats på 

gemenskapsnivå, utnyttjas för tvättning av pengar. 

Effektiviteten av de insatser som görs för att undanröja tvättning av 

pengar är beroende särskilt av en nära samordning av nationella åtgärder. 

Detta slags samordning, som pågår i olika internationella organ, ställer 

för gemenskapens del krav på samarbete mellan medlemsstaterna och 

kommissionen i en kontaktkommitté. 

Det ankommer på varje medlemsstat att anta de regler som behövs, och 

att bestraffa överträdelser av sådana regler på lämpligt sätt, för att detta 

direktiv skall kunna tillämpas fullt ut. 

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 

Artikel 1 

I detta direktiv avses med 

 kreditinstitut: ett kreditinstitut, så som definierats i artikel 1 första 

strecksatsen i direktiv 77/780/EEGTPF

1

F, PT senast ändrat genom direktiv 

89/646/EEGTPF

2

F, PT omfattande även inom gemenskapen belägna filialer, i 

den betydelse som anges i samma artikels tredje strecksats, till 

kreditinstitut med huvudkontor utanför gemenskapen, 

 finansiellt institut: ett företag som inte är ett kreditinstitut men vars 

huvudsakliga verksamhet består i att utföra en eller flera av de 

verksamheter som anges i punkterna 2 -12 och 14 i bilagan till direktiv 

89/646/EEG, eller ett försäkringsbolag auktoriserat i enlighet med 

direktiv 79/267/EEGTPF

3

FPT, senast ändrat genom direktiv 90/619/EEGTPF

4

FPT, om 

företaget bedriver verksamheter som täcks av det direktivet; denna 

definition omfattar även inom gemenskapen belägna filialer till 

finansiella institut med huvudkontor utanför gemenskapen, 

 tvättning av pengar: följande förfaranden när de sker uppsåtligt: 

 Omvandling eller överföring av egendom i vetskap om att egendomen

härrör från brott eller från medverkan till brott och i syfte att

hemlighålla eller dölja egendomens olagliga ursprung, eller för att

hjälpa någon som är delaktig i sådan verksamhet att undandra sig de

rättsliga följderna av sitt handlande. 

TP

1

PT EGT nr L 322, 17.12.1977, s. 30. 

TP

2

PT EGT nr L 386, 30.12.1989, s. 1. 

TP

3

PT EGT nr L 63, 13.3.1979, s.1. 

TP

4

PT EGT nr L 330, 29.11.1990, s. 50.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

60 

 Hemlighållande eller döljande av en viss egendoms rätta beskaffenhet

eller ursprung, av dess belägenhet, av förfogandet över den, av dess

förflyttning, av de rättigheter som är knutna till den, eller av

äganderätten till den, i vetskap om att egendomen härrör från brott

eller från medverkan till brott. 

 Förvärv, innehav eller brukande av egendom i vetskap om, vid tiden

för mottagandet, att egendomen härrörde från brott eller från

medverkan till brott. 

 Medverkan till, överenskommelse att utföra, försök och medhjälp till,

främjande och underlättande av, samt rådgivning för utförande av

någon av de gärningar som sägs i föregående strecksatser. 

Vetskap, uppsåt och ändamål som utgör rekvisit för de ovannämnda 

gärningarna, får härledas ur objektiva, faktiska omständigheter. 

Tvättning av pengar skall betraktas som sådan även i fall då de gärningar, 

som frambringat den egendom som skall tvättas, begåtts inom någon 

annan medlemsstats eller ett tredje lands territorium. 

 Med egendom avses tillgångar av varje slag, vare sig fysiska eller icke

fysiska, av fast eller lös natur, materiella eller immateriella, samt

juridiska dokument eller instrument som styrker rätten till eller

intresset i sådana tillgångar. 

 Med brott avses brottsliga gärningar som angivits i artikel 3.1 a i

Wienkonventionen samt de övriga brottsliga gärningar, beträffande

vilka respektive medlemsstat föreskrivit att detta direktiv skall gälla. 

