Regeringens proposition

1994/95:23

Ett effektivare brottmålsförfarande

Prop.

1994/95:23

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 1 september 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en rad åtgärder som syftar till att effektivisera

brottsbekämpningen. En utgångspunkt för reformen är att resurserna för denna

verksamhet skall kunna användas på ett så ändamålsenligt sätt som möjligt.

 Åklagarens roll skall renodlas på så sätt att åklagare befrias från de flesta

uppgifter han i dag har som inte har någon anknytning till förfarandet i

brottmål. Det innebär att åklagare inte längre skall ha som uppgift att föra

talan om vissa viten och avgifter samt om handräckning.

 Propositionen innehåller flera förslag om avkriminalisering av förfaranden som

kan motverkas på annat sätt än genom att resurserna för brottsbekämpningen tas i

anspråk. Regeringen uttalar i samband med detta att kriminalisering som

sanktionsform bör användas med försiktighet.

 Vidare föreslås bl.a. att strafföreläggande skall kunna utfärdas för fler typer

av brott än vad som gäller i dag och att det även skall kunna omfatta enskilda

anspråk. Förfarandet vid brottsutredning föreslås dessutom bli mer flexibelt.

 Därutöver behandlas vissa frågor som har att göra med åtalspliktens utformning

samt förundersökningens inledande och ledningen av denna.

 Lagändringarna såvitt avser förslagen om renodling av åklagarrollen och

avkriminalisering m.m. föreslås träda i kraft den 1 januari 1995. De ändrade

reglerna om strafföreläggande föreslås träda i kraft den dag regeringen

bestämmer. I övrigt föreslås lagändringarna träda i kraft den 1 april 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Lagtext.................................. 6

 2.1 Förslag till lag om ändring i brotts-

 balken............................... 6

 2.2 Förslag till lag om ändring i rätte-

 gångsbalken.......................... 8

 2.3 Förslag till lag om ändring i utsök-

 ningsbalken.......................... 14

 2.4 Förslag till lag om ändring i check-

 lagen (1932:131)..................... 16

 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1939:608) om enskilda vägar......... 17

 2.6 Förslag till lag om ändring i trafik-

 brottslagen (1951:649)............... 18

 2.7 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1958:205) om förverkande av alkohol-

 haltiga drycker m.m.................. 19

 2.8 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:1016) om ändring i lagen

 (1958:205) om förverkande av alkohol-

 haltiga drycker m.m.................. 21

 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1960:418) om straff för varusmugg-

 ling................................. 23

 2.10Förslag till lag om ändring i natur-

 vårdslagen (1964:822)................ 24

 2.11Förslag till lag om ändring i narko-

 tikastrafflagen (1968:64)............ 26

 2.12Förslag till lag om ändring i lagen

 (1972:435) om överlastavgift......... 27

 2.13Förslag till lag om ändring i vapen-

 lagen (1973:1176).................... 29

 2.14Förslag till lag om ändring i lagen

 (1986:1009) om förfarandet i vissa

 fall vid förverkande m.m............. 30

 2.15Förslag till lag om ändring i plan-

 och bygglagen (1987:10).............. 33

 2.16Förslag till lag om ändring i jakt-

 lagen (1987:259)..................... 34

 2.17Förslag till lag om ändring i lagen

 (1988:950) om kulturminnen m.m....... 36

 2.18Förslag till lag om ändring i lagen

 (1991:1969) om förbud mot vissa dop-

 ningsmedel........................... 37

 2.19Förslag till lag om ändring i ord-

 ningslagen (1993:1617)............... 38

3 Ärendet och dess beredning............... 40

4 Allmänna utgångspunkter.................. 41

5 Renodling av åklagarverksamheten......... 44

 5.1 Inledning............................ 44

 5.2 Ärenden angående tilläggsavgifter för

 olovligt byggande.................... 45

 5.3 Ärenden angående handräckning........ 49

 5.4 Ärenden angående viten............... 51

6 Frågor om avkriminalisering.............. 52

 6.1 Allmänna överväganden................ 52

 6.2 Allmänna förutsättningar för avkrimi-

 nalisering........................... 55

 6.3 Vårdslöshet i trafik................. 57

 6.4 Ägar- och föraransvaret vid överlast. 62

 6.5 Brott enligt checklagen.............. 65

 6.6 Brott mot jaktlagen.................. 66

 6.7 Olovliga förfaranden med förhyrd

 egendom.............................. 69

 6.8 Kontokortsbedrägerier och andra s.k.

 övertrasseringsfall.................. 71

7 Förundersökningsförfarandet.............. 72

 7.1 Inledning............................ 72

 7.2 Förundersökningsplikten.............. 74

 7.3 Förundersökningens inledande......... 76

 7.4 Förundersökningsledning.............. 79

 7.5 Förundersökningsprotokollet.......... 82

8 Åtalspliktens utformning och förundersök-

 ningsbegränsning......................... 86

 8.1 Åtalsplikten......................... 86

 8.2 Åtalsunderlåtelse.................... 90

 8.3 Förundersökningsbegränsning.......... 94

9 Strafföreläggande och ordningsbot........ 97

 9.1 Inledning............................ 97

 9.2 Strafföreläggande.................... 98

 9.3 Ordningsbot..........................104

 9.4 Sammanslagning av strafföreläggande-

 och ordningsbotsinstituten...........108

10 Förverkande och beslag...................109

 10.1Rätt för åklagare och polis att

 förordna om förverkande..............109

 10.2Förlängning av beslag................114

11 Kostnader................................115

12 Ikraftträdande m.m.......................116

13 Författningskommentar....................117

 13.1Förslaget till lag om ändring i

 brottsbalken.........................117

 13.2Förslaget till lag om ändring i

 rättegångsbalken.....................118

 13.3Förslaget till lag om ändring i

 utsökningsbalken.....................121

 13.4Förslaget till lag om ändring i

 checklagen (1932:131)................121

 13.5Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1939:608) om enskilda vägar...121

 13.6Förslaget till lag om ändring i

 trafikbrottslagen (1951:649).........122

 13.7Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1958:205) om förverkande av

 alkoholhaltiga drycker m.m...........122

 13.8Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1994:1016) om ändring i lagen

 (1958:205) om förverkande av alkohol-

 haltiga drycker m.m..................123

 13.9Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1960:418) om straff för

 varusmuggling........................123

 13.10Förslaget till lag om ändring i

 naturvårdslagen (1964:822)..........123

 13.11Förslaget till lag om ändring i

 narkotikastrafflagen (1968:64)......123

 13.12Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1972:435) om överlastavgift..124

 13.13Förslaget till lag om ändring i

 vapenlagen (1973:1176)..............124

 13.14Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1986:1009) om förfarandet

 i vissa fall vid förverkande m.m....124

 13.15Förslaget till lag om ändring i

 plan- och bygglagen (1987:10).......125

 13.16Förslaget till lag om ändring i

 jaktlagen (1987:259)................126

 13.17Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1988:950) om kulturminnen

 m.m.................................126

 13.18Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1991:1969) om förbud mot

 vissa dopningsmedel.................126

 13.19Förslaget till lag om ändring i

 ordningslagen (1993:1617)...........126

Bilagor

1 Sammanfattning av betänkandet Ett refor-

 merat åklagarväsende (SOU 1992:61).......127

2 Lagförslagen i betänkandet Ett reformerat

 åklagarväsende...........................136

3 Förteckning över de remissinstanser som

 har yttrat sig över betänkandet Ett re-

 formerat åklagarväsende..................170

4 Förteckning över de remissinstanser som

 har yttrat sig över Rapport av Parlamen-

 tariska kommissionen med anledning av

 mordet på Olof[REDACTED_EFTERNAMN] (SOU 1988:18).......172

5 Lagrådsremissens lagförslag..............173

6 Lagrådets yttrande.......................205

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 1 september 1994..........................206

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i brottsbalken,

 2. lag om ändring i rättegångsbalken,

 3. lag om ändring i utsökningsbalken,

 4. lag om ändring i checklagen (1932:131),

 5. lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar,

 6. lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649),

 7. lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltigadrycker,

 8. lag om ändring i lagen (1994:1016) om ändring i lagen(1958:205)om

 förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m.,

 9. lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling,

 10. lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

 11. lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64),

 12. lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift,

 13. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

 14. lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid

 förverkande m.m.,

 15. lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

 16. lag om ändring i jaktlagen (1987:259),

 17. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

 18. lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissadopningsmedel,

 19. lag om ändring i ordningslagen (1993:1617).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 12 § och 10 kap. 10 § brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

12 §[1]

 Vad i 8 kap. 13 § sägs Vad som föreskrivs i 8

om inskränkning i kap. 13 § om inskränkning

åklagares åtalsrätt skall i åklagares åtalsrätt skall

äga motsvarande gälla även de brott som

tillämpning beträffande angetts i detta kapitel,

annat i detta kapitel dock inte grovt

omförmält brott än grovt bedrägeri.

bedrägeri.

 Bedrägligt beteende som Bedrägeri eller

avses i 2 § andra bedrägligt beteende, som

stycket må ej åtalas av består i att någon gjort

åklagare, med mindre åtal avtalsstridigt uttag på

finnes påkallat ur allmän eget kredit- eller

synpunkt. tillgångskonto, och

 bedrägligt beteende, som

 avses i 2 § andra

 stycket, får åtalas av

 åklagare endast om åtal är

 påkallat från allmän

 synpunkt.

10 kap.

10 §[2]

 Vad i 8 kap. 13 § sägs Vad som föreskrivs i 8

om inskränkning i kap. 13 § om inskränkning

åklagares åtalsrätt skall i åklagares åtalsrätt skall

äga motsvarande gälla även de brott som

tillämpning beträffande angetts i detta kapitel,

annat i detta kapitel dock inte grov

omförmält brott än grov förskingring och sådan

förskingring och sådan trolöshet mot huvudman

trolöshet mot huvudman som är att anse som grov.

som är att anse som

grov.

 Olovligt förfogande över Undandräkt, olovligt

egendom, som kommit i förfogande eller olovligt

gärningsmannens brukande beträffande

besittning genom avtal, egendom, som kommit i

enligt vilket gärningsmannens be-

äganderätten skall övergå sittning genom avtal om

först sedan betalning hyra av egendomen eller

erlagts, eller som avtal enligt vilket

gärningsmannen eljest äganderätten skall övergå

innehar på grund av först sedan betalning er-

kreditköp med förbehåll omlagts, eller som

återtaganderätt, må ej gärningsmannen annars

åtalas av åklagare, med innehar på grund av kre-

mindre åtal av särskilda ditköp med förbehåll om

skäl finnes påkallat ur återtaganderätt, får åtalas

allmän synpunkt. av åklagare endast om åtal

 av särskilda skäl är på-

 kallat från allmän

 synpunkt.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1976:1139.

 [2] Senaste lydelse 1978:597.

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att 23 kap. 1, 3, 8 och 22 §§, 27 kap. 7 § och 48 kap. 2, 4, 5, 6, 9 och

10 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i 48 kap. skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

23 kap.

1 §[1]

 Förundersökning skall Förundersökning skall

inledas så snart det på inledas så snart det på

grund av angivelse grund av angivelse eller

eller av annat skäl av annat skäl finns

finns anledning att anledning att anta att

anta att ett brott som ett brott som hör under

hör under allmänt åtal har allmänt åtal har förövats.

förövats. Detta gäller, om

inte något annat följer

av 4 a § eller 22 §. Förundersökning behöver

 dock inte inledas, om

 det är uppenbart att

 brottet inte går att

 utreda. Att

 förundersökning inte

 behöver inledas i vissa

 andra fall följer av 4 a §

 och 22 §.

 Om det krävs angivelse för att brottet skall höra under allmänt åtal, får

förundersökning trots det inledas utan angivelse, om det innebär fara att

avvakta en angivelse. I så fall skall målsäganden underrättas snarast. Om denne

då inte anger brottet till åtal, skall förundersökningen läggas ned.

3 §[2]

 Förundersökningen Beslut att inleda en

inledes av förundersökning skall

polismyndighet eller fattas av polismyndighet

åklagaren. Har den eller åklagaren. Har för-

inletts av undersökningen inletts av

polismyndighet och är polismyndighet och är

saken ej av enkel be- saken inte av enkel

skaffenhet, skall beskaffenhet, skall

ledningen övertagas av ledningen av för-

åklagaren, så snart någon undersökningen avseende

skäligen kan misstänkas brottet övertas av

för brottet. Åklagaren åklagaren, så snart någon

skall ock eljest skäligen kan misstänkas för

övertaga ledningen, när brottet. Åklagaren skall

det finnes påkallat av också i annat fall överta

särskilda skäl. ledningen när det är

 påkallat av särskilda skäl.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1982:184.

 [2] Senaste lydelse 1969:588.

 Åklagaren äge, då

undersökningen ledes av

polismyndighet, meddela

anvisningar rörande

undersökningens bedriv-

ande.

 Då förundersökningen När förundersökningen leds

ledes av åklagaren, äge av åklagaren, får han vid

han vid undersökningens undersökningens

verkställande anlita verkställande anlita

biträde av biträde av

polismyndighet så ock polismyndigheten. Han får

uppdraga åt polisman att också uppdra åt polisman

vidtaga särskild till att vidta en viss åtgärd

undersökningen hörande som hör till förundersök-

åtgärd, om dess ningen, om det är lämpligt

beskaffenhet tillåter med hänsyn till åtgärdens

det. beskaffenhet.

 Innan förundersökning Innan förundersökning

hunnit inledas, må hunnit inledas, får

polisman hålla förhör och polisman hålla förhör och

vidtaga annan åtgärd i vidta andra

syfte att utreda utredningsåtgärder som är

brottet, om åtgärden icke av betydelse för utred-

kan uppskjutas utan ningen.

olägenhet.

8 §[3]

 På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats, där ett

brott förövas, skyldig att medfölja till ett förhör som hålls omedelbart

därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till

förhöret.

 Vad som sägs i första stycket gäller också den som befinner sig inom ett område

i anslutning till den plats där ett brott nyligen förövats, om det för brottet

inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år. Detta gäller också

vid försök till ett sådant brott.

 Bestämmelserna i första

 och andra styckena gäller

 även innan förundersökning

 hunnit inledas.

22 §[4]

 Förundersökning enligt Förundersökning enligt

detta kapitel är, om detta kapitel behöver

tillräckliga skäl för åtal inte genomföras, om det

ändock föreligga, ej ändå finns tillräckliga skäl

erforderlig beträffande för åtal och det gäller ett

brott, för vilket icke brott som inte kan antas

svårare påföljd än böter ärföranleda någon annan på-

stadgad, eller följd än böter eller ett

beträffande brott, som sådant brott som avses i

avses i 45 kap. 2 § 45 kap. 2 § första eller

första eller andra andra stycket.

stycket. Ej heller är

förundersökning er-

forderlig i mål om

brott, som avses i 3

kap. 3 § och 7 kap. 4 §

andra stycket, med

mindre anledning före-

kommer till ådömande av

annan påföljd än böter.

 Vill åklagaren utvidga Vill åklagaren utvidga

väckt åtal, må det ske, väckt åtal, får det ske,

utan att förundersökning utan att förundersökning

enligt detta kapitel ägt enligt detta kapitel ägt

rum. rum.

27 kap.

7 §[5]

 Då rätten förordnar om Då rätten förordnar om

beslag eller fastställer beslag eller fastställer

verkställt beslag, verkställt beslag, skall,

skall, om ej åtal redan om inte åtal redan har

väckts, rätten utsätta den väckts, rätten utsätta den

tid, inom vilken åtal tid, inom vilken åtal

skall väckas. Denna må ej skall väckas. Tiden får

bestämmas längre, än som inte sättas längre, än vad

finnes oundgängligen som är nödvändigt.

erforderligt.

 I annat fall än som

avses i första stycket

skall åtal väckas inom en

månad från det att

beslaget verkställdes,

om inte den beslagtagna

egendomens värde under-

stiger en tiondel av

det basbelopp enligt

lagen (1962:381) om

allmän försäkring som

gällde då beslaget

verkställdes.

 Finnes tid, som avses Om den tid som avses i

i första eller andra första stycket är

stycket, otillräcklig, må otillräcklig, får rätten

rätten om framställning medge förlängning av

därom göres före tidens tiden, om framställning

utgång, medgiva om detta görs före tidens

förlängning av tiden. utgång.

48 kap.

2 §[6]

 Föreläggande enligt detta kapitel innebär att den misstänkte till godkännande

omedelbart eller inom viss tid föreläggs ett bötesstraff, fastställt vid

strafföreläggande efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda och vid

föreläggande av ordningsbot efter vad som bestäms enligt 14 §.

 Är brott förenat med Är brott förenat med

egendoms förverkande, egendoms förverkande,

annan sådan särskild annan sådan särskild

rättsverkan eller rättsverkan eller särskild

särskild rättsverkan i rättsverkan i form av

form av avgift enligt avgift enligt lagen

lagen (1994:419) om (1994:419) om

brottsofferfond, skall brottsofferfond, skall

också denna föreläggas den också denna föreläggas den

misstänkte till misstänkte till

godkännande. godkännande. Av 5 a §

 framgår att ett strafföre-

 läggande också får omfatta

 ett enskilt anspråk som

 avser betalnings-

 skyldighet.

4 §[7]

 Strafföreläggande får Strafföreläggande får

utfärdas beträffande utfärdas beträffande

brott, för vilket inte brott, för vilket böter

föreskrivs svårare straff ingår i straffskalan,

än böter, dock inte dock inte normerade

normerade böter, och böter.

beträffande brott, för

vilket föreskrivs böter

eller fängelse i högst

sex månader. Om dagsböter

skall användas som påföljd

för brottet, får dock

strafföreläggande utfärdas

endast när brottet

ensamt eller

tillsammans med annat

sådant brott som nu har

nämnts bör föranleda högst

etthundratjugo

dagsböter.

 Det finns särskilda bestämmelser om strafföreläggande för brott som har begåtts

av någon som är under arton år.

5 §[8]

 Strafföreläggande får inte utfärdas,

 om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger,

 om i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt

åklagarens vetskap föreligger till bedömning,

 om målsägande förklarat, om målsäganden förklarat,

att han ämnar föra talan att han avser att föra

om enskilt anspråk i talan om enskilt anspråk

anledning av brottet, i anledning av brottet

eller begärt, att åtal som avser annat än

skall väckas, betalningsskyldighet

 eller

 om talan om företagsbot skall föras i anledning av brottet.

 5 a §

 Har målsäganden anmält

 enskilt anspråk i

 anledning av brottet som

 avser betalningsskyldig-

 het och är

 omständigheterna sådana

 att åklagaren enligt 22

 kap. 2 § första stycket är

 skyldig att utföra måls-

 ägandens talan, skall

 också det enskilda

 anspråket föreläggas den

 misstänkte till

 godkännande.

6 §[9]

 Strafföreläggande avfattas skriftligen och undertecknas av åklagaren.

 Föreläggandet skall innehålla uppgift om

 1. den misstänkte,

 2. brottet med 2. brottet med

angivande av tid och angivande av tid och

plats för dess begående plats för dess begående

samt övriga samt övriga omständigheter

omständigheter som som behövs för att

fordras för att känneteckna det,

känneteckna det, 3. den eller de

 3. det eller de lagrum bestämmelser som är

som äro tillämpliga, tillämpliga när det gäller

 brottet,

 4. det straff och den 4. det straff och den

särskilda rättsverkan, särskilda rättsverkan, som

som föreläggas den miss- föreläggs den misstänkte,

tänkte. 5. det enskilda anspråk

 som föreläggs den

 misstänkte med uppgift om

 målsäganden och de

 omständigheter som

 anspråket grundar sig på.

9 §[10]

 Strafföreläggande Strafföreläggande godkänns

godkännes genom att den genom att den misstänkte

misstänkte undertecknar undertecknar och

och tillställer veder- tillställer behörig

börlig mottagare mottagare en förklaring,

förklaring, att han er- att han erkänner gärningen

känner gärningen och och godtar det straff

godtager det straff och och den särskilda

den särskilda rättsverkan rättsverkan samt det

som upptagits i före- enskilda anspråk som

läggandet. Närmare bestäm- upptagits i föreläggandet.

melser om vem som skall Närmare bestämmelser om

mottaga sådan förklaring vem som skall motta sådan

meddelas av regeringen. förklaring meddelas av

 regeringen.

 Godkännande, som Godkännande, som tecknas

tecknas på annan på annan handling än

handling än föreläggandet, föreläggandet, gäller

är gällande endast om det endast om det klart

klart framgår vilket framgår vilket föreläggande

föreläggande som avses. som avses.

10 §[11]

 Skriftligt godkännande Skriftligt godkännande

av straffföreläggande får av straffföreläggande får i

i den misstänktes ställe den misstänktes ställe

lämnas av ombud för lämnas av den som är ombud

honom, om till åklagaren för honom, om det till

inges fullmakt i åklagaren inges fullmakt

huvudskrift vilken, i original. Fullmakten

utöver vad som följer av skall, utöver vad som

12 kap., innehåller följer av 12 kap.,

 innehålla

 förklaring att ombudet 1. förklaring att

äger godkänna ombudet har rätt att

strafföreläggande på den godkänna strafföreläggande

misstänktes vägnar, på den misstänktes vägnar,

 uppgift om det brott 2. uppgift om det brott

som godkännandet får som godkännandet får avse,

avse, varvid skall varvid skall anges

anges brottets art samt brottets art samt tid

tid och plats för dess och plats för dess

begående, begående, samt

 uppgift om den högsta 3. uppgift om den högsta

bötespåföljd som den bötespåföljd, den särskilda

misstänkte är villig att rättsverkan och det

godtaga, enskilda anspråk som den

 misstänkte är villig att

 uppgift om särskild godta.

rättsverkan som är i fråga

och som den misstänkte är

villig att godtaga.

 Har sådan fullmakt Har sådan fullmakt getts

ingivits till åklagaren, in till åklagaren, får

får ombudet mottaga ombudet motta handlingar

handlingar i saken på i saken på den misstänktes

den misstänktes vägnar. vägnar.

___________

 Denna lag träder i kraft, i fråga om 23 kap, 1, 3, 8 och 22 §§ och 27 kap. 7 §

den 1 april 1995, och i övrigt den dag regeringen bestämmer.

 **Fotnot**

 [3] Senaste lydelse 1991:666.

 [4] Senaste lydelse 1975:670.

 [5] Senaste lydelse 1989:650.

 [6] Senaste lydelse 1994:420.

 [7] Senaste lydelse 1993:200.

 [8] Senaste lydelse 1986:649.

 [9] Senaste lydelse 1968:193.

 [10] Senaste lydelse 1976:1137.

 [11] Senaste lydelse 1976:1137.

2.3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 2 och 15 §§ utsökningsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 kap.

2 §[1]

 Sökanden skall ange den åtgärd som han yrkar.

 Vid ansökan skall inges den exekutionstitel på grund varav verkställighet söks.

Grundas anspråket på löpande skuldebrev eller annan handling, vars företeende

utgör villkor för rätt att kräva betalning eller påkalla fullgörande av annan

förpliktelse, skall den handlingen inges.

 Exekutionstiteln skall inges i huvudskrift eller, om kronofogdemyndigheten

anser det tillräckligt, i bestyrkt avskrift. Handling som avses i andra stycket

andra meningen skall inges i huvudskrift. Annan handling bör inges i huvudskrift

eller bestyrkt avskrift.

 Görs ansökan på medium för automatisk databehandling behöver exekutionstiteln

inte inges, om den är ett utslag i mål om betalningsföreläggande, som har

meddelats tidigast tre år innan verkställighet söks.

 Om exekutionstiteln är Sökanden behöver inte ge

en dom som har översänts in exekutionstiteln, om

från en domstol till denna är en dom eller ett

kronofogdemyndigheten på strafföreläggande som på

grund av föreskrift i grund av föreskrift i lag

lag eller annan eller annan författning

författning, behöver har översänts till

sökanden inte ge in den. kronofogdemyndigheten

 från en domstol eller en

 myndighet.

15 §[2]

 När kronofogdemyndigheten enligt 4 kap. 14 eller 15 § eller 16 kap. 9 eller 12

§ eller 13 § jämförd med 4 kap. 14 och 15 §§ förelägger svaranden eller tredje

man att fullgöra eller underlåta något, får myndigheten föreskriva vite till

belopp som finnes behövligt.

 Fråga om utdömande av Fråga om utdömande av

vite som har förelagts vite som har förelagts

enligt första stycket enligt första stycket

prövas, på talan av allmän prövas, på talan av

åklagare eller kronofogdemyndigheten,

kronofogdemyndigheten, av en tingsrätt i det län

av en tingsrätt i det länd är kronofogdemyndigheten

där kronofogde- finns. Har ändamålet med

myndigheten finns. Har vitet förfallit, får det

ändamålet med vitet ej dömas ut.

förfallit, får det ej

dömas ut.

 Om föreläggande vid vite ej iakttas, kan kronofogdemyndigheten ge nytt

vitesföreläggande utan hinder av att det förra ej har vunnit laga kraft.

____________

 Denna lag träder i kraft, i fråga om 2 kap. 15 § den 1 januari 1995, och i

övrigt den dag regeringen bestämmer. I fråga om 2 kap. 15 § gäller äldre

bestämmelser om talan väckts före ikraftträdandet.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1994:421.

 [2] Senaste lydelse 1988:385.

2.4 Förslag till lag om ändring i checklagen (1932:131)

 Härigenom föreskrivs att 74 § checklagen (1932:131)[1] skall upphöra att gälla

vid utgången av år 1994.

____________

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:248.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar

 Härigenom föreskrivs att 106 § lagen (1939:608) om enskilda vägar skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

106 §[1]

 Länsstyrelsen får vid Länsstyrelsen får vid

vite förelägga den som vite förelägga den som

uppfört byggnad eller uppfört byggnad eller

vidtagit annan åtgärd i vidtagit annan åtgärd i

strid mot förbud enligt strid mot förbud enligt

100 § att undanröja eller 100 § att undanröja eller

ändra det utförda. ändra det utförda.

Kronofogdemyndigheten Kronofogdemyndigheten får

får meddela särskild meddela särskild

handräckning till handräckning till rättelse

rättelse i vad olagligen i vad olagligen skett.

skett. Ansökan om Ansökan om handräckning får

handräckning får göras avgöras av en nämnd som

dels allmän åklagare, avses i 39 § första

dels en nämnd som avses stycket samt av en ägare

i 39 § första stycket, eller innehavare av

dels en ägare eller fastighet, som får

innehavare av begagna vägen. I fråga om

fastighet, som får sådan handräckning finns

begagna vägen. I fråga om bestämmelser i lagen

sådan handräckning finns (1990:746) om

bestämmelser i lagen betalningsföreläggande och

(1990:746) om handräckning.

betalningsföreläggande

och handräckning.

 Efterkoms ej föreläggande, som meddelats med stöd av 101 §, skall på anmodan av

länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:1676.

2.6 Förslag till lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649)

 Härigenom föreskrivs att 1 § trafikbrottslagen (1951:649) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §[1]

 Brister vägtrafikant, Brister vägtrafikant,

den som för spårvagn den som för spårvagn eller

eller den som annor- den som någon annanstans

städes än på väg för motor- än på väg för motordrivet

drivet fordon i den om- fordon i väsentlig mån i

sorg och varsamhet, som den omsorg och varsamhet

till förekommande av som till förekommande av

trafikolycka betingas trafikolycka betingas av

av omständigheterna, och omständigheterna, döms för

är ej oaktsamheten vårdslöshet i trafik till

ringa, dömes för dagsböter.

vårdslöshet i trafik till

böter.

 Där någon vid förande av Om någon vid förande av

motordrivet fordon motordrivet fordon eller

eller spårvagn ådagalägger spårvagn gör sig skyldig

grov oaktsamhet eller till grov oaktsamhet

visar uppenbar eller visar uppenbar

likgiltighet för andra likgiltighet för andra

människors liv eller människors liv eller

egendom, dömes för grov egendom, döms för grov

vårdslöshet i trafik till vårdslöshet i trafik till

fängelse i högst två år. fängelse i högst två år.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1975:611.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §[1]

 Angående beslag av egendom som avses i 1 § skall vad i allmänhet är stadgat om

beslag i brottmål äga motsvarande tillämpning med följande avvikelser:

 1. Beslagtagen egendom må bevisligen förstöras om dess värde är ringa eller

egendomens förstörande eljest måste anses försvarligt. I annat fall må egendomen

försäljas, spritdrycker, vin eller starköl till det i lagen (1977:293) om handel

med drycker omnämnda partihandelsbolaget, öl till tillverkare av sådan vara och

annan egendom på sätt som med hänsyn till egendomens beskaffenhet finnes

lämpligt. Belopp, som erhållits vid försäljning av beslagtagen egendom,

tillfaller kronan.

 Beslut om förstörande eller försäljning meddelas av undersökningsledaren eller

åklagaren. I fall som avses i 23 kap. 22 § första stycket första punkten

rättegångsbalken får sådant beslut meddelas även av polismyndigheten.

 Går beslag åter och är egendomen jämlikt denna paragraf förstörd eller såld,

skall ersättning av allmänna medel utgå med belopp, som motsvarar egendomens

pris vid försäljning till allmänheten eller eljest finnes skäligt. Beslut om

ersättning meddelas av åklagaren. Är den som drabbats av beslaget missnöjd med

beslut om ersättning, äge han inom en månad från det han erhöll del av beslutet

påkalla rättens prövning därav. Ansökan härom göres vid den domstol, som ägt

upptaga fråga om beslagets bestånd. Ersättning utbetalas av länsstyrelsen efter

framställning av åklagaren.

 2. Vad i 27 kap. 7 §

rättegångsbalken är

stadgat om att åtal

skall väckas inom viss

tid skall ej gälla i

annat fall än då rätten

utsatt sådan tid.

 3. Har förverkande av

beslagtagen egendom ej

förelagts och godkänts i

samband med strafföre-

läggande eller

föreläggande av

ordningsbot och väckes

ej åtal, prövar åklagaren,

huruvida egendomen

skall vara förverkad

enligt 1 §. Förordnande

därom meddelas skrift-

ligen. Den, från vilken

beslaget skett, äger hos

åklagaren anmäla missnöje

med förordnandet inom en

månad från det han erhöll

del därav. Anmäles

missnöje, har åklagaren

att, om ej beslaget

finnes böra hävas, väcka

talan om egendomens

förverkande. Sker det ej

inom en månad från det

anmälan gjorts, skall

beslaget gå åter.

 4. Om polisman 2. Om polisman

verkställer beslag och verkställer beslag och

förelägger förverkande av förelägger förverkande av

den beslagtagna den beslagtagna

egendomen i föreläggande egendomen i föreläggande

av ordningsbot, skall av ordningsbot, skall

anmälan om beslaget göras anmälan om beslaget göras

hos polismyndigheten. hos polismyndigheten.

 5. I fråga om 3. I fråga om

spritdrycker, vin eller spritdrycker, vin eller

starköl, som i strid mot starköl, som i strid mot

gällande bestämmelser gällande bestämmelser

medföres vid offentlig medföres vid offentlig

tillställning, har den tillställning, har den

som tjänstgör som som tjänstgör som

ordningsvakt vid till- ordningsvakt vid till-

ställningen samma rätt ställningen samma rätt att

att taga egendomen i taga egendomen i beslag

beslag som enligt som enligt

rättegångsbalken rättegångsbalken

tillkommer polisen. tillkommer polisen.

 Ordningsvakt som verkställt beslag skall skyndsamt till polismyndigheten göra

anmälan härom och överlämna den beslagtagna egendomen.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1980:582.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1016) om ändring i lagen

(1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m.

 Härigenom föreskrivs att lagen (1994:1016) om ändring i lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel, vilka påträffas hos den

som brutit mot 4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott,

30 § järnvägssäkerhetslagen (1990:1157), 13 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297)

eller 20 kap. 4 § eller 5 § sjölagen (1994:1009) skall förklaras förverkade, om

det inte finns särskilda skäl mot det.

 Detsamma skall gälla om sådana drycker eller berusningsmedel påträffas hos den

som medföljt vid tillfället, om berusningsmedlen kan antas ha varit avsedda även

för den som begått gärningen.

 Medför någon i strid Spritdrycker, vin

mot gällande eller starköl, som

bestämmelser sprit- påträffas hos den som

drycker, vin eller förtär eller förvarar

starköl vid en sådana drycker i strid

offentlig med villkor enligt 2

tillställning, skall kap. 16 § andra stycket

dessa också förklaras första meningen eller

förverkade, om det inte med 2 kap. 18 § ord-

finns särskilda skäl mot ningslagen (1993:1617)

det. eller med lokal

 ordningsföreskrift

 skall, oavsett vem

 dryckerna tillhör, för-

 klaras förverkade, om

 inte särskilda skäl

 talar mot det. Det-

 samma skall gälla

 alkohol-drycker som

 påträffas hos den som

 förtär sådana drycker i

 strid med 4 kap. 4 §

 ordningslagen eller

 med 25 a § järnvägssäker-

 hetslagen.

 Vad som har sagts i

 tredje stycket gäller

 också i fråga om sådana

 drycker som avses där

 och som påträffas hos

 någon som vid tillfället

 var i sällskap med den

 som bröt mot bestäm-

 melsen, om det är

 sannolikt att

 dryckerna var avsedda

 även för den senare.

____________

 Denna lag träder i Denna lag träder i

kraft den dag kraft den 1 januari

regeringen bestämmer. 1995.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

 Härigenom föreskrivs att 16 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

16 §

 När beslag lagts å egendom, som kan antagas vara enligt denna lag förverkad,

skall åklagaren antingen så snart ske kan väcka åtal för brott, som föranlett

beslaget, eller talan vid domstol med yrkande om egendomens förverkande eller

ock förfara på sätt i 21 § sägs.

 Vad i rättegångsbalken

är stadgat om den tid,

inom vilken åtal sist

skall hava väckts,

skall ej äga

tillämpning.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

2.10Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

 Härigenom föreskrivs att 39 § naturvårdslagen (1964:822) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

39 §[1]

 Har någon överträtt Har någon överträtt

beslut eller föreskrift beslut eller föreskrift

som avses i 37 § första som avses i 37 § första

stycket 1, 2, 4, 6 stycket 1, 2, 4, 6

eller 8 får läns- eller 8 får läns-

styrelsen förelägga styrelsen förelägga

honom att åstadkomma honom att åstadkomma

rättelse. Har i fråga om rättelse. Har i fråga om

en viss fastighet en viss fastighet

eller byggnad, anord- eller byggnad, anord-

ning eller anläggning på ning eller anläggning på

annans mark ägaren till annans mark ägaren till

egendomen begått egendomen begått

överträdelsen och övergår överträdelsen och övergår

egendomen till ny egendomen till ny

ägare, får denne före- ägare, får denne före-

läggas att vidta läggas att vidta

rättelse, om det inte är rättelse, om det inte är

oskäligt. Är fråga om oskäligt. Är fråga om

överträdelse av beslut överträdelse av beslut

eller föreskrift över eller föreskrift över

vars efterlevnad kom- vars efterlevnad kom-

munal nämnd med stöd av munal nämnd med stöd av

överlåtelse enligt 18 b § överlåtelse enligt 18 b §

utövar tillsyn, utövar tillsyn, till-

tillkommer det i kommer det i stället

stället nämnden att nämnden att meddela

meddela sådant sådant föreläggande. I

föreläggande. I beslut beslut om föreläggande

om föreläggande får vite får vite sättas ut.

sättas ut. Vidare får Vidare får kronofogde-

kronofogdemyndigheten myndigheten meddela

meddela särskild hand- särskild handräckning för

räckning för att att åstadkomma rättelse.

åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning

Ansökan om handräckning får göras av Statens

får göras av allmän naturvårdsverk, läns-

åklagare, Statens styrelsen, den

naturvårdsverk, läns- kommunala nämnd som

styrelsen, den kom- handhar naturvårdsfrågor

munala nämnd som eller, i fall där

handhar naturvårdsfrågor kommunal nämnd har att

eller, i fall där kom- meddela föreläggande, av

munal nämnd har att den nämnden. I fråga om

meddela föreläggande, av sådan handräckning finns

den nämnden. I fråga om bestämmelser i lagen

sådan handräckning finns (1990:746) om betal-

bestämmelser i lagen ningsföreläggande och

(1990:746) om betal- handräckning.

ningsföreläggande och

handräckning.

 Vid meddelande av föreläggande eller förbud enligt 17 § första stycket, 20 §

eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant

föreläggande eller förbud, skall på anmodan av länsstyrelsen

kronofogdemyndigheten föranstalta om att föreläggande eller förbud följs. Har

någon påbörjat utförandet av ett arbetsföretag som omfattas av samrådsplikt

enligt 20 § innan samråd skett, får länsstyrelsen meddela vitesförbud mot

verksamheten till dess att samrådsärendet har avgjorts.

 En sådan nämnd som avses i 17 § får utsätta vite vid meddelande av föreläggande

enligt 17 § tredje stycket. Detsamma gäller den nämnd som svarar för frågor

enligt 24 §. Efterkoms inte föreläggandet, får nämnden låta genomföra åtgärden

på den försumliges bekostnad.

 I beslut om föreläggande som avses i första, andra eller tredje stycket får

förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga

kraft.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:1697.

2.11Förslag till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64)

 Härigenom föreskrivs att 7 § narkotikastrafflagen (1968:64) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 §[1]

 Angående beslag av egendom, som kan antagas vara förverkad enligt 6 §, gäller

bestämmelserna om beslag i rättegångsbalken med följande avvikelser.

 Bestämmelsen att åtal

skall väckas inom viss

tid gäller ej i annat

fall än då rätten utsatt

sådan tid. Bestämmelserna i 2 § 1

 Bestämmelserna i 2 § 1 och 3 § lagen

och 3 samt 3 § lagen (1958:205) om

(1958:205) om förverk- förverkande av

ande av alkoholhaltiga alkoholhaltiga drycker

drycker m.m. skall m.m. skall tillämpas på

tillämpas på motsvarande motsvarande sätt då

sätt då beslag har skett beslag har skett av

av narkotika eller narkotika eller

egendom som avses i 6 § egendom som avses i 6 §

tredje stycket denna tredje stycket denna

lag. Tiden för att lag. Tiden för att

anmäla missnöje skall anmäla missnöje skall

dock räknas från dagen dock räknas från dagen

för förordnandet. Rege- för förordnandet. Rege-

ringen eller den ringen eller den

myndighet som myndighet som

regeringen bestämmer regeringen bestämmer

meddelar närmare meddelar närmare

föreskrifter om för- föreskrifter om för-

farandet med narkotika farandet med narkotika

som tagits i beslag. som tagits i beslag.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1983:363.

2.12Förslag till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift

 Härigenom föreskrivs att 2 och 3 §§ lagen (1972:435) om överlastavgift skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 2 §[1]

 Har högsta tillåtna axeltryck, boggitryck eller trippelaxeltryck överskridits,

avrundas överlasten för varje axel, boggi eller trippelaxel till närmast lägre,

hela hundratal kilogram. Vidare dras för varje axel av 500 kilogram.

 För återstående överlast (avgiftspliktig överlast) beräknas överlastavgift för

varje axel, boggi eller trippelaxel på följande sätt.

Del av överlasten Överlastavgift

 100-2 000 kg 200 kr. per 100 kg

 2 100-4 000 kg 400 kr. per 100 kg

 4 100-6 000 kg 600 kr. per 100 kg

 6 100-8 000 kg 800 kr. per 100 kg

 8 100 kg och däröver 1 000 kr. per 100 kg

Föreslagen lydelse

 2 §

 Har högsta tillåtna axeltryck, boggitryck eller trippelaxeltryck överskridits,

avrundas överlasten för varje axel, boggi eller trippelaxel till närmast lägre,

hela hundratal kilogram. Vidare dras för varje axel av 1 000 kilogram.

 För återstående överlast (avgiftspliktig överlast) tas överlastavgift ut med

ett grundbelopp om 2 000 kr samt därutöver med ett belopp beräknat för varje

axel, boggi eller trippelaxel på följande sätt.

Del av överlasten Överlastavgift

 100-2 000 kg 400 kr per 100 kg

 2 100-4 000 kg 600 kr per 100 kg

 4 100-6 000 kg 800 kr per 100 kg

 6 100 kg och däröver 1 000 kr per 100 kg

 3 §[2]

 Har högsta tillåtna Har högsta tillåtna

bruttovikt överskridits bruttovikt överskridits

i fråga om ett fordon i fråga om ett fordon

som inte ingår i ett som inte ingår i ett

fordonståg, fördelas fordonståg, fördelas

överlasten lika på överlasten lika på

fordonets axlar. fordonets axlar. Över-

Överlasten för varje lasten för varje axel

axel avrundas därefter avrundas därefter till

till närmast lägre, hela närmast lägre, hela

hundratal kilogram och hundratal kilogram och

minskas sedan med 300 minskas sedan med 500

kilogram. För varje kilogram. För varje

axel beräknas härefter axel beräknas härefter

överlastavgift med överlastavgift med

tillämpning av tabellen tillämpning av tabellen

i 2 § andra stycket. i 2 § andra stycket.

 Bestämmelserna i första stycket äger motsvarande tillämpning i fråga om fordon,

som ingår i fordonståg, när den för tåget tillåtna bruttovikten ej överskridits.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har den avgiftsgrundande färden

ägt rum före ikraftträdandet tillämpas äldre betämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1990:14.

 [2] Senaste lydelse 1990:14.

2.13Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

 Härigenom föreskrivs att 41 § vapenlagen (1973:1176) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

41 §[1]

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom, som kan antas egendom, som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

40 §, gäller bestämmel- 40 §, gäller bestämmel-

serna om beslag i serna om beslag i

rättegångsbalken med rättegångsbalken med

följande avvikelser. följande avvikelse.

 1. Av länsstyrelsen Av länsstyrelsen

förordnade jakt- förordnade jakt-

tillsynsmän samt tillsynsmän samt

personal vid personal vid

Kustbevakningen och Kustbevakningen och

Tullverket eller Tullverket eller

särskilt förordnade särskilt förordnade

tjänstemän vid tjänstemän vid

länsstyrelsen har samma länsstyrelsen har samma

rätt att ta egendom i rätt att ta egendom i

beslag som tillkommer beslag som tillkommer

en polisman. en polisman.

 2. Bestämmelsen att

åtal skall väckas inom

viss tid gäller inte i

annat fall än då rätten

utsatt sådan tid.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1992:1088.

2.14Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2-4 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §

 En fråga som avses i 1 § En fråga som avses i 1 §

prövas av tingsrätten prövas, om inte annat

efter särskild talan. följer av 3 §, av

Om inte annat framgår tingsrätten efter sär-

av denna lag, gäller för skild talan. Om inte

sådan talan i tillämp- annat framgår av denna

liga delar reglerna i lag, gäller för sådan

rättegångsbalken om åtal talan i tillämpliga

för brott på vilket inte delar reglerna i rätte-

kan följa svårare straff gångsbalken om åtal för

än böter. brott på vilket inte

 kan följa svårare straff

3 § än böter.

 Om talan avser

förverkande av (4 § första stycket)

beslagtagen egendom,

får kungörelsedelgivning

av stämningen ske

enligt de förutsätt-

ningar som anges i 15 §

delgivningslagen

(1970:428). Dessa

regler får också (4 § andra stycket)

tillämpas, om den mot

vilken talan förs är

okänd.

 Om värdet av den

beslagtagna egendomen Utfärdas stämning,

uppskattas till mindre skall den mot vilken

än tvåtusen kronor, får talan riktas föreläggas

delgivning ske genom att inställa sig till

att stämningen anslås på huvudförhandling vid

rättens kansli. påföljd att egendomen

 I stämningen skall den annars kan förklaras

mot vilken talan förverkad. Uteblir han,

riktas föreläggas att skall egendomen förkla-

inställa sig till ras förverkad, om det

huvudförhandling vid inte framgår att talan

påföljd att egendomen är ogrundad.

annars får förklaras

förverkad. Uteblir han,

skall egendomen

förklaras förverkad, om

det inte framgår att

talan är ogrundad.

4 §[1] 3 §

 Om värdet av Avser saken

beslagtagen egendom förverkande av

uppskattas till mindre beslagtagen egendom,

än en tiondel av det får frågan om förverkande

basbelopp enligt lagen prövas av åklagaren. Om

(1962:381) om allmän värdet av det som skall

försäkring som gällde då förverkas uppgår till

beslaget verkställdes, betydande belopp eller

får åklagaren pröva frågan om det finns andra sär-

om förverkande. Ett skilda skäl, skall dock

beslut om förverkande frågan om förverkande

skall meddelas prövas av rätten.

skriftligen. Den från Åklagarens beslut i

vilken beslaget har fråga om förverkande

skett får hos åklagaren skall meddelas

anmäla missnöje med för- skriftligen. Den som

verkandebeslutet inom drabbats av beslaget

en månad från det han får hos åklagaren anmäla

fick del av det. I missnöje med

fall som anges i 3 § förverkandebeslutet

första stycket får be- inom en månad från det

slutet delges genom att han fick del av

att det anslås på rättens det.

kansli. Anmäls missnöje, skall

 Anmäls missnöje, skall beslutet om förverkande

beslutet om förverkande inte vidare gälla. Om

inte vidare gälla. Om åklagaren inte häver be-

beslaget inte hävs, slaget, skall han väcka

skall åklagaren väcka talan om egendomens

talan om egendomens förverkande. Har talan

förverkande. Har detta inte väckts inom en

inte skett inom en månad från det anmälan

månad från det anmälan kom in, skall beslaget

kom in till åklagaren, gå åter.

skall beslaget gå åter. Uppgår värdet av det

 som skall förverkas

 till mindre än en tion-

 del av det basbelopp

 enligt lagen (1962:3-

 81) om allmän försäkring

 som gällde då beslaget

 verkställdes eller

 saknar egendomen salu-

 värde, får också polisman

 besluta om förverkande,

 om det är uppenbart att

 förutsättningarna för ett

 förverkande är

 uppfyllda. Därvid gäller

 andra och tredje

 styckena. Missnöjesanm-

 älan skall dock inges

 till polismyndigheten.

 Finner

 polismyndigheten att

 talan om förverkande bör

 föras, skall ärendet

 överlämnas till åklagare.

 Närmare föreskrifter

 om polismans rätt att

 besluta om förverkande

 meddelas av Rikspolis-

 styrelsen.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1989:653.

4 §

(3 § första stycket) Avser saken

 förverkande av

 beslagtagen egendom,

 får kungörelsedelgivning

 av beslutet eller

 stämningen ske enligt

 de förutsättningar som

 anges i 15 §

 delgivningslagen

(3 § andra stycket) (1970:428). Dessa

 regler får också

 tillämpas, om den från

 vilken förverkande sker

 är okänd.

 Om värdet av den

 beslagtagna egendomen

 uppskattas till mindre

 än en tiondel av det

 basbelopp enligt lagen

 (1962:381) om allmän

 försäkring som gällde då

 beslaget verkställdes

 eller om egendomen

 saknar saluvärde, får

 delgivning ske genom

 att beslutet eller

 stämningen anslås på rätt-

 ens kansli.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

2.15Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 10 kap. 8 § plan- och bygglagen (1987:10) skall ha

följande lydelse

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

10 kap.

8 §

 Frågor om byggnadsavgift och särskild avgift prövas av byggnadsnämnden.

 Finner

byggnadsnämnden att

förutsättningar

föreligger att ta ut

tilläggsavgift på grund

av bestämmelserna i 7 §

första och andra

styckena, skall nämnden Frågor om

anmäla förhållandet till tilläggsavgift prövas av

allmän åklagare. allmän förvaltnings-

 Frågor om domstol på talan av

tilläggsavgift prövas av byggnadsnämnden.

allmän domstol på talan Prövningstillstånd

av åklagaren. Talan får krävs vid överklagande

väckas endast om till kammarrätten.

byggnadsnämnden har

gjort anmälan enligt

andra stycket. I fråga

om sådan talan tillämpas

bestämmelserna i

rättegångsbalken om åtal

för brott på vilket inte

kan följa svårare straff

än böter och om kvarstad

i brottmål.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har talan väckts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.16Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

 Härigenom föreskrivs att 41, 43, 45, 46 och 48 §§ jaktlagen (1987:259) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 41 §

 För att främja viltvården eller andra liknande ändamål som är förenliga med

syftet med denna lag får regeringen meddela föreskrifter om skyldighet för den

som jagar

 1. att betala en årlig avgift (jaktvårdsavgift),

 2. att betala en 2. att betala en

avgift för vissa slag avgift för vissa slag

av vilt som fälls. av vilt som fälls,

 3. att betala en

 särskild avgift för vilt

 som fällts i strid mot

 vad som bestämts i en

 för jakt meddelad

 licens.

 Avgifter som avses i första stycket 1 skall bilda en fond (jaktvårdsfonden)

som efter regeringens bestämmande får användas för angivna ändamål.

 43 §

 För jaktbrott döms till böter eller fängelse i högst sex månader den som

 1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde

eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter

mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen eller

 2. med uppsåt eller 2. med uppsåt eller

av oaktsamhet bryter av grov oaktsamhet

mot 3 §, 31 § första bryter mot 3 §, 31 §

stycket, 32 § eller mot första stycket, 32 §

en föreskrift som har eller mot en föreskrift

meddelats med stöd av som har meddelats med

25 §, 29 § 1 eller 30 § stöd av 25 §, 29 § 1

första stycket. eller 30 § första

 stycket.

 45 §[1]

 Till böter döms den Till böter döms den

som med uppsåt eller av som med uppsåt eller av

oaktsamhet grov oaktsamhet

 1. bryter mot 5 § andra stycket, 6 § första stycket eller 13 §,

 2. underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd

av 26 §, om ansvar för gärningen inte kan ådömas enligt lagen (1951:649) om

straff för vissa trafikbrott,

 3. bryter mot 27 §, om ansvar för gärningen inte kan ådömas enligt brotts-

balken,

 4. underlåter att fullgöra skyldighet enligt 28 § eller vad som åligger honom

enligt 38 § andra stycket,

 5. bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 6 § andra stycket,

29 § 4, 30 § tredje stycket eller 31 § tredje stycket eller

 6. bryter mot 35 § eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 36 §,

37 §, 38 § första stycket, 40 § första stycket eller 41 § första stycket.

 Den som med uppsåt bryter mot 34 § döms till böter.

 Den som i annat fall

än som avses i 43 § 1

med uppsåt eller av

oaktsamhet åsidosätter

vad som bestämts i en

för jakt meddelad

licens döms till pen-

ningböter.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt denna paragraf.

 46 §

 Den som obehörigen Den som obehörigen

tar befattning med tar befattning med

vilt som han vet eller vilt som han vet eller

har skälig anledning har skälig anledning

anta har dödats eller anta har dödats eller

åtkommits genom åtkommits genom

jaktbrott eller brott jaktbrott, döms för

som avses i 45 § tredje jakthäleri till böter

stycket, döms för eller fängelse i högst

jakthäleri till böter sex månader.

eller fängelse i högst

sex månader.

 Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid

bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas sådana omständigheter

som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

 48 §

 Om någon har begått Om någon har begått

jaktbrott, jakthäleri jaktbrott eller

eller brott som avses jakthäleri, skall vilt

i 45 § tredje stycket, som han kommit över

skall vilt som han genom brottet förklaras

kommit över genom förverkat, om det inte

brottet förklaras för- är uppenbart oskäligt. I

verkat, om det inte är stället för viltet kan

uppenbart oskäligt. I dess värde helt eller

stället för viltet kan delvis förklaras

dess värde helt eller förverkat.

delvis förklaras för-

verkat.

 Det som förverkats tillfaller jakträttshavaren i de fall som föreskrivs av

regeringen.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:310.

2.17Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 17 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

3 kap.

17 §[1]

 Om ett byggnadsminne har ändrats i strid mot meddelade skyddsföreskrifter, får

länsstyrelsen förelägga ägaren att återställa ändringen om det är möjligt. Ett

sådant föreläggande får förenas med vite.

 Kronofogdemyndigheten får meddela särskild handräckning för att avbryta

pågående förstörelse av ett byggnadsminne eller för att återställa det. Även i

annat fall får handräckning beslutas, om det behövs för att bestämmelse i detta

kapitel skall efterlevas.

 Ansökan om Ansökan om

handräckning får göras av handräckning får göras av

länsstyrelsen eller länsstyrelsen. I fråga

allmän åklagare. I fråga om sådan handräckning

om sådan handräckning finns bestämmelser i

finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

lagen (1990:746) om betalningsföreläggande

betalningsföreläggande och handräckning.

och handräckning.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:872.

2.18Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopnings-

medel skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 §

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom som kan antas egendom som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

5 § gäller bestämmelserna 5 § gäller bestämmelserna

i rättegångsbalken, med i rättegångsbalken.

den avvikelsen att

bestämmelsen om att åtal

skall väckas inom viss

tid inte gäller i annat

fall än då rätten utsatt

sådan tid.

 Bestämmelserna i 2 § 1 Bestämmelserna i 2 § 1

och 3 samt 3 § lagen och 3 § lagen

(1958:205) om förverk- (1958:205) om

ande av alkoholhaltiga förverkande av

drycker m.m. skall alkoholhaltiga drycker

tillämpas på motsvarande m.m. skall tillämpas på

sätt då beslag har skett motsvarande sätt då

av medel som avses i 1 § beslag har skett av

denna lag. Tiden för medel som avses i 1 §

att anmäla missnöje denna lag. Tiden för

skall dock räknas från att anmäla missnöje

dagen för förordnandet. skall dock räknas från

 dagen för förordnandet.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

2.19Förslag till lag om ändring i ordningslagen (1993:1617)

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 31 § och 3 kap. 25 § ordningslagen

 (1993:1617) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 kap.

31 §

 Om en anordnare av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning har

gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i 29 §, får vad som har

uppburits i avgifter eller i någon annan ersättning för att bevista sam-

mankomsten eller tillställningen förklaras förverkat efter vad som kan anses

skäligt. Om ersättningen har utgått i något annat än pengar och om den inte

finns i behåll, får i stället värdet förklaras förverkat.

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom som kan antas egendom som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

första stycket, gäller första stycket, gäller

bestämmelserna i bestämmelserna om

rättegångsbalken om beslag i rättegångs-

beslag med den balken.

avvikelsen att bestäm-

melsen om att åtal

skall väckas inom viss

tid inte gäller i annat

fall än då rätten har

satt ut sådan tid.

3 kap.

25 §

 Har en offentlig plats tagits i anspråk för varor eller någon annan egendom i

strid med bestämmelserna i 1 §, får egendomen förklaras förverkad, om det behövs

för att förebygga fortsatt överträdelse och förverkandet inte är oskäligt.

 Vapen som har använts i strid med 6 § första eller andra stycket och ammu-

nition som är avsedd för vapnet, får förklaras förverkade efter vad som kan

anses skäligt.

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom som kan antas egendom som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

första eller andra första eller andra

stycket, gäller be- stycket, gäller be-

stämmelserna om beslag stämmelserna om beslag

i rättegångsbalken med i rättegångsbalken.

den avvikelsen att

bestämmelsen om att åtal

skall väckas inom viss

tid inte gäller i annat

fall än då rätten har

satt ut sådan tid.

 I fråga om beslag och förverkande av spritdrycker, vin eller starköl hos den

som förtär sådana drycker i strid med lokala föreskrifter finns bestämmelser i

lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

3 Ärendet och dess beredning

År 1990 tillkallades en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att

utreda åklagarverksamheten och brottmålsförfarandet. Kommittén antog namnet

Åklagarutredningen -90. I juni 1992 avgav utredningen (Ledamöter: biträdande

riksåklagaren Axel Morath, ledamöterna av riksdagen Sigrid Bolkeus, John[REDACTED_EFTERNAMN],

Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], Hans Göran Frank, Jerry[REDACTED_EFTERNAMN], Liisa[REDACTED_EFTERNAMN], Lotti

Ryberg, Bengt-Ola[REDACTED_EFTERNAMN], Allan Stutzinsky och Lars[REDACTED_EFTERNAMN] samt biträdande

rikspolischefen Bengt Frih) betänkandet Ett reformerat åklagarväsende (SOU

1992:61).

 Förslagen i betänkandet tar sikte på åklagarväsendets organisation, åklagarnas

uppgifter och brottmålsförfarandet. En sammanfattning av betänkandet och

utredningens lagförslag finns i bilaga 1 respektive bilaga 2. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet

(dnr 92-2972).

