Regeringens proposition

 1992/93:216

 om prövningstillstånd i hovrätt och in-

 stansordningen i utsökningsmål

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de

 förslag som har tagits upp i bifogade

 utdrag ur regeringsprotokollet den 25

 mars 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås att förfarandet

 med prövningstillstånd utvidgas till att

 omfatta alla tvistemål där värdet av

 tvisteföremålet uppenbart inte överstiger

 ett basbelopp (34 400 kr för år 1993). I

 dag är motsvarande gräns ett halvt

 basbelopp (17 200 kr för år 1993).

 I propositionen föreslås vidare att

 regler om prövningstillstånd införs i

 ledet tingsrätt-hovrätt i brottmål, där

 tingsrätten endast har dömt den

 tilltalade till böter eller frikänt den

 tilltalade från ansvar. Prövnings-

 tillstånd skall krävas oavsett vem - den

 tilltalade, åklagaren eller målsäganden -

 som överklagar. Undantag föreslås dock

 för det fåtal fall där Riksåklagaren,

 Justitiekanslern eller Riksdagens

 ombudsmän för talan i hovrätten.

 Prövningstillståndsförfarandet i

 hovrätten föreslås utformat i huvudsak på

 samma sätt för brottmål och tvistemål.

 Förslaget innebär att prövningstillstånd

 skall kunna beviljas om det finns

 anledning att ändra tingsrättens

 avgörande (ändringsdispens), om det är av

 vikt för ledningen av rättstillämpningen

 att överprövning sker (prejudikatdispens)

 eller om det annars föreligger synnerliga

 skäl till överprövning (extraordinär

 dispens).

 I propositionen föreslås att hovrätten

 vid dispensprövningen skall vara domför

 med tre lagfarna domare. I dag gäller att

 hovrätten skall bestå av två domare.

 I propositionen föreslås vidare att

 beslut som har meddelats av krono-

 fogdemyndighet skall överklagas först

 till tingsrätt i stället för som nu

 direkt till hovrätt. För prövning i

 hovrätt krävs prövningstillstånd.

 Propositionen innehåller också ett

 förslag om att reglerna om s.k.

 hovrättsting skall avskaffas.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 juli 1993 såvitt gäller reglerna om

 prövningstillstånd i hovrätt och om av-

 skaffande av hovrättsting och i övrigt

 den 1 januari 1994.

 1

 Propositionens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 2 kap. 4 och 5 §§, 16 kap. 3 §,

 49 kap. 12 § och 51 kap. 4 § skall ha

 följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas två

 nya paragrafer, 49 kap. 12 a § och

 51 kap. 10 a §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §1

 Hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare. I mål som överklagats från tings-

 rätt skall dock minst fyra lagfarna

 domare delta när hovrätten avgör målet,

 om tingsrätten bestått av tre lagfarna

 domare. Flera än fem lagfarna domare får

 inte delta i hovrätten.

 I brottmål gäller, i stället för

 bestämmelserna i första stycket, att

 hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare och två nämndemän. Flera än fyra

 lagfarna domare och tre nämndemän får

 inte delta. Förekommer ej anledning att

 döma till svårare straff än böter och är

 det i målet inte fråga om företagsbot, är

 hovrätten dock domför även med den

 sammansättning som anges i första

 stycket. Detsamma gäller vid handläggning

 som ej sker vid huvudförhandling.

 Vid behandling av Vid behandling av

 frågor om pröv- frågor om pröv-

 ningstillstånd ningstillstånd skall

 skall hovrätten hovrätten bestå av

 bestå av två tre lagfarna domare.

 lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är hovrätten domför med en

 lagfaren domare.

 Regeringen bestämmer i vilken omfattning

 åtgärd, som avser endast beredandet av

 ett mål, får vidtas av en lagfaren domare

 i hovrätten eller av en annan tjänsteman

 vid denna.

 5 §2

 Hovrätt skall Hovrätt skall

 sammanträda på ort, sammanträda på den

 där den har sitt ort där den har sitt

 säte. säte.

 1Senaste lydelse 1989:656.

 2Senaste lydelse 1974:573.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Sammanträde får

 Sammanträde må ock, också hållas på

 om särskilda skäl någon annan ort om

 äro därtill, hållas det finns skäl till

 å annan ort. det.

 Sammanträde skall Sammanträde skall

 hållas så ofta det hållas så ofta det

 för arbetet kräves. krävs för arbetet.

 Hovrätt,

 beträffande vilken

 regeringen meddelat

 förordnande därom,

 skall årligen å

 bestämda tider

 hålla hovrättsting

 utom

 förläggningsorten å

 viss eller vissa

 orter inom

 domkretsen för

 huvudförhandling i

 mål från den delen

 av domkretsen.

 16 kap.

 3 §3

 Vid omröstning Vid omröstning

 skall den mening skall den mening

 gälla, som gälla, som omfattats

 omfattats av mer än av mer än hälften av

 hälften av rättens rättens ledamöter.

 ledamöter. Om någon Om någon mening har

 mening har erhållit erhållit hälften av

 hälften av rösterna rösterna och ordfö-

 och ordförandens randens röst är

 röst är bland dem, bland dem, skall

 skall dock den dock den meningen

 meningen gälla. Vid gälla.

 avgörande av frågor

 om pröv-

 ningstillstånd

 enligt 49 kap. 12 §

 skall dock, om en

 av ledamöterna vill

 bevilja prövnings-

 tillstånd, hans

 mening gälla som

 hovrättens beslut.

 49 kap.

 12 §4

 Talan mot I tvistemål där

 tingsrättens dom förlikning om saken

 eller beslut i mål är tillåten krävs

 som handlagts av en prövningstillstånd

 lagfaren domare för att hovrätten

 enligt 1 kap. 3 d § skall pröva tings-

 första stycket får rättens dom eller

 be-

 3Senaste lydelse 1987:747.

 4Senaste lydelse 1990:443.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 slut i mål som hand-

 lagts av en lagfaren

 inte prövas av domare enligt 1 kap.

 hovrätten i vidare 3 d § första stycket

 mån än som framgår och i annat mål där

 av 13 §, om inte det värde som sägs i

 hovrätten meddelat 1 kap. 3 d § tredje

 parten stycket uppenbart

 prövningstillstånd. inte överstiger

 basbeloppet enligt

 lagen (1962:381) om

 allmän försäkring.

 Prövningstilllstånd Prövningstillstånd

 behövs inte vid behövs inte om

 talan mot beslut överklagandet avser

 som rör någon annan 1. ett avgörande i

 än en part eller en mål som skall hand-

 intervenient, läggas av tingsrätt

 beslut varigenom i

 tingsrätten ogillat särskild sam-

 jäv mot en domare, mansättning,

 beslut angående 2. ett beslut som

 utdömande av före- rör någon annan än

 lagt vite eller om en part eller en

 ansvar för en intervenient,

 rättegångsförseelse 3. ett beslut genom

 eller beslut vilket tingsrätten

 varigenom en miss- ogillat jäv mot en

 nöjesanmälan eller domare, eller

 en vade- eller 4. ett beslut genom

 besvärstalan av- vilket en miss-

 visats. nöjesanmälan eller

 en ansökan om

 återvinning eller

 ett överklagande

 avvisats.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd

 skall 54 kap. 11 § tredje stycket och

 13 § gälla i tillämpliga delar.

 12 a §

 I brottmål krävs

 prövningstillstånd

 för att hovrätten

 skall pröva en

 tingsrätts dom genom

 vilken den

 tilltalade inte

 dömts till annan

 påföljd än böter

 eller helt frikänts

 från ansvar.

 Om tingsrätten i

 sin dom även prövat

 enskilt anspråk mot

 den tilltalade,

 gäller i den delen

 bestämmelserna i

 12 §.

 Första stycket

 gäller inte om domen

 överklagas av Riks-

 åklagaren,

 Justitiekanslern

 eller

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Justitieombudsman.

 Krav på

 prövningstillstånd

 enligt första eller

 andra stycket

 omfattar även beslut

 som får överklagas

 endast i samband med

 överklagande av dom.

 I fråga om

 meddelade prövnings-

 tillstånd skall

 54 kap. 11 § tredje

 stycket och 13 §

 gälla.

 51 kap.

 4 §5

 I vadeinlagan skall vadekäranden

 uppgiva:

 1. den dom, mot vilken talan föres;

 2. grunderna för vadetalan med

 angivande, i vilket avseende underrättens

 domskäl enligt kärandens mening äro

 oriktiga; samt

 3. i vilken del domen överklagas och den

 ändring i domen, som käranden yrkar.

 Om

 prövningstillstånd

 behövs, skall

 käranden i

 vadeinlagan ange de

 omständigheter som

 han åberopar till

 stöd för att sådant

 tillstånd skall

 meddelas.

 Käranden skall i vadeinlagan uppgiva de

 bevis han vill åberopa och vad han vill

 styrka med varje särskilt bevis.

 Skriftligt bevis, som ej tidigare

 förebragts, skall i huvudskrift eller

 styrkt avskrift fogas vid vadeinlagan.

 Vill käranden, att förnyat förhör med

 vittne eller sakkunnig skall äga rum

 eller förnyad syn å stället skall hållas,

 skall han angiva det i vadeinlagan jämte

 skälen därtill. I vadeinlagan skall kä-

 randen ock angiva, om han vill, att

 målsägande eller den tilltalade skall in-

 finna sig personligen vid

 huvudförhandling i hovrätten.

 Är den tilltalade anhållen eller häktad,

 skall det angivas.

 Vadeinlagan skall vara egenhändigt

 undertecknad av käranden eller hans

 ombud.

 10 a §

 Behövs

 prövningstillstånd,

 beslutar hovrätten

 sedan skrift-

 växlingen avslutats,

 om sådant

 5senaste lydelse

 1963:149.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 tillstånd skall

 meddelas. När det

 finns skäl för det,

 får frågan upptas

 utan att

 skriftväxling skett.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993. Om en dom eller ett beslut har

 meddelats före ikraftträdandet, gäller

 äldre bestämmelser i fråga om

 överklagande och krav på

 prövningstillstånd.

 3

 2 Förslag till

 Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 utsökningsbalken

 dels att 18 kap. 3 § skall upphöra att

 gälla,

 dels att 2 kap. 19 §, 18 kap. 1 och 2,

 4-16 och 17-19 §§ samt rubrikerna närmast

 före 18 kap. 2, 12 och 16 a §§ skall ha

 följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en

 ny paragraf, 18 kap. 16 a §, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 19 §

 Kronofogdemyndighetens

 Kronofogdemyndighetens

 beslut länder till beslut gäller

 efterrättelse omedelbart. Vite får

 omedelbart. Vite dock inte utsökas

 får dock ej utsökas innan det beslut,

 innan det beslut, genom vilket

 varigenom kro- kronofogdemyndig-

 nofogdemyndigheten heten har dömt ut

 har dömt ut vitet, vitet, har vunnit

 har vunnit laga laga kraft.

 kraft.

 Verkställigheten Verkställigheten

 fortgår även om fortgår även om

 talan förs mot

 kronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut överklagas,

 hetens beslut, om inte något annat

 såvida ej annat föreskrivs i denna

 föreskrivs i denna balk eller förordnas

 balk eller för- av en domstol.

 ordnas av hovrätten

 eller högsta

 domstolen.

 18 kap.

 1 §

 Talan mot Kronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut överklagas

 hetens beslut förs skriftligen hos den

 i hovrätten genom tingsrätt inom vars

 besvär. domkrets kronofog-

 demyndigheten har

 sitt säte.

 I den mån ej annat I den mån det inte

 föreskrivs i detta föreskrivs något

 kapitel skall annat i detta

 bestämmelserna i kapitel skall be-

 rättegångsbalken om stämmelserna i lagen

 fullföljd av talan (1946:807) om

 i hovrätten och handläggning av

 högsta domstolen domstolsärenden

 och om rättegången tillämpas be-

 där tillämpas i ut- träffande

 sökningsmål. överklaganden i

 utsökningsmål.

 Tingsrätten skall

 dock alltid bestå av

 en lagfaren domare.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Talan mot Överklagande av

 kronofogdemyndighe- kronofogdemyn-

 tens beslut dighetens beslut

 2 §

 Talan mot

 Kronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut får

 hetens beslut får överklagas av den

 föras av den som som beslutet angår,

 beslutet angår, om om det har gått

 det har gått honom honom emot. Sökanden

 emot. Sökanden eller svaranden får

 eller svaranden får klaga även över att

 klaga även över att beslut gör intrång i

 beslut gör intrång tredje mans rätt.

 i tredje mans rätt.

 Talan mot beslut, Ett beslut, genom

 varigenom rättighet vilket en rättighet

 har förbehållits har förbehållits

 enligt 12 kap. 33 § enligt 12 kap. 33 §

 andra stycket, får andra stycket, får

 föras endast av den överklagas endast av

 som har bestritt den som har bestritt

 att sådant att sådant förbehåll

 förbehåll görs. görs.

 4 §

 Klagan får ej Ett beslut, genom

 föras över att vilket kronofogde-

 krono- myndigheten har fun-

 fogdemyndigheten nit sig behörig att

 har funnit sig be- ta upp en ansökan om

 hörig att upptaga verkställighet, får

 en ansökan om inte överklagas.

 verkställighet.

 Har Om

 kronofogdemyndigheten

 kronofogdemyndigheten

 funnit sig obehörig har funnit sig

 att upptaga en an- obehörig att ta upp

 sökan, kan en ansökan, kan

 hovrätten efter tingsrätten efter

 klagan bestämma överklagande

 vilken krono- bestämma vilken kro-

 fogdemyndighet som nofogdemyndighet som

 skall handlägga skall handlägga

 målet och hänvisa målet och hänvisa

 det till den det till den

 myndigheten. Härvid myndigheten. Härvid

 tillämpas 2 kap. tillämpas 2 kap. 4 §

 4 § första stycket första stycket andra

 andra meningen. meningen.

 5 §

 Talan får ej föras Följande beslut får

 mot beslut, inte överklagas:

 varigenom begäran 1. ett beslut genom

 om rättelse av vilket

 utmätning enligt begäran om rättelse

 4 kap. 33 eller av utmätning enligt

 34 § eller av 4 kap. 33 eller 34 §

 kvarstad för eller

 fordran enligt av kvarstad för

 16 kap. 13 § har fordran enligt

 lämnats utan Föreslagen lydelse

 bifall.

 Nuvarande lydelse 16 kap. 13 § har

 lämnats utan bifall,

 2. ett beslut genom

 vilket en rättighet

 Mot beslut, inte har

 varigenom rättighet förbehållits enligt

 ej har förbehållits 12 kap. 33 § andra

 enligt 12 kap. 33 § stycket,

 andra stycket, får 3. ett beslut genom

 talan ej föras. vilket en förrätt-

 Talan får ej heller ningsman har

 föras mot beslut, förklarats jävig.

 varigenom en

 förrättningsman har

 förklarats jävig.

 6 §

 Talan får ej föras Ett beslut i en

 mot beslut i fråga fråga som avses i

 som avses i 2 kap. 2 kap. 10 eller 11 §

 10 eller 11 §. I får inte överklagas.

 samband med talan I samband med att

 mot beslut, ett beslut

 varigenom överklagas, genom

 föreläggande av vilket föreläggande

 vite eller annan av vite eller annan

 påföljd har påföljd har

 tillämpats, får tillämpats, får dock

 dock prövning av prövning av

 föreläggandets föreläggandets gil-

 giltighet påkallas. tighet påkallas.

 Mot beslut som Ett beslut som

 innefattar endast innefattar endast

 förberedelse till förberedelse till

 senare beslut och senare beslut och

 ej rör tredje man inte rör tredje man

 får talan föras får överklagas

 endast i samband endast i samband med

 med talan mot det överklagande av det

 senare beslutet. senare beslutet.

 Talan får dock Beslutet får dock

 föras särskilt på överklagas särskilt

 den grund att målet på den grund att

 onödigt uppehålls målet onödigt

 genom beslutet. uppehålls genom be-

 slutet.

 Klagan över En sakägarförteck-

 sakägarförteckning ning får överklagas

 får föras endast i endast i samband med

 samband med talan att en auktion eller

 mot auktion eller ett beslut om

 talan mot beslut om fördelning av in-

 fördelning av flutna medel över-

 influtna medel. klagas.

 7 §

 Talan mot beslut Ett beslut om

 om utmätning som utmätning som avses

 avses i 7 kap. i 7 kap. eller ett

 eller mot beslut om beslut om införsel

 införsel får föras får överklagas utan

 utan inskränkning inskränkning till

 till viss tid. viss tid.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 I fråga om annan Ett beslut om annan

 utmätning skall utmätning skall

 talan av sökanden överklagas av

 eller svaranden sökanden eller sva-

 föras inom tre randen inom tre

 veckor från det att veckor från det att

 beslutet delgavs beslutet delgavs

 honom. Tredje man honom. Tredje man

 får föra talan mot får överklaga sådan

 sådan utmätning utmätning utan in-

 utan inskränkning skränkning till viss

 till viss tid. tid. Ett beslut som

 Talan mot beslut avses i 8 kap. 9 §

 som avses i 8 kap. första stycket eller

 9 § första stycket 12 kap. 49 § tredje

 eller 12 kap. 49 § stycket skall dock

 tredje stycket överklagas inom tre

 skall dock föras veckor från det att

 inom tre veckor beslutet delgavs

 från det att klaganden.

 beslutet delgavs

 klaganden.

 Klagan över En exekutiv för-

 exekutiv försälj- säljning skall

 ning skall föras överklagas inom tre

 inom tre veckor veckor från

 från försäljningen. försäljningen. Ett

 Mot beslut om för- beslut om fördelning

 delning eller eller utbetalning av

 utbetalning av medel skall överkla-

 medel skall talan gas inom tre veckor

 föras inom tre från beslutet.

 veckor från Ett sådant

 beslutet. överklagande som

 Talan som avses i avses i 6 § andra

 6 § andra stycket stycket andra me-

 andra meningen får ningen får göras

 föras utan utan inskränkning

 inskränkning till till viss tid.

 viss tid.

 Talan mot Kronofogdemyndig-

 kronofogdemyndighe- hetens beslut i

 tens beslut i andra andra fall skall

 fall skall föras överklagas inom tre

 inom tre veckor veckor från det att

 från det att beslutet delgavs

 beslutet delgavs klaganden.

 klaganden.

 8 §

 I besvärsinlagan I överklagandet

 skall klaganden skall klaganden ange

 ange det det överklagade

 överklagade beslu- beslutet, den

 tet, den ändring ändring som yrkas i

 som yrkas däri och beslutet och grun-

 grunderna för derna för

 besvärstalan. överklagandet.

 Klaganden skall i Klaganden skall

 inlagan lämna lämna uppgift om de

 uppgift om de bevis bevis som han vill

 som han vill åberopa och om vad

 åberopa och vad han han vill styrka med

 vill styrka med varje särskilt

 varje särskilt bevis. Skriftligt

 bevis. Skriftligt bevis som inte har

 bevis som ej har givits in tidigare

 ingivits tidigare skall bifogas i

 skall fogas vid in- original eller

 lagan i huvudskrift styrkt kopia.

 eller

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 bestyrkt avskrift. Överklagandet skall

 Besvärsinlagan vara undertecknat av

 skall vara egen- klaganden eller hans

 händigt ombud.

 undertecknad av

 klaganden eller

 hans ombud.

 9 §

 Besvärsinlagan Ett överklagande

 skall inges till skall ges in till

 krono- kronofogdemyndigheten.

 fogdemyndigheten.

 Besvär som ej har Ett överklagande

 anförts i rätt tid som inte har kommit

 skall avvisas av in i rätt tid skall

 kronofogdemyndig- avvisas av

 heten. Har kronofogde-

 besvärsinlagan myndigheten. Om

 kommit in till överklagandet har

 hovrätten före be- kommit in till

 svärstidens utgång, tingsrätten inom

 skall den om- tiden för över-

 ständigheten att klagande, skall den

 inlagan har kommit omständigheten att

 in till överklagandet har

 kronofogdemyndighe- kommit in till

 ten först därefter kronofogdemyndighe-

 ej föranleda att ten först därefter

 besvären avvisas. inte föranleda att

 det avvisas.

 Om den som vill Om den som vill

 anföra besvär visar överklaga ett beslut

 laga förfall före visar laga förfall

 besvärstidens innan tiden för

 utgång, skall överklagande gått

 kronofogdemyndig- ut, skall krono-

 heten sätta ut ny fogdemyndigheten

 tid. sätta ut ny tid.

 10 §

 Avvisas ej Om överklagandet

 besvärstalan, skall inte avvisas, skall

 kronofogdemyndigheten

 kronofogdemyndigheten

 så snart som så snart som möjligt

 möjligt sända sända detta och

 besvärsinlagan och övriga handlingar i

 övriga handlingar i målet till

 målet till tingsrätten.

 hovrätten.

 11 §

 Frågan huruvida Frågan huruvida ett

 besvär har anförts beslut har

 i rätt tid får överklagats i rätt

 komma under hov- tid får komma under

 rättens bedömande tingsrättens

 endast i samband bedömande endast i

 med prövning av samband med prövning

 besvär över beslut, av ett överklagande

 varigenom av ett beslut genom

 kronofogdemyndig- vilket

 heten har avvisat kronofogdemyndig-

 besvären. heten har avvisat

 överklagandet.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Vissa bestämmelser Vissa bestämmelser

 om förfarandet i om förfarandet i

 hovrätten tingsrätten

 12 §

 Hovrätten får, Tingsrätten får,

 utan att motparten utan att motparten

 dessförinnan har dessförinnan har

 beretts tillfälle beretts tillfälle

 att inkomma med att yttra sig över

 förklaring, överklagandet,

 förordna att åtgärd förordna att någon

 för verkställighet åtgärd för verk-

 ej skall vidtagas ställighet tills

 tills vidare eller, vidare inte skall

 om synnerliga skäl vidtas eller, om det

 föreligger, att finns synnerliga

 redan vidtagen skäl, att en redan

 åtgärd skall hävas. vidtagen åtgärd

 skall hävas.

 Hovrätten får Tingsrätten får

 också omedelbart också omedelbart

 förordna att åtgärd förordna att en

 för verkställighet åtgärd för verk-

 skall genomföras ställighet skall

 och bestå till dess genomföras och bestå

 annat förordnas. till dess annat för-

 ordnas.

 13 §

 Den omständigheten Den omständigheten

 att beslut har att ett beslut har

 meddelats av en meddelats av en

 jävig förrättnings- jävig förrätt-

 man skall ej ningsman skall inte

 föranleda att föranleda att

 beslutet hävs, om beslutet hävs, om

 jävet uppenbarligen jävet uppenbarligen

 ej har inverkat på inte har inverkat på

 beslutet. beslutet.

 14 §

 Vid bifall till Vid bifall till ett

 talan mot visst överklagande av ett

 beslut får även visst beslut får

 senare beslut i må- även ett senare be-

 let, som har slut i målet hävas

 samband med det när det kan ske, om

 förra beslutet och detta beslut har

 som ej hade vunnit samband med det

 laga kraft mot förra beslutet och

 klaganden när inte hade vunnit

 besvär anfördes, laga kraft mot

 hävas när det kan klaganden när han

 ske. överklagade det

 första beslutet.

 15 §

 Bifalls talan mot Om ett överklagande

 beslut om för- av ett beslut om

 delning av medel, fördelning av medel

 gäller det till bifalls, gäller det

 förmån även för den till förmån

 som ej själv Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 även för den som

 har fört talan mot inte själv har

 beslutet. överklagat beslutet.

 16 §

 Hovrättens beslut Tingsrättens beslut

 i dit fullföljd i en fråga som

 fråga länder till överklagats dit

 efterrättelse en- gäller på det sätt

 ligt vad som sägs i som i 2 kap. 19 §

 2 kap. 19 § om sägs om krono-

 kronofogde- fogdemyndighetens

 myndighetens be- beslut.

 slut.

 I mål om utmätning I mål om utmätning

 eller införsel eller införsel skall

 skall dock vidtagen dock en vidtagen

 åtgärd ej utan åtgärd inte utan

 särskilt särskilt förordnande

 förordnande återgå återgå innan

 innan hovrättens tingsrättens beslut

 beslut har vunnit har vunnit laga

 laga kraft. kraft.

 Talan mot Överklagande av

 hovrättens beslut tingsrättens beslut,

 m.m.

 16 a §

 Tingsrättens beslut

 överklagas hos

 hovrätten.

 Hovrätten får inte

 pröva ett över-

 klagande av ett

 beslut av en tings-

 rätt, om inte

 hovrätten meddelat

 parten

 prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd

 behövs inte om

 överklagandet avser

 ett beslut som rör

 någon annan än en

 part, ett beslut

 genom vilket tings-

 rätten ogillat jäv

 mot en domare eller

 ett beslut genom

 vilket en miss-

 nöjesanmälan eller

 ett överklagande har

 avvisats.

 I fråga om

 meddelade prövnings-

 tillstånd skall

 54 kap. 11 § tredje

 stycket

 rättegångsbalken

 gälla.

 Nuvarande lydelse Prövningstillstånd

 får meddelas endast

 om

 1. det är av vikt

 för ledning av

 Föreslagen lydelse

 rättstillämpningen

 att överklagandet

 prövas av högre

 rätt,

 2. det finns

 anledning till änd-

 ring i i

 tingsrättens beslut,

 eller

 3. det annars finns

 synnerliga skäl att

 pröva överklagandet.

 Kan ett

 överklagande av

 tingsrättens beslut

 prövas av hovrätten

 endast om denna

 meddelat prövnings-

 tillstånd, skall

 tingsrätten i

 samband med under-

 rättelse om vad som

 gäller i fråga om

 överklagande upplysa

 parterna om detta

 och därvid också

 ange innehållet i

 närmast föregående

 stycke.

 17 §

 Mot beslut, Ett beslut, genom

 varigenom hovrätten vilket en domstol

 har funnit har funnit

 kronofogdemyndig- kronofogdemyndig-

 heten behörig att heten behörig att ta

 upptaga en ansökan upp en ansökan om

 om verkställighet verkställighet eller

 eller har hänvisat har hänvisat ett mål

 mål till viss till en viss krono-

 krono- fogdemyndighet, får

 fogdemyndighet, får inte överklagas.

 talan ej föras. Detsamma gäller ett

 Detsamma gäller beslut av en domstol

 hovrättens beslut med anledning av ett

 med anledning av sådant överklagande

 talan som avses i som avses i 6 §

 6 § andra stycket andra stycket andra

 andra meningen. meningen.

 18 §

 Talan mot beslut, Ett beslut, genom

 varigenom hovrätten vilket en domstol

 innan innan

 ändringsyrkandet ändringsyrkandet

 prövas slutligt har prövas slutligt har

 meddelat för- meddelat ett

 ordnande som avses förordnande som

 i 12 § eller har avses i 12 § eller

 utlåtit sig har uttalat sig i

 angående före- fråga om ett

 läggande som avses föreläggande som

 i 2 kap. 15 §, avses i 2 kap. 15 §,

 skall föras får överklagas

 särskilt. särskilt.

 19 §

 Vad som sägs i 4 § Vad som sägs i 4 §

 andra Nuvarande andra stycFöreslagen

 lydelse lydelse

 stycket och 12, 14 ket och 12, 14 och

 och 15 §§ tillämpas 15 §§ tillämpas även

 även i högsta i hovrätten och

 domstolen. Högsta domstolen.

 Vad som sägs i 16 §

 tillämpas även i

 hovrätten.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. I fråga om beslut som meddelats av

 kronofogdemyndighet före ikraftträdandet

 gäller äldre föreskrifter.

 4

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift

 Härigenom föreskrivs att 10 a och 11 §§

 lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 a §1

 Talan mot Tingsrättens beslut

 tingsrättens beslut får överklagas hos

 förs genom besvär i hovrätten. Överkla-

 hovrätten. Talan gandet får inte

 får inte prövas av prövas av hovrätten

 hovrätten om inte om inte hovrätten

 hovrätten meddelat meddelat parten

 parten prövnings- prövningstillstånd.

 tillstånd.

 Prövningstillstånd Prövningstillstånd

 behövs inte vid behövs inte om

 talan mot beslut överklagandet avser

 som rör någon annan beslut som rör någon

 än en part, beslut annan än en part,

 varigenom beslut i vilket

 tingsrätten ogillat tingsrätten ogillat

 jäv mot en domare, jäv mot en domare

 beslut angående ut- eller beslut genom

 dömande av förelagt vilket en

 vite eller om missnöjesanmälan

 ansvar för en eller en anmälan av

 rättegångsförseelse bestridande av-

 eller beslut visats. I fråga om

 varigenom anmälan meddelade

 av bestridande prövningstillstånd

 avvisats. I fråga skall 54 kap. 11 §

 om meddelade tredje stycket

 prövningstillstånd rättegångsbalken

 skall 54 kap. 11 § gälla.

 tredje stycket

 rättegångsbalken

 gälla i tillämpliga

 delar.

 Prövningstillstånd får meddelas endast

 om

 1. det är av vikt för ledning av

 rättstillämpningen att talan prövas av

 högre rätt,

 2. det finns anledning till ändring i

 det slut vartill tingsrätten kommit eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att

 pröva talan.

 Kan talan mot Kan talan mot

 tingsrättens beslut tingsrättens beslut

 prövas av hovrätten prövas av hovrätten

 endast om denna endast om denna med-

 meddelat prövnings- delat prövnings-

 tillstånd, skall tillstånd skall

 tingsrätten i tingsrätten i sam-

 samband med under- band med under-

 rättelse om vad som rättelse om vad som

 gäller i fråga om gäller i fråga om

 fullföljd av talan överklagande upplysa

 upplysa parterna om parterna om detta

 detta och därvid och därvid också

 också ange ange

 1Senaste lydelse

 1989:358. Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 innehållet i närmast

 innehållet i föregående stycke.

 närmast föregående

 stycke.

 Hovrättens beslut Hovrättens beslut

 får inte över- får inte överklagas

 klagas. Hovrätten av en enskild part.

 får dock tillåta Hovrätten får dock

 att beslutet tillåta att beslutet

 överklagas, om det överklagas, om det

 finns särskilda finns särskilda skäl

 skäl för en pröv- för en prövning om

 ning om tillstånd tillstånd skall ges

 skall ges enligt enligt 54 kap. 10 §

 54 kap. 10 § första första stycket 1

 stycket 1 rätte- rättegångsbalken.

 gångsbalken.

 11 §

 I tingsrätt och I tingsrätt,

 hovrätt för allmän hovrätt och Högsta

 åklagare det domstolen för allmän

 allmännas talan. åklagare det all-

 männas talan.

 Bestämmelserna i

 54 kap. 9 § första

 stycket rätte-

 gångsbalken gäller

 inte talan som förs

 av Riksåklagaren.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 5

 4 Förslag till

 Lag om ändring i bötesverkställighets-

 lagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 23 §

 bötesverkställighetslagen (1979:189)

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 23 §1

 Ett beslut av Ett beslut av

 hovrätten i ett mål hovrätten i ett mål

 om bötesförvandling om bötesförvandling

 får inte över- får inte överklagas

 klagas. Hovrätten av enskild part.

 får dock tillåta Hovrätten får dock

 att beslutet tillåta att beslutet

 överklagas, om det överklagas, om det

 finns särskilda finns särskilda skäl

 skäl för en för en prövning om

 prövning om tillstånd skall ges

 tillstånd skall ges enligt 54 kap.

 enligt 54 kap. 10 § 1 rättegångs-

 10 § 1 rättegångs- balken.

 balken.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 1Senaste lydelse 1989:359.

 6

 5 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av skatter

 och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 11 - 14 §§

 lagen (1985:146) om avräkning vid

 återbetalning av skatter och avgifter

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut får inte beslut får inte

 överklagas i den överklagas i den del

 mån det innebär att det innebär att

 avräkning inte avräkning inte skall

 skall ske. I övrigt ske. I övrigt

 tillämpas i fråga tillämpas i fråga om

 om kronofogde- kronofogdemyndighe-

 myndighetens beslut tens beslut enligt

 enligt denna lag denna lag

 bestämmelserna om bestämmelserna om

 besvär över överklagande av

 utmätning i utmätning i

 allmänhet, i den allmänhet, om inte

 mån inte annat annat följer av

 följer av 12 §. 12 §.

 I mål som avses i första stycket förs

 det allmännas talan av Riksskatteverket.

 12 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut enligt denna beslut enligt denna

 lag gäller utan lag gäller utan hin-

 hinder av att det der av att det inte

 inte har vunnit har vunnit laga

 laga kraft. kraft. Tingsrättens

 Hovrättens beslut och hovrättens

 gäller först sedan beslut gäller först

 det har vunnit laga sedan det har vunnit

 kraft. laga kraft.

 13 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 10 § andra och 10 § andra och

 tredje styckena tredje styckena

 skall tillämpas på skall tillämpas på

 belopp, som belopp, som

 överförts till överförts till

 krono- krono-

 fogdemyndigheten fogdemyndigheten men

 men på grund av på grund av beslut

 beslut av kronofog- av kronofogdemyn-

 demyndigheten i digheten i andra

 andra fall än som fall än som avses i

 avses i 10 § första 10 § första stycket

 stycket eller av eller av en domstol

 hovrätten eller inte skall tas i an-

 högsta domstolen språk genom

 inte skall tas i avräkning.

 anspråk genom

 avräkning.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

 Skall ett avräknat Skall ett avräknat

 belopp enligt belopp enligt beslut

 beslut av av kronofogdemyndig-

 kronofogdemyndighe- heten eller en

 ten, hovrätten domstol inte tas i

 eller högsta dom- anspråk genom

 stolen inte tas i avräkning, skall den

 anspråk genom som fått sin fordran

 avräkning, skall helt eller delvis

 den som fått sin betald genom avräk-

 fordran helt eller ningen överföra

 delvis betald genom beloppet till

 avräkningen över- kronofogdemyndig-

 föra beloppet till heten.

 kronofogdemyndig-

 heten.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. I fråga om beslut som meddelats av

 kronofogdemyndighet före ikraftträdandet

 gäller äldre föreskrifter.

 7

 6 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1990:746) om

 betalningsföreläggande och handräckning

 Härigenom föreskrivs att 20 och 55 -

 58 §§ lagen (1990:746) om betal-

 ningsföreläggande och handräckning skall

 ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 §

 Är ansökningen så bristfällig att den

 inte kan läggas till grund för

 handläggning av målet, skall sökanden

 föreläggas att avhjälpa bristen. Sådant

 föreläggande får sändas till sökanden med

 posten under hans i målet uppgivna adress

 eller förmedlas på annat lämpligt sätt.

 Följer sökanden inte föreläggandet, skall

 ansökningen avvisas. Sökanden skall

 upplysas om detta i föreläggandet.

 Första stycket skall också tillämpas, om

 kronofogdemyndigheten begär att sökanden

 skall betala ansökningsavgiften i

 förskott.

 Om sökanden inte

 har betalat ansök-

 ningsavgiften i

 förskott men krono-

 fogdemyndigheten

 ändå har tagit upp

 ansökningen, får an-

 sökningsavgiften

 genast utsökas hos

 sökanden.

 55 §

 Den som är Den som är missnöjd

 missnöjd med ett med ett utslag i ett

 utslag i ett mål om mål om särskild

 särskild handräckning, får

 handräckning, får överklaga utslaget

 överklaga utslaget hos tingsrätten inom

 genom besvär till tre veckor från

 hovrätten inom tre dagen för utslaget.

 veckor från dagen Detsamma gäller om

 för utslaget. sökanden i ett mål

 Detsamma gäller om om betalningsföre-

 sökanden i ett mål läggande eller

 om betalnings- vanlig handräckning

 föreläggande eller är missnöjd med ett

 vanlig handräckning utslag.

 är missnöjd med ett

 utslag.

 56 §

 Ett beslut Ett beslut, genom

 varigenom ett mål vilket ett mål har

 har avgjorts på avgjorts på annat

 annat sätt än genom sätt än genom ut-

 utslag får slag, får överklagas

 överklagas genom hos tingsrätten

 besvär till inom tre veckor från

 hovrätten inom tre dagen för beslutet.

 veckor från dagen Föreslagen lydelse

 för beslutet.

 Nuvarande lydelse

 Beslut att överlämna mål till tingsrätt

 och avskrivningsbeslut enligt 37 § får

 dock inte överklagas.

 57 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut under beslut under

 handläggningen av handläggningen av

 ett mål får inte ett mål får inte

 överklagas sär- överklagas särskilt.

 skilt. Beslut som Beslut som avses i

 avses i 63 § får 63 § får dock

 dock överklagas överklagas särskilt

 särskilt genom hos tingsrätten inom

 besvär till tre veckor från

 hovrätten inom tre dagen för beslutet.

 veckor från dagen

 för beslutet.

 58 §

 Vid överklagande Vid överklagande av

 av kronofogdemyn- kronofogdemyn-

 dighetens utslag dighetens utslag och

 och beslut beslut samt vid

 tillämpas 18 kap. 8 handläggningen i

 - 11 §§ utsök- domstol tillämpas 18

 ningsbalken. kap. 1, 8 - 11 och

 16 a §§ utsöknings-

 balken.

 __________

 1. Föreskrifterna i 20 § träder i kraft

 den 1 juli 1993. Om ansökan har gjorts

 före ikraftträdandet gäller dock äldre

 föreskrifter.

 2. Föreskrifterna i 55-58 §§ träder i

 kraft den 1 januari 1994. I fråga om

 beslut som meddelats av kronofog-

 demyndighet före ikraftträdandet gäller

 äldre föreskrifter.

 8

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssamman-

 träde den 25 mars 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om prövningstillstånd i

 hovrätt och instansordningen i

 utsökningsmål

 1 Inledning

 År 1989 tillkallades en parlamentariskt

 sammansatt kommitté för att se över

 domstolarnas uppgifter, arbetssätt och

 organisation. Kommittén antog namnet

 Domstolsutredningen. Utredningens uppdrag

 begränsades 1991 genom tilläggsdirektiv

 till att inte längre omfatta domstolarnas

 organisation.

 I december 1991 avgav utredningen

 (Ledamöter: presidenten i Försäk-

 ringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, samt ledamöterna av riksdagen

 Lars[REDACTED_EFTERNAMN], Britta[REDACTED_EFTERNAMN], Holger

[REDACTED_EFTERNAMN] och Birgit[REDACTED_EFTERNAMN],

 lagmannen Arnold Joelsson, ledamöterna av

 riksdagen Göran[REDACTED_EFTERNAMN] och Martin

[REDACTED_EFTERNAMN], jur.lic. Lotti Ryberg,

 riksdagsledamoten Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN],

 lagmannen Carl-Anton Spak,

 riksdagsledamoten Birthe[REDACTED_EFTERNAMN] samt

 hovrättspresidenten Håkan[REDACTED_EFTERNAMN].)

 betänkandet (SOU 1991:106) Domstolarna

 inför 2000-talet Arbetsuppgifter och

 förfaranderegler. Förslagen i betänkandet

 tar sikte på arbetsfördelningen mellan

 domstolar och förvaltning och mellan de

 allmänna domstolarna och de allmänna

 förvaltningsdomstolarna. Utredningen tar

 också upp omprövning, överklagande och

 instansordningen och vissa

 processrättsliga frågor. Jag tar i detta

 ärende upp två av de frågor utredningen

 har behandlat. Det gäller dels

 utredningens förslag om att reglerna om

 prövningstillstånd i hovrätt skall

 utvidgas, dels förslaget att

 kronofogdemyndighetens avgöranden i mål

 om utsökning, avräkning samt

 betalningsföreläggande och handräckning

 skall överklagas först till tingsrätt i

 stället för som nu direkt till hovrätt.

 Betänkandet har remissbehandlats.

 Utredningens lagförslag i här aktuella

 delar bör fogas till protokollet i detta

 ärende som bilaga 1. En förteckning över

 remissinstanserna finns intagen i Ds

 1993:5 (i bilaga 1), liksom en

 sammanställning av remissvaren (i avsnitt

 IV:21.4 och IV:22.9).