 Med behöriga myndigheter avses de nationella myndigheter som i lag

eller annan författning givits behörighet att utöva tillsyn över

kreditinstitut eller finansiella institut. 

Artikel 2 

Medlemsstaterna skall se till att tvättning av pengar, enligt definitionen i 

detta direktiv, är förbjuden. 

Artikel 3 

1. Medlemsstaterna skall se till att kreditinstitut och finansiella institut 

kräver av sina kunder att de styrker sin identitet när ett affärsförhållande 

inleds, särskilt då ett sparkonto eller annat konto öppnas och då bankfackstjänster 

erbjuds. 

2. Identifikationskravet skall tillämpas även vid transaktioner med andra 

kunder än sådana som avses i punkt 1, då transaktionen gäller ett belopp 

motsvarande 15 000 ecu eller mer, vare sig transaktionen genomförs på 

en gång eller i flera led som verkar ha samband. Om summan inte är

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

61 

känd då transaktionen utförs, skall det berörda institutet begära identifikation 

så snart det fått kännedom om summan och konstaterat att gränsvärdet 

uppnåtts. 

3. Trots vad som sägs i punkterna 1 och 2 skall, i fråga om försäkring 

som sådana försäkringsföretag som avses i direktiv 79/267/EEG har 

meddelat inom ramen för verksamhet som omfattas av det direktivet, 

identifikationskravet inte tillämpas vid sådana periodiska premiebetalningar, 

eller premiebetalningar som skall ske visst år, som inte överstiger 

1 000 ecu, inte heller vid engångspremiebetalningar som uppgår till högst 

2 500 ecu. Om de periodiska premiebetalningarna, eller premiebetalningarna 

som skall ske visst år, höjs så att de överstiger gränsvärdet 1 000 

ecu, skall identifikation krävas. 

4. Medlemsstaterna får föreskriva att identifikationskravet inte skall vara 

obligatoriskt i fråga om pensionsförsäkring som grundar sig på ett 

anställningskontrakt eller den försäkrades yrkesverksamhet, detta förutsatt 

att försäkringsbrevet inte innehåller någon återköpsklausul och inte 

får användas som säkerhet för lån. 

5. I de fall då det råder osäkerhet om huruvida sådana kunder, som avses 

i föregående punkter, handlar för egen del, samt i de fall då det står klart 

att de inte handlar för egen del, skall kreditinstituten och de finansiella 

instituten vidta lämpliga åtgärder för att skaffa sig upplysningar om den 

verkliga identiteten hos de personer, för vilkas räkning kunderna i fråga 

handlar. 

6. Kreditinstitut och finansiella institut skall genomföra sådan identifikation 

även om transaktionsbeloppet är lägre än föreskrivet gränsvärde, 

närhelst det föreligger misstanke om tvättning av pengar. 

7. Kreditinstitut och finansiella institut skall inte vara skyldiga att 

genomföra identifikation enligt denna artikel, om även kunden är ett 

kreditinstitut eller ett finansiellt institut som omfattas av detta direktiv. 

8. Medlemsstaterna får föreskriva att identifikationskravet, såvitt gäller 

transaktioner som avses i punkterna 3 och 4, skall anses tillgodosett när 

det har klarlagts att betalningen skall ske från ett konto som i enlighet 

med föreskrifterna i punkt 1 öppnats i kundens namn hos ett kreditinstitut 

som omfattas av detta direktiv. 

Artikel 4 

Medlemsstaterna skall se till att kreditinstitut och finansiella institut förvarar 

följande som bevismaterial i eventuella undersökningar om tvättning 

av pengar: 

 När det gäller identifikation skall en kopia av eller uppgifter om den

bevisning som krävts behållas i minst fem år efter det att

affärsförhållandet med kunden har upphört.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

62 

 När det gäller transaktioner skall uppgiftsunderlag och arkiv, bestående 

av originaldokument eller sådana kopior som i enlighet med gällande 

nationell lag får företes i domstolsförfaranden, behållas i minst fem år 

efter det att transaktionerna utförts. 