 Vid sin översyn av åklagarväsendets organisation analyserade Åklagarutredningen

flera organisationsmodeller. Utredningen fann härvid att endast två kan komma

ifråga - den nuvarande ordningen eller den s.k. regionmodellen. Mot bakgrund av

de överväganden om organisationen som Åklagarutredningen gjort beträffande den

lokala och regionala nivån inom åklagarväsendet gav regeringen, som gjorde

bedömningen att regionmodellen inte är lämplig som organisatorisk uppbyggnad för

åklagarväsendet, i november 1993 Riksåklagaren i uppdrag att bl.a. se över

indelningen i åklagardistrikt. Den 14 april 1994 gav regeringen Riksåklagaren

tilläggsuppdraget att se över bl.a. frågor rörande arbetsfördelningen mellan

lokala och regionala åklagarmyndigheter. Dessa uppdrag skall redovisas senast

den 3 oktober 1994. Den 14 april 1994 uppdrog regeringen även åt Riksåklagaren

att tillsammans med Rikspolisstyrelsen och Riksskatteverket utarbeta ett förslag

till fördjupat samarbete mellan berörda myndigheter vid bekämpning på central

nivå av ekonomisk brottslighet. Resultatet skall presenteras i en rapport senast

den 1 september 1994.

 Åklagarutredningen föreslog vidare att det borde göras en översyn av

Riksåklagarens verksamhet och organisation samt ansvarsförhållandena för

ADB-frågor inom åklagarväsendet. Mot bakgrund härav gav regeringen i juli 1992

Statskontoret i uppdrag att se över åklagarväsendets centrala organisation.

Uppdraget redovisades i februari 1993 i rapporten Riksåklagarens framtida roll

och organisation. Rapporten har remissbehandlats. I regleringsbrevet för

budgetåret 1992/93 uppdrog regeringen åt Riksåklagaren att analysera den

hittillsvarande omfattningen av Riksåklagarens tillsynsverksamhet. Uppdraget

redovisades i mars 1993 i promemorian Tillsynsverksamheten i Riksåklagarens

kansli. Regeringens överväganden i dessa frågor har redovisats i årets

budgetproposition (prop. 1993/94:100 bil. 3 s. 35 ff).

 I detta ärende tar regeringen med ett undantag upp betänkandets förslag i fråga

om åklagarens uppgifter och brottmålsförfarandet.

 Åklagarutredningen har föreslagit att polisens och åklagarnas befattning med

ärenden angående felparkeringsavgifter skall upphöra och att ett enhetligt

sanktionssystem, som bygger på det nuvarande systemet för uttagande av

kontrollavgift vid s.k. tomtmarksparkering, införs på parkeringsområdet. En

följd av detta skulle bli att kommunerna i stort tar över hela ansvaret för

parkeringsövervakningen. Förslaget syftar främst till att polis- och

åklagarväsendets resurser i än större utsträckning skall kunna användas för

brottsbekämpning. Förslaget har statsfinansiella konsekvenser som inte blivit

belysta under beredningen. Det kräver i den rådande ekonomiska situationen

därför ytterligare överväganden. Regeringen har för avsikt att ta upp denna

fråga i lämpligt sammanhang.

 I avsnitt 7.4 behandlas en fråga som, förutom av Åklagarutredningen, har

berörts i Rapport av Parlamentariska kommissionen med anledning av mordet på

Olof[REDACTED_EFTERNAMN] (SOU:1988:18). Även denna rapport har remissbehandlats. En för-

teckning över remissinstanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av vad

remissinstanserna anför i den fråga som tas upp nu finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr 88-1545).

 Här bör också nämnas att regeringen i propositionen Handläggning av ungdomsmål

(prop. 1994/95:12) tar upp en rad frågor om brottmålsförfarandet i ungdomsmål.

 Regeringen har uppmärksammat att 1 § lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m. erhållit en felaktig lydelse genom lagen (1994:1016)

om ändring i nämnda lag vilken ändring dock ännu inte trätt i kraft.

Felaktigheten består i att en tidigare ändring av paragrafen inte beaktats vid

den slutliga formuleringen av ändringsförfattningen. I detta ärende har därför

även tagits in ett förslag till ändring i lagen (1994:1016) om ändring i lagen

(1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker. Regeringen har inte ansett

det erforderligt att inhämta Lagrådets yttrande över denna redaktionella

justering.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 26 maj 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 5.

 Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga

6.

 Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten.

4 Allmänna utgångspunkter

Rättsväsendet har - liksom andra delar av den offentliga sektorn - ställts inför

uppgiften att med begränsade resurser klara av en växande arbetsmängd.

Brottmålen har generellt sett blivit mera komplicerade och svårutredda. Denna

utveckling innebär att ökade krav måste ställas på att rättsväsendets resurser

används på ett ändamålsenligt och effektivt sätt. Rättsväsendet måste vara

organiserat på ett sätt som ger förutsättningar för en optimal användning av

tillgängliga resurser. Vidare skall polis- och åklagarväsendet kunna koncentrera

sig på sina centrala uppgifter. Det regelsystem som styr brottmålsförfarandet

måste vara flexibelt och lämna utrymme för förenklade förfaranden i de fall då

sakens beskaffenhet är sådan att det t.ex. inte krävs att en fullständig

förundersökning genomförs eller att saken förs till rättegång.

 Åklagaren har viktiga uppgifter i samhällets kamp mot brottsligheten. En

förundersökning skall ledas av åklagaren så snart någon är skäligen misstänkt

för ett brott och saken inte är av enkel beskaffenhet. Åklagaren har initiativ-

rätt och i allmänhet beslutanderätt i fråga om tvångsmedel som kan bli aktuella

under en förundersökning. Sedan förundersökningen slutförts, beslutar åklagaren

om åtal skall väckas eller inte. Om åtal väcks så utför åklagaren talan vid

domstol. I viss utsträckning kan rättegång ersättas av att åklagaren utfärdar

ett strafföreläggande.

 Åklagarens uppgifter förutsätter att åklagarna är välutbildade och

omdömesgilla. Men för att åklagarna skall kunna fullgöra sina uppgifter på ett

bra sätt krävs också ett ändamålsenligt och till dagens krav anpassat regelverk.

Det finns mot denna bakgrund anledning att undersöka i vilken utsträckning de

regler som styr åklagarens arbete svarar mot de behov som finns i dag och i

framtiden. En sådan genomgång bör dock inte vara så begränsad att den endast

omfattar åklagarens egna uppgifter. Åklagaren har en central roll för ledningen

av polisens brottsutredande verksamhet. Vidare kommer domstolarnas prövning i

brottmål att starkt påverkas av hur åklagarna utför sitt arbete. Det finns på

flera punkter skäl att uppmärksamma åklagarnas uppgifter i ett sådant bredare

perspektiv.

 I arbetet med att effektivisera brottmålsförfarandet måste det hela tiden

hållas i minnet att systemet skall uppfylla kraven på rättssäkerhet. Regelverket

skall alltså vara utformat på ett sådant sätt att det uppfyller högt ställda

krav på ett rättssäkert förfarande.

 En naturlig utgångspunkt för övervägandena är att åklagare skall kunna

koncentrera sina insatser på brottsbekämpningen. Åklagarna har numera ganska få

uppgifter vid sidan av sin huvudfunktion. Enligt en del författningar har dock

åklagare fortfarande att föra talan om vissa viten och avgifter samt om

handräckning. Det är inte säkert att de skäl som en gång i tiden ledde till att

dessa uppgifter skulle fullgöras av åklagare har bärkraft i dag. Det finns

därför anledning att gå igenom och pröva om sådana sidouppgifter bör behållas

inom åklagarväsendet eller om de kan läggas på andra myndigheter. Utgångspunkten

är därvid att åklagarväsendet skall ha sådana uppgifter endast om starka skäl

talar för detta.

 Att belasta åklagare och polis med sådant som har litet eller rentav inget

straffvärde rimmar illa med det nutida synsättet på hur samhällets resurser för

brottsbekämpningen bör användas. Kriminalisering är inte det enda och inte

alltid det mest effektiva medlet som samhället har för att motverka oönskade

beteenden. Frågan om ett beteende bör vara kriminaliserat måste ses utifrån en

avvägning mellan bl.a. straffvärdet och resursinsatserna. Åklagar- och

polisväsendets insatser bör koncentreras på sådana förfaranden som utan tvivel

framstår som straffvärda. Avkriminalisering och alternativ till kriminalisering

har övervägts i skilda sammanhang. Det finns anledning att överväga dessa frågor

ytterligare.

 Grundvalen för den brottsutredande verksamheten är förundersökningen. Den utgör

dessutom en viktig grund för åklagarens verksamhet i övrigt. Förundersökningen

utgör t.ex. underlag för åklagarens beslut om åtal skall underlåtas och om ett

beteende kan beivras genom ett strafföreläggande. En förundersökning skall i

regel inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under

allmänt åtal har begåtts. En effektiv förundersökning är av stor betydelse för

åklagarväsendet och självfallet också för polisväsendet. En utgångspunkt för

övervägandena om förundersökningen är att regelsystemet måste vara flexibelt.

Brottsutredningar ställer olika krav på vilka åtgärder som behöver vidtas och

vilken dokumentation av resultatet av åtgärderna som är nödvändig. För att

effektivt ta till vara resurserna bör systemet vara utformat på ett sådant sätt

att åtgärder inte behöver vidtas och dokumentation inte behöva ske endast av

formella skäl. Det finns mot bakgrund av detta anledning att undersöka om det är

nödvändigt att genomföra en fullständig förundersökning i den utsträckning som

gäller i dag. Vidare har utvecklingen inom bl.a. elektronikens område medfört

helt nya möjligheter att dokumentera utredningen. Man bör därför överväga om man

bättre kan utnyttja modern teknik för att förenkla förundersökningsförfarandet

och förbättra förutsättningarna för åtalsbeslut och rättegång. Ett mål för

översynen av förundersökningsreglerna är att skapa ett effektivare förfarande

som leder till snabbare åtalsbeslut och en förkortad tid mellan brott och

straff.

 Ett mycket viktigt instrument för prioriteringar vid brottsbekämpningen är

reglerna om åtalsplikten och förundersökningsplikten. I Sverige gäller till

skillnad från många andra länder den principen att åklagaren har en absolut

åtalsplikt. Detta innebär att åklagaren, om inte annat är föreskrivet, är

skyldig att väcka åtal för alla brott som hör under allmänt åtal och där han på

objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. På motsvarande sätt är

polisen i princip skyldig att utreda alla sådana brott. Principen är dock inte

på något sätt undantagslös. Den inskränks genom regler om s.k.

förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse samt genom de särskilda

åtalsprövningsreglerna i brottsbalken och annan strafflagstiftning. Området för

åtalsunderlåtelse utvidgades senast 1985. Samtidigt infördes anknytande regler

om förundersökningsbegränsning. Syftet med begränsningarna av den absoluta

åtalsplikten är att koncentrera rättsväsendets resurser till de mest angelägna

uppgifterna. Samtidigt har 1985 års lagändringar satts i fråga, bl.a. från

kriminalpolitiska utgångspunkter. Det har hävdats att de innebär ett

principiellt otillfredsställande avsteg från principen om en absolut åtalsplikt.

Den åsikten har också framförts att den absoluta åtalsplikten har så många

undantag att den i sak inte skiljer sig särskilt mycket från ett system med

relativ åtalsplikt. Det nuvarande systemet bör granskas med hänsyn till detta.

Därvid bör ställning tas till om reglerna utgör en lämplig avvägning mellan de

delvis motstående intressen som gör sig gällande på denna punkt. Ett strikt

system med en grundläggande princip om absolut åtalsplikt är ägnat att främja

allas likhet inför lagen och motverkar misstankar om att polis och åklagare tar

obehöriga hänsyn vid brottsutredningar och åtalsprövning. Å andra sidan är det i

praktiken orealistiskt att alla brott skall kunna utredas och beivras på samma

sätt. Regelsystemet måste därför vara utformat på ett sådant sätt att rätts-

väsendets resurser inte tas i anspråk i onödan.

 Ett annat viktigt inslag i ett effektivt brottmålsförfarande är möjligheten

till förenklade reaktionsformer för förseelser och mindre allvarliga brott i

form av strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. De båda instituten

gör det möjligt att snabbt och med förhållandevis begränsade insatser beivra den

mindre allvarliga brottsligheten. En utvidgning av möjligheterna att använda

dessa reaktionsformer skulle medföra att de befintliga resurserna för brotts-

bekämpningen i större utsträckning kan användas på de områden där de bäst

behövs. Samtidigt måste beaktas att polis och åklagare vid dessa förfaranden

fullgör såväl den brottsutredande som den dömande funktionen. Det finns därför

en gräns för i vilken utsträckning man kan utvidga användningen av dessa

reaktionsformer.

 Ett annat område som bör uppmärksammas i detta sammanhang är reglerna om

förverkande och beslag. I fråga om förverkande, som sker utan samband med att

åtal väcks, är huvudregeln att saken skall prövas av domstol. Rör det sig om ett

föremål av mindre värde får dock åklagare själv besluta om förverkande. Om

beslag sker innan åtal har väckts, måste åklagaren hos domstol begära att tiden

för väckande av åtal skall förlängas i de fall åtal inte väcks inom en månad

från det beslaget gjordes. Det kan ifrågasättas om inte förfarandet i dessa

frågor kan förenklas.

 Regeringen kommer i det följande att på var och en av de nu nämnda punkterna

överväga vilka regelförändringar som kan göras i syfte att med bibehållen

rättssäkerhet förenkla och effektivisera brottmålsförfarandet. Därutöver tas

vissa frågor om inledande av förundersökning och ledningen av denna upp.

5 Renodling av åklagarverksamheten

5.1 Inledning

 En av utgångspunkterna för att åstadkomma ett effektivare brottmålsförfarande

måste vara att åklagarna skall kunna koncentrera sina insatser på sådant som

kräver åklagarkompetens. En strävan bör vara att förenkla hanteringen av mindre

betydelsefulla uppgifter för att frigöra resurser för de från kriminalpolitisk

synpunkt viktigare uppgifterna. Endast om starka skäl talar för det skall

åklagarväsendet handha uppgifter som inte har anknytning till förfarandet i

brottmål.

 Åklagarna har numera ganska få uppgifter vid sidan av sin huvudfunktion inom

brottmålsområdet. Det finns dock kvar ett antal sådana uppgifter som fortfarande

sköts av åklagare. Till dessa hör ärenden om tilläggsavgift vid olovligt

byggande och olika ärenden om handräckning.

 Antalet handlagda ärenden inom dessa områden är relativt sett få. Några stora

vinster ur resurssynpunkt kan därför i och för sig knappast stå att vinna om

åklagarväsendets befattning med den här typen av ärenden upphör. Detta är dock

inte i sig något skäl till att bevara nuvarande ordning. I tider av resurs-

knapphet är varje förändring som medför att åklagarna kan ägna mer tid åt sin

huvuduppgift inom brottmålsområdet av värde. Om ärenden av en viss typ

förekommer endast någon enstaka gång, kräver deras handläggning ofta dessutom

oproportionerligt stora resurser, eftersom någon erfarenhet av rättsområdet av

naturliga skäl då inte finns. Åklagaren måste ofta i varje enskilt fall skaffa

sig kunskaper om gällande rätt på området. Detta kan inte vara rationellt om det

finns andra myndigheter som får anses kompetenta att utföra en sådan talan. Vid

prövningen av om dessa uppgifter skall förbli en uppgift för åklagarväsendet

måste också ställas det kravet att en alternativ ordning framstår som minst lika

effektiv som den nuvarande utan att kraven på ett rättssäkert förfarande

åsidosätts.

5.2 Ärenden angående tilläggsavgifter för olovligt byggande

Regeringens förslag: Uppgiften att föra talan om

tilläggsavgift för olovligt byggande förs över från

åklagare till byggnadsnämnderna. Talan skall föras

vid länsrätt i stället för vid allmän domstol. Pröv-

ningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

 Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen har dock

inte behandlat frågan om det skall krävas prövningstillstånd vid överklagande

till kammarrätten.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig på denna punkt tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Plan- och bygglagen (1987:10) innehåller

bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande. I 10 kap. plan-

och bygglagen finns det bestämmelser om påföljder och ingripanden vid

överträdelser m.m. av bestämmelserna i plan- och bygglagen. Byggnadsnämnden i en

kommun kan förbjuda fastighetsägaren att vidta vissa åtgärder och förena

förbudet med vite. Byggnadsnämnden får också förelägga denne att utföra vissa

åtgärder. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite. Frågan om vitets

utdömande prövas av länsrätten på talan av byggnadsnämnden.

 Enligt 10 kap. 4 och 5 §§ plan- och bygglagen kan vissa åtgärder av en

fastighetsägare medföra att denne påförs en byggnadsavgift eller särskild

avgift. Det är byggnadsnämnden som prövar om en sådan avgift skall tas ut.

 Enligt 10 kap. 7 § kan i vissa fall en tilläggsavgift tas ut från fastig-

hetsägaren. Detta skall ske om någon utan lov utför en åtgärd som kräver

bygglov, rivningslov eller marklov, om åtgärden innebär att en byggnad uppförs,

en tillbyggnad görs eller om en byggnad helt eller delvis tas i anspråk eller

inreds för ett väsentligen annat ändamål än det för vilket byggnaden eller

byggnadsdelen senast har använts, eller för vilket bygglov har lämnats.

Tilläggsavgift skall också tas ut om en sådan åtgärd innebär att en byggnad

rivs.

 Tilläggsavgift skall inte tas ut om rättelse sker innan frågan om påföljd eller

ingripande enligt bestämmelserna i 10 kap. plan- och bygglagen tas upp vid sam-

manträde med byggnadsnämnden. Avgift skall inte heller tas ut om åtgärden gäller

rivning av en byggnad och rivningen har skett med stöd av lag eller annan

författning, eller annars varit nödvändig för att avvärja eller begränsa

omfattande skada på annan egendom eller därför att byggnaden till stor del hade

skadats genom eldsvåda, eller någon annan liknande händelse. Om den olovliga

åtgärden gäller ett utrymme som inte är större än 10 kvadratmeter skall inte

heller någon avgift tas ut.

 Tilläggsavgift tas ut med ett belopp om 500 kronor för varje kvadratmeter som

åtgärden omfattat med avdrag för 10 kvadratmeter. Avgiften får i vissa fall

bestämmas till ett lägre belopp eller efterges helt.

 Frågan om tilläggsavgift skall tas ut prövas enligt 10 kap. 8 § av allmän

domstol på talan av åklagare. Talan får väckas endast om byggnadsnämnden gjort

en anmälan till åklagaren.

 Under 1990 inkom vid åklagarmyndigheterna i Sverige 230 ärenden angående

tilläggsavgifter för handläggning.

 Då en anmälan från byggnadsnämnden om att nämnden anser att det finns

förutsättningar att ta ut tilläggsavgift kommer in till allmän åklagare bifogas

regelmässigt den utredning och skriftväxling som förekommit i nämnden och mellan

nämnden och den som berörs av frågan. Denna utredning innehåller för det mesta

en grundlig dokumentation av vad som förekommit i sak. Åklagaren kan ofta fatta

beslut och väcka talan redan på grundval av detta material. Ibland behöver

utredningen kompletteras genom att ytterligare material hämtas in från

byggnadsnämnden. I en del fall håller polisen på uppdrag av åklagaren ett förhör

med den person som saken berör. Tingsrättens avgörande av saken sker genom dom.

Denna kan på vanligt sätt överklagas till hovrätt och Högsta domstolen.

 Fram till den 1 juli 1985 förde allmän åklagare även talan i allmän domstol om

bl.a. utdömande av viten som byggnadsnämnden förelagt enligt de dåvarande

bestämmelserna i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt

byggande m.m. Numera, sedan den nya lagen (1985:206) om viten trätt i kraft,

förs en sådan talan i länsrätt på talan av byggnadsnämnden. I propositionen

1984/85:96 med förslag till lag om viten m.m. fann föredragande

departementschefen att såväl tingsrätt som länsrätt i och för sig var lämpliga

organ för handläggning av de mål som det där gällde. Departementschefen ansåg

att den lösningen borde väljas som innebar att arbetskapaciteten hos de

inblandade myndigheterna togs till vara på bästa sätt. Han anförde vidare (s. 38

ff).

Av stor betydelse för bedömningen blir därvid om man anser att det innebär

övervägande fördelar från rättssäkerhets- och effektivitetssynpunkter att allmän

åklagare har att föra talan om vitets utdömande. Den alternativa ordning som

närmast förtjänar övervägas och som också har förespråkats av flera

remissinstanser skulle innebära att talan i stället förs av den myndighet som

har förelagt vitet. Sistnämnda ordning förekommer som framgått redan i dag i en

hel del fall. På ett speciellt område av intresse i det här sammanhanget -

byggnadslagstiftningens, se prop. 1975/76:164 s. 57-58 - har en sådan lösning

diskuterats men av skilda skäl inte ansetts böra genomföras. När det som nu är

fråga om en generellt inriktad lagstiftning bör frågan emellertid bedömas

förutsättningslöst.

 Vid en sådan bedömning finner jag det till en början klart att

rättssäkerhetsskäl inte kan åberopas mot en ordning som innebär att den

ansvariga myndigheten i stället för åklagaren får till uppgift att föra en fråga

om utdömande av vite under domstols prövning. Myndigheten har ju i de fall som

diskuteras här tillagts den långt viktigare och för den enskilde mera

betydelsefulla frågan att utforma själva föreläggandet. I realiteten är det f.ö.

redan nu fackmyndigheten som initierar processen genom att anmäla frågan till

åklagaren. Om myndigheten i stället får uppgiften att göra ansökan hos domstol,

synes detta inte vare sig från rättssäkerhets- eller resurssynpunkt i sak

innebära någon avgörande skillnad./ - - - /När det gäller de

effektivitetssynpunkter som här gör sig gällande kan som rättegångsutredningen

har påpekat en fördel med den nuvarande ordningen sägas vara att åklagaren,

enligt vad tillgänglig statistik utvisar, i praktiken sållar bort en del av de

ärenden som de olika förvaltningsmyndigheterna har anmält. I en del fall beror

väl detta på att preskription hinner inträda, men det kan antas att det i viss

utsträckning också gäller ärenden där åklagaren bedömer att en process om vitets

utdömande blir resultatlös. Om man väljer en ordning enligt vilken åklagaren

inte längre skall föra talan, skulle därmed sannolikt domstolarna i en del fall

belastas med vad som kan vara onödiga processer. Mot detta står å andra sidan

att åklagarväsendet f.n. är och under överskådlig tid kommer att vara

synnerligen arbetsbelastat. I praktiken upplevs inte sällan omgången via

åklagare från fackmyndigheters och kommunala nämnders sida som en flaskhals i de

ärenden som det här gäller. Klart är också att ju fler myndigheter som blir

inblandade i ett visst ärende om utdömande av vite desto längre tid tar

förfarandet. Det innebär uppenbarligen en rationalisering, om man kan minska

antalet myndigheter som har att ta befattning med dessa ärenden. I det

sammanhanget bör särskilt beaktas att åklagaren i praktiken får hämta in de

uppgifter som behövs för talans utförande från den myndighet som förelagt vitet.

Jag kan inte se några avgörande olägenheter med att övergå till en ordning

enligt vilken den myndighet som har förelagt vitet i flertalet fall också får

uppgiften att föra talan om vitets utdömande. De vinster som man härigenom

skulle göra i fråga om att tillgodose kraven på snabbhet och därmed effektivitet

i proceduren och att minska åklagarväsendets arbetsbörda är som jag ser det så

stora att jag anser att den lösningen bör väljas.

Justitieutskottet instämde i sitt betänkande i departementschefens bedömning att

rättssäkerhetsskäl inte talade mot en ordning som innebar att den myndighet som

utfärdat föreläggandet fick till uppgift att föra talan inför domstol (bet.

1984/85:JuU22 s. 19 f). Utskottets slutsats blev att man genom att lägga

uppgiften att föra talan på de myndigheter som hade utfärdat föreläggandet

skulle göra sådana vinster i fråga om snabbhet och effektivitet att förslaget

borde genomföras.

 Vad som anfördes som skäl för den nya ordningen i fråga om viten kan till

övervägande del också användas som argument för att befria åklagaren från

skyldigheten att föra talan om tilläggsavgift inför domstol och i stället anför-

tro byggnadsnämnden den uppgiften. Ett system som det nuvarande är inte

rationellt. Ytterligare en person - åklagaren - måste avsätta tid till att sätta

sig in i saken. Sedan uppgiften att föra talan om utdömande av viten, förelagda

med stöd av bestämmelserna i plan- och bygglagen, fördes över från åklagaren

till byggnadsnämnden, har nämnden att antingen självständigt handlägga och fatta

beslut i ärenden enligt plan- och bygglagen eller att föra talan i dessa inför

domstol med undantag av frågan om tilläggsavgift. Byggnadsnämnden torde vara den

instans som har den största sakkunskapen inom ämnesområdet. Det finns enligt

regeringens mening inte några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt mot att

föra över uppgiften att föra talan om uttagande av tilläggsavgifter till

byggnadsnämnden. Genom detta vinner man den fördelen att endast en myndighet är

inblandad i den primära handläggningen av denna typ av ärenden. Detta måste i

sig totalt sett innebära en resursbesparing. Till detta kommer att

åklagarväsendet slipper den belastning som denna uppgift innebär. Sammantaget

anser regeringen därför att skälen för att föra över ärendena angående

tilläggsavgifter från åklagarväsendet till byggnadsnämnden överväger. Enligt

regeringens mening bör som en konsekvens av detta talan i dessa ärenden föras i

allmän förvaltningsdomstol, dvs. länsrätten, och inte som nu i allmän domstol.

 Genom en lagändring, som träder i kraft den 1 oktober 1994, har regler om

prövningstillstånd i kammarrätt införts (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24,

rskr. 1993/94:319, SFS 1994:436). Reglerna är utformade efter mönster av vad som

gäller för prövningstillstånd i hovrätt. Det innebär att prövningstillstånd får

beviljas om det finns anledning att ändra länsrättens avgörande

(ändringsdispens), om det är av vikt för ledningen av rättstillämpningen att

överprövning görs (prejudikatdispens) eller om det annars finns synnerliga skäl

att pröva talan (extraordinär dispens).

 Sedan en tid krävs prövningstillstånd i hovrätten för bl.a. bötesmål. Tilläggs-

avgift enligt plan- och bygglagen har stora likheter med böter. Såvitt avser

frågan om prövningstillstånd finns inte anledning att behandla mål om

tilläggsavgift på annat sätt än bötesmål. Regeringen föreslår därför att en

regel om prövningstillstånd införs i fråga om mål om tilläggsavgift enligt plan-

och bygglagen. Regeringen kommer i annat sammanhang ta upp frågorna om

instansordningen och prövningstillstånd i övriga byggmål.

5.3 Ärenden angående handräckning

Regeringens förslag: Åklagare skall inte längre ha

som uppgift att föra talan om handräckning enligt

lagen (1939:608) om enskilda vägar, naturvårdslagen

(1964:822) och lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m. Åklagares uppgift att föra talan om

handräckning enligt den i bilaga B till gräns-

älvsöverenskommelsen den 16 september 1971 mellan

Sverige och Finland intagna stadgan för fisket

inom Torne älvs fiskeområde behålls oförändrad.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig i denna fråga tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Allmän åklagare kan enligt ett begränsat antal

författningar göra framställning om handräckning i olika hänseenden.

 Lagen (1939:608) om enskilda vägar innehåller bestämmelser som i olika

avseenden reglerar frågor som har samband med enskilda vägar. I femte kapitlet

finns bestämmelser om trafiksäkerheten. Enligt 100 § får länsstyrelsen, där det

är påkallat för att trafiksäkerheten på enskild väg eller del av en sådan skall

tillgodoses, förordna att det inom ett avstånd av högst tolv meter från

vägbanans mitt inte utan tillstånd från länsstyrelsen får uppföras byggnader.

Länsstyrelsen får också förordna att vissa andra åtgärder, som kan inverka

negativt på trafiksäkerheten, inte får vidtas. Enligt 106 § får länsstyrelsen

vid vite förelägga den som gjort något i strid mot ett förbud enligt 100 § att

undanröja eller ändra det utförda. Kronofogdemyndigheten får meddela

handräckning för rättelse av det som skett olagligt. Ansökan om handräckning får

göras av allmän åklagare, av nämnd som fullgör uppgifter inom plan- och

byggnadsväsendet samt av ägare eller innehavare av fastighet, som får använda

vägen. Lagen innehåller inte några straffbestämmelser.

 Enligt 2 § naturvårdslagen (1964:822) skall länsstyrelsen verka för naturvården

i länet. Statens naturvårdsverk har överinseende över naturvården i landet. I

naturvårdslagen finns det bestämmelser om nationalparker, naturreservat,

naturminnen, särskilda bestämmelser till skydd för växt- och djurarter,

friluftslivet och mot nedskräpning m.m. Regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer får meddela beslut och föreskrifter i olika avseenden

enligt vad som anges närmare i lagen. Om någon har överträtt ett beslut eller en

föreskrift enligt 39 § får länsstyrelsen förelägga denne att företa rättelse. I

vissa fall får en kommunal nämnd meddela ett sådant föreläggande. Föreläggandet

får förenas med ett vite. Vidare får kronofogdemyndigheten meddela handräckning

för att åstadkomma rättelse. En ansökan om handräckning får göras av allmän

åklagare, Statens naturvårdsverk, länsstyrelsen, den kommunala nämnd som har

hand om naturvårdsfrågor eller, i de fall kommunal nämnd får meddela

föreläggande, av den nämnden. I propositionen 1994/95:10 Miljöbalk föreslås att

en ansökan om handräckning i de angivna situationerna i stället skall göras av

en särskild tillsynsmyndighet.

 I Kungl. Maj:ts kungörelse (1971:1018) om tillämpning av stadgan för fisket

inom Torne älvs fiskeområde anges att den i bilaga B till gräns-

älvsöverenskommelsen av den 16 september 1971 mellan Sverige och Finland intagna

stadgan för fisket inom Torne älvs fiskeområde skall gälla fr.o.m. den 1 januari

1972 och så länge som gränsälvsöverenskommelsen är i kraft. I 39 § stadgan anges

att om det är uppenbart att fiskeredskap har satts ut eller annan anordning

vidtagits i strid mot vad som gäller enligt vissa angivna artiklar i

gränsälvsöverenskommelsen och rättelse inte sker, får den som lider skada hos

utmätningsmannen på orten ansöka om handräckning. Om ett allmänt fiskeintresse

berörs kan även åklagare, statens fiskeritjänsteman eller fisketillsynsman som

förordnats av en statlig myndighet ansöka om handräckning.

 I lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. finns det bestämmelser om fornminnen,

byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen samt om utförsel av kulturföremål ur

landet. Enligt 1 kap. 2 § har länsstyrelsen tillsyn över kulturminnesvården i

länet. Riksantikvarieämbetet och Statens historiska museer har överinseende över

kulturminnesvården i landet. Enligt 3 kap. 17 § får länsstyrelsen, om ett

byggnadsminne har ändrats i strid mot meddelade skyddsföreskrifter, förelägga

ägaren att återställa ändringen om det är möjligt. Ett sådant föreläggande får

förenas med vite. Kronofogdemyndigheten får enligt samma lagrum besluta om

handräckning för att avbryta en pågående förstörelse av ett byggnadsminne eller

för att återställa det. Även i annat fall får handräckning beslutas, om det

behövs för att bestämmelserna skall efterlevas. Ansökan om handräckning får

göras av länsstyrelsen eller av allmän åklagare.

 I samtliga de författningar med vilkas stöd åklagaren kan föra talan om

handräckning kan sålunda talan även föras av någon sakmyndighet och/eller av en

enskild som berörs av förhållandet. I fråga om kulturminneslagen gäller dessutom

att åklagaren vid sidan av länsstyrelsen får föra talan om handräckning enligt 3

kap. 17 § men inte om handräckning enligt 2 kap. 22 §. I detta fall förs talan

av Riksantikvarieämbetet eller länsstyrelsen.

 Enligt regeringens mening finns det inte något sakligt skäl till att uppgiften

att föra talan om handräckning i vissa fall fortfarande skall finnas kvar som en

uppgift för allmän åklagare. Uppgiften kan utan några olägenheter skötas av

respektive sakmyndighet eller av den som berörs av saken. Regeringen föreslår

därför att uppgiften att föra talan i dessa ärenden med ett undantag inte längre

skall åligga allmän åklagare. Den i 31 § i stadgan till

gränsälvsöverenskommelsen föreskrivna ordningen att bl.a. åklagare kan söka

handräckning om ett allmänt fiskeintresse berörs är tillkommen genom en

överenskommelse mellan Sverige och Finland. Det är därför inte möjligt att från

svensk sida ensidigt avskaffa åklagarens möjlighet att föra sådan talan om

handräckning.

 Om regeringens förslag till miljöbalk antas av riksdagen kan det bli inaktuellt

att genomföra ändringar i naturvårdslagen.

5.4 Ärenden angående viten

Regeringens förslag: Åklagarnas befattning med

ärenden om generella viten behålls. Åklagare skall

inte längre ha som uppgift att föra talan om ut-

dömande av vite enligt 2 kap. 15 § utsökningsbalken.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig på denna punkt tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Den 1 juli 1985 trädde lagen (1985:206) om

viten i kraft. Viteslagen gäller enligt 1 § för viten som enligt lag eller annan

författning får föreläggas av myndigheter. I stora delar gäller lagen dock inte

för sådana viten som riktar sig till var och en, s.k. generella viten. Lagen

skall inte heller tillämpas om annat följer av vad som är särskilt föreskrivet.

 Som en följd av att viteslagen tillkom upphörde i stort sett åklagarnas

befattning med viten. Enligt den huvudregel som finns i 6 § skall frågor om

utdömande av viten prövas av länsrätt på ansökan av den myndighet som har

utfärdat vitesföreläggandet. I fråga om viten som har förelagts en part eller

annan för att något skall fullgöras i en rättegång eller i ett annat motsvarande

förfarande gäller att frågor om utdömande av vitet prövas utan särskild ansökan

av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. Enligt 7 § skall tingsrätt

pröva frågor om utdömande av generella viten. Tingsrätten skall vidare pröva

frågan i de fall vitet avser ett säkerställande av ett enskilt anspråk eller om

i något annat fall tingsrätten själv eller, efter talan mot rättens beslut,

högre rätt har förelagt vitet. Om det i en särskild lag eller författning finns

avvikande bestämmelser gäller i stället dessa.

 Enligt 8 § skall, då frågan om utdömande av vite prövas av en tingsrätt, målet

i tillämpliga delar handläggas enligt reglerna i rättegångsbalken för bötes-

brott. Av viteslagen framgår dock inte att åklagare skall föra talan i några mål

om utdömande av viten. Detta regleras i stället i de respektive författningar

där den aktuella vitesregeln finns. I de fall ett generellt vite är föreskrivet

finns det inte några bestämmelser som säger att åklagaren skall föra talan om

vitets utdömande. Som rättsläget var före viteslagens tillkomst ansågs det att

frågan om vitets utdömande ankom på allmän domstol om inte annat var

föreskrivet. Talan fördes då, om inte annat var föreskrivet, av allmän åklagare.

Viteslagens bestämmelser gäller förutom 7 och 8 §§ inte för generella viten.

Mot bakgrund av detta, och då det generella vitet till sin natur är mycket likt

ett bötesstraff, kan den slutsatsen dras att någon ändring av rättsläget i fråga

om de generella vitena inte har skett genom viteslagens tillkomst och inte

heller har varit avsedd. Det får därför även i dag anses ankomma på allmän

åklagare att föra talan om utdömande av generella viten.

 Enligt 2 kap. 15 § utsökningsbalken får kronofogdemyndigheten, när den enligt

vissa bestämmelser i balken förelägger en svarande eller tredje man att fullgöra

eller underlåta något, föreskriva vite. Enligt andra stycket i 15 § skall frågan

om utdömande av ett sådant vite prövas av tingsrätt på talan av allmän åklagare

eller kronofogdemyndigheten.

 I 2 kap. 9 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ges länsstyrelsen rätt att

meddela föreskrifter till skydd för en fast fornlämning. Länsstyrelsen får också

under vissa förutsättningar fridlysa en plats där fornfynd påträffats till dess

platsen har undersökts. Sådana föreskrifter och fridlysningar får förenas med

ett vite. Detta är ett generellt vite, dvs. det riktar sig till var och en.

 Ärenden angående generella viten är till sin natur närmast jämförbara med

bötesstraff. Utredning bör i dessa fall rimligen ske på samma sätt som görs i

motsvarande situationer där böter är stadgat. Enligt regeringens mening är det

därför ändamålsenligt att talan om utdömande av generella viten även

fortsättningsvis ankommer på allmän åklagare.

 I fråga om vite enligt 2 kap. 15 § utsökningsbalken anser vi att åklagarnas

befattning därmed bör avskaffas. Kronofogdemyndigheten kan självklart på egen

hand ha ansvaret för talan om utdömande av vite. Några ärenden enligt denna

bestämmelse inkom under år 1990 inte till åklagarmyndigheterna för handläggning.

Även detta talar för att åklagarens formella rätt att föra sådan talan upphävs.

6 Frågor om avkriminalisering

6.1 Allmänna överväganden

Regeringens bedömning: Kriminalisering som en

metod för att söka hindra överträdelse av olika

normer i samhället bör användas med försiktighet.

Rättsväsendet bör inte belastas med sådant som har

ringa eller inget straffvärde. Kriminalisering är

heller inte det enda och inte alltid det mest

effektiva medlet för att motverka oönskade

beteenden. Det allmännas resurser för

brottsbekämpning bör koncentreras på sådana

förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller

fara och som inte kan bemötas på annat sätt.

 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig över utredningens

bedömning tillstyrker denna eller lämnar den utan erinran.

 Skälen för regeringens bedömning: Brottsligheten har under de senaste

årtiondena ökat på ett sätt som inger oro. Särskilt gäller detta den all-

varligare brottsligheten. Visserligen förefaller det som om trenden i vart fall

tillfälligt har brutits då de två senaste årens statistik uppvisar i stort sett

oförändrade siffror vad gäller det totala antalet anmälda brott. Fortfarande är

dock nivån sådan att den inte kan accepteras. Rättsväsendet har inte kunnat

tillföras resurser som svarar mot utvecklingen av brottsligheten. Tvärtom

framgår av tillgänglig statistik att antalet lagförda brott totalt sett inte

ökat under senare år.

 Det kan på goda grunder antas att rättsväsendets resurser i viss utsträckning

tas i anspråk för relativt bagatellartade och föga straffvärda förseelser

samtidigt som allvarliga och av statsmakterna prioriterade brott kan förbli

outredda på grund av att resurser för utredningen saknas. Dessa omständigheter

ger anledning att pröva olika möjligheter att begränsa tillämpningen av olika

straffbestämmelser vad avser den mindre allvarliga brottsligheten.

Lagstiftningens normerande och informerande syfte kan i många fall tillgodoses

även utan kriminalisering.

 Kriminalisering innebär att straff föreskrivs för en viss handling. Bakom

kriminaliseringen ligger ett politiskt ställningstagande att gärningen i fråga

är så förkastlig att den bör vara straffsanktionerad. Därutöver innebär krimi-

naliseringen en grund för polis, åklagare och domstolar att inom ramen för sina

respektive roller i rättsväsendet se till att ett straff eller annan påföljd

fastställs för den som gjort sig skyldig till det kriminaliserade förfarandet.

 Syftet med kriminaliseringen är naturligtvis ytterst att människor skall av-

hålla sig från det straffsanktionerade beteendet. Straffet är i sig repressivt.

Avsikten är att det skall verka avskräckande. Särskilt vid allvarligare

brottslighet som riktar sig mot enskilda kan straffet också fungera som en form

av upprättelse för brottsoffret. Det kan vidare innebära att den brottslige i

vart fall under en tid förhindras att begå nya brott. Även om givetvis ett

behandlingsinriktat innehåll av verkställighet av straff alltid bör eftersträvas

saknar emellertid straffet till skillnad från vissa andra tvångsingripanden från

det allmännas sida i princip reparativ funktion. Straffet är i denna bemärkelse

ett uttryck för ensidig maktutövning från det allmännas sida. Att belägga ett

förfarande med straff är sålunda en drastisk åtgärd, vilken bör föregås av

ingående överväganden från den normgivande maktens sida.

 Emellertid har vad som kan betecknas som en straffrättslig inflation under

många år varit betydande. Straffbestämmelser, särskilt inom specialstraffrätten,

har införts i mängd. Detta har ofta skett utan att det i lagstiftningsärendena

förts någon principiell diskussion om lämpligheten av att kriminalisera olika

typer av beteenden. Tillräcklig uppmärksamhet har vidare sällan ägnats åt frågan

om det allmänna har tillräckliga resurser för att upptäcka och utreda

överträdelser av straffbudet samt att lagföra eventuella gärningsmän.

 Beträffande vissa förfaranden, såsom t.ex. misshandel och stöld, har kriminali-

seringen en djup och traditionell folklig förankring, vilken har sin grund i

människors etiska och moraliska värderingar. Sådana gärningar, vilka vanligen är

straffbelagda genom bestämmelser i brottsbalken, utgör kärnan av det område som

bör vara kriminaliserat. Det kan antas att upprätthållandet av straffansvar för

sådana beteenden utgör en viktig grund för att brott i allmänhet anses som en

klandervärd handling. Begreppet brott kopplas sålunda samman med handlingar

vilka det sedan gammalt råder enighet om att de är förkastliga. En föreskrift om

straffansvar blir därigenom en signal som talar om att det straffbelagda för-

farandet inte endast kan föranleda en negativ reaktion från det allmännas sida

utan att det också är socialt oacceptabelt. Detta sociala ogillande har

säkerligen stor betydelse för efterlevnaden av straffsanktionerade bestämmelser,

i vissa fall större än straffhotet som sådant.

 Vid en straffrättslig inflation kan emellertid denna funktion av krimi-

naliseringen urvattnas. Utöver det nyss nämnda kärnområdet är det inte en gång

för alla givet vad som skall vara brottsligt. Straffansvar stadgas för olika

gärningar från en tid till en annan, beroende på vilka övriga regler och

värderingar som råder i samhället. Om straff föreskrivs för helt bagatellartade

förseelser finns en risk att straffhotet inte längre får den tyngd som det är

avsett att ha. Människor börjar skapa sig sina egna handlingsregler enligt vilka

det är tillåtet att bryta mot sådana bestämmelser som ur den enskildes per-

spektiv inte framstår som sakligt motiverade. Denna risk förstärks om antalet

straffbestämmelser blir så stort att rättsväsendets resurser inte räcker till

för att beivra ens tillnärmelsevis alla överträdelser. Straffbestämmelserna får

då inget verkligt innehåll, utan framstår endast som tomma hot. Eventuellt

utdömda påföljder kan komma att upplevas som orättfärdiga därför att de drabbar

slumpartat och till synes godtyckligt.

 Kriminalisering av ett visst förfarande leder inte automatiskt till att den som

gör sig skyldig till förfarandet i fråga drabbas av straff. Detta är beroende av

flera faktorer. För det första måste överträdelsen komma till myndigheternas

kännedom. Sedan måste det finnas resurser för att utreda brottet och att

identifiera en gärningsman. Vidare skall det vara möjligt att bevisa brottet

inför en domstol. Slutligen måste det när straffet väl dömts ut finnas resurser

för att verkställa det. Om någon länk i denna kedja brister, blir följden att

det förfarande som straffbestämmelsen var avsedd att förhindra i praktiken

förblir osanktionerad. Hela det straffrättsliga reaktionssystemet kan då skadas.

Vid varje ny kriminalisering bör därför övervägas om rättsväsendet verkligen

förmår göra allvar av straffhotet. Därvid måste särskilt beaktas att

rättsväsendet vid brist på resurser bör prioritera bekämpningen av den

allvarligare brottsligheten på bekostnad av sådana förseelser som har ringa

straffvärde. Om överträdelser av en straffbestämmelse på grund härav eller av

annan anledning kan antas komma att lämnas utan åtgärd måste övervägas om

bestämmelsen alls bör gälla.

 Kriminaliseringen måste också präglas av legalitet och förutsebarhet. Straff-

bestämmelser måste ges ett sådant innehåll att det blir möjligt för den enskilde

att undvika att göra sig skyldig till straffbara gärningar och att påföljden vid

en överträdelse i någon mån går att förutse. Om straffbestämmelserna blir så

många att den enskilde, trots de bästa föresatser, riskerar att begå brott måste

gränsen för användningen av kriminalisering såsom metod för att styra

medborgarnas beteende ha passerats. Särskild uppmärksamhet bör i detta

sammanhang ägnas det subjektiva rekvisitet. Beträffande brottsbalksbrott gäller

med några enstaka undantag att endast uppsåtliga brott är straffbara. Inom

specialstraffrätten har det varit mycket vanligt att det inte uttryckligen

angetts vilket subjektivt rekvisit som krävs för straffansvar. I sådana fall har

straffbestämmelserna tolkats så att det för ansvar räckt med oaktsamhet. Nyligen

har emellertid beslutats att huvudregeln i brottsbalken, att det alltid skall

krävas uppsåt för ansvar om inte annat angetts, skall utvidgas till att även

omfatta specialstraffrättsliga bestämmelser (prop. 1993/94:130, bet.

1993/94:JuU27, rskr. 1993/94:321, SFS 1994:458).

 Inom specialstraffrätten har i vart fall vid lindrigare förseelser ibland

mycket ringa oaktsamhet krävts för att straffansvaret skall slå till. Vid vissa

bagatellartade förseelser, särskilt om händelsen inträffat i näringsverksamhet,

har ansvaret bedömts vara i det närmaste strikt. Det kan enligt regeringens

mening starkt ifrågasättas om en straffsanktion skall användas på detta sätt.

Som ovan framhållits är syftet med en kriminalisering att människor skall

avhålla sig från det straffsanktionerade beteendet. För att straffhotet skall

fylla någon funktion måste det därför vara möjligt att undgå att göra sig

skyldig till det straffbara förfarandet. En kriminalisering där straffansvaret

inträder oberoende av vållande hos gärningsmannen brister med avseende på denna

grundläggande funktion. Det sagda innebär att strikt ansvar i princip inte bör

förekomma inom straffrätten.

 Inte heller bör såsom princip hur lindrig oaktsamhet som helst vara straffbar.

Också här gör sig de allmänna principerna om legalitet och förutsebarhet

gällande. För att ett straffanspråk skall uppfattas som befogat bör i princip

krävas att gärningsmannen gjort sig skyldig till medvetet risktagande eller att

vårdslösheten framstår som särskilt klandervärd i något annat avseende. Det

skall alltså ha varit möjligt för gärningsmannen att genom ett positivt och

rationellt handlande sett utifrån hans egen kapacitet undvika den straffbara

händelsen.

 Vad nu anförts talar för att kriminalisering som en metod för att söka hindra

överträdelse av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Enligt

Åklagarutredningen bör, för att en kriminalisering skall framstå som befogad,

följande faktorer föreligga

1. ett beteende kan föranleda påtaglig skada eller fara

2. alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara rationella eller

skulle kräva oproportionerligt höga kostnader

3. straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar

4. straffsanktion skall utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke

önskvärda beteendet

5. rättsväsendet skall ha resurser att klara av den eventuellt ytterligare

belastning som kriminaliseringen innebär.

Regeringen kan i allt väsentligt ställa sig bakom utredningens sålunda for-

mulerade krav, vilka också godtagits av remissinstanserna.

6.2 Allmänna förutsättningar för avkriminalisering

Utrymmet för avkriminalisering borde med de ovan angivna utgångspunkterna i och

för sig vara betydande. Det går emellertid inte att med ett slag avskaffa stora

mängder straffbestämmelser. Det som måste övervägas är i stället en

avkriminalisering av enskilda straffbelagda beteenden. Det teoretiska utrymmet

för avkriminalisering borde vara störst inom specialstraffrätten. Uppbyggnaden

av de straffrättsliga reglerna på detta område skiljer sig åt i mycket hög grad.

Det som är gemensamt för de flesta specialstraffrättsliga regler är dock att an-

svarsbestämmelserna är avsedda att sanktionera överträdelser av förbud eller

föreskrifter som getts i författning eller med stöd av författning. Det är

alltså de materiella reglerna som ger innehåll åt straffbestämmelsen. Vid

övervägande av om ett förfarande kan avkriminaliseras tvingas man ta ställning

inte bara till straffbestämmelsen som sådan utan även till de materiella

reglerna. Ur principiell synpunkt bör nämligen inte i lag eller annan

författning givna föreskrifter lämnas osanktionerade. Den riktiga åtgärden bör i

sådant fall vara att föreskriften som sådan utmönstras eller ges ett annat

innehåll. För att ta ställning till denna typ av åtgärder krävs i regel ingående

kunskap om det ämnesområde som regleringen avser. Det skulle således krävas en

analys inte bara av straffsanktionen utan också av behovet över huvud taget av

den materiella regleringen på det aktuella fackområdet. Endast i begränsad

utsträckning har sådana analyser varit möjliga att utföra inom ramen för

Åklagarutredningens arbete.

 Vad nu anförts innebär att endast ett fåtal konkreta förslag till av-

kriminaliseringar kan läggas fram i detta sammanhang. I det följande presenteras

förslag till begränsning av användningen av strafflagstiftning på olika områden,

dels genom avkriminalisering, dels genom införande av särskild åtalsprövning. I

ett fall föreslås i stället begränsning av möjligheten att ta ut avgift.

 Några remissinstanser har ifrågasatt om de av utredningen framlagda förslagen

till avkriminalisering innebär annat en marginell besparing åt det allmänna. Det

är självfallet svårt att finna lämpliga förslag till avkriminalisering som vart

och ett medför stora besparingar. De nu framlagda förslagen skall emellertid ses

som exempel på fall där det är möjligt att begränsa användningen av

strafflagstiftning. Exemplen bör kunna följas av flera i samband med att de

regelsystem som innehåller specialstraffrättsliga bestämmelser efter hand ses

över. En konsekvent strategi hos lagstiftaren att försöka undvika sådan krimi-

nalisering som inte uppfyller de krav som angetts ovan kan på längre sikt antas

frigöra inte obetydliga resurser inom rättsväsendet. Vinsterna med en sådan

strategi skall emellertid inte räknas i enbart ekonomiska termer. Som tidigare

antytts kan en minskad straffrättslig inflation också bidra till att upprätt-

hålla respekten för lagstiftningen på de områden där kriminaliseringen är

befogad.

6.3 Vårdslöshet i trafik

Regeringens förslag: Det straffbara området vid

vårdslöshet i trafik inskränks. Endast den som i

väsentlig mån brister i omsorg och varsamhet skall

dömas till straff enlig angiven bestämmelse. Lägsta

straff skall vara 30 dagsböter.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: I stort sett samtliga de remissinstanser som yttrar sig över

förslaget ställer sig positiva till att det straffbara området vid vårdslöshet i

trafik inskränks. Endast två instanser, Åklagarmyndigheten i Umeå och Stockholms

kommun, uttrycker tveksamhet och hänvisar därvid till trafiksäkerhetsaspekten.

Flera remissinstanser framför synpunkter angående utformningen av den föreslagna

lagtexten och vad utredningen anfört om dess tillämpning. Svea hovrätt föreslår

att brottsbenämningen byts ut mot "Allvarlig trafikovarsamhet" med motiveringen

att allmänheten lägger in någonting annat i ordet vårdslöshet än som i

normalfallet svarar mot straffbar oaktsamhet. Hovrätten för Västra Sverige

anmärker att straffbarheten enligt utredningens förslag inskränks endast

obetydligt och att ytterligare inskränkning bör eftersträvas i det fortsatta

lagstiftningsarbetet. Åklagarmyndigheten i Härnösand föreslår att all

vårdslöshet som inte är grov avkriminaliseras. Malmö tingsrätt och

Åklagarmyndigheten i Kristianstad menar däremot att förslaget är alltför

långtgående och förordar istället en lösning där straffbarheten inskränks endast

genom en föreskrift om lägsta påföljd.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 § lagen (1951:649) om straff för vissa

trafikbrott skall dömas för vårdslöshet i trafik om vägtrafikant,

spårvagnsförare och vissa andra brister i den omsorg och varsamhet, som till

förekommande av trafikolycka betingas av omständigheterna. Straffet är böter.

Ansvarsfrihet gäller i de fall oaktsamheten varit ringa.

 Enligt andra stycket skall dömas för grov vårdslöshet i trafik till fängelse i

högst två år om någon vid förandet gjort sig skyldig till grov oaktsamhet eller

visat uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom.

 Det har i flera sammanhang föreslagits att kriminaliseringen för vårdslöshet i

trafik skall inskränkas. Förslag av denna innebörd har lämnats av bl.a.

Trafikmålskommittén i betänkandet Trafikmål (SOU 1963:27) och av Riksåklagaren i

promemorian Överträdelser i trafiken från mars 1984. Dessa förslag har dock inte

lett till lagstiftning.

 Det straffbara området för vårdslöshet i trafik har varit i stort sett oför-

ändrat sedan trafikbrottslagens tillkomst år 1951. Trots att trafikintensiteten,

antalet registrerade motorfordon och antalet trafikolyckor ökat kraftigt har

antalet lagföringar för vårdslöshet i trafik gått ner under senare år. År 1960

var antalet lagföringar cirka 25 000 för detta brott, medan det under senare år

legat kring 10 000-15 000 (år 1993 var antalet cirka 9 000). Med hänsyn till att

det totala antalet domar och strafföreläggande uppgår till drygt 150 000, utgör

emellertid utredningar och lagföringar för vårdslöshet i trafik alltjämt en inte

obetydlig del av domstolarnas, åklagarnas och polisens arbetsbörda.Frågan om en

trafikant gjort sig skyldig till vårdslöshet i trafik bedöms utifrån de krav som

lagstiftaren vid varje tid ställer på trafikanterna. Ansvarsbestämmelsen får

sålunda sitt innehåll främst genom de allmänna och speciella föreskrifter som

finns för trafiken. Även om man inte kan presumera ansvar för vårdslöshet i

trafik när en föreskrift överträtts, är oftast grunden för en dom för ett sådant

brott överträdelse av någon primär handlingsregel. Många av dessa föreskrifter

är straffsanktionerade genom subsidiära bestämmelser i de särskilda

trafikförfattningarna. Vissa allmänna stadganden har dock inte någon

självständig straffsanktion, utan får i stället sin särskilda betydelse såsom

underlag för tolkning av när vårdslöshet i trafik kan anses föreligga. De mest

centrala av dessa föreskrifter är de allmänna aktsamhetsstadgandena i 5 §

vägtrafik-kungörelsen (1972:603) och 38 § första stycket

terrängtrafikkungörelsen (1972:594), vilka direkt korresponderar med ansvars-

bestämmelsen för vårdslöshet i trafik. Även de allmänna reglerna om skyldighet

att iaktta försiktighet i vägkorsning, att anpassa hastigheten, förbud att köra

påverkad eller uttröttad, skyldighet att vara uppmärksam på övrig trafik och ta

särskild hänsyn till oskyddade trafikanter har väsentlig betydelse för

tolkningen av aktsamhetskraven i trafikbrottslagen.

 Ansvar skall dock ådömas endast om oaktsamheten uppgår till viss nivå. I

propositionen till trafikbrottslagen anförde den föredragande departementschefen

angående gränsen mot ringa oaktsamhet (prop. 1951:30 s. 268).

En vägtrafikant kan stundom ha del i uppkomsten av en trafikolycka, oaktat han

gjort allt vad i hans förmåga stått för att undvika olycksfallet. I dylika fall

har med hittillsvarande praxis ej sällan dömts till ansvar för ovarsamhet, även

då situationen varit sådan, att för dess bemästrande skulle ha erfordrats en

alldeles exceptionell kvicktänkthet och kallblodighet. Enligt min mening är det

ej riktigt att åt stadgandet om ansvar för ovarsamhet i vägtrafik giva en så

vidsträckt innebörd. Detta skulle nämligen innebära, att man i trafikmål skärpte

de principiella krav, vilka ställas i andra mål om ansvar för oaktsamhet. Man

lärer icke böra av en vägtrafikant kräva mer, än att han innehar de

kvalifikationer, som rimligen kunna förväntas hos en normalt skicklig trafikant,

inom den grupp, varom fråga är, och att han gör vad i hans förmåga står för att

undvika olycksfall.

Tolkningen av oaktsamhetsbegreppet i 1 § trafikbrottslagen har vållat problem i

rättstillämpningen. Detta kan bl.a. utläsas av det stora antalet refererade

rättsfall som avser detta brott.

 Från praxis kan nämnas att det med hänsyn till omständigheterna i det särskilda

fallet bedömts som straffbar vårdslöshet att somna vid ratten (NJA 1973 s. 449 I

och II), att underlåta att lämna företräde för mötande fordon i korsning (NJA

1976 s. 161), att underlåta att kontrollera bakomvarande trafik vid vänstersväng

(SvJT 1978 ref. s. 9), att kraftigt överskrida tillåten hastighet förbi en skola

(NJA 1979 s. 274), att hålla en med hänsyn till väglaget för hög hastighet (RH

11:80), att föra en timmerbil med bristfälligt förankrad last (RH 103:93) samt

att underlåta att nedbringa hastigheten och med ljus- och ljudsignaler söka

uppmärksamma föraren av ett mötande fordon om risken för sammanstötning när

detta närmar sig på fel sida av vägen (NJA 1987 s. 187). Nämnas kan också

rättsfallet NJA 1989 s. 552, i vilket förs en tämligen utförlig diskussion om

oaktsamhetsbegreppet.