 Vidare diskuterar jag i detta sammanhang

 ett förslag som Riksskatteverket (RSV)

 har fört fram i en delrapport om översyn

 av utsökningsbalken (RSV Rapport 1990:5

 Översyn av utsökningsbalken) och som

 gäller kronofogdemyndighetens omprövning

 av sina egna beslut. Jag för dock inte

 fram några förslag till regler om om-

 prövning. En sammanfattning av RSV:s

 förslag bör fogas till protokollet som

 bilaga 2. Rapporten har remissbehandlats.

 En förteckning över de remissinstanser

 som har yttrat sig över rapporten bör

 fogas till protokollet som bilaga 3.

 Remissvaren finns tillgängliga i Justi-

 tiedepartementet (dnr 90-1697).

 Slutligen tar jag i detta sammanhang upp

 ett förslag från hovrätterna om att

 avskaffa särreglerna om hovrättsting.

 Förslaget har remissbehandlats. Yttranden

 har avgetts av Domstolsverket,

 Riksåklagaren, Göta hovrätt, Hovrätten

 över Skåne och Blekinge, Hovrätten för

 Västra Sverige, Hovrätten för Nedre

 Norrland, Hovrätten för Övre Norrland

 samt Linköpings, Kalmar, Karlshamns,

 Karlskrona, Karlstads, Örebro, Falu och

 Östersunds kommuner. Remissyttrandena

 finns tillgängliga i

 Justitiedepartementet (dnr 93-677).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 4 mars 1993 att

 inhämta Lagrådets yttrande över de

 förslag som utarbetats i ärendet.

 Remissen till Lagrådet omfattade dock

 inte förslaget till ändring i 2 kap. 5 §,

 51 kap. 4 och 10 a §§ rättegångsbalken.

 De till Lagrådet remitterade lagförslagen

 bör fogas till protokollet i detta ärende

 som bilaga 4.

 Lagrådet har lämnat vissa allmänna

 synpunkter på förslagen som gäller

 prövningstillstånd i hovrätten och har i

 ett avseende förordat en annan lagteknisk

 utformning av reglerna. Jag återkommer

 till Lagrådets synpunkter i min följande

 framställning (avsnitt 2.6.1, 2.6.3 och

 2.6.4). Lagrådet har i övrigt lämnat

 förslagen utan erinran. Lagrådets

 yttrande bör fogas till protokollet som

 bilaga 5. Jag har gjort vissa

 redaktionella ändringar i lagtexten.

 Dessutom har jag gjort en smärre saklig

 ändring i förhållande till det

 remitterade förslaget vilket jag

 återkommer till i specialmotiveringen.

 2 Prövningstillstånd i hovrätt

 2.1 Inledning

 Vid tillkomsten av rättegångsbalken (RB)

 och under lång tid därefter fanns det i

 princip inga begränsningar när det gällde

 en parts möjligheter att få ett

 tingsrättsavgörande fullständigt

 överprövat av hovrätten. Rättsmedlen vad

 och besvär stod i huvudsak öppna i alla

 de fall en tingsrätt meddelat en dom

 respektive ett beslut. Ett undantag

 utgjordes och utgörs alltjämt av

 tredskodomar meddelade av tingsrätt.

 Sådana kan inte överklagas till högre

 instans utan får i stället angripas genom

 återvinning vid tingsrätten. Ett annat

 fall då ett tingsrättsavgörande inte kan

 överklagas är då parterna har avtalat att

 tingsrättens avgörande skall vara

 slutgiltigt (se 49 kap. 1 § tredje

 stycket RB).

 År 1974 infördes för första gången en

 regel som innebär ett undantag från den

 angivna ordningen. I samband med den s.k.

 småmålslagens tillkomst infördes nämligen

 också de regler om prövningstillstånd för

 tvistemål om mindre värden, s.k. småmål

 (eller FT-mål), som numera - efter vissa

 ändringar - återfinns i rättegångsbalken.

 Dessa regler innebär att den som vill

 överklaga ett tingsrättsavgörande i ett

 tvistemål där tvisteföremålets värde

 uppenbart inte överstiger hälften av

 basbeloppet enligt lagen (1962:381) om

 allmän försäkring, måste beviljas

 prövningstillstånd av hovrätten för att

 få en fullständig överprövning till stånd

 (49 kap. 12 § RB). Enligt 49 kap. 13 § RB

 får sådant prövningstillstånd meddelas i

 tre fall, nämligen om det är av vikt för

 ledning av rättstillämpningen att talan

 prövas av högre rätt (prejudikatdispens),

 om det finns anledning till ändring i det

 slut vartill tingsrätten kommit

 (ändringsdispens) eller om det annars

 finns synnerliga skäl att pröva talan

 (extraordinär dispens).

 I och med att småmålslagen upphävdes den

 1 januari 1988 och reglerna inarbetades i

 rättegångsbalken kom reglerna om

 prövningstillstånd att bli tillämpliga på

 ytterligare några kategorier av mål,

 nämligen vissa mål vid

 fastighetsdomstolarna. Ännu ett liknande

 undantag infördes den 1 juli 1989 då

 regler infördes om prövningstillstånd i

 lagen (1976:206) om felparkeringsavgift.

 Under de gångna åren har vissa andra

 reformer tagit sikte på förhållandena i

 hovrätterna, bl.a beträffande

 domförhetsreglerna i olika typer av mål.

 Den 1 september 1989 reformerades

 hovrättsförfarandet på flera punkter

 (prop. 1988/89:95). Till grund för

 reformen låg Rättegångsutredningens

 arbete, framför allt dess slutbetänkande

 (SOU 1987:46) Översyn av rättegångsbalken

 4. Hovrättsfrågor, sammansättningsfrågor

 m.m. Syftet var främst att förenkla och

 effektivisera förfarandet så att

 hovrättsarbetet kan koncentreras till de

 viktigaste frågorna. Hovrättens

 skyldighet att pröva skuldfrågan

 inskränktes i sådana brottmål där endast

 påföljdsfrågan hade överklagats.

 Parternas möjlighet att i tvistemål

 införa nytt processmaterial (nya omstän-

 digheter och nya bevis) inskränktes

 också. Flera andra ändringar om för-

 farandet vid hovrätterna genomfördes.

 Bl.a. blev hovrätterna domföra med tre i

 stället för fyra juristdomare i ännu

 flera fall än dittills.

 Rättegångsutredningens slutbetänkande

 innehöll inte några regler om

 prövningstillstånd i ledet

 tingsrätt-hovrätt. Tvärtom föreslog man

 att dispensprövningen i småmålen skulle

 avskaffas. Utredningen var emellertid

 inte enig på denna punkt. I en

 reservation föreslogs att kravet på

 prövningstillstånd skulle utvidgas för

 tvistemålens del och införas vad gäller

 vissa brottmål. I propositionen (prop.

 1988/89:95) förutskickades att frågan om

 en utvidgning av systemet med prövnings-

 tillstånd skulle tas upp i en

 departementspromemoria. Frågan

 behandlades i departementspromemorian (Ds

 1989:2) Domstolarna i framtiden - en

 idéskiss och togs därefter upp i

 direktiven till Domstolsutredningen.

 Domstolsutredningen föreslår att

 prövningstillstånd införs i vissa

 brottmål och att systemet utvidgas för

 tvistemålens del. Bakgrunden till

 utredningens förslag är att arbetsläget

 vid de allmänna domstolarna sedan flera

 år är ansträngt och att några lättnader i

 arbetsbördan inte kan skönjas under en

 överblickbar framtid. Särskilt ansträngda

 är hovrätterna. Under de senaste åren har

 det varje år kommit in fler mål till

 hovrätterna än det närmast föregående

 året. Trots en ökande målavverkning

 bedöms nu balanserna på flera hålla vara

 så stora att läget är svårbemästrat.

 Domstolsutredningen redovisar att flera

 hovrätter påpekat att det krävs snabba

 åtgärder för att hovrätterna skall kunna

 fungera godtagbart.

 2.2 Gällande rätt och allmänna

 utgångspunkter

 De allmänna domstolarna tillhandahåller

 sedan lång tid tre instanser, tingsrätt

 (tidigare rådhusrätt och häradsrätt),

 hovrätt och Högsta domstolen.

 Möjligheterna att få såväl tvistemål som

 brottmål prövade fullständigt i de två

 lägre instanserna var i princip

 obegränsade innan de nyss redovisade

 reglerna om prövningstillstånd i de s.k.

 småmålen infördes år 1974 (avsnitt 2.1).

 Möjligheten till prövning i den högsta

 instansen har däremot alltid varit

 förbunden med vissa restriktioner.

 I fråga om vissa hovrättsavgöranden får

 överklagande till Högsta domstolen

 överhuvudtaget inte ske

 (fullföljdsförbud). Så är exempelvis

 fallet när hovrätten har överprövat

 interimistiska beslut av tingsrätt i

 familjemål (18 kap. 4 § äktenskapsbalken,

 ÄktB, och 20 kap. 12 § föräldrabalken,

 FB).

 Under senare år har det också i vissa

 fall införts regler om fullföljdsförbud

 med s.k. ventil. Med detta avses att det

 i princip råder fullföljdsförbud, men att

 hovrätten i ett enskilt fall kan tillåta

 ett överklagande om saken har

 prejudikatintresse. Ett exempel på detta

 är när hovrätten har överprövat ett

 tingsrättsbeslut angående ersättning till

 offentlig försvarare (54 kap. 2 a § RB).

 I övrigt finns normalt inga begränsningar

 i rätten att överklaga hovrätternas

 avgöranden till Högsta domstolen. Rätten

 att få målet fullständigt prövat är dock

 kraftigt inskränkt genom reglerna om

 prövningstillstånd. Högsta domstolen kan

 inte bevilja ändringsdispens utan endast

 prejudikatdispens och extraordinär

 dispens. Ett prövningstillstånd kan

 vidare begränsas till viss del av domen

 eller beslutet (partiell dispens) eller

 till en viss prejudikatfråga i målet.

 Instansordningen bygger på en viss

 funktionsfördelning mellan de olika

 domstolsnivåerna. Man skiljer mellan

 underrätter och överrätter. Tingsrätt är

 allmän underrätt, om inte annat är

 föreskrivet (1 kap. 1 § RB). Tingsrättens

 funktion är att som första instans döma i

 alla mål som har väckts i behörig

 ordning. Hovrätt är sedan överinstans i

 alla mål som överklagas från tingsrätt (2

 kap. 1 § RB) och Högsta domstolen är

 överinstans i alla mål som överklagas

 från hovrätt (3 kap. 1 § RB). Från dessa

 huvudregler finns vissa undantag. Ett

 exempel är att åtal mot underrättsdomare

 för brott begångna i tjänsten skall

 väckas vid hovrätt respektive Högsta

 domstolen som första instans (2 kap. 2 §

 och 3 kap. 3 § RB). Högsta domstolen är

 även första instans i mål om ansvar på

 grund av brott som begåtts i tjänsten av

 vissa andra högre befattningshavare

 (3 kap. 3 § RB). Dessa undantag är

 emellertid inte av intresse i detta

 sammanhang.

 Tingsrätterna handlägger alltså såväl

 brottmål som tvistemål som första

 instans. Detta innebär i praktiken att de

 allra flesta målen inte kommer att prövas

 av någon ytterligare instans.

 Tingsrätternas avgöranden blir därför i

 hög utsträckning det slutliga avgörandet.

 Av bl.a. det skälet är det givetvis

 väsentligt att processen vid

 tingsrätterna är utformad så att

 avgörandena håller en hög kvalitet; att

 den är snabb, billig och säker. I många

 sammanhang har det också framhållits att

 tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga

 i första instans. Samtidigt är det

 angeläget att mål som är av särskild vikt

 för parterna eller som från allmän

 synpunkt är viktiga inte fördröjs, därför

 att resurser binds till mer

 bagatellartade mål eller ärenden. En

 ledstjärna för tingsrättsprocessen är att

 förfarandet skall präglas av muntlighet,

 omedelbarhet och koncentration. Av olika

 skäl, bl.a effektivitetsskäl finns det

 ibland anledning att göra avsteg från

 dessa principer.

 Senare års reformer har inneburit att

 tingsrättsförfarandet har blivit mer

 flexibelt. Möjligheterna för den enskilde

 domaren att ta hänsyn till det enskilda

 målets beskaffenhet har blivit större.

 Sålunda kan tingsrättsdomaren exempelvis

 under förberedelsen i tvistemål växla

 förhållandevis fritt mellan muntlig och

 skriftlig handläggning. Denna ökade

 flexibilitet och smidighet - som till

 stora delar är en frukt av

 Rättegångsutredningens mångåriga arbete -

 har till syfte att befästa tingsrätternas

 grundläggande funktion, som alltjämt är

 att tillhandahålla en process som så

 snabbt och enkelt som möjligt leder fram

 till ett avgörande av hög kvalitet.

 Hovrätterna befinner sig i den speciella

 situationen att de är såväl över- som

 underinstans. De skall överpröva

 tingsrätternas avgöranden och deras

 avgöranden kan i sin tur bli överprövade

 av Högsta domstolen. En väsentlig

 skillnad jämfört med tingsrätterna är att

 hovrätternas avgöranden, på grund av de

 kraftiga begränsningarna i möjligheterna

 att få till stånd en fullständig prövning

 i Högsta domstolen, i de flesta fall inte

 går att få överprövade. Tingsrätternas

 avgöranden kan däremot med ytterst få

 undantag bli fullständigt överprövade av

 hovrätten.

 Vad är då utmärkande för

 hovrättsprövningen och vilka funktioner

 har närmare bestämt hovrätten? I fråga om

 de till hovrätten överklagade målen

 lämnar rättegångsbalken ett ganska stort

 utrymme för de grundläggande

 processprinciperna om muntlighet,

 omedelbarhet och koncentration. Det finns

 emellertid viktiga undantag från dessa

 principer. Vid en jämförelse med vad som

 gäller för tingsrättsprocessen går dessa

 undantag längre. För det första gäller de

 nämnda principerna inte alls för

 besvärsprocessen. Den processen är i

 princip alltid skriftlig, även om det

 finns möjlighet att hålla muntliga förhör

 (52 kap. 10 § RB). Denna möjlighet

 utnyttjas emellertid sällan.

 I tvistemål och brottmål gäller i och

 för sig de grundläggande process-

 principerna. Det finns dock möjligheter

 att avgöra även sådana mål efter enbart

 skriftlig handläggning. Reglerna innebär

 dock - med undantag för dispensprövningen

 för småmål - att hela processmaterialet

 kan komma att prövas på nytt i hovrätten.

 I hovrätten kan det dessutom tillkomma

 ytterligare processmaterial, även om det

 finns vissa restriktioner. I dispositiva

 tvistemål får sålunda en part åberopa nya

 omständigheter eller bevis endast under

 vissa stränga förutsättningar (50 kap. 25

 § RB). I brottmål är part oförhindrad att

 åberopa nya omständigheter, så länge det

 är fråga om samma gärning (45 kap. 5 §

 tredje stycket RB). Ny bevisning i

 brottmål får åberopas utan inskränkning,

 så länge den är relevant (35 kap. 7 §

 RB). Hovrättens prövning i brottmål kan

 dock inskränkas, om den tilltalade dömts

 för den åtalade gärningen av tingsrätten

 och han överklagar domen bara beträffande

 annat än skuldfrågan (51 kap. 23 a § RB).

 I sådana fall kan huvudförhandlingen i

 hovrätten förenklas och förkortas

 avsevärt.

 En annan inte oviktig skillnad mellan

 tingsrätt och hovrätt är rättens

 sammansättning. Sammansättningen i

 hovrätt är mer kvalificerad än i

 tingsrätt. I brottmål deltar normalt tre

 juristdomare i hovrätt mot normalt en

 domare i tingsrätt. I dispositiva

 tvistemål deltar i hovrätt tre

 juristdomare om tingsrätten har bestått

 av en domare och fyra domare om

 tingsrätten har bestått av tre domare. I

 brottmål och vissa familjemål deltar

 dessutom i allmänhet nämndemän i såväl

 tingsrätt som hovrätt.

 Sammanfattningsvis kan konstateras att

 hovrätternas prövning i viss mån kan

 begränsas jämfört med vad som har prövats

 vid tingsrätten. I det stora flertalet

 fall skall dock enligt den gällande

 ordningen en fullständig prövning ske.

 Hovrättens huvudsakliga funktion kan

 därvid sägas vara korrigerande i det att

 hovrätten skall rätta till eventuella

 felaktigheter i tingsrätternas

 avgöranden. I viss mån har dock hov-

 rätterna en rättsskapande funktion bl.a.

 i det att vissa frågor inte kan föras

 vidare till Högsta domstolen. För att

 tillgodose den huvudsakliga, korrigerande

 funktionen har hovrätten en starkare

 sammansättning än tingsrätten. Det har

 inte på allvar ifrågasatts att ändra på

 detta. Frågan är om den korrigerande

 funktionen kan bibehållas, eller kanske

 till och med stärkas, om man inför

 ytterligare begränsningar beträffande

 hovrätternas prövning.

 2.3 Internationella åtaganden

 För utformningen av reglerna om prövning

 av mål i domstol har det betydelse vilka

 åtaganden Sverige har gjort i förhållande

 till andra stater.

 En sådan folkrättslig förpliktelse finns

 i artikel 14 i Förenta nationernas

 Internationella konvention om

 medborgerliga och politiska rättigheter

 från 1966. Denna konvention ställer bl.a.

 krav på att den som har dömts för ett

 brott skall ha rätt att få skuldfrågan

 och det ådömda straffet prövade av högre

 instans i enlighet med lag.

 Det i praktiken viktigaste

 internationella åtagandet finns i den

 europeiska konventionen angående skydd

 för de mänskliga rättigheterna och de

 grundläggande friheterna

 (Europakonventionen) från år 1950 som

 reglerar i vilken omfattning den enskilde

 har rätt till domstolsprövning och hur

 domstolsförfarandet skall vara

 organiserat.

 Av Europakonventionens artikel 6 framgår

 att den enskilde har rätt till

 domstolsprövning beträffande såväl

 tvister om civila rättigheter och

 skyldigheter som anklagelser om brott.

 Den enskilde ges med andra ord genom

 artikel 6 tillträde till domstol. Vidare

 ställs vissa krav på förfarandet vid

 domstol i dessa fall, bl.a. att

 rättegången skall vara opartisk och

 offentlig.

 Artikel 6 i Europakonventionen

 garanterar inte den enskilde rätt till

 domstolsprövning i mer än en instans. I

 artikel 2.1 i Protokoll nr 7 till

 Europakonventionen (tilläggsprotokoll nr

 7) garanteras dock var och en som av

 domstol har dömts för brottslig gärning

 rätten att få skuldfrågan eller straffet

 omprövat av högre domstol. Artikeln har

 följande lydelse:

 1. Var och en som dömts av domstol för

 brottslig gärning skall ha rätt att få

 skuldfrågan eller straffet omprövat av

 högre domstol. Utövandet av denna rätt,

 inbegripet grunderna för dess utövande,

 skall regleras i lag.

 2. Undantag från denna rätt får göras

 vad avser mindre grova gärningar, enligt

 föreskrift i lag, eller i de fall då

 vederbörande har dömts i första instans

 av den högsta domstolen eller har dömts

 efter det att en frikännande dom har

 överklagats.

 Undantag från rätten till omprövning får

 alltså göras i fråga om mindre grova

 gärningar eller i fall då den enskilde

 har dömts i första instans av den högsta

 domstolen eller har dömts av en

 överinstans efter det att lägre rätts

 frikännande dom har överklagats (artikel

 2, punkt 2). För svenskt vidkommande kan

 det förekomma att vissa befattningshavare

 döms av Högsta domstolen som första och

 samtidigt sista instans (3 kap. 3 § RB).

 Ett sådant förfarande är alltså ut-

 tryckligen konventionsenligt.

 Rätten till omprövning enligt artikel 2

 i tilläggsprotokoll nr 7 omfattar inte

 tvistemål. Det är således inte

 konventionsstridigt att tillhandahålla

 endast ett eninstansförfarande i

 tvistemål.

 Av Europadomstolens praxis följer att

 artikel 6 i Europakonventionen i princip

 blir tillämplig även på

 överrättsprocessen, om en sådan

 tillhandahålls i det nationella systemet.

 När det gäller frågan hur ett system med

 prövningstillstånd stämmer överens med

 konventionsregleringen kan följande

 sägas. Först kan sammanfattningsvis

 konstateras att det inte finns några

 åtaganden som hindrar ett förbud att

 överklaga avgöranden i tvistemål. Däremot

 innebär nämnda konventioner att det inte

 får finnas fullföljdsförbud i brottmål. I

 brottmål gäller att staten - med vissa

 undantag - skall tillhandahålla ett

 system med möjlighet till prövning i

 åtminstone två instanser. Om en stat

 tillhandahåller ett överrättsförfarande,

 måste staten också garantera att det

 förfarandet inte strider mot vad som

 gäller enligt artikel 6 i

 Europakonventionen och artikel 14:5 i

 1966 års FN-konvention.

 Av den praxis som har utbildats kring

 artikel 6 i Europakonventionen framgår

 att innebörden av denna artikel bl.a. är

 att det i allmänhet krävs muntliga inslag

 i förfarandet. Ett rent skriftligt

 förfarande anses emellertid i vissa fall

 uppfylla konventionens krav. Bl.a. gäller

 detta om det är utformat som ett

 prövningstillståndsförfarande. I

 förarbetena till 1966 års FN-konvention

 sägs att en dispensprövning i sig är att

 anse som en omprövning i den mening som

 anges i artikel 14:5 i konventionen.

 Det kan alltså sammanfattningsvis

 konstateras att ett system med

 prövningstillstånd för omprövning i en

 andra instans, som enbart innehåller

 skriftliga moment, är förenligt med våra

 konventionsåtaganden, såväl vad gäller

 tvistemål som brottmål. Inte heller våra

 övriga internationella förpliktelser

 innebär några hinder mot en ordning som

 innefattar ett system med

 dispensprövning. I själva verket är det

 internationellt sett inget ovanligt med

 en sådan ordning.

 2.4 Förhållandena i vissa andra länder

 Redovisningen i det följande tar i första

 hand sikte på förhållandena i brottmål

 och beskriver endast i begränsad ut-

 sträckning förhållandena i tvistemål.

 I Finland är första instans häradsrätt

 eller rådstuvurätt. Häradsrätt dömer med

 en lagfaren domare och nämndemän medan

 rådstuvurätt dömer med tre lagfarna

 domare. Det finns inga regler om

 prövningstillstånd eller

 fullföljdsbegränsningar utan i princip

 kan alla avgöranden från underrätt

 överprövas av hovrätt, som består av fyra

 lagfarna domare. Det skall påpekas att

 det i Finland pågår ett reformarbete på

 det här området och att en ny

 organisation, delvis efter svensk

 förebild, trädde i kraft den 1 januari

 1993. Inte heller då är avsikten att det

 skall införas några begränsningar i

 rätten till överprövning.

 I Norge gäller att den som vill

 anhängiggöra ett tvistemål i många fall

 först måste vända sig till forliksrådet,

 som har till uppgift att medla mellan

 parterna. Det finns ett eller flera

 forliksråd i varje kommun. Forliksråden

 består av tre lekmän och har vid sidan av

 sin medlande uppgift begränsad

 domsmyndighet i vissa saker. Den första

 domstolsinstansen i tvistemål är i regel

 herredsrett eller byrett, som i tvistemål

 i princip bara består av en juristdomare.

 Om någon av parterna begär det, eller

 rätten finner det lämpligt, skall två

 lekmän ingå i rätten. I vissa fall skall

 dessa lekmän vara sakkunniga. Det går att

 överklaga alla tvistemålsdomar till

 lagmannsretten som är andra instans. Om

 överklagandet gäller ett

 förmögenhetsvärde under 20 000 norska

 kronor, krävs det samtycke av lagmannen

 (lagmannsrettens chef) för att

 lagmannsretten skall pröva överklagandet.

 Samtycke kan i regel bara ges om

 avgörandet har betydelse för andra mål

 eller när saken har särskilt stor

 betydelse för klaganden och lär i

 praktiken ges mycket sällan. Lagmannens

 beslut i dessa frågor kan inte

 överklagas. När ett överklagat tvistemål

 prövas, är lagmannsretten sammansatt av

 tre juristdomare och - om parterna ber om

 det - två eller fyra lekmän.De flesta

 brottmål anhängiggörs i byrett eller

 herredsrett som första instans i en

 sammansättning med en juristdomare och

 två nämndemän. Reglerna om överklagande

 av en byretts eller en herredsrett dom i

 ett brottmål är ganska invecklade. Den

 som är missnöjd med bedömningen av

 bevisfrågan kan inte överklaga domen.

 Däremot kan han begära att bevisfrågan

 prövas på nytt av lagmannsretten. För att

 få en sådan ny behandling av bevisfrågan

 krävs det samtycke av Höyesteretts

 kjaeremålsutvalg, som består av tre

 domare. Enligt lagen skall samtycke ges

 om det kan finnas skäl att vara tveksam

 om bevisbedömningen i underinstansen är

 riktig eller om det finns andra särskilda

 skäl för prövning. Vid den förnyade

 behandlingen består lagmannsretten av två

 juristdomare och tre lekmän, som

 tillsammans avgör både skuld- och

 påföljdsfrågan. Praxis sägs vara

 restriktiv när det gäller att ge samtycke

 till ny prövning. Kjaeremålsutvalget kan

 i vissa situationer i stället för att

 bevilja ny rättegång upphäva domen eller

 frikänna den dömde. Det lär förekomma

 mycket sällan.

 Den som i ett norskt brottmål som har

 anhänggiggjorts i byrett eller

 herredsrett i stället är missnöjd med

 underinstansens dom beträffande något

 annat än bevisprövningen (i allmänhet

 påföljdsval eller straffmätning) kan

 överklaga domen till Höyesterett. Även

 här krävs det tillstånd av

 kjaeremålsutvalget för att prövning skall

 äga rum. Enligt lagen skall tillstånd

 inte beviljas om kjaeremålsutvalget

 finner det klart att klagomålen inte

 kommer att leda till framgång. När det

 gäller klagomål från åklagare kan

 härutöver tillstånd nekas om frågan är av

 mindre betydelse eller om det annars inte

 finns skäl att saken prövas av

 Höyesterätt. Om Höyesterätt tar upp en

 fråga till prövning, består rätten av fem

 juristdomare. Kjaeremålsutvalget kan

 avgöra ett mål i sak under vissa

 förutsättningar.

 De allra grövsta brottmålen anhängiggörs

 i Norge direkt i lagmannsretten.

 Lagmannsretten består av tre juristdomare

 och en jury som kallas för lagretten.

 Huvudprincipen är att lagretten avgör om

 den tilltalade är skyldig eller inte och

 lagrettens avgörande kan inte överklagas.

 Härutöver gäller i dessa mål som

 huvudregel att åklagarsidan inte kan

 överklaga rättsfrågan i ansvarsdelen till

 nackdel för den dömde. I övrigt kan

 rättsfrågor och påföljdsfrågor överklagas

 till Höyesterett enligt samma regler som

 gäller för avgöranden av byrett och

 herredsrett.

 I Danmark anhängiggörs de flesta

 tvistemål och brottmål i byret, som i

 tvistemål i allmänhet består av en enda

 lagfaren domare. För att en tvistemålsdom

 skall få överklagas till landsret

 (motsvarigheten till våra hovrätter)

 krävs tillstånd av justitieministern, om

 målet rör mindre än 10 000 danska kronor.

 Tillstånd ges om saken är av ingripande

 betydelse för klaganden eller om den

 rymmer väsentliga rättsliga eller

 bevismässiga tveksamheter. Vid

 behandlingen av överklaganden i tvistemål

 består landsretten av minst tre lagfarna

 domare. I brottmål består byretten av en

 juristdomare och två nämndemän eller av

 ensam juristdomare. Huvudregel är att

 byrettens dom i ett brottmål kan

 överklagas till landsret både när det

 gäller skuldfrågan och påföljdsfrågan.

 Det finns dock undantag när det gäller

 smärre förseelser. Åklagaren kan i

 politisaker (de flesta bötesbrott samt

 vissa andra brott) överklaga byrettens

 dom endast om andra påföljder än böter

 eller konfiskation kan följa på brottet.

 Den dömde kan i politisaker överklaga

 endast om högre straff än 30 dagsböter

 eller 3 000 danska kronor i böter eller

 konfiskation av egendom till motsvarande

 värde har ådömts. Justitieministern kan

 tillåta överklagande som annars skulle

 vara förbjudet om saken är av principiell

 karaktär eller om det finns särskilda

 skäl i övrigt för det. Vid överprövningen

 av byrets eller herredsrets brottmålsdom

 består landsret av tre juristdomare, i

 vissa fall dessutom tre nämndemän.

 De grövsta brottmålen anhänggigörs i

 Danmark i landsret som första instans.

 Därvid medverkar förutom tre juristdomare

 en jury som kallas för naevninger. I

 princip avgör juryn skuldfrågan.

 Påföljdsfrågan avgörs sedan av

 juristdomarna och juryn gemensamt varvid

 varje juristdomare har fyra röster.

 Juryns beslut i skuldfrågan kan i princip

 inte överklagas. Däremot kan

 påföljdsfrågan överklagas; dock bara på

 den grund att straffet ligger utanför de

 gränser som har bestämts i lagen eller

 står i uppenbart missförhållande till

 brotten.

 I Island finns det i princip bara två

 domstolsinstanser. Inga lekmän deltar i

 dömandet. Domar från underrätterna kan

 överklagas till överrätten som normalt

 består av fem domare. Domstolens

 president kan dock efter invecklade

 regler besluta att rätten skall vara

 domför med tre domare. Det gäller framför

 allt tvistemål om mindre värden och

 straffsaker som inte är så komplicerade.

 I tvistemål får överklagande från den

 lägsta instansen inte ske rörande saker

 vars värde understiger 7 000 isländska

 kronor (motsvarar ungefär 650 svenska

 kronor).

 I Frankrike är domstolarna organiserade

 efter ett tvåinstanssystem vartill kommer

 en kassationsdomstol. Tribunal d''''Instance

 dömer i tvistemål om högst 30 000 francs.

 Tribunal de police dömer i brottmål där

 maximistraffet inte överstiger två

 månaders fängelse eller 12 000 francs i

 böter. Dessa domstolar är domföra med en

 lagfaren domare.

 Tribunal de grande Instance dömer i

 tvistemål som rör högre värden än 30 000

 francs. Tribunal correctionel dömer i

 grövre brottmål än dem som ankommer på

 tribunal de police, dock inte de grövsta.

 Domstolarna är domföra med tre lagfarna

 domare.

 Cour d''''Assises dömer i de allra grövsta

 brottmålen. Domstolen är sammansatt av

 tre lagfarna domare och nio

 jurymedlemmar. Domare och jurymedlemmar

 avgör gemensamt både skuldfrågan och

 påföljdsfrågan, varvid åtta röster av de

 tolv är nödvändiga för en fällande dom.

 Domar meddelade av en tribunal

 d`instance, en tribunal de police, en

 tribunal de grande instance eller en

 tribunal correctionel kan överklagas till

 cour d''''appel. Mot domar av en cour

 d''''assises finns däremot inte motsvarande

 rättsmedel. Dessutom saknas möjligheten

 att överklaga till cour d''''appel i fråga

 om sådana domar av en tribunal de police

 där den utdömda påföljden inte överstiger

 fem dagars fängelse eller 1 300 francs i

 böter. Den prövning som görs av cour

 d''''appel kan gälla såväl bevisfrågor som

 rättsfrågor.

 Alla domar som har meddelats i sista

 instans inom ramen för det ovan nämnda

 förfarandet - dvs. av cour d''''appel efter

 överklagande dit, av cour d''''assises eller

 av tribunal de police i de fall då rätten

 till överklagande till cour d''''appel är

 avskuren - kan, men enbart under

 påstående om felaktig rättstillämpning,

 angripas genom begäran om kassation hos

 cour de cassation. Om cour de cassation

 finner den tidigare meddelade domen vara

 rättsligt felaktig, upphävs domen och

 målet återförvisas för ny prövning av en

 annan domstol av samma slag som den som

 sist har dömt i målet.

 I Förbundsrepubliken Tyskland

 anhängiggörs de mindre grova brottmålen i

 Amtsgericht medan de grövre brottmålen

 anhängiggörs i Landgericht som första

 instans. Amtsgericht är sammansatt

 antingen av ensamdomare - så är fallet då

 det på brottet inte kan följa strängare

 straff än sex månaders frihetsstraff -

 eller av en juristdomare och två lekmän,

 som benämns Schöffen. I det senare fallet

 kallas domstolen Schöffengericht. En dom

 av Amtsgericht i den ena eller den andra

 sammansättningen kan överklagas - både

 beträffande bevisfrågor och

 påföljdsfrågor - till Landgericht.

 Landgericht är sammansatt av tre

 juristdomare och två Schöffen eller, vid

 behandling av överklagande av avgörande

 av ensamdomare i Amtsgericht, av en

 juristdomare och två Schöffen. De domar

 som meddelas av Landgericht kan angripas,

 men enbart på rent rättsliga grunder,

 genom rättsmedlet Revision. Vid mål som

 Landgericht har handlagt i andra instans,

 dvs. efter överklagande från Amtsgericht,

 sker överklagande genom Revision till

 Oberlandesgericht som därvid består av

 tre domare. Vid mål som Landgericht har

 handlagt i första instans sker

 överklagande genom Revision till

 Bundesgerichthof, som består av fem

 domare. Det finns ingen form av

 prövningstillstånd i den tyska

 straffprocessen.

 I England avgörs mindre grova brottmål i

 första instans av Magistrates''''Court som

 inte får döma ut strängare straff än sex

 månaders fängelse eller 2 000 pund.

 Magistrates'''' Court är sammansatt av två

 eller flera lekmannadomare eller, i de

 större städerna, av en yrkesdomare.

 Brottmålsdomar som har meddelats av

 Magistrates'''' Court kan överklagas till

 Crown Court utan krav på prövningstill-

 stånd. Crown Court består därvid av en

 yrkesdomare och två - fyra

 lekmannadomare. De grövre brottmålen

 prövas i första instans av Crown Court

 som därvid består av en yrkesdomare och

 jury (utom när den tilltalade erkänner

 brottet eftersom jury då inte behövs).

 Juryn har till uppgift att besluta i

 skuldfrågan medan domaren i förekommande

 fall utmäter straffet. Domen i Crown

 Court kan överklagas till Court of Appeal

 (Criminal Division), som består av tre

 eller flera domare. Överklagandet kan

 gälla skuldfrågan eller påföljden eller

 bådadera. Om ett överklagande gäller

 skuldfrågan och grundar sig enbart på

 påstående om felaktig rättstillämpning,

 behövs inte något prövningstillstånd.

 Däremot krävs det prövningstillstånd om

 grunden för överklagandet avser

 bevisningen i målet eller utgörs av en

 blandning av argument rörande både

 bevisning och rättstillämpning. Ett

 undantag från kravet på

 prövningstillstånd gäller när domaren i

 Crown Court har intygat att överklagandet

 är försvarbart. Om överklagandet avser

 påföljden, krävs emellertid alltid

 prövningstillstånd. Prövningstillstånd

 lämnas av Court of Appeal.

 I Nederländerna handläggs de minsta

 tvisterna och de lindrigaste brottmålen

 inför s.k. underdistriktsdomstolar. De är

 i regel sammansatta med en ensam

 juristdomare. Vissa avgöranden av

 underdistriktsdomstolarna går inte att

 överklaga; det gäller brottmål där böter

 om mindre än 50 gulden (omkring 150

 kronor) ådömts och tvistemål som rör

 lägre belopp än 2 500 gulden (omkring

 7 500 kronor). Andra avgöranden av

 underdistriktsdomstolarna kan överklagas

 till distriktsdomstolarna som vid

 prövning av överklaganden består av tre

 juristdomare. Distriktsdomstolarnas

 avgöranden i andra instans går inte att

 överklaga.

 Distriktsdomstolarna fungerar också som

 första instans i de fall som inte faller

 inom underdistriktsdomtolarnas kompetens.

 Härvid är distriktsdomstolarna

 sammansatta med en eller tre

 juristdomare. Avgöranden av

 distriktsdomstolarna i brottmål där ett

 lägre bötesbelopp än 250 gulden (omkring

 750 kronor) har ådömts går inte att över-

 klaga. Andra avgöranden kan överklagas

 till en av de fem överpröv-

 ningsdomstolarna som i regel består av

 tre juristdomare (utom i vissa mål som

 rör skatter där rätten består av en

 domare). Den högsta domstolen i

 Nederländerna är en kassationsdomstol.

 Den kan inte pröva sakfrågor utan bara

 rättsfrågor och den kan inte själv sätta

 ett nytt avgörande i det överklagade

 avgörandets ställe utan den får i stället

 återförvisa felaktigt avgjorda mål till

 ny prövning i underinstansen. Också i de

 fall där det enligt vad som utvecklats

 inte går att överklaga kan man vända sig

 till kassationsdomstolen och påstå att

 avgörandet är behäftat med någon rättslig

 felaktighet. Kassationsdomstolen är i

 regel sammansatt av fem domare.

 2.5 Reformbehovet

 Min bedömning: Det krävs snabba åtgär-

 der för att komma till rätta med hov-

 rätternas alltmer ökande målbalanser.

 Det finns många sådana åtgärder som är

 tänkbara. Det saknas dock tillräckligt

 underlag för att nu genomföra flertalet

 av dessa. Den utväg som står till buds

 är att bygga vidare på det system med

 prövningstillstånd i hovrätt som gäller

 i begränsad utsträckning i dag.

 2.5.1 Allmänt

 Som jag inledningsvis framhöll är

 arbetsläget vid hovrätterna mycket

 ansträngt. Domstolsverket har på uppdrag

 av regeringen undersökt hovrätternas

 målutveckling och målstruktur.

 Undersökningen har redovisats i en

 rapport (Dv rapport 1990:4). Av rapporten

 framgår bl.a. att den totala målökningen

 i hovrätterna under tioårsperioden 1980 -

 1989 uppgått till 29 procent samtidigt

 som målen genomsnittligt har blivit mer

 komplicerade. Även om hovrätterna har

 förmått att successivt öka

 målavverkningen, har de inte kunnat hålla

 jämna steg med den ökande

 tillströmningen. Också under de senaste

 åren har måltillströmningen ökat

 kraftigt. År 1991 kom det in drygt 22 000

 mål till hovrätterna vilket var en ökning

 med nästan 1500 mål eller drygt 7 procent

 jämfört med år 1990. År 1992 kom det in

 drygt 26 000 mål vilket innebär en ökning

 med omkring 4 000 mål eller nästan 18

 procent jämfört med år 1991. Trots att

 antalet avgjorda mål under 1980-talet har

 ökat med 24 procent har målbalanserna

 samtidigt ökat kraftigt. Trots en ökande

 målavverkning ökade målbalanserna med 31

 procent under 1992 jämfört med 1991.

 Läget har således förvärrats avsevärt

 sedan Domstolsutredningen lämnade sitt

 betänkande.

 Domstolsutredningen har i sitt

 betänkande diskuterat olika sätt att

 åstadkomma begränsningar och förenklingar

 av hovrättens överprövning. Skälen för

 att begränsa möjligheterna till

 omprövning av domstolsavgöranden är

 framför allt två. För det första innebär

 det - både för parterna och för

 domstolsväsendet - mindre kostnader och

 besvär om instanskedjan förkortas så att

 ett slutligt avgörande kommer snabbare.

 För det andra finns det ett starkt

 intresse av att överrätternas resurser

 koncentreras på de mer svårbedömda och

 kvalificerade målen.