Artikel 5 

Medlemsstaterna skall se till att kreditinstitut och finansiella institut med 

särskild uppmärksamhet granskar alla transaktioner som de, med hänsyn 

till transaktionernas natur, bedömer med särskilt stor sannolikhet kunna 

ha samband med tvättning av pengar. 

Artikel 6 

Medlemsstaterna skall se till att kreditinstitut och finansiella institut samt 

dessas styrelseledamöter och anställda samarbetar fullt ut med de 

myndigheter, som har att bekämpa tvättning av pengar 

 genom att självmant lämna dessa myndigheter upplysningar om alla

förhållanden som kan tyda på tvättning av pengar, 

 genom att på begäran av dessa myndigheter förse dem, i enlighet med

vad som gäller enligt tillämplig lag, med alla uppgifter som behövs. 

Uppgifter som avses i första stycket skall lämnas vidare till de myndigheter 

som har att bekämpa tvättning av pengar i den medlemsstat, inom 

vars territorium det uppgiftslämnande institutet är beläget. Uppgifterna 

skall normalt lämnas vidare av den person eller de personer som 

kreditinstitutet eller det finansiella institutet utsett i enlighet med vad 

som sägs i artikel 11.1. 

Uppgifter som lämnas till myndigheterna i enlighet med bestämmelserna 

i första stycket får användas endast i samband med bekämpandet av 

tvättning av pengar. Medlemsstaterna får dock föreskriva att uppgifterna 

får användas även för andra ändamål. 

Artikel 7 

Medlemsstaterna skall se till att kreditinstitut och finansiella institut, till 

dess de underrättat de myndigheter som avses i artikel 6, avstår från att 

utföra sådana transaktioner som de vet har eller misstänker ha samband 

med tvättning av pengar. Dessa myndigheter får, under de förutsättningar 

som gäller enligt deras respektive nationella lagar, ge föreläggande om 

att transaktionen inte skall utföras. I de fall då en sådan transaktion 

misstänks föranleda tvättning av pengar och det inte är möjligt att på 

angivet sätt underlåta att utföra transaktionen eller underlåtenheten är 

ägnad att motverka försök att efterforska dem som gynnas av ett misstänkt 

förfarande för tvättning av pengar, skall det berörda institutet i 

efterhand omedelbart underrätta myndigheterna.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

63 

Artikel 8 

Kreditinstitut och finansiella institut samt deras styrelseledamöter och 

anställda får inte röja för kunden i fråga eller för någon tredje person att 

upplysningar har lämnats till myndigheterna i enlighet med artiklarna 6 

och 7, eller att en undersökning om tvättning av pengar genomförs. 

Artikel 9 

Om en anställd eller en styrelseledamot i ett kreditinstitut eller finansiellt 

institut i god tro har röjt upplysningar, som avses i artiklarna 6 och 7, för 

de myndigheter som har att bekämpa tvättning av pengar, skall detta inte 

innebära överträdelse av någon sekretessregel som följer av ett avtal eller 

av någon föreskrift i lag eller annan författning, och inte föranleda ansvar 

i någon form för kreditinstitutet, det finansiella institutet eller deras 

styrelseledamöter eller anställda. 

Artikel 10 

Medlemsstaterna skall se till att behöriga myndigheter, om de vid 

inspektion av ett kreditinstitut eller finansiellt institut, eller på något 

annat sätt har upptäckt omständigheter som skulle kunna utgöra bevis för 

tvättning av pengar, underrättar de myndigheter som har att bekämpa 

tvättning av pengar. 

Artikel 11 

Medlemsstaterna skall se till att kreditinstitut och finansiella institut 

1. inför tillfredsställande rutiner för internkontroll och samordning för att

förekomma och hindra förfaranden som har samband med tvättning av

pengar, 

2. vidtar lämpliga åtgärder för att bringa bestämmelserna i detta direktiv

till de anställdas kännedom. Bland annat skall vederbörande anställda

delta i särskilda utbildningsprogram, avsedda att såväl hjälpa dem

känna igen förfaranden som kan ha samband med tvättning av pengar,

som ge dem vägledning för hur de skall handla i sådana fall. 