 Om man ser rättsutvecklingen på lite längre sikt förefaller en viss vidgning av

begreppet ringa oaktsamhet kunna märkas. En bakgrund till detta kan vara att

oaktsamhet i trafiken ter sig relativt sett mindre straffvärd i ett läge då

brottsligheten i övrigt i samhället blivit påtagligt grövre och allvarligare.

Alltjämt ställs dock mycket höga aktsamhetskrav på trafikanterna. Den också

under senare år höga frekvensen överrättsavgöranden avseende vårdslöshet i

trafik tyder dels på att bestämmelsen fortfarande är svårtolkad, dels på att

domstolarnas tolkning många gånger inte accepteras av parterna. Ett skäl härtill

kan vara att straffbestämmelsen kommit att omfatta förfaranden som enligt

vanligt språkbruk inte kan betecknas som direkt vårdslösa. Till följd härav kan

bestämmelsen ha haft svårt att vinna insteg i rättsmedvetandet. Det är ett väl-

känt faktum att trafikanter, även om de medger att de gjort en felbedömning som

de kan medge varit oaktsam, har svårt att acceptera att deras framfart betecknas

som vårdslös. Också enligt vår bedömning kan det på goda grunder ifrågasättas om

den gräns för straffbar oaktsamhet som i dag gäller i straffbestämmelsen för

vårdslöshet i trafik är motiverad av trafiksäkerhetsskäl. Särskilt med beaktande

av den återhållsamhet som bör iakttas vad gäller kriminalisering av oaktsamma

förfaranden, framstår det som motiverat att diskutera straffbarhetsgränsen för

vårdslöshet i trafik. Därvid bör också uppmärksammas möjligheterna att med mer

rationella metoder beivra trafikfarliga överträdelser.

 Utredning av misstanke om vårdslöshet i trafik slukar ofta stora resurser,

särskilt eftersom trafikanten ofta bestrider ansvar. Utredningarna kan bli för-

hållandevis vidlyftiga, med skisser, ett flertal förhör och dylikt. Också lag-

föringen kan ofta bli förhållandevis kostsam. Åklagare måste alltid kopplas in,

eftersom bestämmelserna om ordningsbot inte är tillämpliga (jfr 48 kap. 13 §

rättegångsbalken). Omkring två tredjedelar av alla mål om vårdslöshet i trafik

beivras genom strafföreläggande. Det innebär ändå att omkring 3 000 mål av detta

slag årligen prövas av domstol, ofta i flera instanser. Då är ändå inte de mål

där åtalet ogillas eller där misstanken tidigare avskrivits medräknade.

 Påföljden för vårdslöshet i trafik är ofta relativt blygsam. År 1993 bestämdes

straffet i de allra flesta fallen till penningböter eller till 30 dagsböter.

Endast i 11 procent av fallen blev straffet över 30 dagsböter.Samtidigt

förekommer inom trafikrätten, som tidigare nämnts, ett mycket stort antal

särskilt sanktionerade trafikregler och regler för fordons utrustning m.m.

Nämnas kan bestämmelserna om hastighetsöverträdelse, körning mot rött ljus och

stoppliktsförseelse samt föreskrifterna om att fordon skall ha väl fungerande

bromssystem och liknande. Straffet för sådana förseelser är praktiskt taget

undantagslöst penningböter och i flertalet fall sker beivrandet genom ordnings-

botsföreläggande av polisman direkt på platsen. Antalet förseelser som beivras

på detta sätt uppgår till flera hundra tusen varje år.

 Även om straffstadgandet för vårdslöshet i trafik inte helt kan undvaras, kan

antas att den allmänpreventiva effekten av detta stadgande är relativt liten.

Trots att vårdslöshet i trafik belastar rättsapparaten i relativt stor ut-

sträckning är det uppenbarligen så att det alldeles övervägande antalet trafik-

händelser där lagföring skulle kunna ifrågakomma aldrig kommer till polisens

kännedom. Med nuvarande skaderegleringsrutiner och för försäkringsbolagen

gemensamma skaderegleringsblanketter och dylikt finns det sällan anledning att

tillkalla polis när en olycka inträffat och upptäcktsrisken när vårdslösheten

inte medfört någon olycka är liten. Lagföring kommer därför att drabba

slumpartat. Riktade insatser för övervakning av efterlevnaden av för

trafiksäkerheten särskilt viktiga trafikregler såsom hastighetsbegränsning och

stopp vid rött ljus och före infart på huvudled har då förmodligen större effekt

på laglydnaden i trafiken. Genom att dessa och andra föreskrifter är direkt

straffsanktionerade minskar vidare motivet för att bestraffa överträdelser av

föreskrifterna som vårdslöshet i trafik. Det är också vår uppfattning att

partiell avkriminalisering av vårdslöshet i trafik skulle kunna medföra att

resurser frigörs för en intensifierad beteendeövervakning i trafiken. Härigenom

skulle en sådan åtgärd medföra positiva effekter för trafiksäkerheten.

 Enligt de ändringar av bötessystemet som trädde i kraft den 1 januari 1992 (SFS

1991:240) skall lägsta antalet dagsböter vara 30. Om ett brott för vilket är

föreskrivet böter föranleder lägre straff, skall straffet utmätas i

penningböter. Detta har lett till att omkring 40 procent av fallen av

vårdslöshet i trafik i dag bestraffas med penningböter. Därvid torde skillnaden

i påföljd mot det fall att lagföringen i stället gällt överträdelse av en

särskilt straffbelagd trafikregel vara liten, kanske ingen alls. Detta måste för

allmänheten framstå som svårförklarligt med hänsyn till att vårdslöshet i trafik

åtminstone med avseende på brottsrubriceringen torde betraktas som en

allvarligare lagöverträdelse. Detta talar enligt vår mening för att de mindre

allvarliga fall av vårdslöshet i trafik där oaktsamheten huvudsakligen består i

överträdelse av en särskilt straffbelagd trafikregel enbart skall kunna

bestraffas som en sådan överträdelse.

 Många av de fall som i dag föranleder ansvar för vårdslöshet i trafik är sådana

där en trafikolycka inträffat på grund av en felbedömning eller tillfällig

ouppmärksamhet hos en förare av ett motorfordon, ofta kombinerat med besvärliga

väderleks- eller siktförhållanden. Utöver eventuell kroppsskada vållar sådana

olyckor i allmänhet den felande föraren stora besvär och kostnader i form av

verkstadsbesök, självrisk, minskad bonus på försäkringspremien etc. Det kan

starkt ifrågasättas om det i dessa fall finns något allmänt intresse av att

dessutom ålägga ett bötesstraff. Straffhotet torde i nu angivna situationer

knappast ha någon betydelse för trafiksäkerheten. Även detta talar enligt vår

mening för att det straffbara området bör inskränkas till att omfatta fall där

någon gjort sig skyldig till ett medvetet risktagande eller annan allvarlig

oaktsamhet.

 Vid bedömning av ansvar för vårdslöshet i trafik betraktas i regel inte okun-

nighet, oerfarenhet eller andra intellektuella brister hos trafikanten som någon

ursäkt. Detta har medfört att trafikanter som handlat efter bästa förmåga för

att undvika att skapa trafikfarliga situationer, men som på grund av bristande

skicklighet kommit att göra en felhandling, kommit att betraktas som vårdslösa i

lagstiftarens mening. Utredningen förordar att vid en inskränkning av det

straffbara området större hänsyn också skall tas till gärningsmannens egna

förutsättningar. Ett par remissinstanser har ställt sig tveksamma till ett

sådant synsätt. En av dessa anför att utgångspunkten för bedömningen fortfarande

bör vara kvalifikationerna hos den normalt skicklige föraren. Enligt vår mening

måste en oaktsamhetsbedömning alltid ske i flera led. I en fråga om ansvar för

vårdslöshet i trafik ingår som ett av dessa led att bestämma om den aktuella

gärningen som sådan innefattar brister i omsorg och varsamhet och således utgör

ett otillåtet risktagande. Vid denna bedömning kan den normalt skicklige

förarens körsätt vara av betydelse såsom en jämförelse. Om bedömningen i detta

led utmynnar i att oaktsamhet föreligger måste emellertid i ett senare led även

bedömas om gärningsmannen insåg eller bort inse att hans handlande innebar ett

sådant risktagande och huruvida han därigenom borde ha kunnat undvika att den

aktuella trafiksituationen uppkom. Det är i detta senare led som enligt vår

mening en ökad hänsyn bör tas till gärningsmannens egna förutsättningar. En

trafikant bör inte i anses ha brustit i omsorg och varsamhet enbart genom att

han i ett visst fall visat sig vara mindre skicklig än den normale trafikanten,

om hans färdigheter inte sträckte sig längre. En annan sak är att en trafikant

som bort inse att hans skicklighet inte når upp till normal nivå kan anses

oaktsam om han ändå påtar sig en ansvarsfull uppgift i trafiken. Vad utredningen

anfört om hittillsvarande praxis tyder emellertid på att bestämmelsen i vissa

fall tillämpats på ett sätt som närmar sig vad som gäller vid strikt ansvar. Med

den föreslagna inskränkningen av det straffbara området är en sådan tillämpning

inte möjlig. Frågan om oaktsamheten når upp till straffbar nivå måste prövas

noggrant i varje enskilt fall. Regeringen delar utredningens bedömning att

större hänsyn därvid skall tas till gärningsmannens egna förutsättningar i

enlighet med det nu anförda.

 Genom den föreslagna lydelsen av stadgandet vill vi således uppnå att ansvar

för vårdslöshet i trafik förbehålls sådana beteenden i trafiken som är att

beteckna som vårdslösa i egentlig mening. Det skall härvidlag vara utan

betydelse om någon trafikolycka inträffat eller ej. Ur trafikdisciplinär syn-

punkt är det snarast mer angeläget att beivra sådan oaktsamhet i trafiken som

visserligen inte medfört någon skada, men där detta bara berott på

tillfälligheter utanför den vårdslöses kontroll. Som ovan anförts måste det

trafikfarliga beteendet emellertid alltid vara täckt i subjektivt hänseende.

Under trafikbrottslagens tillämpningsområde bör främst hänföras sådana fall där

trafikanten gjort sig skyldig till medvetet risktagande.

 Det är självfallet liksom nu svårt att mer exakt ange gränsen för det nya

straffbara området. Klart är emellertid att det alltjämt kommer att finnas ett

inte obetydligt utrymme för att döma till ansvar för vårdslöshet i trafik även i

de fall då oaktsamheten inte är så allvarlig att ansvar kan komma i fråga för

grov vårdslöshet enligt andra stycket. Vi återkommer i författningskommentaren

med en del ytterligare uttalanden om gränserna för det straffbara området.

 Det kan förutses att det i de flesta fall som omfattas av inskränkningen av det

straffbara området avseende vårdslöshet i trafik i stället kommer att vara

möjligt att döma för någon särskilt straffbelagd trafikregel. Med hänsyn härtill

torde inte möjligheterna till körkortsingripande enligt körkortslagen (1977:477)

komma att påverkas av förslaget.

 När det gäller utformningen av 1 § första stycket trafikbrottslagen ansluter vi

oss i huvudsak till utredningens förslag. Således föreslår vi att

straffstadgandet för vårdslöshet i trafik ändras så att det för straffbarhet

skall krävas att trafikanten i väsentlig mån har brustit i omsorg och varsamhet

och att lägsta straff bestäms till 30 dagsböter. Enligt 25 kap. 2 § brottsbalken

(BrB) skall emellertid dagsböter numera alltid dömas ut till ett antal av minst

30. Därav följer att det i lagtexten är tillräckligt att ange att straffet skall

vara dagsböter (se prop. 1990/91: 68 s. 120).

 Lydelsen av bestämmelsen kommer således även fortsättningsvis att direkt

anknyta till de allmänna aktsamhetsreglerna i 5 § vägtrafikkungörelsen och 38 §

terrängtrafikkungörelsen. Genom att för straffbarhet kräva att trafikanten i

väsentlig mån har brustit i omsorg och varsamhet höjs gränsen för den straffbara

oaktsamheten avsevärt. Risken att denna höjning skall leda till strafflindring

för de allvarligare fall av vårdslöshet i trafik, vilka även framledes skall

falla under bestämmelsen, undanröjs genom föreskriften om lägsta påföljd.

 När det gäller förhållandet mellan vårdslöshet i trafik och andra

straffbestämmelser anför utredningen att det i vart fall i underrättspraxis

förekommer att ett åtal för vårdslöshet i trafik ogillas på grund av att oakt-

samheten inte når upp till straffbar nivå medan ett åtal avseende samma gärning

för vållande till annans död enligt 3 kap. 7 § BrB bifalles. Utredningen

konstaterar att denna situation kan bli vanligare efter en lagändring. Detta

torde vara en oundviklig följd av att det straffbara området inskränks avseende

den förstnämnda bestämmelsen medan den sistnämnda står oförändrad. Enligt vår

mening finns det inte skäl att i detta sammanhang överväga ändringar varken i

bestämmelsen om vållande till annans död (3 kap. 7 § BrB) eller bestämmelsen om

vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 BrB). Emellertid kan det inte

uteslutas att tillämpningen av dessa bestämmelser i någon mån kan komma att

påverkas av att oaktsamhetsbedömningen i frågan om ansvar för vårdslöshet i

trafik i enlighet med vad ovan anförts blir mer nyanserad.

6.4 Ägar- och föraransvaret vid överlast

Regeringens förslag: Gränsen för när överlastavgift

skall tas ut höjs. Lägsta avgift blir 2 000 kronor.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget ställer

sig Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Regionåklagarmyndigheten i

Göteborg samt Länsstyrelsen i Älvsborgs län positiva till utredningens förslag.

Vägverket avstyrker förslaget och anför att de samhällsekonomiska kostnaderna

för överskridande av tillåtna fordonsvikter vida torde överstiga de vinster som

förslaget skulle medföra. Verket anser dock att frågan om att införa ett

enhetligt sanktionssystem i form av enbart överlastavgifter ytterligare bör

övervägas. Även Stockholms kommun är kritisk till utredningens förslag med

hänsyn till befarade ökningar av kostnaderna för drift och underhåll av

gatunätet. Regionåklagarmyndigheterna i Linköping och i Jönköping samt de elva

åklagarmyndigheter som yttrar sig över förslaget förordar att ett enhetligt

sanktionssystem införs i form av enbart överlastavgifter.

 Skälen för regeringens förslag: I vägrafikkungörelsen (1973:603) ges vissa

bestämmelser om högsta tillåtna last av fordon. I 106 §, som är avsedd att

förhindra att väg blir för hårt belastad, regleras frågor om maximal tillåten

fordonsvikt, uttryckt i axeltryck, boggitryck, trippelaxeltryck och bruttovikt,

vid färd på det allmänna vägnätet. I 114 §, som har till syfte att ett fordon

inte skall bli för hårt belastat, anges att tyngre last inte får befordras med

fordonet än som följer av gällande maximilast för det fordonet. Bestämmelserna

är straffsanktionerade i 164 § första stycket 6 respektive 8. Straffsanktionen

är riktad mot ägaren, om han inte visar att förseelsen berott på omständigheter

som han inte kunnat råda över. Straffet är penningböter. Om föraren kände till

hindret mot fordonets brukande döms även han till böter.

 För flertalet förseelser av detta slag gäller samtidigt en administrativ sank-

tion enligt lagen (1972:435) om överlastavgift. Däri stadgas att avgift skall

utgå om lastbil, buss, tung terrängvagn eller i vissa fall släpvagn framförs på

väg och ovan angivna bestämmelser om tryck och vikt överskridits med vissa

marginaler. Avgiftens storlek är knuten till tyngden på överlasten och utgår med

200-1000 kronor per 100 kilogram överlast sedan vissa schabloniserade avdrag

gjorts. I det enskilda fallet kan avgiften uppgå till åtskilliga tusen kronor.

Vid återfall inom viss tid utgår förhöjd avgift. Det är ägaren av fordonet som

påförs avgiften efter beslut av länsstyrelsen.

 Det har från åtskilliga håll ifrågasatts det motiverade i den dubbla sanktion

som i dag gäller vid överlast.Vad som i första hand därvid har föreslagits är

att förseelser avseende överlast avkriminaliseras och att man nöjer sig med

avgifter som sanktion. Som motiv härför har främst anförts att det vid en

jämförelse av utdömda bötesbelopp med avgiftens storlek kan konstateras att

böterna ofta är tämligen blygsamma. Sysslandet inom rättsväsendet med denna typ

av ärenden har därför av många upplevts som ganska meningslöst.

 Att ha två parallella sanktionssystem med skilda förfaranden och olika

beslutsmyndigheter medför extrakostnader för såväl samhället som den enskilde.

För den enskilde framstår det också många gånger som svårförståeligt att han

skall drabbas av dubbla sanktioner för samma sak. Enligt vår mening måste mycket

starka motiv finnas för att en sådan ordning skall bibehållas. Som ett motiv för

överlastavgifterna har anförts att överlast utgör en form av skatteundandragande

och att för tungt lastade fordon är farliga från trafiksäkerhetssynpunkt. Exakt

samma motiv kan anföras för kriminaliseringen.

 Enligt vår uppfattning talar starka skäl för upphävande av systemet med dubbla

sanktioner. Samtidigt är det naturligtvis angeläget att ett effektivt

sanktionssystem finns för att motverka överlaster. Valet står då mellan att

avskaffa straffansvaret och att avskaffa överlastavgifterna.

 Som ovan redovisats har flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig över

utredningens förslag förordat att avkriminalisering sker och att bestämmelserna

sanktioneras genom enbart överlastavgifter. Den lösningen har den obestridliga

fördelen att den avlastar åklagarna befattningen med denna typ av ärenden.

Frågan är dock om det är den från samhällsekonomisk synpunkt mest lyckade

lösningen.

 Genom höjningarna av bötesbeloppen i samband med att de nya bötesreglerna

trädde i kraft den 1 januari 1992, har beloppen kommit att närma sig i vart fall

den nedre delen av skalan för överlastavgifter. Från preventiv synpunkt måste

straffansvaret trots allt anses överlägset en administrativ avgift när beloppen

är av samma storlek. I och för sig kan trafikfarliga överlaster under vissa

förhållanden vara att bedöma som vårdslöshet i trafik. Detta gäller även sedan

det straffbara området inskränks i enlighet med vad som sägs i föregående

avsnitt. Vårt förslag i detta avseende bygger å andra sidan på att

föreskrifterna om trafik och fordon i trafiklagstiftningen är förenade med

straffsanktion. Överlastavgifterna fastställs och tas ut genom ett

förhållandevis krångligt och kostsamt administrativt förfarande. Inte minst

genom att flertalet överlastförseelser kan inordnas i ordningsbotssystemet

fastställs å andra sidan bötestraffen på ett enkelt och rationellt sätt.

Härigenom kommer åklagarnas befattning med dessa ärenden att minska. Att märka

är också att även om en avkriminalisering skulle ske, skulle polisens hantering

av dessa ärenden inte upphöra. Det är regelmässigt polisens uppgifter i

primärrapporten som ligger till grund för beräkningen av överlastavgifterna. I

själva verket kan ifrågasättas om en avkriminalisering skulle medföra någon

större lättnad för polisens del. Det skulle knappast vara rationellt att helt

överlåta ansvaret för kontroll av överlast på annan myndighet. Vid en avkrimi-

nalisering hade det därför varit nödvändigt att utfärda särskilda föreskrifter

om rätt för polisen att kontrollera fordon med avseende på överlast och om

skyldighet att rapportera överträdelser till länsstyrelsen.

 Även om regeringen i och för sig har förståelse för inställningen hos de

remissinstanser som förordar ett avskaffande av straffansvaret för överlast

delar vi utredningens slutsats att det i stället för avkriminalisering är mer

befogat att undersöka om det finns förutsättningar att avskaffa överlast-

avgifterna. Liksom utredningen anser vi att det alltjämt finns behov av att

kunna ta ut avgifter vid de mer flagranta fallen av överlast, inte minst för att

eliminera de vinster som kan vara förenade med att köra med för tung last, men

att det inte är nödvändigt att ta ut avgifter i den utsträckning som förekommer

i dag. Avgiftssystemets tillämpningsområde bör därför, såsom utredningen

föreslagit, inskränkas genom att en nedre gräns införs som överensstämmer med

det högsta normala bötesstraffet, alltså cirka 2 000 kr. De föreslagna nya

beloppen och gränserna framgår av författningsförslaget och motiveras närmare i

författningskommentaren.

6.5 Brott enligt checklagen

Regeringens förslag: Straffbestämmelsen i

checklagen för den som ställer ut en check utan

täckning eller som förfogar över täckningen innan

checken skall uppvisas upphävs.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt, Regionåklagarmyndigheten i Linköping,

Åklagarmyndigheten i Danderyd samt Åklagarmyndigheten i Kristinehamn tillstyrker

förslaget. Regionåklagarmyndigheten i Göteborg ställer sig tveksam till

förslaget och förordar i stället att bestämmelsen förses med en särskild

åtalsprövningsregel av innebörd att åtal får väckas endast om åtal är påkallat

ur allmän synpunkt. Svenska Bankföreningen avstyrker förslaget såvitt avser de

uppsåtliga fallen.

 Skälen för regeringens förslag: I 74 § checklagen (1932:131) finns en

straffbestämmelse för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet ställer ut check

utan täckning eller som därefter men innan checken skall uppvisas för betalning

antingen förfogar över täckningen eller utan skälig anledning återkallar

checken. Straffet för uppsåtliga brott är dagsböter eller fängelse i högst ett

år och för oaktsamhetsbrott dagsböter. Straffstadgandet är subsidiärt till

bestämmelserna om bedrägeri i brottsbalken. Till straff enligt checklagen skall

således inte dömas om för gärningen är stadgat straff i 9 kap. brottsbalken.

 Till motivering av straffbestämmelsen i 74 § checklagen anförde departements-

chefen, att utställande av check utan täckning är ägnat att undergräva det

allmänna förtroendet för checken som betalningsmedel (NJA II 1932 s. 654). I den

dagliga handeln har checken numera i stor utsträckning ersatts av andra

betalningsmedel, främst kontokort, med eller utan kredit. För dessa senare

betalningsmedel saknas sådant utsträckt straffrättsligt skydd som finns för

check.

 Fråga är också om checklagens regler träffar några förfaranden som, utöver vad

som faller under brottsbalken, har något mer markerat straffvärde. Har en check

utställts utan täckning med uppsåt att annan härav skall lida förfång torde

gärningen regelmässigt vara att bedöma som bedrägeri (eller bedrägligt

beteende). Om det inte förekommit något vilseledande eller om gärningsmannen

inte haft någon vinning av åtgärden eller om skaderekvisitet inte är uppfyllt,

föreligger visserligen inte bedrägeri men då kan man å andra sidan ifrågasätta

om förfarandet över huvud taget bör vara straffbart. Också beträffande de i

straffbestämmelsen angivna situationerna att någon återkallat en check eller

förfogat över täckningen kan starkt ifrågasättas om förfarandet bör vara

straffbart om inte bedrägeriavsikt föreligger redan vid checkens utställande.

Svenska Bankföreningen har anfört att ett uppsåt att vilseleda bör bedömas lika

klandervärt oavsett när under hanteringen uppsåtet föreligger samt att ett

motsatt synsätt skulle medföra stora svårigheter för åklagaren att bevisa brott.

Enligt vår mening får det emellertid anses väsentligt mer klandervärt att med

bedrägeriavsikt ställa ut en check utan täckning än att vid något enstaka

tillfälle förfoga över täckningen till en redan utställd check. Om det senare

förfarandet däremot sätts i system måste det självfallet anses straffvärt. I ett

sådant fall torde det emellertid inte innebära några svårigheter att styrka

uppsåt till bedrägeri.

 Beträffande situationen att någon av oaktsamhet förfarit på angivet sätt är det

enligt vår mening uppenbart att, mot bakgrund av de allmänna utgångspunkter som

vi ovan angett beträffande kriminalisering av oaktsamhetsbrott och med hänsyn

till de kontrollmöjligheter som i dag står till förfogande, det knappast finns

anledning att ingripa med straffsanktion.

 Mot bakgrund härav och med beaktande även av de skäl som anförs i avsnitt 6.8

nedan för införande av särskild åtalsprövning vid vissa bedrägeribrott, bör

straffbestämmelsen i 74 § checklagen avskaffas.

6.6 Brott mot jaktlagen

Regeringens förslag: Jaktlagen ändras så att det för

straffbarhet krävs i vart fall grov oaktsamhet

samt att straffbestämmelsen för bl.a. lindrigare

former av s.k. överskjutning utgår. Samtidigt före-

skrivs att länsstyrelserna äger rätt att ta ut en

särskild avgift i motsvarande fall.

 Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen föreslår

dock en något annorlunda utformning av de avgifter som länsstyrelsen skall ha

rätt att ta ut.

 Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt, Regionåklagarmyndigheten i Linköping

samt Regionåklagarmyndigheten i Göteborg tillstyrker utredningens förslag.

Svenska jägareförbundet avstyrker förslaget såvitt avser ändring av det

subjektiva rekvisitet till grov oaktsamhet. I fråga om avkriminalisering av så

kallad överskjutning m.m. ställer sig förbundet bakom utredningens principiella

uppfattningar men förordar en annorlunda lösning.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om jakt finns i jaktlagen

(1987:259), som trädde i kraft den 1 januari 1988, samt i dess följd-

författningar. Vid lagens tillkomst gjordes en fullständig genomgång av

sanktionsreglerna på jaktområdet. Dessa är alltså av relativt färskt datum. Det

finns därför inte anledning att i detta sammanhang göra någon mer genomgripande

revidering av den straffrättsliga regleringen på området. Detta hindrar

emellertid inte att det kan finnas skäl att i vissa avseenden undersöka huruvida

sanktionssystemet på jaktområdet är adekvat utformat. Överträdelser på

jaktområdet har traditionellt bedömts förhållandevis strängt. I och med att

jakten alltmer kommit att övergå från en nödvändig näring till en

fritidssysselsättning kan det finnas skäl att i någon mån ompröva denna

inställning.

 Enligt 43 § jaktlagen skall för jaktbrott dömas den som gör sig skyldig till

allvarligare överträdelser av jaktreglerna, såsom att uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet jaga på annans jaktområde eller bryta mot någon väsentlig bestämmelse

i tilldelad jaktlicens. För jaktbrott skall också dömas om någon uppsåtligen

eller av oaktsamhet, som inte behöver vara grov, bryter mot vissa angivna

särskilt väsentliga föreskrifter, som meddelats med stöd av jaktlagen. Straffet

är böter eller fängelse högst sex månader. Är brottet grovt kan enligt 44 §

dömas till fängelse i högst två år.

 Denna straffbestämmelse i kombination med bestämmelserna om jakthäleri i 46 §

fångar upp de mest straffvärda överträdelserna på jaktområdet. Därutöver ges

bestämmelser i 45 §. Däri stadgas straff för den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot vissa angivna föreskrifter eller underlåter att fullgöra

enligt lagen given anmälningsskyldighet i visst hänseende och den som med uppsåt

bryter mot förbud att skrämma eller mota vilt. Straffet är böter. Vidare stadgas

i 45 § tredje stycket straff för den som, utöver vad som följer av 43 §,

åsidosätter vad som bestämts i en för jakten meddelad licens. På en sådan

överträdelse kan dock följa endast penningböter. I ringa fall skall inte dömas

till ansvar enligt 45 §.

 Såsom framgår av redovisningen gäller olika subjektiva rekvisit för olika

överträdelser i jaktlagen. I 43 § andra punkten och i 45 § första stycket stad-

gas ansvar för uppsåtliga och oaktsamma överträdelser medan det enligt 43 §

första punkten fordras att oaktsamheten skall vara grov för att straffansvar

skall inträda. Vi har tidigare, i det inledande avsnittet, angett att

kriminalisering skall användas med försiktighet och endast avse sådana

överträdelser där straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar.

Särskild återhållsamhet bör iakttas med att straffbelägga oaktsamma förseelser.

Syftet med straffsanktionen torde ofta kunna uppnås även om straffansvaret

inträder först när uppsåt eller grov oaktsamhet föreligger. Straffsystemet i

jaktlagen skulle bli mer enhetligt och vinna i klarhet om samma subjektiva

rekvisit gällde för flertalet överträdelser. Fall där det i dag räcker med

oaktsamhet torde inte utgöra något så allvarligt problem att det är motiverat

att bibehålla detta stränga krav i subjektivt hänseende. Svenska jägareförbundet

har anfört att om beviskraven ställs så höga att uppsåt eller grov oaktsamhet

skall kunna styrkas i varje enskilt fall torde ett utomordentligt litet antal

överträdelser av jaktlagstiftningen i framtiden komma att lagföras. Förbundet

anser att detta skulle vara mycket olyckligt med hänsyn till de allmänna

intressen som jaktlagstiftningen är avsedd att skydda. Enligt regeringens mening

skall dessa bevissvårigheter inte överdrivas. Alltjämt kommer ett medvetet

åsidosättande av reglerna för jakt samt de svårare fallen av vårdslösa beteenden

omfattas av straffansvar. Den föreslagna inskränkningen tar snarast sikte på de

fall där den försumlige trots allt visat vilja att följa regelsystemet men i

något avseende misslyckats härmed. Vår bedömning är därför att en förutsättning

för straffansvar enligt 43 § och 45 § första stycket generellt bör vara att i

vart fall grov oaktsamhet föreligger.

 Enligt tillgänglig statistik avser drygt häften av alla brott mot jaktlagen

överträdelser av licensbestämmelser. Den helt övervägande delen av dessa torde

bestå i att fler djur fällts än vad som angetts i licens för älgjakt, alltså vad

som brukar betecknas som överskjutning. Anmälan om att djur fällts utöver

tilldelad kvot görs, som undersökningen visar, huvudsakligen av jägarna själva.

Samtidigt är möjligheterna att undgå upptäckt förhållandevis stor. Det innebär

att den ärlige straffas, medan den som försöker dölja vad som förevarit har stor

möjlighet att gå fri. Att särskilt vid älgjakt fälla fler djur än vad som

tilldelats bör, i vart fall om brottet skett av oaktsamhet, ses som en

ordningsfråga.

 Utredningen har mot bakgrund härav föreslagit att straffbestämmelsen i 45 §

tredje stycket jaktlagen upphävs och i konsekvens därmed även bestämmelsen i 48

§ om möjlighet att förverka vilt som åtkommits genom brott enligt den angivna

straffbestämmelsen. Såsom alternativ sanktion har utredningen föreslagit att en

rätt införs för länsstyrelsen att vid så kallad överskjutning ta ut en förhöjd

fällavgift enligt förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador

m.m. Avgiften föreslås utgå automatiskt, oberoende av vad som i subjektivt

hänseende ligger jägaren till last, och kunna uppgå till tredubbla summan mot

vad som normalt utgår, enligt vad länsstyrelsen fastställt. Straffansvaret

enligt 43 § första punkten för mer kvalificerade överträdelser av licensbestäm-

melser föreslås dock vara kvar.Mot utredningens förslag har Svenska jägare-

förbundet invänt att även en tredubbel fällavgift ofta skulle understiga det

felaktigt fällda djurets värde och resultatet därvid blev att det lönade sig att

fälla "fel älg" eller flera älgar än vad licensen tillåter. Vidare har förbundet

anfört att den avgift som skall erläggas vid åsidosättande av bestämmelserna i

licensen bör vara densamma i hela landet, vilket inte skulle bli fallet enligt

utredningens förslag, eftersom fällavgiften varierar i de olika länen beroende

på storleken av utbetalade ersättningar för skador på gröda och kostnaderna för

länsstyrelsens jaktliga förvaltning. Förbundet föreslår mot bakgrund härav att

ett jaktlag som fäller fler djur än tillståndet omfattar alternativt vuxet djur

istället för kalv, efter anmälan av det inträffande till länsstyrelsen skall få

behålla djuret mot erläggande av vissa för hela riket bestämda belopp, jämte

normala fällavgifter enligt förordningen om ersättning vid vissa viltskador m.m.

För övriga fall av åsidosättande av bestämmelser i en licens än vad som nu

angetts har förbundet förordat att straffansvaret i 45 § tredje stycket behålls.

Regeringen instämmer i vad Svenska jägareförbundet anfört såvitt avser de

avgifter som skall erläggas vid åsidosättande av bestämmelserna i licens.

Således bör dessa anges direkt i förordningen och erläggas vid sidan av normala

fällavgifter. Till skillnad från förbundet anser dock regeringen att de sålunda

angivna avgifterna, såsom utredningen föreslagit, helt bör kunna ersätta straff-

ansvaret enligt 45 § tredje stycket jaktlagen. Således bör 45 § tredje stycket

jaktlagen upphävas samt de följdändringar i 46 och 48 §§ som utredningen

föreslagit genomföras. Lika med utredningen anser regeringen också att straff-

ansvaret i 43 § första punkten jaktlagen för de mer kvalificerade fallen av

åsidosättande av bestämmelser i en licens bör vara kvar. Det bör ankomma på en

länsstyrelse, som i ett avgiftsärende får kännedom om förhållanden som kan leda

till ansvar enligt denna bestämmelse, att göra polisanmälan. Om 43 § första

punkten jaktlagen tillämpas, skall den ovannämnda avgiften inte utgå. I ett

sådant fall uppkommer i stället fråga om förverkande enligt 48 § jaktlagen.

6.7 Olovliga förfaranden med förhyrd egendom

Regeringens förslag: Särskilda restriktioner

föreskrivs vid åtalsprövningen vid brott som avser

olovliga förfaranden med förhyrd egendom.

 Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Nästan samtliga av de remissinstanser som yttrar sig över

förslaget tillstyrker detta eller lämnar det utan erinran. Endast

Åklagarmyndigheten i Uddevalla, Svenska Bankföreningen och Finansbolagens

förening avstyrker förslaget. Åklagarmyndigheten och Finansbolagens förening

åberopar därvid i huvudsak vikten av att upprätthålla principen om att avtal

skall hållas. Svenska Bankföreningen anför bl.a. att vissa frågor vad gäller den

rättsliga regleringen av leasing bör få sin lösning innan förslaget genomförs.

 Skälen för regeringens förslag: Många av de centrala förmögenhetsbrotten har

sitt upphov i att gärningsmannen åsidosatt någon förpliktelse som ålegat honom

enligt avtal. Detta gäller framför allt bedrägeri- och förskingringsbrotten. I

de flesta av dessa fall är naturligtvis straffsanktionen befogad. Det finns

emellertid en risk att man i ekonomiska relationer anpassar sig till och drar

fördel av existerande straffbestämmelser. När ett avtal ingås kan den som är

berättigad enligt avtalet komma att underlåta att i tillräcklig grad kontrollera

att den förpliktade är i stånd att fullgöra avtalet eller att begära

tillräckliga säkerheter i förlitan på att det förhållandet att avtalets

fullgörande vilar på straffhot skall väga tillräckligt tungt. Om avtalet sedan

inte fullgörs kan också den berättigade använda polisens utredning för att

underlätta indrivning av sin fordran.

 Detta förhållande har tidigt uppmärksammats av lagstiftaren och är också bak-

grunden till att brottet olovligt förfogande över avbetalningsgods lagts under

särskild åtalsprövning. Åtal för sådant brott förekommer i dag endast

undantagsvis.

 En i dag stor och växande marknad utgör uthyrning till konsumenter av olika

produkter såsom videoband, TV-apparater, maskinell utrustning, bilar och dylikt.

Detta har satt sina spår i brottsstatistiken på det sättet att olika straffbara

förfaranden med förhyrd egendom har ökat mycket kraftigt.

 Det finns anledning att befara att viss del av denna utveckling haft sin grund

i att uthyraren inte varit tillräckligt noggrann i sin kontroll av hyresmannen

eller inte betingat sig säkerhet för sitt krav på att återfå egendomen.

Hyresformen har också vissa rättsliga likheter med avbetalningsköp. Den innebär

att mottagaren av godset fritt får utnyttja egendomen men inte rättsligt förfoga

över den. Det finns också rena mellanformer mellan hyra och köp. Som exempel kan

nämnas att det vid leasing inte är ovanligt att avsikten redan vid avtalets

ingående är att äganderätten slutligen skall övergå till mottagaren av

egendomen.

 Om en person underlåter att återbetala ett lån som han erhållit, är detta i

regel inte straffbart. Endast om gärningen innefattar bedrägeri eller faller

inom ramen för gäldenärsbrotten är förfarandet brottsligt. Vid penninglån

(försträckning) är det således i regel inte möjligt för borgenären att använda

polisen som indrivare av fordran. Det kan ifrågasättas om inte en motsvarande

ordning borde gälla vid hyra av lös egendom. Om polisen har en i vart fall

principiell skyldighet att ställa sina utredningsresurser till förfogande i alla

de fall hyrt gods inte återställts, kan detta utgöra en frestelse att i en

hårdnande marknad beakta detta förhållande i de ekonomiska kalkylerna för

verksamheten. Detta kan i sin tur medverka till bristande kontroll av kunderna

och en underlåtenhet att kräva säkerhet, där sådan i och för sig skulle vara

motiverad. På detta sätt kan möjligheterna till polisanmälan, åtminstone

teoretiskt, verka för att brottsligheten ökar. På samma sätt som blivit fallet i

handeln med avbetalningsgods skulle regler om särskild åtalsprövning i dessa

fall kunna verka i viss mån brottsförebyggande.

 Med hänvisning till det nu anfördabör en regel om särskild åtalsprövning vid

brott avseende förhyrd egendom införas. Denna bör utformas i enlighet med

utredningens förslag och tas in i 10 kap. 10 § BrB. Således bör bestämmelsen i

paragrafens andra stycke omfatta förutom olovligt förfogande även undandräkt

eller olovligt brukande samt gälla även hyrd egendom.

 För att en regel med detta innehåll skall få någon effekt krävs att gränsen

mellan undandräkt och förskingring inte dras vid alltför låga belopp. Det synes

inte i dag finnas någon i rättspraxis tillämpad fast beloppsgräns. Även om

gärningarna straffrättsligt utgör förskingring är de i de här aktuella

situationerna till sin karaktär närbesläktade med olovligt förfogande,

exempelvis över avbetalningsgods. I handeln förekommer också mellanformer mellan

hyra och avbetalningsköp där upplåtelseformen betecknas hyra men där avsikten är

att äganderätten slutligen skall övergå till hyresmannen. Olovligt förfogande

föranleder i regel inte mer än ett bötesstraff även om värdet av egendomen

uppgår till åtskilliga tusen kronor. Det är svårt att se något motiv för att de

rena hyresfallen straffrättsligt skulle bedömas så påtagligt strängare som

skedde om värdegränsen mot förskingring skulle sättas väsentligt lägre. I dessa

fall är nämligen trolöshetsmomentet ofta starkt uttunnat. Enligt regeringens

uppfattning finns det därför skäl att avvakta utvecklingen av rättspraxis innan

någon reglering av den aktuella gränsen övervägs.

 Såsom närmare kommer att behandlas i författningskommentaren har den

straffrättsliga bedömningen vad avser olika förfaranden med förhyrd egendom i

vissa situationer visat sig komplicerad, vilket i någon mån kan påverka

tillämpningen av en åtalsprövningsregel avseende sådana brott. Dessa svårigheter

skall dock inte överdrivas. Det bör finnas förutsättningar att de rättsliga

frågorna får sin lösning i rättspraxis.

 Det civilrättsliga förhållandet mellan uthyrare och hyresman påverkas inte av

åtalsprövningsregeln. Hyresmannen är självfallet alltid skyldig att återlämna

egendomen. Om han inte har denna kvar kan han under vissa förutsättningar bli

skyldig att ersätta egendomen.

6.8 Kontokortsbedrägerier och andra s.k. övertrasseringsfall

Regeringens förslag: Särskilda restriktioner

föreskrivs för åtalsprövningen vid brott som avser

övertrasseringar av eget konto.

 Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens utom såvitt avser

tillämpningsområdet där utredningen föreslår en inskränkning till de fall där

kontohavaren är konsument.

 Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som yttrar sig över

förslaget tillstyrker detta eller lämnar det utan erinran. Åklagarmyndigheten i

Kristianstad anför att bestämmelsen inte bör inskränkas till konsumenter utan

bör omfatta samtliga kontohavare. Åklagarmyndigheten i Malmö förordar att den i

specialmotiveringen angivna beloppsgränsen sätts lägre än vad utredningen

föreslagit, t.ex. vid ett halvt eller ett tredjedels basbelopp.

Åklagarmyndigheten i Stockholm uppger däremot att man sedan flera år tillbaka

tvingats acceptera att övertrasseringar understigande 50 000 kr normalt inte

blir föremål för någon utredning på grund av bristande utredningsresurser hos

polisen. Domstolsverket, Åklagarmyndigheten i Uddevalla, Svenska Bankföreningen

och Finansbolagens förening avstyrker utredningens förslag. Remissinstanserna

anför därvid i huvudsak principiella synpunkter samt att en åtalsprövningsregel

kan inverka negativt på betalningsmoralen och tilltron till de aktuella

betalningsmedlen.

 Skälen för regeringens förslag: På samma sätt som beträffande uthyrning bör

krav kunna ställas på kreditgivaren eller den som öppnar ett konto för en

konsument att han genom olika åtgärder försöker säkerställa fullgörandet av de

förpliktelser som kan följa med avtalsförhållandet och vidtar åtgärder för att

förebygga missbruk i olika avseenden. Det har under några år varit

förhållandevis lätt att erhålla kredit. Anledning finns att misstänka att

krediter i vissa fall beviljats personer som haft svårt att hantera exempelvis

ett kontokort. Också frestelsen att övertrassera sitt konto eller att ställa ut

en check utan täckning kan nog i vissa fall bli övermäktig i svaga

konsumentgrupper.

 Det kan ifrågasättas om angivna avtalsförhållandet bör omfattas av

straffrättsligt skydd i den utsträckning som gäller i dag. En utgångspunkt bör

vara att det i första hand är den berörde näringsidkarens sak att så långt som

möjligt tillse att missbruk förebyggs. Till skillnad mot många andra brottstyper

rör det sig här om målsägande som har stora möjligheter att själva bevaka sina

intressen. Genom formerna för kreditprövning, prövning i samband med öppnande av

konto och olika kontrollåtgärder kan också omfattningen av och förutsättningarna

för brottslighet av detta slag påverkas.

 Som framgår av vad Åklagarmyndigheten i Stockholm anfört i sitt remissvar

förekommer bedrägerier i kreditförhållanden med en sådan frekvens att man på

vissa håll sett sig föranlåten att i det närmaste helt sluta med att utreda

brott under vissa belopp. Det är knappast möjligt att råda bot på detta

förhållande utan att ta i anspråk resurser som behövs för bekämpning av den

allvarligare brottsligheten. I stället finns anledning att söka uppnå en

enhetlig reglering av den prioritering som faktiskt sker.

 Mot bakgrund härav bör särskilda restriktioner föreskrivas för åtalsprövningen

vid brott som avser övertrasseringar av eget konto. De förfaranden som omfattas

av sådana restriktioner är i huvudsak följande.

- Missbruk av eget konto- eller betalkort genom att överskrida gränsen för

beviljad kredit eller verkställa betalning utan att täckning finns på det till

kortet anknutna kontot.

- Uttag från eget konto i bank eller på post eller postgiro eller annan liknande

institution trots att täckning på kontot saknas.

- Utställande av check utan täckning i de fall då detta är att bedöma som

bedrägeri eller bedrägligt beteende.

Utredningen har anfört att en ytterligare förutsättning bör vara att kontot,

oavsett om detta är förbundet med kredit eller inte, har beviljats av en

näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet till en konsument för

huvudsakligen enskilt bruk. Regeringen anser emellertid i likhet med

Åklagarmyndigheten i Kristianstad att det inte finns några sakliga skäl att

inskränka tillämpningsområdet i detta avseende. Åtalsprövningregeln bör således

vara tillämplig oavsett vilket förhållande som råder mellan den som beviljat

kontot och kontohavaren. Däremot kan nyssnämnda förhållande ha betydelse för

avgörande om det är påkallat att väcka åtal.

 Bestämmelsen bör placeras i 9 kap. 12 § andra stycket BrB. Den påverkar inte

omfattningen av det straffbara området och får anses uppfylla de krav på

precision som bör uppställas på en regel om särskild åtalsprövning.

 Det bör slutligen framhållas att åtalsprövningsregeln inte i någon mån

inskränker kontohavarens skyldighet att betala de belopp som påförs kontot genom

det straffbelagda förfarandet. Liksom för närvarande kommer alltså

fordringsägaren ha möjlighet att på sedvanligt sätt skaffa sig en exe-

kutionstitel avseende såväl kapitalfordran som avtalsenliga räntor och avgifter

samt att få denna verkställd genom kronofogdemyndighetens försorg. Med hänsyn

härtill saknas skäl anta att åtalsprövningsregeln kommer att inverka negativt på

betalningsmoralen.

7 Förundersökningsförfarandet

7.1 Inledning

Förundersökning skall enligt 23 kap. 1 § rättegångsbalken (RB) inledas så snart

det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning anta att ett brott,

som hör under allmänt åtal, har begåtts. Detta gäller dock inte om det finns

förutsättningar för s.k. förundersökningsbegränsning (4 a § andra stycket).

Vidare gäller att förundersökning inte behöver göras i fråga om bötesbrott och

brott som begås under rättegång (22 §).

 En förundersökning inleds av polismyndighet eller åklagare. Har den inletts av

polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av

förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon kan skäligen misstänkas

för brottet. Åklagaren skall också i andra fall ta över ledningen av

förundersökningen när det är påkallat av särskilda skäl. När förundersökning

leds av åklagare får han anlita biträde av polismyndighet och uppdra åt polisman

att vidta åtgärder som hör till utredningen (3 §).

 Enligt 3 § fjärde stycket får polisman, innan förundersökning hunnit inledas,

hålla förhör och vidta andra åtgärder i syfte att utreda brottet, om åtgärden

inte kan skjutas upp utan olägenhet.

 En förundersökning kan avslutas på två sätt. Finns det inte längre anledning

att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned (4 §). Reglerna om

förundersökningsbegränsning (4 a §) innebär också att förundersökningen läggs

ner. Har en fullständig förundersökning utförts skall beslut i frågan om åtal

skall väckas meddelas (20 §). Beslut om åtal fattas av åklagare.

 Av 23 kap. 2 § RB kan utläsas att förundersökningen har två huvudsakliga

syften. Det ena är att fastslå om ett brott har begåtts, vem som i så fall

skäligen kan misstänkas för brottet, samt att ge underlag för bedömning av

frågan om åtal skall väckas. Det andra huvudsyftet är att förbereda målet så att

bevisningen kan presenteras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Ett tredje

syfte, som inte är nämnt i 2 § men som är väl så väsentligt, är att ge den

misstänkte inblick i åklagarens bevismaterial och göra det möjligt för honom att

få detta justerat och berikat för att därigenom underlätta för den misstänkte

att förbereda sitt försvar.

 Ytterligare ett syfte med förundersökningen är att klargöra om det finns något

enskilt anspråk och vilka omständigheter det i så fall grundas på (22 kap. 2 §

RB). Åklagare är under vissa förutsättningar skyldig att föra målsägandens talan

i brottmål. Underlaget för denna talan skall tas fram under förundersökningen.

 Förundersökningsförfarandet är utformat för att motsvara dessa syften. Andelen

ogillade åtal är mycket litet, vilket tyder på att förundersökningarna uppfyller

sina syften och att åklagaren i flertalet fall haft ett gott underlag för sitt

åtalsbeslut. Från denna synvinkel finns det således inget reformbehov. Problemet

är i stället att så många ärenden aldrig blir föremål för någon utredning,

eftersom resurser saknas. En annan påtaglig nackdel med det grundliga

förfarandet är att det kan komma i konflikt med det skyndsamhetskrav som också

finns. Tiden mellan brottet och straffet blir ofta relativt lång.

 Förundersökningsförfarandet kräver inte på samma sätt som domstolsprocessen

strikta förfaranderegler. Rättegången måste, för att uppfylla rättssäkerhets-

kraven, präglas av ett stort mått av förutsebarhet och formell ordning.

Förundersökningsförfarandet däremot, som ju huvudsakligen har ett förberedande

syfte, måste för att vara effektivt präglas av flexibilitet. Enligt regeringens

mening bör regelverket vara så utformat och medge så stor flexibilitet i för-

farandet att det inte i något fall av formella skäl skall vara nödvändigt att

lägga ner mer arbete på en utredning än vad som är sakligt motiverat för att

medge en fullgod prövning av målet. Man får dock inte bortse från att

förundersökningen ofta sker utan insyn och att det därför är viktigt att det

finns viss formalia till skydd för den misstänkte och andra som berörs av

utredningen. I praktiken skiljer sig också olika förundersökningar oerhört

mycket från varandra. Det säger sig självt att formerna för utredningen och

kraven på dokumentationen och liknande inte är desamma vid ett spaningsmord som

vid ett mål om grov ekonomisk brottslighet och att omfattningen av utredningen i

sådana fall inte är densamma som vid ett erkänt snatteri. De grundläggande

förfarandereglerna måste emellertid vara desamma och kunna passa alla

utredningar.

 Mot bakgrund av det anförda finns det anledning att undersöka om det går att

minska kravet på de insatser som skall göras i varje enskilt ärende på

förundersökningsstadiet och på det sättet skapa möjlighet att beivra fler brott

och förkorta handläggningstiderna. Varje åtgärd som kan leda till att

brottsutredningar sker mer skyndsamt utan att rättssäkerheten eftersätts är

positiv för såväl den enskilda utredningen som för det samlade

resursutnyttjandet.

 Regeringen tar i detta sammanhang även upp vissa frågor om inledande av

förundersökning och ledningen av en förundersökning.

7.2 Förundersökningsplikten

Regeringens förslag: Möjligheten att underlåta

förundersökning, i de fall det ändå finns tillräckliga

skäl för åtal, utvidgas till att omfatta alla brott

som inte kan antas leda till annan påföljd än böter.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta instanser som yttrar sig på denna punkt

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Regionåklagarmyndigheten i

Linköping anför att förslaget skulle kunna få konsekvenser som inte är

godtagbara ur rättssäkerhetssynpunkt.

 Skälen för regeringens förslag: Det kan ifrågasättas om förundersökning är

nödvändig i alla de fall där den enligt dagens regler måste göras. Utrymmet för

att väcka åtal utan en formell förundersökning är mycket litet. Det inskränker

sig till de allra lindrigaste brotten. Enligt 23 kap. 22 § RB gäller i dag att

förundersökning inte behöver genomföras i fråga om brott för vilket inte är

föreskrivet svårare påföljd än böter, om det ändå finns tillräckliga skäl för

åtal. Undantaget gäller också för förseelse under rättegång och för vissa mål

som tas upp direkt av högre rätt, om det inte finns anledning att döma till

annat än böter.

 Skillnaden mellan ett förenklat förfarande utan förundersökning och en formell

förundersökning är i och för sig inte dramatisk. Utredningen måste fortfarande

ge ett tillräckligt underlag för prövningen av skuld- och påföljdsfrågan. Vad

som i praktiken skiljer de fall då förundersökning inte sker från de fall då

sådan genomförs är främst att förundersökningsprotokoll inte behöver upprättas i

de förstnämnda fallen och att den misstänkte formellt inte behöver delges

misstanke och inte heller få del av utredningen enligt bestämmelserna i 23 kap.

18 § RB. I fråga om dokumentationen gäller enligt 24 och 25 §§

förundersökningskungörelsen (1947:948) endast att det av polisrapport eller

annan handling bör framgå om den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen

samt att de uppgifter som hörda personer lämnat inte behöver redovisas annat än

som en redogörelse för utsagans väsentliga innehåll. Av kravet på att utred-

ningen skall kunna tjäna som tillräckligt underlag för prövning av om strafföre-

läggande eller föreläggande av ordningsbot skall utfärdas eller om åtal skall

väckas följer dock att det i handlingarna måste tas in sådana uppgifter om den

misstänkte och händelsen att gärningsmannen och gärningen kan identifieras samt

att det även i övrigt finns tillräckliga uppgifter för prövningen av skuld- och

påföljdsfrågan.

 Det angivna förenklade förfarandet tillämpas i mycket stor utsträckning. Detta

gäller särskilt i fråga om trafikmål. När föreläggande av ordningsbot utfärdas

direkt på platsen sker normalt endast kortfattade noteringar på

ordningsbotsblanketten. Andra fall där förundersökning underlåts avser i regel

bötesförseelser som redovisas från polismyndigheten till åklagaren endast i form

av en polisrapport. Åtalsprövningen sker därefter på grundval av vad som framgår

av rapporten. Om åklagaren finner underlaget otillräckligt, kan han dock besluta

att förundersökning skall inledas.

 Systemet med förenklad utredning har inte visat sig vara förenat med några

olägenheter. Tvärtom framstår det som en praktisk lösning som i hög grad

befrämjar snabbheten i förfarandet. Det finns därför enligt regeringens mening

anledning att överväga om utrymmet för att underlåta förundersökning för

lindrigare brott enligt den angivna bestämmelsen bör utvidgas.

 Befrielsen från skyldigheten att göra en förundersökning torde vara särskilt

motiverad i de fall den misstänkte erkänner gärningen och det finns

förutsättningar för att beivra brottet genom strafföreläggande eller ordnings-

bot. Detta är, med nuvarande reglering, inte möjligt i fråga om alla brott som

kan bli föremål för strafföreläggande. En del av effektivitetsvinsterna med en

förenklad reaktionsform går därför förlorad. Detta förhållande skulle bli än mer

påtagligt om regeringens förslag i avsnitt 9.2 att utvidga möjligheterna att

utfärda strafföreläggande genomförs utan att regeln i 23 kap. 22 § RB ändras.

 Även i övrigt bör vid bötesbrott förundersökning kunna underlåtas när det rör

sig om saker som inte kräver mer vidlyftig utredning.

 Det bör påpekas att den misstänkte genom sin inställning i skuldfrågan eller

genom att påkalla ytterligare utredningsåtgärder i hög grad själv kan påverka om

en fullständig utredning skall göras eller om han kan godta att förundersökning

underlåts. Om målsäganden riktar anspråk mot den misstänkte, kan detta också

medföra att en utredning behöver vidtas. När strafföreläggande utfärdas prövar

dessutom åklagaren självständigt att underlaget är tillräckligt. Det torde

därför inte uppstå några negativa konsekvenser ur rättssäkerhetssynpunkt.

 Regeringen föreslår med hänvisning till det anförda att tillämpningsområdet för

23 kap. 22 § RB utvidgas. En lämplig avgränsning är att förundersökning inte

skall behöva göras för brott som kan antas leda till endast böter, om det ändå

finns tillräckliga skäl för åtal.

7.3 Förundersökningens inledande

Regeringens förslag: En förundersökning skall

inledas genom ett formligt beslut. Polismans rätt

och skyldighet att innan en förundersökning hunnit

inledas vidta utredningsåtgärder utvidgas. Be-

stämmelsen om skyldighet att på polismans

tillsägelse följa med till förhör förtydligas så att

det framgår att den gäller även om förundersökning

inte inletts.

 Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningen

har dock inte behandlat frågan om ett förtydligande av bestämmelsen om

skyldighet att på polismans tillsägelse följa med till förhör.

 Remissinstanserna: De flesta instanserna lämnar förslagen utan erinran.

Förslaget att förundersökning skall inledas genom ett formligt beslut avstyrks

av flera åklagarmyndigheter med motivering att det skapar onödigt merarbete.

Rikspolisstyrelsen föreslår att en polisman skall få inleda förundersökning i de

fall då utredningen kan slutföras i ett sammanhang.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 23 kap. 1 § RB skall förundersökning

inledas när det finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal

förövats. Gränsen för när förundersökning skall inledas har satts lågt. Kravet

på att det skall finnas anledning anta att ett brott förövats innebär i och för

sig att det måste finnas en i någon mån preciserad brottsmisstanke. Misstanken

kan dock vara vag och gärningsmannen kan vara okänd.

 En förundersökning kan enligt gällande ordning inledas på olika sätt. Ofta sker

det formlöst genom att utredningsarbetet helt enkelt sätts igång. I andra fall

fattas ett särskilt beslut. Det rör sig då oftast om mer vidlyftiga mål, där

åklagaren har anledning att begränsa utredningen på något sätt och också ger

direktiv för utredningsarbetet. I ett stort antal mål fattas dock inte något

formellt beslut om att förundersökning skall inledas.

 Det följer en rad rättsverkningar av att förundersökning inleds.

Förfarandereglerna i 23 kap. RB och i förundersökningskungörelsen blir fullt ut

tillämpliga. Förundersökningsledare skall utses, protokoll skall föras,

vittnesförhör får påkallas vid domstol, målsägandebiträde kan förordnas m.m.

 Det finns skäl att tydligare än vad som ofta sker i dag markera att en

förundersökning faktiskt inleds. Med hänsyn till de konsekvenser som följer av

att förundersökning inleds är det inte acceptabelt att, som ibland förekommer,

oklarhet råder om en förundersökning faktiskt har inletts eller om utredningen

alltjämt befinner sig på ett förberedande stadium (jfr Justitieombudsmännens

ämbetsberättelse 1991/92 s. 86).