 Instansordningen inom domstolsväsendet

 bygger - vilket tidigare har berörts - på

 att de olika instanserna har delvis

 skilda funktioner. För de allmänna

 domstolarnas del innebär det bl.a. att

 processen i hovrätten skall kunna

 begränsas till de frågor som parterna

 vill ha prövade. Det är alltså inte fråga

 om att målen i hovrätten skall under-

 kastas en fullständig omprövning. Idealet

 är i stället en ordning där processen i

 hovrätten innebär en till varje mål

 anpassad överprövning.Domstolsutredningen

 beskriver olika sätt att begränsa och

 förenkla processen i hovrätten. Det kan

 ske genom åtgärder som syftar till att

 minska flödet av mål till hovrätterna och

 genom att se till att de mål som väl når

 hovrätterna överprövas på ett

 ändamålsenligt sätt. Åtgärder som kan

 sägas begränsa flödet av mål till

 hovrätterna är t.ex. fullföljdsförbud med

 eller utan s.k. ventil, omprövning av

 tingsrätten, s.k. språngrevision, dvs.

 att tillåta att tingsrätts avgörande

 överklagas direkt till Högsta domstolen,

 slopande av rätten till avräkning av

 häktestid för dem som dömts till fängelse

 samt inskränkningar av möjligheterna till

 rättshjälp m.m. vid överklagande. En

 åtgärd som syftar till att förenkla

 processen i hovrätten och göra den mer

 ändamålsenlig i vissa fall är ett ökat

 inslag av skriftlighet. Även reglerna om

 hovrättens sammansättning kan utformas så

 att hovrättsarbetet förenklas.

 Ett system med prövningstillstånd kan -

 beroende på hur det utformas - sägas

 innebära en åtgärd som såväl begränsar

 som förenklar hovrättens överprövning.

 Det fyller därmed samma dubbla syfte som

 regler som på olika sätt inskränker

 omfattningen av hovrättens prövning

 (t.ex. den relativt nya 51 kap. 23 a §

 RB, vilken inskränker hovrättens

 skyldighet att pröva skuldfrågan i

 brottmål i vissa fall). Ett system med

 prövningstillstånd kan också antas leda

 till att flödet av mål till hovrätterna

 minskas. Ett sådant system berör i och

 för sig inte alls möjligheterna att

 överklaga mål till hovrätterna. Systemet

 som sådant innebär inte annat än att

 vissa mål kan handläggas på ett mer

 ändamålsenligt sätt i hovrätterna. Man

 kan visserligen förmoda att vissa parter

 gör den bedömningen att

 prövningstillstånd inte kommer att

 beviljas och därför avstår från att

 överklaga tingsrättens dom. Denna effekt

 av ett system med prövningstillstånd

 torde dock endast bli marginell.

 2.5.2 Olika sätt att begränsa och

 förenkla hovrättsprocessen

 I det följande skall jag översiktligt

 redogöra för de olika sätt att minska

 måltillförseln samt begränsa och förenkla

 hovrättsprocessen som Domstolsutredningen

 behandlar i sitt betänkande.

 Förbud att överklaga tingsrättens

 avgörande

 Det mest radikala sättet att inskränka

 hovrättsprövningen är naturligtvis att

 helt ta bort möjligheten att överklaga

 tingsrättens dom eller beslut.

 Redan enligt gällande ordning finns för

 ett fåtal fall sådana regler om

 fullföljdsförbud. Det gäller främst vissa

 beslut som en tingsrätt kan fatta under

 handläggningen av ett mål. Om en

 tingsrätt har förklarat en domare jävig,

 får tingsrättens beslut inte överklagas.

 Detsamma gäller om tingsrätten har

 bifallit en begäran om rättshjälp åt

 misstänkt i brottmål eller har förordnat

 målsägandebiträde (49 kap. 7 § RB).

 Vidare gäller att, om en tingsrätt har

 funnit att en dom eller ett beslut av

 tingsrätten har överklagats i rätt tid,

 detta ställningstagande av tingsrätten

 inte kan överklagas. Vissa avgöranden,

 varigenom tingsrätt i egenskap av

 fastighetsdomstol överprövat arrendenämn-

 dens beslut, kan inte heller överklagas

 till hovrätt (se t.ex. 8 kap. 33 §

 jordabalken, JB).

 Regler om fullföljdsförbud i tvistemål

 och brottmål torde vara ovanliga

 internationellt. Som framgår av

 redogörelsen om förhållandena i vissa

 andra länder finns dock ett totalt

 fullföljdsförbud för vissa tvistemål i

 Island. Även i Frankrike och

 Nederländerna finns regler om

 fullföljdsförbud, men i dessa länder

 genombryts förbuden av den allmänna

 möjligheten att hos kassationsdomstolen

 påstå att det överklagade avgörandet är

 behäftat med rättsliga felaktigheter. Det

 hindrar inte att det i dessa länder är så

 att den som har fällts för ett lindrigt

 brott och menar att han är oskyldig i

 princip inte har några möjligheter att få

 skuldfrågan omprövad av högre rätt.

 Vid sidan av de förut angivna

 bestämmelserna finns det inte i Sverige

 några regler om förbud att överklaga ett

 tingsrättsavgörande till hovrätt. Däremot

 finns det, som nämnts, regler av innebörd

 att det är förbjudet att överklaga ett

 hovrättsavgörande till Högsta domstolen

 (se t.ex. 18 kap. 4 § ÄktB och 20 kap. 12

 § FB).

 Domstolsutredningen föreslår i

 betänkandet inte några nya regler om

 fullföljdsförbud i ledet tingsrätt -

 hovrätt. Det främsta skälet till detta är

 att ett oinskränkt fullföljdsförbud leder

 till nackdelar för rättstillämpningen

 genom att det inte går att få fram

 vägledande avgöranden av högre rätt. Vid

 sidan av detta anförs ytterligare två

 skäl. Dels skulle ett fullföljdsförbud

 inte kunna avse annat än de allra mest

 bagatellartade frågorna och skulle därför

 inte nämnvärt avlasta hovrätterna arbete.

 Dels skulle man med ett sådant system

 trots allt göra rejäla ingrepp i den

 hävdvunna rätten att få överklaga

 domstolsavgöranden. Om ett sådant ingrepp

 inte medför några avsevärda fördelar, bör

 man avstå ifrån det är utredningens

 slutsats.

 Fullföljdsförbud med s.k. ventil

 I vissa fall har regler om

 fullföljdsförbud i ledet hovrätt - Högsta

 domstolen försetts med undantag, en s.k.

 ventil. Tanken är att pre-

 judikatbildningen blir lidande i de fall

 det inte går att överklaga avgöranden

 ända upp till Högsta domstolen. Man har

 därför konstruerat ett system som innebär

 att hovrätten kan medge rätt att över-

 klaga, om det föreligger särskilda skäl

 för att låta Högsta domstolen ta

 ställning till frågan om

 prejudikatdispensprövning. Då vinner man

 den stora fördelen att Högsta domstolen

 inte behöver befatta sig med en mängd

 frågor som inte är av prejudikatintresse

 medan man ändå skapar garantier för att

 de mål som är av intresse från prejudi-

 katsynpunkt kan föras upp till prövning.

 Sådana regler finns i mål om

 underhållsbidrag till make och barn (18

 kap. 4 § ÄktB och 20 kap. 12 § FB), mål

 om ersättning till offentlig försvarare

 och ersättning enligt rättshjälpslagen

 enligt 54 kap. 2 a § RB samt 49 § rätts-

 hjälpslagen (1972:429, omtryckt 1993:9),

 felparkeringsavgift enligt 10 a § lagen

 (1976:206) om felparkeringsavgift, samt

 mål om förvandling av böter enligt 23 §

 bötesverkställighetslagen (1979:189).

 Domstolsutredningen har utvärderat

 reglerna om fullsföljdsförbud med ventil.

 Utredningen kommer fram till att sådana

 regler är ett användbart instrument för

 att minska Högsta domstolens arbetsbörda

 utan att intresset av prejudikatbildning

 eftersätts. Domstolsutredningen föreslår

 också vad gäller överklagande till högsta

 instans att fullföljdsförbud med ventil

 införs för vissa ytterligare måltyper,

 bl.a. mål enligt 21 kap. FB. Utredningen

 ser det också som angeläget att man även

 vid framtida lagöversyner överväger denna

 möjlighet att begränsa Högsta domstolens

 arbetsbörda.

 Några regler om fullföljdsförbud med

 ventil i ledet tingsrätt - hovrätt finns

 inte. Domstolsutredningen föreslår inte

 heller att sådana regler införs.

 S.k. språngrevision

 En annan metod att begränsa överklaganden

 till hovrätt utan att äventyra

 prejudikatbildningen skulle vara att i

 prejudikatfall tillåta att tingsrättens

 avgörande överklagas direkt till Högsta

 domstolen. En sådan metod, s.k.

 språngrevision, övervägdes i samband med

 de senaste ändringarna i reglerna om

 fullföljd till Högsta domstolen (prop.

 1988/89:78). Departementschefen anförde

 att hon inte i sakens dåvarande läge var

 övertygad om att en sådan metod var en

 framkomlig väg för att förbättra

 prejudikatbildningen. Domstolsutredningen

 går av detta skäl inte närmare in på

 denna fråga, men konstaterar att det även

 i ett sådant system - liksom vad gäller

 fullföljdsförbud med ventil - krävs en

 överblick över hela det juridiska fältet

 för att rätt kunna bedöma om det aktuella

 fallet lämpar sig som prejudikat.

 Omprövning

 Ett förslag som har framförts för att

 begränsa hovrätternas arbetsbörda och som

 Domstolsutredningen tar upp är att öka

 möjligheterna för tingsrätterna att

 själva ompröva sina avgöranden.

 Domstolsutredningen konstaterar dock att

 den frågan nyligen har utretts och att

 den utredningen har resulterat i att det

 nu finns regler om omprövning i s.k.

 domstolsärenden medan tanken att i övrigt

 införa omprövningsregler i allmän domstol

 har avvisats (jfr Ds 1988:66 och prop.

 1989/90:71).

 Förbud mot avräkning av häktestid

 Ett annat uppslag som säkert skulle

 innebära att hovrätternas arbete med

 grova brottmål skulle minska högst

 avsevärt, är att ta bort den ovillkorliga

 rätten för personer, som är häktade och

 dömts till fängelse av tingsrätt och som

 överklagar, att tillgodoräkna sig tiden

 mellan tingsrättens dom och hovrättens

 dom som verkställighet av

 fängelsestraffet. En sådan förändring

 genomfördes i England år 1969 då det

 bedömdes att anhopningen av grundlösa

 överklaganden hindrade domstolarna att

 syssla med de överklaganden som var

 befogade. Inom fjorton dagar efter

 förändringen hade antalet överklaganden i

 brottmål halverats. Domstolsutredningen

 konstaterar emellertid att det ligger

 utanför dess uppdrag att vidare överväga

 denna fråga.

 Ekonomiska styrmedel

 Man kan också tänka sig ekonomiska

 styrmedel för att minska måltill-

 strömningen till hovrätterna. Ett exempel

 på detta är att begränsa förmånerna

 enligt rättshjälpslagstiftningen eller

 reglerna om offentlig försvarare i

 brottmål. Ett annat exempel är att införa

 någon form av avgifter för överklagande

 till hovrätt, möjligen i kombination med

 en rätt att få tillbaka erlagd avgift för

 den som vinner målet i hovrätten.

 Domstolsutredningen lägger dock inte fram

 några förslag i dessa hänseenden.

 Inskränkningar i omfattningen av

 hovrättens prövning

 Rättegångsutredningen övervägde olika

 möjligheter att inskränka omfattningen av

 hovrättens prövning. Som ett resultat av

 de övervägandena är sedan den 1 september

 1989 hovrättens skyldighet att pröva

 skuldfrågan i brottmål där endast

 påföljdsfrågan har överklagats kraftigt

 inskränkt (51 kap. 23 a § RB).

 Rättegångsutredningen behandlade i sitt

 slutbetänkande (SOU 1987:46) också den

 ofta diskuterade tanken att i största

 möjliga utsträckning inskränka hovrättens

 prövningsskyldighet till rättsfrågor men

 avfärdade den. I korthet är tanken att

 tingsrättens prövning av sakfrågan

 (bevisfrågan) i de allra flesta fall inte

 skulle kunna överklagas. Om tingsrätten i

 ett brottmål funnit att den tilltalade

 har begått den åtalade gärningen, skulle

 domen alltså i den delen inte kunna över-

 klagas. Däremot skulle tingsrättens val

 av påföljd och straffmätning kunna

 överklagas. Och motsvarande begränsning

 skulle naturligtvis gälla i tvistemål.

 System av detta slag finns på flera håll

 utomlands. Tanken har dock hittills inte

 omsatts i lagstiftning i Sverige. Framför

 allt har mot en begränsning av

 överprövningen till rättsfrågor åberopats

 att just frågan om vad som är sakfråga

 och vad som är rättsfråga är så

 problematisk i de länder där denna

 uppdelning förekommer. Man har befarat

 att man genom en sådan uppdelning skulle

 skapa ett nytt processrättsligt

 problemområde som i sig skulle ge upphov

 till ett antal praktiska svårigheter. I

 tre lagstiftningsärenden på senare tid

 har man tagit avstånd från tanken att

 föra in en sådan distinktion mellan

 sakfråga och rättsfråga i den

 processrättsliga lagstiftningen (prop.

 1988/89:78, prop. 1988/89:95 och prop.

 1989/90:71). Domstolsutredningen föreslår

 därför inte att överprövningen i

 hovrätten begränsas till rättsfrågor.

 Ökat inslag av skriftlighet i

 hovrättsprocessen

 I olika sammanhang sägs det ibland att

 ett bra sätt att förenkla förfarandet i

 hovrätterna skulle vara att i ökad

 utsträckning gå över till skriftligt

 förfarande i brottmål och tvistemål.

 Huvudregeln för hovrättsförfarandet är

 att målen skall avgöras efter

 huvudförhandling. Det finns dock undantag

 från denna huvudregel. Det gäller i

 huvudsak mål där utredningen inte kräver

 huvudförhandling och där parterna är ense

 om att målet kan avgöras efter ett

 skriftligt förfarande. Möjligheterna att

 avgöra mål utan huvudförhandling

 utvidgades som nämnts genom en reform år

 1984. Genom reformen stärktes också par-

 ternas inflytande över frågan om muntlig

 eller skriftlig handläggning.

 I motsatt riktning talar Sveriges

 konventionsåtaganden. I flera fall har de

 svenska reglerna om möjligheterna till

 enbart skriftlig handläggning i brottmål

 i hovrätt varit föremål för prövning i

 Europadomstolen med hänsyn till artikel 6

 i Europakonventionen. Den praxis som har

 utbildats innebär - som redan har berörts

 - att den enskilde i mycket stor

 utsträckning anses ha rätt att få sin sak

 prövad i ett muntligt förfarande även i

 högre rätt.

 Domstolsutredningen anser det därför

 vara uteslutet att öka möjligheterna till

 skriftlig handläggning i hovrätt på ett

 sätt som nämnvärt kan påverka

 hovrätternas arbetsbörda.

 Hovrättens sammansättning

 Regler om hovrätts sammansättning finns i

 2 kap. 4 § RB. Enligt huvudregeln är

 hovrätt domför med tre lagfarna domare. I

 tvistemål som av tingsrätt har avgjorts

 med tre lagfarna domare skall dock

 hovrätten bestå av minst fyra lagfarna

 domare när den avgör målet. Fler än fem

 lagfarna domare får inte delta i

 hovrätten. I brottmål är hovrätten domför

 med tre lagfarna domare och två

 nämndemän. Fler än fyra lagfarna domare

 och tre nämndemän får inte delta. Dessa

 regler gäller också för vissa familjemål.

 I brottmål där det inte är fråga om att

 döma till strängare straff än böter och

 inte heller är fråga om företagsbot är

 hovrätten domför även med tre lagfarna

 domare. När hovrätten behandlar frågor om

 prövningstillstånd är hovrätten domför

 med två lagfarna domare. Vid beslut om

 avskrivning av mål efter återkallelse är

 hovrätten domför med en lagfaren domare.

 Frågan om hovrätts sammansättning har

 varit föremål för överväganden i ett

 flertal lagstiftningsärenden under senare

 år. Vissa smärre förändringar har också

 skett. Riksdagen har dock vid flera till-

 fällen framhållit vikten av att hovrätten

 har en stark sammansättning.

 Domstolsutredningen har - utan att göra

 någon totalöversyn -gått igenom vad som

 förevarit i frågan och utredningens

 slutsats blir att man inte ser ändringar

 i domförhetsreglerna som en realistisk

 möjlighet att underlätta hovrätternas

 arbete.

 Prövningstillstånd

 Rättegångsutredningen behandlade frågor

 om ändringsdispens i de allmänna

 domstolarna i 1987 års slutbetänkande.

 Utredningens majoritet föreslog därvid

 att dispenssystemet för de s.k. småmålen

 skulle avskaffas och att dispensregler

 för andra mål inte skulle införas. I en

 reservation föreslogs en viss utvidgning

 av systemet med prövningstillstånd i

 tvistemål samt nya regler om

 prövningstillstånd för mål om ansvar för

 brott med endast böter i straffskalan.

 Under remissbehandlingen tillstyrkte

 knappt hälften av remissinstanserna

 utredningens förslag att avskaffa

 reglerna om prövningstillstånd i

 tvistemål. Återstoden tillstyrkte regler

 om prövningstillstånd i någon form men

 flera av dessa var negativa till ett krav

 på prövningstillstånd för brottmål.

 Utredningens förslag togs upp i prop.

 1988/89:95. I propositionen anfördes att

 förslaget i reservationen låg väl i linje

 med önskemålet om att i högre grad än nu

 kunna anpassa förfarandet till vad det

 enskilda målet kräver och med strävandena

 att koncentrera hovrättens resurser till

 de mer komplicerade fallen. I

 propositionen konstaterades emellertid

 att frågan om dispensprövning borde

 belysas ytterligare såväl från

 rättssäkerhetssynpunkt som från rent

 lagteknisk utgångspunkt. Frågan togs upp

 i idéskissen (Ds 1989:2) Domstolarna i

 framtiden och sedermera av

 Domstolsutredningen.

 Domstolsutredningen har utrett olika

 sätt att utforma ett system med

 prövningstillstånd och föreslår att en

 ordning med prövningstillstånd i ledet

 tingsrätt - hovrätt införs för vissa

 brottmål och att nuvarande system

 utvidgas för tvistemålens del.

 Utredningens förslag innebär att

 prövningstillstånd skulle krävas i alla

 brottmål där tingsrätten inte dömt till

 svårare påföljd än böter samt dessutom i

 vissa fall av frikännande dom. För

 tvistemålen innebär förslaget att alla

 tvistemål där tvisteföremålets värde inte

 överstiger ett basbelopp (34 400 kr år

 1993) skulle kräva prövningstillstånd.

 Dispensförfarandet föreslås utformat på i

 huvudsak samma sätt för brottmål som för

 tvistemål. Det innebär att hovrätterna

 skall ha möjlighet att förutom

 prejudikatdispens och extraordinär

 dispens också bevilja ändringsdispens.

 Enligt utredningen skulle ett sådant

 system på ett effektivt sätt bidra till

 att lätta på hovrätternas arbetsbörda

 utan att rättssäkerheten försämrades.

 Domstolsutredningen är inte enig i frågan

 om prövningstillstånd. Enligt en

 reservation bör prövningstillstånd i

 brottmål av rättssäkerhetsskäl inte

 införas och frågor om bl.a.

 överrättsprocessens framtida utformning

 ses över i det vidare perspektiv som

 följer med Sveriges europaintegration. I

 en annan reservation anförs bl.a. att

 frågan är otillräckligt utredd.

 24

 2.5.3 Mina slutsatser

 För min del anser jag att situationen för

 hovrätternas del är så bekymmersam på

 grund av det alltmer ökande målantalet

 att det krävs snabba åtgärder.

 Situationen har, som jag nyss redovisade,

 förvärrats ytterligare under den tid som

 gått sedan Domstolsutredningen lämnade

 sina förslag. Görs ingenting nu, riskerar

 man att hovrätterna kommer att få så

 stora balanser att ett stort antal mål

 förblir oavgjorda under en oacceptabelt

 lång tid. En sådan situation måste

 undvikas, allra helst som

 Europakonventionen ställer krav på att

 rättegång skall hållas inom skälig tid

 (artikel 6).

 Samtidigt står det klart att problemet

 inte kan lösas genom resursökningar.

 Lösningen måste därför vara att göra

 överrättsprocessen mer effektiv.

 Min genomgång visar att det finns flera

 tänkbara sätt att minska flödet av mål

 och ärenden till hovrätterna och att i

 övrigt göra hovrättsprocessen mer

 ändamålsenlig. Fördelarna från

 effektivitetssynpunkt med de skilda

 sätten måste dock vägas mot nackdelar av

 olika slag. Vissa lösningar framstår som

 oförenliga med principiella grundvalar

 för rättssystemet eller med Sveriges

 internationella åtaganden. Andra

 förefaller vara tämligen ineffektiva.

 Vissa andra tänkbara lösningar har

 Domstolsutredningen ansett falla utanför

 ramen för dess utredningsuppdrag och

 utredningen har därför inte gått till

 botten med dem.

 Så mycket kan dock sägas att det finns

 olika sätt att gå vidare. Det är

 emellertid en besvärlig och grannlaga

 uppgift att ta definitiv ställning till

 olika metoder för att komma till rätta

 med problemen. Dessa svårigheter kan vara

 av såväl principiell som lagteknisk

 natur. Jag avser därför att senare i dag

 återkomma till regeringen med ett förslag

 om att en utredning skall få i uppdrag

 att undersöka och analysera olika

 möjligheter samt lägga fram förslag som

 syftar till att med bibehållen

 rättssäkerhet och med iakttagande av våra

 internationella förpliktelser

 effektivisera hovrättsprocessen.

 Det som för dagen är möjligt att göra är

 att ta fasta på Domstolsutredningens

 förslag om ett utökat system med

 prövningstillstånd i hovrätt. Detta

 förslag har också vunnit relativt bred

 anslutning bland remissinstanserna. Jag

 skall därför i det följande föreslå

 lagstiftning av denna innebörd.

 Till det sagda kan följande läggas.

 Också i de allmänna förvaltnings-

 domstolarna finns liknande problem.

 Domstolsutredningen har uttalat sig för

 ett system med prövningstillstånd i ledet

 länsrätt-kammarrätt, en tanke som har

 vunnit anslutning under

 remissbehandlingen. Några konkreta

 förslag lägger utredningen dock inte

 fram. Jag avser därför att gå vidare i

 saken och låta utarbeta förslag om krav

 på prövningstillstånd för vissa måltyper

 inom förvaltningsrättskipningen.

 2.6 Överväganden och förslag

 2.6.1 Allmänna synpunkter på

 prövningstillstånd i hovrätt

 Som jag tidigare har framhållit bygger

 instansordningen inom domstolsväsendet på

 att parterna inför den högre instansen

 begränsar processen till de frågor som de

 vill ha överprövade. Det är alltså i

 princip inte fråga om att de mål som förs

 vidare till högre rätt skall underkastas

 en fullständig omprövning i den andra

 instansen. Idealet är i stället en

 ordning där processen i andra instans

 innebär en till varje mål anpassad

 överprövning. Som Domstolsutredningen har

 funnit är systemet med prövningstillstånd

 utan tvekan ett intressant alternativ när

 det gäller att komma till rätta med

 hovrätternas problem. Därvid är enligt

 utredningen en naturlig utgångspunkt den

 ordning som hovrätterna nu tillämpar.

 I de mål där det i dag krävs

 prövningstillstånd är handläggningen i

 hovrätten i allmänhet snabb och enkel när

 det gäller att avgöra om anledning finns

 att meddela prejudikatdispens eller

 extraordinär dispens. Mer tidskrävande

 överväganden krävs regelmässigt

 beträffande frågan om ändringsdispens

 skall beviljas. När hovrätten överväger

 denna fråga, har hovrätten att ta

 ställning till både bevisfrågor och

 rättsfrågor i målet. När det gäller

 bevisfrågorna har hovrätten att gå igenom

 den bevisning som har förebragts vid

 tingsrätten och studera hur tingsrätten

 har värderat den. Om bevisning som inte

 har förebragts vid tingsrätten åberopas i

 hovrätten, har hovrätten att ta ställning

 till om det finns skäl att tillåta denna

 bevisning och, i så fall, om den kan

 påverka utgången i målet. Om det vid

 denna genomgång av bevisfrågorna

 uppkommer någon tvekan om riktigheten av

 utgången i tingsrätten, är rekvisiten för

 ändringsdispens uppfyllda; det finns i så

 fall, som det uttrycks i lagen, anledning

 till ändring i det slut vartill

 tingsrätten kommit. Hovrätten skall då ge

 tillstånd till fullständig prövning av

 målet i hovrätten. Och motsvarande bedöm-

 ningar gör hovrätten när det gäller

 rättsfrågorna. Om det vid den granskning

 som hovrätten gör vid dispensprövningen

 förefaller som om tingsrättens bedömning

 i en rättsfråga är tveksam, har hovrätten

 att bevilja dispens för att rättsfrågan

 skall kunna prövas av en fullsutten

 hovrätt.

 Om en av de två domarna som utför denna

 dispensprövning vill bevilja

 prövningstillstånd, gäller hans mening.

 Hovrätten beviljar då prövningstillstånd

 och det beslutet går inte att överklaga.

 Sedan prövningstillstånd har beviljats

 handläggs målet som vanligt, vilket ofta

 innebär att det sätts ut till

 huvudförhandling inför tre lagfarna

 domare som avgör det genom motiverad dom.

 Om hovrätten inte beviljar

 prövningstillstånd, står tingsrättens

 avgörande fast. Hovrättens beslut att

 inte meddela prövningstillstånd motiveras

 inte närmare. Ett sådant beslut kan

 överklagas till Högsta domstolen.

 Det som gör ett system med

 prövningstillstånd arbetsbesparande för

 hovrätterna är enligt utredningen att de

 mål där hovrätten inte beviljar

 prövningstillstånd kan avgöras på ett

 förenklat sätt: med två ledamöter i

 stället för tre, med möjligheter att

 avstå från skriftväxling, inga muntliga

 förhandlingar med eventuella problem med

 kallelser och delgivningar behövs och

 slutligen finns inget krav på att ett

 avgörande förses med en motivering.

 Det nyss sagda gör att också jag tycker

 att det finns goda skäl att utvidga

 systemet med ändringsdispens till fler av

 hovrätternas mål. Det grundläggande

 motivet för ett system med

 prövningstillstånd med ändringsdispens är

 att ett sådant system medför att

 överrätternas resurser kan användas på

 ett mer effektivt sätt. I ett system med

 ändringsdispens tas ett mål upp till

 fullständig prövning i den andra

 domstolsinstansen bara om det vid en

 granskning visar sig finnas något som

 tyder på att det överklagade avgörandet

 kan behöva ändras. Härigenom uppnår man

 att de enklaste fallen - de fall där det

 framstår som helt klart att någon ändring

 inte är aktuell - kan hanteras snabbt,

 enkelt och billigt. En förutsättning för

 att systemet skall fungera effektivt är

 naturligtvis att tingsrätten utformat de

 egentliga domskälen i sin dom

 tillräckligt utförligt; risken finns

 annars att hovrätten hyser tvivel om att

 tingsrättens dom är riktig och därför

 beviljar prövningstillstånd.

 Genom att domstolen inte behöver lägga

 ned onödig tid på de enkla fallen kan

 dess resurser koncentreras till de mer

 komplicerade målen, alltså de mål där en

 närmare granskning är sakligt motiverad.

 Detta måste generellt sett antas vara

 till fördel för avgörandenas kvalitet i

 de målen och - inte minst - påverka

 handläggningstiden i positiv riktning.

 Ett system med ändringsdispens ger

 således ökade möjligheter för domstolen

 att ägna de mer kvalificerade målen den

 tid och den behandling som dessa mål

 kräver. Självfallet är detta till fördel

 för domstolarnas egen arbetssituation.

 Men minst lika viktigt är att parterna i

 de mål där någon ändring inte är aktuell

 kan få ett snabbare avgörande av målet

 utan onödiga kostnader och onödigt

 besvär; särskilt gäller detta

 naturligtvis den part som har den

 materiella rätten på sin sida. Och även

 parterna i de mål som tas upp till

 fullständig prövning kan få fördelar av

 ett dispenssystem genom att mer resurser

 kan frigöras för dessa mål.

 Drastiskt uttryckt kan det sägas att ett

 system med prövningstillstånd motverkar

 meningslös omprövning i en del mål och

 medverkar till att hovrätterna kan

 koncentrera sig på de andra mål där en

 rejäl prövning annars riskerar att

 försvåras på grund av arbetsbördan.

 En - ibland bortglömd - aspekt av

 rättssäkerheten är det krav på snabbhet i

 förfarandet som bör ställas. Om en reform

 som innebär ett utvidgat förfarande med

 prövningstillstånd införs, kommer ett

 större antal mål att bli slutligt

 avgjorda på ett snabbare sätt. Detta är

 enligt min mening inte oväsentligt i

 sammanhanget. En sådan reform kan även på

 andra sätt bidra till att rättssäkerheten

 stärks. Hovrätternas resurser kan

 därigenom i större utsträckning

 koncentreras på att ta itu med de mål som

 av olika skäl verkligen förtjänar en

 kvalificerad, fullständig överprövning.

 Genom den sållning ett utvidgat dispens-

 system innebär kan också de mål som

 prövas fullständigt av hovrätterna komma

 att bli snabbare avgjorda.

 En god sak med prövningstillstånd kan

 också vara att parterna verkligen ser

 till att tingsrättsprövningen blir så

 fullständig som möjligt och inte väntar

 med att föra in material senare i

 processen.

 Till detta kommer att tingsrätten av

 naturliga skäl alltid har ett

 förhållandevis färskt processmaterial att

 bedöma. Utredningen i sak är typiskt sett

 som bäst vid tingsrättens handläggning.

 Vid överinstansernas prövning har

 processmaterialet nötts av tidens tand.

 Vittnens minnesbilder har i varierande

 grad förbleknat, liksom parternas

 hågkomster. Det finns alltså på intet

 sätt någon garanti för att en ytterligare

 fullständig prövning, utöver

 tingsrättens, leder till ett avgörande av

 högre kvalitet. Detta gäller framför allt

 om hovrätternas arbetssituation är så

 ansträngd att man där har svårt att

 koncentrera sina resurser till en

 verkligt meningsfull fullständig prövning

 av tingsrättsavgöranden, i de fall en

 fullständig sådan verkligen är befogad.

 Att utgången blir en annan i hovrätten än

 i tingsrätten kan bero på att

 processmaterialet blivit sämre i stället

 för bättre.

 De nackdelar som är förknippade med

 systemet har främst att göra med risken

 för att dispens avslås utan saklig grund,

 dvs. trots att det har funnits skäl att

 ändra den överklagade domen. Man kan

 naturligtvis inte totalt utesluta att

 dispens avslås i något fall där det, om

 målet hade tagits upp till fullständig

 prövning, skulle ha visat sig att det

 funnits skäl att ändra det överklagade

 avgörandet. Dessa farhågor bör varken

 underskattas eller överdrivas. De manar

 dock till försiktighet och innebär att

 det inte kan komma ifråga att införa

 prövningstillstånd för alla måltyper i

 hovrätten.

 Det finns också andra aspekter som bör

 vägas in vid bedömningen av frågan om

 prövningstillstånd skall införas på nya

 områden. Ett system med

 prövningstillstånd för ett helt

 rättsområde kan tänkas försvåra

 möjligheterna till prejudikatavgöranden

 inom det aktuella målområdet. Systemet

 innebär nämligen att det i första hand är

 hovrätterna som prövar om ett mål har

 prejudikatvärde. Det ligger i sakens

 natur att Högsta domstolen har bättre

 förutsättningar än hovrätterna att bedöma

 ett måls prejudikatvärde. Man kan alltså

 inte blunda för att det kan finnas risk

 för att hovrätterna vid sina

 dispensprövningar inte uppmärksammar att

 ett mål kan ha ett allmänt intresse för

 rättstillämpningen. Bland de

 remissinstanser som har yttrat sig över

 Domstolsutredningens förslag i dessa

 delar redovisas ingen större oro för

 dessa risker. Enligt min uppfattning

 skall inte heller dessa överdrivas.

 Hovrätterna torde ha så pass god

 överblick över de rättsområden som kan

 bli aktuella för ett system med pröv-

 ningstillstånd, att man beviljar

 prejudikatdispens i de allra flesta fall

 då det är befogat. I övrigt torde

 ändringsdispens komma att beviljas i

 sådan utsträckning att rättsbildningen

 även därigenom tillgodoses på ett

 acceptabelt sätt.

 Innan jag går närmare in på frågan om en

 eventuell utvidgning av systemet med

 prövningstillstånd vill jag något beröra

 frågan om vinsterna från

 effektivitetssynpunkt blir tillräckligt

 stora för att det skall vara meningsfullt

 att överväga det närmare. Det är

 uppenbart att dispensprövningen ger de

 största vinsterna i de mål som, om de

 företogs till fullständig handläggning,

 skulle avgöras efter muntlig förhandling.

 I tvistemål och brottmål vid hovrätterna

 är muntlig förhandling huvudregel. Endast

 ett mindre antal mål avgörs efter enbart

 skriftlig handläggning. En faktor som har

 betydelse i detta sammanhang är givetvis

 i vilken utsträckning som hovrätterna kan

 förväntas medge prövningstillstånd. Om

 krav på prövningstillstånd skall införas

 i fler fall än i dag, måste de

 effektivitetsvinster som kan uppnås med

 ett sådant system relateras till de

 merkostnader som uppstår på grund av att

 mål i vilka prövningstillstånd meddelas

 skall handläggas två gånger. Av

 förklarliga skäl är dessa mål mer

 resurskrävande än sådana mål där

 prövningstillstånd inte meddelas. Vilka

 effektivitetsvinster man kan förvänta sig

 är nära förknippat med frågan om vilka

 kategorier av mål som skall omfattas av

 ett krav på prövningstillstånd. Jag

 återkommer till dessa frågor i det

 följande. Som kommer att framgå uppstår

 vinster som inte kan negligeras.

 Oavsett hur man drar gränserna för vilka

 mål som skall omfattas av en eventuell

 reform med prövningstillstånd i hovrätt

 är utgångspunkten för min del att en

 sådan reform huvudsakligen måste inriktas

 på typiskt sett enklare mål.

 En fråga som bör beröras i sammanhanget

 är notariebehörigheten och att enkla mål

 vid tingsrätterna i stor utsträckning

 handläggs av tingsnotarier, alltså av

 nyexaminerade jurister som under två år

 tjänstgör vid domstol närmast som en

 introduktion till praktiskt juridiskt

 arbete. Frågan om hur ett system med

 prövningstillstånd går att förena med de

 regler som ger möjlighet att delegera

 vissa domargöromål till tingsnotarier har

 diskuterats tidigare. I idéskissen (Ds

 1989:2) påpekades att det, om rätten till

 överprövning begränsades, var särskilt

 viktigt att rättegången i första instans

 var av så hög kvalitet som möjligt.

 Därför ansågs det finnas anledning att se

 över behörigheten för tingsnotarier att

 handlägga vissa mål.

 Riksdagen beslöt under våren 1990 att

 notarietjänstgöringen skulle kortas ned

 från två och ett halvt år till två år. I

 propositionen (prop. 1989/90:100 bil. 4)

 gjordes en del uttalanden om

 tjänstgöringens innehåll. Bl.a. uttalades

 att tyngdpunkten i notarietjänstgöringen

 borde ligga på arbete på en domarrotel

 och att på eget ansvar utföra domar-

 göromål. Vidare underströks att

 domstolen, för att förordna en notarie

 att självständigt utföra domargöromål,

 alltid måste bedöma såväl den enskilde

 notariens lämplighet för uppgiften som

 svårighetsgraden på de mål och ärenden

 som notarien skall handlägga. I många

 fall måste detta enligt vad som sades i

 propositionen tillämpas så att den or-

 dinarie rotelinnehavaren eller den annars

 ansvarige domaren bedömer lämpligheten av

 varje enskilt mål eller ärende för sig.

 För att allmänhetens förtroende för

 rättskipningen skall kunna upprätthållas

 är det av största vikt att de notarier

 som anförtros domargöromål är

 tillräckligt erfarna och mogna för den

 ålagda uppgiften. Riksdagen lämnade dessa

 uttalanden utan erinran.

 Domstolsutredningen redovisar en del

 statistik vad gäller brottmål respektive

 tvistemål som har handlagts av notarier.

 Av denna redogörelse framgår att notarier

 - alltid tillsammans med nämndemän -

 handlägger omkring 10 000 bötesbrottmål

 om året. Dessa mål överklagas inte i

 större utsträckning än andra mål.

 Statistiken visar dessutom att de

 notariemål som överklagas ändras av

 hovrätterna i mindre utsträckning än

 andra brottmål. Domstolsutredningen drar

 den slutsatsen att domsluten i de

 brottmål som handläggs av notarier är

 lika riktiga som de som handläggs av

 andra domare. Man skulle därför inte

 kunna åberopa avgörandenas kvalitet som

 skäl för att ta bort notariernas

 behörighet om man vill införa

 prövningstillstånd i vissa brottmål.

 Bland remissinstanserna reses ingen

 kritik mot denna slutsats. Jag har ingen

 avvikande uppfattning.

 Domstolsutredningen tar emellertid upp

 en annan aspekt, som också berörs av

 flera remissinstanser, nämligen frågan om

 allmänhetens förtroende för den dömande

 verksamheten. Inte som den speglar sig i

 domar och beslut, utan som den framstår i

 förhandlingssalen. Notarier är av

 naturliga skäl i allmänhet helt unga och

 de saknar vana att leda förhandlingar.

 Det är givet att de någon gång kan göra

 ett osäkert intryck på parter och andra

 som uppträder inför rätta. Även om

 avgörandena till slut blir riktiga, kan

 en valhänt handläggning göra att de

 inblandade får en känsla av att allt inte

 har gått riktigt till.

 Enligt min mening är detta en viktig

 aspekt. Domstolsutredningen framhåller

 dock att det för närvarande inte synes

 finnas någon kritik mot notariernas sätt

 att handlägga bötesbrottmål. Utredningens

 slutsats blir att notariebehörigheten

 inte bör utgöra hinder för att införa

 krav på prövningstillstånd i dessa mål.

 Ett viktigt skäl för denna ståndpunkt -

 som också jag ansluter mig till - är att

 det skulle negativt påverka hela

 domarutbildningen, om notarierna inte

 fick handlägga bötesbrottmål. De skulle

 inte få någon erfarenhet av att leda

 förhandlingar och deras träning i att

 självständigt fatta beslut skulle bli

 avsevärt försämrad. Det innebär i sin tur

 att de notarier som sedan väljer att

 fortsätta på domarbanan och något år

 senare kommer ut på tingsrätterna för att

 handlägga även svårare brottmål kommer

 att vara sämre rustade än nu för sina

 viktiga arbetsuppgifter. Enligt min

 mening skulle innebörden bli att man bara

 sköt fram eventuella problem till en

 senare tidpunkt, en tidpunkt då

 handläggningen dessutom avser mer

 kvalificerade mål. Jag anser det inte

 vara rimligt att försämra

 domarutbildningen i sådan grad genom att

 inskränka notariernas behörighet att

 handlägga bötesbrottmål. Om regler om

 prövningstillstånd införs för vissa

 brottmål, bör notarierna enligt min

 mening ändå kunna behålla sin behörighet

 att döma i bötesbrottmål.

 I tvistemål förhåller det sig något

 annorlunda. Reglerna om notariers

 behörighet att handlägga tvistemål om

 penningfordringar kan sammanfattas på

 följande sätt. Om tvisten handläggs som

 ett småmål och alltså rör låga värden -

 upp till ett halvt basbelopp - kan en

 notarie inte utan särskild prövning av

 lagmannen enligt 20 § tingsrättsinstruk-

 tionen (TI, 1979:572, omtryckt 1990:463)

 förordnas att handlägga målet. Men om

 tvisteföremålets värde är över ett halvt

 basbelopp, finns inga begränsningar

 utöver den allmänna regeln att en notarie

 inte får utföra uppgifter som är av

 vidlyftig eller svår beskaffenhet eller

 som av annan orsak kräver särskild

 erfarenhet (19 § TI). Det finns ingen

 statistik över hur många tvistemål som

 notarier handlägger per år eller om hur

 deras avgöranden står sig i högre rätt.