Artikel 12 

Medlemsstaterna skall se till att bestämmelserna i detta direktiv utvidgas, 

helt eller delvis, till att omfatta andra yrkesgrupper och 

företagskategorier än kreditinstitut och finansiella institut som avses i 

artikel 1, då den verksamhet som bedrivs är särskilt ägnad att utnyttjas 

för tvättning av pengar. 

Artikel 13 

1. En kontaktkommitté (i fortsättningen kallad kommittén) skall bildas 

under kommissionen. Den skall ha till uppgift

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

64 

a) att, såvitt det är förenligt med artiklarna 169 och 170 i fördraget,

underlätta ett samordnat genomförande av detta direktiv genom

regelbundet samråd om alla praktiska problem som uppkommer vid

dess tillämpning och där ett åsiktsutbyte bedöms vara av värde, 

b) att underlätta samråd mellan medlemsstaterna om sådana strängare

eller ytterligare villkor och skyldigheter som de får föreskriva

nationellt, 

c) att vid behov rekommendera kommissionen tillägg eller ändringar i

detta direktiv, eller jämkningar som bedöms nödvändiga, särskilt för

att samordna verkningarna av artikel 12, 

d) att undersöka om en viss yrkesgrupp eller företagskategori bör

omfattas av artikel 12, när det klarlagts att en sådan yrkesgrupp eller

företagskategori har utnyttjats i en medlemsstat för tvättning av

pengar. 

2. Det skall inte ingå i kommitténs uppgifter att bedöma skälen för beslut 

som behöriga myndigheter fattat i enskilda fall. 

3. Kommittén skall bestå av personer som utsetts av medlemsstaterna och 

av företrädare för kommissionen. Ett sekretariat skall tillhandahållas av 

kommissionen. En företrädare för kommissionen skall vara ordförande. 

Kommittén skall sammankallas av ordföranden antingen på dennes eget 

initiativ eller på begäran av delegationen för en medlemsstat. 

Artikel 14 

Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för fullständig 

tillämpning av alla bestämmelser i detta direktiv och skall särskilt föreskriva 

vilka påföljder som skall gälla vid överträdelse av regler som 

antagits på grund av detta direktiv. 

Artikel 15 

Medlemsstaterna får till hinder för tvättning av pengar införa eller 

behålla strängare regler inom det område som omfattas av detta direktiv. 

Artikel 16 

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar 

som är nödvändiga för att följa detta direktiv före den 1 januari 1993. 

2. När en medlemsstat antar sådana bestämmelser, skall dessa innehålla 

en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när 

de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras 

skall varje medlemsstat själv utfärda.

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 5 

65 

3. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till 

centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det 

område som omfattas av detta direktiv. 

Artikel 17 

Kommissionen skall ett år efter den 1 januari 1993 och därefter närhelst 

det är påkallat och minst vart tredje år upprätta en rapport om 

genomförandet av detta direktiv, vilken skall överlämnas till 

Europaparlamentet och rådet. 

Artikel 18 

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 

Utfärdat i Luxemburg den 10 juni 1991. 

På rådets vägnar 

J.-C. JUNCKER 

Ordförande

66 

Prop. 2000/01:133 

Bilaga 6 

Lagrådets yttrande 

Utrdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-05-14 

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif 
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin. 

Enligt en lagrådsremiss den 26 april 2001 (Justitiedepartementet) har 

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om 

ändring i brottsbalken. 

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av ämnessakkunnige Petter[REDACTED_EFTERNAMN]. 

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Prop. 2000/01:133 

67 

Justitiedepartementet 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 2001 

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden HjelmWallén, 
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN] 

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] 

Regeringen beslutar proposition Tillträde till andra tilläggsprotokollet till 

bedrägerikonventionen