 Det finns enligt regeringens uppfattning inte någon anledning att ändra den

grundläggande bestämmelsen om förutsättningarna för att förundersökning skall

inledas. För att det aldrig skall behöva råda oklarhet i frågan om

förundersökning inletts eller inte föreslår vi emellertid att 23 kap. 3 § RB

förtydligas så att det framgår att förundersökning skall inledas genom ett

formligt beslut av någon som är behörig att inleda den aktuella

förundersökningen.

 Vi är medvetna om att ett system av detta slag kan, som en del remissinstanser

påpekat, medföra ett visst merarbete. Fördelarna uppväger emellertid enligt vår

mening mer än väl eventuella svårigheter. Ansvarsfrågan blir klarlagd på det

sättet att det görs klart vem som är undersökningsledare och i den egenskapen

ansvarar för ärendets handläggning. Rutiner bör kunna skapas som medför att

beslut i frågan om förundersökning skall inledas fattas direkt i samband med att

ärendet anhängiggörs på myndigheten eller vid den senare tidpunkt när det finns

underlag för sådant beslut.

 Enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket RB får polisman under vissa förutsättningar

hålla förhör och vidta andra åtgärder i syfte att utreda brott innan

förundersökning hunnit inledas om åtgärden inte kan uppskjutas utan olägenhet.

Bestämmelsen infördes 1969. I propositionen anförde den föredragande departe-

mentschefen att polisman redan enligt gällande rätt torde ha befogenhet att

vidta vissa utredningsåtgärder innan behörig undersökningsledare fått tillfälle

att ta befattning med saken men att oklarhet rådde om omfattningen av denna

befogenhet. Han anförde vidare att det är av stort praktiskt värde om polisman

på eget ansvar får göra en del av utredningen och då särskilt åtgärder som inte

lämpligen bör skjutas upp. De utredningsåtgärder som främst kunde komma i fråga

var enligt departementschefen platsundersökning och sådana förhör med parter och

vittnen, som kan ske i nära anslutning till att brottet har begåtts.

Departementschefen uttalade vidare att den misstänkte självfallet inte skulle ha

sämre ställning än vid förundersökning, varför de allmänna bestämmelserna om

förundersökning bör iakttas i tillämpliga delar. Han tillade att dessa, på samma

sätt som är fallet vid utredning enligt 23 kap. 22 § RB, bör anses analogt

tillämpliga (prop. 1969:114 s 33 ff).

 Av uttalandena torde framgå att syftet med bestämmelsen är att sanktionera att

polisman får vidta brottsutredande åtgärder på eget ansvar utan att

förundersökning har inletts. Bestämmelsen som sådan utgör inte grund för att

polisman får vidta åtgärder som innebär någon form av tvång. Det handlar i

stället om att polisman har lagstöd för att inleda utredningen på brottsplatsen.

 Bestämmelsen är, såsom framgår av lydelsen, att se som en undantagsregel. Det

finns enligt rättegångsbalkens regler i princip inte någon skyldighet att vidta

utredningsåtgärder i detta skede. Bestämmelsen har nog hittills ansetts ge

uttryck för en möjlighet snarare än för ett åliggande. Inte heller polislagen

innehåller någon skyldighet för polisman att vidta utredningsåtgärder innan en

förundersökning hunnit inledas. I 9 § polislagen (1984:387) sägs endast att

polisman, när han får kännedom om brott som hör under allmänt åtal, skall lämna

rapport om det till sin förman så snart det kan ske.

 Det kan ifrågasättas om inte polisman i större utsträckning än hittills borde

göra den utredning som lämpligen kan ske i anslutning till att brottet har

begåtts. Såväl från utredningssynpunkt som för att påskynda förfarandet står

mycket att vinna på att möjliga utredningsåtgärder genomförs i nära anslutning

till brottet. Särskilt beträffande vardagsbrottslighet, såsom butiksstölder,

biltillgrepp, rattfylleri, grov olovlig körning, enklare fall av misshandel och

liknande är förhållandena ofta sådana att det är möjligt att praktiskt taget

slutföra utredningen direkt på plats. Det bör enligt regeringens uppfattning ses

som ett naturligt åliggande för all polispersonal att vidta möjliga åtgärder för

utredning av brott. De uppenbarligen stora rationaliseringsvinster som ligger i

att utredning sker direkt på plats bör givetvis tas tillvara.

 Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 23 kap. 3 § RB om polismans rätt

att vidta utredningsåtgärder i berörd situation ändras så att den omfattar

samtliga åtgärder som är av betydelse för utredningen och som får göras utan att

förundersökning inletts. Kompletterande föreskrifter kan ges i förordningsform.

 Det förtjänar att påpekas att bestämmelsen i 23 kap. 3 § RB inte ger polisman

rätt att använda tvångsmedel. Förutsättningarna för tvångsmedelsanvändningen är

inte reglerade i 23 kap. RB utan i 24, 26, 27 respektive 28 kap. RB. Vidare bör

framhållas att polismans rätt att vidta utredningsåtgärder på eget ansvar endast

gäller för det absoluta inledningsskedet av en utredning. Detta framgår av att

denna rätt endast finns i det skede då förundersökning inte hunnit inledas, dvs.

innan behörig person har informerats. Av 3 a § förundersökningskungörelsen

(1947:948) framgår dessutom att polisman så snart det kan ske skall anmäla

vidtagna åtgärder för någon som får leda förundersökning rörande brottet. Denna

ordning utgör en garanti för att polismyndigheten och åklagare har kontroll över

utredningen. Beslut skall fattas om förundersökning skall inledas eller inte och

ställning tas till om det skall göras ytterligare utredningsåtgärder. Det saknas

mot bakgrund av denna ordning skäl för att polisman, som Rikspolisstyrelsen

föreslår i sitt remissyttrande, skall ha rätt att inleda förundersökning i de

fall då utredningen kan slutföras i ett sammanhang.

 Utöver de åtgärder som redan nämnts kan det, i samband med att utredningsarbete

påbörjas i nära anslutning till att ett brott har begåtts, bli aktuellt att ta

med personer från brottsplatsen för förhör. Det måste vara möjligt för polisen

att kunna genomdriva en sådan åtgärd med tvång innan förundersökning inletts.

Denna typ av åtgärd regleras i 23 kap. 8 § RB. Där sägs att person som befinner

sig på en brottsplats är skyldig att på tillsägelse av polisman medfölja till

förhör. Vägrar personen utan giltig orsak att göra detta, får polismannen ta med

honom till förhöret. Vid mycket allvarlig brottslighet gäller denna skyldighet

även för personer som befinner sig inom ett område i anslutning till

brottsplatsen. Bestämmelsen tillämpas t.ex. då den som misstänkts för brottet

skall tas med för förhör och det inte finns förutsättningar för att gripa denne,

eller då vittnen bör höras omedelbart och detta inte kan genomföras på

brottsplatsen.

 Bestämmelsen fanns, med undantag för den kompletterande regeln vid grov

brottslighet, redan i rättegångsbalken i dess ursprungliga lydelse; alltså innan

bestämmelsen om polismans rätt att vidta brottsutredande åtgärder innan

förundersökning hunnit inledas tillkom. Dess placering i förundersök-

ningskapitlet antyder att dess tillämpning förutsätter att förundersökning har

inletts. Dessa omständigheter talar för att åtgärden får vidtas endast inom

ramen för en förundersökning. Paragrafens ordalydelse innefattar å andra sidan

inte något krav på att en förundersökning skall ha hunnit inledas. Som anfördes

i 1969 års lagstiftningsärende är de allmänna bestämmelserna om förundersökning

analogt tillämpliga då åtgärder vidtas enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket RB.

Detta, sammantaget med att 23 kap. 8 § RB uttryckligen anger att polisman

disponerar över frågan om en person skall följa med till ett förhör och att

polisman får besluta att ta med personen till förhöret, om denne vägrar utan

giltig orsak, talar med styrka för att bestämmelsen är tillämplig även i de fall

förundersökning inte hunnit inledas. För att det inte skall råda någon oklarhet

på denna punkt och då möjligheten att använda visst tvång inte bör regleras

genom en analogisk tillämpning av ett lagrum föreslår regeringen att

bestämmelsen i 23 kap 8 § RB förtydligas så att det uttryckligen framgår att

polis får vidta denna åtgärd i brottsutredande syfte redan innan en

förundersökning hunnit inledas.

7.4 Förundersökningsledning

Regeringens förslag: Regeln om åklagares övertagande

av ledningen av förundersökningen förtydligas så att

det framgår att åklagaren i dessa fall har ansvaret

för hela utredningen. Åklagares rätt att meddela

anvisningar för förundersökningens bedrivande i

sådana fall då polismyndigheten är

förundersökningsledare tas bort.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta instanser som yttrar sig på denna punkt

tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 7.3 har betonats att det är av stor

vikt att det inte råder någon oklarhet om vem som har ansvaret för

förundersökningen. En med detta sammanhängande fråga är huruvida det är möjligt

eller lämpligt att ansvaret för en förundersökning kan vara delat mellan

polismyndigheten och åklagaren. En annan fråga som aktualiseras i detta

sammanhang är om det är lämpligt att åklagare har rätt att meddela anvisningar

för utredningens bedrivande i fråga om förundersökningar som han inte har

ansvaret för.

 Som tidigare nämnts skall åklagare enligt 23 kap. 3 § RB överta ledningen av en

redan inledd förundersökning så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet

och saken inte är av enkel beskaffenhet. Åklagaren skall också i andra fall ta

över ledningen av förundersökningen när det är påkallat av särskilda skäl. I

olika sammanhang har det diskuterats om förundersökningsledningen kan delas upp

i en och samma förundersökning så att åklagare vid förundersökning avseende ett

brott är undersökningsledare beträffande en eller flera misstänkta, medan

förundersökningen i övrigt leds av polismyndigheten.

 Av lydelsen av 23 kap. 3 § RB synes man kunna dra slutsatsen att ledningen av

en utredning ses som en enhet; ansvaret ligger antingen på polisen eller på

åklagaren. Situationen har dock inte berörts i förarbetena och några

föreskrifter som direkt hindrar en delning av förundersökningsledningen finns

inte.

 Frågan om delat förundersökningsledarskap behandlades av Justitiekanslern i ett

beslut den 4 april 1986 (JK-beslut 1986 s. 144 ff) med anledning av de

konflikter som uppstått mellan polis och åklagare i utredningen av mordet på

Olof[REDACTED_EFTERNAMN]. Frågan togs också upp av den juristkommission respektive den

parlamentariska kommission som den dåvarande regeringen tillsatte (SOU 1987:72

respektive 1988:18). Justitiekanslern anförde att det inte är ovanligt att en

delning av förundersökningsledningen av berört slag görs vid större brottsutred-

ningar och att en uppdelning i allmänhet inte visat sig vara förenad med några

större olägenheter. Justitiekanslern pekade dock på vissa risker med en upp-

delning. Den mest påtagliga risken för att konfliktsituationer skall uppstå vid

ett delat ansvar för förundersökningen torde enligt honom ligga i det

förhållandet att det kommer fram omständigheter vid den av polismyndigheten

ledda delen av undersökningen som har betydelse också för den åklagarledda

delen. Det är naturligt att polismyndigheten tidigare än åklagaren får fram

uppgifter eftersom polismyndighetens utredning bedrivs i form av ett bredare

spanings- och efterforskningsarbete. Justitiekanslern betonade att det därför är

viktigt att åklagaren hålls informerad även om de delar av förundersökningen som

han inte har det omedelbara ledningsansvaret för.

 Justitiekanslerns bedömning var att en delning av ansvaret i vissa fall måste

anses tillåtet. Han anförde följande (JK-Beslut 1986 s. 161).

Under förutsättning att klara ansvarsgränser dras upp och erforderlig infor-

mation utbyts, synes den nuvarande ordningen, som får anses tillåta en delning

av ansvaret för förundersökningen, väl gagna en effektiv och rättssäker

brottsutredning. Rättegångsbalkens och förundersökningskungörelsens syften att

förundersökningen snabbt och betryggande skall ge erforderligt material för

åtalsfrågans bedömande och att förbereda rättegången med hänsyn till kraven på

koncentration och omedelbarhet torde således kunna uppfyllas (jfr 23 kap. 2 §

rättegångsbalken). Ett delat ledarskap utgör såvitt jag har kunnat finna inte

något generellt problem.

Juristkommissionen intog en mer restriktiv hållning till frågan om det är

tillåtet och lämpligt med ett delat förundersökningsledarskap (SOU 1987:72 s.

100 ff). Enligt kommissionen är det obestridligt att möjligheten att dela

förundersökningsledningen inte direkt förutsetts av lagstiftaren och att det

vidare är tydligt att ett sådant förfarande för med sig allvarliga risker.

Kommissionen anmärkte också att rättsfrågan synes avsevärt mer kontroversiell

ute på fältet än vad Justitiekanslerns beslut gav intryck av.

 Det är enligt Juristkommissionen inte enbart risken för mer eller mindre öppna

konflikter mellan polis och åklagare som talar emot en delning av

förundersökningsledningen. Den mest väsentliga invändningen är att man kan

förledas att begränsa utredningen i den del som avskiljs från förundersökningen

i övrigt för att ställas under åklagarens ledning. För att rätt kunna bedöma

grunden för misstankarna mot en viss person måste åklagaren ha överblick över

utredningen i dess helhet och därmed underlag för att avgöra vilka andra

möjligheter som finns än att det är den misstänkte som är skyldig.

 Juristkommissionen framhöll också att, om det över huvud taget är möjligt att

dela förundersökningsledningen, det helt måste ligga i åklagarens hand att

avgöra om han vill ta över hela utredningen eller låta någon del av

ledningsansvaret stanna hos polisen.

 I rapporten av den parlamentariska kommissionen anfördes att lagen inte ger

något entydigt svar på frågan om tillåtligheten av en delning av förunder-

sökningsledarskapet av det slag som då var av intresse. Det skulle således vara

en fråga om lämplighet. Enligt den parlamentariska kommissionen talar de skäl

som Juristkommissionen anfört med styrka mot lämpligheten av en delning. Till

dessa skäl, anfördes i rapporten, kan läggas att det förefaller föga rationellt

att på angivet sätt dela ledningen av en och samma organisation. Den

parlamentariska kommissionen anför att för det fall Riksåklagaren inte med stöd

av åklagarinstruktionen meddelar anvisningar till åklagarna av innebörd att

delning av förundersökningsledarskapet inte får förekomma det bör övervägas att

göra erforderliga förtydliganden i rättegångsbalken (SOU 1988:18 s. 84 ff).

 I Åklagarutredningens betänkande anförs att kommittén i allt väsentligt in-

stämmer i den bedömning av rättsläget och de synpunkter angående lämpligheten av

delning av förundersökningsledarskapet som Juristkommissionen och den parla-

mentariska kommissionen anfört.

 De skäl mot en delning som anförts i kommissionernas rapporter väger också

tungt. Regeringen vill särskilt peka på risken att åklagaren kan komma att sakna

en helhetsbild av utredningsläget och att han därigenom inte rätt kan bedöma

styrkan av bevisningen mot en misstänkt. Detta inger farhågor eftersom den

misstänkte ofta kan vara frihetsberövad. Även i övrigt kan en delning motverka

att utredningen drivs rationellt, effektivt och rättssäkert. De olika delarna av

utredningen går regelmässigt in i varandra och det bör inte finnas någon

osäkerhet om vem som i varje läge har ledningsansvaret för de förundersöknings-

åtgärder som skall eller bör vidtas. Övervägande skäl talar därför för att det

inte skall vara möjligt att dela det formella ansvaret som förundersöknings-

ledare på det sätt som förut beskrivits.

 Såsom tidigare anförts har rättsläget avseende tillåtligheten av delning av

förundersökning varit något oklart. Denna oklarhet bör undanröjas. Ett skäl till

oklarheten kan vara att det inte stått klart att en förundersökning alltid avser

ett brott och inte en misstänkt. Även om man säger att förundersökning inletts

mot en viss person finns det skäl att understryka att förundersökningen enligt

rättegångsbalken avgränsas av det brott beträffande vilket misstanke föreligger.

Enligt vår mening bör reglerna i rättegångsbalken förtydligas så att det klart

framgår vad som gäller i berörda avseenden. I 23 kap. 3 § första stycket RB bör

framgå att åklagaren övertar förundersökningsledningen avseende brottet.

Härigenom markeras dels att åklagaren ansvarar för förundersökningen i sin

helhet och således inte bara beträffande den misstänkte, dels att en

förundersökning avgränsas genom det brott den avser och inte genom vilka

personer som berörs.

 Det anförda behöver dock inte i och för sig leda till att en viss uppdelning av

den dagliga ledningen av utredningsarbetet inte skulle kunna ske. Reglerna om

förundersökningen ger generellt polis- och åklagarmyndigheter stora möjligheter

att utforma förfarandet efter vad som kan bedömas lämpligt i det enskilda

fallet. Detta torde gälla även frågor om hur ledningsansvaret skall utövas i

praktiken. Även om åklagaren formellt är undersökningsledare bör således detta

inte hindra att den konkreta inriktningen av utredningsarbetet i större eller

mindre mån kan överlåtas på polisen. Det bör emellertid betonas att det alltid

är åklagaren som i den angivna situationen har det yttersta ansvaret för

förundersökningen, även om polisen i praktiken skall stå för de resurser som

behöver tas i anspråk.

 Åklagares rätt att med stöd av 23 kap. 3 § andra stycket RB meddela anvisningar

rörande en förundersöknings bedrivande, i sådana fall då polismyndigheten är

förundersökningsledare, tillämpas i mycket liten utsträckning. Om en åklagare

anser sig behöva meddela formella anvisningar beträffande en förundersökning, så

är den naturliga åtgärden att han utnyttjar sin rätt att överta ledningen av

förundersökningen. På det sättet tvingas han också att ta ansvaret för de

anvisningar han utfärdat. Enligt regeringens mening finns därför inte något

behov av att ha kvar denna rätt. De remissinstanser som yttrar sig i denna fråga

gör samma bedömning. Vi föreslår därför att anvisningsrätten enligt 23 kap. 3 §

andra stycket RB upphävs. Det innebär självfallet inte att åklagare inte skall

ge råd och synpunkter, när sådana efterfrågas, i de fall polismyndigheten är

förundersökningsledare. Tvärtom är en sådan dialog ofta angelägen.

7.5 Förundersökningsprotokollet

Regeringens bedömning: Dokumentationen av vad som

framkommit under en förundersökning bör inte göras

mer omfattande än vad som behövs i det enskilda

fallet för att syftet med förundersökningen skall

uppfyllas. Inga lagstiftningsåtgärder krävs.

 Utredningens förslag: Utredningen har gjort samma bedömning som regeringen men

föreslagit en ändring av 23 kap. 21 § RB av innebörd att det av lagtexten

tydligare skall framgå vad som är syftet med förundersökningsprotokollet.

Utredningen föreslår dessutom vissa ändringar i förundersökningskungörelsen som

tar sikte på dokumentationen av vad som framkommit under förundersökningen.

 Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av

flertalet instanser som yttrar sig på denna punkt. En del remissinstanser har

synpunkter på hur förundersökningsprotokollet skall utformas. Bland annat

Riksåklagaren, Stockholms tingsrätt och Malmö tingsrätt ifrågasätter om de

författningsändringar som Åklagarutredningen föreslagit totalt sett leder till

några rationaliseringsvinster. Från flera håll anförs att förslagen kan utgöra

grund för fortsatta överväganden eller användas vid en försöksverksamhet.

 Skälen för regeringens bedömning: Den grundläggande bestämmelsen om vad ett

förundersökningsprotokoll skall innehålla finns i 23 kap. 21 § RB. I första

stycket stadgas att vid förundersökningen skall protokoll föras över vad därvid

förekommit av betydelse för utredningen. I förundersökningskungörelsen finns en

rad detaljerade bestämmelser om vad som skall tas med i protokollet.

 Förundersökningsprotokollet har till huvudsaklig uppgift att ge åklagaren

underlag för bedömningen av åtalsfrågan och att förbereda målet inför huvud-

förhandlingen i domstolen. Av detta följer att protokollet skall ge en

rättvisande bild av vad som framkommit i samband med de olika utred-

ningsåtgärderna. Såväl sådant som är till fördel som sådant som är till nackdel

för den misstänkte skall redovisas. Men protokollet har betydelse inte bara för

att dokumentera utredningsresultatet. Det är också av stor vikt från

kontrollsynpunkt. Protokollet skall ge en trogen bild av vad som förekommit

under förundersökningen av betydelse för målet (22 § förundersöknings-

kungörelsen). Detta är en förutsättning för att det skall gå att på ett riktigt

sätt kontrollera att allt gått rätt till under utredningen. Såväl den enskilde

som utsatts för olika åtgärder som utredningspersonalen kan ha ett påtagligt

behov av att i efterhand kunna kontrollera t.ex. när och på vilken grund en

tvångsåtgärd vidtagits.

 Möjligheten att kunna kontrollera polis och åklagares arbete under för-

undersökningen är enligt regeringens mening av väsentlig betydelse för tilltron

till rättsväsendet. Förundersökning innebär, oavsett om några tvångsmedel kommit

till användning, praktiskt taget alltid någon form av ingripande mot enskilda.

Det är av stor vikt att polisens och åklagarens åtgärder verkligen dokumenteras

och att det är möjligt att granska deras förehavanden. En central uppgift för

protokollet måste därför även i fortsättningen vara att rättvist spegla

förundersökningens förlopp, vilka åtgärder som vidtagits, vem som fattat olika

beslut och grunderna för besluten.

 Uppmärksamheten bör i stället främst inriktas på att undersöka om det finns

möjlighet att minska redovisningen av vad som framkommit vid utred-

ningsåtgärderna, alltså redovisningen av själva utredningsresultatet.

 Man måste här skilja på sådan bevisning som tas in i protokollet och som

presenteras vid huvudförhandlingen i det skick den getts under förundersökningen

och sådan bevisning som skall tas upp direkt vid huvudförhandlingen. Skriftlig

bevisning, t.ex. läkarintyg, bokföringsmaterial, sakkunnigutlåtanden och

protokoll över konfrontationer, måste naturligtvis i sin helhet tas in i

protokollet i exakt det skick i vilken den är avsedd att presenteras vid

huvudförhandlingen. Avsikten är ju normalt inte att denna bevisning skall

förändras på något sätt i samband med huvudförhandlingen och den misstänkte har

ett berättigat intresse av att i förväg få granska vad som åberopas mot honom.

 Det förhåller sig i viss mån annorlunda med förhör som hållits under för-

undersökningen. Enligt principerna om muntlighet och omedelbarhet vid

huvudförhandling skall förhör normalt tas upp vid förhandlingen. Skriftliga

vittnesberättelser är endast undantagsvis tillåtna. Huvudprincipen är sålunda

att det är förhöret vid förhandlingen i domstol som är avgörande för vilket

bevisvärde som skall tillerkännas den hördes uppgifter. Om förhöret tas upp vid

förhandlingen, får protokollen över förhören under förundersökningen åberopas

endast om den hörde avviker från vad han uppgivit under polisförhören eller

vägrar lämna uppgifter under förhandlingen.

 Enligt 23 kap. 21 § RB andra stycket skall, sedan förhöret med den misstänkte

eller annan upptecknats och innan förhöret avslutas, den hörde ges tillfälle att

granska uppteckningen och tillfrågas om han har någon erinran mot innehållet.

Närmare föreskrifter om redovisning av förhör ges i förundersökningskungörelsen.

I dess 22 § föreskrivs att utsaga skall i de delar den bör tas in i protokollet

återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det talade ordet. Ordagrann

återgivning behöver dock inte ske annat än då det är särskilt viktigt att de

exakta ordalagen framgår av protokollet. Om flera personer hörs om samma sak får

hänvisning göras till tidigare uppteckning, men skiljaktigheter i utsagorna

skall noggrant antecknas.

 I dag sker i regel en förhållandevis utförlig redovisning av hållna förhör i

protokollen. Detta är den främsta orsaken till att protokollen ofta blir täm-

ligen omfattande. Inte minst i de fall utskrift sker av förhöret i sin helhet

tar utskriften ofta omfattande utrymme och arbete i anspråk. Detta är å andra

sidan det enda sättet att exakt redogöra för en utsaga. När vad den hörde sagt

skall omformuleras av förhörsledaren till en sammanhängande berättelse finns

alltid en risk att nyanser i utsagan går förlorade eller får ett annat innehåll.

Till bilden hör också att förhör under förundersökningen i allt högre

utsträckning kommit att åberopas vid huvudförhandlingen på grund av att där

hörda personer lämnar andra uppgifter än de gjort under förundersökningen.

 Enligt regeringens mening bör synen på dokumentationen av utsagor under

förundersökningen i viss mån kunna förändras. Den grundläggande principen är och

har varit att protokollet skall tjäna som underlag för åklagarens åtalsprövning

och för att förbereda målet i domstol. Redovisningen av hållna förhör bör inte

göras mer vidlyftig än vad som behövs för att fylla dessa syften och för att ge

den misstänkte möjlighet att förbereda sitt försvar. Med den ökande allvarliga

och närmast yrkesinriktade brottsligheten går det emellertid inte att undvika

att det även i framtiden kommer att finnas ett behov av att åberopa vad som

sagts under brottsutredningen. I dessa fall måste dokumentationen ske i så

rättvisande former som möjligt och utformas så att förhöret blir tjänligt som

bevisning.

 Regeringen vill med det sagda framhålla att det inte går att lägga någon mall

över förfarandet, som skall passa i samtliga utredningar. Möjligheterna att

begränsa dokumentationen, för att på det sättet påskynda förfarandet, bör

uppmärksammas i samtliga ärenden. Det finns anledning att anta att förutsätt-

ningarna för detta är störst vid handläggningen av relativt okomplicerade

ärenden rörande vardagsbrottslighet, t.ex. mindre allvarlig misshandel, stölder,

trafiknykterhetsbrott, försäkringskassebedrägerier och liknande. Eftersom det är

denna typ av ärenden som trots allt dominerar bör också sådana åtgärder ge

störst effekt från rationaliseringssynpunkt. I de fall där den misstänkte

erkänner brottet eller skuldfrågan på annat sätt är uppenbar bör förunder-

sökningsprotokollet ofta kunna göras kort. I mer komplicerade fall torde

möjligheterna att begränsa redovisningen av vad som framkommit under utredningen

vara mindre. Åklagaren måste alltid ha tillgång till det material som är

väsentligt för åtalsprövningen och den misstänkte får inte undanhållas uppgifter

som kan ha betydelse för försvaret. Förnekar den misstänkte brottet och är

utredningen komplicerad kan det ofta vara svårt att under utredningens gång

bedöma vilka uppgifter som är väsentliga. Det finns i dessa fall mindre utrymme

för att minska på redovisningen av vad som framkommit under förundersökningen.

 Regeringen gör sammanfattningsvis den bedömningen att vissa

rationaliseringsvinster kan uppstå om man i framtiden i större utsträckning

beaktar möjligheten att begränsa dokumentationen i förundersökningsprotokollen.

Detta kan, som Åklagarutredningen påpekat, i stor utsträckning ske inom ramen

för den nuvarande lagstiftningen. Frågan lämpar sig enligt vad Riksåklagaren

anför i sitt remissvar väl för metodutveckling i fråga om användning av modern

teknik och den allmänna uppläggningen av förundersökningsprotokollen. Regeringen

delar denna uppfattning.

 Rikspolisstyrelsen driver i sitt utvecklingsarbete ett huvudprogram avseende

utredningverksamhet. Inom programmet faller åtgärder för att förenkla

förundersökningarna och att utveckla metoder och teknik inom utredningsarbetet.

Det är av grundläggande betydelse för hur effektivt kriminalpolisverksamheten

kan bedrivas att det finns ett väl fungerande samarbete mellan polisen och

åklagarna. Åklagarutredningen har behandlat denna fråga och angivit att formerna

för samverkan i löpande prioriteringsfrågor, i metodfrågor m.m. behöver

utvecklas på alla nivåer. Detta gäller även rutiner och förenklade

handläggningsformer. Regeringen har i 1994 års budgetproposition anfört att det

ankommer på Riksåklagaren att i samråd med Rikspolisstyrelsen ange riktlinjer

och vidta de åtgärder som bedöms nödvändiga för att tillse att detta arbete

kommer till stånd (prop. 1993/94:100 bilaga 3 s. 91). Det får ankomma på Rik-

såklagaren att inom ramen för det givna uppdraget behandla frågan om en mer

flexibel utformning av förundersökningsprotokollen. Arbetet kan aktualisera att

det görs ändringar i förundersökningskungörelsens bestämmelser om

förundersökningsprotokoll. Riksåklagaren bör i sådant fall lämna förslag till

sådana ändringar.

 8 Åtalspliktens utformning och förundersökningsbegränsning

8.1 Åtalsplikten

Regeringens bedömning: Principen om absolut

åtalsplikt bör behållas.

 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Så gott som samtliga instanser som yttrar sig i denna del

delar utredningen uppfattning. Några instanser anför dock att man bör närma sig

en relativ åtalsplikt.

 Skälen för regeringens bedömning: En grundläggande princip inom straffrättens

område är att, om ett förfarande är kriminaliserat, den som gör sig skyldig till

en sådan gärning skall få ett straff. Kraven på likhet inför lagen,

förutsebarhet i straffrättskipningen och legalitet talar för att alla som gör

sig skyldiga till straffbara förfaranden bestraffas. Denna princip kommer bl.a.

till uttryck i fråga om åtalsplikten. Enligt 20 kap. 6 § RB är åklagaren, om

inte annat är föreskrivet, skyldig att väcka åtal för brott som hör under

allmänt åtal. Åklagaren har således i princip en absolut åtalsplikt. På

motsvarande vis är polisen i princip skyldig att utreda alla sådana brott.

 En processordning som innebär att åtal alltid väcks då det i och för sig finns

förutsättningar för detta skulle emellertid i många fall uppfattas som alltför

rigid och rentav stötande. Strafflagstiftningen saknar den precision som behövs

för att endast klart straffvärda förfaranden skall falla under det straffbara

området. Det torde dessutom vara på det sättet att inte något modernt samhälle

har kunnat ställa upp resurser för att kunna beivra alla i och för sig

straffbelagda beteenden som medborgarna gör sig skyldiga till. En viss

prioritering är i praktiken därför nödvändig. Motsättningen mellan intresset av

att straffbelagda gärningar lagförs och intresset av att lagstiftningen inte

skall leda till stötande resultat och att resurserna används på en

ändamålsenligt sätt kan lösas på olika sätt.

 I flera länder gäller inte principen om en absolut åtalsplikt. Åklagaren ges en

rätt att, utifrån förhållandena i det enskilda fallet, pröva om ett åtal är

påkallat. Han kan alltså göra en diskretionär prövning. Åklagaren har vad som

brukar kallas en relativ åtalsplikt. Denna är vanligen förenad med en relativ

förundersökningsplikt.

 Frågan om åtalspliktens utformning har under senare år varit föremål för

omfattande intresse i många länder. Den har också tagits upp i internationella

sammanhang. Av särskild betydelse är den rekommendation om förenklat

brottmålsförfarande som Europarådet antog 1987, recommendation No R (87) 18.

Efter att ha erinrat om att Europarådets mål är att nå en större enhetlighet

mellan länderna konstateras i rekommendationen att den ökande belastningen på

domstolarna av framför allt mål om mindre brott medför problem.

Handläggningstiderna förlängs och rättsväsendet råkar i vanrykte. Denna

utveckling kan, sägs det, inte åtgärdas enbart genom fördelning av resurser. Det

krävs också klarare prioriteringsregler för straffrätten, såväl vad gäller form

som innehåll. I rekommendationen ingår att medlemsstaternas processlagstiftning

bör vila på principen om relativ (discretionary) åtalsplikt. Om detta, av

konstitutionella, historiska eller andra skäl, inte anses möjligt, bör andra

lagstiftningsåtgärder vidtas för att samma effekt skall uppnås.

 I början av detta sekel gällde i Sverige principen om absolut åtalsplikt i

stort sett utan undantag. Frågan om att införa en relativ åtalsplikt har dock

fortlöpande diskuterats. Fördelarna med att behålla den absoluta åtalsplikten

har hittills ansetts väga över. Den absoluta åtalsplikten har i stället försetts

med alltmer betydande undantag. Reglerna om undantag från åtalsplikten är av två

slag, särskild åtalsprövning och åtalsunderlåtelse.

 För vissa brott har lagstiftaren valt särskild åtalsprövning och har då

uttryckligen angett att presumtionen är mot åtal. Åtalet har i dessa fall gjorts

fakultativt. Dessa särskilda åtalsprövningsregler är intagna under respektive

straffstadgande. Reglerna har olika innehåll och markerar en varierande grad av

presumtion mot åtal. I vissa fall får åtal väckas bara om målsäganden angett

brottet till åtal och åtal är påkallat av särskilda skäl. I andra fall gäller

att åtal får väckas endast om det av särskilda skäl är påkallat ur allmän

synpunkt. Även andra exempel på typfall finns, såsom att krav finns på antingen

en angivelse från målsäganden eller att åtal är påkallat ur allmän synpunkt. I 2

kap. BrB finns dessutom mer generella regler om åtalsprövning i fråga om brott

som begåtts i Sverige på utländskt fartyg eller flygplan eller utom riket.

 Bestämmelser av det här slaget är relativt vanliga i brottsbalken och de före-

kommer också inom specialstraffrätten. De brottstyper för vilka särskild

åtalsprövning är föreskriven är i regel sådana där brottet har utpräglat

civilrättsliga inslag, rör förhållanden inom familjen eller annars vad som

brukar anses tillhöra privatlivet eller där andra sanktionsformer gäller vid

sidan av det straffrättsliga regelsystemet. I avsnitten 6.7 respektive 6.8

föreslås att det införs regler om särskild åtalsprövning vid brott som avser

olovliga förfoganden med förhyrd egendom respektive övertrasseringar av eget

konto.

 Den andra huvudtypen av inskränkning i åtalsplikten utgörs av bestämmelserna om

åtalsunderlåtelse. I dessa fall kvarstår i princip presumtionen för åtal, men

åklagaren ges en rätt att under vissa givna förutsättningar underlåta att åtala.

Reglerna om åtalsunderlåtelse är, till skillnad från flertalet av de regler som

föreskriver särskild åtalsprövning, av generell karaktär. De gäller allmänt för

vissa i lagstiftningen angivna typfall, som kan hänföras till brottets art,

gärningsmannens person eller andra speciella omständigheter.

 Genom senare års lagstiftningsarbete har inskränkningarna i åtalsplikten fått

en sådan omfattning att det med fog kan påstås att denna har kommit att närma

sig ett system med relativ åtalsplikt. Det torde också höra till undantagen i

modern straffprocesslagstiftning att åtalsplikten är absolut, alltså i det

närmaste fri från undantag. Å andra sidan förekommer det heller knappast att

åtalsplikten är fullständigt relativ och att åtal kan underlåtas på helt

diskretionära grunder. En jämförelse i praktiken av olika näraliggande länders

åtalssystem ger en påfallande enhetlighet i fråga om vilka mål som förs till

åtal, närmast oberoende av vilken grundläggande reglering beträffande

åtalsplikten som ligger i botten. I vart fall gäller detta vid en jämförelse med

länder som har en med Sverige likartad rättstradition. Vid en jämförelse med

Danmark och Norge, vilka anses ha en i princip relativ åtalsplikt, visar det sig

att åtalsreglerna tillämpas på i stort sett samma sätt och med samma resultat i

de enskilda fallen som i Sverige.Fråga är om en faktisk övergång till en relativ

åtalsplikt, mot denna bakgrund, bättre skulle tillvarata rättsväsendets resurser

än det nuvarande systemet med en i grunden absolut åtalsplikt, som är försedd

med i lag angivna undantag.

 Utvecklingen inom straffprocessrätten internationellt går mot en större

användning av principen om relativ åtalsplikt. Även om någon omfattande

harmonisering av olika europeiska länders processlagstiftning inte kan förväntas

inom överblickbar tid talar framför allt den tidigare nämnda rekommendationen

från Europarådet om införande av diskretionär åtalsrätt med viss styrka för att

en anpassning bör eftersträvas.

 För en relativ åtalsplikt talar vidare att det inte går att undvika att

strafflagstiftningen med allmänt utformade straffbestämmelser i undan-

tagssituationer kommer att omfatta vissa förfaranden, som det i det enskilda

fallet skulle te sig uppenbart stötande för rättsmedvetandet att straffbelägga.

Det kan också vara fråga om brott där omständigheterna kring brottet eller

gärningsmannens person är sådan, att en lagföring framstår som meningslös eller

uppenbart obehövlig eller rent av skulle motverka sitt syfte. En regel om

diskretionär åtalsprövning torde i större utsträckning än den nuvarande

lagstiftningen leda till att åtal kan undvikas i berörda fall.

 En regel om relativ åtalsplikt torde vidare ha den fördelen att det blir en

överensstämmelse mellan åtalsplikten och förundersökningsplikten. Med nuvarande

regler kan den situationen uppstå att en förundersökning genomförs varvid det

visar sig att denna inte skulle ha inletts om man haft kännedom om alla

omständigheter, men det finns inte förutsättningar för åtalsunderlåtelse.

 Enligt regeringens mening talar emellertid en rad starka skäl mot en övergång

till relativ åtalsplikt.

 De grundläggande kraven på förutsebarhet, legalitet och enhetlighet i

rättstillämpningen blir bättre tillgodosedda med en principiellt absolut

åtalsplikt.

 Den ökande brottsligheten och knappheten på resurser medför i och för sig att

alla brott inte kan utredas. En prioritering måste ske. Starka skäl talar dock

för att regler om en sådan prioritering ses som undantag från en i övrigt

gällande absolut åtalsplikt. Arbetsbelastningen på olika polis- och

åklagarmyndigheter är ofta ojämn. Det är t.ex. väl känt att balanssituationerna

i storstäderna generellt är mer besvärande än på mindre orter. Ett system som

grundar sig på en mer eller mindre diskretionär prövning skulle kunna leda till

att en måltyp, som generellt beivras på ett håll, kan komma att i stor

utsträckning avskrivas på ett annat, eftersom man på den senare myndigheten av

resursskäl måste prioritera andra måltyper. Även om vissa olikheter i praktiken

alltid uppstår, måste enligt regeringens mening ambitionsnivån beträffande

brottsbekämpningen vara lika över hela landet. Åtalsreglerna får inte heller

användas för att i praktiken avkriminalisera vissa brottstyper.

 Ett system med en absolut åtalsplikt främjar legaliteten och förutsebarheten i

strafflagstiftningen. Principen om allas likhet inför lagen är lättare att

uppfylla, om det i botten finns en presumtion för åtal i de fall det finns

förutsättningar för en fällande dom. Genom en sådan presumtion, kombinerat med i

lag definierade undantag från åtalsplikten, bör det finnas rimliga möjligheter

för allmänheten att uppfatta och förstå grunderna för åklagarens avgöranden. Om

allmänheten får uppfattningen att åklagarna fattar sina beslut på i stort sett

skönsmässiga grunder, finns det en uppenbar risk att tilltron till åklagarna och

till rättsväsendet i stort minskar. Också det allmänpreventiva värdet av

straffrätten skulle därigenom minskas. Det är dessutom lättare att föreskriva

undantag från en regel om absolut åtalsplikt än att komplettera en relativ

åtalsplikt med regler om när åtal skall väckas. Man undviker också det motsats-

förhållande som kan sägas finnas mellan en relativ åtalsplikt och det för-

hållandet att kriminaliseringen av en gärning är generell.

 Det är vidare omvittnat att åklagarna i viss utsträckning uppfattar den

absoluta åtalsplikten som ett stöd i verksamheten. Ett beslut att inte underlåta

åtal kan motiveras med att den grundläggande presumtionen är för åtal vid

utsikter till en fällande dom. Åklagaren kan därför stå emot påtryckningar av

olika slag. Principen kan i viss utsträckning sägas medverka till åklagarnas

oberoende och underlätta upprätthållandet av skyldigheten att inte ta obehöriga

hänsyn i sitt beslutsfattande.

 Redan den omständigheten att svensk rätt sedan lång tid innehåller en princip

om absolut åtalsplikt talar i själva verket mot den relativa åtalsplikten. Ett

förslag om en övergång till denna princip skulle av allmänheten kunna uppfattas

som att lagstiftaren lägger mindre vikt vid de värden som den absoluta

åtalsplikten vilar på. Det kan således inte uteslutas att ett sådant förslag av

allmänheten uppfattas som att legalitetshänsyn och enhetlighet i

rättstillämpningen är värden som inte längre gör sig lika starkt gällande.

 Samhällsutvecklingen och den ökande brottsligheten har inneburit att det

diskretionära inslaget i åtalsplikten har ökat. Detta är en internationell

företeelse, oavsett vilken grundläggande regel om åtalsplikten som olika länder

bekänt sig till. Samtidigt kan en harmonisering av de materiella

förutsättningarna för åtal förväntas öka, inte minst genom det alltmer utbredda

internationella samarbetet i straffrättsliga frågor. Den grundläggande

begreppsmässiga skillnaden mellan absolut och relativ åtalsplikt blir alltmer

uttunnad. Den utveckling som skett i Sverige mot ett alltmer vidsträckt utrymme

för åklagare att på diskretionära grunder låta bli att åtala, har kunnat äga rum

inom ramen för en bibehållen princip om presumtion för åtal när det finns

anledning till fällande dom. Även möjligheten att inte inleda förundersökning

eller att lägga ner en sådan har kunnat införas utan att man behövt överge den

grundläggande principen angående åtalsplikten.

 Enligt regeringens mening svarar det svenska systemet med en principiell

absolut åtalsplikt förenad med en förhållandevis vidsträckt möjlighet till

diskretionär bedömning i det enskilda fallet väl mot den lösning som förespråkas

i den tidigare nämnda europarådsrekommendationen.

 Enligt vår mening bör därför åklagarens principiella skyldighet att väcka åtal

för brott som hör under allmänt åtal behållas.

8.2 Åtalsunderlåtelse

Regeringens bedömning: De nuvarande reglerna i

rättegångsbalken om åtalsunderlåtelse bör inte ändras.

 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Den övervägande delen av instanserna delar utredningens

bedömning. Någon instans ifrågasätter om inte åtalsunderlåtelse borde kunna

komma i fråga i större utsträckning än i dag.

 Skälen för regeringens bedömning: I 20 kap. 7 § RB ges allmänna regler om

åtalsunderlåtelse. Enligt nu gällande regler får en åklagare med stöd av första

stycket besluta att underlåta åtal för brott under förutsättning att något

väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts

- om det kan antas att brottet inte skulle leda till annan påföljd än böter,

- om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns sär-

skilda skäl för åtalsunderlåtelse,

- om den misstänkte begår ett annat brott och det, utöver påföljden för det

brottet, inte krävs påföljd för det aktuella brottet, eller

- om psykiatrisk vård eller vård i specialsjukhus eller vårdhem för vuxna enligt

35 § lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda

eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade kommer till stånd.

 Åtal får vidare enligt andra stycket underlåtas i andra fall, om det av

särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den

misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna

inte heller av andra skäl krävs att åtal väcks.

 Ett beslut om åtalsunderlåtelse består bl.a. av ett konstaterande från

åklagarens sida att den misstänkte gjort sig skyldig till ett visst brott, för

vilket emellertid åtal inte skall väckas. I princip förutsätts därför för ett

beslut om åtalsunderlåtelse att utredningen är fullständig och att det är klar-

lagt att den misstänkte begått brottet. I praktiken fordras normalt att den

misstänkte erkänt gärningen.

 Möjligheterna att ge åtalsunderlåtelse har successivt utvidgats genom åren.

Enligt den ursprungliga lydelsen av 20 kap. 7 § RB kunde åtal underlåtas i två

typfall. Den ena gällde situationen då på brottet inte kunde följa svårare

straff än böter och det var uppenbart att den misstänktes lagföring inte var

påkallad från allmän synpunkt. Det andra gällde vissa situationer då flera brott

hade begåtts och var föranledd främst av processekonomiska skäl. I samband med

införandet av brottsbalken gjordes det vissa ändringar i fråga om bötesfallen.

Vidare infördes en uttrycklig bestämmelse om åtalsunderlåtelse i de fall brottet

begåtts under inflytande av själslig abnormitet. Riksåklagaren gavs dessutom

rätt att ge åtalsunderlåtelse när extraordinära omständigheter förelåg. I fråga

om ungdomar som inte fyllt 18 år ges särskilda regler om åtalsunderlåtelse i

lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Där ges

mycket vidsträckta möjligheter till åtalsunderlåtelse.

 Reglerna i rättegångsbalken fick sin nuvarande utformning 1985 (prop.

1984/85:3, bet. 1984/85:JuU10, rskr. 1984/85:72, SFS 1985:13). Förändringarna

innebar att utrymmet för att medge åtalsunderlåtelse och förunder-

sökningsbegränsning utvidgades väsentligt. I de fall brottet inte kunde antas ge

annat än ett bötestraff gällde tidigare som förutsättning för åtalsunderlåtelse

att åtal inte skulle krävas ur allmän synpunkt. Genom reformen infördes en ny

regel av innebörd att åtalsunderlåtelse får ske om något väsentligt allmänt

eller enskilt intresse inte åsidosätts. Detta nya grundrekvisit föreskrevs att

gälla generellt för samtliga åtalsunderlåtelsegrunder i 20 kap. 7 § RB utom för

de extraordinära fallen.

 I fråga om de fall då den misstänkte gjort sig skyldig till flera brott gavs

åklagaren en möjlighet att göra en friare bedömning än vad som dittills gällt i

fråga om vilken betydelse i påföljdshänseende det aktuella brottet skulle ges i

jämförelse med övrig brottslighet. Tidigare gällde att åtal fick underlåtas om

brottet hade begåtts innan den misstänkte dömts för något annat brott som han

begått eller helt avtjänat straff eller annan påföljd för sådant brott, och det

var uppenbart att brottet i jämförelse med det andra brottet var utan nämnvärd

betydelse för påföljden. Numera gäller som förutsättning endast att den

misstänkte begått annat brott och att det utöver påföljden för detta brott inte

krävs påföljd med anledning av det aktuella brottet.

 I de fall den misstänkte lider av en psykisk störning krävs inte längre för

åtalsunderlåtelse att sluten psykiatrisk vård kommer till stånd. Även öppen

psykiatrisk vård kan medföra åtalsunderlåtelse.

 Möjligheten att ge åtalsunderlåtelse när påföljden i händelse av lagföring kan

antas bli villkorlig dom var en nyhet som infördes genom 1985 års lagstiftning.

För åtalsunderlåtelse i dessa fall krävs, utöver att grundrekvisitet är

uppfyllt, att det finns särskilda skäl för ett sådant beslut.

 Ett system med absolut åtalsplikt kombinerat med förhållandevis stora

möjligheter att underlåta åtal i det enskilda fallet tillgodoser behovet av

flexibilitet och möjligheterna att ta hänsyn till omständigheterna i det

enskilda fallet vid åtalsprövningen. Detta krav på flexibilitet måste sedan

vägas mot den grundläggande principen att på brott skall följa straff, för att

inte trovärdigheten i straffsystemet skall sättas i fara.

 Efter 1985 års ändringar av reglerna om åtalsunderlåtelse har motioner väckts i

riksdagen med yrkande om återgång till de äldre reglerna om åtalsunderlåtelse.

Man har menat att de nya reglerna satte principerna om likhet inför lagen och

förutsebarheten i rättskipningen i fara och att tilltron till rättsväsendet

genom detta kunde komma att allvarligt skadas. Justitieutskottet har i flera

fall avstyrkt bifall till motionerna med huvudsaklig motivering att de nya

reglerna får anses utgöra en rimlig avvägning mellan de intressen av skilda slag

som gör sig gällande inom brottsbekämpningen (bet. 1985/86:JuU22, 1986/87:JuU19,

1987/88:JuU28 och 36 samt 1989:90:JuU14, 16 och 23). I anledning av förnyade

motioner i saken anförde utskottets majoritet att Åklagarutredningen bl.a.

skulle se över om de gällande bestämmelserna om åtalsunderlåtelse är ändamåls-

enliga och avstyrkte bifall till motionerna (bet. 1990/91:JuU10 s. 99).

 Mot bakgrund av det anförda bör ställning tas till om de nuvarande reglerna om

åtalsunderlåtelse utgör en rimlig avvägning mellan de motstående intressen som

finns.

 Åklagarutredningen har gjort en utvärdering av tillämpningen av reglerna för

åtalsunderlåtelse (betänkandet s. 168-175). Som underlag för utvärderingen har

utredningen haft tillgång till statistiskt material från Statistiska

centralbyrån och från Riksåklagarens anslagsframställning för budgetperioden

1991/92-1993/94. Utredningen anför att det statistiska materialet måste bedömas

med viss försiktighet men anför att tendenserna i det är så förhållandevis klara

att det ger tillräckligt underlag för ett ställningstagande.

 Utredningen konstaterar att den förväntade eller befarade ökningen av

användningen av åtalsunderlåtelse i stort sett uteblivit. Tvärtom har såväl an-

talet åtalsunderlåtelser totalt sett som andelen av samtliga åklagarbeslut som

avser åtalsunderlåtelse gått ner något efter reformen. Det gäller särskilt

åtalsunderlåtelse vid bötesbrott. Införandet av rätten att ge åtalsunderlåtelse

i fall av villkorlig dom har använts i mycket liten utsträckning och tenderar

dessutom att minska. Den enda grund för åtalsunderlåtelse som inte minskat, är

den då flera brott har begåtts och vid återfall. Det är samtidigt den grund för

vilken de kriminalpolitiska effekterna av en åtalsunderlåtelse är minst

uttalade. Åtalsunderlåtelse i dessa fall förutsätter nämligen att den misstänkte

får en adekvat påföljd för den samlade brottsligheten som han gjort sig skyldig

till. Åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning har här huvudsakligen

processekonomisk betydelse.

 Utredningen anför att det är svårt att bedöma vad som är skälen till att

antalet åtalsunderlåtelser minskar. En omständighet kan vara att de mål som

handläggs av åklagare avser allt allvarligare brottslighet, dels på grund av

brottsutvecklingen, dels då lindrigare brott kan bli liggande i balans hos

polisen. Utrymmet för åtalsunderlåtelse kan därför ha blivit mindre.

 Enligt utredningen är det uppenbart att åklagarna i allmänhet inte fullt ut

utnyttjat det utrymme för åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning som

lagstiftningen i och för sig medger.

 Regeringen gör för sin del följande bedömning. Reglerna om åtalsunderlåtelse

har framför allt två syften. Det ena är av processekonomiskt slag. Genom åtals-

underlåtelsereglerna, i kombination med rätten att inte inleda eller att lägga

ner en förundersökning, ges åklagare möjlighet att prioritera mellan olika

ärenden och att begränsa utredningen i enskilda fall. Det andra syftet är att

undvika åtal i sådana fall där straffvärdet av ett förfarande är begränsat eller

omständigheterna i övrigt talar mot ett åtal eller där en process i domstol

framstår som tämligen onödig eller meningslös.

 Den grund för åtalsunderlåtelse som har särskild processekonomisk betydelse,

nämligen den vid brottskonkurrens och återfall, torde inte ha inneburit några

kriminalpolitiska nackdelar. Påföljdspraxis i domstolarna är sådan att det

oftast är närmast utan betydelse för påföljden om vissa brott i en omfattande

brottslighet som en tilltalad gjort sig skyldig till undantas från lagföring. En

ändring av åtalsunderlåtelsereglerna i denna del skulle förutsätta en nyordning

beträffande reglerna om påföljd vid sammanträffande av brott. Det har heller

inte framkommit omständigheter som tyder på att exempelvis målsägandens intresse

av åtal inte tillgodoses i tillräcklig utsträckning. Skulle detta varit fallet

borde det ha märkts i framför allt överåklagarnas och Riksåklagarens

överprövningsverksamhet och i sista hand genom enskilda åtal. Trots ökad arbets-

belastning för åklagarna har åtalsunderlåtelse på denna grund inte ökat under

senare år. Detta förhållande tyder på att åklagarna inte fullt ut använder

möjligheterna till åtalsunderlåtelse, utan att omständigheterna som talar för

åtal i många fall får väga över. Genom kopplingen till reglerna om

förundersökningsbegränsning ger dagens regler goda möjligheter att vid

brottskonkurrens och återfall undvika att resurser tas i anspråk för utredningar

som inte är processekonomiskt försvarbara. Regeringen ser därför inget behov av

att utvidga eller inskränka möjligheterna till åtalsunderlåtelse på denna grund.

 Det formella utrymmet för åtalsunderlåtelse vid bötesbrottslighet, vid för-

väntad villkorlig dom och vid psykisk störning måste sägas vara stort. Vid

genomförandet av 1985 års lagstiftning fördes också farhågor fram beträffande

reglernas inverkan på intresset av likformighet i rättstillämpningen. I

Riksåklagarens cirkulär angående åtalsunderlåtelse och förundersökningsbe-

gränsning finns det en noggrann genomgång av regelsystemet och dess tillämpning.

Riksåklagaren genomförde också i det sammanhanget en omfattande utbildning av

åklagarna. Vid Riksåklagarens tillsynsbesök ägnas vidare frågor om

åtalsunderlåtelse en betydande uppmärksamhet. Det statistiska underlag som legat

till grund för Åklagarutredningens utvärdering av reglerna om åtalsunderlåtelse

ger inte underlag för en bedömning av om det finns olikheter i tillämpningen

mellan olika distrikt eller regioner. Enligt utredningen tyder emellertid vissa

tecken på att så är fallet. Riksåklagarens tillsynsbesök ger enligt utredningen

belägg för att vissa olikheter kan förekomma, dock sällan så att åtal underlåts

i större utsträckning än vad som förutsätts i cirkuläret. Snarare är det så att

praxis i fråga om att underlåta åtal är strängare på vissa håll och beträffande

vissa brottstyper. Vad som klart kan konstateras av statistiken är att

åtalsunderlåtelse för bötesbrott och vid förväntad villkorlig dom är i

minskande. Hela den minskningen torde inte kunna förklaras av ändringar i

lagstiftningen eller i brottslighetens karaktär. I någon mån måste åklagarna

iaktta större restriktivitet vid prövningen av om åtalsunderlåtelse bör

meddelas. Det anförda visar om inte annat att åklagarna tillämpar ett

regelsystem som innebär möjligheter att av diskretionära skäl efterge åtal med

försiktighet och med iakttagande av omständigheterna i det enskilda fallet. Lika

lite som vid åtalsunderlåtelse vid flerfaldig brottslighet finns det underlag

för att påstå att åklagarna reglerar sin arbetsbörda genom att använda sig av

reglerna om åtalsunderlåtelse.

 Av det anförda följer enligt regeringens mening att det inte finns något behov

av att utvidga möjligheterna till åtalsunderlåtelse på de grunder som nu

berörts. De formella möjligheter som lagstiftningen i dag ger används inte fullt

ut. Det finns inte heller skäl för att inskränka möjligheterna till åtals-

underlåtelse. Alla tecken tyder på att åklagarna använder reglerna med en

återhållsamhet. Om möjligheterna till åtalsunderlåtelse på dessa grunder

inskränks kan det befaras att en minskad flexibilitet skulle leda till att

åklagarna måste åtala förfaranden där straffvärdet är begränsat eller

omständigheterna i övrigt starkt talar mot åtal. En sådan ändring av reglerna

skulle också stå i strid med Europarådets rekommendation om åtalsplikten.

 Regeringen finner sammanfattningsvis att reglerna i rättegångsbalken om

åtalsunderlåtelse har en lämplig utformning som tillåter en sammanvägning av de

motstående intressen som gör sig gällande. I propositionen Handläggning av

ungdomsmål (prop. 1994/95:12) föreslår regeringen att det i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare görs en markering av att det vid

bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas särskilt skall beaktas om den

unge tidigare har gjort sig skyldig till brott.

8.3 Förundersökningsbegränsning

Regeringens förslag: Förundersökning skall inte

behöva inledas om det är uppenbart att brottet inte

går att utreda. Möjligheterna till förundersöknings-

begränsning i s.k. disproportionsfall utvidgas

inte.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår en utvidgning av möjligheterna till

förundersökningsbegränsning i disproportionsfallen. I övrigt överensstämmer

utredningens förslag med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet instanser tillstyrker eller lämnar utredningens

förslag utan erinran. Riksdagens ombudsmän, Hovrätten för Västra Sverige och

ytterligare några instanser avstyrker en utvidgning av möjligheterna till

förundersökningsbegränsning i disproportionsfallen.

 Skälen för regeringens förslag: Den absoluta åtalsplikten är, som nämnts

tidigare, förenad med en absolut förundersökningsplikt. I likhet med vad som

gäller i fråga om åtalsplikten är även förundersökningsplikten förenad med en

rad undantag.