 Uppenbarligen är det dock fråga om ganska

 få avgöranden i jämförelse med

 brottmålsavgörandena. Påpekas kan också

 att reglerna i rättegångsbalken är så

 konstruerade att det i princip krävs

 samtycke av båda parter för att ett

 tvistemål slutligt skall få avgöras av en

 ensamdomare. Mot den nu angivna

 bakgrunden är det svårt att se varför

 tingsnotarier inte skall få handlägga

 tvistemål utan hinder av att det finns

 regler om prövningstillstånd i ledet

 tingsrätt - hovrätt. Domstolsutredningen

 går ett steg vidare och föreslår att

 notarier skall ges behörighet att, utan

 särskilt förordnande enligt 20 § TI, även

 handlägga tvistemål som handläggs som

 småmål. Jag är för dagen inte beredd att

 ta ställning till en sådan ändring i

 tingsrättsinstruktionen.

 Jag är emellertid beredd att dra den

 slutsatsen att frågan om notarie-

 behörighetens närmare innehåll inte bör

 påverka frågan om reglerna om

 prövningstillstånd i hovrätt skall

 utvidgas eller inte.

 Avslutningsvis vill jag här framhålla

 följande. En ordning med prövnings-

 tillstånd innebär ett undantag från

 huvudregeln att den som överklagar

 tingsrättens dom har en oinskränkt rätt

 att få en fullständig omprövning av målet

 i hovrätten. Den nuvarande ordningen i de

 s.k. småmålen innebär enligt bestämmelsen

 i 49 kap. 13 § RB, som jag tidigare har

 redovisat, att prövningstillstånd kan

 beviljas i form av prejudikatdispens,

 ändringsdispens eller extraordinär

 dispens. Den i praktiken viktigaste

 dispensgrunden enligt denna bestämmelse

 är ändringsdispensen. Ett system med

 ändringsdispens är något annat än den

 dispensprövning som förekommer i Högsta

 domstolen. Där är det i princip bara mål

 med prejudikatintresse som skall tas upp

 till prövning. Ett system med

 ändringsdispens innebär inte att det blir

 förbjudet att klaga till högre rätt. Den

 part som vill överklaga kan göra det vare

 sig det finns regler om

 prövningstillstånd eller inte. Vad som

 skiljer ett system med prövningstillstånd

 från ett system med obegränsad rätt till

 prövning i högre rätt är inte rätten att

 överklaga utan överrättens handläggning

 av de mål som överklagas. Det kan alltså

 konstateras att det inte är fråga om att

 själva fullföljdssystemet principiellt

 förändras utan bara att man skapar

 utrymme för ett mera flexibelt sätt att

 handlägga de fullföljda målen.

 När jag förordar en utvidgning av

 systemet med prövningstillstånd i hovrätt

 vill jag framhålla att en sådan reform

 måste vara förbunden med garantier för

 att rättssäkerheten inte försämras och

 att stora krav måste ställas på

 utformningen av ett system med

 prövningstillstånd. Ett sätt att gå fram

 är att förstärka hovrättens

 sammansättning vid dispensprövningen. Jag

 vill redan här nämna att jag - som jag

 senare (avsnitt 2.6.4) skall redovisa

 närmare - anser att frågor om prövnings-

 tillstånd skall avgöras av tre i stället

 för två ledamöter. En sådan ordning är

 ägnad att bidra till att rättssäkerheten

 upprätthålls. Jag vill också framhålla

 att jag är angelägen om att en reform på

 detta område utvärderas relativt omgående

 och att det bör kunna bli en viktig

 uppgift för den utredning som jag nyss

 nämnde (avsnitt 2.5.3).

 Lagrådet har beträffande förslaget att

 utvidga systemet med prövningstillstånd i

 hovrätt anfört följande: Remissen

 innehåller i denna del förslag till

 reformer som innebär betydande

 förändringar i gällande rättsordning i

 och med att möjligheterna att få en

 fullständig omprövning i hovrätt av vissa

 avgöranden av tingsrätt minskas. Vad

 25

 gäller dispositiva tvistemål utgör

 förslaget närmast en vidareutveckling av

 ett system som redan tillämpats under en

 förhållandevis lång tid och utan att

 några mer påtagliga nackdelar därav har

 framkommit. Förslaget att införa krav på

 prövningstillstånd för att hovrätt skall

 ta upp vissa avgöranden i brottmål till

 ny behandling är däremot en nyhet som

 aktualiserar åtskilliga svårbedömda och

 känsliga frågor av både principiell och

 praktisk natur. Inte minst

 remissbehandlingen av

 domstolsutredningens förslag i denna del

 ger här en god överblick över såväl de

 invändningar av skilda slag som kan

 riktas mot den tänkta ordningens som

 behovet av en reform för att bättre än i

 dag tillvarata hovrätternas starkt

 ansträngda resurser.

 2.6.2 Prövningstillstånd i tvistemål

 Mitt förslag: Den nu gällande värde-

 gränsen för vilka tvistemål som kräver

 prövningstillstånd i hovrätt höjs från

 ett halvt basbelopp till ett basbelopp.

 Utredningens förslag: Utredningens

 förslag överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet

 av remissinstanserna tillstyrker i

 huvudsak utredningens förslag eller

 lämnar det utan erinran. Några få

 remissinstanser avstyrker utredningens

 förslag i denna del.

 Skälen för mitt förslag: För de

 dispositiva tvistemålens del gäller redan

 i dag regler om prövningstillstånd för

 s.k. småmål. Av de omkring 3 200

 tvistemål som år 1989 kom in till

 hovrätterna var 506 småmål. Under nämnda

 år överklagades 6,8 procent av

 tingsrätternas avgöranden i ordinära

 tvistemål till hovrätterna medan 4,8

 procent av avgörandena i småmål

 överklagades. Under samma år ändrade

 hovrätterna drygt 30 procent av de

 överklagade avgörandena i ordinära

 tvistemål och omkring 10 procent av

 avgörandena i småmål. Den officiella

 statistiken innehåller inga uppgifter om

 hur många av småmålen som avgörs av

 hovrätterna genom beslut att inte meddela

 prövningstillstånd. Av en undersökning

 som Domstolsverket har gjort framgår

 emellertid att ungefär 80 procent av de

 överklagade småmålen avgjordes av hov-

 rätterna genom sådana beslut år 1985 (Dv

 rapport 1987:8). Det finns inte anledning

 att tro att det skett några större

 förändringar i detta hänseende under de

 år som har gått sedan år 1985. Även om

 man givetvis får vara mycket försiktig

 att dra längre gående slutsatser av dessa

 siffror kan konstateras att en utvidgning

 av reglerna om prövningstillstånd med all

 säkerhet kommer att innebära att arbetet

 vid hovrätterna kan effektiviseras. En

 sådan reform skulle alltså kunna bidra

 till att hovrätternas arbetssituation

 förbättras.

 Domstolsutredningen föreslår att det

 nuvarande systemet med prövningstillstånd

 för att få tvistemål fullständigt

 överprövade av hovrätten, utvidgas från

 att gälla mål där värdet - dvs. värdet av

 vad parterna tvistade om i tingsrätten -

 inte uppenbart överstiger ett halvt

 basbelopp till ett basbelopp. Förslaget

 har i denna del allmänt vunnit

 remissinstansernas gillande. Några

 remissinstanser är dock kritiska. De

 påpekar att redan ett halvt basbelopp för

 många personer är en betydande summa

 pengar och att 34 400 kr (som är

 basbeloppet för år 1993) är mer än vad de

 flesta människor har omedelbart tillgäng-

 ligt.

 Till detta vill jag först framhålla

 följande. Alla tvistemål - oavsett

 tvisteföremålets värde - kommer att

 prövas fullständigt vid tingsrätten. Där

 skall tyngdpunkten i rättskipningen ligga

 och där ligger den också. Flera faktorer

 bidrar till att tingsrätternas avgöranden

 har en hög kvalitet. Den utformning

 förberedelsen har bidrar - tillsammans

 med de taleändringsregler m.m. som finns

 - till att parterna har ett starkt

 incitament till att ett tvistemål blir

 fullständigt behandlat redan i första

 instans. Under förberedelsen åligger det

 dessutom domaren att genom materiell

 processledning aktivt verka för att

 otydligheter och ofullständigheter

 avhjälps. Allt detta syftar till att

 tingsrätten inför sitt avgörande skall ha

 ett komplett processmaterial och en klar

 och avgränsad processram.

 Förutsättningarna för att tingsrättens

 avgörande skall kunna hålla en mycket hög

 kvalitet måste sägas vara utomordentligt

 goda.

 Enligt min mening kan hovrättens

 funktion att korrigera felaktiga

 tingsrättsavgöranden underlättas och

 förstärkas om hovrätterna får en utvidgad

 möjlighet att sålla bort de mål som

 enligt hovrättens mening är korrekt

 avgjorda redan av tingsrätten. Jag vill

 återigen betona att ett system med

 prövningstillstånd inte innebär att

 själva fullföljdssystemet förändras utan

 endast att det skapas utrymme för att

 handlägga de fullföljda målen i hovrätt

 på olika sätt, vilket medför att

 rättssäkerheten totalt sett stärks. Alla

 överklagade mål kommer - liksom i dag -

 även i ett system med utvidgat

 prövningstillstånd att prövas. Denna

 prövning behöver emellertid inte alltid

 vara fullständig. Så snart en ändring i

 tingsrättens domslut kan tänkas, skall

 dock hovrätten göra en fullständig

 omprövning.

 Att använda sig av en fast beloppsgräns

 för att skilja de tvistemål som bör kräva

 prövningstillstånd från andra mål har

 visat sig fungera utan problem vid den

 hittillsvarande tillämpningen av reglerna

 om prövningstillstånd i hovrätten. Om en

 utvidgning av systemet skall göras

 förefaller det mig lämpligt att även

 fortsättningsvis använda sig av en fast

 beloppsgräns. På vilken nivå denna

 beloppsgräns skall ligga är givetvis en

 avvägningsfråga. För att

 effektivitetsvinster skall uppnås måste

 gränsen ligga inte endast obetydligt

 högre än i dag. Utredningen föreslår en

 beloppsgräns på ett basbelopp. Enligt min

 mening kan det ifrågasättas om inte

 gränsen borde ligga på en högre nivå. Jag

 anser dock att det, om en utvidgning nu

 skall göras, finns anledning att här

 begränsa sig till en mer försiktig

 utvidgning. Efter någon tid när

 erfarenheter vunnits av ett utvidgat

 system, och reformen har utvärderats, kan

 man ta ställning till om det finns anled-

 ning att justera värdegränsen, uppåt

 eller nedåt. Jag ansluter mig därför till

 utredningens förslag att värdegränsen bör

 bestämmas till ett basbelopp.

 Några remissinstanser föreslår att man

 bör knyta regeln om prövningstillstånd

 till det värde som har fullföljts till

 hovrätten i stället för till

 tvisteföremålets värde vid tingsrätten.

 Med en sådan regel skulle det krävas

 prövningstillstånd om värdet av vad som

 fullföljs uppenbart inte överstiger ett

 basbelopp. Det skulle innebära att om

 käranden vid tingsrätten exempelvis har

 yrkat att utfå 100 000 kr av svaranden

 och tingsrätten bifaller käromålet på så

 vis att svaranden förpliktas att betala

 80 000 kr, så skulle det krävas

 prövningstillstånd om käranden överklagar

 och vidhåller sitt yrkande om 100 000 kr

 eftersom det fullföljda värdet i sådant

 fall endast är 20 000 kr. Jag kan hålla

 med om att en sådan regel kan ha goda

 skäl för sig. Jag är också förvissad om

 att den lagtekniska frågan går att lösa.

 Jag är emellertid inte beredd att på det

 befintliga beredningsunderlaget föreslå

 en sådan reglering. Det är en fråga som

 bör kunna övervägas i samband med den

 utredning jag tidigare aviserade (avsnitt

 2.5.3).

 Från något håll uttrycks också oro över

 att prejudikatbildningen kan bli lidande

 av ett utvidgat system med

 prövningstillstånd. Som jag tidigare har

 sagt kan man inte bortse från detta men

 jag anser att denna oro inte skall

 överdrivas. Särskilt när det gäller

 tvistemålen kan jag lägga till att ett

 utvidgat system med prövningstillstånd

 där man använder en beloppsgräns inte

 innebär att hela grupper av mål inom ett

 visst rättsområde alltid kommer att

 omfattas av kravet på prövningstillstånd.

 Enligt min uppfattning finns det alltså

 inte av detta skäl anledning att avstå

 från ett utvidgat system med

 prövningstillstånd för tvistemålens del.

 En fråga som har uppkommit under

 remissbehandlingen av utredningens

 betänkande är huruvida man, om man höjer

 beloppsgränsen för krav på

 prövningstillstånd, också skall ta

 ytterligare ett steg och samtidigt i

 samma mån höja även värdegränsen för mål

 som skall handläggas som s.k. småmål.

 Jag tycker i och för sig att flera skäl

 talar för att ta det steget. Om man inte

 gör det kommer det att tillskapas en ny

 variant av tvistemål. Dessa tvistemål

 skulle utgöras av sådana där

 tvisteföremålets värde ligger i

 intervallet ett halvt till ett basbelopp.

 Dessa mål skulle kännetecknas av att de

 vid tingsrätten skulle handläggas som

 s.k. ordinära tvistemål, men ändå kräva

 prövningstillstånd. Det kan ses som ett

 sätt att onödigtvis komplicera det

 civilprocessuella systemet. Uppdelning i

 s.k. ordinära tvistemål och s.k. småmål

 har nu hunnit bli etablerad och

 gränsdragningen mellan de två

 handläggningsformerna har kommit att

 vinna fasthet i den praktiska

 tillämpningen. Om man nu också höjde

 värdegränsen för småmålen skulle det

 bidra till enhetlighet och överskådlighet

 i systematiskt hänseende. Enligt min

 uppfattning bidrar också en reform i

 denna riktning till att effektivisera

 förfarandet vid tingsrätterna.

 Tingsrätterna kan härigenom avgöra flera

 tvistemål med ensamdomare, eftersom sådan

 sammansättning är obligatorisk i dessa

 mål. Även om reformen med

 prövningstillstånd i första hand siktar

 på att avlasta hovrätterna från visst

 arbete och effektivisera förfarandet där,

 ligger det väl i linje med mina

 strävanden på domstolsområdet över huvud

 taget att uppnå effektivitetsvinster även

 för tingsrätterna, som också är kraftigt

 arbetstyngda. Jag kan också i detta

 sammanhang tillägga att den fakultativa

 och dispositiva regel som finns i

 rättegångsbalken om

 ensamdomarsammansättning vid tingsrätten

 även i ordinära tvistemål utnyttjas i en

 inte obetydlig omfattning. Detta

 sammantaget med tingsrätternas

 möjligheter att avgöra tvistemål vid s.k.

 förenklad huvudförhandling gör att ett

 stort antal tvistemål, oavsett tviste-

 föremålets värde redan i dag avgörs av

 ensamdomare. Någon bärande kritik har mig

 veterligen inte framförts mot denna

 ordning. En utökad möjlighet för

 tingsrätterna att avgöra tvistemål med

 ensamdomare innebär givetvis att

 förfarandet vid tingsrätten kan bli

 snabbare, vilket - som jag tidigare har

 framhållit - i sig är ägnat att stärka

 rättssäkerheten.

 Trots att det onekligen skulle vara

 förbundet med ett flertal fördelar är jag

 emellertid inte beredd att nu föreslå en

 höjning av värdegränsen för småmål. En

 sådan höjning aktualiserar nämligen ett

 antal andra frågor, exempelvis reglerna

 om rättegångskostnader, som kräver ytter-

 ligare beredning. Även reglerna om

 notariebehörigheten hör hit, som jag har

 utvecklat tidigare. Det finns anledning

 för mig att återkomma till detta i ett

 annat sammanhang. I det sammanhanget bör

 också frågan om sammansättningen i

 tingsrätt i tvistemål i allmänhet kunna

 tas upp.

 26

 2.6.3 Prövningstillstånd i brottmål

 Mitt förslag: Prövningstillstånd skall

 krävas i brottmål i ledet tingsrätt-

 hovrätt i de fall tingsrätten inte dömt

 den tilltalade till annan påföljd än

 böter eller helt frikänt den tilltalade

 från ansvar. För Riksåklagaren,

 Justitiekanslern och Justitieombudsman

 skall inte kravet på prövningstillstånd

 gälla.

 Utredningens förslag: Utredningens

 förslag överensstämmer i huvudsak med

 mitt förslag. Utredningens förslag

 rörande frikännande domar är dock

 annorlunda utformad. Det föreslås att

 prövningstillstånd skall krävas då den

 tilltalade har frikänts från ansvar för

 ett brott för vilket det inte stadgats

 svårare straff än fängelse i sex månader.

 Remissinstanserna: Ett stort antal

 remissinstanser motsätter sig

 utredningens förslag om att införa

 prövningstillstånd i brottmål. Vissa

 instanser förespråkar en ordning med

 prövningstillstånd i ledet tings-

 rätt-hovrätt som är mer begränsad än vad

 utredningen föreslår. Ett inte obetydligt

 antal remissinstanser, däribland de

 flesta hovrätterna, tillstyrker dock

 utredningens förslag eller lämnar det

 utan erinran. Några få instanser föreslår

 att man går längre och inför ett krav på

 prövningstillstånd även i de fall

 tingsrätten har dömt till villkorlig dom.

 Skälen för mitt förslag: Enligt gällande

 ordning kan ett tingsrättsavgörande i ett

 brottmål överklagas till hovrätt och där

 prövas fullständigt utan några

 begränsningar. Utredningen föreslår att

 det i stället för en fullständig prövning

 i vissa mål endast skall ske en prövning

 i begränsad omfattning och att dessa mål

 tas upp till fullständig prövning endast

 om hovrätten först har meddelat

 prövningstillstånd. Sådant tillstånd

 skall hovrätten enligt utredningens

 förslag meddela när det finns anledning

 att ändra tingsrättens domslut

 (ändringsdispens) eller om målet har

 prejudikatintresse (prejudikatdispens).

 Dessutom skall möjlighet finnas till

 extraordinär dispens.

 De remissinstanser som motsätter sig

 utredningens förslag anför som skäl

 huvudsakligen att rättssäkerheten kräver

 en fullständig prövning i åtminstone två

 instanser. Detta skulle gälla särskilt i

 brottmål där det är samhället som

 initierar en rättegång mot den enskilde.

 Enligt en lång rättstradition har det i

 Sverige varit möjligt för den enskilde

 att oavsett ett brottmåls art och allvar

 få det prövat fullt ut i åtminstone två

 instanser. Många remissinstanser anser

 att det krävs starka skäl för att bryta

 denna tradition.

 Det kan med fog hävdas - vilket också

 vissa remissinstanser gör -att den som är

 föremål för brottsmisstankar har särskild

 anledning att ställa anspråk på att

 prövningen sker under betryggande och

 kvalificerade former. Från något håll

 sägs att det närmast är att betrakta som

 en oförytterlig rättighet för den som i

 en instans har dömts för ett brott att få

 saken överprövad av ytterligare en

 instans. Man påpekar bl.a. att det även i

 vissa bötesmål kan förhålla sig så att

 den enskildes ära och vandel står på

 spel. Det nu sagda skulle alltså hindra

 att man införde ett system med

 prövningstillstånd överhuvud taget i

 ledet tingsrätt-hovrätt.

 Jag håller med om att det är viktigt att

 även den som har dömts enbart till böter

 har en möjlighet att få domen prövad i

 högre instans. Denna rättighet kan jag

 inte tänka mig att rucka på. För övrigt

 följer det av våra internationella

 åtaganden att en sådan möjlighet måste

 finnas i vår rättsordning. Det är också

 viktigt att denna prövning sker under

 betryggande och kvalificerade former och

 att rättssäkerhetskraven upprätthålls.

 Utredningens förslag om ett system med

 prövningstillstånd i vissa brottmål

 innebär emellertid inte att några avsteg

 görs från de nämnda kraven. Rätten för

 den enskilde att överklaga en

 tingsrättsdom och att få den överprövad

 behålls i princip ograverad i

 Domstolsutredningens förslag. Däremot

 innebär förslaget att formerna för

 prövningen i hovrätten förändras. Jag har

 i det föregående uttalat att jag

 principiellt ställer mig positiv till

 utredningens förslag om

 prövningstillstånd under den

 förutsättningen att systemet utformas på

 ett sätt som tillgodoser de ovan nämnda

 kraven.

 Ett system med prövningstillstånd enligt

 utredningens förslag innebär för det

 första att hovrätten skall göra en

 bedömning av om det kan tänkas finnas

 anledning att ändra tingsrättens dom. Är

 detta fallet skall målet prövas

 fullständigt. I motsatt fall avgör

 hovrätten målet genom ett beslut som går

 ut på att någon fullständig prövning i

 hovrätten inte tillåts. Underlaget för

 denna prövning är tingsrättens dom och

 det processmaterial i övrigt som har

 presenterats vid tingsrätten samt vad

 klaganden har anfört i sitt överklagande.

 Detta underlag granskas av hovrätten i

 syfte att utröna om det finns något som

 tyder på att tingsrätten har bedömt

 bevis- eller rättsfrågorna felaktigt. För

 den enskilde innebär det att han - om han

 har dömts av tingsrätten -redan i sitt

 överklagande bör ha pekat på de

 omständigheter som kan få hovrätten att

 känna tvivel på riktigheten av

 tingsrättens avgörande. Hovrättens

 prövning är dock inte begränsad till vad

 den enskilde har anfört. Så snart det

 finns något som ger anledning att ändra

 tingsrättens dom skall prövningstillstånd

 ges och en fullständig prövning komma

 till stånd. Ett skäl att bevilja

 prövningstillstånd kan vara att de

 egentliga domskälen i tingsrättens dom är

 så kortfattade eller otydliga att de inte

 tillräckligt belyser hur tingsrätten har

 kommit fram till domslutet.

 Ändringsdispensen innebär att det är

 tillräckligt att hovrätten hyser tvivel

 om tingsrättsavgörandets riktighet. Det

 krävs inte att hovrätten är övertygad om

 att avgörandet är felaktigt. Enligt min

 mening är denna ordning en mycket viktig

 beståndsdel som är ägnad att bevara

 rättssäkerheten i ett system med

 prövningstillstånd.

 För det andra innebär utredningens

 förslag att hovrätten också skall kunna

 bevilja prövningstillstånd då ett mål har

 prejudikatintresse, dvs. är av vikt för

 ledningen av rättstillämpningen. Denna

 dispensgrund är ofta inte lika intressant

 för den enskilde som möjligheten till

 ändringsdispens. Den är emellertid

 betydelsefull för rättssystemet som

 sådant eftersom det är viktigt att sörja

 för rättsbildningen.

 För det tredje, slutligen, skall

 hovrätten kunna bevilja prövningstill-

 stånd i form av extraordinär dispens.

 Denna dispensgrund avser de fall då det

 vid tingsrättens handläggning har

 förekommit vissa grövre felaktigheter.

 Denna dispensgrund är inte betydelselös

 för den enskilde. Den utgör en särskild

 garanti för att grövre felaktigheter i

 förfarandet kan korrigeras.

 Ett system med prövningstillstånd som

 innehåller de beskrivna dispensgrunderna

 är inte någon ovanlig företeelse i ett

 internationellt perspektiv. Den tidigare

 gjorda genomgången av förhållandena i

 vissa andra länder visar att det är

 relativt vanligt med krav på prövnings-

 tillstånd för överklaganden till andra

 instans. Det synes svårt att hävda att

 dessa andra länder erbjuder en

 otillräcklig rättssäkerhet. Ett system

 med prövningstillstånd utformat som ett

 skriftligt förfarande är också förenligt

 med Europakonventionen och våra

 internationella åtaganden i övrigt.

 En avgörande fråga är då vilka

 målkategorier som skall omfattas av en

 regel om prövningstillstånd.

 Den enda avgränsning som är praktisk

 möjlig är att på något sätt knyta regler

 om prövningstillstånd till vilken påföljd

 som är aktuell i målet. De påföljder som

 förekommer i svensk strafflagstiftning är

 straffen böter och fängelse samt de

 övriga påföljderna villkorlig dom,

 skyddstillsyn och överlämnande till

 särskild vård. Principen i lagstiftningen

 är den att de enskilda straffbuden anger

 en straffskala i böter eller fängelse

 eller bådadera och att straffet enligt

 särskilda bestämmelser kan bytas ut mot

 en av de andra påföljderna. Fängelse är

 alltid att anse som svårare straff än

 böter. Det innebär att det för de lind-

 rigaste brotten bara föreskrivs böter i

 straffskalan. Även på bötesnivån finns en

 indelning. Huvudregeln är att böter ådöms

 i ett visst antal dagsböter där storleken

 av varje dagsbot bestäms av den dömdes

 ekonomiska förhållanden. Från och med den

 1 januari 1992 gäller att dagsböter skall

 bestämmas till ett antal av minst 30 och

 högst 150 (200 som gemensamt straff för

 flera brott) samt att varje dagsbot skall

 bestämmas till lägst 30 och högst 1 000

 kr. Det innebär att det maximala

 dagsbotsstraffet är 150 000 kr för ett

 brott och 200 000 kr för flera brott. Vid

 sidan härav finns för de allra

 lindrigaste brotten, ibland kallade

 ordningsförseelser, ett enklare system

 med penningböter. De brott som straffas

 med penningböter är till alldeles över-

 vägande delen trafikförseelser. Systemet

 går ut på att bötesbeloppet fastställs

 enbart på grund av brottets beskaffenhet

 utan hänsyn till den dömdes ekonomi.

 Förutom dagsböter och penningböter

 förekommer i två fall s.k. normerade

 böter. Det ena är olaga trålfiske enligt

 35 c § lagen (1950:596) om rätt till

 fiske där böterna högst kan bestämmas

 till etthundra gånger antalet hästkrafter

 (DIN) på det fiskefartyg som använts för

 bogsering av trålen. Det andra fallet är

 brott mot vissa bestämmelser i lagen

 (1919:426) om flottning i allmän

 flottled. Enligt lagens 77 § bestäms

 straffet till ett belopp från och med fem

 till och med femtio öre för varje stycke

 flottgods, dock lägst tio kr.

 I tidigare sammanhang (SOU 1987:46) har

 föreslagits att en reform bör ta sikte på

 mål där någon annan påföljd än böter inte

 är aktuell. Domstolsutredningen ansluter

 sig till den uppfattningen. Det är också

 min uppfattning. Att införa regler om

 prövningstillstånd för den som dömts till

 ett fängelsestraff skulle innebära ett

 för stort ingrepp i rätten till prövning

 i andra instans.

 Några remissinstanser föreslår att ett

 system med prövningstillstånd också skall

 omfatta de fall där någon av tingsrätten

 har ådömts villkorlig dom. Jag är inte

 beredd att nu föreslå något sådant. Om

 ett system med prövningstillstånd i

 brottmål skall införas bör det enligt min

 mening i första hand användas för

 bötesmål. Men även med en sådan

 begränsning kan ytterligare avgränsningar

 göras.

 Domstolsutredningen föreslår att kravet

 på prövningstillstånd skall omfatta alla

 mål där tingsrätten har dömt till böter.

 Med en sådan avgränsning spelar det i

 praktiken ingen roll hur straffskalan för

 brottet är utformad. Flera

 remissinstanser förordar dock en snävare

 avgränsning. Ett sådant förslag är att

 man knyter an till just straffskalan och

 kräver prövningstillstånd i de fall där

 enbart böter - och inte fängelse - ingår

 i straffskalan. Ett annat förslag är att

 man skulle begränsa förfarandet med

 prövningstillstånd på det viset att

 förfarandet skall omfatta endast de fall

 där tingsrätten har dömt ut ett visst

 lägre bötesstraff, exempelvis endast i de

 fall tingsrätten har dömt ut mindre än 50

 dagsböter. Ett tredje sätt vore att knyta

 an till den faktiska bötessumma som

 tingsrätten har dömt ut. Ytterligare ett

 sätt att göra gränsdragningen är att i

 stället knyta an till den ändring som

 begärs i hovrätten. Några remissinstanser

 för fram detta senare sätt att avgränsa

 vilka mål som skall kräva

 prövningstillstånd, men påtalar samtidigt

 att en sådan avgränsning skulle medföra

 att fullföljdshänvisningarna skulle bli

 komplicerade. Det problemet skulle i och

 för sig kunna lösas lagtekniskt. Jag är

 emellertid inte beredd att på det

 befintliga beredningsunderlaget överväga

 förslag i den riktningen. Det kan finnas

 anledning att arbeta vidare med denna

 fråga inom ramen för den utredning jag

 avser att ta initiativ till (avsnitt

 2.5.3).

 Närmast till hands ligger i stället att

 knyta frågan om prövningstillstånd till

 den påföljd som faktiskt har ådömts i

 målet. Systemet kan då utformas så att

 prövningstillstånd skall krävas i mål där

 tingsrätten i påföljdsdelen endast har

 dömt till böter. Ett sådant system skulle

 för det första omfatta alla mål som bara

 rört de ordningsförseelser som straffas

 med penningböter. Dessutom skulle man i

 systemet få med mål som i tingsrätten

 rört brott som straffas med dagsböter som

 högsta straff. Hit hör bl.a.

 brottsbalksbrotten vållande till annans

 död (ringa brott), hemfridsbrott, olaga

 intrång, förtal, förolämpning, tillgrepp

 av fortskaffningsmedel (ringa brott),

 fyndförseelse, åverkan, tagande av

 olovlig väg, olaga spridande av

 efterbildning, missbruk av larmanordning,

 hindrande av förrättning och föregivande

 av ställning som advokat. Dessutom

 tillkommer en del brott inom

 specialstraffrätten, exempelvis

 vårdslöshet i trafik, bristande

 uppbördsredovisning samt vissa brott mot

 jakt- och fiskelagstiftningen.

 Det skulle med en sådan ordning också

 krävas prövningstillstånd i mål om brott

 där det ingår både böter och fängelse i

 straffskalan och där tingsrätten har

 bestämt straffet till böter. Exempel på

 brott med sådan straffskala är ofredande,

 olaga hot, sexuellt ofredande, förförelse

 av ungdom, snatteri, egenmäktigt

 förfarande, bedrägligt beteende,

 undandräkt och rattfylleri. Tingsrätten

 kan också bestämma straffet till böter i

 fall av försök, förberedelse och

 stämpling till brott där det endast ingår

 fängelse i straffskalan och då skulle det

 krävas prövningstillstånd vid

 överklagande till hovrätt. Slutligen kan

 tingsrätten i vissa fall där det endast

 ingår fängelse i straffskalan sätta ned

 straffet till böter. De fallen är

 exempelvis nödvärnsliknande situationer

 (24 kap. 5 § BrB) och om den tilltalade

 är under 21 år (29 kap. 7 § BrB). Även i

 sådana fall skulle det krävas

 prövningstillstånd vid överklagande till

 hovrätt.

 Ett system med prövningstillstånd där

 avgränsningen görs på det nyss beskrivna

 sättet innebär i och för sig att det blir

 en i viss mån flytande gräns mellan mål

 som kan komma att överprövas utan krav på

 prövningstillstånd och mål där sådant

 tillstånd krävs. Systemet innebär också

 att en del mål om förhållandevis

 allvarliga brott där straffet på grund av

 särskilda omständigheter satts under

 straffminimum kommer att omfattas av

 kravet på prövningstillstånd. Detsamma

 gäller om tingsrätten dömer för ett

 lindrigare brott än det åklagaren har

 yrkat ansvar för. Det ligger emellertid i

 sakens natur att det relativt ofta kommer

 att finnas skäl att bevilja

 prövningstillstånd i sådana mål. Den

 gränsdragning utredningen gör är dock

 enligt min mening förhållandevis klar och

 lättfattlig.

 Systemet med prövningstillstånd måste

 omfatta ett stort antal mål för att det

 skall ge önskade effektivitetsvinster. En

 undersökning som Domstolsutredningen har

 genomfört visar att cirka 2 000 mål eller

 ungefär 26 procent av alla brottmål som

 hovrätterna handlägger årligen skulle

 komma att omfattas av ett system med

 prövningstillstånd som utformas enligt

 utredningens förslag. Enligt min mening

 innebär den modell utredningen föreslår

 en lämplig avvägning av de intressen som

 gör sig gällande.

 Jag föreslår därför att

 prövningstillstånd skall krävas i ledet

 tingsrätt - hovrätt i alla de brottmål

 där tingsrätten inte har dömt till annan

 påföljd än böter. Jag återkommer strax

 till frågan om vad som bör gälla i de

 fall tingsrätten frikänt den tilltalade

 från ansvar.

 En särskild fråga är om det skall finnas

 några undantag från kravet på

 prövningstillstånd i hovrätt vid

 bötesdomar. Från åklagarhåll har under

 remissbehandlingen med viss kraft

 framhållits att åklagaren inte skall

 behöva vara underkastad kravet på

 prövningstillstånd. Det hävdas att

 åklagaren har att iaktta

 objektivitetsprincipen och det regel-

 mässigt görs mycket noggranna

 överväganden innan ett mål förs vidare

 till hovrätten. Risken för onödiga

 överklaganden skulle vara i det närmaste

 obefintlig. Dessutom hävdas att det inte

 är arbetsekonomiskt försvarbart att en

 sådan noggrann prövning först görs av en

 åklagare och sedan dessutom av hovrätten.

 I sak anser jag att vad som sålunda

 framhålls väger tungt. Det finns

 emellertid enligt min mening en annan

 sida av saken. Om man ser det från den

 enskildes synpunkt kan det framstå som

 orättvist att han eller hon måste

 beviljas prövningstillstånd för att saken

 skall överprövas fullständigt, medan

 detta inte gäller för motparten. Denna

 aspekt skall enligt min uppfattning inte

 underskattas. Det är väsentligt att

 rättssystemet för den enskilde ter sig

 rättvist, särskilt i dessa fall, där den

 enskilde står mot en part som är, eller i

 vart fall kan upplevas som, starkare. I

 konventionssammanhang talas om "equality

 of arms", ett intresse som gör sig

 gällande också i detta sammanhang. Jag

 anser alltså att något generellt undantag

 för åklagaren inte skall gälla och jag

 föreslår därför ingen sådan regel.

 På en punkt finns det dock enligt min

 mening anledning att modifiera det nyss

 gjorda ställningstagandet. Det gäller de

 ytterst sällsynta fall åklagarens talan

 förs av Riksåklagaren, Justitiekanslern

 eller Riksdagens ombudsmän. Dessa är inte

 underkastade dispenskrav vid överklagande

 till Högsta domstolen. I likhet med

 utredningen anser jag att det vore

 inkonsekvent om de då skulle skulle vara

 underkastade ett sådant krav vid

 överklagande till hovrätten. I

 betänkandet (SOU 1992:138) Några frågor

 angående Regeringsrätten föreslås dock

 att de skall vara underkastade kravet på

 prövningstillstånd för att få talan

 prövad i Regeringsrätten. Promemorian

 remissbehandlas för närvarande. Om detta

 förslag genomförs kan det tänkas finnas

 anledning att ompröva frågan också för de

 allmänna domstolarnas del. För närvarande

 saknas emellertid skäl att inte undanta

 dem från kravet på prövningstillstånd för

 att få talan fullständigt prövad av

 hovrätten. Ett undantag bör alltså göras

 för dessa fall, innebärande att Riksåkla-

 garen, Justitiekanslern och Riksdagens

 ombudsmän har en ovillkorlig rätt att få

 en bötesdom fullständigt överprövad av

 hovrätten.

 En annan fråga är om kravet på

 prövningstillstånd skall gälla även i de

 fall tingsrätten har ogillat åtalet. Om

 denna fråga inte regleras särskilt,

 skulle resultatet bli att det inte kommer

 att krävas prövningstillstånd i de fall

 tingsrätten helt har frikänt den

 tilltalade (oavsett brottets svårhet).

 Inte heller skulle det krävas

 prövningstillstånd om tingsrätten

 samtidigt dömt den tilltalade till

 fängelse för ett annat brott. Däremot

 skulle det krävas prövningstillstånd om

 tingsrätten samtidigt dömt den tilltalade

 för ett bötesbrott och detta således även

 om frikännandet avser ett åtal för ett

 mycket allvarligt brott.

 Enligt utredningen skulle en sådan

 ordning ibland leda till mindre lämpliga

 resultat. Som exempel nämns det fallet

 att tingsrätten i ett mål om ansvar för

 mord och hastighetsöverträdelse frikänner

 den tilltalade för åtalet för mord och

 dömer till böter för fortkörning. Då

 skulle det krävas prövningstillstånd för

 att hovrätten skulle pröva ett

 överklagande från åklagaren beträffande

 mordet. En sådan konsekvens skulle enligt

 utredningen kunna undvikas om lagen

 utformas så att det inte krävs

 prövningstillstånd vid frikännande dom i

 mål av viss svårhet. Utredningen drar här

 gränsen så att prövningstillstånd skall

 krävas då någon av tingsrätten frikänts

 från ansvar för brott för vilket det inte

 är föreskrivet svårare straff än fängelse

 i sex månader. Utredningens förslag i

 denna del röner ingen större

 uppmärksamhet från remissinstanserna.

 Den av utredningen föreslagna regeln har

 i och för sig sina fördelar. I praktiken

 torde det nämligen sällan vara aktuellt

 att döma till annan påföljd än böter för

 brott med en sådan straffskala. Man når

 alltså ganska väl en kongruens med

 gränsdragningen för mål med fällande dom.

 En sådan regel innebär emellertid - helt

 i enlighet med vad Domstolsutredningen

 åsyftat - att det å andra sidan inte

 kommer att krävas prövningstillstånd i de

 fall tingsrätten frikänt den tilltalade

 för ett allvarligare brott samtidigt som

 tingsrätten dömt den tilltalade för annat

 brott till böter. Denna situation

 regleras alltså annorlunda än den jag

 nyss redovisade, nämligen den att

 tingsrätten hänför den åtalade gärningen

 till ett - kanske betydligt - lindrigare

 brott än åklagaren yrkat ansvar för och

 dömer den tilltalade till böter i stället

 för fängelse. För sådana situationer

 kommer det ju att ställas krav på

 prövningstillstånd om avgränsningen görs

 som jag nyss har redovisat.I stället för

 att begränsa kravet på prövningstillstånd

 till de fall då den tilltalade frikänts

 från ett lindrigt brott ifrågasattes i

 lagrådsremissen om det inte generellt

 skall ställas krav på prövningstillstånd

 vid frikännande domar.

 En regel om prövningstillstånd i

 brottmål måste emellertid enligt

 lagrådsremissen utformas så att svaret på

 frågan om det krävs prövningstillstånd

 eller inte blir detsamma oavsett vem av

 parterna som överklagar domen och i

 vilken del domen överklagas. Även utred-

 ningens förslag bygger på denna förut-

 sättning. Härav följer bl.a. att krav på

 prövningstillstånd inte kan gälla om

 tingsrätten har frikänt den tilltalade

 för ett brott och samtidigt har dömt

 honom till fängelse för ett annat brott.

 En särskild regel med krav på

 prövningstillstånd vid frikännande domar

 måste enligt lagrådsremissen därför

 utformas så att det bara skall gälla om

 tingsrätten helt har frikänt den

 tilltalade från ansvar. Om tingsrätten

 samtidigt har dömt den tilltalade för

 annan brottslighet skulle däremot

 huvudregeln bli tillämplig, dvs. det

 ställs krav på prövningstillstånd om

 påföljden är böter men inget sådant krav

 om påföljden är fängelse. Det innebär

 bl.a. att frågan om det krävs pröv-

 ningstillstånd eller inte i vissa fall

 blir beroende av om åtal samtidigt har

 väckts för andra gärningar och av om

 dessa andra gärningar är allvarliga brott

 eller inte.

 I lagrådsremissen föreslogs mot angiven

 bakgrund en ordning som innebär att det

 skall krävas prövningstillstånd i

 hovrätten vid överklagande av en dom

 varigenom tingsrätten helt har frikänt

 den tilltalade.

 Lagrådet har lämnat följande allmänna

 synpunkter på utformningen av det

 remitterade förslaget i denna del: Genom

 bestämningen att tillståndskravet skall

 omfatta dom - eller del därav - i vilken

 den tilltalade inte dömts till svårare

 påföljd än böter eller blivit frikänd

 kommer regleringen att gälla avgöranden

 av mycket skiftande slag. Som exempel kan

 nämnas, å ena sidan, domar genom vilka

 den tilltalade ådömts mycket höga

 bötesstraff, t.ex. för trafikonykterhets-

 brott eller förmögenhetsbrott, och å

 andra sidan, frikännande domar där åtalet

 avsett mycket grova brott, t.ex. mord

 eller våldtäkt. Det framstår mot bakgrund

 härav som troligt att den valda

 avgränsningen kommer att leda till att

 prövningstillstånd beviljas i betydligt

 större utsträckning än som kan antas ha

 blivit fallet om utredningens förslag -

 att det skulle vara fråga om brott som

 straffas med böter eller fängelse i högst

 sex månader - genomförts samt en

 begränsning eventuellt även gjorts

 avseende det ådömda bötesstraffets

 storlek. Vid sidan av de principiella

 synpunkter som kan anföras mot en sådan

 ordning där det formella kravet på

 prövningstillstånd går längre än som i

 praktiken kan antas vara motiverat

 tillkommer den negativa effekt från

 resurssynpunkt som varje "onödig"

 behandling av en tillståndsfråga innebär.

 Som jag framhöll i lagrådsremissen är

 ingen av de lösningar som jag har

 redovisat när det gäller frikännande

 domar helt invändningsfri. Invändningar

 kan också riktas mot det resultat som

 skulle uppstå om de frikännande domarna

 över huvud taget inte reglerades

 särskilt. Frågan om vilka preciseringar

 som krävs för att uppnå en mer nyanserad

 reglering kräver ytterligare överväganden

 som lämpligen bör kunna göras inom ramen

 för den utredning jag i dag avser att ta

 initiativ till (jfr avsnitt 2.5.3).

 I valet mellan de tre alternativen

 föredrar jag därför på sakens nuvarande

 ståndpunkt den ordning som förordades i

 lagrådsremissen och som alltså innebär

 att det skall krävas prövningstillstånd i

 hovrätten vid överklagande av en dom

 varigenom tingsrätten helt har frikänt

 den tilltalade. En sådan regel är

 förhållandevis klar och enkel och är

 dessutom ägnad att stärka rättssäkerheten

 för den enskilde.

 Jag vill också ta upp frågan om

 tingsrättens sammansättning i de mål där

 prövningstillstånd föreslås för en

 fullständig överprövning i hovrätt. Som

 jag redan har nämnt handläggs många av

 dessa mål i dag av tingsnotarier. En

 ordning med prövningstillstånd enligt

 mitt förslag skulle innebära att vissa

 brottmål blir fullständigt prövade i

 endast en instans och att juristdomaren i

 denna instans är en notarie, som har

 begränsad domarerfarenhet. I enlighet med

 vad jag redan tidigare har sagt (avsnitt

 2.6.1) anser jag inte att detta äventyrar

 rättssäkerheten. Tillgänglig statistik

 visar att brottmål som vid tingsrätterna

 har avgjorts av notarier inte överklagas

 i större utsträckning än andra mål och

 att ändringsfrekvensen i dessa mål t.o.m.

 är lägre än i andra mål (jfr utredningens

 betänkande s. 321). Dessutom dömer en

 tingsnotarie aldrig ensam i dessa mål.

 Notarien har alltid tre nämndemän vid sin

 sida. De skäl jag har framfört i denna

 fråga beträffande tvistemålen tidigare,

 har samma bärkraft vad gäller brottmålen.

 Jag anser alltså att det inte finns någon

 anledning att ändra på de

 behörighetsregler som i dag gäller

 härvidlag.

 2.6.4 Hovrättens sammansättning vid

 dispensprövningen

 Mitt förslag: Reglerna om hovrättens

 sammansättning ändras så att hovrätten

 vid dispensprövningen skall vara domför

 med tre, i stället för med två leda-

 möter.

 27

 Utredningen föreslår att de nuvarande

 sammansättnings- och omröstningsreglerna

 behålls även i ett utvidgat system med

 prövningstillstånd.

 Remissinstanserna: Från ett par

 remissinstanser framförs att dispens-

 prövningen borde göras av tre ledamöter

 och att det skall vara tillräckligt att

 en av de tre ledamöterna vill bevilja

 prövningstillstånd för att detta också

 skall bli hovrättens beslut.

 Skälen för mitt förslag: I de mål där

 det för närvarande förekommer

 dispensprövning i hovrätt, dvs. småmålen,

 görs dispensprövningen av två ledamöter.

 Om en av ledamöterna vill bevilja pröv-

 ningstillstånd blir det också hovrättens

 mening. Domstolsutredningen föreslår att

 denna sammansättnings- och

 omröstningsregel behålls även i ett

 utvidgat system med prövningstillstånd.

 Som skäl anger utredningen att det bidrar

 till effektivitetsvinsten att ett större

 antal mål kan avgöras slutligt av två i

 stället för tre ledamöter. Dessutom

 nämner utredningen att det kan vara

 praktiskt på de hovrättsavdelningar som

 består av totalt fem ledamöter att

 dispensprövningen görs av två ledamöter.

 De tre övriga kan då handlägga andra mål

 eller ärenden.

 Från några remissinstanser framförs att

 dispensprövningen i stället borde göras

 av tre ledamöter och att det skall vara

 tillräckligt att en av dessa tre vill

 bevilja prövningstillstånd för att detta

 också skall bli hovrättens mening. Den

 enskilde får då tre ledamöter som

 granskar hans överklagande och det är

 tillräckligt att han lyckas övertyga en

 av dessa tre, för att han skall få till

 stånd en fullständig överprövning av sin

 sak.

 I lagrådsremissen föreslogs att

 dispensprövningen skall göras av tre

 ledamöter. Lagrådet har i denna del

 anfört: Med utgångspunkt från att

 domstolsutredningen föreslog att

 hovrätten vid dispensprövningen skulle

 bestå av två ledamöter framstår det

 enligt lagrådets mening som något osäkert

 vad effekten från resurssynpunkt kommer

 att bli av remissens förslag, att tre

 ledamöter skall tas i anspråk för sådan

 prövning. Det är också svårt att bedöma

 hur förslaget att vanliga omröst-

 ningsregler skall tillämpas vid frågornas

 avgörande - i stället för nu gällande

 regler i 16 kap. 3 § rättegångsbalken,

 enligt vilken den av två ledamöter som

 vill bevilja prövningstillstånd har

 utslagsröst - kommer att inverka på

 frekvensen beviljade tillstånd. Det

 antagande som ligger närmast till hands

 är dock att det från rent statistisk

 synpunkt kommer att bli något svårare att

 få prövningstillstånd med den i remissen

 föreslagna ordningen angående

 sammansättning och omröstning.

 För egen del vill jag anföra följande.

 En ordning som innebär att

 dispensprövningen skall göras av tre le-

 damöter är enligt min uppfattning ägnad

 att skapa starka garantier för att

 prövningen görs under mycket

 kvalificerade och rättssäkra former. En

 sådan ordning är också naturlig inte

 minst som huvudregeln när det gäller

 hovrättens sammansättning är just tre

 lagfarna domare; det är den sammansätt-

 ning som gäller i tvistemål när tings-

 rätten bestått av en lagfaren domare, i

 bötesmål och vid all skriftlig

 handläggning. Om tre ledamöter deltar vid

 dispensprövningen minskar också risken

 för felbedömningar. En sådan

 sammansättning torde inte heller märkbart

 försvåra eller fördröja

 dispensprövningarna vid hovrätterna.

 Många hovrättsavdelningar består av sex

 ledamöter och tredomarsammansättningen är

 en naturlig och invand arbetsform för

 hovrätternas ledamöter och passar många

 hovrättsavdelningars rutiner väl.

 Prövningstillståndsfrågorna kan då

 blandas med andra frågor som avgörs efter

 föredragning inför tre domare. Det finns

 inte heller någon anledning att anta att

 de effektivitetsvinster ett system med

 prövningstillstånd förväntas medföra

 skulle rubbas på något avgörande sätt med

 en sådan ordning. Jag kan i detta

 sammanhang inte se något skäl till att

 skilja på brottmål och tvistemål. Som

 Domstolsutredningen också framhåller har

 det ett egenvärde att eftersträva att ha

 så få sammansättningsregler som möjligt.

 Jag föreslår därför att

 dispensprövningen skall göras av tre

 ledamöter och är inte beredd att ansluta

 mig till det under remissbehandlingen

 framförda förslaget om att

 omröstningsreglerna skall utformas så att

 det skall räcka att en av de tre

 ledamöterna vill bevilja prövnings-

 tillstånd.

 2.6.5 Tvistemål som handläggs

 tillsammans med brottmål

 Min bedömning: Någon särregel för de

 fall ett skadeståndsanspråk handläggs

 tillsammans med ett brottmål föreslås

 inte. Detta innebär att man vid

 dispensprövningen får behandla avsvars-

 frågorna i den för brottmål stadgade

 ordningen och de enskilda anspråken

 enligt den för tvistemål stadgade ord-

 ningen.

 Utredningens förslag: Utredningen

 föreslår att det införs en särskild regel

 för dessa fall. Denna regel innebär att

 det skall krävas prövningstillstånd i

 ledet tingsrätt-hovrätt i de fall

 tingsrätten har handlagt ett enskilt

 anspråk tillsammans med ett brottmål och

 tingsrätten därvid har dömt den

 tilltalade/svaranden att utge ett belopp

 som inte uppenbart överstiger ett

 basbelopp.

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanser som har yttrat sig över

 utredningens förslag om

 prövningstillstånd i ledet

 tingsrätt-hovrätt berör inte närmare

 förslaget i den nu aktuella delen. Flera

 remissinstanser tillstyrker dock

 utredningens förslag i denna del eller

 lämnar det utan erinran. Några

 remissinstanser anser emellertid att den

 föreslagna ordningen inte är genomtänkt.

 Skälen för min bedömning:

 Rättegångsbalken känner två huvudtyper av

 mål: brottmål och tvistemål. En mycket

 vanlig typ av tvistemål är de dispositiva

 tvistemålen. En inte helt sällsynt

 situation är att brottmål och dispositiva

 tvistemål handläggs i en och samma rätte-

 gång. Målen sägs då ha lagts samman eller

 med ett annat ord kumulerats.

 Rättegångsbalken förutsätter att så kan

 ske och innehåller därför ett antal

 särskilda regler för sådana fall.

 Exempelvis kan ett dispositivt tvistemål

 i anledning av ett brott inledas på ett

 förenklat sätt, jämfört med vad som

 annars gäller för tvistemål. Målsäganden

 kan utan att ge in en skriftlig ansökan

 om stämning anhängiggöra ett tvistemål i

 en pågående brottmålsrättegång om

 anspråket på visst bestämt sätt har

 samband med den ansvarstalan som förs i

 brottmålet (jfr 45 kap. 5 § RB). Så kan

 ske på ett så sent stadium av

 brottmålsrättegången som vid

 huvudförhandlingen (jfr 45 kap. 6 § RB).

 Det finns också regler om att åklagaren i

 vissa fall är skyldig att föra

 målsägandens talan om den grundar sig på

 brottet och det kan ske utan väsentlig

 olägenhet och anspråket inte är uppenbart

 obefogat (jfr 22 kap. 2 § första stycket

 RB).

 Enligt Domstolsutredningen är det

 angeläget att brottmål där det också

 prövats skadeståndsanspråk inte faller

 utanför prövningstillståndssystemet på

 grund av det enskilda anspråket. Vidare

 bör enligt utredningen enskilda anspråk

 som rör stora belopp kunna prövas utan

 krav på prövningstillstånd. Utredningen

 konstaterar därför att det krävs en

 begränsning när det gäller krav på

 prövningstillstånd för sådana enskilda

 anspråk som liknar den som gäller för

 tvistemål. Utredningen föreslår här en

 lösning som avviker från den som gäller

 för tvistemålens del - som ju utgår från

 det belopp som yrkats i tingsrätten - och

 knyter i stället an till den som föreslås

 gälla för brottmålen. Enligt utredningens

 förslag skall således hovrätten såväl när

 det gäller påföljden som när det gäller

 det enskilda anspråket utgå från vad

 tingsrätten har bestämt i sin dom; krav

 på prövningstillstånd skall gälla om det

 utdömda skadeståndet uppenbart inte

 överstiger ett basbelopp.

 Jag är av flera skäl kritisk till den

 lösning utredningen valt. Det vore t.ex.

 otillfredsställande om ett tvistemål

 skulle kräva prövningstillstånd bara för

 att det har handlagts tillsammans med ett

 brottmål, när så inte skulle bli fallet

 om det handlagts för sig. Låt säga att en

 målsägande begär 50 000 kr i ersättning

 för förstörd egendom i samband med en

 ansvarstalan för skadegörelse. Antag att

 tingsrätten fäller den tilltalade till

 ansvar för skadegörelse och dömer till

 böter samt bifaller målsägandens talan om

 enskilt anspråk, men med ett lägre be-

 lopp, exempelvis 20 000 kr. Enligt

 utredningens förslag skulle måls-

 äganden/käranden då vara beroende av att

 prövningstillstånd meddelas av hovrätten

 för att han skall få sin skadeståndstalan

 fullständigt överprövad av hovrätten.

 Hade målsäganden/käranden i stället valt

 - eller av tingsrätten genom ett beslut

 om avskiljande (jfr 22 kap. 5 § RB)

 tvingats till - att föra talan om enskilt

 anspråk för sig, skulle han vid

 motsvarande domslut inte vara beroende av

 att först erhålla prövningstillstånd för

 att hovrätten skulle tillhandahålla en

 fullständig prövning. Denna inkonsekvens

 talar mot den av utredningen föreslagna

 lösningen.

 För egen del ser jag inget hinder mot

 att hovrätten i dessa situationer

 tillämpar tvistemålsreglerna (jfr också

 rättsfallet NJA 1987 s. 193 där Högsta

 domstolen, sedan prövningstillstånd

 vägrats i ansvarsfrågan, beslöt att

 frågan om prövningstillstånd i

 skadeståndsdelen skulle tas upp senare

 som tvistemål). I de fall ett enskilt

 anspråk handlagts tillsammans med ett

 brottmål bör därför de av mig föreslagna

 reglerna för tvistemål som jag tidigare

 har redogjort för vara tillämpliga.

 Innebörden härav är att hovrätten får

 göra två bedömningar vid sin

 dispensprövning, om tingsrättens dom

 överklagas även i skadeståndsdelen (om

 det yrkade skadeståndet inte överstiger

 ett basbelopp). Detta kan leda till att

 prövningstillstånd beviljas i den ena

 delen men inte i den andra. Om hovrätten

 vid sin dispensprövning anser att tings-

 rättens domslut i ansvarsdelen är riktigt

 men anser att tingsrätten har bedömt en

 skadeståndsfråga felaktigt, skall

 prövningstillstånd meddelas, men endast

 beträffande tvistemålet. Detta innebär

 bl.a. också att åklagaren inte är skyldig

 att föra målsägandens talan i hovrätten i

 ett sådant fall eftersom skyldigheten

 enligt 22 kap. 2 § RB är knuten till att

 åklagaren också för talan om ansvar.

 2.6.6 Fullföljdsförbud med ventil till

 Högsta domstolen

 Mitt förslag: Regeln om fullföljds-

 förbud med s.k. ventil i lagen (1976:

 206) om felparkeringsavgift och i

 bötesverkställighetslagen (1979:189)

 ändras så att fullföljsförbudet inte

 omfattar talan som förs av

 Riksåklagaren. Lagen om felparkerings-

 avgift ändras så att det framgår att

 det inte skall krävas prövningstill-

 stånd för talan som förs av

 Riksåklagaren i Högsta domstolen.

 Utredningens förslag: Utredningen

 föreslår en ändring som klargör att

 hovrätten kan tillåta överklagande också

 i de fall hovrätten bifaller den

 enskildes talan och att ventilen alltså

 skall omfatta också talan som förs av

 allmän åklagare. Prövningstillstånd skall

 enligt utredningens förslag krävas i

 Högsta domstolen.

 Remissinstanserna: Förslaget i denna del

 förbigås av de flesta remissinstanser med

 tystnad eller lämnas utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: I lagen

 (1976:206) om felparkeringsavgift och

 bötesverkställighetslagen (1979:189) är

 reglerna om fullföljd från hovrätt till

 Högsta domstolen så konstruerade att det

 råder ett principiellt fullföljdsförbud,

 men att hovrätten kan tillåta att dess

 avgörande överklagas om det finns

 särskilda skäl för en prövning om

 tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 §

 första stycket 1 RB.

 I felparkerings- och

 bötesverkställighetsmålen är det allmän

 åklagare som för det allmännas talan.

 Riksåklagaren för det allmännas talan i

 Högsta domstolen utan krav på föregående

 dispensprövning. Enligt lagtextens

 ordalydelse skall hovrättens prövning av

 om ett överklagande skall tillåtas vara

 beroende av om det finns särskilda skäl

 för en dispensprövning. Eftersom en sådan

 prövning således aldrig skulle bli

 aktuell när Riksåklagaren för talan

 skulle det kunna innebära att, om

 hovrätten i ett felparkeringsmål eller i

 ett bötesverkställighetsmål helt bifaller

 den enskildes talan, det inte finns någon

 laglig möjlighet att öppna ventilen.

 Domstolsutredningen redovisar en

 utvärdering av vilken framgår att lagen

 på vissa håll tolkas på detta sätt medan

 man på andra håll anser att det inte

 finns något som hindrar hovrätten från

 att öppna ventilen i dessa fall.

 Det finns bl.a. mot denna bakgrund

 anledning att förtydliga lagtexten.

 Domstolsutredningen föreslår att de

 aktuella bestämmelserna skall formuleras

 så att hovrätten kan tillåta ett

 överklagande om det är av vikt för

 ledning av rättstillämpningen att talan

 prövas av Högsta domstolen. Utredningen

 konstaterar samtidigt att nackdelen med

 en sådan formulering är att det inte lika

 tydligt framgår att dispensfrågan inte är

 avgjord genom att hovrätten har tillåtit

 ett överklagande; huruvida en fullständig

 överprövning skall komma till stånd är ju

 en fråga som enbart Högsta domstolen kan

 avgöra.

 Jag förordar en annan lösning. Enligt

 min mening bör Riksåklagaren inte vara

 beroende av att hovrätten ger tillstånd

 för att han skall kunna överklaga de

 aktuella avgörandena till Högsta

 domstolen. Lagtekniskt kan detta

 klargöras genom att fullföljdsförbudet i

 10 a § lagen om felparkeringsavgift och

 23 § bötesverkställighetslagen begränsas

 till att gälla överklaganden av enskild

 part.

 Frågan är vidare om prövningstillstånd

 skall krävas för Riksåklagaren i Högsta

 domstolen. Bestämmelsen i 54 kap. 9 §

 andra stycket RB, enligt vilken

 Riksåklagaren inte behöver

 prövningstillstånd i Högsta domstolen,

 tar enbart sikte på mål om allmänt åtal

 och gäller numera - sedan 20 § lagen om

 införande av RB (RP) avskaffats - inte i

 ärenden om felparkering. Däremot gäller

 detta undantag i fråga om ärenden om

 bötesförvandling (se 17 § sista stycket

 lagen om bötesförvandling som hänvisar

 till vad som är föreskrivet i fråga om

 allmänt åtal). Den naturligaste ordningen

 synes här vara att ändra lagen om

 felparkeringsavgift så att det framgår

 att prövningstillstånd inte krävs för

 Riksåklagaren i ärenden om

 felparkeringsavgift i Högsta domstolen.

 En ändring bör också göras i 11 § lagen

 om felparkeringsavgift för att klargöra

 att allmän åklagare för det allmännas

 talan inte bara i tingsrätt och hovrätt

 utan även i Högsta domstolen.

 3 Överklagande av kronofogdemyndighetens

 beslut

 3.1 Utsökningsmål

 3.1.1 Bakgrund

 Kronofogdemyndighetens huvudsakliga

 uppgift är att verkställa domar och andra

 beslut. Mål om sådan verkställighet

 kallas utsökningsmål. Målen kan avse

 betalningsskyldighet men även annat,

 t.ex. avhysning. Det finns 24 kronofogde-

 myndigheter, en i varje län.

 Kronofogdemyndighetens verksamhet bedrivs

 både på den ort (vanligen residensstaden)

 där myndigheten har sitt huvudkontor och

 på kronokontor belägna på andra orter i

 länet.

 Enligt regler i utsökningsbalken (UB)

 överklagas kronofogdemyndighetens beslut

 till hovrätten genom besvär.

 Överklagandena till hovrätten kan gälla

 t.ex. utmätning av lös egendom, fastighet

 eller lön, försäljning av egendom,

 fördelning av köpeskilling samt kvarstad

 och annan handräckning. Klaganden kan

 vara gäldenären själv men även en

 borgenär eller tredje man.

 Fram till den 1 januari 1982, då UB

 trädde i kraft, var det till överexekutor

 och inte till hovrätt, som man skulle

 överklaga beslut i utsökningsmål. Det var

 länsstyrelserna som fungerade som

 överexekutorer. Mot överexekutors beslut

 kunde man sedan anföra besvär i

 hovrätten.

 I sin anmälan till propositionen med

 förslag till utsökningsbalk (prop.

 1980/81:8 s. 146 - 151) diskuterade

 departementschefen vilken myndighet som

 borde överpröva kronofogdemyndigheternas

 beslut i utsökningsmål. Han ansåg att

 övervägande skäl talade för att avskaffa

 länsstyrelsen som besvärsinstans. Vidare

 konstaterade han att det fanns skäl som

 talade för att tingsrätten skulle väljas

 som överprövningsinstans. Ett skäl var

 att utsökningsmålen hade nära anknytning

 till de allmänna domstolarnas

 rättskipning och ett annat att

 tingsrättsorganisationen medgav att målen

 handlades i lämpliga former. Även mot

 bakgrund av att hovrätterna är

 överinstanser i förhållande till

 tingsrätterna kunde det enligt

 departementschefen synas naturligt att

 det blev tingsrätterna som fick uppgiften

 att överpröva kronofogdemyndigheternas

 beslut.

 Men departementschefen fann också en del

 nackdelar med en ordning med

 tingsrätterna som överinstanser till

 kronofogdemyndigheterna. Antalet

 domkretsar var större än antalet

 kronofogdedistrikt (som då var 81

 stycken) och man skulle därför enligt

 departementschefen bli tvungen att låta

 endast vissa tingsrätter fungera som be-

 svärsinstans, t.ex. en i varje län. Även

 med en sådan ordning skulle emellertid

 flera tingsrätter utgöra besvärsinstans

 till endast en eller två kronofogdemyn-

 digheter. Som ytterligare ett skäl mot en

 tingsrättslösning anfördes att

 instanskedjan blev lång.

 Efter diskussion om andra tänkbara

 överinstanser till kronofogdemyn-

 digheterna stannade departementschefen

 slutligen för att föreslå hovrätterna.

 Genom en sådan ordning uppnådde man

 enligt honom flera fördelar. Saken blev

 då redan i den första besvärsinstansen

 prövad av domstol, samtidigt som antalet

 instanser inskränktes till tre. Parterna

 kunde snabbare erhålla ett slutligt

 avgörande av saken och en mera likformig

 praxis främjades. Det skapades

 möjligheter till muntlig förhandling

 redan i andra instans. Dessutom var sex

 hovrätter, påpekades det, ett lämpligt

 antal besvärsmyndigheter i förhållande

 till antalet kronofogdemyndigheter.

 Den nya ordningen infördes som nämnts

 den 1 januari 1982.

 Det finns ingen officiell statistik över

 hur många mål om året som överklagas från

 kronofogdemyndigheterna till hovrätterna.

 Domstolsverket har emellertid gjort en

 undersökning av de s.k. Ö-målen i

 hovrätterna och därvid beräknat att under

 år 1989 ungefär 17 procent av Ö-målen

 utgjordes av besvärsmål från

 kronofogdemyndighet, alltså

 utsökningsmål, mål om avräkning och

 lönegarantimål. Det innebär att det då

 kom in omkring 1 500 mål från

 kronofogdemyndigheterna till hovrätterna.

 De flesta av dessa mål var utsökningsmål.

 Sedan dess har vissa ändringar skett

 såvitt gäller lönegarantimålen. Besluten

 fattas numera av konkursförvaltaren och

 överprövning begärs genom att någon part

 väcker talan vid tingsrätten. Detta

 innebär att hovrätterna har avlastats

 lönegarantimålen, bortsett från de fall

 då tingsrättens avgörande överklagas. I

 gengäld har det tillkommit en grupp mål,

 nämligen målen i den summariska

 processen, alltså mål om betalnings-

 föreläggande och handräckning, som sedan

 den 1 januari 1992 handläggs hos

 kronofogdemyndigheterna och där en mindre

 grupp avgöranden överklagas till

 hovrätten. Med 1992 års totalsiffra

 (12 799 Ö-mål) utgör 17 procent av dessa

 2 175 stycken.

 28

 3.1.2 Instansordningen i utsökningsmålen

 Mitt förslag: Målen skall överklagas

 till den tingsrätt inom vars domkrets

 den kronofogdemyndighet som har avgjort

 målet finns. Tingsrättens avgörande

 skall överklagas till hovrätt, men där

 bör krävas prövningstillstånd efter

 samma mönster som gäller för tvistemål

 om mindre värden. Hovrättens avgörande

 får överklagas till Högsta domstolen.

 Därvid skall gälla krav på prövnings-

 tillstånd enligt vanliga regler.

 Utredningens förslag: Målen skall

 överklagas till tingsrätt. Klaganden

 skall själv få välja vilken av

 tingsrätterna i länet han vill överklaga

 till. Det skall krävas prövningstillstånd

 i hovrätten. Hovrättens avgörande skall

 få överklagas bara om hovrätten tillåter

 det, dvs. s.k. fullföljdsförbud med

 ventil.

 Remissinstanserna: Från

 exekutionsväsendets sida avstyrks försla-

 get om att målen skall överklagas till

 tingsrätt. Domstolarna och övriga

 remissinstanser är i allmänhet positiva

 till denna del av förslaget.

 Remissinstanserna har från olika

 utgångspunkter nästan genomgående kri-

 tiserat Domstolsutredningens förslag om

 att klaganden skall få välja tingsrätt.

 Förslaget om prövningstillstånd i

 hovrätten har godtagits överlag. I viss

 utsträckning har man ställt sig tveksam

 till förslaget om fullföljdsförbud med

 ventil.

 Skälen för mitt förslag:

 Till vilken instans skall utsökningsmålen

 överklagas?

 Enligt sina direktiv skulle

 Domstolsutredningen överväga instansord-

 ningen beträffande kronofogdemålen. Bakom

 uppdraget låg önskemålet att fullt ut

 kunna upprätthålla den princip för

 organisationen av domstolsväsendet som

 sedan gammalt har gällt, nämligen att

 tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga

 i den första domstolsinstansen.

 Utredningen föreslår att överprövningen

 av kronofogdebesluten skall flyttas från

 hovrätt till tingsrätt.

 Från hovrättshåll har under

 remissbehandlingen - och även under

 Domstolsutredningens arbete - framförts

 önskemål om att hovrätterna skall

 avlastas uppgiften att vara första

 domstolsinstans i de överklagade

 utsökningsmålen. Man har menat att målen

 kommer till hovrätten i ett sämre skick

 utredningsmässigt sett än vad som är

 vanligt beträffande flertalet andra mål.

 Man har härutöver påpekat att en ordning

 enligt vilken den första

 domstolsprövningen i stället sker i

 tingsrätt borde ge en ekonomisk vinst

 bl.a. med hänsyn till de stora kostnader

 som är förenade med att i hovrätterna

 förbereda och komplettera ofullständiga

 mål samt avgöra dem i första överinstans

 med fler domare än som skulle vara

 nödvändigt vid prövning i tingsrätt. Även

 hänsynen till hovrätternas arbetsbe-

 lastning har åberopats som skäl för en

 ändrad ordning.

 Särskilt från exekutionsväsendet har man

 uttryckt tveksamhet till en förändring av

 instansordningen och menat bl.a. att

 instanskedjan skulle bli alltför lång och

 att det skulle bli för många besvärs-

 myndigheter om målen överklagas till alla

 tingsrätter.

 Det finns alltså när det gäller

 utsökningsmålen skäl både för och emot en

 nedflyttning av den första

 domstolsprövningen från hovrätt till

 tingsrätt. Enligt Domstolsutredningen är

 ett viktigt skäl för förslaget att målen

 helt enkelt passar bättre för

 handläggning i tingsrätt än i hovrätt.

 När den nuvarande ordningen infördes

 antogs att kronofogdemyndigheternas

 beslut och åtgärder skulle bli föremål

 för en tillräckligt kvalificerad

 bedömning för att kunna utgöra ett

 omedelbart underlag för överprövning i

 hovrätt (prop. 1980/81:8 s. 151).

 Utvecklingen har nog inte helt motsvarat

 dessa förhoppningar. Det är också

 naturligt att utredningen och

 beslutsmotiveringen ofta är knapphändiga

 i dessa mål, som ju i stor utsträckning

 utmärks av masshantering. Målen är alltså

 sådana att det ofta finns anledning för

 rätten att komplettera dem på något sätt

 innan de är klara för avgörande. Sådan

 komplettering utförs enklare i tingsrätt,

 där reglerna om rättens sammansättning

 och arbetsformer gör att förberedande

 åtgärder normalt sett utförs smidigare än

 i hovrätt. Framför allt kan själva

 avgörandet i målet klaras av med färre

 domare i tingsrätt än i hovrätt. Även

 tingsrätternas bättre lokala förankring

 är ägnad att förenkla handläggningen av

 målen. Härav följer också att tingsrätten

 är den mest ändamålsenliga domstolen när

 det gäller att hålla muntlig förhandling.

 Detta har stor betydelse särskilt mot

 bakgrund av krav som ställs enligt

 Europakonventionen på muntlig förhandling

 i utsökningsmål.

 Ett annat skäl för en nedflyttning är

 hovrätternas arbetsbelastning.

 Det är självklart värdefullt att ta till

 vara möjligheten att avlasta hovrätterna

 den relativt arbetskrävande målgrupp som

 utsökningsmålen utgör. Det gäller i

 synnerhet som allt tyder på att målen

 sett för domstolsväsendet totalt inte

 blir lika betungande om de handläggs i

 tingsrätterna.

 Vad jag nu sagt talar för att

 utsökningsmålen först skall överklagas

 till tingsrätt.

 Forumfrågan

 Ett skäl som år 1981 ansågs tala mot att

 utsökningsmålen skulle överprövas av

 tingsrätterna var att antalet tingsrätter

 var större än antalet kronofogdemyn-

 digheter. Det förhållandet är ännu mera

 påtagligt i dag. Det finns nu 24

 kronofogdemyndigheter - mot tidigare 81 -

 och 97 tingsrätter.

 Enligt Domstolsutredningens förslag

 skall kronofogdemyndighetens beslut

 överklagas hos en tingsrätt i det län där

 myndigheten finns. Det innebär alltså att

 klaganden får välja mellan alla

 tingsrätterna i länet. Om ett beslut

 redan har överklagats, skall dock även

 senare överklaganden kanaliseras till

 samma tingsrätt som det första.

 Det har under remissbehandlingen

 framförts i huvudsak följande argument

 mot utredningens förslag:

 - Med 97 besvärsinstanser riskerar

 kvaliteten på avgörandena att bli låg och

 praxis ge dålig vägledning.

 - Om klaganden får välja tingsrätt finns

 risk för missbruk. Dessutom krävs

 reservregler för de fall klaganden inte

 uttrycker något val eller försöker välja

 en tingsrätt utanför länet. Vidare krävs,

 såsom utredningen också observerat och

 lagt förslag om, regler för att

 säkerställa att överklaganden av samma

 beslut inte hamnar i olika tingsrätter,

 och sådana regler kan vara svåra att

 upprätthålla.

 - Utredningens forumregel ger dålig

 förutsebarhet för parterna och för

 tingsrätterna; det sistnämnda är också en

 resurstilldelningsfråga.

 Jag tror inte det lönar sig att försöka

 i detalj analysera vilken tyngd de olika

 argumenten har. Det är dock helt klart

 att det finns problem med

 Domstolsutredningens lösning.

 Ett sätt att komma till rätta med de

 nackdelar som följer med utredningens

 förslag är att utse en av tingsrätterna i

 varje län att pröva överklagandena. En

 sådan forumregel är klar och enkel att

 tillämpa. De utsedda tingsrätterna får

 också bättre förutsättningar att bygga

 upp sin kompetens på utsökningsrättens

 område. Parterna kan visserligen riskera

 att få en något längre resväg till

 tingsrättsförhandlingen än med

 utredningens förslag. Jämfört med den

 ordning som gäller i dag blir emellertid

 den lokala förankringen avsevärt bättre.

 Jag anser alltså att en sådan forumregel

 har klara fördelar.

 Inom förvaltningen är grundregeln att

 myndighetsbeslut överklagas till den

 domstol inom vars domkrets myndigheten

 ligger. Om man överför denna ordning på

 utsökningsmålen, blir resultatet just att

 målen skulle överklagas till tingsrätten

 på den ort där kronofogdemyndigheten

 finns.

 Jag förordar av dessa skäl en ordning

 där målen överprövas av den tingsrätt

 inom vars domkrets kronofogdemyndigheten

 finns.

 Jag vill nämna ett par andra grupper av

 mål som med stöd av regler i UB handläggs

 vid tingsrätt redan i dag. Det gäller

 utdömande av viten som

 kronofogdemyndigheten har förelagt,

 framställningar från

 kronofogdemyndigheten om häktning av

 gäldenär eller tredje man samt talan om

 bättre rätt till utmätt egendom som någon

 väcker efter att ha fått föreläggande om

 det av kronofogdemyndigheten eller en

 domstol. I dessa fall är huvudregeln att

 saken skall prövas av någon tingsrätt i

 det län där kronofogdemyndigheten finns,

 alltså den lösning som

 Domstolsutredningen föreslagit för

 överklagandena i utsökningsmålen.

 Eftersom jag har föreslagit att

 utsökningsmålen skall överklagas till

 endast en tingsrätt i varje län, har jag

 övervägt om man borde koncentrera även de

 nu nämnda målgrupperna till samma tings-

 rätt i länet. De skäl som motiverar mitt

 förslag såvitt gäller utsökningsmålen har

 emellertid knappast någon bäring på de

 andra målgrupperna. Jag ser alltså

 åtminstone för närvarande inget behov av

 koncentrera handläggningen av dessa mål.

 Överklagande av tingsrättens och

 hovrättens avgörande

 Ett av de skäl mot en tingsrättslösning

 som åberopades år 1981 väger alltjämt

 tungt, nämligen att instanskedjan blir

 lång. Det kan alltså anföras skäl mot att

 man - utan att vidta några andra åtgärder

 - bara skjuter in tingsrätten som ny

 överprövningsinstans mellan kronofogde-

 myndighet och hovrätt. Visserligen skulle

 den ordningen på grund av domförhets-

 reglerna medföra besparingar för staten.

 Men för parterna skulle förlängningen av

 instanskedjan ofta medföra att också

 väntetiden på ett slutligt avgörande kom

 att förlängas. När det gäller utsök-

 ningsmål är det ju särskilt angeläget att

 ett slutligt avgörande kommer snabbt.

 Domstolsutredningen har föreslagit att

 utsökningsmålen skall kunna komma under

 hovrättens prövning endast om hovrätten

 meddelar prövningstillstånd. Knappast

 någon remissinstans har motsatt sig detta

 förslag. Enligt min mening är det

 ofrånkomligt med ett krav på pröv-

 ningstillstånd i hovrätten. Annars skulle

 intresset av snabba avgöranden i ärendena

 bli alltför mycket lidande. Reglerna bör,

 såsom utredningen föreslagit, utformas på

 samma sätt som när det gäller tvistemål

 om mindre värden. Detta innebär bl.a. att

 s.k. ändringsdispens kan meddelas. Därmed

 avses att prövningstillstånd kan meddelas

 om det finns anledning att ändra

 tingsrättens avgörande.

 Enligt Domstolsutredningens förslag

 skall hovrättens avgöranden i

 utsökningsmålen i princip inte få

 överklagas. Dock skall hovrätten få

 tillåta att ett mål överklagas om det

 finns särskilda skäl för att Högsta

 domstolen skall ta ställning till om den

 skall meddela prövningstillstånd. Denna

 modell brukar kallas fullföljdsförbud med

 ventil och gäller sedan några år i bl.a.

 mål om felparkeringsavgift och bötesför-

 vandling (jfr avsnitt 2.5.2).

 Utredningens förslag i denna del har

 kritiserats av några remissinstanser,

 bl.a. Högsta domstolen. Kritiken går ut

 på att prejudikatbildningen på detta

 område riskerar att bli för tunn om

 förslaget genomförs.

 För egen del vill jag betona att

 materian i utsökningsmålen inte sällan

 tillhör den centrala juridiken. Högsta

 domstolens prejudikatbildande uppgift på

 detta område är enligt min mening för

 stor för att kunna tillgodoses inom ramen

 för en ventil. Vanliga regler för över-

 klagande till Högsta domstolen bör därför

 gälla i utsökningsmålen.

 Särskilt med de nu angivna lösningarna

 av forum- och överklagandefrågorna ser

 jag avsevärda fördelar med en

 nedflyttning av överprövningen från

 hovrätt till tingsrätt och förordar att

 förslagen genomförs.

 3.1.3 Förfarandet i tingsrätten

 Mitt förslag: Lagen (1946:807) om

 handläggning av domstolsärenden

 (ärendelagen) skall gälla i tillämpliga

 delar för handläggningen vid tings-

 rätten. Tingsrätten skall dock alltid

 bestå av en lagfaren domare. För hand-

 läggningen i hovrätten och Högsta

 domstolen skall RB:s regler om överkla-

 gande gälla. För alla domstolsinstanser

 föreslås kompletterande regler i 18

 kap. UB.

 Utredningens förslag: Målen handläggs,

 tillsammans med ett flertal andra

 måltyper, enligt en ny föreslagen

 domstolsförfarandelag.

 Remissinstanserna har i stor

 utsträckning kritiserat den föreslagna

 domstolsförfarandelagen.

 Skälen för mitt förslag: Utsökningsmålen

 bör handläggas i ett flexibelt

 processystem som ger utrymme för både

 muntlig och skriftlig handläggning. RB:s

 regler om rättegången i tingsrätt

 framstår emellertid som en onödigt

 omfattande rättslig reglering för dessa

 mål.

 Domstolsutredningen föreslår i sitt

 betänkande en ny lag om förfarandet i mål

 i förvaltningsdomstol och i vissa mål i

 allmän domstol samt att överklagandena i

 utsökningsmålen skall handläggas enligt

 denna domstolsförfarandelag. Förslaget

 bygger på att förvaltningsprocesslagen

 (1971:291) och lagen (1946:807) om

 handläggning av domstolsärenden

 (ärendelagen) upphävs.

 Remissinstanserna har nästan genomgående

 avstyrkt att det införs en gemensam

 förfarandelag för de allmänna domstolarna

 och de allmänna förvaltningsdomstolarna.

 Enskildheterna i förslaget har däremot

 fått ett mer positivt gensvar och det

 tillstyrks i allmänhet att

 förvaltningsprocesslagen och ärendelagen

 revideras i enlighet med vad

 Domstolsutredningen föreslagit. Jag har

 nu siktet inställt i första hand på att

 reglerna i ärendelagen bör kunna

 revideras med utgångspunkt i utredningens

 förslag. En reform av ärendelagen bör

 kunna genomföras inom en inte alltför

 avlägsen framtid. I avvaktan på detta bör

 handläggningen vid tingsrätterna kunna

 äga rum enligt ärendelagen. Att

 överklaganden handläggs enligt denna lag

 är ingen principiell nyhet med tanke på

 att så har skett alltsedan 1970-talet i

 överklagade ärenden enligt lagen

 (1976:603) om felparkeringsavgift. Vissa

 kompletterande regler om

 domstolsförfarandet bör tas in i UB.

 Ärendena bör i tingsrätten handläggas av

 en lagfaren domare, precis som

 tvistemålen om mindre värden och

 felparkeringsärendena. Det är också den

 sammansättning som är den i praktiken

 vanligaste i alla tvistemål.

 En särskild fråga är om systemet måste

 kompletteras med några

 nya regler om muntlig förhandling vid

 tingsrätten.