 Om åklagaren kan förutse att, om en fullständig utredning genomförs, åtal

skulle komma att underlåtas till följd av någon regel om åtalsunderlåtelse eller

inte väckas på grund av att särskild åtalsprövning är föreskriven, får han

enligt 23 kap. 4 a § andra stycket RB besluta att inte inleda förundersökning.

Har en förundersökning inletts får åklagaren enligt paragrafens första stycke

under samma förutsättningar lägga ner undersökningen. En sådan s.k.

förundersökningsbegränsning får ske bara om något väsentligt allmänt eller

enskilt intresse inte åsidosätts genom detta.

 Beslut om att inte inleda eller att lägga ner en förundersökning får också

fattas enligt en s.k. disproportionsregel i samma paragrafs första punkt. Om en

utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens

betydelse och det dessutom kan antas att brottet inte skulle leda till

allvarligare påföljd än böter, behöver utredning inte inledas och en inledd

utredning får läggas ner.

 Till skillnad från vad som gäller vid åtalsunderlåtelse behöver, av naturliga

skäl, skuldfrågan inte vara klarlagd för att en förundersökningsbegränsning

skall få beslutas.

 Reglerna om förundersökningsbegränsning har mycket stor praktisk betydelse.

Detta gäller särskilt möjligheterna till begränsning av utredningen vid en

förväntad åtalsunderlåtelse och i fråga om brott där särskild åtalsprövning är

föreskriven. Från resurssynpunkt är det givetvis effektivare att på ett tidigt

stadium lägga ner en utredning som ändå inte kan förväntas leda till åtal i

stället för att besluta om att åtal inte skall väckas efter det att en

fullständig utredning har gjorts.

 Under 1990 blev cirka 1,2 miljoner brott registrerade hos polisen. I denna

siffra ingår inte de brott som faller utanför polisens särskilda

anmälningsrutin, huvudsakligen brott med endast böter i straffskalan. Antalet

sådana brott uppgår till flera hundratusen årligen. Flertalet beivras genom ett

föreläggande av ordningsbot.

 Av de registrerade brotten blev drygt 200 000 föremål för åtal. I 35 000 fall

utfärdades strafföreläggande och i fråga om 28 000 brott meddelades åtals-

underlåtelse. I ytterligare cirka 60 000 fall blev brottsmisstankarna full-

ständigt utredda, men målet skrevs av utan fullständig förundersökning med

motivering exempelvis att gärningen inte var brott eller att den misstänkte var

underårig. Därutöver företogs förundersökning i fråga om cirka 86 000 brott utan

att brottet klarades upp. Den vanligaste avskrivningsgrunden i dessa fall var

att brott inte var styrkt.

 Sammanlagt har således förundersökning inletts eller ärendet avskrivits genom

ett s.k. brottsuppklarande beslut i fråga om drygt 400 000 brott. Statistiken

ger inte något besked om vad som hänt beträffande övriga registrerade brott. En

mycket stor del av dessa, förmodligen de flesta, utgörs av brott som anmäls men

där det redan från början står klart att det knappast finns utsikter att klara

upp brottet. Ofta är en anmälan en förutsättning för att ett försäkringsbolag

skall medge att reglera den skada som vållats genom brottet. I dessa fall skrivs

ärendet av direkt på anmälan med motivering att spaningsuppslag saknas eller

liknande. Ett typexempel på sådan brottslighet är cykelstölder. Av anmälda

cykelstölder klaras endast cirka två procent upp. Ett inte oväsentligt antal

torde vidare utgöras av ärenden där en utredningsåtgärd gjorts, men därefter har

utredningen lagts ner utan att någon kunnat misstänkas för brottet med

motivering att spaningsuppslag saknas. Till denna kategori kan många fall av

inbrottsstölder hänföras. Också för dessa brott är uppklarningsprocenten låg.

Även om denna alltför låga uppklarningsprocent kan ökas i framtiden, är det

orealistiskt att tro att situationen skall förändras helt radikalt för dessa

brottstyper. Det finns även andra situationer där det i praktiken saknas

möjligheter att utreda och lagföra brottet, trots att ett brott utan tvekan har

begåtts och brottet formellt omfattas av den absoluta förundersökningsplikten.

Som exempel kan nämnas sådana fall då den misstänkte avvikit och inte kan

förväntas bli anträffad. Andra fall är då gärningsmannen lämnat landet och inte

kan förväntas återkomma och det inte finns förutsättningar för utlämning eller

då brottet begåtts utomlands och bevisning inte finns tillgänglig här.

 Det kan ifrågasättas om lagstiftningen medger att polis och åklagare underlåter

att inleda en förundersökning av endast det skälet att ett fullföljande av

utredningen inte är praktisk möjlig. Det är enligt regeringens mening inte

rimligt att ha en reglering som inte medger detta. Även om inget fall i teorin

är omöjligt att utreda är det närmast självklart att verkligheten sätter en

gräns för vilka insatser som kan göras för att utreda ett brott. I praxis har

det också godtagits att det inte finns någon förundersökningsplikt i dessa fall

och att ärendet kan skrivas av med motiveringen att spaningsuppslag saknas.

 Denna bristande överensstämmelse mellan lagens bokstav och dess praktiska

tillämpning är inte tillfredsställande. Det kan säkert av de tillämpande

myndigheterna i många fall upplevas så att man tänjer på regelsystemet om man

beslutar att inte inleda förundersökning på denna grund. Detta kan medföra att

utredningsåtgärder vidtas för att uppfylla en, som man uppfattar det, formell

förundersökningsplikt, trots att det redan från början står klart att

utredningen aldrig kommer att leda till att brottet blir uppklarat och

bestraffat.

 Principen om en absolut förundersökningsplikt bör tolkas på det sättet att den

innebär en skyldighet att inleda utredning endast då det ligger inom det

rimligas gräns att anta att en utredning kan leda till att saken blir uppklarad

och någon kan lagföras för brottet. För att undanröja den osäkerhet som kan råda

på denna punkt bör lagstiftningen förtydligas. Ett sådant förtydligande torde

också främja en enhetlig och rättssäker rättstillämpning. Lagtekniskt kan detta

lösas på så sätt att det i 23 kap. 1 § RB uttryckligen anges att förundersökning

inte behöver inledas, om det är uppenbart att brottet inte går att utreda.

 Åklagarutredningen har föreslagit att möjligheterna till förundersöknings-

begränsning utvidgas i fråga om fall då insatserna för att utreda brottet inte

står i rimligt förhållande till brottets straffvärde eller resultatet i övrigt

av en lagföring. Som exempel anförs grannfejder eller anmälningar i

trakasseringssyfte och saker som berör förhållanden av mycket komplicerad

civilrättslig eller teknisk natur. Den bestämmelse som i gällande lagstiftning

tar sikte på sådana ärenden får inte tillämpas om svårare straff än böter kan

förväntas och beslut skall fattas av överåklagare eller statsåklagare.

Utredningen föreslår att förundersökning skall få underlåtas även i fall då det

inte kan förväntas svårare straff än villkorlig dom eller skyddstillsyn och att

beslut skall få fattas av åklagare med normal behörighet, dvs. lägst en

assistentåklagare som tjänstgjort i sådan egenskap i minst två år.

 En utvidgning av möjligheten till förundersökningsbegränsning i angivna fall

skulle onekligen kunna leda till att vissa resurser frigörs så att dessa kan

användas till utredningar som framstår som mer angelägna. Det finns emellertid

andra hänsyn att beakta. Den föreslagna regeln är långtgående. Den skulle

omfatta brott med ett inte obetydligt straffvärde, eftersom villkorlig dom och

skyddstillsyn utgör alternativ till ett fängelsestraff. Regeln skulle vidare

medföra bl.a. att åklagare skulle behöva tillämpa påföljds- och

straffmätningsreglerna i 29 och 30 kap. brottsbalken, och detta i ett läge då

någon utredning om brottet eller den misstänktes person inte har inhämtats.

Flera remissinstanser har avstyrkt förslaget på nu anförda grunder. Regeringen

är av den uppfattningen att fördelarna med förslaget inte uppväger de nackdelar

som finns. Förslaget bör därför inte genomföras.

9 Strafföreläggande och ordningsbot

9.1 Inledning

Effektiv användning av resurserna för brottsbekämpningen förutsätter bl.a. att

handläggningsformerna i olika avseenden förenklas. Ett viktigt inslag i

reformarbetet har varit att i fråga om mindre brott minska belastningen på

domstolarna och även åklagarna. Införandet och den successiva utvidgningen av

strafföreläggande- och ordningsbotsinstituten har haft stor effekt i detta

avseende. Det stora flertalet mindre brott beivras i dag utan domstols och, vad

avser ordningsbot, utan åklagares medverkan. En målsättning med reformarbetet

har varit att domstolsprövningen skall förbehållas sådana mål där parterna inte

är ense eller som avser allvarligare eller komplicerade brott.

 Erfarenheterna av det tidigare reformarbetet på detta område är positiva.

Strafföreläggande och ordningsbot medger en snabb och effektiv form för att

fastställa straff i de fall den misstänkte erkänner gärningen, brottet inte är

alltför allvarligt och det inte råder någon tvekan om påföljden. Systemet har,

förutom att det innebär en effektivare användning av resurserna, obestridliga

fördelar även för den misstänkte. Avgörandet kommer snabbt och den misstänkte

kan ta ställning till det förelagda straffet och själv bedöma om det står i

rimlig proportion till gärningen. Han får direkt kännedom om den samlade

straffrättsliga reaktionen på brottet. Genom att ansvarspåståendet enligt båda

processformerna föreläggs enligt mall och då straffets storlek i fråga om

ordningsbot följer av ordningsbotsbeslutet och beträffande strafföreläggande

normalt bedöms i enlighet med rekommendationer från Riksåklagaren och respektive

överåklagare blir straffnivån förutsebar, vilket är en fördel ur

legalitetssynpunkt. Den misstänkte slipper vidare, om han godkänner

föreläggandet, en ibland tidskrävande och kostsam inställelse vid domstol.

 Det kan naturligtvis inte bestridas att det innebär vissa risker från rätts-

säkerhetssynpunkt att inte pröva målen i domstol. Förelägganden innefattar

inslag som skulle kunna uppfattas som pressande från den misstänktes sida. Den

förelagde vet att, oavsett om han är skyldig eller inte, ett bestridande innebär

att han kan komma att behöva inställa sig vid domstol. Systemet med föreläggande

innebär dessutom att ansvarsfrågan prövas av de myndigheter som svarat för

utredningen av brottet. Detta förhållande uppvägs dock i viss mån av den

omständigheten att såväl polis som åklagare är skyldiga att iaktta objektivitet

i sin prövning och alltså skall se även till sådana omständigheter som talar

till den misstänktes förmån.

 Tillgänglig statistik visar att förelägganden godkänns i mycket hög

utsträckning. Av utfärdade strafförelägganden år 1990 godkändes cirka 85

procent. Utfärdade ordningsförelägganden godkänns i än högre utsträckning. År

1990 utfärdades drygt 200 000 förelägganden, varav drygt 10 000 i tullmål. Av

dessa godkändes över 194 000 eller cirka 96,5 procent direkt vid utfärdandet.

Ytterligare närmare 2 procent godkände föreläggandet skriftligen i efterhand.

Andelen bestridda ordningsbotsförelägganden är alltså endast cirka 1,5 procent.

Dessa siffror har varit tämligen konstanta genom åren.

 Antalet straff- och ordningsbotsförelägganden som upphävs med hjälp av extraor-

dinära rättsmedel är också relativt få.

 För den lindrigare brottsligheten ligger sålunda tyngdpunkten i rättskipningen

utanför domstolen. De summariska formerna för lagföring har genom detta kommit

att spela en allt viktigare roll. Mot bakgrund av detta bör det övervägas om

tillämpningsområdet för dessa enkla och förhållandevis billiga processformer kan

utvidgas ytterligare.

9.2 Strafföreläggande

Regeringens förslag: Åklagare skall få utfärda

strafföreläggande för alla typer av brott där böter

ingår i straffskalan. Ett föreläggande skall också få

omfatta medgivna enskilda anspråk som avser

betalningsskyldighet.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag utom så till vida

att utredningen föreslår att strafföreläggande skall få utfärdas även med

tillämpning av straffnedsättningsreglerna i brottsbalken och få omfatta även

enskilda anspråk som avser annat än betalningsskyldighet. Dessutom föreslår

utredningen att strafföreläggande skall få utfärdas i de fall det är uppenbart

att påföljden skall bestämmas till villkorlig dom.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslag

eller lämnar det utan erinran men flera instanser är kritiska till eller

avstyrker olika delar av förslaget. Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt,

Hovrätten för Västra Sverige m.fl. avstyrker förslaget att åklagare skall få

förelägga villkorlig dom. Som skäl anges bl.a. att förslaget inte kan godtas ur

rättssäkerhetssynpunkt och att det kan få negativa verkningar på den enskildes

syn på allvaret i olika lagstridiga handlingssätt. Bland annat Domstolsverket

och Hovrätten för Västra Sverige menar att åklagare inte skall ges rätt att

förelägga böter med tillämpning av straffnedsättningsreglerna i brottsbalken

eftersom dessa fall bör avgöras av domstol. Riksdagens ombudsmän avstyrker

förslaget att medgivna enskilda anspråk skall kunna tas upp i ett

strafföreläggande. Hovrätten för Västra Sverige förespråkar, i vart fall under

en övergångstid, en beloppsbegränsning av de enskilda anspråk som tas upp i

samband med strafföreläggande.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande bestämmelser får

strafföreläggande utfärdas beträffande brott, för vilket är stadgat enbart

böter, dock ej normerade böter, eller böter eller fängelse i högst sex månader.

Föreläggandet får avse endast påföljden böter och därutöver förverkande och

annan sådan särskild rättsverkan av brottet samt kostnader för bl.a. blodprov.

Högsta tillåtna straff är 120 dagsböter. Denna gräns tillkom 1 januari 1992.

Tidigare straffgräns var 100 dagsböter, vilken tillkom år 1982. Dessförinnan var

gränsen 60 dagsböter. Ändringen år 1982 medförde att framför allt ett stort

antal fall av rattonykterhet kunde beivras genom strafföreläggande.

Brott för vilka böter ingår i straffskalan

Strafföreläggande kan sålunda inte utfärdas för alla brott för vilka böter ingår

i straffskalan. Såväl i brottsbalken som inom specialstraffrätten finns

straffstadganden för vilka böter ingår i straffskalan, men där formella för-

utsättningar att beivra brottet genom strafföreläggande saknas, eftersom

straffmaximum överstiger fängelse i sex månader.

 I fråga om många av dessa brott bestäms påföljden emellertid regelmässigt till

böter. Som exempel kan nämnas lindrigare fall av olaga hot, olovligt förfogande,

vårdslös skatteuppgift och brott mot miljöskyddslagen och arbetsmiljölagen.

 I de fall böter ingår i straffskalan utgör straffskalans utformning i övrigt

enligt regeringens mening inte någon naturlig avgränsning av tillämpningsområdet

för strafföreläggande. För många av de brott som i dag kan beivras genom

strafföreläggande gäller att brotten är gradindelade. De ringa formerna eller

normalgraden av brottet kan beivras genom strafföreläggande, medan straffet för

det grövre brottet ligger på en högre nivå. Det framstår ofta som ganska

slumpartat om ett brott på detta sätt kommit att bli uppdelat på olika grader.

Det kan antas att lagstiftaren i många fall inte särskilt beaktat straffskalans

effekt på vilken processform som är möjlig att använda. För flertalet av de

brott där straffskalan innebär en spännvidd från böter till fängelse i två år

skulle säkert en uppdelning i olika grader av brottet i och för sig kunna

försvaras. Den omständigheten att ett brott har ett straffmaximum på två års

fängelse medför inte att ett brott som ligger på bötesnivån har ett annat

straffvärde än andra brott som föranleder motsvarande straff.

 Det avgörande för om strafföreläggande skall kunna utfärdas bör därför enligt

regeringens mening vara om brottet i det enskilda fallet skall leda till ett

bötesstraff. Därutöver måste påföljdspraxis för brottet ha en sådan stadga att

det är möjligt för en åklagare att bedöma vad som är rätt påföljd. Brottet skall

även i övrigt vara lämpligt att beivra genom strafföreläggande. Exempel på brott

som då skulle kunna bli föremål för strafföreläggande är mindre allvarliga

former av olaga hot, vissa former av sexuellt ofredande (särskilt blottning och

andra anstötliga beteenden), olovlig kraftavledning, olovligt förfogande,

överträdelse av myndighets bud, vårdslös skatteuppgift, varusmuggling, olovlig

försäljning av alkoholdrycker och vissa överträdelser av ordningskaraktär mot

miljöskyddslagstiftningen och arbetsmiljölagen.

 Mot denna bakgrund bör det öppnas en generell möjlighet att utfärda

strafföreläggande i de fall böter ingår i straffskalan. Liksom nu bör dock

normerade böter undantas från tillämpningsområdet.

Tillämpning av straffnedsättningsregler

En särskild fråga är om strafföreläggande också skall kunna användas i de fall

böter kan följa på brottet till följd av straffnedsättningsreglerna i 29 kap. 5

§ och 7 § brottsbalken. I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare finns en sådan regel beträffande ungdomar under arton år.

Möjlighet i sig att döma till lindrigare straff än vad som är stadgat för

brottet finns, förutom för denna kategori, för den som begått brott innan han

har fyllt tjugoett år (29 kap. 7 § brottsbalken) och i de fall det finns sådana

till den misstänktes person hänförliga omständigheter, som särskilt skall

beaktas vid straffmätningen enligt 29 kap. 5 § första stycket brottsbalken.

Frågan om att på det sättet gå under straffminimum för brottet torde normalt

vara av sådan karaktär att bedömningen bör göras av domstol. Som nyss påpekats

måste påföljdspraxis ha en viss stadga för att det skall vara möjligt för

åklagare att i det enskilda fallet utfärda ett strafföreläggande. Med undantag

för ungdomar under arton år torde det endast i mycket liten utsträckning finnas

underlag för att mer generellt tillämpa straffnedsättningsreglerna i fråga om

vissa brott. Dessutom gör sig vissa speciella hänsyn gällande i fråga om

ungdomar under arton år som motiverar att åklagaren i de fallen kan utfärda

strafföreläggande. Det är beträffande dem av särskild vikt att det blir en snabb

reaktion på brottet. Vidare framstår det som en fördel att regeln i lagen med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare gör det möjligt att den unge i ett

ytterligare antal fall kan besparas den påfrestning och den offentlighet som en

domstolsbehandling kan innebära. Dessa hänsyn gör sig inte lika starkt gällande

för övriga lagöverträdare.

 En ändring av reglerna om strafföreläggande bör därför inte innefatta att

åklagare i större utsträckning än vad som gäller i dag får förelägga böter som

kan ådömas med tillämpning av reglerna om straffnedsättning.

Brott som föranleder villkorlig dom

Åklagarutredningen har föreslagit att strafföreläggande skall få utfärdas även i

de fall där det är uppenbart att påföljden skall bestämmas till villkorlig dom.

Utredningen anför att det i domstolarnas praxis förekommer en rad fall, främst

förmögenhetsbrott, där påföljden bestäms till villkorlig dom, normalt i

kombination med ett bötesstraff. Skuldfrågan är i regel okomplicerad och

påföljdsvalet ofta helt förutsebart. Mål av denna karaktär kan i domstol ofta

tas till huvudförhandling utan att den tilltalade är närvarande. Man pekar också

på att åklagare har möjlighet att under vissa förutsättningar meddela

åtalsunderlåtelse i sådana fall där det kan antas att påföljden i händelse av

åtal och fällande dom skulle bli villkorlig dom. Utredningen anför vidare att

målsättningen måste vara att för varje måltyp finna den handläggningsform som

objektivt sett är så effektiv och rationell som möjligt och som samtidigt

uppfyller nödvändiga rättssäkerhetskrav.

 Utredningens förslag innebär otvivelaktigt att vissa mål skulle kunna

handläggas mer rationellt. Enligt regeringens mening måste dock en rad andra

omständigheter vägas in i bedömningen. Villkorlig dom är en påföljd på

fängelsenivå. En grundtanke bakom de nuvarande reglerna för påföljdsval är att

fängelse skall ådömas endast när någon annan påföljd inte kan komma i fråga. Det

finns sålunda en presumtion för icke frihetsberövande påföljd även vid relativt

allvarliga brott. En möjlighet att förelägga villkorlig dom genom

strafföreläggande innebär mot denna bakgrund en principiellt betydelsefull

förskjutning av tyngdpunkten i rättskipningen från domstolarna till åklagare.

Detta är inte önskvärt. Villkorlig dom kommer i första hand i fråga för

förstagångsförbrytare. Ur kriminalpolitisk synvinkel finns det ett värde i att

påföljden i dessa fall döms ut av domstol. Det skulle säkert uppfattas som en

mindre allvarlig reaktion om påföljden bestäms genom ett strafföreläggande.

Detta kan "smitta av sig" på villkorlig dom som åläggs av domstol. Över huvud

taget torde det vara en allmän uppfattning att strafföreläggande används bara i

fråga om inte alltför allvarliga lagöverträdelser. Den föreslagna utvidgningen

skulle i så fall kunna få negativa verkningar i fråga om den enskildes syn på

allvaret i olika lagstridiga handlingssätt och därmed för moralbildningen i

samhället. Som åtskilliga remissinstanser anför talar dessa skäl med styrka för

att åklagare inte skall få förelägga villkorlig dom som påföljd. Regeringen

avvisar därför en sådan utvidgning av institutet.

Enskilda anspråk m.m.

Det är i dag inte möjligt att utfärda strafföreläggande i de fall målsäganden

förklarat att han vill föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet.

Denna regel skall ses mot bakgrund av åklagarens skyldighet enligt 22 kap. 2 §

RB att föra målsägandens talan om enskilt anspråk i samband med åtalet.

 Det finns en rad brottstyper som i och för sig kan beivras genom

strafföreläggande men där enskilda anspråk ofta framställs. Som exempel kan

nämnas skadegörelser, ringa misshandel och bedrägliga beteenden. Anspråken är

ofta ostridiga, som t.ex. när de avser läkarkostnader eller självrisk på en

försäkring. Ett annat exempel, där anspråket i regel är ostridigt men samtidigt

utgör hinder mot strafföreläggande, utgör de tilläggsavgifter som tas ut enligt

lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik i samband med

bedrägliga beteenden avseende färd utan giltig biljett. Det kan här påpekas att

återbetalningsskyldighet för statens kostnader för blodprov som tagits på grund

av misstanke om brott kan tas upp i ett strafföreläggande, se lagen (1946:864)

om återgäldande av kostnad för blodundersökning i brottmål. Enligt en

undersökning som Åklagarutredningen gjort skulle ett inte obetydligt antal mål

kunna handläggas genom föreläggande av åklagaren i stället för att föras till

domstol om det öppnas en möjlighet att ta upp enskilda anspråk i ett

strafföreläggande (se betänkandet s. 210 ff).

 Starka praktiska och processekonomiska skäl talar för att ansvars- och

ersättningsfrågorna även fortsättningsvis handläggs i ett sammanhang. Detta

ligger väl i linje med den förstärkning av målsägandens ställning som regering

och riksdag uttalat sig för vid flera tillfällen under senare tid. Det är också

angeläget att effektiva och rationella handläggningsformer inte förhindras av

omotiverade formella regler.

 Enskilda anspråk är praktiskt sett alltid av dispositiv karaktär. Till skillnad

mot straffet och särskild rättsverkan av brott kan anspråket bli föremål för

förhandlingar mellan parterna. Det är för den enskilde i regel inte svårare att

ta ställning till ett civilrättsligt anspråk än att bedöma om skuld- och

påföljdsfrågan är riktigt avvägd. De anspråk som kan bli aktuella vid de brott

som strafföreläggande kan utfärdas för är normalt begränsade och uppgår sällan

till mer än något eller några tusental kronor. Strafföreläggande skall utfärdas

endast om det kan förväntas att den misstänkte kommer att godkänna föreläggandet

i dess helhet och strafföreläggandet vinner rättskraft endast om så också sker.

I fråga om enskilda anspråk innebär detta, till skillnad mot vad som gäller vid

den summariska processen i civilrättsliga mål, att det krävs ett aktivt

handlande från den som föreläggandet avser för att betalningsansvar skall kunna

utkrävas. Mot denna bakgrund kan det enligt regeringens mening inte anföras

några invändningar ur rättssäkerhetssynpunkt mot att kombinera ett

strafföreläggande avseende ansvar och särskild rättsverkan med ett enskilt

anspråk. Regeringen föreslår därför att strafföreläggande skall få omfatta även

enskilda anspråk.

 Ett enskilt anspråk kan avse inte bara skadestånd eller betalning av en

tilläggsavgift, utan även andra former av fullgörelse, exempelvis att viss

egendom skall lämnas ut. Även en ren fastställelsetalan, såsom talan om bättre

rätt, kan komma ifråga. Sådana enskilda anspråk är ofta av mer komplicerad natur

än ett anspråk som avser betalningsskyldighet. De lämpar sig därför inte

särskilt väl för den förenklade handläggning som strafföreläggandesystemet

innebär. Det torde dessutom i praktiken bli relativt ovanligt att ett sådant

enskilt anspråk framställs vid brott som kan bli föremål för strafföreläggande.

Med hänsyn till detta bör möjligheten att ta upp ett enskilt anspråk i ett

strafföreläggande endast gälla för sådana anspråk som avser betalningsskyldighet

 I dag kan strafföreläggande inte utfärdas i de fall målsäganden förklarat att

han tänker föra talan om enskilt anspråk. Detta bör gälla även i fortsättningen

i fråga om enskilda anspråk som avser annat än betalningsskyldighet. I de fall

anspråket kan tas upp i föreläggandet förfaller givetvis motivet för denna

regel. I sådana fall då det enskilda anspråket är stridigt kommer detta att

utgöra hinder mot att över huvud taget utfärda strafföreläggande på grund av

brottet. När omständigheterna är sådana att förutsättningar över huvud taget

inte föreligger för åklagaren att föra målsägandens talan, nämligen då detta

inte kan ske utan väsentlig olägenhet eller då anspråket är uppenbart ogrundat,

bör dock anspråket inte få hindra att strafföreläggande utfärdas i fråga om

ansvar och andra straffrättsliga frågor. Intresset av att handlägga brottmålet i

den mest processekonomiska ordningen måste i dessa fall få väga över

målsägandens intresse av att åtal väcks i domstol.

 I dag gäller vidare att strafföreläggande inte får utfärdas om målsäganden

begär att åtal skall väckas. Det framstår enligt regeringens mening som tveksamt

om målsäganden på detta sätt, oberoende av om han för talan eller inte, skall ha

rätt att disponera över processformen. Målsägandens rätt i detta avseende tycks

vidare i praktiken ha mycket liten betydelse. Rätten för målsägande att utverka

åtal även i de fall då det i och för sig finns förutsättningar för

strafföreläggande bör därför upphävas.

 I fråga om verkställighet av ett strafföreläggande som innehåller ett enskilt

anspråk bör gälla att bötesstraffet liksom tidigare handläggs enligt

bestämmelserna i bötesverkställighetslagen (1979:189) och att i fråga om det

enskilda anspråket gäller samma ordning som för ett av domstol utdömt

skadestånd. Av 3 kap. 1 § och 14 § utsökningsbalken framgår att ett godkänt

strafföreläggande utgör en exekutionstitel och att det verkställs såsom

lagakraftägande dom.

 Sedan den 1 juli 1994 gäller enligt 2 kap. 2 § utsökningsbalken att en

målsägande, som är fysisk person, inte själv skall behöva ta initiativ till

indrivning av det skadestånd han eller hon tillerkänts av domstol. Denna skall

automatiskt sända domen till kronofogdemyndigheten varefter målsäganden skall

tillfrågas om domen skall verkställas genom kronofogdemyndighetens försorg

(prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr 1993/94:320, SFS 1994:421)..

 Samma ordning bör gälla i fråga om ett strafföreläggande som godkänts av den

misstänkte. Förslaget föranleder, utöver förordningsändringar, en ändring i 2

kap. 2 § utsökningsbalken.

Frågor om rättskraft m.m.

Ett godkänt strafföreläggande gäller enligt 48 kap. 3 § andra stycket RB som en

lagakraftvunnen dom. Den förelagde kan efter godkännandet inte angripa

föreläggandet på annat sätt än genom s.k. extraordinära rättsmedel. Ställning

måste tas till om den nu föreslagna utvidgningen av strafföreläggandesystemet

gör att det finns skäl att mjuka upp denna regel.

 När det gäller frågan om ansvar för brott innebär förslagen inte någon

dramatisk förändring. Även om åklagare ges rätt att utfärda strafföreläggande

för alla brott som föranleder ett bötesstraff oberoende av straffskalans

utformning, kommer prövningen ändå att vara beroende av om brottet i det

enskilda fallet ligger på bötesnivån. Brottets straffvärde skall alltså inte

skilja sig från straffvärdet för de brott som i dag omfattas av

strafföreläggandesystemet. Dagens regler om rättskraft har inte visat sig

innebära några problem ur rättssäkerhetssynpunkt eller i övrigt medfört några

olägenheter för den enskilde. En uppluckring av denna regel skulle kunna

innebära en inte oväsentligt ökad arbetsbelastning på åklagare och domstolar.

Förslaget att strafföreläggande skall få utfärdas för alla brott som leder till

ett bötestraff utgör inte skäl för att ändra på rättskraftsregeln.

 Inte heller förslaget om att strafföreläggande skall omfatta även enskilda

anspråk innebär att regeln behöver mjukas upp. Det enskilda anspråket utgör

praktiskt sett en med brottmålet förenad dispositiv tvistemålstalan. Parterna

disponerar sålunda över tvisteföremålet. En misstänkts godkännande kan

jämställas med ett medgivande i ett tvistemål. Ett sådant medgivande kan fritt

återkallas i samma instans där det är givet men är i princip bindande för parten

i högre rätt. Ett återkallande i högre rätt kan beaktas endast om det föranletts

av alldeles speciella omständigheter (se NJA 1981 s. 780). Efter det att en dom

meddelats är sålunda parten i stort sett bunden av sitt ställningstagande.

Enligt vår mening bör samma princip kunna tillämpas när det gäller förhållandet

mellan ett godkänt strafföreläggande och rättegång. Rättegångsbalkens regler om

resning och om extraordinära besvär över strafföreläggande torde därför utan

ändring kunna göras tillämpliga även på ett föreläggande som tar upp skadestånd

eller andra former av enskilda anspråk.

 När ett enskilt anspråk handläggs enligt 22 kap. RB inom ramen för en

brottmålsrättegång är åtskilliga av reglerna i 11-18 kap. RB tillämpliga i fråga

om det enskilda anspråket i stället för motsvarande brottmålsregler i 20-31 kap.

Någon uttrycklig regel om detta finns emellertid inte i rättegångsbalken. På

motsvarande sätt bör man kunna avstå från uttryckliga regler när det gäller

enskilda anspråk i ett strafföreläggande. Det behövs alltså inga särskilda

regler om t.ex. tillåtligheten av talan eller om rättskraft.

 Det är Riksåklagaren som har till uppgift att utfärda föreskrifter och allmänna

råd för tillämpningen av de utökade möjligheterna till strafföreläggande. Det är

vidare nödvändigt att anpassa handläggningsrutiner och blanketter och dylikt

till de nya reglerna. Detta torde få ske i samråd mellan Riksåklagaren och

Rikspolisstyrelsen.

9.3 Ordningsbot

Regeringens bedömning: Tillämpningsområdet för

föreläggande av ordningsbot utvidgas inte. Inga

ändringar föreslås när det gäller beslutsordningen.

 Utredningens förslag: Ordningsbot skall få utfärdas för brott på vilka dags-

böter kan följa men som föranleder endast penningböter. Vidare föreslår

utredningen att regeringen skall ges rätt att förordna tjänsteman vid annan

myndighet än polis och tull att utfärda föreläggande om ordningsbot.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslag

eller lämnar det utan erinran men flera instanser är kritiska till eller

avstyrker förslaget. Bland annat Riksdagens ombudsmän avstyrker förslaget att

ordningsbot skall få utfärdas för brott på vilka dagsböter kan följa eftersom

dessa brott är juridiskt betydligt mer komplicerade än de brott som omfattas i

dag. Även Riksåklagaren ställer sig på den grunden tveksam till förslaget samt

anför att även praktiska skäl kan tala mot att förslaget genomförs.

 Skälen för regeringens bedömning: Institutet ordningsbot infördes år 1966 i

syfte bl.a. att ge möjlighet till ett snabbt beivrande av trafikförseelser och

därmed medverka till en förbättrad trafikdisciplin och ökad trafiksäkerhet.

Reglerna fanns till en början i en särskild lag men inarbetades år 1968 i

rättegångsbalken, varvid möjligheterna till ordningsbotsförelägganden också

byggdes ut.

 Föreläggande av ordningsbot utfärdas i första hand av polisman. Därutöver kan

föreläggande ges även av åklagare, vilket dock är ovanligt. För

varusmugglingsbrott har vissa tulltjänstemän också getts rätt att utfärda

ordningsbotsförelägganden.

 Ordningsbot får ges endast för sådana brott för vilka inte är föreskrivet annat

straff än penningböter. Den yttre ramen för vilka brott som kan beivras genom

ordningsbot inskränks vidare genom att det föreskrivs (48 kap. 14 § andra

stycket RB) att Riksåklagaren i samråd med Rikspolisstyrelsen skall göra ett

urval av de brott som skall omfattas av denna möjlighet. Med stöd av denna

bestämmelse har Riksåklagaren meddelat beslut (1991:2047) om ordningsbot för

vissa brott. För varje typ av brott anges i beslutet en ordningsbot. Straffet

bestäms sålunda efter en i förhand fastställd taxa. Rikspolisstyrelsen har

vidare utfärdat föreskrifter och allmänna råd för tillämpningen inom

polisväsendet av ordningsbotsinstitutet.

 Föreläggande får inte utfärdas om den misstänkte förnekar gärningen. Vidare

utgör misstanke om andra brott för vilket ordningsbot inte kan utfärdas hinder

mot föreläggandet. Det måste också vara fråga om ett normalfall. Innefattar

gärningen några särskiljande omständigheter i förhållande till vad som

förutsatts i ordningsbotsbeslutet skall ärendet överlämnas till åklagare. Avsteg

från de i ordningsbotsbeslutet upptagna beloppen får inte ske. Så kan exempelvis

inte återfall beaktas i straffskärpande riktning.

 Föreläggandet utfärdas normalt direkt i samband med händelsen i den misstänktes

närvaro. Föreläggandet ges på en blankett vars utformning fastställts i samråd

mellan Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen.

 Formerna för extraordinära besvär över godkänt föreläggande av ordningsbot är

desamma som gäller för strafföreläggande.

 Detta att det för ordningsbotsföreläggande gäller den begränsningen att endast

penningböter får vara stadgat för brottet innebär att ordningsbot inte kan komma

i fråga bl.a. beträffande snatteri.Frågan om att införa en möjlighet att beivra

snatterier genom ordningsbot har behandlats av riksdagen vid flera tillfällen

under senare år. Riksdagen har hittills uttalat tveksamhet till införandet av en

sådan möjlighet. Även till 1990/91 års riksmöte lades flera motioner med förslag

i denna riktning. Motionerna har behandlats i justitieutskottet. Utskottet har i

betänkandet (1990/91:JuU10) hänvisat till Åklagarutredningens arbete. I

betänkandet uttalas dock att utskottet utgår från att Åklagarutredningen prövar

frågan om ordningsbot för snatteri i positiv anda.

 I ordningsbotsinstitutets natur ligger att tillämpningen måste kunna göras i

hög grad schabloniserad. Systemet måste kunna tillämpas av polisen ute på fältet

och får inte kräva omfattande utredning eller några mer ingående juridiska

analyser. Genom att tillämpningsområdet är inskränkt till penningböter kan taxor

fastställas för de brott som skall beivras genom ordningsbot. I praktiken torde

detta vara nödvändigt för att rättssäkerhetskraven och kraven på likhet inför

lagen skall kunna bibehållas. Det bör därför, som Åklagarutredningen anför, inte

komma i fråga att utvidga möjligheten till föreläggande av ordningsbot på det

sättet att andra påföljdsformer, närmast dagsböter, förs in i systemet.

 Genom ändringar i brottsbalken om bötesstraffets utformning och tillämpnings-

område är det numera möjligt att döma till penningböter även i fråga om vissa

brott för vilka dagsböter ingår i straffskalan (prop. 1990/91:68, bet.

1990/91:JuU10, rskr. 1990/91:155, SFS 1991:240). Lagändringarna trädde i kraft

den 1 januari 1992. Enligt 25 kap. 1 § brottsbalken skall, om en viss bötesform

inte är angiven i straffstadgandet, böter dömas i form av dagsböter eller, om

brottet har ett lägre straffvärde än 30 dagsböter, i penningböter. I

propositionen anförs att brott som före lagändringen ledde till 20 dagsböter i

fortsättningen bör föranleda 30 dagsböter (s. 111). Emellertid anfördes vidare

när det gäller snatteri att det finns vissa typer av butikstillgrepp, som

visserligen avser högre värden än de 50 kronor som enligt Riksåklagarens

allmänna råd (RÅC I:105) i allmänhet iakttas som värdegräns för

åtalsunderlåtelse när tillgreppet är av engångsnatur, men som med hänsyn till

det tillgripnas värde eller andra speciella omständigheter ändå kan bedömas som

mindre allvarliga. Det bör enligt propositionen i dessa fall vara möjligt att

döma till penningböter även i många fall som i dag normalt bestraffas med 20

dagsböter (s. 112).

 Åklagarutredningen har mot bakgrund av bötesreformen föreslagit att det införs

en möjlighet att förelägga ordningsbot även för brott som har dagsböter i

straffskalan om brottet inte föranleder svårare påföljd än penningböter. Det

huvudsakliga syftet med förslaget är att det därigenom blir möjligt att

förelägga ordningsbot för vissa fall av snatteri. Utredningen menar att starka

praktiska skäl talar för att denna möjlighet införs och att detta blivit möjligt

genom den ovan nämnda bötesreformen. Utredningen anför vidare att de farhågor

som tidigare framförts är överdrivna. Det gäller invändningar om att polis

saknar tillräcklig utbildning för att klara av att göra en uppsåtsbedömning och

att denna bedömning över huvud taget är vansklig att göra i samband med

ordningsbotsförelägganden samt att snatteri är ett så allvarligt brott att de

kriminalpolitiska effekter som ligger i själva förfarandet vid strafföreläggande

och förhandling i domstol bör tas tillvara. Utredningen tar upp en del praktiska

svårigheter i samband med ett genomförande av förslaget men anför att dessa inte

bör utgöra något hinder mot att denna möjlighet införs.

 Även om det är en förutsättning för att förslaget skall genomföras att endast

helt okomplicerade fall blir föremål för ett föreläggande kvarstår enligt

regeringens mening en viss tveksamhet om det lämpliga i att polis anförtros

denna uppgift. Riksåklagaren anför i sitt remissvar att snatteribrottet enligt

hans mening ofta är juridiskt svårbedömt och att det därför inte är någon slump

att många förundersökningar slutar med ett beslut att inte väcka åtal och att

åtal inte sällan leder till en frikännande dom. Förutom uppsåtsfrågan skall det

beaktas om brottet är fullbordat och om gärningen är sådan att det är

tillräckligt med penningböter som påföljd. Det är inte endast värdet av det

tillgripna som är avgörande för den senare frågan. Som Riksdagens ombudsmän

påpekar torde det ofta krävas goda kunskaper i straffrätt för att avgöra om

situationen är problematisk ur rättslig synvinkel eller inte. Enligt regeringens

mening kan det därför ur rättssäkerhetssynpunkt ifrågasättas om utredningens

förslag skall genomföras.

 För att det över huvud taget skall vara aktuellt att genomföra förslaget måste

det stå klart att detta leder till en effektivare användning av de befintliga

resurserna för brottsbekämpningen. Utredningen tar upp en del praktiska

svårigheter i sammanhanget. Den mest påtagliga invändningen mot förslaget är

enligt regeringens mening att det, särskilt i de större städerna, är relativt

sällan som polis kommer till platsen sedan ett snatteri upptäckts. Det sker i

allmänhet endast då gärningsmannen inte kan identifieras, dvs. då han inte är

känd sedan tidigare och inte har legitimation med sig. Utredningen görs i

stället på det sättet att en butikskontrollant eller motsvarande får vissa

uppgifter av den misstänkte på platsen eller genom att polis kontaktas per

telefon varefter ett telefonförhör hålls med den misstänkte. Utredningen anför

att förslaget kan få genomslag endast om polis tillkallas i större utsträckning

än i dag. Man måste här väga in att ordningsbot endast kan komma i fråga i vissa

fall. Då detta inte är möjligt, t.ex. för att det tillgripnas värde är för högt,

innebär utryckningen endast ett merarbete jämfört med de rutiner som tillämpas i

dag. Riksåklagaren anför i sitt remissvar att det, mot bakgrund av den

resursbrist som råder inom polisen, inte är realistiskt att tänka sig några

radikala förändringar i detta avseende. Riksåklagaren anför vidare att åkla-

garna, i samband med att åklagarväsendet genomförde särskilda insatser för att

komma till rätta med butikstillgreppen, framhöll att dessa brott inte bereder

några problem. Arbetsbelastningen är liten eftersom ärendena kan handläggas

snabbt och enkelt av den som är van.

 Utredningens förslag tycks mot bakgrund av detta inte medföra några

effektivitetsvinster. Som anförts tidigare är det vidare av rättssäkerhetsskäl

tveksamt om förslaget bör genomföras. Regeringen lägger därför inte fram något

förslag om att polis skall kunna förelägga ordningsbot för brott som har

dagsböter i straffskalan.

 Ett annat sätt att då utvidga tillämpningsområdet för ordningsbot, som också

berörts av utredningen, är att ändra straffskalan för vissa brott från dagsböter

till penningböter. Så har under senare tid skett exempelvis beträffande

vägtrafikkungörelsen och andra trafikförfattningar. Utredningen har lämnat några

konkreta förslag på ytterligare sådana ändringar i gällande författningar. Det

rör sig om förordningsändringar. Regeringen avser att överväga denna fråga i

annat sammanhang

 Utredningen föreslår att det skall öppnas en möjlighet för regeringen att

förordna tjänsteman vid annan myndighet än polis och tull att utfärda före-

läggande om ordningsbot. Utredningen anför att detta skulle öppna en möjlighet

att i framtiden ge andra yrkesgrupper rätt att utfärda föreläggande där så kan

anses lämpligt. Som exempel på områden där detta skulle kunna övervägas nämns

yrkesinspektionens tillsyn över arbetsmiljöfrågor, trafikinspektörers

besiktningsverksamhet och kustbevakningens övervakning av fritidsbåtstrafiken.

 Enligt 11 kap. 4 § regeringsformen skall föreskrifter om domstolarnas

rättskipningsuppgifter, om huvuddragen av deras organisation och om rättegången

föreskrivas i lag. Reglerna om strafföreläggande och ordningsbot utgör en

begränsning av domstolarnas rättskipningsuppgifter som enligt denna bestämmelse

kräver lagform. Det torde därför inte utan vidare vara möjligt att bemyndiga

regeringen att ge tjänstemän vid en myndighet behörighet att utfärda

föreläggande om ordningsbot. Med hänsyn till detta, och då utredningens

betänkande inte ger underlag för regeringen att nu föreslå att en sådan

behörighet skall ges till tjänstemän vid andra myndigheter än polis och tull,

lägger regeringen inte nu fram något förslag på denna punkt.

9.4 Sammanslagning av strafföreläggande- och ordningsbotsinstituten

Regeringens bedömning: Strafföreläggande och

föreläggande av ordningsbot behålls oförändrat som två

separata institut.

 Utredningens förslag: Strafföreläggande och ordningsbot slås samman till ett

institut - föreläggande av påföljd.

 Remissinstanserna: De flesta instanserna lämnar förslaget utan erinran. En del

instanser riktar dock kritik mot förslaget.

 Skälen för regeringens bedömning: Åklagarutredningen har föreslagit att

strafföreläggande och ordningsbot slås samman till ett nytt gemensamt institut,

föreläggande av påföljd. Som skäl anförs främst att de båda instituten i många

hänseenden är likartade och att detta förstärks om utredningens förslag om

utvidgning av ordningsbotssystemet genomförs. Förslaget innebär att föreläggande

av polisman kan ges för överträdelser som är mer att hänföra till kategorin

brott än till förseelser. Ordningsbot framstår då enligt utredningen inte som en

adekvat benämning på institutet.

 Förslaget kritiseras av en del remissinstanser. Domstolsverket påpekar att det

är av värde att redan av beteckningen kunna avgöra om det är polis eller

åklagare som meddelat föreläggandet. Riksdagens ombudsmän anför att det har ett

pedagogiskt värde att reglerna om ordningsbot är skilda från reglerna om

strafföreläggande eftersom det för den enskilde polismannen torde vara enklare

att tillämpa ett samlat regelsystem avsett just för hans verksamhet än att

behöva läsa ut sina befogenheter ur en reglering som också avser annat.

Riksåklagaren anför att förslaget innebär en påtaglig nackdel eftersom en

polismans befogenheter att utfärda ett föreläggande i vissa avseenden måste

omges med större begränsningar än åklagarens.

 Eftersom regeringen inte föreslår någon utvidgning av ordningsbotsinstitutet

kommer utredningens förslag i ett annorlunda läge. Regeringen delar också

uppfattningen att det finns ett värde i att reglerna för de två instituten hålls

isär och att de har olika beteckning. Med hänsyn till detta bör utredningens

förslag inte genomföras.

10 Förverkande och beslag

10.1Rätt för åklagare och polis att förordna om förverkande

Regeringens förslag: Åklagare ges en generell rätt

att besluta om förverkande utan samband med talan

om ansvar för brott, om inte egendomen har

betydande värde eller det finns särskilda skäl att

saken prövas av rätten. Vidare införs en rätt för

polisman att besluta om förverkande, när någon

ansvarstalan inte skall föras. Som förutsättning

härför skall gälla att saken är uppenbar och att

egendomen saknar saluvärde eller kan antas vara

värd mindre än en tiondel av basbeloppet. Den som

drabbas av förverkande skall dock alltid ha rätt

att påkalla domstolsprövning.

 Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Så gott som samtliga av de remissinstanser som yttrar sig

över utredningens förslag i denna del tillstyrker detta eller lämnar det utan

erinran. Endast Riksdagens ombudsmän avstyrker förslaget i dess helhet och anför

därvid att huvudregeln bör vara att beslut om en för den enskilde så ingripande

åtgärd som förverkande skall beslutas av domstol. I frågan om införande av rätt

för polisman att besluta om förverkande åberopar Riksdagens ombudsmän att det

inte sällan rör sig om rättsligt komplicerade frågor. Justitiekanslern och

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet anser att framför allt förslaget

att utvidga polisens befogenhet till att gälla beslut om förverkande inger be-

tänkligheter. Justitiekanslern anser att en sådan befogenhet först bör införas i

form av en försöksverksamhet. Riksåklagaren anför på samma skäl som åberopats av

Riksdagens ombudsmän att rätten för polisman att besluta om förverkande bör

inskränkas till att gälla beslagtagen alkohol och narkotika. Vidare anmärker

Riksåklagaren att uttrycket "betydande belopp" är mindre lämpligt att använda

som avgränsning av åklagares behörighet eftersom detta förekommer i flera lagar

och tolkas olika. Umeå tingsrätt anför att istället för rekvisitet "betydande

belopp" en tydlig värdegräns bör införas för åklagarens behörighet. Därutöver

framför remissinstanserna synpunkter på frågor av lagtekniskt karaktär.

 Bakgrunden till regeringens förslag: De grundläggande bestämmelserna om

förverkande finns i 36 kap. BrB. I 1 och 2 §§ ges bestämmelser om att

förverkande under vissa förutsättningar skall eller kan ske på grund av brott

som avses i brottsbalken. I 3 § stadgas att förverkande får ske beträffande

vapen och annan egendom som kan komma till användning vid brott. Bestämmelsen i

4 § slutligen stadgar rätt till förverkande av ekonomiska fördelar som uppkommit

vid brott i näringsverksamhet. Medan 1 och 2 §§ för sin tillämpning förutsätter

brott enligt brottsbalken, gäller 3 och 4 §§ generellt. Inom specialstraffrätten

finns vidare en rad bestämmelser om förverkande, vilka anknyter till

regelsystemet i 36 kap. BrB.

 Det vanligaste är att frågan om förverkande beslutas i samband med prövningen

av ansvar för brottet. Det förekommer emellertid en rad situationer där

förverkandet angår någon som inte kan eller bör lagföras för brott. Förverkande

enligt 36 kap. 3 § BrB förutsätter inte att brott har begåtts. Har

brottsverktyg, vapen eller annat som kan komma till brottslig användning

beslagtagits får egendomen förverkas även om brott inte föreligger. Även i

sådana fall då brott är begånget kan förhållandena vara sådana att åtal inte kan

eller bör väckas, exempelvis på grund av att gärningsmannen är underårig eller

när särskild åtalsprövning är föreskrivet för brottet. Ett annat exempel där

förverkandetalan inte kan föras mot gärningsmannen är då egendomen inte tillhör

denne. I sådant fall måste talan riktas mot ägaren.

 Huvudregeln är att talan om förverkande som sker utan samband med åtal skall

väckas vid rätten. I viss utsträckning har emellertid åklagare rätt att själv

besluta om förverkande. Enligt 4 § lagen (1986:1009) förfarandet i vissa fall

vid förverkande m.m. får åklagare besluta om förverkande såvitt avser

beslagtagen egendom vars värde kan uppskattas till mindre än en tiondel av det

basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gällde då beslaget

verkställdes. Med egendomens värde avses dess saluvärde. Om det i samma ärende

är fråga om flera föremål avses det sammanlagda värdet. Avser förverkandet

egendom som saknar saluvärde, exempelvis räkenskapshandlingar, identitetskort

och liknande gäller huvudregeln att talan skall prövas av rätten.

 Beslut av åklagare om förverkande av egendom enligt bestämmelserna i 4 §

förverkandelagen skall meddelas skriftligt. Den från vilket beslaget skett får

hos åklagaren anmäla missnöje med förverkandebeslutet inom en månad från det han

fick del av det. Om en anmälan om missnöje görs hos åklagaren, medför detta att

åklagarens beslut om förverkande inte längre gäller. Åklagaren måste i sådant

fall väcka särskild talan hos domstolen om förverkande för att ett sådant skall

kunna ske. I förarbetena uttalas att åklagaren naturligtvis bör beakta ägarens

inställning till ett förverkande innan han fattar ett beslut härom. Om ägaren

motsätter sig ett förverkande som åklagaren anser kan ske, bör åklagaren väcka

talan vid domstolen utan att själv dessförinnan besluta om förverkande. Detsamma

bör gälla i tveksamma fall.

 Enligt 3 § andra stycket förverkandelagen får, om värdet av det den beslagtagna

egendomen uppgår till mindre än tvåtusen kronor, delgivning av en stämning ske

genom att denna anslås på rättens kansli. Samma sak gäller enligt 4 §

beträffande en åklagares beslut om förverkande. Lagen är inte tillämplig i

tryckfrihets- eller yttrandefrihetsmål.

 Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande ordningen där åklagare har rätt

att besluta om förverkande upp till ett visst belopp har såvitt känt inte

inneburit några problem. Vad som emellertid kan ifrågasättas är om inte

hanteringen av förverkandefrågorna kan göras ännu mer effektiv och rationell

utan att rättssäkerheten i förfarandet behöver sättas i fara.

 Åklagare har i dag rätt att förelägga förverkande i samband med utfärdande av

strafföreläggande. Denna rätt gäller oavsett egendomens värde. Om den som

föreläggandet avser därvid godkänner föreläggandet, är även egendomen förverkad

i enlighet med vad åklagaren angivit i föreläggandet. Det bör dock i

sammanhanget nämnas att Riksåklagaren i sina allmänna råd angående

strafföreläggande angivit att åklagare inte bör uppta förverkande i

strafföreläggande i sådana fall då egendomens värde är sådant att den inte

kunnat förverkas av åklagare enligt förverkandelagen. Den i förverkandelagen

angivna värdegränsen gäller inte heller vid förverkande av rusdrycker enligt

bestämmelserna i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m.

Åklagare ges däri rätt att på vissa i lagen angivna grunder förordna om

förverkande oberoende av egendomens värde även om åtal inte väcks för brott.

Dessa bestämmelser är tillämpliga även vid förverkande av beslagtagen narkotika

och viss annan i narkotikastrafflagen (1968:64) angiven egendom.

 Det kan tyckas märkligt att åklagare har en principiellt obegränsad rätt att

förelägga förverkande i samband med strafföreläggande, medan rätten att besluta

om förverkande utan att lagföring för brottet sker är så kraftigt beskuren, utom

såvitt avser rusdrycker och narkotika. Handläggningen av ansvarsfrågan måste

normalt anses vara en mer maktpåliggande uppgift än att pröva frågan om

förverkande. Att en viss skillnad upprätthålls kan i och för sig motiveras genom

att det för att ett strafföreläggande skall bli gällande som dom krävs ett

positivt godkännande, medan det beträffande förverkandebeslut enligt

förverkandelagen räcker med passivitet från den berörde för att beslutet skall

bli gällande mot honom. Enligt vår uppfattning bör dock åklagares befogenheter

att förverka egendom utan risker från rättssäkerhetssynpunkt kunna avse

väsentligt högre värden än för närvarande. Av stort praktiskt värde är vidare

att åklagare ges rätt att besluta om förverkande av sådan egendom som saknar

saluvärde, exempelvis förfalskade handlingar och dylikt. Den inskränkning som i

dag gäller beträffande sådan egendom framstår som omotiverad. Lagtekniskt bör

saken kunna lösas så att man i lagtexten tar bort den fasta värdegränsen och i

stället begränsar området för åklagarens beslutanderätt genom andra kriterier.

 Vi föreslår med hänvisning till det anförda att åklagare skall ges generell

rätt att besluta om förverkande av beslagtagen egendom utan samband med åtal, om

inte egendomen har ett betydande värde eller det finns särskilda skäl att saken

prövas av rätten. Ett sådant skäl kan vara att förverkandet innebär avsevärda

olägenheter för den enskilde trots att värdet är begränsat. Åklagarens

ställningstagande huruvida saken bör prövas av rätten kommer självfallet alltid

att innehålla ett mått av skälighetsbedömning, dels eftersom den i beslag tagna

egendomen måste värderas, dels genom att åklagaren måste pröva om särskilda skäl

föreligger. Därvid bör åklagaren i tveksamma fall välja att låta frågan om för-

verkande prövas av rätten. Vi anser mot bakgrund härav att begreppet betydande

belopp som utredningen föreslagit utgör en tillräckligt tydlig avgränsning.

Beträffande tolkningen av detta begrepp hänvisas till författningskommentaren,

avsnitt 13.14.

 Stora rationaliseringsvinster torde också kunna erhållas genom att man ger

polisen befogenhet att besluta om förverkande utan samband med åtal i vissa

situationer. Som exempel på föremål som lämpar sig för en sådan befogenhet kan

nämnas påträffade farliga föremål, föremål som kan komma till brottslig

användning, mindre narkotikapartier, alkoholdrycker och förfalskade

passhandlingar som påträffas vid asylutredningar utan att handlingen kunnat

härledas till viss person. I dessa fall torde förverkandefrågan ofta vara helt

uppenbar. I många fall finns den från vilken förverkandet skall ske på plats och

kan omedelbart delges. Genom att polisman i dag saknar rätt att besluta om

förverkande måste saken gå till åklagare som i sin tur i vissa fall måste väcka

talan vid rätten. De personer det här är fråga om är inte sällan svåra att

delge, vilket kan medföra såväl tidsutdräkt som oproportionerligt höga kostnader

för förfarandet.

 Vi anser att en befogenhet av nu angivet slag bör införas. Genom att kräva att

saken skall vara uppenbar bör några risker från rättssäkerhetssynpunkt inte

uppstå. Det kan i sammanhanget påpekas att polisman redan i dag har rätt att

förelägga om förverkande i samband med föreläggande av ordningsbot, låt vara att

denna rätt är kraftigt inskränkt genom bestämmelsen i 5 §

ordningsbotskungörelsen (1968:199).