 Europakonventionen innebär vissa krav på

 muntlig förhandling vid domstol i mål som

 gäller civila rättigheter och

 skyldigheter. Svensk lag skall tolkas och

 tillämpas i ljuset av de förpliktelser

 som följer av konventionen (se NJA 1988

 s. 572 och 1991 s. 188). Genom avgöranden

 av Högsta domstolen (bl.a. NJA 1992 s.

 363 och 513) har också klargjorts att

 klaganden i utsökningsmål i stor

 utsträckning är berättigad till muntlig

 förhandling i åtminstone en

 domstolsinstans, om han begär det. En av

 fördelarna med mitt förslag i instansord-

 ningsfrågan är just att sådan förhandling

 kan äga rum vid tingsrätten.

 I fråga om muntlig förhandling

 föreskrivs i ärendelagen att rätten skall

 hålla sådan om rätten finner att sökanden

 eller annan som ärendet angår bör höras

 muntligen för ärendets prövning. Frågan

 är närmast om denna regel behöver skärpas

 i belysning av de krav Europakonventionen

 ställer.

 Om man låter en sådan skärpt regel

 omfatta endast mål som överklagats från

 kronofogdemyndighet, riskerar man

 omotiverade motsatsslut om att muntlig

 förhandling inte är påkallad i samma

 utsträckning i övriga sorters ärenden som

 handläggs enligt ärendelagen.

 Om man å andra sidan skärper regeln mera

 generellt riskerar man att träffa

 ärendegrupper som inte omfattas av rätten

 enligt konventionen till muntlig

 förhandling vid domstolsprövningen. Jag

 har inte beredningsunderlag nu för att i

 författning precisera vilka ärenden som

 bör omfattas. Dessutom vill jag ogärna

 föregripa den kommande översyn av

 ärendelagen som jag nyss aviserade.

 Ärendelagens regel om muntlig

 förhandling är mycket öppet formulerad;

 rätten skall hålla förhandling om den

 finner att någon bör höras muntligen. Ett

 skäl att hålla muntlig förhandling kan

 alltså vara just detta att saken faller

 inom ramen för Europakonventionens

 definition av civila rättigheter och

 skyldigheter och att någon part begär att

 det hålls förhandling. Att konventionen i

 stor utsträckning ställer krav på muntlig

 förhandling i utsökningsmål, och att de

 svenska reglerna skall tolkas och

 tillämpas i ljuset av dessa krav, har

 klargjorts genom Högsta domstolens

 ovannämnda praxis. Med tanke på de

 möjligheter till en flexibel tillämpning

 som ärendelagens regel sålunda ger,

 finner jag tills vidare inte behov av att

 skärpa regeln.

 3.1.4 Omprövning av kronofogdemyndig-

 hetens beslut

 Min bedömning: Inga förslag till regler

 om omprövning läggs fram.

 Riksskatteverkets förslag: Talan mot

 kronofogdemyndighetens beslut skall föras

 genom begäran om omprövning och endast

 omprövade beslut får överklagas till

 högre instans. Myndigheten kan ändra sitt

 beslut även till nackdel för en enskild

 part.

 Remissinstanserna har i stor

 utsträckning avstyrkt förslaget.

 Skälen för min bedömning: Som jag nämnde

 i inledningen har Riksskatteverket (RSV)

 på regeringens uppdrag utfört en översyn

 av UB. RSV har därvid föreslagit bl.a.

 att det införs ett omprövningsinstitut

 hos kronofogdemyndigheterna. Förslaget

 innebär att ett överklagande av ett

 beslut av kronofogdemyndighet alltid

 måste föregås av en begäran om omprövning

 hos myndigheten. Huvudsyftet med

 förslaget är att avlasta hovrätterna

 arbete. Regeringen har tidigare förklarat

 sig vilja vänta med att ta ställning till

 RSV:s förslag till dess

 Domstolsutredningens förslag rörande

 instansordningen avlämnats (prop.

 1990/91:126 s. 44).

 RSV:s förslag remissbehandlades under år

 1990 och utsattes då för kritik i flera

 avseenden. Främst gällde kritiken att

 omprövningsförfarandet hos

 kronofogdemyndigheten skulle bli

 omständligt och att domstolsprövningen

 skulle fördröjas.

 Jag kan i stor utsträckning ansluta mig

 till den kritik som riktats mot RSV:s

 förslag.

 Förslaget innebär att alla beslut av

 kronofogdemyndigheten skall kunna

 omprövas men att myndigheten inte skall

 kunna ändra ett beslut till nackdel för

 en enskild part utan att denne beretts

 tillfälle att yttra sig över begäran om

 omprövning. Detta skulle medföra

 betydande merarbete och tidsutdräkt hos

 kronofogdemyndigheten.

 Först sedan ett beslut omprövats skulle

 det få överklagas till högre instans.

 Därigenom skulle i praktiken skapas ett

 system med fem instanser, om tingsrätten

 såsom jag föreslår blir första

 domstolsinstans. Instanskedjan skulle då

 bli för lång.

 Statsmakterna har nyligen i ett annat

 närliggande sammanhang, nämligen när det

 gällde den nya taxeringslagen (prop.

 1986/87:47 och 1989/90:74, SFS 1990:324),

 tagit avstånd från tanken att endast

 omprövade beslut skulle få överklagas.

 Främst av dessa skäl vill jag inte föra

 vidare RSV:s förslag. Jag har då övervägt

 om förslaget kunde tas till vara i

 modifierad form, närmast efter förebild i

 förvaltningslagen (1986:223), för att

 ändå i någon mån försöka avlasta

 domstolarna onödigt arbete med överkla-

 ganden. Omprövning borde i så fall

 begränsas just till mål som överklagats.

 För att kunna avvara skriftväxling,

 delgivning m.m. måste vidare

 tillämpningsområdet begränsas till s.k.

 allmänna mål, dvs. mål där

 kronofogdemyndigheten företräder

 sökanden, oftast staten eller en kommun,

 och ändring skulle inte kunna göras till

 nackdel för någon annan än det allmänna.

 I sådana fall har kronofogdemyndigheten

 emellertid redan enligt vad som gäller i

 dag möjlighet att ändra sina beslut.

 Detta följer dels av uttryckliga regler i

 bl.a. UB om rättelse och ändring av

 beslut, dels just av det förhållandet att

 myndigheten företräder borgenären i de

 allmänna målen (se bl.a. prop. 1980/81:8

 s. 168 och 488). Ett modifierat system

 för omprövning skulle alltså inte skapa

 något nytt utrymme för att ändra

 besluten. Därför för jag inte fram några

 sådana förslag.

 3.2 Överklagande i mål om avräkning vid

 återbetalning av skatter och avgifter

 samt i den summariska processen

 Mitt förslag: Samma ordning för över-

 klagande som föreslås för utsöknings-

 målen skall gälla i avräkningsmålen och

 i den summariska processen.

 Domstolsutredningens förslag

 överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna godtar i princip

 förslaget.

 Skälen för mitt förslag: Enligt lagen

 (1985:146) om avräkning vid återbetalning

 av skatter och avgifter (avräkningslagen)

 skall i vissa fall avräkning för skulder

 gentemot det allmänna göras från belopp

 som det allmänna annars skulle ha betalat

 till den enskilde, exempelvis

 överskjutande skatt. Frågor om avräkning

 prövas av kronofogdemyndigheten inom

 ramen för allmänna mål.

 Kronofogdemyndighetens beslut om

 avräkning kan överklagas på samma sätt

 som dess beslut i utsökningsmål.

 Domstolsutredningen har föreslagit att

 kronofogdemyndighetens beslut om

 avräkning skall överklagas till tingsrätt

 och även i övrigt behandlas som

 utsökningsmålen. Remissinstanserna har

 inte haft något att erinra mot förslaget.

 Enligt min mening är det naturligt att

 reglerna för överklagande av

 avräkningsbeslut även i fortsättningen

 överensstämmer med motsvarande regler för

 utsökningsmål. Vad jag föreslagit för

 dessa mål bör således genomföras även för

 beslut om avräkning vid återbetalning av

 skatter och avgifter. Detta innebär

 alltså bl.a. att dessa skall överklagas

 till tingsrätt och att

 prövningstillstånd i hovrätten är en

 förutsättning för prövning där.

 Summarisk process var till nyligen den

 gemensamma benämningen för handläggning

 av mål om lagsökning,

 betalningsföreläggande och handräckning

 vid tingsrätterna. Processen gick ut på

 att den som har ett krav mot någon annan

 skulle kunna få detta fastställt av

 tingsrätten på ett enklare sätt än genom

 vanlig rättegång. Med tingsrättens av-

 görande som grund kunde sedan

 verkställighet begäras hos kronofogdemyn-

 digheten.

 Den 1 januari 1992 skedde genomgripande

 förändringar av den summariska processen

 (se bl.a. prop. 1989/90:85).

 Handläggningen flyttades från tingsrät-

 terna till kronofogdemyndigheterna och

 gjordes enklare och mer enhetlig. I

 övrigt innebär de nya reglerna i huvudsak

 följande. Lagsökning och

 betalningsföreläggande har förts samman

 till en enda processform som kallas

 betalningsföreläggande. En del handräck-

 ningsmål följer samma regler som målen om

 betalningsföreläggande. Dessutom har

 införts en särskild handräckningsform för

 att man i vissa fall utan omgång skall

 kunna återställa olovligen rubbad

 besittning eller vidta annan rättelse.

 Den nya summariska processen regleras i

 en enda lag, lagen (1990:746) om betal-

 ningsföreläggande och handräckning (BfL).

 Om ett mål om betalningsföreläggande

 eller vanlig handräckning avgörs till

 sökandens fördel, sker detta genom ett

 utslag. Om svaranden är missnöjd med ett

 utslag, har han rätt att söka återvinning

 vid tingsrätten. Återvinning innebär att

 tingsrätten tar upp hela målet till ny

 prövning.

 Men vissa avgöranden av

 kronofogdemyndighet enligt BfL överklagas

 till hovrätt. Ett mål om

 betalningsföreläggande eller vanlig

 handräckning som inte avgörs till

 sökandens förmån kan avgöras genom beslut

 om avvisning eller avskrivning. Om

 sökanden är missnöjd med ett sådant

 beslut, kan han överklaga det till

 hovrätt. Om sökanden är missnöjd med ett

 utslag enligt BfL såvitt gäller hans rätt

 till ersättning för kostnader, får han

 överklaga utslaget i den delen till

 hovrätt. Även kronofogdemyndighetens

 utslag i mål om särskild handräckning

 överklagas till hovrätten. Slutligen kan

 kronofogdemyndighetens interimistiska

 beslut i mål om särskild handräckning

 överklagas till hovrätten.

 I propositionen anfördes (s. 89) att den

 då förordade lösningen beträffande

 överklagande kunde behöva omprövas i

 ljuset av vad som kommer ut av

 Domstolsutredningens arbete. Utredningen

 har nu föreslagit att överklagandena i

 den summariska processen skall göras till

 tingsrätt, vilket remissinstanserna har

 godtagit.

 De skäl som i det föregående har anförts

 i fråga om utsökningsmålen talar för att

 kronofogdemyndigheternas avgöranden också

 i målen enligt BfL skall överklagas till

 tingsrätterna i stället för till

 hovrätterna. En sådan ordning har också

 den fördelen att instansordningen enligt

 BfL blir enhetlig genom att såväl

 överklaganden som ansökningar om

 återvinning skall handläggas vid

 tingsrätt. Jag föreslår därför att BfL

 ändras i enlighet med detta.

 I samband härmed föreslår jag också en

 ändring i 20 § BfL, så att

 ansökningsavgiften i ett mål om

 betalningsföreläggande eller handräckning

 genast skall få utsökas hos sökanden.

 Regleringen blir därmed, som RSV påtalat

 under hand, i överensstämmelse med vad

 som gäller avgifter i utsökningsmål

 enligt 17 kap. UB.

 4 Reglerna om hovrättsting

 Mitt förslag: Bestämmelserna om hov-

 rättsting i 2 kap. 5 § tredje stycket

 RB upphävs och bestämmelsen i 2 kap. 5

 § första stycket RB ändras så att det

 inte längre skall krävas särskilda skäl

 för att hålla sammanträde utanför hov-

 rättens kansliort.

 Hovrätternas förslag: Överensstämmer med

 mitt.

 Remissinstanserna har, med undantag för

 en kommun som avstyrkt, tillstyrkt

 förslaget eller lämnat det utan erinran.

 Bakgrunden till mitt förslag: I 2 kap. 5

 § första stycket RB föreskrivs att en

 hovrätt skall hålla sammanträden på den

 ort där den har sitt säte och att den om

 särskilda skäl finns får hålla

 sammanträde även på annan ort.

 Hovrätterna använder sig i ganska stor

 utsträckning av denna möjlighet att hålla

 sammanträden på annan ort än kansliorten.

 I paragrafens tredje stycke föreskrivs

 en skyldighet för de hovrätter för vilka

 regeringen så bestämt, att årligen på

 bestämda tider hålla hovrättsting för

 huvudförhandling i vissa orter utanför

 förläggningsorten för att där behandla

 mål från den delen av domkretsen. Rege-

 ringen har med detta stöd föreskrivit i

 kungörelsen (1949:501) om hovrättsting

 närmare i vilka orter och för vilka

 tingsområden hovrätterna skall hålla

 hovrättsting. I kungörelsen är vidare

 föreskrivet bl.a. att hovrätterna är

 skyldiga att inom varje uppräknat

 tingsområde hålla minst fyra hovrättsting

 varje år. Det föreskrivs också att hov-

 rätten på bestämt sätt och vid vissa

 bestämda tider skall kungöra vilka dagar

 och på vilken ort hovrättsting skall

 hållas inom respektive tingsområde. I

 kungörelsen lämnas vidare föreskrifter om

 hur en part skall förfara för att få sitt

 mål handlagt på ett hovrättsting och hur

 hovrätten skall förfara i de fall ett

 utlyst ting bör avlysas.

 Av följande tabell framgår på vilka

 tingsorter och för vilka tingsområden

 hovrätterna enligt kungörelsen är

 skyldiga att hålla hovrättsting:

 Tingsort Tingsområde

 Svea hovrätt Falun Kopparbergs

 län

 Göta hovrätt Linköping Linköpings

 eller Norr- domsaga,

 köping Norrköpings

 domsaga och

 Västerviks

 domsaga

 Kalmar Kalmar län

 utom Väster-

 viks domsaga

 Örebro Örebro län

 Hovrätten Karlskrona Blekinge län

 över Skåne eller Karls-

 och Blekinge hamn

 Hovrätten Karlstad Värmlands län

 för Västra

 Sverige

 Hovrätten Gävle Gävle domsaga

 för Nedre och

 Norrland Sandvikens

 domsaga

 Östersund Jämtlands län

 Hovrätten Luleå Norrbottens

 för Övre län

 Norrland

 Skälen för mitt förslag: Hovrätternas

 domkretsar är geografiskt vidsträckta.

 Detta gäller särskilt

 norrlandshovrätternas områden men också

 Svea hovrätts. En hovrätt håller därför i

 relativt stor utsträckning av hänsyn till

 bl.a. parter, ombud och vittnen samman-

 träden utanför sin kansliort. En hovrätt

 måste ibland också, i likhet med andra

 domstolar, av rent processuella skäl

 hålla huvudförhandling eller annat

 sammanträde utanför kansliorten

 exempelvis i de fall syn måste företas.

 Som framgått av min tidigare lämnade

 redogörelse är hovrätterna härutöver

 ålagda att i föreskriven omfattning

 regelbundet hålla sammanträden för

 huvudförhandling på vissa orter utanför

 kansliorten. Detta gäller oavsett om

 processekonomiska eller andra rent

 sakliga skäl för detta föreligger i

 målen. Det torde dock vara endast i

 undantagsfall som hovrätterna i enlighet

 med de uttryckliga bestämmelserna om

 hovrättsting vid ett sådant handlägger

 andra än sådana mål som ändå hade

 föranlett hovrätten att resa utanför sin

 kansliort. Vidare gäller allmänt att

 hovrätterna redan av bl.a.

 processekonomiska skäl i praktiken håller

 fler sammanträden på de orter som är

 uppräknade i kungörelsen än vad som är

 formellt föreskrivet i denna. Härutöver

 reser hovrätterna ofta också till andra

 orter än dem som är föreskrivna för

 regelrätta hovrättsting.

 Hovrätterna har föreslagit att reglerna

 om hovrättsting skall upphävas.

 Remissinstanserna har, med ett undantag,

 tillstyrkt förslaget eller lämnat det

 utan erinran. Mot bakgrund av vad jag

 tidigare har anfört skulle ett genom-

 förande av hovrätternas förslag inte

 komma att inverka på den omfattning i

 vilken de håller förhandlingar utanför

 kansliorten. Det skulle med all

 sannolikhet inte heller innebära ett

 minskat antal sammanträden för

 huvudförhandling inför hovrätten i de

 orter som i dag är obligatoriska för

 hovrättsting. Detta talar för att regeln

 inte behövs och bör upphävas.

 Vidare måste man enligt min mening också

 ta fasta på de invändningar av rent

 praktisk natur som hovrätterna rest mot

 systemet med obligatoriska, långt i

 förväg kungjorda, tingsdagar. Som

 hovrätterna anfört kan detta innebära en

 negativ inverkan på deras planering av

 sin verksamhet. Även om en

 sammanträdesdag är bokad och kungjord

 långt i förväg kan det hända att den

 visar sig passa dåligt då de enskilda

 målen skall sättas ut. Om ett eller fler

 på en sådan tingsdag utsatta mål skulle

 komma att få ställas in, måste ett

 omständligt förfarande för avlysande av

 hovrättstinget äga rum. I praktiken visar

 det sig nog också att varken åklagare,

 försvarare eller andra partsföreträdare

 och ombud på de olika orterna i någon

 större utsträckning inrättar sin

 verksamhet efter de kungjorda

 hovrättstingen. Kungörelse i förväg

 medför alltså förmodligen inte att det i

 allmänhet blir lättare att boka in

 företrädare för någon av dessa

 yrkeskategorier för huvudförhandling

 inför hovrätten på den utlysta

 tingsdagen. Allmänheten torde inte heller

 ha något stort intresse av att i förväg

 få reda på att hovrätten en viss dag

 avser att hålla ting i orten.

 Det sagda leder mig till slutsatsen att

 det inte längre finns anledning att

 bibehålla reglerna om hovrättsting utan

 att dessa numera mest medför nackdelar.

 Därför föreslår jag att regeln i 2 kap.

 5 § tredje stycket RB upphävs.

 Av det tidigare anförda följer också att

 det knappast finns anledning att längre

 behålla kravet på särskilda skäl för att

 hovrätten skall få handlägga mål vid

 sammanträde utanför kansliorten. En regel

 som medger hovrätten att sammanträda på

 annan ort behövs dock. Den ändring som

 bör göras är då att ordet "särskilda" i

 lagtexten utgår. Avsikten med ändringen

 är inte att hovrätterna nu skall utöka

 sin verksamhet utanför kansliorten. Jag

 utgår ifrån att hovrätterna även

 fortsättningsvis kommer att handlägga mål

 utanför sin kansliort bara i de fall det

 föreligger tillräckliga processekonomiska

 eller andra skäl för detta.

 5 Ekonomiska konsekvenser

 De föreslagna ändringarna är inte

 förenade med några beaktansvärda

 kostnader för staten.

 Förslagen om prövningstillstånd medför

 som jag tidigare beskrivit att målen kan

 handläggas enklare i hovrätten. Målen som

 överklagas från kronofogdemyndigheten kan

 handläggas smidigare och med färre domare

 vid tingsrätten än vid hovrätten.

 Reformen kan alltså frigöra resurser att

 användas där förstärkningar bäst behövs

 inom domstolsväsendet. Med stöd av bl.a.

 beräkningar som Domstolsverket gjort

 bedömer jag att omkring tolv årsarbets-

 krafter för domare kan frigöras, varav

 större delen hänför sig till förslagen om

 prövningstillstånd.

 6 Ikraftträdande

 De föreslagna ändringarna som gäller

 prövningstillstånd i hovrätt bör kunna

 träda i kraft den 1 juli 1993. Avgöranden

 som en tingsrätt har träffat före detta

 datum bör inte omfattas av de nya

 reglerna om överklagande och

 prövningstillstånd. I övrigt behövs inga

 övergångsbestämmelser.

 De föreslagna nya reglerna om

 instansordningen i utsökningsmål m.m. bör

 träda i kraft snarast möjligt. Eftersom

 de för med sig vissa

 organisationsförändringar bedömer jag att

 den 1 januari 1994 är tidigaste möjliga

 datum. Undantag kan göras för förslaget

 om ändring av 20 § lagen om

 betalningsföreläggande och handräckning,

 som bör kunna träda i kraft redan den 1

 juli 1993.

 Reglerna om avskaffande av hovrättsting

 bör träda i kraft den 1 juli 1993.

 29

 7 Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i utsökningsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift,

 4. lag om ändring i

 bötesverkställighetslagen (1979:189),

 5. lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av

 skatter och avgifter samt

 6. lag om ändring i lagen (1990:746) om

 betalningsföreläggande och handräckning.

 Förslaget 3 har upprättats i samråd med

 chefen för Kommunikationsdepartementet

 och förslaget 5 i samråd med chefen för

 Finansdepartementet.

 Förslagen har granskats av Lagrådet,

 utom såvitt gäller förslaget till ändring

 i 2 kap. 5 §, 51 kap. 4 och 10 a §§.

 Förslaget i denna del är av sådan

 beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle

 sakna betydelse.

 I min anmälan till proposition om

 delegering av arbetsuppgifter till

 kanslipersonal vid domstol (prop.

 1992/93:213) kommer jag att föreslå en

 ändring i 2 kap. 4 § femte stycket

 rättegångsbalken.

 8 Specialmotivering

 8.1 Förslaget till lag om ändring i

 rättegångsbalken

 2 kap. 4 §

 Paragrafen innehåller i de två första

 styckena de huvudsakliga sam-

 mansättningsreglerna i hovrätt för både

 tvistemål och brottmål. Bestämmelserna är

 oförändrade, liksom paragrafens fjärde

 och femte stycken.

 I tredje stycket stadgas för närvarande

 att hovrätten skall vara domför med två

 lagfarna domare vid behandling av frågor

 som prövningstillstånd. Detta berör de

 s.k. småmålen. Detta stycke har ändrats,

 så att sammansättningen i stället skall

 vara tre lagfarna ledamöter i samtliga

 fall av dispensprövning. Detta innebär

 att hovrätten vid behandlingen av frågor

 om prövningstillstånd alltid skall vara

 domför enligt regeln i detta stycke.

 Regeln är alltså utformad som en

 obligatorisk regel, vilket innebär att

 någon annan sammansättning i dessa fall

 inte kan komma i fråga. Detta gäller

 dispensprövningar i såväl tvistemål som

 brottmål. Sålunda skall exempelvis

 hovrätten alltid bestå av tre - och inte

 fyra - ledamöter vid sin dispensprövning,

 också i de fall tingsrätten har bestått

 av tre ledamöter.

 2 kap. 5 §

 Första stycket har ändrats så att kravet

 på att särskilda skäl skall föreligga för

 att hovrätterna skall få handlägga mål

 utanför kansliorten har tagits bort. Som

 anförts i den allmänna motiveringen

 (avsnitt 4) är ingen ändring åsyftad i

 förhållande till vad som nu tillämpas i

 praktiken. En viss språklig justering har

 skett i första och andra styckena.

 Paragrafens tredje stycke är upphävt.

 16 kap. 3 §

 Paragrafen innehåller regler om

 omröstning i tvistemål. Den särskilda

 omröstningsregeln vid dispensprövning i

 hovrätt har utgått till följd av att

 domförhetsreglerna vid dispensprövningen

 har ändrats från två till tre ledamöter

 (se 2 kap. 4 § ovan).

 49 kap. 12 §

 Paragrafen innehåller i första stycket

 regler om att det krävs pröv-

 ningstillstånd för att hovrätten

 fullständigt skall pröva ett avgörande

 som tingsrätten har meddelat i mål som

 har handlagts enligt 1 kap. 3 d § RB,

 s.k. småmål. Kravet på prövningstillstånd

 har utvidgats till att även gälla

 tvistemål i skiktet mellan ett halvt och

 ett helt basbelopp. Prövningstillstånd

 skall alltså krävas i de fall

 tvisteföremålets värde uppenbart inte

 överstiger ett basbelopp (34 400 kr år

 1993). Det värde som är avgörande knyter

 an till regeln i 1 kap. 3 d § RB och

 regleringen i den förevarande paragrafen

 har därför kunnat förenklas.

 När det gäller frågor kring denna

 värdegräns kan viss vägledning hämtas

 från den praxis som har utvecklats kring

 småmålsgränsen i nuvarande 1 kap. 3 d §

 RB. Det bör dock påpekas att gränsen

 mellan småmål och ordinära tvistemål inte

 uteslutande är en beloppsgräns. Av 1 kap.

 3 d § RB följer nämligen att ett

 tvistemål, som rör ett belopp lägre än

 ett halvt basbelopp, ändå i vissa fall

 kan komma att handläggas i ordinär

 ordning, nämligen om det är sannolikt att

 den bakomliggande tvisten rör ett högre

 värde eller att utgången annars är av

 synnerlig betydelse för bedömningen av

 andra föreliggande rättsförhållanden.

 Gränsen för vilka ordinära tvistemål som

 skall kräva prövningstillstånd i ledet

 tingsrätt-hovrätt är däremot en ren be-

 loppsgräns.

 Utanför småmålsområdet är det alltså

 tvisteföremålets värde, och inget annat,

 som avgör om prövningstillstånd krävs.

 Detta betyder bl.a. att en

 fastställelsetalan (jfr 13 kap. 2 § RB)

 utanför småmålsområdet aldrig kommer att

 kräva prövningstillstånd för att

 överprövas fullständigt i hovrätten. Med

 tvisteföremålets värde avses - i likhet

 med vad som gäller vid bestämmandet av

 småmålsgränsen - vad som har yrkats i

 målet, dvs. i tingsrätten. Det är alltså

 käranden som, när han bestämmer sitt

 yrkande, avgör om ett eventuellt

 överklagande kommer att vara beroende av

 en dispensprövning. Den avgörande

 tidpunkten för bestämmandet av värdet är

 när talan väckts vid tingsrätten, dvs.

 normalt när ansökan om stämning kom in

 till tingsrätten (jfr 13 kap. 4 § tredje

 stycket RB). Det som då skall beaktas är

 yrkat kapitalbelopp jämte upplupen ränta,

 däremot inte rättegångskostnaderna. I de

 fall käranden sätter ned sitt yrkande

 under rättegången vid tingsrätten är det

 det lägre beloppet som skall beaktas vid

 avgörandet om prövningstillstånd krävs.

 Framställs alternativa yrkanden får man

 bedöma om prövningstillstånd krävs

 utifrån det högsta beloppet som har

 yrkats. Allt detta överensstämmer med vad

 som gäller vid bestämmandet av gränsen

 för småmål (jfr. 1 kap. 3 d § tredje

 stycket RB).

 Det kan anmärkas att tingsrättens

 fullföljdshänvisning inte är avgörande

 för om prövningstillstånd skall krävas

 eller inte. Det är en fråga som

 uteslutande ankommer på hovrätten att

 avgöra. Tingsrätternas

 fullföljdshänvisningar bör utan några

 större svårigheter kunna utformas så att

 detta framgår tydligt (jfr 49 kap.

 10 § RB).

 Paragrafens andra stycke innehåller

 undantag från kravet på pröv-

 ningstillstånd. Första punkten, som är

 ny, har tillfogats på grund av att det nu

 blir även andra mål än sådana som

 omfattas av småmålsreglerna som är

 underkastade reglerna om

 prövningstillstånd. Enligt denna gäller

 inte reglerna om prövningstillstånd i mål

 som skall handläggas av tingsrätt i

 särskild sammansättning. Exempel på

 sådana mål är tryckfrihetsmål enligt

 12 kap. tryckfrihetsförordningen,

 yttrandefrihetsmål enligt 9 kap.

 yttrandefrihetsgrundlagen, patentmål

 enligt 66 § patentlagen (1967:837), och

 familjemål enligt 14 kap. 17 §

 äktenskapsbalken och 20 kap. 1 §

 föräldrabalken. Det krävs inte att det

 aktuella målet faktiskt har prövats av

 tingsrätten i den föreskrivna särskilda

 sammansättningen. Även om en tingsrätt

 exempelvis har handlagt ett familjemål

 vid huvudförhandling i förenklad form med

 en lagfaren domare, krävs enligt den nu

 aktuella undantagsbestämmelsen inte något

 prövningstillstånd. Det kan i frågasättas

 om det i framtiden finns behov av

 undantaget i första punkten. Frågan kan

 bli föremål för förnyade överväganden i

 den utredning som aviserats (avsnitt

 2.5.3).

 Punkterna 2 - 4 är nya men oförändrade i

 sak. Däremot har den nuvarande

 bestämmelsen om att det inte behövs

 prövningstillstånd när tingsrätten har

 fattat beslut angående utdömande av vite

 eller om ansvar för en

 rättegångsförseelse, utgått.

 Rättegångsförseelse kan bara föranleda

 böter och frågor om viten behandlas som

 bötesmål (jfr 9 kap. RB och 8 § lagen

 1985:206 om viten). Eftersom det nu före-

 slås regler om prövningstillstånd för

 bötesmål som omfattar också dessa mål

 finns det inga skäl att ha kvar denna

 regel.

 Paragrafens tredje stycke är oförändrat.

 49 kap. 12 a §

 Paragrafen som är ny innehåller regler om

 prövningstillstånd i brottmål i ledet

 tingsrätt-hovrätt. De har kommenterats

 utförligt i den allmänna motiveringen

 (avsnitt 2.6.3).

 Regleringen i första stycket, som har

 utformats i enlighet med Lagrådets

 förslag, innebär att prövningstillstånd

 krävs i de fall tingsrätten inte dömt den

 tilltalade till annan påföljd än till

 böter eller frikänt honom från ansvar.

 Till skillnad från vad som gäller för

 prövningstillstånd i tvistemål har kravet

 på prövningstillstånd inte knutits till

 yrkandena i tingsrätten, utan till den

 faktiska utgången i målet. Det innebär

 bl.a. att det inte enligt denna paragraf

 föreligger något krav på

 prövningstillstånd för beslut som har

 fattats innan tingsrätten har avgjort

 målet.

 Kravet på prövningstillstånd gäller

 oavsett vem av den tilltalade, åklagaren

 eller målsäganden som överklagar domen.

 Kravet på prövningstillstånd gäller

 också om tingsrätten ogillat åtalet och

 helt frikänt den tilltalade från ansvar.

 Det saknar därvid betydelse hur

 allvarligt det åtalade brottet var.

 Reglerna är utformade så att svaret på

 frågan om prövningstillstånd krävs eller

 inte blir detsamma oavsett vem av

 parterna som överklagar domen och i

 vilken del domen överklagas. Av

 regleringen följer att det krävs

 prövningstillstånd om tingsrätten har

 dömt den tilltalade till böter för vissa

 brott och samtidigt frikänt för andra

 brott och det oavsett om den dömde

 överklagar och vill bli helt frikänd

 eller åklagaren överklagar domen i den

 del åtalet ogillats. Vidare följer att

 prövningstillstånd inte krävs om

 åklagaren överklagar ett frikännande om

 tingsrätten i samma dom har dömt den

 tilltalade till fängelse för ett annat

 brott; den dömde är i detta fall inte

 underkastad krav på prövningstillstånd

 och då kan domen också överklagas av

 åklagaren utan dispensprövning.

 I de fall tingsrätten har dömt ut ett

 bötesstraff saknar det betydelse om det

 också finns fängelse i straffskalan för

 brottet. Det saknar också betydelse av

 vilken anledning straffet har kommit att

 stanna vid böter, i de fall fängelse hade

 varit ett alternativ.

 I de fall den tilltalade fälls till

 ansvar för flera brott skall en gemensam

 påföljd bestämmas, om inte annat är

 föreskrivet (30 kap. 3 § första stycket

 BrB). Böter kan användas som gemensamt

 straff för flera brott (25 kap. 5 § BrB).

 Om böter valts som gemensamt straff för

 flera brott krävs prövningtillstånd vare

 sig domen överklagas i sin helhet eller

 endast beträffande något eller några av

 brotten. Det kan också vara så att

 tingsrätten i en och samma dom har dömt

 till böter för viss brottslighet och till

 annan påföljd för annan brottslighet

 (30 kap. 3 § andra stycket BrB).

 Överklagas domen endast beträffande det

 eller de brott där påföljden har bestämts

 till annan påföljd än böter krävs

 givetvis inte prövningstillstånd för en

 fullständig överprövning. Överklagas

 domen endast beträffande de brott där

 påföljden har bestämts till böter krävs

 inte heller prövningstillstånd. Detta

 framgår av ordalydelsen eftersom kravet

 på prövningstillstånd bara gäller i de

 fall tingsrätten inte har dömt till annan

 påföljd än till böter (eller helt frikänt

 från ansvar).

 Om en dom omfattar flera tilltalade får

 hovrätten göra en bedömning för varje

 tilltalad för sig när det gäller frågan

 om prövningstillstånd krävs eller inte.

 Har t.ex. den ene av två tilltalade dömts

 till böter och den andre till fängelse

 krävs det alltså prövningstillstånd för

 att domen såvitt avser den förstnämnde

 skall kunna prövas fullständigt av

 hovrätten medan prövningstillstånd inte

 krävs för den av de tilltalade som dömts

 till fängelse.

 Av paragrafens formulering, att

 tingsrätten inte dömt den tilltalade till

 annat än böter, följer att det krävs

 prövningstillstånd även om tingsrätten

 samtidigt som den bestämt påföljden till

 böter beslutat om t.ex. förverkande.

 Förverkande utgör nämligen inte en

 påföljd, vare sig enligt brottsbalkens

 eller rättegångsbalkens terminologi.

 Brottsbalken skiljer uttryckligen mellan

 påföljd och förverkande eller annan

 särskild rättsverkan (1 kap. 8 § BrB) och

 rättegångsbalken har ingen avvikande

 terminologi (jfr t.ex. 29 kap. 2 § andra

 stycket 2 och 4).

 Om det krävs prövningstillstånd,

 omfattas - med ett undantag (se nedan) -

 alla frågor som har avgjorts i domen,

 t.ex. förverkande, av kravet på

 prövningstillstånd, och detta oavsett om

 domen överklagas i påföljdsdelen eller

 inte. Om den tilltalade överklagar en dom

 endast i den del som avser förverkande

 krävs det alltså prövningstillstånd om

 påföljden i domen har bestämts till böter

 medan det däremot inte krävs

 prövningstillstånd för att få

 förverkandefrågan prövad i de fall

 påföljden har bestämts till fängelse.

 Det enda undantaget från denna regel är

 avgöranden om enskilda anspråk som tagits

 in i domen. Frågan om det krävs

 prövningstillstånd eller inte för

 enskilda anspråk skall i stället avgöras

 med tillämpning av tvistemålsreglerna.

 Detta framgår av paragrafens andra

 stycke. Frågan har behandlats i den

 allmänna motiveringen (avsnitt 2.6.5)

 Av tredje stycket framgår att

 Riksåklagaren, Justitiekanslern och

 Justitieombudsman är befriade från kravet

 på prövningstillstånd i de ytterst

 ovanliga fall någon av dem för talan i

 hovrätten (jfr avsnitt 2.6.3).

 Att kravet på prövningstillstånd även

 gäller vissa beslut som får överklagas

 endast i samband med överklagande av

 domen, exempelvis beträffande

 återbetalningsskyldighet för

 rättegångskostnader, framgår av

 paragrafens fjärde stycke. Beslut som

 skall överklagas särskilt omfattas inte

 av kravet på prövningstillstånd.

 Bestämmelsen i femte stycket

 överensstämmer med vad som gäller för

 tvistemålen (jfr 49 kap. 12 § sista

 stycket).

 Dispensgrunderna är desamma för

 tvistemål och brottmål. De framgår av

 49 kap. 13 §. Vissa omständigheter som

 kan vara av betydelse för frågan om

 prövningstillstånd skall beviljas eller

 inte i ett mål har berörts i avsnitt

 2.6.3. Den omständigheten att tingsrätten

 avgjort ett brottmål i den tilltalades

 utevaro har ingen självständig betydelse

 utan får vägas in bland andra

 omständigheter i målet.

 51 kap. 4 §

 I paragrafen har - i överensstämmelse med

 vad som enligt 50 kap. 4 § RB gäller för

 tvistemålens del - ett nytt andra stycke

 tagits in. Av detta stycke framgår att

 vadekäranden i sin vadeinlaga skall ange

 de omständigheter som han åberopar till

 stöd för att prövnignstillstånd skall

 meddelas i de fall sådant tillstånd

 erfordras. Paragrafen är i övrigt

 oförändrad.

 51 kap. 10 a §

 Paragrafen är ny och har sin motsvarighet

 i 50 kap. 10 a § RB.Där anges att

 hovrätten efter det att skriftväxlingen

 har avslutats skall besluta i frågan om

 prövningstillstånd. När det finns skäl

 för det kan hovrätten fatta sådant beslut

 utan att skriftväxling har skett.

 8.2 Förslaget till lag om ändring i

 utsökningsbalken

 2 kap. 19 §

 Paragrafen har anpassats till att

 kronofogdemyndighetens beslut skall

 överklagas till tingsrätt. Även några

 andra redaktionella ändringar har gjorts.

 30

 18 kap. 1 §

 I paragrafens första stycke föreskrivs

 att beslut av kronofogdemyndighet

 överklagas till den tingsrätt inom vars

 domkrets kronofogdemyndigheten har sitt

 säte. Av förordningen (1987:1314) om

 lokaliseringen av kronofogdemyndigheterna

 framgår att det finns en kronofogdemyn-

 dighet i varje län, alltså 24 stycken,

 och i vilka orter myndigheterna har säte.

 Verksamheten bedrivs inte bara från

 huvudkontoret i länet, utan också från

 kronokontor på andra orter i länet, men

 forumregeln utpekar alltså tingsrätten på

 den orten där kronofogdemyndigheten har

 sitt säte. Överklaganden kommer således

 att prövas av sammanlagt 24 tingsrätter.

 I överklagade utsöknings- och

 avräkningsmål är det RSV som för det

 allmännas talan (se 2 kap. 30 § UB och 11

 § avräkningslagen). Enligt 2 kap. 3 §

 förordningen (1988:784) med instruktion

 för exekutionsväsendet får RSV bestämma

 att en kronofogdemyndighet skall

 företräda staten i ett visst ärende eller

 en viss grupp av ärenden. I utsöknings-

 och avräkningsmål där staten är part får

 alltså RSV företräda staten i domstolarna

 eller bestämma att kronofogdemyndigheten

 skall göra det.

 I första stycket anges vidare att

 överklagandet skall göras skriftligen.

 Detta innebär förstås ingen nyordning,

 men det behövs en uttrycklig regel därom

 som komplettering till reglerna i

 ärendelagen. I andra stycket anges

 nämligen att ärendelagen skall gälla för

 överklaganden i utsökningsmål i den mån

 inget annat föreskrivs i 18 kap. UB. En

 del regler i ärendelagen blir emellertid

 naturligen inte aktuella att tillämpa på

 överklagandena av kronofogdemyndighetens

 beslut, eftersom ärendelagen inte från

 början är skriven för handläggning av

 överklaganden. Någon principiell nyhet

 innebär detta inte för tingsrätterna,

 eftersom överklagade felparkeringsärenden

 sedan länge handläggs enligt ärendelagen.

 Ärendelagens 11 § ger en generell

 hänvisning till vad som är föreskrivet om

 tvistemål. RB:s regler om rättegång och

 överklagande blir alltså tillämpliga på

 utsökningsmålen, dock bara i den mån det

 inte finns särskilda regler i 18 kap. UB

 eller i ärendelagen.

 En kort genomgång av ärendelagens

 tillämpning på överklagandena är här på

 sin plats.

 1 § handlar om tillämpningsområdet.

 Paragrafen saknar intresse i detta

 sammanhang, eftersom ärendelagen pekas ut

 särskilt i UB som tillämplig processlag.

 2 § anger vilka krav som ställs på

 ansökan. Denna motsvaras i detta

 sammanhang av överklagandeskriften.