 Enligt det senaste ordningsbotsbeslutet (SFS 1991:2047) har det högsta

bötesbelopp som polisman har rätt att förelägga i form av ordningsbot

fastställts till 2 500 kronor, vilket kan bli aktuellt vid gemensamt straff för

flera brott. Frågan om förverkande avser visserligen en rättslig bedömning som

inte kan schabloniseras på samma sätt som bötesstraffet vid ett

ordningsbotsföreläggande. Å andra sidan måste ett förverkande i regel bedömas

som mindre ingripande än åläggande av ansvar och påföljd. Med hänsyn härtill bör

värdet av den egendom som polisman har rätt att förverka kunna sättas något

högre än det sålunda angivna högsta bötesstraffets storlek. En lämplig avgräns-

ning för polismans beslutanderätt är enligt vår mening att egendomen inte får

vara värd mer än en tiondel av basbeloppet, alltså enligt dagens basbelopp cirka

3 500 kronor. En sådan värdegräns bör vara tillräcklig för att i praktiken täcka

de fall där ett behov av snabbt beslut av polisman är motiverat. Den föreslagna

bestämmelsen ger rätt för polisman att förordna om förverkande inte bara mot

kända ägare utan även om ägaren är okänd. Förverkandet behöver heller inte ske

direkt på plats, utan kan beslutas också efter viss tid och där viss utredning,

exempelvis beträffande äganderätten, kan erfordras.

 Förfarandereglerna för beslut av polisman skall vara desamma som gäller för

åklagares beslut om förverkande. Anmälan om missnöje skall dock inges till

polismyndigheten. Om polismyndigheten finner att talan om förverkande bör föras,

skall saken överlämnas till åklagare för prövning. I annat fall bör beslaget

hävas. Har inte talan väckts inom en månad från det att missnöjesanmälan inkom

till polismyndigheten skall, på samma sätt som gäller när åklagare fattat

beslutet, beslaget automatiskt gå åter.

 Vi föreslår sålunda att också polisman ges rätt att besluta om förverkande av

beslagtagen egendom utan samband med lagföring för brott, om egendomen saknar

saluvärde eller dess värde understiger en tiondel av basbeloppet och det är

uppenbart att förverkande skall ske. Förslaget kommer att kräva noggranna

behörighetsregler, utarbetande av en rad besluts- och kontrollrutiner samt

framtagande av blanketter m.m. Frågor av denna karaktär får lösas genom

Rikspolisstyrelsens försorg. Rikspolisstyrelsen bör bemyndigas att utfärda de

övriga råd och föreskrifter beträffande tillämpningen som kan komma att krävas.

 Om de föreslagna reglerna införs, finns inte något behov av de särskilda

förfaranderegler som gäller beträffande förverkande av narkotika och

alkoholhaltiga drycker utan samband med åtal. De bör därför upphävas. Härigenom

uppnås också en större enhetlighet i systemet.

 Förslagen innebär också att lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande

m.m. disponeras om. Därvid bör även, vilket påpekats av Riksdagens ombudsmän och

av Riksåklagaren, den ändringen av lagtexten göras att orden "Den från vilken

beslaget har skett" i nuvarande 4 § byts ut mot "Den som drabbats av beslaget"

när bestämmelsen förs över till 3 §. Den senare formuleringen har hämtats från

27 kap. RB och uttrycker på ett klarare sätt omfattningen av den krets som är

berättigad att anmäla missnöje.

 Utredningen har slutligen föreslagit att beloppsgränsen för när delgivning får

ske genom anslag på rättens kansli höjs till 4 000 kr. I utredningens förslag

har bestämmelsen om sådan delgivning placerats i 4 § andra stycket. Vi delar

utredningens bedömning att beloppsgränsen bör höjas. Emellertid finner vi det

lämpligare att anknyta denna till basbeloppet än att ange ett belopp i siffror.

Därmed kommer gränsen att följa med inflationen. Beloppsgränsen för delgivning

genom anslag kan lämpligen sättas i överenstämmelse med den som föreslås gälla

för polismans behörighet att besluta om förverkande och således bestämmas till

en tiondel av basbeloppet.

Förverkande i samband med åtalsunderlåtelse och rapporteftergift

Det kan inte sällan inträffa att omständigheterna är sådana att ett förverkande

bör ske samtidigt som förutsättningar i och för sig föreligger att medge

åtalsunderlåtelse eller besluta om förundersökningsbegränsning. I förarbetena

till gällande åtalsunderlåtelseregler har departementschefen uttalat att ett

skäl för åtal kan vara att förverkande av egendom av icke obetydligt värde kan

komma ifråga (prop. 1984/85:3 s. 22). I många fall kan visserligen

förutsättningar saknas för att besluta om förverkande utan att det samtidigt

sker en bedömning av ansvarsfrågan. Detta skall emellertid enligt vår mening

inte uppfattas så att det finns några hinder mot att underlåta åtal eller

besluta om förundersökningsbegränsning trots att ett förverkande bör ske, om

förhållandena är sådana att åtal bör underlåtas och tillräckligt underlag ändå

finns för prövningen av förverkandefrågan. Tvärtom bör enligt vår mening betonas

att de rationaliseringsvinster som ligger i möjligheten att besluta om

förverkande utan medverkan av rätten skall tas till vara.

 På samma grund bör inte heller några principiella invändningar kunna resas mot

att polisman beslutar om förverkande samtidigt som rapporteftergift ges för

brottet. Liksom för åtalsunderlåtelse fordras för rapporteftergift att

skuldfrågan är klarlagd. Detta kombinerat med förutsättningen för polismans

beslut om förverkande att saken skall vara uppenbar medför enligt vår mening en

tillräcklig restriktivitet från rättssäkerhetssynpunkt. Det praktiska utrymmet

för ett förverkandebeslut samtidigt som förutsättningar för rapporteftergift

föreligger lär dock vara tämligen litet. Det måste också framhållas att

tillämpningen i detta avseende bör omgärdas av noggranna föreskrifter från

Rikspolisstyrelsens sida.

10.2Förlängning av beslag

Regeringens förslag: Åklagarens skyldighet att i

vissa fall hos domstol begära en förlängning av

åtalstiden när beslag skett upphävs.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta instanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det

utan erinran. Svea hovrätt avstyrker förslaget men anför att tiden för väckande

av åtal i dessa fall kan förlängas från en månad till sex månader.

 Skälen för regeringens förslag: I 27 kap. RB ges bestämmelser om beslag i

brottmål. Beslut om beslag fattas av undersökningsledaren eller åklagaren. I

samband med ingripande mot brott och i vissa andra situationer får beslut om

beslag fattas också av bl.a. polisman. Beslutet skall då underställas

undersökningsledaren eller åklagaren för prövning. Rätten får också besluta om

beslag på föremål som företes vid rätten eller annars finns tillgängligt för

beslag. Rätten kan också på yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren

eller, efter det att åtal väckts, av målsäganden ta upp frågan om beslag.

 I 27 kap. 7 § första stycket anges att rätten i de fall den prövar ett beslag

eller fastställer ett verkställt beslag skall, om åtal inte redan har väckts,

bestämma den tid inom vilken åtal skall väckas. I 7 § andra stycket anges att i

de fall då rätten inte prövat beslaget skall åtal väckas inom en månad från det

att ett beslag verkställts, om inte värdet av den i beslag tagna egendomen är

mindre än en tiondel av det basbelopp enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om

allmän försäkring som gällde då beslaget verkställdes. Om denna tid är

otillräcklig kan enligt 7 § tredje stycket rätten, om det begärs, förlänga

tiden. I samband med att en värdegräns infördes i andra stycket anförde

departementschefen att i de fall då egendom, som har tagits i beslag, inte har

något direkt ekonomiskt värde är åklagaren skyldig att väcka åtal inom en månad

efter det beslaget verkställdes eller att ansöka hos rätten om att tiden

förlängs (prop. 1974:124 s. 58).

 Bestämmelsen att åtal skall väckas inom en månad från det ett beslag

verkställdes kan ofta inte infrias av åklagaren. Särskilt i mål om ekonomisk

brottslighet är beslagen ofta mycket omfattande. Det är ett tidsödande arbete

att gå igenom och analysera materialet. Samma förhållanden förekommer även i

andra typer av brottmål, t.ex. miljömål och mål om arbetsmiljöbrott. Åklagaren

är ofta tvungen att hos rätten begära förlängning av tiden för åtals väckande

och detta oberoende av om den som drabbats av beslaget har någon invändning mot

beslaget eller inte.Bevakningen av åtalsfristerna och framställningarna om

förlängning av åtalsfristen torde ta en hel del tid och resurser i anspråk. Ett

flertal åklagarmyndigheter har i sina remissvar också anfört att denna ordning

innebär ett onödigt merarbete för åklagarna.

 Enligt 27 kap. 6 § RB har den som drabbas av ett beslag en ovillkorlig rätt att

få beslaget prövat av rätten. Prövningen skall ske skyndsamt och rätten skall,

om beslaget fastställs, bestämma den tid inom vilken åtal skall vara väckt.

Denna möjlighet att få rättens prövning av beslaget är enligt regeringens mening

fullt tillräcklig från rättssäkerhetssynpunkt. Att vid sidan av denna ordning

dessutom ha en obligatorisk prövning av frågan om förlängning av tiden för åtals

väckande då beslag skett medför onödigt merarbete. Bestämmelsen strider dessutom

mot principen för i vilka situationer domstolsmedverkan bör ske. Det finns i de

flesta av dessa fall ingen tvist.

 Bestämmelsen om obligatorisk prövning av frågan om förlängning av tiden för

åtals väckande bör därför upphävas. Det innebär att rätten endast kommer att

pröva de beslag där den drabbade särskilt begär detta och att frister för åtals

väckande endast bestäms i dessa fall.

 Då bestämmelsen i 27 kap. 7 § RB ändras på detta sätt finns det inte längre

skäl att i fråga om tiden för åtals väckande i andra författningar föreskriva en

avvikelse från rättegångsbalkens regler. Följdändringar bör därför göras i 2 § 2

lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m., 16 § lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling, 7 § narkotikastrafflagen (1968:64),

41 § 2 vapenlagen (1973:1176), 6 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel och 2 kap. 31 § samt 3 kap. 25 § ordningslagen (1993:1617).

11 Kostnader

Den samlade effekten av regeringens förslag bör bli att resurserna, främst

polis- och åklagarväsendets, för den brottsbekämpande verksamheten kan användas

på ett mer rationellt och effektivt sätt. Sammantaget bör förslagen kunna ge

relativt stora vinster för verksamheten. Flera av förslagen inverkar även på

andra myndigheters verksamhet. De föreslagna reformerna är till stor del av

sådant slag att det inte är möjligt att mer i detalj beräkna effekterna av dem.

 För polisväsendets del innebär förslagen att polisen befrias från utredning av

mellan 1 000 och 2 000 fall som blir föremål för avkriminalisering och några

tusen fall som omfattas av de föreslagna åtalsprövningsreglerna. Förslagen i

avsnittet om förundersökningsförfarandet leder inte till någon minskad

arbetsbelastning för polisen. Däremot kommer arbetet att kunna bedrivas mer

rationellt med följd att polisväsendet kan hantera fler ärenden inom givna

resursramar.

 För åklagarväsendets del minskar belastningen med åtminstone 15 000 mål per år.

Vidare kommer ett ökat antal brott att kunna beivras genom strafföreläggande

vilket innebär att åklagarna i de fallen inte behöver väcka åtal och infinna sig

till huvudförhandling vid domstolen. Förslagen i avsnitten om åtalspliktens

utformning och förundersökningsbegränsning och om förundersökningsförfarandet

torde endast i mindre utsträckning påverka arbetsbelastningen på åklagarna.

Sammantaget innebär förslagen för åklagarväsendets del att arbetet i större

utsträckning kan inriktas på att beivra allvarligare brottslighet och att hand-

läggningstiderna kan förkortas.

 Förslagen till avkriminalisering, särskild åtalsprövning och utvidgade

möjligheter till strafföreläggande innebär för de allmänna domstolarnas del att

ett betydande antal brottmål försvinner från hanteringen. Förslagen i avsnitt 10

om förverkande och beslag torde medföra vissa rationaliseringsvinster inom

rättsväsendet som också kommer domstolarna till del. Det är dock inte möjligt

att närmare fastslå hur stor effekt förslaget kommer att få.

 Förslaget till inskränkningar i uttaget av överlastavgifter (avsnitt 6.4) bör

medföra att antalet handlagda sådana ärenden hos länsstyrelsen minskar med cirka

2 000 per år.

 Enligt regeringens bedömning är de föreslagna ändringarna inte förenade med

några ökade kostnader för staten.

12 Ikraftträdande m.m.

De lagändringar som syftar till att renodla åklagarrollen föreslås träda i kraft

den 1 januari 1995. I fråga om ändringarna i 23 och 27 kap. RB och lagen om

förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. krävs det viss tid att utarbeta

nya rutiner m.m. I denna del föreslås att lagändringarna och följdändringarna i

annan lagstiftning skall träda i kraft den 1 april 1995.

 De nya reglerna om strafföreläggande bör inte träda i kraft förrän den av

Riksåklagaren framtagna ADB-baserade strafförelägganderutinen anpassats till

dem. Lagändringarna i denna del föreslås träda i kraft den dag regeringen

bestämmer.

 Förslagen i avsnitt 5 innebär att vissa uppgifter tas ifrån åklagare och i

vissa fall att ärenden skall handläggas av en annan myndighet än tidigare. Har

en ansökan gjorts före ikraftträdandet bör därför äldre bestämmelser tillämpas.

Detta bör framgå av en särskild övergångsbestämmelse för respektive lag.

 Av 5 § lag (1964:163) om införande av brottsbalken följer att ny lag skall

tillämpas om den leder till frihet från straff även då gärningen begicks före

ikraftträdandet. I fråga om förslagen till avkriminalisering krävs det därför

inte några övergångsbestämmelser. De föreslagna ändringarna av rättegångsbalken

bör kunna tillämpas genast även i ärenden som redan är anhängiga. Det finns

därför inte heller i fråga om dessa ändringar något behov av

övergångsbestämmelser.

13 Författningskommentar

13.1Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

9 kap. 12 §

I första stycket har endast gjorts språkliga ändringar.

 Motiven för ändringarna i andra stycket behandlas i avsnitt 6.8. Begreppen

kredit- och tillgångskonto anknyter till vedertagen terminologi i

konsumentlagstiftningen. Den nya regeln är avsedd att tillämpas vid missbruk av

eget konto, oavsett om detta är förbundet med kredit eller inte och oavsett de

tekniska formerna för disposition över kontot. Med eget konto avses här ett

konto som gärningsmannen har rätt att disponera.

 Vid åtalsprövningen enligt denna regel bör särskilt beaktas storleken av det

belopp som överträdelsen avser. Ju större belopp, desto starkare är skälen för

åtal. Som en allmän utgångspunkt bör kunna anföras att om uttag skett av en

summa motsvarande ett basbelopp (för närvarande cirka 35 000 kr) eller mer bör

allmänt åtal normalt väckas. Andra omständigheter som bör beaktas och som kan

föranleda att åtal väcks vid bedrägerier avseende lägre belopp är om

gärningsmannen visat förslagenhet eller satt verksamheten i system. Det bör

också särskilt beaktas om målsägandens slutliga förlust omfattats av

gärningsmannens uppsåt. Om gärningsmannens avsikt varit att endast tillfälligt

bevilja sig en kredit bör det angivna beloppet kunna sättas högre. Någon ändring

beträffande åtalsprövningen vid bedrägligt beteende som avses i 2 § 2 stycket är

inte avsedd.

10 kap. 10 §

I första stycket har endast gjorts språkliga ändringar.

 Motiven för ändringarna i andra stycket behandlas i avsnitt 6.7. Genom

ändringarna görs åtalsprövningsregeln tillämplig även på olovliga förfaranden

med förhyrd egendom. Det bör påpekas att den rättsliga bedömningen av sådana

förfaranden visat sig komplicerad. Om gärningsmannens avsikt redan vid

avtalsslutet varit att inte återställa godset föreligger helt naturligt be-

drägeri. Detta är emellertid ofta svårt att styrka. Om godset sålts av hyres-

mannen eller han på annat sätt har tillägnat sig det bör gärningen normalt kunna

bedömas som ett förskingringsbrott. Även ansvar för olovligt förfogande kan

emellertid under vissa omständigheter förekomma, exempelvis om någon annan än

hyresmannen förfogar över egendomen och gärningen inte innefattar ett

häleribrott. När det gäller olovligt brukande framgår av rättsfallet NJA 1987 s.

388 att endast det förhållandet att förhyrd egendom inte återlämnats i rätt tid

inte kan grunda ansvar för detta brott. Det fordras därutöver att det hyrda

brukas på något sätt som kan medföra risk för skada eller annan olägenhet för

uthyraren.

 Anmälningar avseende att uthyrare inte återfått egendom innehåller ofta inte

andra uppgifter än att hyresmannen har kvar egendomen i sin besittning. Det kan

i dessa fall ifrågasättas om en sådan anmälan över huvud taget innehåller

påstående om brott, varför anmälan i dessa fall ofta bör kunna avskrivas med

motiveringen att gärningen ej är brott. Finns, trots detta, anledning till

antagande att ett brott begåtts torde inte sällan förundersökning ändå kunna

underlåtas med hänvisning till den föreslagna åtalsprövningsregeln.

 För att åtalsprövningsregeln skall vara tillämplig vid förskingringsbrott krävs

emellertid att brottet bedöms som undandräkt. Beträffande gränsdragningen mellan

detta brott och förskingringsbrottet hänvisas till avsnitt 6.7.

13.2Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

23 kap. 1 §

Paragrafen tillförs ett nytt andra stycke som innebär att förundersökning inte

behöver inledas, om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Även i

fortsättningen gäller en principiell skyldighet att inleda förundersökning om

det finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats.

Genom det nya stycket markeras att förundersökning får underlåtas om det inte

finns praktiska förutsättningar för att brottet kommer att kunna utredas. Vid

bedömningen skall hänsyn endast tas till sådana omständigheter som kan hänföras

till det enskilda fallet. Sådana omständigheter att arbetsbelastningen på

myndigheten är ansträngd och att det finns utredningsbalanser medför inte att

förundersökningsplikten bortfaller.

23 kap. 3 §

Bestämmelsen i paragrafens andra stycke i dess nuvarande lydelse, som innebär

att åklagaren har rätt att ge anvisningar för undersökningens bedrivande då

förundersökningen leds av polismyndigheten, har upphävts. Skälen för detta har

redovisats i avsnitt 7.4.

 Bestämmelsen i första stycket om vem som får inleda förundersökning har

formulerats om. Den nya lydelsen innebär att förundersökning skall inledas genom

ett formligt beslut. I avsnitt 7.3 har närmare redogjorts för skälen till denna

ändring.

 Även bestämmelsen om åklagares övertagande av förundersökningsledningen har

ändrats. Av den nya lydelsen framgår uttryckligen att åklagaren övertar

ledningen av förundersökningen avseende brottet. Genom detta klargörs att

åklagaren alltid övertar ansvaret för hela förundersökningen. Det är inte

möjligt att dela en förundersökning på det sättet att åklagaren har ledningen av

utredningen mot viss person, medan ledningen av utredningen i övrigt ligger kvar

hos polisen. Skälen för denna ändring har redovisats i avsnitt 7.4.

 I andra stycket har endast några redaktionella ändringar gjorts.

 I tredje stycket ges regler om polismans rätt att vidta utredningsåtgärder

innan förundersökning hunnit inledas. Enligt nuvarande ordning får åtgärder

vidtas endast om de inte kan uppskjutas utan olägenhet. Den nya lydelsen innebär

att de utredningsåtgärder, som det finns förutsättningar för att vidta, bör

göras redan i detta skede av utredningen. Som påpekats i avsnitt 7.3 ger

bestämmelsen i sig inte polisman rätt att vidta åtgärder som innehåller någon

form av tvång. Liksom tidigare måste beaktas om det är lämpligt att åtgärden

vidtas. Förhör bör naturligtvis inte hållas med någon som är chockad eller

påverkad av alkohol eller annat. Den utvidgade möjligheten att vidta

utredningsåtgärder kommer i praktiken att innebära att utredningen i fler fall

än tidigare kan slutföras genom att behörig person beslutar att förundersökning

skall inledas samt att polismannens utredningsåtgärder och resultatet av dessa

dokumenteras i akten.

23 kap. 8 §

Bestämmelsen har förtydligats så att det uttryckligen anges att den gäller även

då polisman vidtar åtgärder med stöd av 23 kap. 3 § RB. Skälen för detta har

redovisats i avsnitt 7.3. Reglerna i 23 kap. 9 § RB om hur länge den som skall

höras är skyldig att stanna kvar för förhör är tillämplig oavsett i vilket läge

av utredningen som en åtgärd enligt 8 § vidtas.

23 kap. 22 §

Möjligheten att underlåta formell förundersökning, i de fall det ändå finns

tillräckliga skäl för åtal, har utvidgats till alla brott som inte kan antas

föranleda annat än ett bötesstraff. Som närmare utvecklas i avsnitt 7.2 innebär

regeln inte att det kan ställas mindre krav på det materiella underlaget för

prövningen av ansvarsfrågan. Den tar endast sikte på hur dokumentationen sker. I

förundersökningskungörelsen ges vissa regler om vad som skall framgå av

handlingarna i de fall förundersökning inte behöver göras.

27 kap. 7 §

Skyldigheten för åklagaren att begära förlängning av åtalstiden i de fall beslag

skett och åtal inte väckts inom en månad har tagits bort. Skälen för detta har

redovisats i avsnitt 10.2. I övrigt har några redaktionella ändringar gjorts.

48 kap. 2 §

Av paragrafen framgår vad som kan tas upp i ett föreläggande enligt 48 kap. Den

har kompletterats med en upplysning om att även enskilt anspråk som avser

betalningsskyldighet kan tas upp i ett strafföreläggande.

48 kap. 4 §

Av paragrafen framgår att det, med undantag för de sällsynta fall då normerade

böter utgör påföljd, är möjligt att utfärda strafföreläggande för alla brott som

har böter i straffskalan. Att strafföreläggande bara får utfärdas för brott som

föranleder böter framgår av 48 kap. 2 § RB. I avsnitt 9.2 redogörs för de

överväganden som ligger bakom utvidgningen av möjligheten att utfärda

strafföreläggande.

48 kap. 5 §

I paragrafen ges bestämmelser om vilka omständigheter som utgör hinder mot att

strafföreläggande utfärdas. Det förhållandet att målsäganden förklarat att han

skall föra talan om enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet eller begär

att åtal skall väckas, skall inte längre i sig kunna utgöra hinder mot att

strafföreläggande utfärdas. Om målsäganden förklarat att han tänker föra talan

om något annat slag av enskilt anspråk, t.ex. en talan om bättre rätt, utgör

detta hinder mot att strafföreläggande utfärdas. Ändringarna har behandlats i

avsnitt 9.2.

48 kap. 5 a §

Bestämmelsen innebär att strafföreläggande får omfatta även enskilda anspråk som

avser betalningsskyldighet. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 9.2.

 I de fall åklagare i dag enligt 22 kap. 2 § första stycket rättegångsbalken är

skyldig att föra målsägandens talan - alltså då anspråket är grundat på brottet,

talan av åklagaren kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppen-

bart ogrundat - skall han pröva om anspråket kan tas med i föreläggandet. Om så

inte är fallet skall, såsom gäller då brottet är förenat med en fråga om

särskild rättsverkan, strafföreläggande över huvud taget inte utfärdas.

Åklagaren är i dessa fall hänvisad till att väcka åtal vid domstol. Om det

enskilda anspråket är sådant att det inte omfattas av åklagarens skyldighet

enligt 22 kap. 2 § RB, utgör anspråket dock inte hinder mot att föreläggande

utfärdas. Detta framgår av att föreläggande skall omfatta det enskilda anspråket

endast då denna skyldighet finns.

 Vid prövningen av om det enskilda anspråket kan föreläggas för godkännande

måste en rad omständigheter beaktas. Det skall finnas anledning anta att den

misstänkte kommer att godkänna anspråket. Detta skall vara klart formulerat och

det skall tydligt framgå på vilka omständigheter anspråket grundas. Det får inte

finnas skäl för jämkning av anspråket. Tillgänglig dokumentation, t.ex. faktura

på en reparationskostnad, bör ha getts in. Inget hindrar att det fordrade

beloppet är förenat med ränta.

48 kap. 6 §

Paragrafen har kompletterats med en bestämmelse om vilka uppgifter föreläggandet

skall innehålla då ett enskilt anspråk föreläggs för godkännande (jfr 48 kap. 5

a §). I övrigt har några redaktionella ändringar gjorts.

48 kap. 9 §

I paragrafen ges bestämmelser om hur ett strafföreläggande godkänns. Det

tillägget har gjorts att ett godkännande i förekommande fall även skall omfatta

det enskilda anspråk som tagits upp i strafföreläggandet.

48 kap. 10 §

I paragrafen, som innehåller bestämmelser om fullmakt att godkänna ett

strafföreläggande, har tillagts en bestämmelse om att fullmakten även skall

innehålla uppgift om det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att

godkänna. I övrigt har några ändringar av redaktionell natur gjorts.

13.3Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken

2 kap. 2 §

Paragrafen, som innehåller vissa bestämmelser om ansökan i utsökningsmål, har

kompletterats med en bestämmelse som innebär att en sökande inte behöver ge in

exekutionstiteln om denna är ett strafföreläggande som på grund av föreskrift i

lag eller annan författning översänds till kronofogdemyndigheten av en

myndighet. Ändringen tar sikte på de fall då ett enskilt anspråk har tagits upp

i ett strafföreläggande. Syftet är att målsäganden inte själv skall behöva ta

initiativ till indrivning av det enskilda anspråket. Skälen för denna ändring

redovisas i avsnitt 9.2. Bestämmelsen förutsätter vissa förordningsändringar.

2 kap. 15 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om föreläggande av vite. Rätten för åklagare

att föra talan om utdömande av vite har tagits bort. Ändringen kommenteras i

avsnitt 5.4.

13.4Förslaget till lag om ändring i checklagen (1932:131)

Förslaget, som innebär en avkriminalisering av brott enligt 74 § checklagen, har

kommenterats i avsnitt 6.5.

13.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar

I 106 § ges vissa regler om vite och handräckning i fråga om åtgärder som

vidtagits i strid med förordnanden som länsstyrelsen meddelat enligt 100 §.

Åklagares rätt att ansöka om handräckning har tagits bort. Ändringen kommenteras

i avsnitt 5.3.

13.6Förslaget till lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649)

1 §

Ändringen i första stycket, som kommenteras relativt utförligt i avsnitt 6.3

ovan, innebär att gränsen för straffbar oaktsamhet enligt straffstadgandet för

vårdslöshet i trafik höjs och att ett minimistraff om trettio dagsböter införs.

 I enlighet med vad som anförts i avsnitt 6.3 bör från det straffbara området

för vårdslöshet i trafik i regel undantas sådana förfaranden där trafikanten, på

grund av tillfällig ouppmärksamhet eller bristande förmåga, gjort en

felbedömning av trafiksituationen. Likaså bör rena manövreringsmisstag normalt

inte leda till ansvar enligt aktuell bestämmelse.

 Avsikten med den föreslagna lydelsen av stadgandet är att ansvar för

vårdslöshet i trafik skall förbehållas sådana beteenden i trafiken som är att

beteckna som vårdslösa i egentlig mening. Det skall härvidlag vara utan be-

tydelse om en trafikolycka inträffat eller ej. Detta innebär ett kraftigare

understrykande av att det trafikfarliga beteendet verkligen skall vara täckt i

subjektivt hänseende. Under trafikbrottslagens tillämpningsområde skall sålunda

främst hänföras sådana fall där trafikanten gjort sig skyldig till medvetet

risktagande. Vid överträdelse av en trafikregel skall vid bedömningen hänsyn tas

till regelns större eller mindre betydelse ur trafiksäkerhetssynpunkt. Till

sådana typiskt sett trafikfarliga beteenden som bör kunna föranleda ansvar för

vårdslöshet i trafik hör exempelvis förande av bil i uttröttat tillstånd,

allvarliga brott mot regler till skydd för oskyddade trafikanter, trafikfarliga

omkörningar, brott mot stopplikt eller körning mot rött ljus som medfört eller

kunnat medföra en trafikfarlig situation, allvarligare hastighetsöverträdelser i

trafikfarliga miljöer och förande av trafikfarliga fordon. Beaktas bör också om

föraren påtagit sig en särskilt ansvarsfull trafikuppgift, t.ex. förande av en

skolbuss. Vid bedömningen bör således mer ses till skyldigheten att inte skapa

trafikfarliga situationer än till av den enskilde trafikanten visad större eller

mindre skicklighet att klara uppkomna problem i trafiken.

 Ifråga om förhållandet mellan vårdslöshet i trafik och andra straffstadganden

blir liksom för närvarande vanliga konkurrensregler tillämpliga.

 I andra stycket har endast gjorts språkliga ändringar.

13.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

Undantaget i 2 § 2 från rättegångsbalkens regler om att åtal skall väckas inom

viss tid när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om

detta i 27 kap. 7 § RB har upphävts. Vidare har de särskilda reglerna i 2 § 3 om

formerna för förverkande av alkoholhaltiga drycker utan samband med talan om

ansvar upphävts och ersatts med de föreslagna generella reglerna i lagen

(1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. om rätt för polis

och åklagare att själva besluta om förverkande i denna situation.

13.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1016) om ändring i lagen

(1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m.

Ändringsförfattningen utgör en följdförfattning till sjölagen (1994:1009) som

enligt beslut av regeringen träder i kraft den 1 oktober 1994. Avsikten var

endast att i paragrafens första stycke byta ut hänvisningen till vissa

bestämmelser i den tidigare sjölagen mot en hänvisning till relevanta

bestämmelser i den nya sjölagen. Emellertid kom ändringsförfattningen att

formuleras utan beaktande av de ändringar av paragrafen som följer av lagen

(1993:1622) om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m., vilka trädde i kraft den 1 april 1994. Således återges paragrafens

tredje stycke i sin tidigare lydelse och har det fjärde stycket utelämnats.

Regeringen har med anledning härav avstått från att besluta om ikraftträdande av

den nu aktuella ändringsförfattningen.

 Förslaget innebär att ändringsförfattningen såvitt avser paragrafens tredje och

fjärde stycke anpassas till den nu gällande lydelsen av grundförfattningen.

Vidare ändras ikraftträdandebestämmelsen så att ändringen träder i kraft utan

att regeringen behöver fatta något särskilt beslut därom.

13.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

I 16 § ges regler om beslag i varusmugglingsmål. Undantaget i bestämmelsen från

rättegångsbalkens regler om att åtal skall väckas inom viss tid när beslag

förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 §

andra stycket RB har upphävts.

13.10 Förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

I 39 § ges de grundläggande bestämmelserna om vite och handräckning enligt

naturvårdslagen. Åklagares rätt att ansöka om handräckning har tagits bort.

Ändringen kommenteras i avsnitt 5.3.

13.11 Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64)

I 7 § ges bestämmelser om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt

6 § samma lag. Undantaget i bestämmelsen från rättegångsbalkens regler om att

åtal skall väckas inom viss tid när beslag förekommer har upphävts i konsekvens

med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts.

13.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift

2 och 3 §§

Beloppen och viktavdragen för uttagande av överlastavgift har ändrats för att

åstadkomma en ordning där endast de allvarligare fallen av överlast blir föremål

för avgiftsbeläggning. För att åstadkomma detta har de avdrag som sker vid

beräkning av överlastavgifterna höjts. Samtidigt har en höjning skett av

avgiften i de fall avgift skall utgå.

 Systemet har utformats så att ett grundbelopp på 2 000 kr skall utgå när

gränsen för avgiftspliktig överlast överskridits och att avgiften därutöver ökas

progressivt i förhållande till överlastens storlek. Viktavdragen föreslås höjda

till 1 000 kg för varje axel vid för högt axeltryck och till 500 kg för varje

axel vid för hög bruttovikt. På detta sätt bör avgifterna vid fall av kraftig

överlast kunna bli ungefär av samma storleksordning som de som idag utgår,

samtidigt som länsstyrelsen befrias från hanteringen av avgifter i de lägre

intervallen.

13.13 Förslaget till lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

I 41 § regleras frågor om beslag i fråga om egendom som kan antas vara förverkad

enligt 40 § samma lag. Undantaget i bestämmelsen från rättegångsbalkens regler

om att åtal skall väckas inom viss tid när beslag förekommer har upphävts i

konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har

upphävts.

13.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa

fall vid förverkande m.m.

2 §

Paragrafens första stycke är i sak oförändrat.

 Av systematiska skäl har regleringen av förfarandet när stämning utfärdas

överflyttats från 3 § tredje stycket till förevarande paragraf.

3 §

Paragrafens första stycke motsvarar 4 § första stycket första meningen i lagens

nuvarande lydelse. Gränsen för när åklagaren får besluta om förverkande har

höjts och skall enligt förslaget gå vid betydande värde. Tolkningen av detta

rekvisit bör kunna hämtas från bestämmelserna om grov stöld och grovt bedrägeri.

Det innebär i praktiken att gränsen för åklagares beslutanderätt skall ligga

kring 100 000 kronor. Regleringen innebär också att åklagaren får besluta om

förverkande av sådan egendom som saknar saluvärde, exempelvis förfalskade

handlingar, under förutsättning att särskilda skäl inte talar för att saken

prövas av rätten. Sådana skäl kan vara att det är tveksamt om vikten av att

egendomen förverkas står i proportion till de olägenheter för den enskilde som

åtgärden medför. Det senare rekvisitet skall gälla för samtliga fall där

åklagare har beslutanderätt.

 I andra och tredje styckena har intagits förfaranderegler när åklagare beslutar

om förverkande. Reglerna är i sak oförändrade. Andra stycket andra meningen har

dock formulerats något annorlunda i förhållande till den nuvarande lydelsen.

Ändringen har kommenterats i avsnitt 10.1.

 I fjärde stycket har intagits en rätt för polisman att besluta om förverkande

i uppenbara fall beträffande egendom som saknar saluvärde eller där värdet

understiger en tiondel av basbeloppet. Formerna för sådana beslut skall i

princip vara desamma som för åklagarbeslut. Missnöjesanmälan skall inges till

polismyndigheten, som därefter får överlämna ärendet till åklagare om anledning

finns att vidhålla att egendomen skall förverkas.

 I femte stycket har intagits ett bemyndigande för Rikspolisstyrelsen att

meddela föreskrifter om tillämpningen. Med hänsyn till att rätten att besluta om

förverkande för att bli praktiskt användbar bör få användas av polisman i det

dagliga arbetet, bör förhållandevis noggranna tillämpningsföreskrifter

utarbetas.

4 §

Paragrafen, som motsvarar 3 § första och andra stycket i lagens nuvarande

lydelse, upptar bestämmelser om kungörelsedelgivning. Reglerna blir gemensamma

för såväl beslut av domstol som beslut av åklagare eller polisman.

Beloppsgränsen för när delgivning får ske genom anslag på rättens kansli har

anknutits till basbeloppet och bestämts till en tiondel av detta belopp. Detta

innebär en omedelbar höjning av beloppsgränsen till för närvarande cirka 3 500

kronor.

13.15 Förslaget till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

I 10 kap. 8 § ges regler om i vilken ordning olika avgifter, som kan tas ut

enligt 10 kap. 4-7 §§, skall prövas. Enligt nuvarande ordning skall frågan om

tilläggsavgift skall tas ut prövas av allmän domstol på talan av åklagare.

Ändringen innebär att det anförtros byggnadsnämnden att självständigt pröva om

talan om tilläggsavgift skall föras och att också utföra denna talan. Talan

skall i fortsättningen prövas av allmän förvaltningsdomstol, dvs. länsrätt. Vid

överklagande till kammarrätt krävs det prövningstillstånd. Skälen för

ändringarna har redovisats i avsnitt 5.2.

13.16 Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

41 §

I paragrafen har tagits in ett bemyndigande för regeringen att meddela

föreskrifter om skyldighet för den som jagar att betala en särskild avgift för

vilt som fälls i strid mot gällande licens. Regeringen avser att ta in regler om

särskild avgift i förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador

m.m.

43 och 45 §§

Det subjektiva rekvisitet oaktsamhet i 43 § andra stycket och 45 § första

stycket har ändrats till grov oaktsamhet.

 Straffbestämmelsen i 45 § tredje stycket för åsidosättande av vad som

föreskrivits i en för jakten meddelad licens har upphävts. Straff för brott mot

licensbestämmelser kommer härigenom endast att regleras i 43 § 1.

 Ändringarna kommenteras närmare i avsnitt 6.6.

46 och 48 §§

Ändringarna är en konsekvens av att straffansvaret i 45 § tredje stycket

föreslås upphävt.

13.17 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

I 3 kap. 17 § ges vissa regler om vite och handräckning. Möjligheten för

åklagare att ansöka om handräckning har upphävts. Ändringen kommenteras närmare

i avsnitt 5.3.

13.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel

I 6 § ges bestämmelser om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt

5 § samma lag. Undantaget i bestämmelsen från rättegångsbalkens regler om att

åtal skall väckas inom viss tid när beslag förekommer har upphävts i konsekvens

med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts.

13.19 Förslaget till lag om ändring i ordningslagen (1993:1617)

I 2 kap. 31 § och 3 kap. 25 § ges vissa bestämmelser om beslag. Undantaget i

bestämmelserna från rättegångsbalkens regler om att åtal skall väckas inom viss

tid när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om

detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts.

Sammanfattning av betänkandet Ett reformerat åklagarväsende (SOU1992:61)

Inledning

Åklagarväsendet, liksom rättsväsendet i övrigt, har under en lång följd av år

utsatts för påfrestningar bl.a. i form av ökade arbetsmängder. Resurser har inte

kunnat tillföras för att fullt ut kompensera denna utveckling. Det har medfört

att arbetssituationen inom åklagarväsendet blivit alltmer pressad. Medan

regelverket för förfarandet i domstol genomgått stora förändringar har reglerna

om förundersökning varit i stort sett oförändrade sedan rättegångsbalken trädde

i kraft år 1948. Någon samlad översyn av åklagarverksamheten har inte heller i

övrigt företagits.

 Mot denna bakgrund har utredningen getts i uppdrag att se över regelverk,

rutiner och organisation inom åklagarverksamheten i syfte att undersöka om dessa

svarar mot dagens krav och de krav som kommer att ställas i framtiden.

 Utgångspunkten och målsättningen för våra överväganden har varit att

åklagarverksamheten skall präglas av effektivitet och rättssäkerhet, att

åklagarna inte skall syssla med annat än sådant som kräver åklagarkompetens och

att en slagkraftig åklagarorganisation skall skapas som kan möta framtidens krav

på bl.a. decentraliserat beslutsfattande och flexibilitet i verksamheten.

 Betänkandet kan indelas i fyra huvudavsnitt. I det första behandlas

avkriminalisering m.m., i det andra frågor om åtalspliktens utformning,

åtalsunderlåtelse och annat som avser åklagarens prövning av åtalsfrågan, i det

tredje reglerna om förundersökning och i det fjärde åklagarväsendets

organisation.

Avkriminalisering m.m.

Tillväxten av antalet straffbestämmelser har under många år varit betydande. Det

totala antalet straffbestämmelser är numera mycket stort, särskilt inom

specialstraffrätten. Samtidigt är det utredningens uppfattning att kriminali-

sering som sanktionsform bör användas med försiktighet. Andra sanktionsformer

kan vara väl så effektiva och inte sällan enklare att hantera. Mot denna

bakgrund gör vi bedömningen att utrymmet för avkriminalisering i och för sig

borde vara betydande. Med hänsyn till de svårigheter som är förknippade härmed

har vi emellertid begränsat oss till att gå in på vissa områden där begränsning

av straffansvaret framstår som särskilt motiverat. Vi föreslår att regeringen

därutöver skall ge generella direktiv till departement och kommittéer att iaktta

restriktivitet med nykriminalisering.

 Vi föreslår en inskränkning av det straffbara området vid vårdslöshet i trafik.

Endast den som i väsentlig mån brister i omsorg och varsamhet skall dömas till

straff enligt angiven bestämmelse. Lägsta straff skall vara 30 dagsböter.

Merparten av de trafikhändelser som härigenom faller utanför tillämpningen av

straffstadgandet för vårdslöshet i trafik utgör överträdelser av någon särskilt

straffbelagd regel i trafiklagstiftningen. De kommer härigenom att kunna beivras

genom föreläggande av bötesstraff av polisman direkt på plats i samband med

ingripandet utan någon tidsödande utredning.

 Vi föreslår att gränsen för när överlastavgift skall tas ut höjs. Samtidigt

föreslås att avgifterna skall höjas i de fall denna gräns överskrids. Lägsta

avgift föreslås bli 2 000 kronor.

 Straffbestämmelsen i checklagen för den som ställer ut en check utan täckning

eller som förfogar över täckningen innan checken skall uppvisas föreslås

upphävd. Straffbestämmelsen för bedrägeri bör fånga upp de fall som enligt vårt

uppfattning är straffvärda.

 Vi föreslår avkriminalisering av brott enligt utlänningslagen som består i att

utlänning haft anställning utan arbetstillstånd.

 Vi föreslår att jaktlagen skall ändras så att det för straffbarhet skall krävas

att i vart fall grov oaktsamhet föreligger och att straffbestämmelsen för bl.a.

lindrigare former av s.k. överskjutning upphävs. Samtidigt föreslås en rätt för

länsstyrelsen att i sådana fall ta ut en förhöjd fällavgift.

 Frågan om förbud mot politiska uniformer har av regeringen överlämnats till

utredningen. Enligt vår mening talar i och för sig starka skäl för att förbudet

i dess nuvarande form bör inskränkas i vart fall till mer samhällsfarlig

uniformering. Med hänsyn till det lagstiftningsarbete som pågår angående förbud

mot rasistiska organisationer och straffbestämmelser som har samband därmed

avstår vi dock från att lämna något konkret förslag i denna del.

 Vi föreslår att straffansvaret i värnpliktslagstiftningen för underlåtenhet av

värnpliktig att tillse att han nås av postförsändelse och att kvittera ut

postförsändelse avskaffas. Samtidigt föreslås att värnpliktsmyndigheterna får

vissa möjligheter att vid vite anmoda värnpliktig att lämna upplysningar om

personliga förhållanden av betydelse för hans tjänstgöring.

 Skyldigheten att betala hundskatt föreslås avskaffad. Vi föreslår att lagen om

hundskatt upphävs.

 Vi behandlar frågor om enklare utrustningsbestämmelser för fordon, men föreslår

ingen förändring.

 Vi föreslår att det skall stadgas särskilda restriktioner vid åtalsprövningen

vid vissa brott som har sin grund i ett avtalsförhållande mellan en

näringsidkare och en konsument och där förhållandena är sådana att

näringsidkaren enligt vår bedömning har goda förutsättningar att betinga sig

säkerhet eller på annat sätt motverka överträdelser. De brott som avses är

olovliga förfaranden med förhyrd egendom och övertrasseringar av eget konto.

Åtalsplikten

De svenska åtalsreglerna bygger på principen om absolut åtalsplikt. En åklagare

är i princip skyldig att väcka åtal när förutsättningar för detta föreligger.

Principen är dock urholkad genom förhållandevis omfattande undantagsregler. Vi

för mot bakgrund av arbetsläget och annat en diskussion om det finns anledning

att ta steget över till en relativ åtalsplikt, alltså att grundprincipen skall

vara att åklagare på skönsmässiga grunder får pröva om åtal skall väckas. Vi

föreslår dock att den grundläggande regeln om absolut åtalsplikt skall

bibehållas.

 Möjligheterna till åtalsunderlåtelse utvidgades år 1985. Inom ramen för

övervägandena om åtalspliktens utformning har vi gjort en utvärdering av hur

reglerna har tillämpats och övervägt om de bör förändras. Vi konstaterar att det

totala antalet åtalsunderlåtelser enligt rättegångsbalken varit förhållandevis

konstant under senare år och faktiskt sjunkit något efter reformen år 1985. Det

är särskilt åtalsunderlåtelse vid bötesbrott som minskat. Mot bakgrund bl.a. av

utfallet av utvärderingen finner vi inte anledning att föreslå någon ändring av

åtalsunderlåtelsereglerna.

 Av stor processekonomisk betydelse är reglerna om förundersökningsbegränsning.

Med hänsyn inte minst till brottsutvecklingen måste i det sammanhanget beaktas

möjligheterna till prioritering på förundersökningsstadiet. Vi har övervägt

förutsättningarna för att författningsreglera prioriteringsfrågorna. Vi

konstaterar dock att prioritering, utöver vad som redan gäller enligt dagens

lagstiftning, mer är en fråga resurser och hur de används. Erfarenheterna av den

betydande frihet vad avser resurshanteringen som givits den lokala polis-

organisationen kan eventuellt komma att aktualisera någon form av föreskrifter

angående prioriteringen av resurser i framtiden. Den frågan får emellertid

övervägas i ett annat sammanhang.

 Vi har härutöver funnit att förundersökningsplikten, såsom den kommer till

uttryck i rättegångsbalken, bör förtydligas. Vi föreslår att det uttryckligen

skall anges att det inte föreligger skyldighet att inleda förundersökning, om

det är uppenbart att en utredning inte kan komma att leda till att brottet blir

uppklarat.

 I ett avseende föreslår vi en direkt utvidgning av möjligheterna till

förundersökningsbegränsning. Rätten att underlåta att inleda eller att nedlägga

en förundersökning i s.k. disproportionsfall, alltså då kostnaden för att utreda

och lagföra brottet inte står i rimlig proportion till sakens betydelse,

föreslås sålunda utvidgad.

 Möjligheterna till strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot har enligt

vår mening haft stor betydelse för att snabbt och effektivt beivra lindrigare

brott. Vi föreslår att möjligheterna härtill utvidgas. Vi föreslår också att

strafföreläggande och ordningsbot slås samman till ett institut - föreläggande

av påföljd. Enligt det nya institutet, som beträffande förfarandet helt ansluter

till dagens regler, skall åklagare få förelägga påföljd när brottet förskyller

böter, oavsett vilket högsta straff som är stadgat för brottet, och när det är

uppenbart att påföljden skall bestämmas till villkorlig dom. Föreläggande skall

också få uppta medgivna enskilda anspråk. Polisman skall få utfärda bötesföre-

läggande i de fall brottet förskyller penningböter och upptagits i vad som

motsvarar dagens ordningsbotskatalog. Det innebär att möjligheter öppnas att ge

sådant föreläggande exempelvis för lindrigare snatteribrott och andra enklare

brott med dagsböter i straffskalan. Vi föreslår också att det införs en

möjlighet att ge andra myndigheter än, såsom idag, polis och tull rätt att

utfärda bötesföreläggande. Bland de myndigheter som bör kunna komma ifråga kan

nämnas kustbevakningen och yrkesinspektionen.

 För att ytterligare utvidga möjligheterna till bötesföreläggande och bättre

anpassa straffskalan till förseelsernas straffvärde föreslår vi att påföljden

ändras från dagsböter till penningböter för överträdelser av reglerna om

arbetstid vid vägtransport samt för brott mot sjötrafikförordningen och lagen om

register för fritidsbåtar. Vi avvisar möjligheterna att ta upp körkortsfrågor i

föreläggande av påföljd.

 Rätten för åklagare att själv besluta om förverkande utan samband med talan om

ansvar för brott föreslås utvidgad. Idag gäller att saken måste prövas av rätten

om värdet av egendomen överstiger en tiondel av basbeloppet eller om egendomen

saknar saluvärde. Vi föreslår att åklagare skall ges generell rätt att besluta

om förverkande i denna situation om inte egendomen har ett betydande värde eller

det finns särskilda skäl att saken prövas av rätten. Den som drabbas av

förverkandet skall dock alltid ha rätt att påkalla domstolsprövning.

 Vi föreslår vidare att det införs en rätt för polisman att exempelvis i samband

med ingripande besluta om förverkande, när ansvarstalan inte skall föras. Som

förutsättning härför föreslås gälla att saken är uppenbar och att egendomen

saknar saluvärde eller är värd mindre än en tiondel av basbeloppet.

 I konsekvens med våra förslag om förverkande utan samband med åtal föreslår vi

att polis och åklagares rätt att förelägga förverkande i samband med

föreläggande av påföljd utvidgas i motsvarande mån.

 En grundläggande tanke i direktiven är renodling av åklagarrollen, alltså att

åklagare bara skall syssla med sådant som kräver straffrättslig kompetens. Mot

bakgrund härav har vi gjort en genomgång av de uppgifter som åvilar åklagare

utanför brottmålsområdet och funnit att de allra flesta av dessa uppgifter bör

föras över till någon annan myndighet.

 Uppgiften att föra talan om påförande av tilläggsavgifter för olovligt byggande

bör föras över till byggnadsnämnderna. Uppgiften att föra det allmännas talan

vid överklagade beslut angående disciplinansvar för krigsmän bör anförtros den

beslutande militära myndigheten. Uppgiften att föra talan om uttagande av

felparkeringsavgifter bör läggas på kommunen och samordnas med det gällande

systemet för uttagande av kontrollavgifter vid s.k. tomtmarksparkering.

Uppgiften att föra talan om handräckning bör avlastas allmän åklagare utom i ett

särskilt angivet fall. Åklagarnas befattning med ärenden angående viten bör helt

upphöra förutom såvitt avser de s.k. generella vitena.

 I detta avsnitt behandlar vi slutligen frågan om delegering av åklagaruppgifter

till administrativ personal. De formella delegationsmöjligheterna är enligt vår

mening tillfredsställande. Vi framhåller samtidigt det angelägna i att varje

personalkategoris förutsättningar och kompetens tas till vara.

Förundersökning

Målsättningen för översynen av reglerna om förundersökningsledning och av

förundersökningsförfarandet är att skapa ett förfarande som är snabbt och

effektivt och leder till förkortad tid mellan brott och straff, samtidigt som

rättssäkerhetsintressena tas tillvara.

 Förundersökning i brottmål leds av antingen polis eller åklagare. I mål av

enkel beskaffenhet och när utredningen är på spaningsstadiet leds utredningen

normalt av polis. När utredningen kommit så långt att någon kan skäligen

misstänkas för brottet och saken inte är av enkel beskaffenhet skall ledningen

övertas av åklagare. Vi har efter en genomgång av reglerna funnit detta vara en

i stort sett tillfredsställande ordning och föreslår ingen ändring härav. Ett

förslag har väckts i utredningen att det bör undersökas om polis och åklagare på

lokal nivå skall slås samman till en organisation. Utredningen finner dock att

dagens ordning med polis och åklagare i skilda organisationer bör bibehållas. De

fördelar som eventuellt kan vinnas genom en sammanslagning uppväger inte

nackdelarna från bl.a. tillsyns- och kontrollsynpunkt av att åklagarna inte

längre skulle vara fristående från polisen. Vi uttalar oss dock för ett utvidgat

samarbete mellan polis och åklagare, särskilt på det lokala planet. Företrädare

för åklagarmyndigheten föreslås ges rätt och skyldighet att närvara i

polisstyrelsen när frågor av betydelse för åklagarverksamheten behandlas.

 Vi föreslår också att regeringen skall ge riksåklagaren och rikspolisstyrelsen

i uppdrag att driva ett projekt för att utveckla samarbetet mellan polis- och

åklagarorganisationen på olika nivåer.

 Vad avser förundersökningsförfarandet har vi med utgångspunkt i

förundersökningens syfte undersökt om det är möjligt att slopa kravet på

förundersökning i vissa fall. Vi föreslår att kravet på formell förundersökning

slopas generellt för bötesbrott, om tillräckliga skäl för åtal ändå föreligger.

Förslaget innebär i princip ingen skillnad i det materiella underlaget för

åtalsbeslutet, utan avser i huvudsak en lättnad i dokumentationskravet. För

allvarligare brott anser vi att kravet på förundersökning skall vara kvar i sin

nuvarande form. Det innebär inte att förfarandet som sådant inte skulle kunna

ändras. Tvärtom är det vår uppfattning att redan dagens regler medger stor

frihet att anpassa förfarandet efter vad som är lämpligt i det enskilda fallet.

 I direktiven tas upp frågan om behov av reglering av förutsättningarna och

formerna för förutredning och förspaning. Vi finner för vår del att behov av

författningsreglering inte föreligger, men att vissa råd och föreskrifter vad

avser dokumentation och liknande bör utfärdas av riksåklagaren och

rikspolisstyrelsen.

 Det föreligger inte sällan problem med att avgöra när en förutredning formellt

övergår i en förundersökning och omfattningen av en pågående förundersökning. Vi

framhåller betydelsen, inte minst från kontrollsynpunkt, av att kunna avgöra en

utrednings formella status och omfattning. Mot bakgrund härav föreslår vi att

beslut om att inleda eller utvidga en förundersökning alltid skall dokumenteras.

 En möjlighet att påskynda och effektivisera förundersökningsförfarandet är att

ta tillvara de möjligheter som finns att hålla förhör och vidta andra

utredningsåtgärder direkt på platsen för ett brott eller i samband med

anmälansupptagning. Idag ses denna möjlighet närmast som en undantagssituation.

Vi föreslår med anledning härav att polismans rätt och skyldighet att vidta

utredningsåtgärder i berörda situationer innan en förundersökning hunnit inledas

skall utvidgas.

 Vid behandlingen av förundersökningsförfarandet tar vi också upp vissa

metodfrågor såsom kallelse och hämtning till förhör, kommunikation mellan polis

och åklagare i förundersökningens inledningsskede och behovet av s.k. feed-back.

Några regelförändringar i detta avseende föreslås dock inte. Vi understryker

vikten av centralt metodutvecklingsarbete, såväl internt inom åklagarväsendet

som i samarbete mellan riksåklagaren och rikspolisstyrelsen.

 Vår uppmärksamhet har också riktats mot formerna för dokumentation av olika

förundersökningsåtgärder, särskilt förhör. Det är vårt allmänna intryck att det

här finns ett förhållandevis stort utrymme för effektivisering av förfarandet.

Vi föreslår att reglerna om förundersökningsprotokollets utformning skall ändras

så att det klart framgår att i protokollet, utöver vad som krävs från

kontrollsynpunkt, inte skall upptas mer än vad som behövs för prövning av

åtalsfrågan och målets beredande till huvudförhandling. I den mån ett förhör

under förundersökning kan förväntas komma att behöva åberopas vid kommande

huvudförhandling föreslår vi att bandinspelning av förhöret i ökad utsträckning

skall användas härför. Vi är medvetna om att de förändringar i

dokumentationsmetoderna som vi föreslår kan kräva ett betydande

metodutvecklingsarbete och måhända särskilda utbildningsinsatser. Vi föreslår

att regeringen ger riksåklagaren och rikspolisstyrelsen i uppdrag att genomföra

en försöksverksamhet för att undersöka vilka möjligheter till effektivisering

som vårt förslag kan innebära.

 Stora svårigheter föreligger inte sällan idag att genomföra s.k.

slutdelgivning, alltså att delge den misstänkte underrättelse om rätten att ta

del av förundersökningsmaterialet innan åtal väcks. Vi föreslår att sådan

underrättelse skall få göras genom förenklad delgivning enligt delgivningslagen.

I samband därmed föreslås att det i förundersökningskungörelsen också skall

anges vilka övriga delgivningsformer som får användas vid sådan underrättelse.

Åklagarväsendets organisation

Vårt övergripande mål vid översynen av åklagarväsendets organisation - vid

vilken vi biträtts av statskontoret - är att få till stånd ett mera slagkraftigt

och effektivt åklagarväsende. Det finns flera alternativ till en framtida

struktur av åklagarväsendets organisation. Ett alternativ är givetvis den nuvar-

ande organisationsstrukturen, kanske med vissa smärre förändringar. De andra

alternativ som vi bedömt vara realistiska är dels en sammanslagning av

åklagardistrikt till större distrikt, dels den s.k. länspolismästarmodellen och

dels den s.k. läns/regionmodellen. Vi belyser och tar ställning till samtliga

dessa alternativ. Sammanfattningsvis anser vi att metoden att koncentrera

resurserna inom åklagarväsendet till färre verksamhetsorter liksom den s.k.

länspolismästarmodellen inte tillgodoser de krav som bör ställas på en framtida

åklagarorganisation. De egentliga alternativ som finns är därför enligt vår

uppfattning den nuvarande organisationen och den s.k. regionmodellen. Den

nuvarande organisationen bör och kan förbättras i vissa avseenden. En avvägning

mellan en sådan förbättrad organisation och en regionmodell utfaller dock - i

enlighet med vad även statskontoret funnit - till regionmodellens fördel. Vår

uppfattning är att det genom en övergång till en regionmodell inom

åklagarväsendet skapas bättre förutsättningar för att i framtiden kunna bedriva

åklagarverksamheten mer flexibelt och effektivt.

 Regionmodellen innebär att samtliga åklagarmyndigheter inom en region läggs

samman till en enda myndighet. Åklagarverksamheten skall dock bedrivas på samma

orter som i dag. Chefen för åklagarmyndigheten, överåklagaren, har både det

övergripande och det direkta ansvaret för att verksamheten inom hela regionen

bedrivs på ett effektivt sätt. Överåklagaren har frihet att disponera och

använda resurser i form av personal och medel på det sätt han anser vara mest

effektivt för verksamheten. Förslagen i denna del innebär enligt vår mening ett

konsekvent fullföljande av den decentralisering av det ekonomiska ansvaret som

sker den 1 juli 1992. Administrationen skall i princip vara samlad hos

överåklagaren. Därmed kommer åklagardistrikten i huvudsak att vara avlastade

allt administrativt arbete och helt kunna inrikta sig på det operativa arbetet.