 Enligt vad som sagts i anslutning till

 18 kap. 1 § första stycket UB skall

 överklagande ske skriftligen. Av 2 §

 ärendelagen följer att klaganden skall

 ange den åtgärd som han påkallar och

 grunderna för yrkandet. De preciserade

 kraven på överklagandet finns i 18 kap. 8

 och 9 §§ UB. Bl.a. skall klaganden ange

 det överklagade beslutet, den ändring han

 yrkar och grunderna för den samt

 bevisuppgift. 2 § ärendelagen i övrigt

 behandlar huvudsakligen skyldigheten att

 lämna uppgifter om parter och vittnen.

 3 § säger att rätten skall förelägga

 sökanden, dvs. klaganden, att komplettera

 en ofullständig ansökan och att ansökan

 får avvisas om föreläggandet inte följs.

 Här bör tingsrätterna kunna finna ledning

 för sina ställningstaganden i motsvarande

 regler för överklagande till hovrätt,

 t.ex. 52 kap. 6 § RB.

 4 § behandlar bl.a. förberedande

 åtgärder och kallelse till förhandling.

 Enligt första stycket skall rätten utan

 dröjsmål bestämma om något yttrande skall

 inhämtas eller om någon annan

 förberedande åtgärd skall vidtas. Rätten

 får alltså bestämma med hänsyn till

 omständigheterna om klagandens motpart

 eller någon annan som saken angår skall

 beredas tillfälle att svara på

 överklagandet. Givetvis kan rätten inte

 ändra det överklagade beslutet utan att

 motsidan har fått möjlighet att yttra

 sig. Dock följer av 18 kap. 12 § UB att

 rätten kan meddela inhibition och andra

 interimistiska förordnanden utan att

 motparten beretts tillfälle att yttra

 sig.

 Enligt andra stycket skall rätten hålla

 förhandling om någon som ärendet angår

 bör höras muntligen. I den allmänna

 motiveringen (avsnitt 2.1.3) har

 tillämpningen av denna regel diskuterats,

 bl.a. mot bakgrund av de krav som

 Europakonventionen ställer. Tingsrätten

 får kalla parter och andra vid vite.

 Sökanden får kallas att inställa sig vid

 påföljd att ansökan annars förfaller.

 Detta gäller dock bara i ärenden som får

 upptas av rätten "endast efter ansökan"

 och således inte i ärenden som rätten

 tagit upp på eget initiativ. Denna regel

 blir alltså tillämplig på ärenden som har

 anhängiggjorts vid tingsrätten genom

 överklagande. Att ett överklagande

 förfaller vid bristande inställelse till

 förhandling är inte någon principiell

 nyhet, utan gäller t.ex. enligt 50 kap.

 19 § RB.

 Paragrafens tredje stycke saknar

 intresse i detta sammanhang.

 5 § anger att RB:s regler om

 huvudförhandling i tvistemål gäller i

 tillämpliga delar för förhandling enligt

 ärendelagen. Vidare ges regler för

 utevaro vid förhandling.

 6 § innehåller domförhetsregler. Dessa

 blir inte tillämpliga här. I 18 kap. 1 §

 andra stycket andra meningen UB föreslås

 nämligen att tingsrätten alltid skall

 bestå av en lagfaren domare.

 9 a och b §§ behandlar omprövning. Dessa

 regler gäller endast beslut som

 tingsrätten har meddelat som första

 instans och gäller alltså inte

 överklagandena.

 11 § innehåller en generell hänvisning

 till RB:s tvistemålsregler, vilka

 därigenom utpekas som komplement till

 ärendelagen. RB:s regler om rättegång och

 överklagande skall alltså tillämpas på

 utsökningsmålen i den mån det inte finns

 några särskilda regler i 18 kap. UB eller

 i ärendelagen.

 12 § anger att andra författningar som

 avser ärenden enligt ärendelagen skall

 gälla, även om de strider mot vad

 ärendelagen föreskriver.

 Övriga paragrafer, 9 och 10 §§, fordrar

 inga särskilda kommentarer.

 I andra stycket fastläggs också att

 tingsrätten alltid skall bestå av en

 lagfaren domare i utsökningsärendena. Det

 blir alltså samma domförhetsregel som

 gäller i felparkeringsärenden och i

 tvistemål om mindre värden.

 2 och 4-9 §§

 Paragraferna innehåller bl.a. regler om i

 vilken utsträckning krono-

 fogdemyndighetens beslut får överklagas

 och när och hur det skall ske.

 Paragraferna har ändrats i terminologiskt

 hänseende och har anpassats till att

 överklagande skall ske till tingsrätt i

 stället för till hovrätt.

 3 §

 Paragrafen säger för närvarande att

 reglerna i 4-6 §§ skall tillämpas i

 stället för 49 kap. RB. Detta följer

 redan av 1 §, varför paragrafen föreslås

 upphävd såsom onödig.

 10 §

 Paragrafen anger att

 kronofogdemyndigheten så snart som

 möjligt skall sända överklagandet och

 övriga handlingar i målet till

 tingsrätten men att detta dock inte

 gäller om överklagandet avvisas.

 11 §

 Paragrafen har anpassats till att

 överklagande skall ske till tingsrätten.

 I övrigt har endast redaktionella

 ändringar vidtagits.

 12-16 §§

 Paragraferna ger vissa bestämmelser om

 förfarandet i tingsrätten. De motsvarar i

 sak nuvarande bestämmelser om förfarandet

 i hovrätten.

 16 a §

 Paragrafen är ny. Den anger inledningsvis

 - för tydlighets skull - att tingsrättens

 beslut överklagas till hovrätten. Vidare

 innebär paragrafen att prövningstillstånd

 krävs vid överklagandet till hovrätten,

 utom i vissa fall, jfr

 specialmotiveringen till 49 kap. 12 § RB

 vid punkt 2-4. I förhållande till

 lagrådsremissens förslag har gjorts den

 kompletteringen att överklagande av ett

 beslut om avvisning av en miss-

 nöjesanmälan har undantagits från kravet

 på prövningstillstånd. Ändringen har sin

 förebild i 49 kap. 12 § andra stycket

 punkt 4 RB.

 Dispensgrunderna är desamma som i

 49 kap. 13 § RB.

 17-19 §§

 I dessa paragrafer har endast gjorts de

 ändringar som beror på den nya

 instansordningen m.m.

 Ikraftträdande

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den

 1 januari 1994. Beslut som meddelats av

 kronofogdemyndigheten före

 ikraftträdandet skall överklagas och

 handläggas enligt de äldre reglerna.

 8.3 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1976:206) om felparkeringsavgift

 10 a §

 Paragrafen som innehåller regler om

 överklagande i felparkeringsärenden har

 endast ändrats i andra och femte stycket.

 Bestämmelsen i andra stycket om att det

 inte krävs prövningstillstånd vid

 överklagande av beslut angående utdömande

 av förelagt vite eller om ansvar för en

 rättegångsförseelse har, liksom

 motsvarande bestämmelse i 49 kap. 12 §

 andra stycket RB, utgått (jfr vid

 specialmotiveringen till 49 kap. 12 § RB

 vid punkterna 2-4). Uppräkningen av

 överklaganden som inte kräver

 prövningstillstånd har kompletterats med

 avvisning av missnöjesanmälan (jfr

 specialmotiveringen till 18 kap. 16 a §

 UB).

 Bestämmelserna i femte stycket har

 ändrats så att fullföljdsförbudet inte

 längre omfattar Riksåklagarens

 överklagande till Högsta domstolen.

 Ändringen har behandlats i den allmänna

 motiveringen (avsnitt 2.6.6).

 11 §

 Bestämmelsen har ändrats för att klargöra

 dels att allmän åklagare för det

 allmännas talan vid Högsta domstolen dels

 att prövningstillstånd inte krävs i

 Högsta domstolen när Riksåklagaren

 överklagar hovrättens avgörande (jfr den

 allmänna motiveringen, avsnitt 2.6.6).

 8.4 Förslaget till ändring i

 bötesverkställighetslagen (1979:189)

 Bestämmelsen har ändrats så att

 fullföljdsförbudet inte längre omfattar

 Riksåklagarens överklagande till Högsta

 domstolen. Att prövningstillstånd inte

 krävs vid sådant överklagande framgår av

 54 kap. 9 § andra stycket jämfört med

 17 § lagen om bötesförvandling (jfr den

 allmänna motiveringen, avsnitt 2.6.6, och

 specialmotiveringen, avsnitt 8.3).

 8.5 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1985:146) om avräkning vid

 återbetalning av skatter och avgifter

 11-14 §§ har ändrats i redaktionellt

 hänseende och har anpassats till att

 kronofogdemyndighetens beslut om

 avräkning skall överklagas till tingsrätt

 (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt

 3.2). Ändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 januari 1994, med det undantaget

 att beslut som meddelats av

 kronofogdemyndigheten dessförinnan skall

 överklagas och handläggas enligt äldre

 bestämmelser.

 8.6 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1990:746) om betalningsföreläggan-

 de och handräckning

 Förslaget har behandlats i den allmänna

 motiveringen (avsnitt 3.2).

 20 §

 I ett nytt tredje stycke föreslås att

 ansökningsavgiften i ett mål enligt denna

 lag genast skall få utsökas hos sökanden.

 Därmed blir regleringen i

 överensstämmelse med vad som gäller

 avgifter i utsökningsmål enligt 17 kap.

 UB.

 55-58 §§

 Paragraferna har ändrats redaktionellt

 och har anpassats till att överklagande

 av de aktuella utslagen och besluten

 skall ske till tingsrätten.

 Hänvisningarna i 58 § har ändrats med

 hänsyn till de föreslagna ändringarna i

 18 kap. UB. Genom hänvisningen till

 18 kap. 1 § UB utpekas tingsrätten inom

 vars domkrets kronofogdemyndigheten har

 sitt säte som rätt klagoinstans.

 Ikraftträdande

 Reglerna i 55-58 §§ innebär

 organisationsändringar och föreslås träda

 ikraft den 1 januari 1994. I fråga om

 beslut som en kronofogdemyndighet

 meddelat dessförinnan gäller äldre

 bestämmelser. Ändringen i 20 § som är

 fristående föreslås träda i kraft redan

 den 1 juli 1993. För ansökningar som

 gjorts dessförinnan gäller äldre

 bestämmelser.

 9 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i utsökningsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift,

 4. lag om ändring i

 bötesverkställighetslagen (1979:189),

 5. lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av

 skatter och avgifter samt

 6. lag om ändring i lagen (1990:746) om

 betalningsföreläggande och handräck-

 ning.

 10 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta de förslag som föredraganden har

 lagt fram.

 31

 Utredningens lagförslag

 Förslag till

 lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 49 kap. 12 §§ skall ha följande

 lydelse,

 dels att det i 49 kap. skall införas en

 ny paragraf, 13 §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 49 kap.

 12 §1

 Talan mot I tvistemål krävs

 tingsrättens dom prövningstillstånd

 eller beslut i mål för att hovrätten

 som handlagts av en skall pröva tings-

 lagfaren domare rättens avgörande

 enligt 1 kap. 3 d § 1. vid överklagande

 första stycket får av tingsrättens dom

 inte prövas av hov- eller beslut i mål

 rätten i vidare mån som handlagts av en

 än som framgår av lagfaren domare

 13 §, om inte enligt 1 kap. 3 d §

 hovrätten meddelat första stycket, och

 parten 2. vid överklagande

 prövningstillstånd. av tingsrättens dom

 eller beslut i andra

 tvistemål där

 förlikning om saken

 är tillåten, där det

 värde som sägs i

 1 kap. 3 d § uppen-

 bart inte överstiger

 basbeloppet enligt

 lagen (1962:381) om

 allmän försäkring.

 Prövningstillstånd Prövningstillstånd

 behövs inte vid behövs inte vid

 talan mot beslut överklagande av

 som rör någon annan 1. ett avgörande i

 än en part eller en mål som skall hand-

 intervenient, läggas av tingsrätt

 beslut varigenom i särskild sam-

 tingsrätten ogillat mansättning,

 jäv mot en domare, 2. beslut som rör

 beslut angående någon annan än en

 utdömande av före- part eller en

 lagt vite eller om intervenient,

 ansvar för en 3. beslut genom

 rättegångsförseelse vilket tingsrätten

 eller beslut va- ogillat jäv mot en

 rigenom en miss- domare, eller

 nöjesanmälan eller

 en vade- eller

 besvärstalan av-

 visats.

 Föreslagen lydelse

 1Senaste lydelse

 1990:443.

 Nuvarande lydelse

 4. beslut genom

 vilket en miss-

 nöjesanmälan eller

 en ansökan om

 I fråga om återvinning eller

 meddelade pröv- ett överklagande

 ningstillstånd avvisats.

 skall 54 kap. 11 § I fråga om

 tredje stycket och meddelade prövnings-

 13 § gälla i tillstånd skall

 tillämpliga delar. 54 kap. 12 § tredje

 stycket och 15 §

 gälla i tillämpliga

 delar.

 13 §

 Prövningstillstånd

 behövs, om åkla-

 garen, målsäganden

 eller den tilltalade

 överklagat en dom i

 brottmål genom

 vilken tingsrätten i

 påföljdsdelen endast

 dömt den tilltalade

 till böter eller

 frikänt honom från

 ansvar för brott för

 vilket det inte

 stadgats svårare

 straff än fängelse i

 sex månader. Om

 tingsrätten i sin

 dom även prövat en-

 skilda anspråk

 gentemot den till-

 talade, krävs

 prövningstillstånd,

 om det sammanlagda

 värdet av vad den

 tilltalade ålagts i

 fråga om enskilda

 anspråk uppenbart

 inte överstiger ett

 basbelopp enligt

 lagen (1962:381) om

 Nuvarande lydelse allmän försäkring.

 Första stycket

 gäller inte riks-

 åklagarens,

 justitiekanslerns

 och

 justitieombudsmannens

 överklaganden.

 I fråga om

 meddelade prövnings-

 tillstånd skall 54

 kap. 12 § tredje

 stycket och 15 §

 gälla i tillämpliga

 delar.

 Om det krävs

 prövningstillstånd

 vid överklagande av

 en dom, gäller kra-

 vet på

 prövningstillstånd

 även vid

 överklagande av

 Föreslagen lydelse

 ett beslut som får

 överklagas i samband

 med överklagande av

 domen.

 97

 Förslag till

 Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 utsökningsbalken

 dels att 18 kap. 3 §, 8, 10 och 18 §§

 skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 18 kap. 17 § skall

 benämnas 18 kap. 18 §,

 dels att 18 kap. 1-12, samt 14-16 §§,

 den nya 18 §, 19 § samt rubrikerna

 närmast före 18 kap. 2, 12 och 17 §§

 skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en

 ny bestämmelse, 18 kap. 17 §, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 1 §

 Talan mot

 Kronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut överklagas

 hetens beslut förs hos en tingsrätt i

 i hovrätten genom det län där

 besvär. kronofogdemyn-

 digheten finns. Om

 ett beslut har över-

 klagats, skall

 senare överklaganden

 av beslutet prövas

 av den tingsrätt som

 har att pröva det

 första

 överklagandet. Om

 klaganden i ett

 sådant fall har

 överklagat beslutet

 hos en annan tings-

 rätt i länet, skall

 kronofogdemyndig-

 heten skicka

 skrivelsen med

 överklagandet till

 rätt tingsrätt.

 I den mån ej annat I den mån det inte

 föreskrivs i detta föreskrivs något

 kapitel skall annat i detta

 bestämmelserna i kapitel skall lagen

 rättegångsbalken om (1993:000) om

 fullföljd av talan förfarandet i mål i

 i hovrätten och förvaltningsdomstol

 högsta domstolen och i vissa mål i

 och om rättegången allmän domstol (dom-

 där tillämpas i ut- stolsförfarande-

 sökningsmål. lagen) tillämpas

 beträffande över-

 klaganden i utsök-

 ningsmål.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Talan mot Överklagande av

 kronofogdemyndighe- kronofogdemyndig-

 tens beslut hetens beslut

 2 §

 Talan mot

 Kronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut får

 hetens beslut får överklagas av den

 föras av den som som beslutet angår,

 beslutet angår, om om det har gått

 det har gått honom honom emot. Sökanden

 emot. Sökanden eller svaranden får

 eller svaranden får klaga även över att

 klaga även över att beslut gör intrång i

 beslut gör intrång tredje mans rätt.

 i tredje mans rätt.

 Talan mot beslut, Beslut, varigenom

 varigenom rättighet rättighet har förbe-

 har förbehållits hållits enligt

 enligt 12 kap. 33 § 12 kap. 33 § andra

 andra stycket, får stycket, får

 föras endast av den överklagas endast av

 som har bestritt den som har bestritt

 att sådant för- att sådant förbehåll

 behåll görs. görs.

 4 §

 Klagan får ej Ett beslut

 föras över att varigenom kronofog-

 krono- demyndigheten har

 fogdemyndigheten funnit sig behörig

 har funnit sig be- att upptaga en

 hörig att upptaga ansökan om verk-

 en ansökan om verk- ställighet får inte

 ställighet. överklagas.

 Har Har

 kronofogdemyndigheten

 kronofogdemyndigheten

 funnit sig obehörig funnit sig obehörig

 att upptaga en an- att upptaga en an-

 sökan, kan sökan, kan

 hovrätten efter tingsrätten efter

 klagan bestämma överklagande

 vilken kronofogde- bestämma vilken kro-

 myndighet som skall nofogdemyndighet som

 handlägga målet och skall handlägga

 hänvisa det till målet och hänvisa

 den myndigheten. det till den

 Härvid tillämpas myndigheten. Härvid

 2 kap. 4 § första tillämpas 2 kap. 4 §

 stycket andra första stycket andra

 meningen. meningen.

 5 §

 Talan får ej föras Ett beslut,

 mot beslut, varigenom begäran om

 varigenom begäran rättelse av

 om rättelse av utmätning enligt

 utmätning enligt 4 kap. 33 eller 34 §

 4 kap. 33 eller eller av kvarstad

 34 § eller av för fordran enligt

 kvarstad för 16 kap. 13 § har

 fordran enligt lämnats utan bifall,

 16 kap. 13 § har får inte överklagas.

 lämnats utan

 bifall.

 Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse Ett beslut,

 varigenom rättighet

 Mot beslut, ej har förbehållits

 varigenom rättighet enligt 12 kap. 33 §

 ej har förbehållits andra stycket, får

 enligt 12 kap. 33 § inte överklagas.

 andra stycket, får Ett beslut,

 talan ej föras. varigenom en

 Talan får ej förrättningsman har

 heller föras mot förklarats jävig,

 beslut, varigenom får inte heller

 en förrättningsman överklagas.

 har förklarats

 jävig.

 6 §

 Talan får ej föras Ett beslut i en

 mot beslut i fråga fråga som avses i

 som avses i 2 kap. 2 kap. 10 eller 11 §

 10 eller 11 §. I får inte överklagas.

 samband med talan I samband med att

 mot beslut, ett beslut varigenom

 varigenom föreläggande av vite

 föreläggande av eller annan påföljd

 vite eller annan har tillämpats

 påföljd har överklagas får dock

 tillämpats, får prövning av

 dock prövning av föreläggandets gil-

 föreläggandets tighet påkallas.

 giltighet påkallas.

 Mot beslut som Ett beslut som

 innefattar endast innefattar endast

 förberedelse till förberedelse till

 senare beslut och senare beslut och ej

 ej rör tredje man rör tredje man får

 får talan föras överklagas endast i

 endast i samband samband med talan

 med talan mot det mot det senare

 senare beslutet. beslutet. Beslutet

 Talan får dock får dock överklagas

 föras särskilt på särskilt på den

 den grund att målet grund att målet

 onödigt uppehålls onödigt uppehålls

 genom beslutet. genom beslutet.

 Klagan över Ett beslut om en

 sakägarförteckning sakägarförteckning

 får föras endast i får överklagas

 samband med talan endast i samband med

 mot auktion eller att ett beslut som

 talan mot beslut om fattats vid en

 fördelning av auktion eller ett

 influtna medel. beslut om fördelning

 av influtna medel

 överklagas.

 7 §

 Talan mot beslut Ett beslut om

 om utmätning som utmätning som avses

 avses i 7 kap. i 7 kap. eller ett

 eller mot beslut om beslut om införsel

 införsel får föras får överklagas utan

 utan inskränkning inskränkning till

 till viss tid. viss tid.

 I fråga om annan Tredje man får

 utmätning skall överklaga även ett

 talan av sökanden beslut om annan

 eller svaranden utmätning utan in-

 föras inom tre skränkning till viss

 veckor från det att tid. Ett beslut som

 beslutet delgavs avses i 8 kap. 9 §

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 honom. Tredje man första stycket eller

 får föra talan mot 12 kap. 49 § tredje

 sådan utmätning stycket skall dock

 utan inskränkning alltid överklagas

 till viss tid. inom tre veckor från

 Talan mot beslut det att beslutet

 som avses i 8 kap. delgavs klaganden.

 9 § första stycket

 eller 12 kap. 49 §

 tredje stycket

 skall dock föras

 inom tre veckor

 från det att

 beslutet delgavs

 klaganden.

 Klagan över Ett beslut om en

 exekutiv försälj- exekutiv försäljning

 ning skall föras skall överklagas

 inom tre veckor inom tre veckor från

 från försäljningen. försäljningen. Ett

 Mot beslut om för- beslut om fördelning

 delning eller eller utbetalning av

 utbetalning av medel skall överkla-

 medel skall talan gas inom tre veckor

 föras inom tre från beslutet.

 veckor från Ett sådant

 beslutet. överklagande som

 avses i 6 § andra

 Talan som avses i stycket andra me-

 6 § andra stycket ningen får göras

 andra meningen får utan inskränkning

 föras utan in- till viss tid.

 skränkning till

 viss tid.

 Talan mot

 kronofogdemyndig-

 hetens beslut i

 andra fall skall

 föras inom tre

 veckor från det att

 beslutet delgavs

 klaganden.

 9 §

 Besvärsinlagan

 skall inges till

 krono-

 fogdemyndigheten.

 Besvär som ej har

 anförts i rätt tid

 skall avvisas av

 kronofogdemyndig-

 heten. Har

 besvärsinlagan

 kommit in till

 hovrätten före

 besvärstidens

 utgång, skall den

 omständigheten att

 inlagan har kommit

 in till kronofogde-

 myndigheten först

 därefter ej för-

 anleda att besvären

 avvisas.

 Om den som vill Om den som vill

 anföra besvär visar överklaga ett beslut

 laga förfall före visar laga förfall

 besvärstidens innan tiden för

 utgång, skall överklagande gått

 kronofogdemyndig- ut, skall kronofog-

 heten sätta ut ny demyndigheten sätta

 tid. ut ny tid.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §

 Frågan huruvida Frågan huruvida ett

 besvär har anförts beslut har över-

 i rätt tid får klagats i rätt tid

 komma under hov- får komma under

 rättens bedömande tingsrättens

 endast i samband bedömande endast i

 med prövning av samband med prövning

 besvär över beslut, av överklagande av

 varigenom beslut, varigenom

 kronofogdemyn- vilket

 digheten har av- kronofogdemyn-

 visat besvären. digheten har avvisat

 överklagandet.

 Vissa bestämmelser Förfarandet i

 om förfarandet i domstol m.m.

 hovrätten

 12 §

 Hovrätten får, Tingsrätten får,

 utan att motparten utan att motparten

 dessförinnan har dessförinnan har

 beretts tillfälle beretts tillfälle

 att inkomma med att svara på

 förklaring, överklagandet,

 förordna att åtgärd förordna att åtgärd

 för verkställighet för verkställighet

 ej skall vidtagas ej skall vidtagas

 tills vidare eller, tills vidare eller,

 om synnerliga skäl om synnerliga skäl

 föreligger, att föreligger, att

 redan vidtagen redan vidtagen

 åtgärd skall hävas. åtgärd skall hävas.

 Hovrätten får Tingsrätten får

 också omedelbart också omedelbart

 förordna att åtgärd förordna att åtgärd

 för verkställighet för verkställighet

 skall genomföras skall genomföras och

 och bestå till dess bestå till dess

 annat förordnas. annat förordnas.

 14 §

 Vid bifall till Vid bifall till ett

 talan mot visst överklagande av ett

 beslut får även visst beslut får

 senare beslut i även senare beslut i

 målet, som har målet, som har

 samband med det samband med det

 förra beslutet och förra beslutet och

 som ej hade vunnit som ej hade vunnit

 laga kraft mot laga kraft mot

 klaganden när klaganden när han

 besvär anfördes, överklagade det

 hävas när det kan första beslutet,

 ske. hävas när det kan

 ske.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §

 Bifalls talan mot Om ett överklagande

 beslut om för- av ett beslut om

 delning av medel, fördelning av medel

 gäller det till bifalls, gäller det

 förmån även för den till förmån även för

 som ej själv har den som ej själv har

 fört talan mot överklagat beslutet.

 beslutet.

 16 §

 Hovrättens beslut Tingsrättens beslut

 i dit fullföljd i en fråga som

 fråga länder till överklagats dit

 efterrättelse länder till efter-

 enligt vad som sägs rättelse enligt vad

 i 2 kap. 19 § om som sägs i 2 kap.

 krono- 19 § om kronofogde-

 fogdemyndighetens myndighetens beslut.

 beslut.

 I mål om utmätning I mål om utmätning

 eller införsel eller införsel skall

 skall dock vidtagen dock vidtagen åtgärd

 åtgärd ej utan ej utan särskilt

 särskilt förordnande återgå

 förordnande återgå innan tingsrättens

 innan hovrättens beslut har vunnit

 beslut har vunnit laga kraft.

 laga kraft.

 Talan mot Överklagande av

 hovrättens beslut tingsrättens beslut,

 m.m.

 17 §

 Hovrätten får inte

 pröva ett över-

 klagande av ett

 beslut av en tings-

 rätt, om inte

 hovrätten meddelat

 parten

 prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd

 behövs inte vid

 överklagande av

 1. beslut som rör

 någon annan än en

 part,

 2. beslut varigenom

 tingsrätten ogillat

 jäv mot en domare,

 eller

 3. beslut varigenom

 ett överklagande har

 avvisats.

 I fråga om

 meddelade prövnings-

 tillstånd skall

 54 kap. 11 § tredje

 stycket

 rättegångsbalken

 gälla i tillämpliga

 delar.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Prövningstillstånd

 får meddelas endast

 om

 1. det är av vikt

 för ledning av

 rättstillämpningen

 att överklagandet

 prövas av högre

 rätt,

 2. det finns

 anledning till änd-

 ring i det slut

 vartill tingsrätten

 kommit, eller

 3. det annars finns

 synnerliga skäl att

 pröva överklagandet.

 Kan ett

 överklagande av

 tingsrättens beslut

 prövas av hovrätten

 endast om denna

 meddelat prövnings-

 tillstånd, skall

 tingsrätten i

 samband med under-

 rättelse om vad som

 gäller i fråga om

 överklagande upplysa

 parterna om detta

 och därvid också

 ange innehållet i

 närmast föregående

 stycke.

 Hovrättens beslut

 får inte överklagas.

 Hovrätten får dock

 tillåta att beslutet

 överklagas, om det

 finns särskilda skäl

 för en prövning om

 tillstånd skall ges

 enligt 54 kap. 10 §

 första stycket 1

 rättegångsbalken.

 18 §

 Mot beslut, Beslut, varigenom

 varigenom hovrätten en domstol har

 har funnit funnit

 kronofogdemyndig- kronofogdemyndig-

 heten behörig att heten behörig att

 upptaga en ansökan upptaga en ansökan

 om verkställighet om verkställighet

 eller har hänvisat eller har hänvisat

 mål till viss mål till viss krono-

 krono- fogdemyndighet, får

 fogdemyndighet, får inte överklagas.

 talan ej föras. Detsamma gäller ett

 Detsamma gäller beslut av en domstol

 hovrättens beslut med anledning av ett

 med anledning av sådant överklagande

 talan som avses i som avses i 6 §

 6 § andra stycket andra stycket andra

 andra meningen. meningen.

 Nuvarande lydele Föreslagen lydelse

 19 §

 Vad som sägs i 4 § Vad som sägs i 4 §

 andra stycket och andra stycket och

 12, 14 och 15 §§ 12, 14 och 15 §§

 tillämpas även i tillämpas även i

 högsta domstolen. hovrätten och Högsta

 domstolen. Vad som

 sägs i 16 § tilläm-

 pas även i

 hovrätten.

 ___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1993. Beslut som fattats av krono-

 fogdemyndighet före ikraftträdandet

 överklagas enligt äldre föreskrifter.

 98

 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift

 Härigenom föreskrivs att 10 a § lagen

 (1976:206) om felparkeringsavgift skall

 ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 a §1

 Talan mot tingsrättens beslut förs genom

 besvär i hovrätten. Talan får inte prövas

 av hovrätten om inte hovrätten meddelat

 parten prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd behövs inte vid talan

 mot beslut som rör någon annan än en

 part, beslut varigenom tingsrätten

 ogillat jäv mot en domare, beslut

 angående utdömande av förelagt vite eller

 om ansvar för en rättegångsförseelse

 eller beslut varigenom anmälan av bestri-

 dande avvisats. I fråga om meddelade

 prövningstillstånd skall 54 kap. 11 §

 tredje stycket rättegångsbalken gälla i

 tillämpliga delar.

 Prövningstillstånd får meddelas endast

 om

 1. det är av vikt för ledningen av

 rättstillämpningen att talan prövas av

 högre rätt,

 2. att det finns anledning till ändring

 i det slut vartill tingsrätten kommit

 eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att

 pröva talan.

 Kan tingsrättens beslut prövas av

 hovrätten endast om denna meddelat

 prövningstillstånd, skall tingsrätten i

 samband med underrättelse om vad som

 gäller i fråga om fullföljd av talan

 upplysa parterna om detta och därvid

 också ange innehållet i närmast

 föregående stycke.

 Hovrättens beslut Hovrättens beslut

 får inte över- får inte överklagas.

 klagas. Hovrätten Hovrätten får dock

 får dock tillåta tillåta att beslutet

 att beslutet överklagas, om det

 överklagas, om det är av vikt för

 finns särskilda ledning av rätts-

 skäl för en pröv- tillämpningen att

 ning om tillstånd talan prövas av

 skall ges enligt 54 högsta domstolen.

 kap. 10 § första

 stycket 1 rätte-

 gångsbalken.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 1Senaste lydelse 1989:358.

 99

 Förslag till

 Lag om ändring i bötesverkställighets-

 lagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 23 § bötesverk-

 ställighetslagen (1979:189) skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 23 §1

 Ett beslut av Ett beslut av

 hovrätten i ett mål hovrätten i ett mål

 om bötesförvandling om bötesförvandling

 får inte överkla- får inte överklagas.

 gas. Hovrätten får Hovrätten får dock

 dock tillåta att tillåta att beslutet

 beslutet överklagas, om det

 överklagas, om det är av vikt för

 finns särskilda ledning av

 skäl för en rättstillämpningen

 prövning om att talan prövas av

 tillstånd skall ges högsta domstolen.

 enligt 54 kap. 10 §

 1 rättegångsbalken.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 1Senaste lydelse 1989:359.

 100

 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av skatter

 och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 11 - 14 §§

 lagen (1985:146) om avräkning vid

 återbetalning av skatter och avgifter

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut får inte beslut får inte

 överklagas i den överklagas i den mån

 mån det innebär att det innebär att

 avräkning inte avräkning inte skall

 skall ske. I övrigt ske. I övrigt

 tillämpas i fråga tillämpas i fråga om

 om kronofogde- kronofogdemyndighe-

 myndighetens beslut tens beslut enligt

 enligt denna lag denna lag

 bestämmelserna om bestämmelserna om

 besvär över överklagande av

 utmätning i utmätning i all-

 allmänhet, i den mänhet, i den mån

 mån inte annat inte annat följer av

 följer av 12 §. 12 §.

 I mål som avses i första stycket förs

 det allmännas talan av Riksskatteverket.

 12 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut enligt denna beslut enligt denna

 lag gäller utan lag gäller utan hin-

 hinder av att det der av att det inte

 inte har vunnit har vunnit laga

 laga kraft. kraft. Tingsrättens

 Hovrättens beslut och hovrättens

 gäller först sedan beslut gäller först

 det har vunnit laga sedan det har vunnit

 kraft. laga kraft.

 13 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 10 § andra och 10 § andra och

 tredje styckena tredje styckena

 skall tillämpas på skall tillämpas på

 belopp, som belopp, som

 överförts till överförts till

 krono- krono-

 fogdemyndigheten fogdemyndigheten men

 men på grund av på grund av beslut

 beslut av kronofog- av kronofogdemyn-

 demyndigheten i digheten i andra

 andra fall än som fall än som avses i

 avses i 10 § första 10 § första stycket

 stycket eller av eller av en domstol

 hovrätten eller inte skall tas i

 högsta domstolen anspråk genom

 inte skall tas i avräkning.

 anspråk genom

 avräkning.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

 Skall ett avräknat Skall ett avräknat

 belopp enligt belopp enligt beslut

 beslut av av kronofogdemyn-

 kronofogdemyndighe- digheten eller en

 ten, hovrätten domstol inte tas i

 eller högsta anspråk genom

 domstolen inte tas avräkning, skall den

 i anspråk genom som fått sin fordran

 avräkning, skall helt eller delvis

 den som fått sin betald genom avräk-

 fordran helt eller ningen överföra

 delvis betald genom beloppet till

 avräkningen över- kronofogdemyndig-

 föra beloppet till heten.

 kronofogde-

 myndigheten.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1993. Beslut som meddelats av

 kronofogdemyndighet före ikraftträdandet

 överklagas enligt äldre föreskrifter.

 101

 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1990:746) om

 betalningsföreläggande och handräckning

 Härigenom föreskrivs att 55 - 58 §§

 lagen (1990:746) om betal-

 ningsföreläggande och handräckning skall

 ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 55 §

 Den som är Den som är missnöjd

 missnöjd med ett med ett utslag i ett

 utslag i ett mål om mål om särskild

 särskild handräckning, får

 handräckning, får överklaga utslaget

 överklaga utslaget till en tingsrätt i

 genom besvär till det län där

 hovrätten inom tre kronofogdemyndig-

 veckor från dagen heten finns inom tre

 för utslaget. veckor från dagen

 Detsamma gäller om för utslaget.

 sökanden i ett mål Detsamma gäller om

 om betalnings- sökanden i ett mål

 föreläggande eller om betalnings-

 vanlig handräckning föreläggande eller

 är missnöjd med ett vanlig handräckning

 utslag. är missnöjd med ett

 utslag.

 56 §

 Ett beslut Ett beslut

 varigenom ett mål varigenom ett mål

 har avgjorts på har avgjorts på

 annat sätt än genom annat sätt än genom

 utslag får utslag får

 överklagas genom överklagas till en

 besvär till tingsrätt i det län

 hovrätten inom tre där kro-

 veckor från dagen nofogdemyndigheten

 för beslutet. finns inom tre

 veckor från dagen

 för beslutet.

 Beslut att överlämna mål till tingsrätt

 och avskrivningsbeslut enligt 37 § får

 dock inte överklagas.

 57 §

 Kronofogdemyndighetens

 Kronofogdemyndighetens

 beslut under beslut under

 handläggningen av handläggningen av

 ett mål får inte ett mål får inte

 överklagas överklagas särskilt.

 särskilt. Beslut Beslut som avses i

 som avses i 63 § 63 § får dock

 får dock överklagas överklagas särskilt

 särskilt genom till en tingsrätt i

 besvär till det län där krono-

 hovrätten inom tre fogdemyndighetens

 veckor från dagen finns inom tre

 för beslutet. veckor från dagen

 för beslutet.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 58 §

 Vid överklagande Beträffande

 av kronofogdemyn- överklagande av

 dighetens utslag kronofogdemyn-

 och beslut dighetens utslag och

 tillämpas 18 kap. 8 beslut samt

 - 11 §§ utsök- handläggningen i

 ningsbalken. domstol tillämpas 18

 kap. 1, 9, 11 och

 17 §§

 utsökningsbalken.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993. Beslut av kronofogdemyndighet som

 meddelats före ikraftträdandet överklagas

 enligt äldre föreskrifter.

 102

 Sammanfattning av Riksskatteverkets

 förslag

 Enligt den tidigare gällande

 utsökningslagen skulle talan mot exe-

 kutiva beslut föras hos överexekutor.

 Andra besvärsinstans var hovrätt och

 tredje Högsta domstolen. Vid

 utsökningsbalkens (UB:s) ikraftträdande

 den 1 januari 1982 avskaffades över-

 exekutor och hovrätterna blev första

 besvärsinstans. Detta har lett till att

 dessa belastats med ett stort antal

 exekutiva mål.

 För att minska antalet besvär och

 samtidigt höja kvaliteten på kronofog-

 demyndigheternas (KFM:s) beslut föreslås

 i rapporten bl.a. att ett

 omprövningsinstitut införs. Överklagande

 av KFM:s beslut måste alltid föregås av

 en begäran om omprövning hos myndigheten.

 Beslutet redovisas till den som begärt

 omprövning, oavsett om begärd omprövning

 bifallits eller inte. Förutsättningen för

 att få ett mål prövat av hovrätt är att

 det finns ett omprövningsbeslut som kan

 överklagas. Talan skall föras inom tre

 veckor från det att beslutet delgavs den

 som begärt omprövning. Avsikten är att

 omprövningen skall ske på hög nivå vid

 den KFM där beslutet meddelats. För-

 farandet regleras av bestämmelser som har

 placerats huvudsakligen i 18 kap. UB. KFM

 föreslås kunna meddela inhibition. Vissa

 kompletterande bestämmelser föreslås som

 inte direkt berör omprövningsinstitutet.

 Omprövning av beslut om utmätning av lön

 resp. införselbeslut regleras genom

 särkilda bestämmelser i 7 resp. 15 kap.

 UB.

 114

 Förteckning över remissinstanser som

 yttrat sig över Riksskatteverkets översyn

 av utsökningsbalken (RSV Rapport 1990:5)

 Yttranden över rapporten har till

 Justitiedepartementet avgetts av

 Justitiekanslern, Domstolsverket,

 Datainspektion, Riksförsäkringsverket,

 Konsumentverket, Statskontoret,

 Riksrevisionsverket, Svea hovrätt,

 hovrätten för Övre Norrland, Stockholms

 tingsrätt, Riksdagens ombudsmän,

 Televerket, Kronofogdemyndigheterna i

 Stockholms län, Uppsala län,

 Östergötlands län, Jönköpings län, Krono-

 bergs län, Blekinge län, Kristianstads

 län, Malmöhus län, Hallands län,

 Göteborgs och Bohus län, Älvsborgs län,

 Skaraborgs län, Värmlands län,

 Västernorrlands län, Jämtlands län och

 Västerbottens län, Domstolsutredningen,

 Sveriges advokatsamfund, Sveriges

 föreningsbankers förbund, Sveriges

 akademikers centralorganisation, Svenska

 Bankföreningen, Svenska

 sparbanksföreningen, Sveriges domareför-

 bund, Föreningen Sveriges kronofogdar,

 Finansbolagens förening, Sveriges

 allmännyttiga bostadsföretag, Sveriges

 fastighetsägareförbund,

 Trafikförsäkringsföreningen, Svenska

 Inkassoföreningen och Sveriges

 inkassoorganisation SIO.

 115

 Lagrådsremissens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 2 kap. 4 §, 16 kap. 3 § och

 49 kap. 12 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i 49 kap. skall införas en

 ny paragraf, 12 a §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §1

 Hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare. I mål som överklagats från tings-

 rätt skall dock minst fyra lagfarna

 domare delta när hovrätten avgör målet,

 om tingsrätten bestått av tre lagfarna

 domare. Flera än fem lagfarna domare får

 inte delta i hovrätten.

 I brottmål gäller, i stället för

 bestämmelserna i första stycket, att

 hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare och två nämndemän. Flera än fyra

 lagfarna domare och tre nämndemän får

 inte delta. Förekommer ej anledning att

 döma till svårare straff än böter och är

 det i målet inte fråga om företagsbot, är

 hovrätten dock domför även med den

 sammansättning som anges i första

 stycket. Detsamma gäller vid handläggning

 som ej sker vid huvudförhandling.

 Vid behandling av Vid behandling av

 frågor om pröv- frågor om pröv-

 ningstillstånd ningstillstånd skall

 skall hovrätten hovrätten bestå av

 bestå av två tre lagfarna domare.

 lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är hovrätten domför med en

 lagfaren domare.

 Regeringen bestämmer i vilken omfattning

 åtgärd, som avser endast beredandet av

 ett mål, får vidtas av en lagfaren domare

 i hovrätten eller av en annan tjänsteman

 vid denna.

 16 kap.

 3 §2

 Vid omröstning Vid omröstning

 skall den mening skall den mening

 gälla, som gälla, som omfattats

 omfattats av av

 1Senaste lydelse

 1989:656.

 2Senaste lydelse Föreslagen lydelse

 1987:747.

 Nuvarande lydelse mer än hälften av

 rättens ledamöter.

 mer än hälften av Om någon mening har

 rättens ledamöter. erhållit hälften av

 Om någon mening har rösterna och

 har erhållit ordförandens röst är

 hälften av rösterna bland dem, skall

 och ordförandens dock den meningen

 röst är bland dem, gälla.

 skall dock den

 meningen gälla. Vid

 avgörande av frågor

 om

 prövningstillstånd

 enligt 49 kap. 12 §

 skall dock, om en

 av ledamöterna vill

 bevilja prövnings-

 tillstånd, hans

 mening gälla som

 hovrättens beslut.

 49 kap.

 12 §3

 Talan mot I tvistemål krävs

 tingsrättens dom prövningstillstånd

 eller beslut i mål för att hovrätten

 som handlagts av en skall pröva tings-

 lagfaren domare rättens dom eller

 enligt 1 kap. 3 d § beslut i mål som

 första stycket får handlagts av en

 inte prövas av lagfaren domare

 hovrätten i vidare enligt 1 kap. 3 d §

 mån än som framgår första stycket, och

 av 13 §, om inte i andra tvistemål

 hovrätten meddelat där förlikning om

 parten saken är tillåten,

 prövningstillstånd. om det värde som

 sägs i 1 kap. 3 d §

 tredje stycket

 uppenbart inte

 överstiger basbe-

 loppet enligt lagen

 (1962:381) om allmän

 försäkring.

 Prövningstilllstånd Prövningstillstånd

 behövs inte vid behövs inte vid

 talan mot beslut överklagande av

 som rör någon annan 1. ett avgörande i

 än en part eller en mål som skall hand-

 intervenient, läggas av tingsrätt

 beslut varigenom i särskild sam-

 tingsrätten ogillat mansättning,

 jäv mot en 2. ett beslut som

 domare,beslut rör någon annan än

 angående utdömande en part eller en

 av förelagt vite intervenient,

 eller om ansvar för 3. ett beslut genom

 en vilket tingsrätten

 rättegångsförseelse ogillat jäv mot en

 eller beslut domare, eller

 varigenom en miss- 4. ett beslut genom

 nöjesanmälan en vilket en miss-

 ansökan om nöjesanmälan eller

 återvinning eller en

 en vade- eller

 besvärstalan av-

 visats. Föreslagen lydelse

 ansökan om

 3Senaste lydelse återvinning eller

 1990:443. ett överklagande

 Nuvarande lydelse avvisats.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd

 skall 54 kap. 11 § tredje stycket och

 13 § gälla i tillämpliga delar.

 12 a §

 I brottmål krävs

 prövningstillstånd,

 om åklagaren,

 målsäganden eller

 den tilltalade

 överklagat en dom

 genom vilken tings-

 rätten inte dömt

 till svårare påföljd

 än böter eller helt

 frikänt från ansvar.

 Om tingsrätten i

 sin dom även prövat

 enskilt anspråk mot

 den tilltalade,

 gäller i den delen

 bestämmelserna i

 12 §.

 Första stycket

 gäller inte Riks-

 åklagarens,

 Justitiekanslerns

 och

 Justitieombudsmannens

 överklaganden.

 Om det krävs

 prövningstillstånd

 vid överklagande av

 en dom, gäller kra-

 vet på

 prövningstillstånd

 även vid

 överklagande av ett

 beslut som får

 överklagas i samband

 med överklagande av

 domen.

 I fråga om

 meddelade prövnings-

 tillstånd skall

 54 kap. 11 § tredje

 stycket och 13 §

 gälla.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993. Om en dom eller ett beslut har

 meddelats före ikraftträdandet, gäller

 äldre bestämmelser i fråga om

 överklagande och krav på

 prövningstillstånd.

 116

 2 Förslag till

 Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 utsökningsbalken

 dels att 18 kap. 3 § skall upphöra att

 gälla,

 dels att 2 kap. 19 §, 18 kap. 1 och 2,

 4-16 och 17-19 §§ samt rubrikerna närmast

 före 18 kap. 2, 12 och 16 a §§ skall ha

 följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en

 ny paragraf, 18 kap. 16 a §, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 19 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut länder till beslut gäller

 efterrättelse omedelbart. Vite får

 omedelbart. Vite dock inte utsökas

 får dock ej utsökas innan det beslut,

 innan det beslut, genom vilket

 varigenom kro- kronofogdemyndig-

 nofogdemyndigheten heten har dömt ut

 har dömt ut vitet, vitet, har vunnit

 har vunnit laga laga kraft.

 kraft.

 Verkställigheten Verkställigheten

 fortgår även om fortgår även om

 talan förs mot

 kronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut överklagas,

 hetens beslut, om inte något annat

 såvida ej annat föreskrivs i denna

 föreskrivs i denna balk eller förordnas

 balk eller för- av en domstol.

 ordnas av hovrätten

 eller högsta

 domstolen.

 18 kap.

 1 §

 Talan motKronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut överklagas

 hetens beslut förs skriftligen hos den

 i hovrätten genom tingsrätt inom vars

 besvär. domkrets kronofog-

 demyndigheten har

 sitt säte.

 I den mån ej annat I den mån det inte

 föreskrivs i detta föreskrivs något

 kapitel skall annat i detta

 bestämmelserna i kapitel skall be-

 rättegångsbalken om stämmelserna i lagen

 fullföljd av talan (1946:807) om

 i hovrätten och handläggning av

 högsta domstolen domstolsärenden

 och om rättegången tillämpas be-

 där tillämpas i ut- träffande

 sökningsmål. överklaganden i

 utsökningsmål.

 Tingsrätten skall

 dock alltid bestå av

 en lagfaren domare.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Talan mot Överklagande av

 kronofogdemyndighe- kronofogdemyn-

 tens beslut dighetens beslut

 2 §

 Talan motKronofogdemyndighetens

 kronofogdemyndig- beslut får

 hetens beslut får överklagas av den

 föras av den som som beslutet angår,

 beslutet angår, om om det har gått

 det har gått honom honom emot. Sökanden

 emot. Sökanden eller svaranden får

 eller svaranden får klaga även över att

 klaga även över att beslut gör intrång i

 beslut gör intrång tredje mans rätt.

 i tredje mans rätt.

 Talan mot beslut, Ett beslut, genom

 varigenom rättighet vilket en rättighet

 har förbehållits har förbehållits

 enligt 12 kap. 33 § enligt 12 kap. 33 §

 andra stycket, får andra stycket, får

 föras endast av den överklagas endast av

 som har bestritt den som har bestritt

 att sådant att sådant förbehåll

 förbehåll görs. görs.

 4 §

 Klagan får ej Ett beslut, genom

 föras över att vilket kronofogde-

 krono- myndigheten har fun-

 fogdemyndigheten nit sig behörig att

 har funnit sig be- ta upp en ansökan om

 hörig att upptaga verkställighet, får

 en ansökan om inte överklagas.

 verkställighet.

 Har Om

 kronofogdemyndighetenkronofogdemyndigheten

 funnit sig obehörig har funnit sig

 att upptaga en an- obehörig att ta upp

 sökan, kan en ansökan, kan

 hovrätten efter tingsrätten efter

 klagan bestämma överklagande

 vilken krono- bestämma vilken kro-

 fogdemyndighet som nofogdemyndighet som

 skall handlägga skall handlägga

 målet och hänvisa målet och hänvisa

 det till den det till den

 myndigheten. Härvid myndigheten. Härvid

 tillämpas 2 kap. tillämpas 2 kap. 4 §

 4 § första stycket första stycket andra

 andra meningen. meningen.

 5 §

 Talan får ej föras Följande beslut får

 mot beslut, inte överklagas:

 varigenom begäran 1. ett beslut genom

 om rättelse av vilket

 utmätning enligt begäran om rättelse

 4 kap. 33 eller av utmätning enligt

 34 § eller av 4 kap. 33 eller 34 §

 kvarstad för eller

 fordran enligt av kvarstad för

 16 kap. 13 § har fordran enligt

 lämnats utan Föreslagen lydelse

 bifall.

 Nuvarande lydelse 16 kap. 13 § har

 lämnats utan bifall,

 2. ett beslut genom

 vilket en rättighet

 Mot beslut, inte har

 varigenom rättighet förbehållits enligt

 ej har förbehållits 12 kap. 33 § andra

 enligt 12 kap. 33 § stycket,

 andra stycket, får 3. ett beslut genom

 talan ej föras. vilket en förrätt-

 Talan får ej heller ningsman har

 föras mot beslut, förklarats jävig.

 varigenom en

 förrättningsman har

 förklarats jävig.

 6 §

 Talan får ej föras Ett beslut i en

 mot beslut i fråga fråga som avses i

 som avses i 2 kap. 2 kap. 10 eller 11 §

 10 eller 11 §. I får inte överklagas.

 samband med talan I samband med att

 mot beslut, ett beslut

 varigenom överklagas, genom

 föreläggande av vilket föreläggande

 vite eller annan av vite eller annan

 påföljd har påföljd har

 tillämpats, får tillämpats, får dock

 dock prövning av prövning av

 föreläggandets föreläggandets gil-

 giltighet påkallas. tighet påkallas.

 Mot beslut som Ett beslut som

 innefattar endast innefattar endast

 förberedelse till förberedelse till

 senare beslut och senare beslut och

 ej rör tredje man inte rör tredje man

 får talan föras får överklagas

 endast i samband endast i samband med

 med talan mot det överklagande av det

 senare beslutet. senare beslutet.

 Talan får dock Beslutet får dock

 föras särskilt på överklagas särskilt

 den grund att målet på den grund att

 onödigt uppehålls målet onödigt

 genom beslutet. uppehålls genom be-

 slutet.

 Klagan över Ett beslut om en

 sakägarförteckning sakägarförteckning

 får föras endast i får överklagas

 samband med talan endast i samband med

 mot auktion eller att en auktion eller

 talan mot beslut om ett beslut om

 fördelning av fördelning av in-

 influtna medel. flutna medel över-

 klagas.

 7 §

 Talan mot beslut Ett beslut om

 om utmätning som utmätning som avses

 avses i 7 kap. i 7 kap. eller ett

 eller mot beslut om beslut om införsel

 införsel får föras får överklagas utan

 utan inskränkning inskränkning till

 till viss tid. viss tid.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 I fråga om annan Ett beslut om annan

 utmätning skall utmätning skall

 talan av sökanden överklagas av

 eller svaranden sökanden eller sva-

 föras inom tre randen inom tre

 veckor från det att veckor från det att

 beslutet delgavs beslutet delgavs

 honom. Tredje man honom. Tredje man

 får föra talan mot får överklaga sådan

 sådan utmätning utmätning utan in-

 utan inskränkning skränkning till viss

 till viss tid. tid. Ett beslut som

 Talan mot beslut avses i 8 kap. 9 §

 som avses i 8 kap. första stycket eller

 9 § första stycket 12 kap. 49 § tredje

 eller 12 kap. 49 § stycket skall dock

 tredje stycket alltid överklagas

 skall dock föras inom tre veckor från

 inom tre veckor det att beslutet

 från det att delgavs klaganden.

 beslutet delgavs

 klaganden.

 Klagan över Ett beslut om en

 exekutiv försälj- exekutiv försäljning

 ning skall föras skall överklagas

 inom tre veckor inom tre veckor från

 från försäljningen. försäljningen. Ett

 Mot beslut om för- beslut om fördelning

 delning eller eller utbetalning av

 utbetalning av medel skall överkla-

 medel skall talan gas inom tre veckor

 föras inom tre från beslutet.

 veckor från Ett sådant

 beslutet. överklagande som

 avses i 6 § andra

 Talan som avses i stycket andra me-

 6 § andra stycket ningen får göras

 andra meningen får utan inskränkning

 föras utan till viss tid.

 inskränkning till

 viss tid.

 Talan mot Överklagande av

 kronofogdemyndighe- kronofogdemyndig-

 tens beslut i andra hetens beslut i

 fall skall föras andra fall skall

 inom tre veckor göras inom tre

 från det att veckor från det att

 beslutet delgavs beslutet delgavs

 klaganden. klaganden.

 8 §

 I besvärsinlagan I överklagandet

 skall klaganden skall klaganden ange

 ange det det överklagade

 överklagade beslu- beslutet, den

 tet, den ändring ändring som yrkas i

 som yrkas däri och beslutet och grun-

 grunderna för derna för

 besvärstalan. överklagandet.

 Klaganden skall i Klaganden skall

 inlagan lämna lämna uppgift om de

 uppgift om de bevis bevis som han vill

 som han vill åberopa och om vad

 åberopa och vad han han vill styrka med

 vill styrka med varje särskilt

 varje särskilt bevis. Skriftligt

 bevis. Skriftligt bevis som inte har

 bevis som ej har givits in tidigare

 ingivits tidigare skall bifogas i

 skall fogas vid original eller

 inlagan i huvud- styrkt kopia.

 skrift eller Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 bestyrkt avskrift. Överklagandet skall

 Besvärsinlagan vara undertecknat av

 skall vara egen- klaganden eller hans

 händigt ombud.

 undertecknad av

 klaganden eller

 hans ombud.

 9 §

 Besvärsinlagan Ett överklagande

 skall inges till skall ges in till

 krono- kronofogdemyndigheten.

 fogdemyndigheten.

 Besvär som ej har Ett överklagande

 anförts i rätt tid som inte har kommit

 skall avvisas av in i rätt tid skall

 kronofogdemyndig- avvisas av

 heten. Har kronofogde-

 besvärsinlagan myndigheten. Om

 kommit in till överklagandet har

 hovrätten före be- kommit in till

 svärstidens utgång, tingsrätten inom

 skall den om- tiden för över-

 ständigheten att klagande, skall den

 inlagan har kommit omständigheten att

 in till överklagandet har

 kronofogdemyndighe- kommit in till

 ten först därefter kronofogdemyndighe-

 ej föranleda att ten först därefter

 besvären avvisas. inte föranleda att

 det avvisas.

 Om den som vill Om den som vill

 anföra besvär visar överklaga ett beslut

 laga förfall före visar laga förfall

 besvärstidens innan tiden för

 utgång, skall överklagande gått

 kronofogdemyndig- ut, skall krono-

 heten sätta ut ny fogdemyndigheten

 tid. sätta ut ny tid.

 10 §

 Avvisas ej Om överklagandet

 besvärstalan, skall inte avvisas, skall

 kronofogdemyndighetenkronofogdemyndigheten

 så snart som så snart som möjligt

 möjligt sända sända detta och

 besvärsinlagan och övriga handlingar i

 övriga handlingar i målet till

 målet till tingsrätten.

 hovrätten.

 11 §

 Frågan huruvida Frågan huruvida ett

 besvär har anförts beslut har

 i rätt tid får överklagats i rätt

 komma under hov- tid får komma under

 rättens bedömande tingsrättens

 endast i samband bedömande endast i

 med prövning av samband med prövning

 besvär över beslut, av ett överklagande

 varigenom av ett beslut genom

 kronofogdemyndig- vilket

 heten har avvisat kronofogdemyndig-

 besvären. heten har avvisat

 överklagandet.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Vissa bestämmelser Vissa bestämmelser

 om förfarandet i om förfarandet i

 hovrätten tingsrätten

 12 §

 Hovrätten får, Tingsrätten får,

 utan att motparten utan att motparten

 dessförinnan har dessförinnan har

 beretts tillfälle beretts tillfälle

 att inkomma med att svara på

 förklaring, överklagandet,

 förordna att åtgärd förordna att någon

 för verkställighet åtgärd för verk-

 ej skall vidtagas ställighet tills

 tills vidare eller, vidare inte skall

 om synnerliga skäl vidtas eller, om det

 föreligger, att finns synnerliga

 redan vidtagen skäl, att en redan

 åtgärd skall hävas. vidtagen åtgärd

 skall hävas.

 Hovrätten får Tingsrätten får

 också omedelbart också omedelbart

 förordna att åtgärd förordna att en

 för verkställighet åtgärd för verk-

 skall genomföras ställighet skall

 och bestå till dess genomföras och bestå

 annat förordnas. till dess annat för-

 ordnas.

 13 §

 Den omständigheten Den omständigheten

 att beslut har att ett beslut har

 meddelats av en meddelats av en

 jävig förrättnings- jävig förrätt-

 man skall ej ningsman skall inte

 föranleda att föranleda att

 beslutet hävs, om beslutet hävs, om

 jävet uppenbarligen jävet uppenbarligen

 ej har inverkat på inte har inverkat på

 beslutet. beslutet.

 14 §

 Vid bifall till Vid bifall till ett

 talan mot visst överklagande av ett

 beslut får även visst beslut får

 senare beslut i må- även ett senare be-

 let, som har slut i målet hävas

 samband med det när det kan ske, om

 förra beslutet och detta beslut har

 som ej hade vunnit samband med det

 laga kraft mot förra beslutet och

 klaganden när inte hade vunnit

 besvär anfördes, laga kraft mot

 hävas när det kan klaganden när han

 ske. överklagade det

 första beslutet.

 15 §

 Bifalls talan mot Om ett överklagande

 beslut om för- av ett beslut om

 delning av medel, fördelning av medel

 gäller det till bifalls, gäller det

 förmån även för den till förmån

 som ej själv Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 även för den som

 har fört talan mot inte själv har

 beslutet. överklagat beslutet.

 16 §

 Hovrättens beslut Tingsrättens beslut

 i dit fullföljd i en fråga som

 fråga länder till överklagats dit

 efterrättelse en- gäller enligt vad

 ligt vad som sägs i som sägs i 2 kap.

 2 kap. 19 § om 19 § om krono-

 kronofogde- fogdemyndighetens

 myndighetens be- beslut.

 slut.

 I mål om utmätning I mål om utmätning

 eller införsel eller införsel skall

 skall dock vidtagen dock en vidtagen

 åtgärd ej utan åtgärd inte utan

 särskilt särskilt förordnande

 förordnande återgå återgå innan

 innan hovrättens tingsrättens beslut

 beslut har vunnit har vunnit laga

 laga kraft. kraft.

 Talan mot Överklagande av

 hovrättens beslut tingsrättens beslut,

 m.m.

 16 a §

 Tingsrättens beslut

 överklagas hos

 hovrätten.

 Hovrätten får inte

 pröva ett över-

 klagande av ett

 beslut av en tings-

 rätt, om inte

 hovrätten meddelat

 parten

 prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd

 behövs inte vid

 överklagande av ett

 beslut som rör någon

 annan än en part,

 ett beslut genom

 vilket tingsrätten

 ogillat jäv mot en

 domare eller ett

 beslut genom vilket

 ett överklagande har

 avvisats.

 I fråga om

 meddelade prövnings-

 tillstånd skall

 54 kap. 11 § tredje

 stycket

 rättegångsbalken

 gälla.

 Prövningstillstånd

 Nuvarande lydelse får meddelas endast

 om

 1. det är av vikt

 för ledning av

 Föreslagen lydelse

 rättstillämpningen

 att överklagandet

 prövas av högre

 rätt,

 2. det finns

 anledning till änd-

 ring i i

 tingsrättens beslut,

 eller

 3. det annars finns

 synnerliga skäl att

 pröva överklagandet.

 Kan ett

 överklagande av

 tingsrättens beslut

 prövas av hovrätten

 endast om denna

 meddelat prövnings-

 tillstånd, skall

 tingsrätten i

 samband med under-

 rättelse om vad som

 gäller i fråga om

 överklagande upplysa

 parterna om detta

 och därvid också

 ange innehållet i

 närmast föregående

 stycke.

 17 §

 Mot beslut, Ett beslut, genom

 varigenom hovrätten vilket en domstol

 har funnit har funnit

 kronofogdemyndig- kronofogdemyndig-

 heten behörig att heten behörig att ta

 upptaga en ansökan upp en ansökan om

 om verkställighet verkställighet eller

 eller har hänvisat har hänvisat ett mål

 mål till viss till en viss krono-

 krono- fogdemyndighet, får

 fogdemyndighet, får inte överklagas.

 talan ej föras. Detsamma gäller ett

 Detsamma gäller beslut av en domstol

 hovrättens beslut med anledning av ett

 med anledning av sådant överklagande

 talan som avses i som avses i 6 §

 6 § andra stycket andra stycket andra

 andra meningen. meningen.

 18 §

 Talan mot beslut, Ett beslut, genom

 varigenom hovrätten vilket en domstol

 innan innan

 ändringsyrkandet ändringsyrkandet

 prövas slutligt har prövas slutligt har

 meddelat för- meddelat ett

 ordnande som avses förordnande som

 i 12 § eller har avses i 12 § eller

 utlåtit sig har uttalat sig i

 angående före- fråga om ett

 läggande som avses föreläggande som

 i 2 kap. 15 §, avses i 2 kap. 15 §,

 skall föras får överklagas

 särskilt. särskilt.

 19 §

 Vad som sägs i 4 § Vad som sägs i 4 §

 andra Nuvarande andra stycFöreslagen

 lydelse lydelse

 stycket och 12, 14 ket och 12, 14 och

 och 15 §§ tillämpas 15 §§ tillämpas även

 även i högsta i hovrätten och

 domstolen. Högsta domstolen.

 Vad som sägs i 16 §

 tillämpas även i

 hovrätten.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. Beslut som meddelats av krono-

 fogdemyndighet före ikraftträdandet

 överklagas enligt äldre föreskrifter.

 117

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift

 Härigenom föreskrivs att 10 a och 11 §§

 lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 a §1

 Talan mot Tingsrättens beslut

 tingsrättens beslut får överklagas hos

 förs genom besvär i hovrätten. Överkla-

 hovrätten. Talan gandet får inte

 får inte prövas av prövas av hovrätten

 hovrätten om inte om inte hovrätten

 hovrätten meddelat meddelat parten

 parten prövnings- prövningstillstånd.

 tillstånd.

 Prövningstillstånd Prövningstillstånd

 behövs inte vid behövs inte vid

 talan mot beslut överklagande av

 som rör någon annan beslut som rör någon

 än en part, beslut annan än en part,

 varigenom beslut i vilket

 tingsrätten ogillat tingsrätten ogillat

 jäv mot en domare, jäv mot en domare

 beslut angående ut- eller beslut genom

 dömande av förelagt vilket anmälan av

 vite eller om bestridande av-

 ansvar för en visats. I fråga om

 rättegångsförseelse meddelade

 eller beslut prövningstillstånd

 varigenom anmälan skall 54 kap. 11 §

 av bestridande tredje stycket

 avvisats. I fråga rättegångsbalken

 om meddelade gälla.

 prövningstillstånd

 skall 54 kap. 11 §

 tredje stycket

 rättegångsbalken

 gälla i tillämpliga

 delar.

 Prövningstillstånd får meddelas endast

 om

 1. det är av vikt för ledningen av

 rättstillämpningen att talan prövas av

 högre rätt,

 2. att det finns anledning till ändring

 i det slut vartill tingsrätten kommit

 eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att

 pröva talan.

 Kan talan mot Kan talan mot

 tingsrättens beslut tingsrättens beslut

 prövas av hovrätten prövas av hovrätten

 endast om denna endast om denna med-

 meddelat prövnings- delat prövnings-

 tillstånd, skall tillstånd, skall

 tingsrätten i tingsrätten i

 samband med under- samband med under-

 rättelse om vad som rättelse om vad som

 gäller i fråga om gäller i fråga om

 fullföljd av talan överklagande av

 upplysa parterna om talan upplysa

 detta och parterna om detta

 och

 1Senaste lydelse 1989:358.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 därvid också ange

 innehållet i därvid också ange

 närmast föregående innehållet i närmast

 stycke. föregående stycke.

 Hovrättens beslut Hovrättens beslut

 får inte över- får inte överklagas

 klagas. Hovrätten av en enskild part.

 får dock tillåta Hovrätten får dock

 att beslutet tillåta att beslutet

 överklagas, om det överklagas, om det

 finns särskilda finns särskilda skäl

 skäl för en pröv- för en prövning om

 ning om tillstånd tillstånd skall ges

 skall ges enligt enligt 54 kap. 10 §

 54 kap. 10 § första första stycket 1

 stycket 1 rätte- rättegångsbalken.

 gångsbalken.

 11 §

 I tingsrätt och I tingsrätt,

 hovrätt för allmän hovrätt och Högsta

 åklagare det domstolen för allmän

 allmännas talan. åklagare det all-

 männas talan.

 Bestämmelserna i

 54 kap. 9 § första

 stycket rätte-

 gångsbalken gäller

 inte talan som förs

 av Riksåklagaren.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 118

 4 Förslag till

 Lag om ändring i bötesverkställighets-

 lagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 23 § bötesverk-

 ställighetslagen (1979:189) skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 23 §1

 Ett beslut av Ett beslut av

 hovrätten i ett mål hovrätten i ett mål

 om bötesförvandling om bötesförvandling

 får inte över- får inte överklagas

 klagas. Hovrätten av enskild part.

 får dock tillåta Hovrätten får dock

 att beslutet tillåta att beslutet

 överklagas, om det överklagas, om det

 finns särskilda finns särskilda skäl

 skäl för en för en prövning om

 prövning om tillstånd skall ges

 tillstånd skall ges enligt 54 kap.

 enligt 54 kap. 10 § 1 rättegångs-

 10 § 1 rättegångs- balken.

 balken.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 1Senaste lydelse 1989:359.

 119

 5 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av skatter

 och avgifter

 Härigenom föreskrivs att 11 - 14 §§

 lagen (1985:146) om avräkning vid

 återbetalning av skatter och avgifter

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut får inte beslut får inte

 överklagas i den överklagas i den mån

 mån det innebär att det innebär att

 avräkning inte avräkning inte skall

 skall ske. I övrigt ske. I övrigt

 tillämpas i fråga tillämpas i fråga om

 om kronofogde- kronofogdemyndighe-

 myndighetens beslut tens beslut enligt

 enligt denna lag denna lag

 bestämmelserna om bestämmelserna om

 besvär över överklagande av

 utmätning i utmätning i

 allmänhet, i den allmänhet, i den mån

 mån inte annat inte annat följer av

 följer av 12 §. 12 §.

 I mål som avses i första stycket förs

 det allmännas talan av Riksskatteverket.

 12 §

 KronofogdemyndighetensKronofogdemyndighetens

 beslut enligt denna beslut enligt denna

 lag gäller utan lag gäller utan hin-

 hinder av att det der av att det inte

 inte har vunnit har vunnit laga

 laga kraft. kraft. Tingsrättens

 Hovrättens beslut och hovrättens

 gäller först sedan beslut gäller först

 det har vunnit laga sedan det har vunnit

 kraft. laga kraft.

 13 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 10 § andra och 10 § andra och

 tredje styckena tredje styckena

 skall tillämpas på skall tillämpas på

 belopp, som belopp, som

 överförts till överförts till

 krono- krono-

 fogdemyndigheten fogdemyndigheten men

 men på grund av på grund av beslut

 beslut av kronofog- av kronofogdemyn-

 demyndigheten i digheten i andra

 andra fall än som fall än som avses i

 avses i 10 § första 10 § första stycket

 stycket eller av eller av en domstol

 hovrätten eller inte skall tas i an-

 högsta domstolen språk genom

 inte skall tas i avräkning.

 anspråk genom

 avräkning.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

 Skall ett avräknat Skall ett avräknat

 belopp enligt belopp enligt beslut

 beslut av av kronofogdemyn-

 kronofogdemyndighe- digheten eller en

 ten, hovrätten domstol inte tas i

 eller högsta dom- anspråk genom

 stolen inte tas i avräkning, skall den

 anspråk genom som fått sin fordran

 avräkning, skall helt eller delvis

 den som fått sin betald genom avräk-

 fordran helt eller ningen överföra

 delvis betald genom beloppet till

 avräkningen över- kronofogdemyndig-

 föra beloppet till heten.

 kronofogdemyndig-

 heten.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. Beslut som meddelats av

 kronofogdemyndighet före ikraftträdandet

 överklagas enligt äldre föreskrifter.

 120

 6 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1990:746) om

 betalningsföreläggande och handräckning

 Härigenom föreskrivs att 20 och 55 -

 58 §§ lagen (1990:746) om betal-

 ningsföreläggande och handräckning skall

 ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 §

 Är ansökningen så bristfällig att den

 inte kan läggas till grund för

 handläggning av målet, skall sökanden

 föreläggas att avhjälpa bristen. Sådant

 föreläggande får sändas till sökanden med

 posten under hans i målet uppgivna adress

 eller förmedlas på annat lämpligt sätt.

 Följer sökanden inte föreläggandet, skall

 ansökningen avvisas. Sökanden skall

 upplysas om detta i föreläggandet.

 Första stycket skall också tillämpas, om

 kronofogdemyndigheten begär att sökanden

 skall betala ansökningsavgiften i

 förskott.

 Om sökanden inte

 har betalat ansök-

 ningsavgiften i

 förskott men krono-

 fogdemyndigheten

 ändå har tagit upp

 ansökningen, får

 ansökningsavgiften

 genast utsökas hos

 sökanden.

 55 §

 Den som är Den som är missnöjd

 missnöjd med ett med ett utslag i ett

 utslag i ett mål om mål om särskild

 särskild handräckning, får

 handräckning, får överklaga utslaget

 överklaga utslaget hos tingsrätten inom

 genom besvär till tre veckor från

 hovrätten inom tre dagen för utslaget.

 veckor från dagen Detsamma gäller om

 för utslaget. sökanden i ett mål

 Detsamma gäller om om betalningsföre-

 sökanden i ett mål läggande eller

 om betalnings- vanlig handräckning

 föreläggande eller är missnöjd med ett

 vanlig handräckning utslag.

 är missnöjd med ett

 utslag.

 56 §

 Ett beslut Ett beslut, genom

 varigenom ett mål vilket ett mål har

 har avgjorts på avgjorts på annat

 annat sätt än genom sätt än genom ut-

 utslag får slag, får överklagas

 överklagas genom hos tingsrätten

 besvär till inom tre veckor från

 hovrätten inom tre dagen för beslutet.

 veckor från dagen Föreslagen lydelse

 för beslutet.

 Nuvarande lydelse

 Beslut att överlämna mål till tingsrätt

 och avskrivningsbeslut enligt 37 § får

 dock inte överklagas.

 57 §

 Kronofogdemyndig- Kronofogdemyndig-

 hetens hetens

 beslut under beslut under

 handläggningen av handläggningen av

 ett mål får inte ett mål får inte

 överklagas överklagas särskilt.

 särskilt. Beslut Beslut som avses i

 som avses i 63 § 63 § får dock

 får dock överklagas överklagas särskilt

 särskilt genom hos tingsrätten inom

 besvär till tre veckor från

 hovrätten inom tre dagen för beslutet.

 veckor från dagen

 för beslutet.

 58 §

 Vid överklagande Vid överklagande av

 av kronofogdemyn- kronofogdemyn-

 dighetens utslag dighetens utslag och

 och beslut beslut samt vid

 tillämpas 18 kap. 8 handläggningen i

 - 11 §§ utsök- domstol tillämpas 18

 ningsbalken. kap. 1, 8 - 11 och

 16 a §§ utsöknings-

 balken.

 __________

 1. Föreskrifterna i 20 § träder i kraft

 den 1 juli 1993. Om ansökan har gjorts

 före ikraftträdandet gäller dock äldre

 föreskrifter.

 2. Föreskrifterna i 55-58 §§ träder i

 kraft den 1 januari 1994.

 Beslut som meddelats av kronofog-

 demyndighet före ikraftträdandet

 överklagas enligt äldre föreskrifter.

 121

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-03-18

 Närvarande: justitierådet Per Jermsten,

 regeringsrådet Stig von Bahr,

 justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

 Enligt protokoll vid

 regeringssammanträde den 4 mars 1993 har

 regeringen på hemställan av statsrådet

[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets

 yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i utsökningsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift,

 4. lag om ändring i bötesverkställig-

 hetslagen (1979:189),

 5. lag om ändring i lagen (1985:146) om

 avräkning vid återbetalning av skatter

 och avgifter samt

 6. lag om ändring i lagen (1990:746) om

 betalningsföreläggande och handräckning.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits

 av hovrättsassessorerna Mikael[REDACTED_EFTERNAMN]

 och Göran[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslagen föranleder följande yttrande

 av lagrådet:

 Förslag till ändring i rättegångsbalken

 Remissen innehåller i denna del förslag

 till reformer som innebär betydande

 förändringar i gällande rättsordning i

 och med att möjligheterna att få en

 fullständig omprövning i hovrätt av vissa

 avgöranden av tingsrätt minskas. Vad

 gäller dispositiva tvistemål utgör

 förslaget närmast en vidareutveckling av

 ett system som redan tillämpats under en

 förhållandevis lång tid och utan att

 några mer påtagliga nackdelar därav har

 framkommit. Förslaget att införa krav på

 prövningstillstånd för att hovrätt skall

 ta upp vissa avgöranden i brottmål till

 ny behandling är däremot en nyhet som

 aktualiserar åtskilliga svårbedömda och

 känsliga frågor av både principiell och

 praktisk natur. Inte minst

 remissbehandlingen av

 domstolsutredningens förslag i denna del

 ger här en god överblick över såväl de

 invändningar av skilda slag som kan

 riktas mot den tänkta ordningen som

 behovet av en reform för att bättre än i

 dag tillvarata hovrätternas starkt

 ansträngda resurser.

 Vad gäller den utformning förslaget fått

 i remissen vill lagrådet vidare anföra

 följande allmänna synpunkter. Genom

 bestämningen att tillståndskravet skall

 omfatta dom - eller del därav - i vilken

 den tilltalade inte dömts till svårare

 påföljd än böter eller blivit frikänd

 kommer regleringen att gälla avgöranden

 av mycket skiftande slag. Som exempel kan

 nämnas, å ena sidan, domar genom vilka

 den tilltalade ådömts mycket höga

 bötesstraff, t.ex. för trafikonykter-

 hetsbrott eller förmögenhetsbrott, och å

 andra sidan, frikännande domar där åtalet

 avsett mycket grova brott, t.ex. mord

 eller våldtäkt. Det framstår mot bakgrund

 härav som troligt att den valda avgräns-

 ningen kommer att leda till att

 prövningstillstånd beviljas i betydligt

 större utsträckning än som kan antas ha

 blivit fallet om utredningens förslag -

 att det skulle vara fråga om brott som

 straffas med böter eller fängelse i högst

 sex månader - genomförts samt en

 begränsning eventuellt även gjorts

 avseende det ådömda bötesstraffets

 storlek. Vid sidan av de principiella

 synpunkter som kan anföras mot en ordning

 där det formella kravet på

 prövningstillstånd går längre än som i

 praktiken kan antas vara motiverat

 tillkommer den negativa effekt från

 resurssynpunkt som varje "onödig"

 behandling av en tillståndsfråga innebär.

 Med utgångspunkt från att

 domstolsutredningen föreslog att hov-

 rätten vid dispensprövningen skulle bestå

 av två ledamöter framstår det enligt

 lagrådets mening som något osäkert vad

 effekten från resurssynpunkt kommer att

 bli av remissens förslag, att tre

 ledamöter skall tas i anspråk för sådan

 prövning. Det är också svårt att bedöma

 hur förslaget att vanliga

 omröstningsregler skall tillämpas vid

 frågornas avgörande - i stället för nu

 gällande regel i 16 kap. 3 §

 rättegångsbalken, enligt vilken den av

 två ledamöter som vill bevilja

 prövningstillstånd har utslagsröst -

 kommer att inverka på frekvensen

 beviljade tillstånd. Det antagande som

 ligger närmast till hands är dock att det

 från rent statistisk synpunkt kommer att

 bli något svårare att få

 prövningstillstånd med den i remissen

 föreslagna ordningen angående

 sammansättning och omröstning.

 49 kap. 12 a §

 Avfattningen av första stycket i

 paragrafen har enligt lagrådets mening

 den bristen att lagtexten inte tar fasta

 på att det ibland kan vara fråga om en

 eller flera delar av en tingsrätts dom,

 nämligen där det i målet funnits mer än

 en tilltalad. Därtill kommer att

 uppräkningen av tänkbara klagande inte

 torde omfatta sådana efterlevande som

 enligt 21 kap. 1 § andra stycket

 rättegångsbalken också har möjlighet att

 föra talan mot en tingsrätts fällande

 dom. Lagrådet förordar därför att

 ifrågavarande stycke ges följande

 lydelse:

 "I brottmål krävs prövningstillstånd för

 att hovrätten skall pröva en tingsrätts

 dom genom vilken den tilltalade inte

 dömts till annan påföljd än böter eller

 helt frikänts från ansvar."

 135

 Övriga lagförslag

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 136

 Innehåll

 Proposition...........................1

 Propositionens huvudsakliga innehåll..1

 Propositionens lagförslag.............3

 Utdrag ur protokoll vid regerings-

 sammanträde den 25 mars 1993.........24

 1 Inledning..........................24

 2 Prövningstillstånd i hovrätt.......26

 2.1 Inledning.......................26

 2.2 Gällande rätt och allmänna

 utgångspunkter..................27

 2.3 Internationella åtaganden.......30

 2.4 Förhållandena i vissa andra

 länder..........................32

 2.5 Reformbehovet...................36

 2.5.1 Allmänt....................36

 2.5.2 Olika sätt att begränsa

 och förenkla hovrätts-

 processen..................38

 2.5.3 Mina slutsatser............44

 2.6 Överväganden och förslag........45

 2.6.1 Allmänna synpunkter på

 prövningstillstånd i

 hovrätt....................45

 2.6.2 Prövningstillstånd i

 tvistemål..................52

 2.6.3 Prövningstillstånd i brott-

 mål........................56

 2.6.4 Hovrättens sammansättning

 vid dispensprövningen......64

 2.6.5 Tvistemål som handläggs

 tillsammans med brottmål...66

 2.6.6 Fullföljdsförbud med ventil

 till Högsta domstolen......68

 3 Överklagande av kronofogdemyndig-

 heternas beslut....................70

 3.1 Utsökningsmål...................70

 3.1.1 Bakgrund...................70

 3.1.2 Instansordningen i utsök-

 ningsmålen.................72

 3.1.3 Förfarandet i tingsrätten..76

 3.1.4 Omprövning av kronofogde-

 myndighetens beslut........78

 3.2 Överklagande i mål om avräkning

 vid återbetalning av skatter

 och avgifter samt i den

 summariska processen............79

 4 Reglerna om hovrättsting...........81

 5 Ekonomiska konsekvenser............84

 6 Ikraftträdande.....................84

 7 Upprättade lagförslag..............85

 8 Specialmotivering..................85

 8.1 Förslaget till ändring rätte-

 gångsbalken.....................85

 8.2 Förslaget till ändring i utsök-

 ningsbalken.....................90

 8.3 Förslaget till ändring i lagen

 (1976:206) om felparkeringsav-

 gift............................94

 8.4 Förslaget till ändring i

 bötesverkställighetslagen

 (1979:189)......................95

 8.5 Förslaget till ändring i

 (1985:146) om avräkning vid

 återbetalning av skatter och

 avgifter........................95

 8.6 Förslaget om ändring i lagen

 (1990:746) om betalningsföre-

 läggande och handräckning......95

 9 Hemställan.........................96

 10 Beslut............................96

 Bilagor

 1 Utredningens lagförslag............97

 2 Sammanfattning av Riksskatteverkets

 förslag...........................114

 3 Förteckning över de remissinstan-

 ser som yttrat sig över

 Riksskatteverkets förslag.........115

 4 Lagrådsremissens lagförslag.......116

 5 Lagrådets yttrande................135

 138