Chefsåklagaren skall liksom i dag ha det direkta ansvaret för det operativa

arbetet inom sitt distrikt.

 Vi föreslår att dagens indelning i regioner behålls med två undantag. Vi

föreslår dels att Stockholmsregionen delas i två regioner och dels att

Vänersborgsregionen förs samman med Göteborgsregionen. Vi föreslår också att de

nuvarande regionåklagarmyndigheterna i Stockholm, Göteborg och Malmö

omlokaliseras till Solna, Huddinge, Borås respektive[REDACTED_EFTERNAMN].

 Vårt förslag till ny åklagarorganisation innebär inte några förändringar av

indelningen i åklagardistrikt. Förändringar av distriktsindelningen bör enligt

vår mening i första hand initieras inom respektive region. Det är verksamhetens

behov jämte de ekonomiska ramarna för myndighetens verksamhet som bör bilda

underlag för en bedömning härvidlag. En sådan bedömning bör göras av

överåklagaren som på lämpligt sätt bör ta initiativ till ifrågavarande

förändringar. Det bör dock ankomma på regeringen att besluta om på vilka orter

åklagarverksamhet skall bedrivas.

 Vi föreslår att det vid varje åklagarmyndighet, förutom vid

statsåklagarmyndigheten för speciella mål, inrättas en ledningsgrupp. I

ledningsgruppen bör ingå myndighetschefen, statsåklagare, samtliga chefsåklagare

inom myndigheten samt den administrative chefen. Ledningsgruppen skall ha till

uppgift att inför myndighetschefens beslut behandla viktiga för verksamheten

övergripande frågor. Vi framhåller vikten av att den nya åklagarorganisationen

inte får innebära att åklagarverksamheten förlorar sin lokala tyngdpunkt.

Överåklagarens uppgifter som myndighetschef inom regionen bör också i

fortsättningen vara av huvudsakligen övergripande karaktär. Det skall dock vara

chefsåklagaren som inom sitt distrikt svarar för att åklagarverksamheten bedrivs

på avsett sätt. För att överåklagaren skall kunna leda verksamheten på ett

effektivt sätt bör han enligt vår uppfattning kunna delegera ansvar och

befogenheter till åklagardistrikten. Det bör ankomma på riksåklagaren att

utforma riktlinjer för delegationen. Vi diskuterar även behovet av medborgerligt

inflytande inom åklagarväsendet men avstår med hänsyn till annat pågående

utredningsarbete från att lämna förslag i denna del.

 Enligt vår uppfattning bör det i första hand ankomma på överåklagaren att

ansvara för hur respektive myndighet organiseras. Vi påpekar dock att det kan

vara rimligt att vid utformningen av myndigheternas organisation utgå från

dagens ordning.

 Det ingår inte i vårt uppdrag att göra en översyn av riksåklagarens uppgifter

och organisation. Riksåklagarens framtida roll är dock av stor betydelse vid

utformningen av den framtida åklagarorganisationen. Vi föreslår därför att det

görs en översyn av riksåklagarens verksamhet och organisation. Översynen bör

även omfatta riksåklagarens administration samt ansvarsförhållandena för

ADB-frågorna inom åklagarväsendet. Vi redogör dock något kortfattat för vår syn

på riksåklagarens framtida roll. Vi redovisar också ett förslag till en framtida

administrativ ansvars- och arbetsfördelning mellan riksåklagaren, åklagarmyndig-

heterna och åklagardistrikten.

 Vi föreslår att en ordning med tidsbegränsade förordnanden för överåklagarna

bör övervägas i särskild ordning. Med hänsyn till det väsentligt ändrade

arbetsinnehållet i arbetsuppgifterna för en överåklagare bör också övervägas om

tjänsterna som överåklagare skall kungöras lediga då den nya organisationen

genomförs. En annan fråga som enligt vår uppfattning bör beaktas, exempelvis

inom ramen för översynen av riksåklagarens framtida roll, är om även

riksåklagarens och biträdande riksåklagarens tjänster bör tidsbegränsas.

 Enligt vår uppfattning är det av stor vikt att varje åklagare har en bred

kunskap och en allmän överblick över olika typer av juridiska frågor. Vi anser

dock att det på områden som kräver särskild utbildning och erfarenhet kan finnas

skäl för en ökad specialisering. De brottstyper vi anser närmast kan komma

ifråga för en ökad specialisering är sexualbrott mot barn, ungdomsmål, miljömål,

eko-mål och narkotikamål. Vi vill dock inte utesluta en ökad specialisering på

ytterligare områden. Det är dock den operativa verksamhetens behov som skall

styra inriktningen av specialiseringen. Specialiseringens nackdelar bör mot-

verkas genom en ökad cirkulation. Vi anser därför att riksåklagaren bör ta under

övervägande frågan om specialtjänsterna som eko-åklagare och narkotikaåklagare

skall tidsbegränsas. Vi föreslår att riksåklagaren skall ange de riktlinjer som

behövs för att nå en ändamålsenlig specialisering inom åklagarväsendet. Det bör

sedan ankomma på överåklagaren att bedriva verksamheten med utgångspunkt i de

riktlinjer som riksåklagaren lagt fast.

 Vi föreslår att åklagarnas lokala behörighet regleras i åklagarförordningen.

Att därutöver införa formella forumregler för åklagarna, på det sätt som gäller

för domstol, anser vi inte vara motiverat.

 Slutligen föreslår vi att statsåklagarmyndigheten för speciella mål behålls i

sin nuvarande form men att myndigheten ges administrativt stöd av någon av de

större åklagarmyndigheterna i Stockholm. Vi föreslår vidare att myndigheten

skall fungera som central informationsbank, bl.a. när det gäller frågor av

internationell karaktär. Vi betonar också vikten av ett väl fungerande samarbete

med polisen och då framförallt med rikskriminalens eko-rotel.

Konsekvenser och genomförande

Vi redovisar vilka konsekvenser som kan uppkomma om våra förslag genomförs.

Sammanfattningsvis anser vi att förslagen som rör avkriminalisering m.m.,

åtalsplikten och förundersökning bör frigöra viss kapacitet hos polis, åklagare

och domstol. Med hänsyn till brottsutvecklingen och arbetsläget inom

rättsväsendet är det enligt vår mening uppenbart att dessa resurser måste stanna

inom rättsväsendet och användas för i första hand beivrande av allvarligare

brottslighet och för att få ned handläggningstiderna. För åklagarnas del bör

frigjord kapacitet främst användas för en mer aktiv förundersökningsledning.

Härigenom bör förslagen kunna leda till att rättsväsendet förmår hantera fler

ärenden inom givna resursramar. De organisatoriska förslagen bör skapa

förutsättningar för att i framtiden kunna bedriva åklagarverksamheten mer

effektivt. Att närmare uppskatta de framtida effekterna av

organisationsförändringarna är dock förenat med stora svårigheter. Sammantaget

bör dock förslagen medföra vissa besparingseffekter och en ökad effektivitet

inom hela åklagarväsendet. I anslutning till våra konsekvensanalyser belyser

vi frågan om våra förslag allmänt ligger i linje med Sveriges internationella

åtaganden eller om det av andra skäl finns anledning att beakta internationella

förhållanden. Vår bedömning är att vi för vår del inte finner att något av det

vi föreslagit skulle kunna komma i konflikt med vad Sverige i internationella

sammanhang förbundit sig.

 Våra förslag föreslås träda i kraft den 1 januari 1994.

Lagförslagen i betänkandet Ett reformerat åklagarväsende

1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken att 9 kap. 12 § och 10 kap. 10 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 kap.

 12 §

 Vad i 8 kap. 13 § sägs om inskränkning i åklagares åtalsrätt skall äga

motsvarande tillämpning beträffande annat i detta kapitel omförmält brott än

grovt bedrägeri.

 Bedrägeri eller

 bedrägligt beteende som

 består i att en konsument

 gjort avtalsstridigt

 uttag på eget kredit-

 eller tillgångskonto får

 åtalas av åklagare endast

 om åtal är påkallat från

 allmän synpunkt.

 Bedrägligt beteende som avses i 2 § andra stycket må ej åtalas av åklagare, med

mindre åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt.

 10 kap.

 10 §

 Vad i 8 kap. 13 § sägs om inskränkning i åklagares åtalsrätt skall äga

motsvarande tillämpning beträffande annat i detta kapitel omförmält brott än

grov förskingring och sådan trolöshet mot huvudman som är att anse som grov.

 Olovligt förfogande över Undandräkt, olovligt

egendom, som kommit i förfogande eller olovligt

gärningsmannens besitt- brukande beträffande

ning genom avtal, egendom, som kommit i

enligt vilket ägande- gärningsmannens besitt-

rätten skall övergå först ning genom avtal som

sedan betalning avser hyra av egendomen

erlagts, eller som eller enligt vilket

gärningsmannen eljest äganderätten skall övergå

innehar på grund av först sedan betalning er-

kreditköp med förbehåll omlagts, eller som

återtaganderätt, må ej gärningsmannen eljest

åtalas av åklagare, med innehar på grund av

mindre åtal finnes på- kreditköp med förbehåll om

kallat ur allmän syn- återtaganderätt, får åtalas

punkt. av åklagare endast om åtal

 är påkallat från allmän

 synpunkt.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att i 22 kap. skall införas en ny paragraf, 9 §, av följande lydelse

 dels att 23 kap. 1, 3, 4 a, 21 och 22 §§, 27 kap. 7 §, 48 kap. och 59 kap. 9 §

skall ha nedan angivna lydelse

 dels att i 59 kap. 5-8 §§ ordet "strafföreläggande" skall bytas ut mot

"föreläggande".

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 22 kap.

 9 §

 Vad som sägs i 1 och 2 §§

 om åtal för brott skall i

 tillämpliga delar gälla

 även utfärdande av före-

 läggande om påföljd.

 23 kap.

 1 §

 Förundersökning skall Förundersökning skall

inledas så snart det på inledas så snart det på

grund av angivelse grund av angivelse eller

eller av annat skäl av annat skäl finns

finns anledning att anledning att anta att

anta att ett brott som ett brott som hör under

hör under allmänt åtal har allmänt åtal har förövats.

förövats. Detta gäller, om Förundersökning behöver

inte något annat följer dock inte inledas, om

av 4 a § eller 22 §. det är uppenbart att

 brottet inte kommer att

 kunna utredas. Att

 förundersökning inte be-

 höver inledas i vissa

 andra fall följer av 4 a §

 eller 22 §.

 Om det krävs angivelse för att brottet skall höra under allmänt åtal, får

förundersökningen trots det inledas utan angivelse, om det innebär fara att

avvakta en angivelse. I så fall skall målsägande underrättas snarast. Om denne

då inte anger brottet till åtal, skall förundersökningen läggas ned.

 3 §

 Förundersökningen Beslut att inleda för-

inledes av polis- undersökning fattas av

myndigheten eller polismyndighet eller

åklagaren. Har den in- åklagare. Har förundersök-

letts av polismyndighet ningen inletts av polis-

och är saken ej av enkel myndighet och är saken

beskaffenhet, skall inte av enkel be-

ledningen övertagas av skaffenhet, skall

åklagaren, så snart någon ledningen av förundersök-

skäligen kan misstänkas ningen avseende brottet

för brottet. Åklagaren övertas av åklagare, så

skall ock eljest överta snart någon skäligen kan

ledningen, när det misstänkas för brottet.

finnes påkallat av Åklagaren skall också i

särskilda skäl. annat fall överta

 Åklagaren äge, då under- ledningen, när det är

sökningen ledes av påkallat av särskilda skäl.

polismyndighet, meddela När förundersökningen leds

anvisningar rörande av åklagaren, får han vid

undersökningens be- undersökningens verk-

drivande. ställande anlita biträde

 Då undersökningen ledes av polismyndigheten. Han

av åklagaren, äge han vid får också uppdra åt en

undersökningens verkstäl- polisman att vidta en

lande anlita biträde av viss åtgärd som hör till

polismyndighet så ock förundersökningen, om det

uppdraga åt polisman att är lämpligt med hänsyn till

vidtaga särskild till åtgärdens beskaffenhet.

undersökningen hörande Innan förundersökning

åtgärd, om dess beskaf- hunnit inledas, får

fenhet tillåter det. polisman hålla förhör och

 Innan förundersökning vidta annan utrednings-

hunnit inledas, må åtgärd som är av betydelse

polisman hålla förhör och för utredningen.

vidtaga annan åtgärd i

syfte att utreda

brottet, om åtgärden icke

kan uppskjutas utan

olägenhet.

 4 a §

 Förundersökning får Förundersökningen får,

vidare läggas ned under förutsättning att

 1. om fortsatt något väsentligt allmänt

utredning skulle kräva eller enskilt intresse

kostnader som inte står därigenom inte åsidosätts,

i rimligt förhållande vidare läggas ned

till sakens betydelse 1. om det, med hänsyn

och det dessutom kan till brottets straffvärde

antas att brottet i eller andra sådana omstän-

händelse av lagföring digheter, krävs insatser

inte skulle leda till för att utreda och lagföra

svårare påföljd än böter brottet som inte står i

 2. om det kan antas rimligt förhållande till

att åtal för brottet inte sakens betydelse och det

skulle komma att ske dessutom kan antas att

till följd av bestäm- brottet i händelse av

melser om åtals- lagföring inte skulle

underlåtelse i 20 kap. leda till svårare påföljd än

eller om särskild åtals- villkorlig dom eller

prövning samt något skyddstillsyn eller

väsentligt allmänt eller 2. om det kan antas att

enskilt intresse ej åtal för brottet inte

åsidosätts genom att skulle komma att ske

förundersökningen läggs till följd av bestämmelser

ned. om åtalsunderlåtelse i

 20 kap. eller om särskild

 åtalsprövning.

 Om förutsättningar att lägga ned en förundersökning enligt första stycket

föreligger redan innan en sådan har inletts, får det beslutas att

förundersökning inte skall inledas.

 Beslut enligt denna paragraf meddelas av åklagare.

 21 §

 Vid förundersökningen Vid förundersökningen

skall protokoll föras skall föras protokoll.

över vad därvid förekommit I protokollet skall

av betydelse för utred- redovisas

ningen. 1. vidtagna åtgärder och

 Sedan utsaga av vad i övrigt förekommit av

misstänkt eller annan betydelse för att följa

upptecknats, skall, utredningens huvud-

innan förhöret avslutas, sakliga gång

utsagan uppläsas eller 2. vad som framkommit

tillfälle på annat sätt under utredningen, i den

lämnas att granska utsträckning det är erfor-

uppteckningen samt den derligt för prövning av

hörde tillfrågas, om han åtalsfrågan och målets

har något att erinra mot beredande till

innehållet. Erinran, som huvudförhandling.

ej föranleder ändring, Den som förhörts under

skall antecknas. Där- förundersökningen skall

efter må uppteckningen innan denna avslutas ges

ej ändras. Har utsagan tillfälle att granska vad

först efter granskningen som upptagits av förhöret

antecknats i pro- i protokollet. En sådan

tokollet, skall upp- invändning mot

teckningen biläggas protokollet som inte

handlingarna. föranleder ändring skall

 I mindre mål må i stället antecknas i protokollet.

för protokoll föras Så snart åtal beslutats,

kortfattade anteck- har den misstänkte eller

ningar över det hans försvarare rätt att på

väsentliga, som begäran få en kopia av

förekommit vid förunder- protokoll från förundersök-

sökningen. ningen. Har offentlig

 Så snart åtal beslutats, försvarare förordnats för

har den misstänkte eller den misstänkte, skall ett

hans försvarare rätt att exemplar utan särskild

på begäran få en avskrift begäran lämnas eller sändas

av protokoll eller an- till försvararen.

teckningar från

förundersökningen. Har

offentlig försvarare

förordnats för den

misstänkte, skall en av-

skrift utan särskild

begäran lämnas eller

sändas till försvararen.

 22 §

 Förundersökning enligt Förundersökning enligt

detta kapitel är, om detta kapitel behöver

tillräckliga skäl för åtal inte företas, om det ändå

ändå föreligga, ej erfor- finns tillräckliga skäl för

derlig beträffande åtal och det gäller ett

brott, för vilket icke brott som inte kan an-

svårare straff än böter är tagas föranleda annan

stadgad, eller beträf- påföljd än böter, eller ett

fande brott, som avses sådant brott som avses i

i 45 kap. 2 § första 45 kap. 2 § första eller

eller andra stycket. Ej andra stycket.

heller är förundersökning Vill åklagaren utvidga

erforderlig i mål om väckt åtal, får det ske,

brott, som avses i 3 utan att förundersökning

kap. 3 § och 7 kap. 4 § enligt detta kapitel ägt

andra stycket, med rum.

mindre anledning

förekommer till ådömande

av annan påföljd än böter.

 Vill åklagaren utvidga

väckt åtal, må det ske,

utan att förundersökning

enligt detta kapitel ägt

rum.

 27 kap.

 7 §

 Då rätten förordnar om beslag eller fastställer verkställt beslag, skall, om ej

åtal redan väckts, rätten utsätta den tid, inom vilken åtal skall väckas. Denna

må ej bestämmas längre än som finnes oundgängligen erforderlig.

 I annat fall än som

avses i första stycket

skall åtal väckas inom en

månad från det att be-

slaget verkställdes, om

inte den beslagtagna

egendomens värde under-

stiger en tiondel av

det basbelopp enligt

lagen (1962: 381) om

allmän försäkring som

gällde då beslaget verk-

ställdes.

 Finnes tid, som avses Finnes tid, som avses i

i första eller andra första stycket,

stycket, otillräcklig, må otillräcklig, må rätten om

rätten om framställning framställning därom göres

därom göres före tidens före tidens utgång,

utgång, medgiva medgiva förlängning av

förlängning av tiden. tiden.

48 Kap. Om 48 Kap. Om föreläggande av

strafföreläggande och påföljd m.m.

föreläggande av ordnings-

bot

Allmänna bestämmelser

 1 §

 Fråga om ansvar för Frågan om ansvar för ett

brott, som hör under brott, som hör under

allmänt åtal, får under deallmänt åtal, får under de

villkor som föreskrivas villkor som föreskrivs i

i detta kapitel detta kapitel tas upp av

upptagas av åklagare och åklagare och polis genom

av polisman genom föreläggande av påföljd. Ett

föreläggande av ord- sådant föreläggande ersätter

ningsbot. Föreläggande åtal i den utsträckning

som nu nämnts träder i som framgår av 3 §.

stället för åtal i den Närmare föreskrifter

utsträckning som framgår angående tillämpningen av

av 3 §. detta kapitel meddelas

 Närmare föreskrifter av regeringen eller av

angående tillämpningen av myndighet som regeringen

detta kapitel meddelas bestämmer.

av regeringen eller av

myndighet som rege-

ringen bestämmer.

 2 §

 Föreläggande enligt Föreläggande av påföljd får

detta kapitel innebär utfärdas beträffande brott

att den misstänkte till som förskyller böter

godkännande omedelbart (bötesföreläggande).

eller inom viss tid Föreläggande får också utfär-

förelägges ett bötes- das i fall då det är

straff, fastställt vid uppenbart att påföljden

strafföreläggande efter ska bestämmas till vill-

vad åklagaren anser korlig dom eller sådan

brottet förskylla och påföljd i förening med böter

vid föreläggande av ord- (föreläggande av

ningsbot efter vad som villkorlig dom).

bestäms enligt 14 §.

 Är brott förenat med

egendoms förverkande

eller annan sådan

särskild rättsverkan,

skall också denna

föreläggas den misstänkte

till godkännande.

 3 §

 Har föreläggande enligt Bötesföreläggande och före-

detta kapitel utfärdats läggande av villkorlig

till godkännande inom dom innebär att den

viss tid, får fråga om misstänkte för godkännande

ansvar för brottet ej antingen omedelbart

upptagas på nytt förrän eller inom viss tid före-

denna tid utgått. läggs frågan om ansvar och

 Har föreläggande påföljd för brottet.

godkänts, gäller det som Är brottet förenat med

dom vilken har vunnit förverkande av egendom

laga kraft. eller någon annan sådan

 särskild rättsverkan,

 skall också denna föreläg-

 gas den misstänkte för

 godkännande.

 Har målsäganden förklarat

 att han ämnar föra talan

 om enskilt anspråk och är

 omständigheterna sådana

 att det åligger åklagaren

 att enligt 22 kap 2 §

 första stycket utföra

 målsägandens talan, skall

 också det enskilda

 anspråket föreläggas den

 misstänkte för godkännande.

 4 §

 Strafföreläggande får Har föreläggandet

utfärdas beträffande utfärdats för godkännande

brott, för vilket ej inom viss tid, får en

stadgas svårare straff än fråga som omfattas av

böter, dock ej normerade föreläggandet inte tas upp

böter, och beträffande på nytt förrän den tiden

brott, för vilket stad- gått ut.

gas dagsböter eller Har föreläggandet

fängelse i högst sex godkänts, gäller det som

månader. Om dagsböter en lagakraftvunnen dom.

skall användas som påföljd

för brottet, få dock

strafföreläggande utfärdas

endast när brottet

ensamt eller tillsam-

mans med annat sådant

brott som nu har nämnts

förskyller högst ett-

hundra dagsböter.

 Det finns särskilda be-

stämmelser om

strafföreläggande för

brott som begåtts av

någon som är under arton

år.

 5 §

 Strafföreläggande får Föreläggande får utfärdas

inte utfärdas av åklagare.

 om förutsättningar för Bötesföreläggande för brott

allmänt åtal inte som förskyller

föreligger penningböter och för vilka

 om i föreläggandet inte bötesbeloppet bestämts på

tas upp alla brott av sätt som anges i 6 § får

den misstänkte, vilka utfärdas också av

enligt åklagarens vet- polisman. Beträffande

skap föreligger till sådana brott får

bedömning regeringen förordna att

 om målsäganden förklarat, föreläggande får utfärdas

att han ämnar föra talan också av tjänsteman vid en

om enskilt anspråk i annan myndighet.

anledning av brottet, Har målsäganden framställt

eller begärt, att åtal enskilt anspråk på grund

skall väckas av brottet, får före-

 om talan om företagsbot läggande utfärdas endast

skall föras i anledning av åklagare. Även i annat

av brottet. fall skall, när omständig-

 heterna är sådana att

 beslut i saken bör ankom-

 ma på åklagare, frågan om

 utfärdande av föreläggande

 överlämnas till åklagaren

 för prövning.

 6 §

 Strafföreläggande Riksåklagaren väljer i

avfattas skriftligen samråd med riks-

och undertecknas av polisstyrelsen ut de

åklagaren. brott, för vilka polisman

 Föreläggandet skall eller annan tjänsteman

innehålla uppgift om skall få utfärda bötes-

 1. den misstänkte föreläggande enligt 5 §

 2. brottet med andra stycket.

angivande av tid och Riksåklagaren bestämmer

plats för dess begående för de olika brotten de

samt övriga om- belopp som skall anges i

ständigheter som behövs föreläggandet. Därvid anges

för att känneteckna det även grunderna för beräk-

 3. det eller de lagrum ning av gemensamt straff

som äro tillämpliga, för flera brott. Om sär-

 4. det straff och den skilda skäl föreligger, får

särskilda rättsverkan, riksåklagaren uppdra åt en

som föreläggas den statsåklagare att bestämma

misstänkte. bötesbeloppets storlek i

 fråga om vissa brott.

 7 §

 Utfärdas Föreläggande får inte

strafföreläggande till utfärdas,

godkännande inom viss 1. om det inte finns

tid, skall den förutsättningar för allmänt

misstänkte genom åtal,

anteckning i 2. om i föreläggandet

föreläggandet eller på inte tas upp alla brott

annat sätt givas av den misstänkte, som

 upplysning om sättet för enligt utfärdarens

godkännande och om den vetskap föreligger till

tid som fastställts bedömning eller

härför, 3. om talan om

 upplysning att, om företagsbot skall föras i

godkännande ej sker, åtal anledning av brottet.

kan äga rum efter

utgången av den

fastställda tiden.

 8 §

 Strafföreläggande lämnas Föreläggandet avfattas

eller sändes till den skriftligen och

misstänkte. undertecknas av den

 Regeringen äger förordna tjänsteman som utfärdar

att i stället för det.

föreläggandet får lämnas Föreläggandet skall

eller sändas skriftligt innehålla uppgift om

besked, som upptager 1. den misstänkte,

föreläggandets innehåll 2. brottet med

och sådana upplysningar angivande av tid och

som anges i 7 §. plats för dess begående

 samt övriga omständigheter

 som fordras för att känne-

 teckna det samt

 3. den påföljd och

 särskilda rättsverkan som

 föreläggs den misstänkte.

 Upptas ett enskilt

 anspråk i föreläggandet

 skall också lämnas uppgift

 om målsäganden och an-

 språket samt de omständig-

 heter, som detta grundas

 på.

 9 §

 Strafföreläggande godkän- Föreläggande lämnas eller

nes genom att den sänds till den misstänkte.

misstänkte undertecknar Bötesföreläggande enligt 5 §

och tillställer ved- första stycket andra

erbörlig mottagare meningen bör utfärdas i

förklaring, att han den misstänktes närvaro,

erkänner gärningen och varvid den misstänkte

godtager det straff och skall få tillfälle att

den särskilda rättsverkan omedelbart godkänna

som upptagits i föreläg- föreläggandet.

gandet. Närmare be- Föreläggande av

stämmelser om vem som villkorlig dom skall

skall mottaga sådan delges den misstänkte

förklaring meddelas av muntligen av åklagaren,

regeringen. varvid upplysning skall

 Godkännande, som lämnas om innebörden av

tecknas på annan den förelagda påföljden och

handling än föreläggandet ,de skyldigheter som är

är gällande endast om det förknippade med denna.

klart framgår vilket Utfärdas föreläggande för

föreläggande som avses. att godkännas inom viss

 tid, skall den misstänkte

 genom anteckning i

 föreläggandet eller på

 annat sätt ges upplysning

 om sättet för godkännande

 och den tid som

 fastställts för detta. Han

 skall också upplysas om

 att åtal kan äga rum efter

 den angivna tiden om

 godkännande inte sker.

 10 §

 Skriftligt godkännande Föreläggandet godkänns

av strafföreläggande får igenom att den misstänkte

den misstänktes ställe undertecknar och

lämnas av ombud för tillställer behörig

honom, om till åklagaren mottagare en förklaring

inges fullmakt i att han erkänner gärningen

huvudskrift vilken, ut- och godtar den påföljd och

över vad som följer av 12 särskilda rättsverkan samt

kap., innehåller det enskilda anspråk som

 förklaring att ombudet upptagits i föreläggandet.

äger godkänna Närmare bestämmelser om

strafföreläggande på den vem som skall motta sådan

misstänktes vägnar, förklaring meddelas av

 uppgift om det brott regeringen.

som godkännandet får Har föreläggandet godkänts

avse, varvid skall i endast viss del är

anges brottets art samt godkännandet ogiltigt.

tid och plats för dess Ett godkännande, som

begående, skrivs på någon annan

 uppgift om den högsta handling än föreläggandet,

bötespåföljd som den är giltigt endast om det

misstänkte är villig att klart framgår vilket

godtaga, föreläggande som avses.

 uppgift om särskild

rättsverkan som är i fråga

som den misstänkte är

villig att godtaga.

 Har sådan fullmakt

ingivits till åklagaren,

får ombudet mottaga

handlingar i saken på

den misstänktes vägnar.

 11 §

 Avser strafföreläggande Skriftligt godkännande

ej annat än böter och av bötesföreläggande får i

betalas böterna till den misstänktes ställe

myndighet, som rege- lämnas av den som är ombud

ringen bestämmer, utan för honom, om det till

att skriftligt god- den utfärdande myndig-

kännande skett, anses heten inges fullmakt i

betalningen som godkän- original. Fullmakten

nande, om det icke skall, utöver vad som

framgår att den följer av 12 kap.,

misstänkte ej har avsett innehålla

att godkänna 1. förklaring att

föreläggandet. ombudet har rätt att

 godkänna bötesföreläggande på

 den misstänktes vägnar,

 2. uppgift om det brott

 som godkännandet får avse,

 varvid skall anges

 brottets art samt tid

 och plats för dess

 begående samt

 3. uppgift om den högsta

 bötespåföljd, den särskilda

 rättsverkan och det en-

 skilda anspråk som den

 misstänkte är villig att

 godta.

 Har sådan fullmakt

 ingivits till myndig-

 heten, får ombudet motta

 handlingar i saken på den

 misstänktes vägnar.

 12 §

 Godkännande, som sker Avser föreläggandet inget

sedan åklagaren utfärdat annat än böter och betalas

stämning eller stämnings- böterna till den myndig-

ansökan, är utan verkan. het, som regeringen

 bestämmer, utan att

 skriftligt godkännande

 skett, anses betalningen

 som godkännande, om det

 inte framgår att den

 misstänkte inte har

 avsett att godkänna före-

 läggandet.

12 a §

 Om åklagaren finner att

ett strafföreläggande,

som har godkänts,

innehåller en uppenbar

oriktighet till följd av

åklagarens eller någon

annans skrivfel, räkne-

fel eller liknande för-

biseende, skall han,

sedan den som har god-

känt föreläggandet getts

tillfälle att yttra sig,

besluta om rättelse av

föreläggandet.

 Rättelse får inte göras,

om den som har godkänt

föreläggandet motsätter

sig det.

 En rättelse får inte

innebära att straffet

höjs.

Om föreläggande av ordningsbot

 13 §

 Föreläggande av Om godkännande sker

ordningsbot får utfärdas sedan stämning eller

beträffande brott, för stämningsansökan utfärdats,

vilket ej stadgas annat är det ogiltigt.

straff än böter

omedelbart i penningar

och ej heller normerade

böter och för vilket

ordningsbot bestämts på

sätt som föreskrivs i

14 §.

 Bestämmelserna om före-

läggande av ordningsbot

äro icke tillämpliga, om

särskilt villkor är

stadgat för allmänt åtal.

 14 §

 Regeringen äger meddela Om utfärdaren finner att

föreskrifter om det ett föreläggande, som har

högsta belopp, till godkänts, innehåller en

vilket ordningsbot får uppenbar oriktighet till

bestämmas, och om andra följd av utfärdarens eller

begränsningar för någon annans skrivfel,

användningen av före- räknefel eller liknande

läggande av ordningsbot. förbiseende, skall han,

 Riksåklagaren företager sedan den som godkänt

i samråd med föreläggandet beretts

rikspolisstyrelsen tillfälle att yttra sig,

urval av de brott, för besluta om rättelse av

vilka ordningsbot skall föreläggandet.

bestämmas. Rättelse får inte göras,

 Riksåklagaren bestämmer om den som har godkänt

för olika brott de föreläggandet motsätter sig

belopp som skola det.

upptagas såsom En rättelse får inte

ordningsbot. Därvid innebära att straffet

anges även grunder för höjs.

beräkning av gemensam

ordningsbot för flera

brott. Om särskilda skäl

föreligga, äger riks-

åklagaren uppdraga åt

statsåklagare att i fråga

om vissa brott bestämma

beloppet för ordnings-

bot.

 15 §

 Föreläggande av Finner den som utfärdat

ordningsbot får icke sådant bötesföreläggande som

utfärdas, avses i 5 § första stycket

 om den misstänkte andra meningen i

förnekar gärningen, omedelbart samband med

 om i föreläggandet ej att föreläggandet utfärdats

upptagas alla brott av och godkänts att

den misstänkte, vilka föreläggandet innehåller en

enligt polismannens uppenbar oriktighet, och

vetskap föreligga till avser denna annat än att

bedömning, eller bötesbeloppet är för lågt,

 om det föreligger får den utfärdande

anledning att antaga tjänstemannen, om det kan

att talan om enskilt ske genast, utan hinder

anspråk kommer att föras. av 4 § andra stycket

 Föreläggande bör ej bereda den misstänkte

utfärdas, om det i annat tillfälle att stryka över

fall kan antagas vara godkännandet. Sker detta,

påkallat att åklagare skall föreläggandet åter-

prövar fråga om kallas. Ett nytt

strafföreläggande eller föreläggande får därefter

åtal för brottet. utfärdas.

16 §

 Föreläggande av

ordningsbot avfattas

skriftligen och under-

tecknas av polismannen.

 Föreläggande bör utfärdas

i den misstänktes

närvaro, varvid den

misstänkte skall erhålla

tillfälle att omedelbart

godkänna föreläggandet.

 Om föreläggande utfärdas

i den misstänktes

frånvaro eller om

misstänkt, som är

närvarande när föreläggande

utfärdas, behöver rådrum,

får polismannen

tillställa honom

föreläggandet för senare

ställningstagande till

frågan om godkännande.

17 §

 Bestämmelserna i 6 §

andra stycket 1, 2 och

4 samt i 7, 9, 11 och

12 a §§ gäller även i fråga

om föreläggande av ord-

ningsbot. Vad som sägs

om åklagare i 12 a §

skall därvid i stället

avse polisman.

18 §

 Finner polisman i

omedelbart samband med

att föreläggande av

ordningsbot utfärdats

och godkänts, att föreläg-

gandet innehåller

uppenbart oriktighet,

och avser denna annat än

att ordningsbotsbe-

loppet är för lågt, får

polismannen, om det kan

ske genast, utan hinder

av 3 § andra stycket

bereda den misstänkte

tillfälle att stryka över

godkännandet. Sker

detta, skall före-

läggandet återkallas.

Nytt föreläggande får där-

efter utfärdas.

19 §

 Godkännes föreläggande av

ordningsbot sedan

åklagaren utfärdat

stämning eller stäm-

ningsansökan, är

godkännadet utan verkan.

Sker godkännandet sedan

strafföreläggande utfär-

dats, är godkännandet

också utan verkan, om

icke den åklagare som

utfärdat straffföreläg-

gandet förklarar, att

godkännandet skall gälla,

och återkallar strafföre-

läggandet.

20 §

 Regeringen äger

förordna, att föreläggande

av ordningsbot får

utfärdas även av åklagare

och tulltjänsteman. De

bestämmelser i detta

kapitel som gälla polis-

man äga motsvarande

tillämpning beträffande

den som avses med sådant

förordnande.

 59 kap.

 9 §.

 Bestämmelserna i 5-8 §§ I mål om besvär över före-

äga motsvarande läggande av påföljd är allmän

tillämpning i fråga om åklagare motpart till den

besvär över godkänt före- misstänkte.

läggande av ordningsbot.

I mål om besvär över sådant

föreläggande är allmän

åklagare motpart till

den misstänkte.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har föreläggande utfärdats före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 15 § utsökningsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen

 lydelse

 2 kap.

 15 §

 När kronofogdemyndigheten enligt 4 kap. 14 eller 15 § eller 16 kap. 9 eller 12

§ eller 13 § jämförd med 4 kap. 14 och 15 §§ förelägger svaranden eller tredje

man att fullgöra eller underlåta något, får myndigheten föreskriva vite till

belopp som finnes behövligt.

 Fråga om utdömande av Fråga om utdömande av

vite som har förelagts vite som har förelagts

enligt första stycket enligt första stycket

prövas, på talan av allmän prövas, på talan av krono-

åklagare eller fogdemyndigheten, av en

kronofogdemyndigheten, tingsrätt i det län där

av en tingsrätt i det län kronofogdemyndigheten

där kronofogdemyndig- finns. Har ändamålet med

heten finns. Har vitet förfallit, får det

ändamålet med vitet ej dömas ut.

förfallit, får det ej

dömas ut.

 Om föreläggande vid vite ej iakttas, kan kronofogdemyndigheten ge nytt

vitesföreläggande utan hinder av att det förra ej har vunnit laga kraft.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har talan väckts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

4 Förslag till lag om ändring i checklagen (1932:131)

 Härigenom föreskrivs i fråga om checklagen (1932:131) att 74 § skall upphöra

att gälla.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar

 Härigenom föreskrivs att 106 § lagen (1939:608) om enskilda vägar skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 106 §

 Länsstyrelsen får vid Länsstyrelsen får vid

vite förelägga den som vite förelägga den som

uppfört byggnad eller uppfört byggnad eller

vidtagit annan åtgärd i vidtagit annan åtgärd i

strid mot förbud enligt strid mot förbud enligt

100 § att undanröja eller 100 § att undanröja eller

ändra det utförda. ändra det utförda.

Tingsrätten får meddela Tingsrätten får meddela

handräckning till handräckning till rättelse

rättelse i vad olagligen i vad olagligen skett.

skett. Ansökan om hand- Ansökan om handräckning får

räckning får göras av all- göras av byggnadsnämnd

män åklagare, samt ägare eller inne-

byggnadsnämnd samt ägare havare av fastighet, som

eller innehavare av får begagna vägen.

fastighet, som får be- Beträffande sådan

gagna vägen. Beträffande handräckning finns bestäm-

sådan handräckning finns melser i 17 § handräck-

bestämmelser i 17 § hand- ningslagen (1981: 847).

räckningslagen

(1981:847).

 Efterkoms ej föreläggande, som meddelats med stöd av 101 §, skall på anmodan av

länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1950:596) om rätt till fiske

 Härigenom föreskrivs att 39 § lagen (1950:596) om rätt till fiske skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 39 §

 Är det uppenbart att fiskeredskap utsatts eller anordning vidtagits i strid med

vad som gäller om fiskådra och sker inte rättelse genast efter tillsägelse, får

tingsrätten på ansökan av den som lider skada meddela handräckning. I fråga om

sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981:847).

 Detsamma skall gälla, om någon begagnar av länsstyrelsen fastställt märke för

redskap eller notvarp på sätt som är ägnat att obehörigen avhålla annan från att

fiska.

 Om ett allmänt Om ett allmänt

fiskeintresse berörs får fiskeintresse berörs får

ansökan om handräckning ansökan om handräckning

även göras av allmän åkla- även göras av fiskeri-

gare, av styrelsen eller av

fiskeristyrelsen eller fisketillsynsman som

av fisketillsynsman som särskilt förordnats för

särskilt förordnats för detta.

detta.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

7 Förslag till lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649)

 Härigenom föreskrivs i fråga om trafikbrottslagen (1951:649) att 1 § skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Brister vägtrafikant, Brister vägtrafikant,

den som för spårvagn den som för spårvagn eller

eller den som annor- den som annorstädes än på

städes än på väg för motor- väg för motordrivet fordon

drivet fordon i den i väsentlig mån i den om-

omsorg och varsamhet, sorg och varsamhet, som

som till förekommande av till förekommande av

trafikolycka betingas trafikolycka betingas av

av omständigheterna, och omständigheterna, dömes

är ej oaktsamheten för vårdslöshet i trafik

ringa, dömes för vårdslös- till böter, dock lägst

het i trafik till böter. trettio dagsböter.

 Där någon vid förande av motordrivet fordon ådagalägger grov oaktsamhet eller

visar uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom, dömes för

grov vårdslöshet i trafik till fängelse i högst två år.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

 Härigenom föreskrivs 2 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §

 Angående beslag av egendom som avses i 1 § skall vad i allmänhet är stadgat om

beslag i brottmål äga motsvarande tillämpning med följande avvikelser:

 1. Beslagtagen egendom må bevisligen förstöras om dess värde är ringa eller

egendomens förstörande eljest måste anses försvarligt. I annat fall må egendomen

försäljas, spritdrycker, vin eller starköl till det i lagen (l977:293) om handel

med drycker omnämnda partihandelsbolaget, öl till tillverkare av sådan vara och

annan egendom på sätt som med hänsyn till egendomens beskaffenhet finnes

lämpligt. Belopp, som erhållits vid försäljning av beslagtagen egendom,

tillfaller kronan.

 Beslut om förstörande eller försäljning meddelas av undersökningsledaren eller

åklagaren. I fall som avses i 23 kap. 22 § första stycket första punkten

rättegångsbalken får sådant beslut meddelas även av polismyndigheten.

 Går beslag åter och är egendomen jämlikt denna paragraf förstörd eller såld,

skall ersättning av allmänna medel utgå med belopp, som motsvarar egendomens

pris vid försäljning till allmänheten eller eljest finnes skäligt. Beslut om

ersättning meddelas av åklagaren. Är den som drabbats av beslaget missnöjd med

beslut om ersättning,

äge han inom en månad från det han erhöll del av beslutet påkalla rättens

prövning därav. Ansökan härom göres vid den domstol, som ägt upptaga fråga om

beslagets bestånd. Ersättning utbetalas av länsstyrelsen efter framställning av

åklagaren.

 2. Vad i 27 kap. 7 §

rättegångs-

balken är stadgat om att

åtal skall väckas inom

viss tid skall ej gälla

i annat fall än då rätten

utsatt sådan tid.

 3. Har förverkande av

beslagtagen egendom ej

förelagts och godkänts i

samband med straffföre-

läggande eller föreläg-

gande av ordningsbot

och väckes ej åtal, prövar

åklagaren, huruvida

egendomen skall vara

förverkad enligt 1 §. För-

ordnande därom meddelas

skriftligen. Den, från

vilken beslaget skett,

äger hos åklagaren anmäla

missnöje med förordnandet

inom en månad från det

han erhöll del därav.

Anmäles missnöje, har

åklagaren att, om ej

beslaget finnes böra

hävas, väcka talan om

egendomens förverkande.

Sker det ej inom en

månad från det anmälan

gjorts, skall beslaget

gå åter.

 4. Om polisman 2. Om polisman

verkställer beslag och verkställer beslag och

förelägger förverkande av förelägger förverkande av

den beslagtagna egendo- den beslagtagna egen-

men i föreläggande av domen i föreläggande av

ordningsbot, skall an- ordningsbot, skall

mälan om beslaget göras anmälan om beslaget göras

hos polismyndigheten. hos polismyndigheten.

 5. I fråga om 3. I fråga om

spritdrycker, vin eller spritdrycker, vin eller

starköl, som i strid mot starköl, som i strid mot

gällande bestämmelser gällande bestämmelser

medföres vid offentlig medföres vid offentlig

tillställning, har den tillställning, har den

som tjänstgör som som tjänstgör som

ordningsvakt vid ordningsvakt vid

tillställningen samma tillställningen samma rätt

rätt att taga egendomen att taga egendomen i

i beslag som enligt beslag som enligt

rättegångsbalken tillkom- rättegångsbalken tillkom-

mer polisman. mer polisman.

 Ordningsvakt som Ordningsvakt som

verkställt beslag skall verkställt beslag skall

skyndsamt till polis- skyndsamt till polismyn-

myndigheten göra anmälan digheten göra anmälan härom

härom och överlämna den och överlämna den beslag-

beslagtagna egendomen. tagna egendomen.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

9 Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

 Härigenom föreskrivs att 39 § första stycket naturvårdslagen (1964:822) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 39 §

 Har någon överträtt Har någon överträtt beslut

beslut eller föreskrift eller föreskrift som

som avses i 37 § första avses i 37 § första

stycket 1, 2, 4, 6 stycket 1, 2, 4, 6 eller

eller 8 får länsstyrelsen 8 får länsstyrelsen

förelägga honom att förelägga honom att

åstadkomma rättelse. Har åstadkomma rättelse. Har i

i fråga om en viss fråga om en viss

fastighet eller bygg- fastighet eller byggnad,

nad, anordning eller anordning eller

anläggning på annans mark anläggning på annans mark

ägaren till egendomen ägaren till egendomen

begått överträdelsen och begått överträdelsen och

övergår egendomen till ny övergår egendomen till ny

ägare, får denne förelägga sägare, får denne föreläggas

att vidta rättelse, om att vidta rättelse, om

det inte är oskäligt. Är det inte är oskäligt. Är

fråga om överträdelse av fråga om överträdelse av

beslut eller föreskrift beslut eller föreskrift

över vars efterlevnad över vars efterlevnad

kommunal nämnd med stöd kommunal nämnd med stöd av

av överlåtelse enligt 18b §överlåtelse enligt 18b §

utövar tillsyn, utövar tillsyn,

tillkommer det i stället tillkommer det i stället

nämnden att meddela nämnden att meddela sådant

sådant föreläggande. I föreläggande. I beslut om

beslut om föreläggande får föreläggande får vite sättas

vite sättas ut. Vidare ut. Vidare får tingsrätten

får tingsrätten meddela meddela handräckning för

handräckning för att att åstadkomma rättelse.

åstadkomma rättelse. An- Ansökan om handräckning får

sökan om handräckning får göras av statens natur-

göras av allmän åklagare, vårdsverk, länsstyrelsen,

statens naturvårdsverk, den kommunala nämnd som

länsstyrelsen, den kom- handhar naturvårdsfrågor

munala nämnd som handhar eller, i fall där kom-

naturvårdsfrågor eller, i munal nämnd har att med-

fall där kommunal nämnd dela föreläggande, av den

har att meddela nämnden. Beträffande sådan

föreläggande, av den handräckning finns

nämnden. Beträffande sådan bestämmelser i 17 § hand-

handräckning finns räckningslagen

bestämmelser i 17 § hand- (1981:847).

räckningslagen (1981:

847).

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

10 Förslag till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64)

 Härigenom föreskrivs att 7 § narkotikastrafflagen (1968:64) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Angående beslag av egendom, som kan antagas vara förverkad enligt 6 §, gäller

bestämmelserna om beslag i rättegångsbalken med följande avvikelser.

 Bestämmelsen att åtal

skall väckas inom viss

tid gäller ej i annat

fall än då rätten utsatt

sådan tid.

 Bestämmelserna i 2 § 1 Bestämmelserna i 2 § 1

och 3 samt 3 § lagen och 3 § lagen (1958:205)

(1958:205) om om förverkande av

förverkande av alkoholhaltiga drycker

alkoholhaltiga drycker m.m. skall tillämpas på

m.m. skall tillämpas på motsvarande sätt då beslag

motsvarande sätt då har skett av narkotika

beslag har skett av eller egendom som avses

narkotika eller egendom i 6 § tredje stycket

som avses i 6 § tredje denna lag. Tiden för att

stycket denna lag. anmäla missnöje skall dock

Tiden för att anmäla räknas från dagen för

missnöje skall dock förordnandet. Regeringen

räknas från dagen för eller den myndighet som

förordnandet. Regeringen regeringen bestämmer

eller den myndighet som meddelar närmare före-

regeringen bestämmer skrifter om förfarandet

meddelar närmare med narkotika som tagits

föreskrifter om förfaran- i beslag.

det med narkotika som

tagits i beslag.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1972:435) om överlastavgift att 2 och 3

§§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 2 §

 Har högsta tillåtna axeltryck, boggitryck eller trippelaxeltryck överskridits,

avrundas överlasten för varje axel, boggi eller trippelaxel till närmast lägre,

hela hundratal kilogram. Vidare dras för varje axel av 500 kilogram.

 För återstående överlast (avgiftspliktig överlast) beräknas överlastavgift för

varje axel, boggi eller trippelaxel på följande sätt.

Del av överlasten Överlastavgift

 100-2 000 kg 200 kr. per 100 kg

2 100-4 000 kg 400 kr. per 100 kg

4 100-6 000 kg 600 kr. per 100 kg

6 100-8 000 kg 800 kr. per 100 kg

8 100 kg och däröver 1 000 kr. per 100 kg

Föreslagen lydelse

 2 §

 Har högsta tillåtna axeltryck, boggitryck eller trippelaxeltryck överskridits,

avrundas överlasten för varje axel, boggi eller trippelaxel till närmast lägre,

hela hundratal kilogram. Vidare dras för varje axel av 1 000 kilogram.

 För återstående överlast (avgiftspliktig överlast) utgår överlastavgift med ett

grundbelopp om 2 000 kr. samt därutöver ett belopp beräknat för varje axel,

boggi eller trippelaxel på följande sätt.

Del av överlasten Överlastavgift

 100-2 000 kg 400 kr. per 100 kg

2 100-4 000 kg 600 kr. per 100 kg

4 100-6 000 kg 800 kr. per 100 kg

6 100 kg och däröver 1 000 kr. per 100 kg

3 §

 Har högsta tillåtna Har högsta tillåtna

bruttovikt överskridits bruttovikt överskridits i

i fråga om ett fordon fråga om ett fordon som

som inte ingår i ett inte ingår i ett

fordonståg, fördelas fordonståg, fördelas

överlasten lika på for- överlasten lika på for-

donets axlar. Överlasten donets axlar. Överlasten

för varje axel avrundas för varje axel avrundas

därefter till närmast därefter till närmast

lägre, hela hundratal lägre, hela hundratal

kilogram och minskas kilogram och minskas

sedan med 300 kilogram. sedan med 500 kilogram.

För varje axel beräknas För varje axel beräknas

härefter överlastavgift härefter överlastavgift

med tillämpning av med tillämpning av

tabellen i 2 § andra tabellen i 2 § andra

stycket. stycket.

 Bestämmelserna i första stycket äger motsvarande tillämpning i fråga om fordon,

som ingår i fordonståg, när den för tåget tillåtna bruttovikten ej överskridits.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har den avgiftsgrundande färden ägt

rum före ikraftträdandet tillämpas äldre bestämmelser.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2-4 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §

 En fråga som avses i 1 § En fråga som avses i 1 §

prövas av tingsrätten prövas, om inte annat

efter särskild talan. Om följer av 3 §, av

inte annat framgår av tingsrätten efter särskild

denna lag, gäller för talan. Om inte annat

sådan talan i tillämpliga framgår av denna lag,

delar reglerna i rätte- gäller för sådan talan i

gångsbalken om åtal för tillämpliga delar

brott på vilket inte kan reglerna i rättegångs-

följa svårare straff än balken om åtal för brott på

böter. vilket inte kan följa

 svårare straff än böter.

 Utfärdas stämning, skall

 den mot vilken talan

 riktas föreläggas att in-

 ställa sig till

 huvudförhandling vid

 påföljd att egendomen

 annars kan förklaras för-

 verkad. Uteblir han,

 skall egendomen förklaras

 förverkad, om det inte

 framgår att talan är

 ogrundad.

 3 §

 Om talan avser Avser saken förverkande

förverkande av beslag- av beslagtagen egendom,

tagen egendom, får kun- får frågan om förverkande

görelsedelgivning av prövas av åklagaren. Om

stämningen ske enligt de värdet av det som skall

förutsättningar som anges förverkas uppgår till

i 15 § delgivningslagen betydande belopp eller

(1970:428). Dessa annars särskilda skäl

regler får också föreligger, skall dock

tillämpas, om den mot frågan om förverkande

vilken talan förs är prövas av rätten.

okänd. Åklagarens beslut i fråga

 Om värdet av den om förverkande skall

beslagtagna egendomen meddelas skriftligen.

uppskattas till mindre Den från vilken beslaget

än tvåtusen kronor, får har skett får hos åklaga-

delgivning ske genom ren anmäla missnöje med

att stämningen anslås på förverkandebeslutet inom

rättens kansli. en månad från det att han

 I stämningen skall den fick del av det.

mot vilken talan riktas Anmäls missnöje, skall

föreläggas att inställa beslutet om förverkande

sig till huvud- inte vidare gälla. Om

förhandling vid påföljd åklagaren inte häver be-

att egendomen annars får slaget, skall han väcka

förklaras förverkad. talan om egendomens

Uteblir han, skall förverkande. Gör han inte

egendomen förklaras det inom en månad från det

förverkad, om det inte anmälan kom in, skall be-

framgår att talan är slaget gå åter.

ogrundad. Uppgår värdet av det som

 skall förverkas till

 mindre än en tiondel av

 det basbelopp enligt

 lagen (1962:381) om all-

 män försäkring som gällde då

 beslaget verkställdes

 eller saknar egendomen

 saluvärde får, om saken är

 uppenbar, förverkande be-

 slutas också av polisman.

 Därvid gäller andra och

 tredje styckena. Missnö-

 jesanmälan skall dock

 inges till polismyn-

 digheten. Finner polis-

 myndigheten att talan om

 förverkande bör föras skall

 ärendet överlämnas till

 åklagare.

 Närmare föreskrifter om

 polismans rätt att

 besluta om förverkande

 meddelas av

 rikspolisstyrelsen.

 4 §

 Om värdet av Avser saken förverkande

beslagtagen egendom av beslagtagen egendom,

uppskattas till mindre får kungörelsedelgivning

än en tiondel av det av beslutet eller

basbelopp enligt lagen stämningen ske enligt de

(1962:381) om allmän förutsättningar som anges

försäkring som gällde då i 15 § delgivningslagen

beslaget verkställdes, (1970:428). Dessa regler

får åklagaren pröva frågan får också tillämpas, om den

om förverkande. Ett från vilken förverkande

beslut om förverkande sker är okänd.

skall meddelas skrift- Om värdet av den

ligen. Den från vilken beslagtagna egendomen

beslaget har skett får uppskattas till mindre än

hos åklagaren anmäla fyratusen kronor eller

missnöje med förverkan- om egendomen saknar

debeslutet inom en månad saluvärde, får delgivning

från det han fick del av ske genom att beslutet

det. I fall som anges i eller stämningen anslås på

3 § första stycket får be- rättens kansli.

slutet delges genom att

det anslås på rättens

kansli.

 Anmäls missnöje, skall

beslutet om förverkande

inte vidare gälla. Om

beslaget inte hävs,

skall åklagaren väcka

talan om egendomens

förverkande. Har detta

inte skett inom en månad

från det anmälan kom in

till åklagaren, skall

beslaget gå åter.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

13 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 10 kap. 8 § plan- och bygglagen (1987:10) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 kap.

 8 §

 Frågor om byggnadsavgift och särskild avgift prövas av byggnadsnämnden.

 Finner byggnadsnämnden Frågor om tilläggsavgift

att förutsättningar prövas av länsrätten på

föreligger att ta ut talan av byggnadsnämnden.

tilläggsavgift på grund

av bestämmelserna i 7 §

första och andra

styckena, skall nämnden

anmäla förhållandet till

allmän åklagare.

 Frågor om tilläggsavgift

prövas av allmän domstol

på talan av åklagaren.

Talan får väckas endast

om byggnadsnämnden har

gjort anmälan enligt

andra stycket. I fråga

om sådan talan tillämpas

bestämmelserna i rätte-

gångsbalken om åtal för

brott på vilket inte kan

följa svårare straff än

böter och om kvarstad i

brottmål.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har talan väckts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

14 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

 Härigenom föreskrivs i fråga om jaktlagen (1987:259) att 41, 43, 45, 46 och 48

§§ jaktlagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 41 §

 För att främja viltvården För att främja viltvården

eller andra liknande eller andra liknande

ändamål som är förenliga ändamål som är förenliga med

med syftet med denna syftet med denna lag får

lag får regeringen regeringen meddela före-

meddela föreskrifter om skrifter om skyldighet

skyldighet för den som för den som jagar

jagar 1. att betala en årlig

 1. att betala en årlig avgift (jaktvårdsavgift),

avgift 2. att betala en avgift

(jaktvårdsavgift), för vissa slag av vilt

 2. att betala en som fälls.

avgift för vissa slag av Avgifter som avses i

vilt som fälls. första stycket 1 skall

 Avgifter som avses i bilda en fond (jakt-

första stycket 1 skall vårdsfonden) som efter

bilda en fond (jakt- regeringens bestämmande

vårdsfonden) som efter får användas för angivna

regeringens bestämmande ändamål.

får användas för angivna Har vilt fällts i strid

ändamål. mot gällande licens eller

 annan inskränkning som

 gäller för jakten får,

 enligt grunder som

 regeringen föreskriver,

 avgift som avses i första

 stycket 2 uttas med

 förhöjt belopp.

 43 §

 För jaktbrott döms till För jaktbrott döms till

böter eller fängelse i böter eller fängelse i

högst sex månader den som högst sex månader den som

 1. med uppsåt eller av 1. med uppsåt eller av

grov oaktsamhet grov oaktsamhet

olovligen jagar på olovligen jagar på annans

annans jaktområde eller jaktområde eller där till-

där tillägnar sig vilt ägnar sig vilt eller vid

eller vid jakt som sker jakt som sker med stöd av

med stöd av licens licens bryter mot en för

bryter mot en för jakten jakten väsentlig bestäm-

väsentlig bestämmelse i melse i licensen

licensen eller

eller 2. med uppsåt eller av

 2. med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter

oaktsamhet bryter mot 3 mot 3 §, 31 § första

§, 31 § första stycket, 32 §stycket, 32 § eller mot

eller mot en föreskrift en föreskrift som har

som har meddelats med meddelats med stöd av 25

stöd av 25 §, 29 § 1 eller §, 29 § 1 eller 30 § första

30 § första stycket. stycket.

 45 §

 Till böter döms den som Till böter döms den som

med uppsåt eller av med uppsåt eller av grov

oaktsamhet oaktsamhet

 1. bryter mot 5 § andra 1. bryter mot 5 § andra

stycket, 6 § första stycket, 6 § första

stycket eller 13 §, stycket eller 13 §,

 2. underlåter att 2. underlåter att

fullgöra anmälnings- fullgöra anmälnings-

skyldighet som har före- skyldighet som har före-

skrivits med stöd av 26 skrivits med stöd av 26 §,

§, om ansvar för gärningen om ansvar för gärningen

inte kan ådömas enligt inte kan ådömas enligt

lagen (1951:649) om lagen (1951:649) om

straff för vissa straff för vissa

trafikbrott, trafikbrott,

 3. bryter mot 27 §, om 3. bryter mot 27 §, om

ansvar för gärningen inte ansvar för gärningen inte

kan ådömas enligt brotts- kan ådömas enligt brotts-

balken, balken,

 4. underlåter att 4. underlåter att

fullgöra skyldighet fullgöra skyldighet

enligt 28 § eller vad enligt 28 § eller vad som

som åligger honom enligt åligger honom enligt 38 §

38 § andra stycket, andra stycket,

 5. bryter mot en 5. bryter mot en

föreskrift som har föreskrift som har

meddelats med stöd av 6 § meddelats med stöd av 6 §

andra stycket, 29 § 4, andra stycket, 29 § 4, 30 §

30 § tredje stycket tredje stycket eller 31 §

eller 31 § tredje tredje stycket eller

stycket eller 6. bryter mot 35 § eller

 6. bryter mot 35 § mot en föreskrift som har

eller mot en föreskrift meddelats med stöd av 36

som har meddelats med §, 37 §, 38 § första

stöd av 36 §, 37 §, 38 § stycket, 40 § första

första stycket, 40 § stycket eller 41 § första

första stycket eller 41 § stycket.

första stycket.

 Den som med uppsåt bryter mot 34 § döms till böter.

 Den som i annat fall än

som avses i 43 § 1 med

uppsåt eller av

oaktsamhet åsidosätter

vad som bestämts i en för

jakten meddelad licens

döms till böter, högst

ettusen kronor.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt denna paragraf.

 46 §

 Den som obehörigen tar Den som obehörigen tar

befattning med vilt som befattning med vilt som

han vet eller har skälig han vet eller har skälig

anledning anta har anledning anta har dödats

dödats eller åtkommits eller åtkommits genom

genom jaktbrott eller jaktbrott, döms för

brott som avses i 45 § jakthäleri till böter

tredje stycket, döms för eller fängelse i högst sex

jakthäleri till böter månader.

eller fängelse i högst

sex månader.

 Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid

bedömandet av om brottet skall särskilt beaktas sådana omständigheter som anges

i 44 § andra stycket 1 och 2.

 48 §

 Om någon har begått Om någon har begått

jaktbrott, jakthäleri jaktbrott eller

eller brott som avses i jakthäleri, skall vilt

45 § tredje stycket, som han kommit över genom

skall vilt som han brottet förklaras

kommit över genom förverkat, om det inte är

brottet förklaras uppenbart oskäligt. I

förverkat, om det inte är stället för viltet kan

uppenbart oskäligt. I dess värde helt eller

stället för viltet kan delvis förklaras

dess värde helt eller förverkat.

delvis förklaras

förverkat.

 Det som förverkats tillfaller jakträttshavaren i de fall som föreskrivs av

regeringen.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

15 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 17 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 17 §

 Om ett byggnadsminne har ändrats i strid mot meddelade skyddsföreskrifter, får

länsstyrelsen förelägga ägaren att återställa ändringen om det är möjligt. Ett

sådant föreläggande får förenas med vite.

 Tingsrätten får besluta om handräckning för att avbryta pågående förstörelse av

ett byggnadsminne eller för att återställa det. Även i annat fall får

handräckning beslutas, om det behövs för att bestämmelse i detta kapitel skall

efterlevas.

 Ansökan om handräckning Ansökan om handräckning

får göras av länsstyrelsen får göras av länsstyrelsen.

eller allmän åklagare. I I fråga om sådan hand-

fråga om sådan hand- räckning finns bestäm-

räckning finns melser i handräcknings-

bestämmelser i hand- lagen (1981:847).

räckningslagen (1981:

847).

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet Ett

reformerat åklagarväsende (1992:61)

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Överbefälhavaren, Försvarets civilförvaltning, Kustbevakningen, Vägverket,

Trafiksäkerhetsverket, Sjöfartsverket, Statskontoret, Generaltullstyrelsen,

Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Statens invandrarverk, Konsumentverket,

Svea hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Malmö

tingsrätt, Jönköpings tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Östersunds tingsrätt, Umeå

tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län, Stats-

åklagarmyndigheten för speciella mål, Regionåklagarmyndigheten i Stockholm,

Regionåklagarmyndigheten i Linköping, Regionåklagarmyndigheten i Jönköping,

Regionåklagarmyndigheten i Kalmar, Regionåklagarmyndigheten i Malmö,

Regionåklagarmyndigheten i Göteborg, Regionåklagarmyndigheten i Vänersborg,

Regionåklagarmyndigheten i Karlstad, Regionåklagarmyndigheten i Västerås,

Regionåklagarmyndigheten i Gävle, Regionåklagarmyndigheten i Härnösand, Region-

åklagarmyndigheten i Umeå, Regionåklagarmyndigheten i Luleå, Åklagarmyndigheten

i Alingsås, Åklagarmyndigheten i Arvika, Åklagarmyndigheten i Avesta,

Åklagarmyndigheten i Boden, Åklagarmyndigheten i Bollnäs, Åklagarmyndigheten i

Borlänge, Åklagarmyndigheten i Borås, Åklagarmyndigheten i Danderyd, Åklagar-

myndigheten i Eksjö, Åklagarmyndigheten i Enköping, Åklagarmyndigheten i

Eskilstuna, Åklagarmyndigheten i Eslöv, Åklagarmyndigheten i Falun, Åkla-

garmyndigheten i Gällivare, Åklagarmyndigheten i Gävle, Åklagarmyndigheten i

Göteborg, Åklagarmyndigheten i Hallsberg, Åklagarmyndigheten i Halmstad,

Åklagarmyndigheten i Handen, Åklagarmyndigheten i Haparanda, Åklagarmyndigheten

i Helsingborg, Åklagarmyndigheten i Huddinge, Åklagarmyndigheten i Hudiksvall,

Åklagarmyndigheten i Härnösand, Åklagarmyndigheten i Hässleholm, Åklagar-

myndigheten i Jönköping, Åklagarmyndigheten i Kalmar, Åklagarmyndigheten i

Karlshamn, Åklagarmyndigheten i Karlskoga, Åklagarmyndigheten i Karlskrona,

Åklagarmyndigheten i Karlstad, Åklagarmyndigheten i Katrineholm, Åklagar-

myndigheten i Kiruna, Åklagarmyndigheten i Kristianstad, Åklagarmyndigheten i

Kristinehamn, Åklagarmyndigheten i Kungälv, Åklagarmyndigheten i Köping, Åkla-

garmyndigheten i Landskrona, Åklagarmyndigheten i Lidköping, Åklagarmyndigheten

i Lindesberg, Åklagarmyndigheten i Linköping, Åklagarmyndigheten i Ludvika,

Åklagarmyndigheten i Luleå, Åklagarmyndigheten i[REDACTED_EFTERNAMN], Åklagarmyndigheten i

Lycksele, Åklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten i Mariestad,

Åklagarmyndigheten i[REDACTED_EFTERNAMN], Åklagarmyndigheten i Motala, Åklagarmyndigheten i

Mölndal, Åklagarmyndigheten i Nacka, Åklagarmyndigheten i Norrköping, Åklagar-

myndigheten i Norrtälje, Åklagarmyndigheten i Nyköping, Åklagarmyndigheten i

Oskarshamn, Åklagarmyndigheten i Piteå, Åklagarmyndigheten i Sala,

Åklagarmyndigheten i Sandviken, Åklagarmyndigheten i Simrishamn,

Åklagarmyndigheten i Skellefteå, Åklagarmyndigheten i Skövde, Åklagarmyndigheten

i Sollefteå, Åklagarmyndigheten i Sollentuna, Åklagarmyndigheten i Solna,

Åklagarmyndigheten i Stockholm, Åklagarmyndigheten i Sundsvall,

Åklagarmyndigheten i Sunne, Åklagarmyndigheten i Södertälje, Åklagarmyndigheten

i Tierp, Åklagarmyndigheten i Trelleborg, Åklagarmyndigheten i Trollhättan,

Åklagarmyndigheten i Uddevalla, Åklagarmyndigheten i Umeå, Åklagarmyndigheten i

Uppsala, Åklagarmyndigheten i Varberg, Åklagarmyndigheten i Visby, Åklagar-

myndigheten i Vänersborg, Åklagarmyndigheten i Värnamo, Åklagarmyndigheten i

Västervik, Åklagarmyndigheten i Västerås, Åklagarmyndigheten i Växjö,

Åklagarmyndigheten i Ystad, Åklagarmyndigheten i Ängelholm, Åklagarmyndigheten i

Örebro, Åklagarmyndigheten i Örnsköldsvik, Åklagarmyndigheten i Östersund,

Länsstyrelsen i Stockholms län (länspolismästaren), Länsstyrelsen i Uppsala län

(länspolismästaren), Länsstyrelsen i Älvsborgs län (länspolismästaren),

Länsstyrelsen i Värmlands län (länspolismästaren), Länsstyrelsen i Västerbottens

län (länspolismästaren), Länsstyrelsen i Västernorrlands län

(länspolismästaren), Polismyndigheten i Nyköping, Polismyndigheten i

Helsingborg, Polismyndigheten i Ystad, Polismyndigheten i Kalmar, Polis-

myndigheten i Gävle, Polismyndigheten i Haparanda, Juridiska fakulteten vid

Uppsala universitet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen

Sveriges åklagare, Föreningen Sveriges polischefer, Stockholms kommun, Malmö

kommun, Göteborgs kommun, Svenska Kommunförbundet, Småkom, Tjänstemännens

Centralorganisation, Centralorganisationen SACO/SR, Statstjänstemannaförbundet,

Landsorganisationen i Sverige, Svenska Bankföreningen, Sparbanksgruppen AB,

Finansbolagens förening, Nämndemännens riksförbund, Föreningen Sveriges

kommunala parkeringsbolag, Sveriges privata parkeringsövervakningsföretag,

Svenska Kennelklubben och Svenska jägareförbundet.

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över Rapport av Parlamen-

tariska kommissionen med anledning av mordet på Olof[REDACTED_EFTERNAMN] (SOU 1988:18)

Efter remiss har yttrande över avsnitt 3.3.6 Delning av förundersökningsledning

i rapporten avgetts av Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Svea hovrätt,

Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Regionåklagarmyndigheten i Stockholm, Regionåklagarmyndigheten i Luleå,

Åklagarmyndigheten i Huddinge, Åklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten i

Göteborg, Åklagarmyndigheten i Örebro, Åklagarmyndigheten i Härnösand,

Åklagarmyndigheten i Skellefteå, Länsstyrelsen i Östergötlands län,

Länsstyrelsen i Kristianstads län, Länsstyrelsen i Värmlands län, Länsstyrelsen

i Västerbottens län, Polismyndigheten i Stockholm, Polismyndigheten i Jönköping,

Polismyndigheten i Kalmar, Polismyndigheten i Malmö, Polismyndigheten i

Göteborg, Polismyndigheten i Skövde, Polismyndigheten i Örebro, Polismyndigheten

i Härnösand, Polismyndigheten i Kiruna, Centralorganisationen SACO/SR (JUSEK),

Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen Sveriges polischefer

och Föreningen Sveriges åklagare.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 12 § och 10 kap. 10 § brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

12 §[2]

 Vad i 8 kap. 13 § sägs Vad som föreskrivs i 8

om inskränkning i kap. 13 § om inskränkning

åklagares åtalsrätt skall i åklagares åtalsrätt skall

äga motsvarande gälla även de brott som

tillämpning beträffande angetts i detta kapitel,

annat i detta kapitel dock inte grovt

omförmält brott än grovt bedrägeri.

bedrägeri.

 Bedrägligt beteende som Bedrägeri eller

avses i 2 § andra bedrägligt beteende som

stycket må ej åtalas av består i att någon gjort

åklagare, med mindre åtal avtalsstridigt uttag på

finnes påkallat ur allmän eget kredit- eller

synpunkt. tillgångskonto, och

 bedrägligt beteende som

 avses i 2 § andra

 stycket, får åtalas av

 åklagare endast om åtal är

 påkallat från allmän

 synpunkt.

10 kap.

10 §[2]

 Vad i 8 kap. 13 § sägs Vad som föreskrivs i 8

om inskränkning i kap. 13 § om inskränkning

åklagares åtalsrätt skall i åklagares åtalsrätt skall

äga motsvarande gälla även de brott som

tillämpning beträffande angetts i detta kapitel,

annat i detta kapitel dock inte grov

omförmält brott än grov förskingring och sådan

förskingring och sådan trolöshet mot huvudman

trolöshet mot huvudman som är att anse som grov.

som är att anse som

grov.

 Olovligt förfogande över Undandräkt, olovligt

egendom, som kommit i förfogande eller olovligt

gärningsmannens brukande beträffande

besittning genom avtal, egendom, som kommit i

enligt vilket gärningsmannens be-

äganderätten skall övergå sittning genom avtal om

först sedan betalning hyra av egendomen eller

erlagts, eller som avtal enligt vilket

gärningsmannen eljest äganderätten skall övergå

innehar på grund av först sedan betalning er-

kreditköp med förbehåll omlagts, eller som

återtaganderätt, må ej gärningsmannen annars

åtalas av åklagare, med innehar på grund av kre-

mindre åtal av särskilda ditköp med förbehåll om

skäl finnes påkallat ur återtaganderätt, får åtalas

allmän synpunkt. av åklagare endast om åtal

 av särskilda skäl är på-

 kallat från allmän

 synpunkt.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [2] Senaste lydelse 1976:1139.

 [2] Senaste lydelse 1977:984 och 1978:597.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att 23 kap. 1, 3, 8 och 22 §§, 27 kap. 7 § och 48 kap. 2, 4, 5, 6, 9 och

10 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i 48 kap. skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

23 kap.

1 §[1]

 Förundersökning skall Förundersökning skall

inledas så snart det på inledas så snart det på

grund av angivelse grund av angivelse eller

eller av annat skäl av annat skäl finns

finns anledning att anledning att anta att

anta att ett brott som ett brott som hör under

hör under allmänt åtal har allmänt åtal har förövats.

förövats. Detta gäller, om

inte något annat följer

av 4 a § eller 22 §. Förundersökning behöver

 dock inte inledas, om

 det är uppenbart att

 brottet inte går att

 utreda. Att

 förundersökning inte

 behöver inledas i vissa

 andra fall följer av 4 a §

 och 22 §.

 Om det krävs angivelse för att brottet skall höra under allmänt åtal, får

förundersökning trots det inledas utan angivelse, om det innebär fara att

avvakta en angivelse. I så fall skall målsäganden underrättas snarast. Om denne

då inte anger brottet till åtal, skall förundersökningen läggas ned.

3 §[2]

 Förundersökningen Beslut att inleda en

inledes av förundersökning skall

polismyndighet eller fattas av polismyndighet

åklagaren. Har den eller åklagare. Har för-

inletts av undersökningen inletts av

polismyndighet och är polismyndighet och är

saken ej av enkel saken inte av enkel

beskaffenhet, skall beskaffenhet, skall

ledningen övertagas av ledningen av för-

åklagaren, så snart någon undersökningen avseende

skäligen kan misstänkas brottet övertas av

för brottet. Åklagaren åklagare, så snart någon

skall ock eljest skäligen kan misstänkas för

övertaga ledningen, när brottet. Åklagaren skall

det finnes påkallat av också i annat fall överta

särskilda skäl. ledningen när det är

 påkallat av särskilda skäl.

 Åklagaren äge, då

undersökningen ledes av

polismyndighet, meddela

anvisningar rörande

undersökningens bedriv-

ande.

 Då förundersökningen När förundersökningen leds

ledes av åklagaren, äge av åklagaren, får han vid

han vid undersökningens undersökningens

verkställande anlita verkställande anlita

biträde av biträde av

polismyndighet så ock polismyndigheten. Han får

uppdraga åt polisman att också uppdra åt polisman

vidtaga särskild till att vidta en viss åtgärd

undersökningen hörande som hör till förundersök-

åtgärd, om dess ningen, om det är lämpligt

beskaffenhet tillåter med hänsyn till åtgärdens

det. beskaffenhet.

 Innan förundersökning Innan förundersökning

hunnit inledas, må hunnit inledas, får

polisman hålla förhör och polisman hålla förhör och

vidtaga annan åtgärd i vidta andra

syfte att utreda utredningsåtgärder som är

brottet, om åtgärden icke av betydelse för utred-

kan uppskjutas utan ningen.

olägenhet.

8 §[3]

 På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats, där ett

brott förövas, skyldig att medfölja till ett förhör som hålls omedelbart

därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till

förhöret.

 Vad som sägs i första stycket gäller också den som befinner sig inom ett område

i anslutning till den plats där ett brott nyligen förövats, om det för brottet

inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra år. Detta gäller också

vid försök till ett sådant brott.

 Bestämmelserna i första

 och andra stycket gäller

 även innan förundersökning

 hunnit inledas.

22 §[4]

 Förundersökning enligt Förundersökning enligt

detta kapitel är, om detta kapitel behöver

tillräckliga skäl för åtal inte genomföras, om det

ändock föreligga, ej ändå finns tillräckliga skäl

erforderlig beträffande för åtal och det gäller ett

brott, för vilket icke brott som inte kan antas

svårare påföljd än böter ärföranleda någon annan på-

stadgad, eller följd än böter eller ett

beträffande brott, som sådant brott som avses i

avses i 45 kap. 2 § 45 kap. 2 § första eller

första eller andra andra stycket.

stycket. Ej heller är

förundersökning er-

forderlig i mål om

brott, som avses i 3

kap. 3 § och 7 kap. 4 §

andra stycket, med

mindre anledning före-

kommer till ådömande av

annan påföljd än böter.

 Vill åklagaren utvidga Vill åklagaren utvidga

väckt åtal, må det ske, väckt åtal, får det ske,

utan att förundersökning utan att förundersökning

enligt detta kapitel ägt enligt detta kapitel ägt

rum. rum.

27 kap.

7 §[5]

 Då rätten förordnar om Då rätten förordnar om

beslag eller fastställer beslag eller fastställer

verkställt beslag, verkställt beslag, skall,

skall, om ej åtal redan om inte åtal redan har

väckts, rätten utsätta den väckts, rätten utsätta den

tid, inom vilken åtal tid, inom vilken åtal

skall väckas. Denna må ej skall väckas. Tiden får

bestämmas längre, än som inte sättas längre, än vad

finnes oundgängligen som är nödvändigt.

erforderligt.

 I annat fall än som

avses i första stycket

skall åtal väckas inom en

månad från det att

beslaget verkställdes,

om inte den beslagtagna

egendomens värde under-

stiger en tiondel av

det basbelopp enligt

lagen (1962:381) om

allmän försäkring som

gällde då beslaget

verkställdes.

 Finnes tid, som avses Om den tid som avses i

i första eller andra första stycket är

stycket, otillräcklig, må otillräcklig, får rätten

rätten om framställning medge förlängning av

därom göres före tidens tiden, om framställning

utgång, medgiva om detta görs före tidens

förlängning av tiden. utgång.

48 kap.

2 §[6]

 Föreläggande enligt detta kapitel innebär att den misstänkte till godkännande

omedelbart eller inom viss tid föreläggs ett bötesstraff, fastställt vid

strafföreläggande efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda och vid

föreläggande av ordningsbot efter vad som bestäms enligt 14 §.

 Är brott förenat med Är brott förenat med

egendoms förverkande, egendoms förverkande,

annan sådan särskild annan sådan särskild

rättsverkan eller rättsverkan eller särskild

särskild rättsverkan i rättsverkan i form av

form av avgift enligt avgift enligt lagen

lagen (1994:000) om (1994:000) om

brottsofferfond, skall brottsofferfond, skall

också denna föreläggas den också denna föreläggas den

misstänkte till misstänkte till

godkännande. godkännande. Av 5 a §

 framgår att ett strafföre-

 läggande också får omfatta

 ett enskilt anspråk som

 avser betalnings-

 skyldighet.

4 §[7]

 Strafföreläggande får Strafföreläggande får

utfärdas beträffande utfärdas beträffande

brott, för vilket inte brott, för vilket böter

föreskrivs svårare straff ingår i straffskalan,

än böter, dock inte dock inte normerade

normerade böter, och böter.

beträffande brott, för

vilket föreskrivs böter

eller fängelse i högst

sex månader. Om dagsböter

skall användas som påföljd

för brottet, får dock

strafföreläggande utfärdas

endast när brottet

ensamt eller

tillsammans med annat

sådant brott som nu har

nämnts bör föranleda högst

etthundratjugo

dagsböter.

 Det finns särskilda bestämmelser om strafföreläggande för brott som har begåtts

av någon som är under arton år.

5 §[8]

 Strafföreläggande får inte utfärdas,

 om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger,

 om i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt

åklagarens vetskap föreligger till bedömning,

 om målsägande förklarat, om målsäganden förklarat,

att han ämnar föra talan att han avser att föra

om enskilt anspråk i talan om enskilt anspråk

anledning av brottet, i anledning av brottet

eller begärt, att åtal som avser annat än

skall väckas, betalningsskyldighet

 eller

 om talan om företagsbot skall föras i anledning av brottet.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1982:184.

 [2] Senaste lydelse 1969:588.

 [3] Senaste lydelse 1991:666.

 [4] Senaste lydelse 1975:670.

 [5] Senaste lydelse 1989:650.

 [6] Senaste lydelse 1994:000.

 [7] Senaste lydelse 1993:200.

 [8] Senaste lydelse 1986:649.

 5 a §

 Har målsäganden anmält

 enskilt anspråk i

 anledning av brottet som

 avser betalningsskyldig-

 het och är

 omständigheterna sådana

 att åklagaren enligt 22

 kap. 2 § första stycket

 skall utföra målsägandens

 talan, skall också det

 enskilda anspråket

 föreläggas den misstänkte

 för godkännande.

6 §[9]

 Strafföreläggande avfattas skriftligen och undertecknas av åklagaren.

 Föreläggandet skall innehålla uppgift om

 1. den misstänkte

 2. brottet med 2. brottet med

angivande av tid och angivande av tid och

plats för dess begående plats för dess begående

samt övriga samt övriga omständigheter

omständigheter som som behövs för att

fordras för att känneteckna det,

känneteckna det, 3. den eller de

 3. det eller de lagrum bestämmelser som är

som äro tillämpliga, tillämpliga när det gäller

 4. det straff och den brottet,

särskilda rättsverkan, 4. det straff och den

som föreläggas den miss- särskilda rättsverkan, som

tänkte. föreläggs den misstänkte.

 5. det enskilda anspråk

 som föreläggs den

 misstänkte med uppgift om

 målsägande och de

 omständigheter som

 anspråket grundar sig på.

9 §[10]

 Strafföreläggande Strafföreläggande godkänns

godkännes genom att den genom att den misstänkte

misstänkte undertecknar undertecknar och

och tillställer veder- tillställer behörig

börlig mottagare mottagare en förklaring,

förklaring, att han er- att han erkänner gärningen

känner gärningen och och godtar det straff

godtager det straff och och den särskilda

den särskilda rättsverkan rättsverkan samt det

som upptagits i före- enskilda anspråk som

läggandet. Närmare bestäm- upptagits i föreläggandet.

melser om vem som skall Närmare bestämmelser om

mottaga sådan förklaring vem som skall mottaga

meddelas av regeringen. sådan förklaring meddelas

 av regeringen.

 Godkännande, som Godkännande, som tecknas

tecknas på annan på annan handling än

handling än föreläggande, föreläggande, gäller endast

är gällande endast om det om det klart framgår

klart framgår vilket vilket föreläggande som

föreläggande som avses. avses.

10 §[11]

 Skriftligt godkännande Skriftligt godkännande

av strafföreläggande får iav strafföreläggande får i

den misstänktes ställe den misstänktes ställe

lämnas av ombud för lämnas av den som är ombud

honom, om till åklagaren för honom, om det till

inges fullmakt i åklagaren inges fullmakt

huvudskrift vilken, i original. Fullmakten

utöver vad som följer av skall, utöver vad som

12 kap., innehåller följer av 12 kap.,

 förklaring att ombudet innehålla

äger godkänna 1. förklaring att

strafföreläggande på den ombudet har rätt att

misstänktes vägnar, godkänna strafföreläggande

 uppgift om det brott på den misstänktes vägnar,

som godkännandet får 2. uppgift om det brott

avse, varvid skall som godkännandet får avse,

anges brottets art samt varvid skall anges

tid och plats för dess brottets art samt tid

begående, och plats för dess

 uppgift om den högsta begående, samt

bötespåföljd som den 3. uppgift om den högsta

misstänkte är villig att bötespåföljd, den särskilda

godtaga, rättsverkan och det

 uppgift om särskild enskilda anspråk som den

rättsverkan som är i fråga misstänkte är villig att

och som den misstänkte är godtaga.

villig att godtaga.

 Har sådan fullmakt

ingivits till åklagaren, Har sådan fullmakt getts

får ombudet mottaga in till åklagaren, får

handlingar i saken på ombudet motta handlingar

den misstänktes vägnar. i saken på den misstänktes

 vägnar.

___________

 Denna lag träder i kraft, i fråga om 23 kap, 1, 3, 8 och 22 §§ och 27 kap. 7 §

den 1 april 1995, och i övrigt den dag regeringen bestämmer.

 **Fotnot**

 [9]Senaste lydelse 1968:193.

 [10] Senaste lydelse 1976:1137.

 [11] Senaste lydelse 1976:1137.

3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 2 och 15 §§ utsökningsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 kap.

2 §[1]

 Sökanden skall ange den åtgärd som han yrkar.

 Vid ansökan skall inges den exekutionstitel på grund varav verkställighet söks.

Grundas anspråket på löpande skuldebrev eller annan handling, vars företeende

utgör villkor för rätt att kräva betalning eller påkalla fullgörande av annan

förpliktelse, skall den handlingen inges.

 Exekutionstiteln skall inges i huvudskrift eller, om kronofogdemyndigheten

anser det tillräckligt, i bestyrkt avskrift. Handling som avses i andra stycket

andra meningen skall inges i huvudskrift. Annan handling bör inges i huvudskrift

eller bestyrkt avskrift.

 Görs ansökan på medium för automatisk databehandling behöver exekutionstiteln

inte inges, om den är ett utslag i mål om betalningsföreläggande, som har

meddelats tidigast tre år innan verkställighet söks.

 Om exekutionstiteln är Sökanden behöver inte

en dom som har översänts inge exekutionstiteln,

från en domstol till om denna är en dom eller

kronofogdemyndigheten på ett strafföreläggande som

grund av föreskrift i på grund av föreskrift i

lag eller annan lag eller annan

författning, behöver författning har översänts

sökanden inte ge in den. till kronofogdemyndig-

 heten från en domstol

 eller en myndighet.

15 §[2]

 När kronofogdemyndigheten enligt 4 kap. 14 eller 15 § eller 16 kap. 9 eller 12

§ eller 13 § jämförd med 4 kap. 14 och 15 §§ förelägger svaranden eller tredje

man att fullgöra eller underlåta något, får myndigheten föreskriva vite till

belopp som finnes behövligt.

 Fråga om utdömande av Fråga om utdömande av

vite som har förelagts vite som har förelagts

enligt första stycket enligt första stycket

prövas, på talan av allmän prövas, på talan av

åklagare eller kronofogdemyndigheten,

kronofogdemyndigheten, av en tingsrätt i det län

av en tingsrätt i det län där kronofogdemyndigheten

där kronofogde- finns. Har ändamålet med

myndigheten finns. Har vitet förfallit, får det

ändamålet med vitet ej dömas ut.

förfallit, får det ej

dömas ut.

 Om föreläggande vid vite ej iakttas, kan kronofogdemyndigheten ge nytt

vitesföreläggande utan hinder av att det förra ej har vunnit laga kraft.

__________

 Denna lag träder i kraft, i fråga om 2 kap. 15 § den 1 januari 1995, och i

övrigt den dag regeringen bestämmer. I fråga om 2 kap. 15 § gäller äldre

bestämmelser om talan väckts före ikraftträdandet.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1994:000.

 [2] Senaste lydelse 1988:385.

4 Förslag till lag om ändring i checklagen (1932:131)

 Härigenom föreskrivs att 74 § checklagen (1932:131)[1] skall upphöra att gälla

vid utgången av år 1994.

___________

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:248.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar

 Härigenom föreskrivs att 106 § lagen (1939:608) om enskilda vägar skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

106 §[1]

 Länsstyrelsen får vid Länsstyrelsen får vid

vite förelägga den som vite förelägga den som

uppfört byggnad eller uppfört byggnad eller

vidtagit annan åtgärd i vidtagit annan åtgärd i

strid mot förbud enligt strid mot förbud enligt

100 § att undanröja eller 100 § att undanröja eller

ändra det utförda. ändra det utförda.

Kronofogdemyndigheten Kronofogdemyndigheten får

får meddela särskild meddela särskild

handräckning till handräckning till rättelse

rättelse i vad olagligen i vad olagligen skett.

skett. Ansökan om Ansökan om handräckning får

handräckning får göras av göras av en nämnd som

dels allmän åklagare, avses i 39 § första

dels en nämnd som avses stycket samt av en ägare

i 39 § första stycket, eller innehavare av

dels en ägare eller fastighet, som får

innehavare av begagna vägen. I fråga om

fastighet, som får sådan handräckning finns

begagna vägen. I fråga om bestämmelser i lagen

sådan handräckning finns (1990:746) om

bestämmelser i lagen betalningsföreläggande och

(1990:746) om handräckning.

betalningsföreläggande

och handräckning.

 Efterkoms ej föreläggande, som meddelats med stöd av 101 §, skall på anmodan av

länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1991:1676.

6 Förslag till lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649)

 Härigenom föreskrivs ifråga om trafikbrottslagen (1951:649) att 1 § skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §[1]

 Brister vägtrafikant, Brister vägtrafikant,

den som för spårvagn den som för spårvagn eller

eller den som den som någon annanstans

annorstädes än på väg för än på väg för motordrivet

motordrivet fordon i fordon i väsentlig mån i

den omsorg och den omsorg och varsamhet

varsamhet, som till som till förekommande av

förekommande av trafikolycka betingas av

trafikolycka betingas omständigheterna, döms för

av omständigheterna, och vårdslöshet i trafik till

är ej oaktsamheten dagsböter.

ringa, dömes för

vårdslöshet i trafik till

böter.

 Där någon vid förande av Om någon vid förande av

motordrivet fordon motordrivet fordon eller

eller spårvagn ådagalägger spårvagn gör sig skyldig

grov oaktsamhet eller till grov oaktsamhet

visar uppenbar eller visar uppenbar

likgiltighet för andra likgiltighet för andra

människors liv eller människors liv eller

egendom, dömes för grov egendom, döms för grov

vårdslöshet i trafik till vårdslöshet i trafik till

fängelse i högst två år. fängelse i högst två år.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1975:611.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §[1]

 Angående beslag av egendom som avses i 1 § skall vad i allmänhet är stadgat om

beslag i brottmål äga motsvarande tillämpning med följande avvikelser:

 1. Beslagtagen egendom må bevisligen förstöras om dess värde är ringa eller

egendomens förstörande eljest måste anses försvarligt. I annat fall må egendomen

försäljas, spritdrycker, vin eller starköl till det i lagen (1977:293) om handel

med drycker omnämnda partihandelsbolaget, öl till tillverkare av sådan vara och

annan egendom på sätt som med hänsyn till egendomens beskaffenhet finnes

lämpligt. Belopp, som erhållits vid försäljning av beslagtagen egendom,

tillfaller kronan.

 Beslut om förstörande eller försäljning meddelas av undersökningsledaren eller

åklagaren. I fall som avses i 23 kap. 22 § första stycket första punkten

rättegångsbalken får sådant beslut meddelas även av polismyndigheten.

 Går beslag åter och är egendomen jämlikt denna paragraf förstörd eller såld,

skall ersättning av allmänna medel utgå med belopp, som motsvarar egendomens

pris vid försäljning till allmänheten eller eljest finnes skäligt. Beslut om

ersättning meddelas av åklagaren. Är den som drabbats av beslaget missnöjd med

beslut om ersättning, äge han inom en månad från det han erhöll del av beslutet

påkalla rättens prövning därav. Ansökan härom göres vid den domstol, som ägt

upptaga fråga om beslagets bestånd. Ersättning utbetalas av länsstyrelsen efter

framställning av åklagaren.

 2. Vad i 27 kap. 7 §

rättegångsbalken är

stadgat om att åtal

skall väckas inom viss

tid skall ej gälla i

annat fall än då rätten

utsatt sådan tid.

 3. Har förverkande av

beslagtagen egendom ej

förelagts och godkänts i

samband med strafföre-

läggande eller

föreläggande av

ordningsbot och väckes

ej åtal, prövar åklagaren,

huruvida egendomen

skall vara förverkad

enligt 1 §. Förordnande

därom meddelas skrift-

ligen. Den, från vilken

beslaget skett, äger hos

åklagaren anmäla missnöje

med förordnandet inom en

månad från det han erhöll

del därav. Anmäles

missnöje, har åklagaren

att, om ej beslaget

finnes böra hävas, väcka

talan om egendomens

förverkande. Sker det ej

inom en månad från det

anmälan gjorts, skall

beslaget gå åter.

 4. Om polisman 2. Om polisman

verkställer beslag och verkställer beslag och

förelägger förverkande av förelägger förverkande av

den beslagtagna den beslagtagna

egendomen i föreläggande egendomen i föreläggande

av ordningsbot, skall av ordningsbot, skall

anmälan om beslaget göras anmälan om beslaget göras

hos polismyndigheten. hos polismyndigheten.

 5. I fråga om 3. I fråga om

spritdrycker, vin eller spritdrycker, vin eller

starköl, som i strid mot starköl, som i strid mot

gällande bestämmelser gällande bestämmelser

medföres vid offentlig medföres vid offentlig

tillställning, har den tillställning, har den

som tjänstgör som som tjänstgör som

ordningsvakt vid till- ordningsvakt vid till-

ställningen samma rätt ställningen samma rätt att

att taga egendomen i taga egendomen i beslag

beslag som enligt som enligt

rättegångsbalken rättegångsbalken

tillkommer polisen. tillkommer polisen.

 Ordningsvakt som verkställt beslag skall skyndsamt till polismyndigheten göra

anmälan härom och överlämna den beslagtagna egendomen.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1980:582.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

 Härigenom föreskrivs att 16 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

16 §

 När beslag lagts å egendom, som kan antagas vara enligt denna lag förverkad,

skall åklagaren antingen så snart ske kan väcka åtal för brott, som föranlett

beslaget, eller talan vid domstol med yrkande om egendomens förverkande eller

ock förfara på sätt i 21 § sägs.

 Vad i rättegångsbalken är

stadgat om den tid,

inom vilken åtal sist

skall hava väckts, skall

ej äga tillämpning.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

9 Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

 Härigenom föreskrivs att 39 § naturvårdslagen (1964:822) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

39 §[1]

 Har någon överträtt Har någon överträtt beslut

beslut eller föreskrift eller föreskrift som

som avses i 37 § första avses i 37 § första

stycket 1, 2, 4, 6 stycket 1, 2, 4, 6 eller

eller 8 får länsstyrelsen 8 får länsstyrelsen

förelägga honom att åsta- förelägga honom att åstad-

dkomma rättelse. Har i komma rättelse. Har i

fråga om en viss fråga om en viss

fastighet eller fastighet eller byggnad,

byggnad, anordning anordning eller an-

eller anläggning på läggning på annans mark

annans mark ägaren till ägaren till egendomen

egendomen begått över- begått överträdelsen och

trädelsen och övergår övergår egendomen till ny

egendomen till ny ägare, ägare, får denne föreläggas

får denne föreläggas att att vidta rättelse, om

vidta rättelse, om det det inte är oskäligt. Är

inte är oskäligt. Är fråga fråga om överträdelse av

om överträdelse av beslut beslut eller föreskrift

eller föreskrift över över vars efterlevnad

vars efterlevnad kom- kommunal nämnd med stöd av

munal nämnd med stöd av överlåtelse enligt 18 b §

överlåtelse enligt 18 b §utövar tillsyn, tillkom-

utövar tillsyn, tillkom- mer det i stället nämnden

mer det i stället nämnden att meddela sådant

att meddela sådant föreläggande. I beslut om

föreläggande. I beslut om föreläggande får vite sättas

föreläggande får vite ut. Vidare får

sättas ut. Vidare får kronofogdemyndigheten

kronofogdemyndigheten meddela särskild handräck-

meddela särskild hand- ning för att åstadkomma

räckning för att rättelse. Ansökan om

åstadkomma rättelse. handräckning får göras av

Ansökan om handräckning Statens naturvårdsverk,

får göras av allmän länsstyrelsen, den

åklagare, Statens natur- kommunala nämnd som

vårdsverk, länsstyrelsen, handhar naturvårdsfrågor

den kommunala nämnd som eller, i fall där

handhar naturvårdsfrågor kommunal nämnd har att

eller, i fall där kom- meddela föreläggande, av

munal nämnd har att den nämnden. I fråga om

meddela föreläggande, av sådan handräckning finns

den nämnden. I fråga om bestämmelser i lagen

sådan handräckning finns (1990:746) om

bestämmelser i lagen betalningsföreläggande och

(1990:746) om handräckning.

betalningsföreläggande

och handräckning.

 Vid meddelande av föreläggande eller förbud enligt 17 § första stycket, 20 §

eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant

föreläggande eller förbud, skall på anmodan av länsstyrelsen

kronofogdemyndigheten föranstalta om att föreläggande eller förbud följs. Har

någon påbörjat utförandet av ett arbetsföretag som omfattas av samrådsplikt

enligt 20 § innan samråd skett, får länsstyrelsen meddela vitesförbud mot

verksamheten till dess att samrådsärendet har avgjorts.

 En sådan nämnd som avses i 17 § får utsätta vite vid meddelande av föreläggande

enligt 17 § tredje stycket. Detsamma gäller den nämnd som svarar för frågor

enligt 24 §. Efterkoms inte föreläggandet, får nämnden låta genomföra åtgärden

på den försumliges bekostnad.

 I beslut om föreläggande som avses i första, andra eller tredje stycket får

förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga

kraft.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1991:1697.

10 Förslag till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64)

 Härigenom föreskrivs att 7 § narkotikastrafflagen (1968:64) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 §[1]

 Angående beslag av egendom, som kan antagas vara förverkad enligt 6 §, gäller

bestämmelserna om beslag i rättegångsbalken med följande avvikelser.

 Bestämmelsen att åtal

skall väckas inom viss

tid gäller ej i annat

fall än då rätten utsatt

sådan tid. Bestämmelserna i 2 § 1

 Bestämmelserna i 2 § 1 och 3 § lagen (1958:205)

och 3 samt 3 § lagen om förverkande av

(1958:205) om förverk- alkoholhaltiga drycker

ande av alkoholhaltiga m.m. skall tillämpas på

drycker m.m. skall motsvarande sätt då beslag

tillämpas på motsvarande har skett av narkotika

sätt då beslag har skett eller egendom som avses

av narkotika eller i 6 § tredje stycket

egendom som avses i 6 § denna lag. Tiden för att

tredje stycket denna anmäla missnöje skall dock

lag. Tiden för att anmäla räknas från dagen för

missnöje skall dock förordnandet. Regeringen

räknas från dagen för eller den myndighet som

förordnandet. Regeringen regeringen bestämmer med-

eller den myndighet som delar närmare föreskrifter

regeringen bestämmer om förfarandet med

meddelar närmare före- narkotika som tagits i

skrifter om förfarandet beslag.

med narkotika som

tagits i beslag.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1983:363.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1972:435) om överlastavgift att 2 och 3

§§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 2 §[1]

 Har högsta tillåtna axeltryck, boggitryck eller trippelaxeltryck överskridits,

avrundas överlasten för varje axel, boggi eller trippelaxel till närmast lägre,

hela hundratal kilogram. Vidare dras för varje axel av 500 kilogram.

 För återstående överlast (avgiftspliktig överlast) beräknas överlastavgift för

varje axel, boggi eller trippelaxel på följande sätt.

Del av överlasten Överlastavgift

 100-2 000 kg 200 kr. per 100 kg

 2 100-4 000 kg 400 kr. per 100 kg

 4 100-6 000 kg 600 kr. per 100 kg

 6 100-8 000 kg 800 kr. per 100 kg

 8 100 kg och däröver 1 000 kr. per 100 kg

Föreslagen lydelse

 2 §

 Har högsta tillåtna axeltryck, boggitryck eller trippelaxeltryck överskridits,

avrundas överlasten för varje axel, boggi eller trippelaxel till närmast lägre,

hela hundratal kilogram. Vidare dras för varje axel av 1 000 kilogram.

 För återstående överlast (avgiftspliktig överlast) tas överlastavgift ut med

ett grundbelopp om 2 000 kr samt därutöver med ett belopp beräknat för varje

axel, boggi eller trippelaxel på följande sätt.

Del av överlasten Överlastavgift

 100-2 000 kg 400 kr per 100 kg

 2 100-4 000 kg 600 kr per 100 kg

 4 100-6 000 kg 800 kr per 100 kg

 6 100 kg och däröver 1 000 kr per 100 kg

 3 §[2]

 Har högsta tillåtna Har högsta tillåtna

bruttovikt överskridits bruttovikt överskridits i

i fråga om ett fordon fråga om ett fordon som

som inte ingår i ett inte ingår i ett fordons-

fordonståg, fördelas tåg, fördelas överlasten

överlasten lika på lika på fordonets axlar.

fordonets axlar. Överlasten för varje axel

Överlasten för varje axel avrundas därefter till

avrundas därefter till närmast lägre, hela

närmast lägre, hela hundratal kilogram och

hundratal kilogram och minskas sedan med 500

minskas sedan med 300 kilogram. För varje axel

kilogram. För varje axel beräknas härefter över-

beräknas härefter över- lastavgift med

lastavgift med tillämpning av tabellen i

tillämpning av tabellen 2 § andra stycket.

i 2 § andra stycket.

 Bestämmelserna i första stycket äger motsvarande tillämpning i fråga om fordon,

som ingår i fordonståg, när den för tåget tillåtna bruttovikten ej överskridits.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har den avgiftsgrundande färden

ägt rum före ikraftträdandet tillämpas äldre betämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1990:14.

 [2] Senaste lydelse 1990:14.

12 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

 Härigenom föreskrivs att 41 § vapenlagen (1973:1176) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

41 §[1]

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom, som kan antas egendom, som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

40 §, gäller 40 §, gäller bestämmelserna

bestämmelserna om beslag om beslag i

i rättegångsbalken med rättegångsbalken med

följande avvikelser. följande avvikelse.

 1. Av länsstyrelsen Av länsstyrelsen

förordnade jakt- förordnade jakttillsynsmän

tillsynsmän samt samt personal vid

personal vid Kustbevakningen och

Kustbevakningen och Tullverket eller särskilt

Tullverket eller förordnade tjänstemän vid

särskilt förordnade länsstyrelsen har samma

tjänstemän vid rätt att ta egendom i

länsstyrelsen har samma beslag som tillkommer en

rätt att ta egendom i polisman.

beslag som tillkommer

en polisman.

 2. Bestämmelsen att åtal

skall väckas inom viss

tid gäller inte i annat

fall än då rätten utsatt

sådan tid.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1992:1088.

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2-4 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall

vid förverkande skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse Föreslagen

 lydelse

 2 §

 En fråga som avses i 1 § En fråga som avses i 1 §

prövas av tingsrätten prövas, om inte annat

efter särskild talan. Om följer av 3 §, av

inte annat framgår av tingsrätten efter särskild

denna lag, gäller för talan. Om inte annat

sådan talan i tillämpliga framgår av denna lag,

delar reglerna i rätte- gäller för sådan talan i

gångsbalken om åtal för tillämpliga delar

brott på vilket inte kan reglerna i rätte-

följa svårare straff än gångsbalken om åtal för

böter. brott på vilket inte kan

 följa svårare straff än

3 § böter.

 Om talan avser

förverkande av

beslagtagen egendom, får (4 § första stycket)

kungörelsedelgivning av

stämningen ske enligt de

förutsättningar som anges

i 15 § delgivningslagen

(1970:428). Dessa

regler får också

tillämpas, om den mot

vilken talan förs är (4 § fjärde stycket)

okänd.

 Om värdet av den

beslagtagna egendomen

uppskattas till mindre

än tvåtusen kronor, får Utfärdas stämning, skall

delgivning ske genom den mot vilken talan

att stämningen anslås på riktas föreläggas att in-

rättens kansli. ställa sig till

 I stämningen skall den huvudförhandling vid

mot vilken talan riktas påföljd att egendomen

föreläggas att inställa annars kan förklaras

sig till förverkad. Uteblir han,

huvudförhandling vid skall egendomen förklaras

påföljd att egendomen förverkad, om det inte

annars får förklaras framgår att talan är

förverkad. Uteblir han, ogrundad.

skall egendomen

förklaras förverkad, om

det inte framgår att

talan är ogrundad.

4 §[1] 3 §

 Om värdet av Avser saken förverkande

beslagtagen egendom av beslagtagen egendom,

uppskattas till mindre får frågan om förverkande

än en tiondel av det prövas av åklagaren. Om

basbelopp enligt lagen värdet av det som skall

(1962:381) om allmän förverkas uppgår till

försäkring som gällde då betydande belopp eller

beslaget verkställdes, om det finns andra sär-

får åklagaren pröva frågan skilda skäl, skall dock

om förverkande. Ett frågan om förverkande

beslut om förverkande prövas av rätten.

skall meddelas Åklagarens beslut i

skriftligen. Den från fråga om förverkande skall

vilken beslaget har meddelas skriftligen.

skett får hos åklagaren Den som drabbats av be-

anmäla missnöje med för- slaget får hos åklagaren

verkandebeslutet inom anmäla missnöje med

en månad från det han förverkandebeslutet inom

fick del av det. I fall en månad från det att han

som anges i 3 § första fick del av det.

stycket får beslutet

delges genom att det Anmäls missnöje, skall

anslås på rättens kansli. beslutet om förverkande

 Anmäls missnöje, skall inte vidare gälla. Om

beslutet om förverkande åklagaren inte häver be-

inte vidare gälla. Om slaget, skall han väcka

beslaget inte hävs, talan om egendomens

skall åklagaren väcka förverkande. Har talan

talan om egendomens inte väckts inom en månad

förverkande. Har detta från det anmälan kom in,

inte skett inom en månad skall beslaget gå åter.

från det anmälan kom in Uppgår värdet av det som

till åklagaren, skall skall förverkas till

beslaget gå åter. mindre än en tiondel av

 det basbelopp enligt

 lagen (1962:381) om all-

 män försäkring som gällde då

 beslaget verkställdes

 eller saknar egendomen

 saluvärde får också

 polisman besluta om

 förverkande, om det är

 uppenbart att

 förutsättningarna för ett

 förverkande är uppfyllda.

 Därvid gäller andra och

 tredje styckena. Missnö-

 jesanmälan skall dock

 inges till polismyndig-

 heten. Finner polismyn-

 digheten att talan om

 förverkande bör föras,

 skall ärendet överlämnas

 till åklagare.

 Närmare föreskrifter om

 polismans rätt att

 besluta om förverkande

 meddelas av

 Rikspolisstyrelsen.

 4 §

(3 § första stycket) Avser saken förverkande

 av beslagtagen egendom,

 får kungörelsedelgivning

 av beslutet eller

 stämningen ske enligt de

 förutsättningar som anges

 i 15 § delgivningslagen

 (1970:428). Dessa regler

 får också tillämpas, om den

(3 § andra stycket) från vilken förverkande

 sker är okänd.

 Om värdet av den

 beslagtagna egendomen

 uppskattas till mindre än

 en tiondel av det

 basbelopp enligt lagen

 (1962:381) om allmän

 försäkring som gällde då

 beslaget verkställdes

 eller om egendomen

 saknar saluvärde, får

 delgivning ske genom att

 beslutet eller stämningen

 anslås på rättens kansli.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1989:653.

14 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 10 kap. 8 § plan- och bygglagen (1987:10) skall ha

följande lydelse

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

10 kap.

8 §

 Frågor om byggnadsavgift och särskild avgift prövas av byggnadsnämnden.

 Finner byggnadsnämnden

att förutsättningar

föreligger att ta ut

tilläggsavgift på grund

av bestämmelserna i 7 §

första och andra

styckena, skall nämnden Frågor om tilläggsavgift

anmäla förhållandet till prövas av allmän

allmän åklagare. förvaltningsdomstol på

 Frågor om talan av byggnadsnämnden.

tilläggsavgift prövas av Prövningstillstånd krävs

allmän domstol på talan vid överklagande till

av åklagaren. Talan får kammarrätten.

väckas endast om

byggnadsnämnden har

gjort anmälan enligt

andra stycket. I fråga

om sådan talan tillämpas

bestämmelserna i

rättegångsbalken om åtal

för brott på vilket inte

kan följa svårare straff

än böter och om kvarstad

i brottmål.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har talan väckts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

15 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

 Härigenom föreskrivs att 41, 43, 45, 46 och 48 §§ jaktlagen (1987:259) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 41 §

 För att främja viltvården eller andra liknande ändamål som är förenliga med

syftet med denna lag får regeringen meddela föreskrifter om skyldighet för den

som jagar

 1. att betala en årlig avgift (jaktvårdsavgift),

 2. att betala en avgift för vissa slag av vilt som fälls.

 3. att betala en

 särskild avgift för vilt

 som fällts i strid mot

 vad som bestämts i en för

 jakt meddelad licens.

 Avgifter som avses i första stycket 1 skall bilda en fond (jaktvårdsfonden)

som efter regeringens bestämmande får användas för angivna ändamål.

 43 §

 För jaktbrott döms till böter eller fängelse i högst sex månader den som

 1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde

eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter

mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen eller

 2. med uppsåt eller av 2. med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot 3 grov oaktsamhet bryter

§, 31 § första stycket, 32 § mot 3 §, 31 § första

eller mot en föreskrift stycket, 32 § eller mot

som har meddelats med en föreskrift som har

stöd av 25 §, 29 § 1 eller meddelats med stöd av

30 § första stycket. 25 §, 29 § 1 eller 30 §

 första stycket.

 45 §[1]

 Till böter döms den som Till böter döms den som

med uppsåt eller av med uppsåt eller av grov

oaktsamhet oaktsamhet

 1. bryter mot 5 § andra stycket, 6 § första stycket eller 13 §,

 2. underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd

av 26 §, om ansvar för gärningen inte kan ådömas enligt lagen (1951:649) om

straff för vissa trafikbrott,

 3. bryter mot 27 §, om ansvar för gärningen inte kan ådömas enligt brotts-

balken,

 4. underlåter att fullgöra skyldighet enligt 28 § eller vad som åligger honom

enligt 38 § andra stycket,

 5. bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 6 § andra stycket,

29 § 4, 30 § tredje stycket eller 31 § tredje stycket eller

 6. bryter mot 35 § eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 36 §,

37 §, 38 § första stycket, 40 § första stycket eller 41 § första stycket.

 Den som med uppsåt bryter mot 34 § döms till böter.

 Den som i annat fall

än som avses i 43 § 1 med

uppsåt eller av

oaktsamhet åsidosätter

vad som bestämts i en för

jakten meddelad licens

döms till penningböter.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt denna paragraf.

 46 §

 Den som obehörigen tar Den som obehörigen tar

befattning med vilt som befattning med vilt som

han vet eller har skälig han vet eller har skälig

anledning anta har anledning anta har dödats

dödats eller åtkommits eller åtkommits genom

genom jaktbrott eller jaktbrott, döms för

brott som avses i 45 § jakthäleri till böter

tredje stycket, döms för eller fängelse i högst sex

jakthäleri till böter månader.

eller fängelse i högst

sex månader.

 Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid

bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas sådana omständigheter

som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

 48 §

 Om någon har begått Om någon har begått

jaktbrott, jakthäleri jaktbrott eller

eller brott som avses i jakthäleri, skall vilt

45 § tredje stycket, som han kommit över genom

skall vilt som han brottet förklaras

kommit över genom förverkat, om det inte är

brottet förklaras för- uppenbart oskäligt. I

verkat, om det inte är stället för viltet kan

uppenbart oskäligt. I dess värde helt eller

stället för viltet kan delvis förklaras

dess värde helt eller förverkat.

delvis förklaras

förverkat.

 Det som förverkats tillfaller jakträttshavaren i de fall som föreskrivs av

regeringen.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1991:310.

16 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 17 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

3 kap.

17 §[1]

 Om ett byggnadsminne har ändrats i strid mot meddelade skyddsföreskrifter, får

länsstyrelsen förelägga ägaren att återställa ändringen om det är möjligt. Ett

sådant föreläggande får förenas med vite.

 Kronofogdemyndigheten får meddela särskild handräckning för att avbryta

pågående förstörelse av ett byggnadsminne eller för att återställa det. Även i

annat fall får handräckning beslutas, om det behövs för att bestämmelse i detta

kapitel skall efterlevas.

 Ansökan om handräckning Ansökan om handräckning

får göras av länsstyrelsen får göras av länsstyrelsen.

eller allmän åklagare. I I fråga om sådan

fråga om sådan hand- handräckning finns bestäm-

räckning finns melser i lagen

bestämmelser i lagen (1990:746) om betal-

(1990:746) om ningsföreläggande och

betalningsföreläggande handräckning.

och handräckning.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1991:872.

17 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopnings-

medel skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 §

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom som kan antas egendom som kan antas

vara förverkad enligt 5 § vara förverkad enligt 5 §

gäller bestämmelserna i gäller bestämmelserna i

rättegångsbalken, med den rättegångsbalken.

avvikelsen att

bestämmelsen om att åtal

skall väckas inom viss

tid inte gäller i annat

fall än då rätten utsatt

sådan tid.

 Bestämmelserna i 2 § 1 Bestämmelserna i 2 § 1

och 3 samt 3 § lagen och 3 § lagen (1958:205)

(1958:205) om förverk- om förverkande av

ande av alkoholhaltiga alkoholhaltiga drycker

drycker m.m. skall m.m. skall tillämpas på

tillämpas på motsvarande motsvarande sätt då beslag

sätt då beslag har skett har skett av medel som

av medel som avses i 1 § avses i 1 § denna lag.

denna lag. Tiden för att Tiden för att anmäla

anmäla missnöje skall missnöje skall dock räknas

dock räknas från dagen för från dagen för för-

förordnandet. ordnandet.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

18 Förslag till lag om ändring i ordningslagen (1993:1617)

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 31 § och 3 kap. 25 § ordningslagen

 (1993:1617) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 kap.

31 §

 Om en anordnare av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning har

gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i 29 §, får vad som har

uppburits i avgifter eller i någon annan ersättning för att bevista sam-

mankomsten eller tillställningen förklaras förverkat efter vad som kan anses

skäligt. Om ersättningen har utgått i något annat än pengar och om den inte

finns i behåll, får i stället värdet förklaras förverkat.

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom som kan antas egendom som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

första stycket, gäller första stycket, gäller

bestämmelserna i bestämmelserna i

rättegångsbalken om rättegångsbalken.

beslag med den

avvikelsen att bestäm-

melsen om att åtal skall

väckas inom viss tid

inte gäller i annat fall

än då rätten har satt ut

sådan tid.

3 kap.

25 §

 Har en offentlig plats tagits i anspråk för varor eller någon annan egendom i

strid med bestämmelserna i 1 §, får egendomen förklaras förverkad, om det behövs

för att förebygga fortsatt överträdelse och förverkandet inte är oskäligt.

 Vapen som har använts i strid med 6 § första eller andra stycket och ammu-

nition som är avsedd för vapnet, får förklaras förverkade efter vad som kan

anses skäligt.

 Angående beslag av Angående beslag av

egendom som kan antas egendom som kan antas

vara förverkad enligt vara förverkad enligt

första eller andra första eller andra

stycket, gäller be- stycket, gäller be-

stämmelserna om beslag i stämmelserna om beslag i

rättegångsbalken med den rättegångsbalken.

avvikelsen att

bestämmelsen om att åtal

skall väckas inom viss

tid inte gäller i annat

fall än då rätten har satt

ut sådan tid.

 I fråga om beslag och förverkande av spritdrycker, vin eller starköl hos den

som förtär sådana drycker i strid med lokala föreskrifter finns bestämmelser i

lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-06-16

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt en lagrådsremiss den 26 maj 1994 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i brottsbalken,

 2. lag om ändring i rättegångsbalken,

 3. lag om ändring i utsökningsbalken,

 4. lag om ändring i checklagen (1932:131),

 5. lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar,

 6. lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649),

 7. lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande avalkoholhaltiga drycker,

 8. lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling,

 9. lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

 10. lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64),

 11. lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift,

 12. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

 13. lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid

 förverkande m.m.,

 14. lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

 15. lag om ändring i jaktlagen (1987:259),

 16. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

 17. lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissadopningsmedel,

 18. lag om ändring i ordningslagen (1993:1617).

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

 Lars-Johan[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 1 september 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande.