Regeringens proposition

1993/94:214

En ny organisation för lantmäteri- och fastighetsdataverksamhet m.m.

Prop.

1993/94:214

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 30 mars 1994

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]

 Görel[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljö- och naturresursdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en ny organisation för fastighets-

bildning, fastighetsregistrering, fastighetsdataverksamhet samt produktion av

kartor och annan landskapsinformation m.m.Förslaget innebär att Centralnämnden

för fastighetsdata och Lantmäteriverket förs samman till en ny central

myndighet. Överlantmätar-, fastighetsbildnings- och fastig-

hetsregistermyndigheter sammanförs till nya lantmäterimyndigheter med länen som

verksamhetsområden och bl.a. vidgade samordningsuppgifter på

landskapsinformationsområdet. Fastighetsregistreringen avvecklas som fristående

funktion.

 En begränsad bolagisering genomförs nu. En stor del av den uppdragsverksamhet

och produktion som ligger kvar inom myndigheterna skiljs organisatoriskt från

övriga myndighetsuppgifter. Målet är att ytterligare verksamhet skall avskiljas

och bolagiseras eller privatiseras.

 Riktlinjer läggs fast för myndighetsutövningen inom fastighetsbild-

ningsverksamheten. Frågan om huvudmannaskap förutsätts bli föremål för fortsatt

beredning. Något förslag om ändrad organisation för inskrivningsverksamheten

läggs inte fram nu.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Ärendet och dess beredning............... 3

3 Nuvarande verksamhet och organisation.... 3

4 Reforminriktning enligt utredningsdirektiven 4

 4.1 Behov av en samlad översyn........... 4

 4.2 Mål för översynen.................... 6

5 Utredarens förslag i stort............... 7

6 Regeringens ställningstagande i stort.... 8

7 Fastighetsbildning....................... 9

 7.1 Fortsatt handläggning................ 9

 7.2 Principiella riktlinjer.............. 10

8 Fastighetsregistrering................... 20

9 Inskrivningsverksamhet................... 22

10 Organisationsfrågor...................... 23

 10.1Mål för omorganisationen............. 23

 10.2Samband mellan fastighetsfrågor och landskapsinformation 24

 10.3Verksamhetsformer för produktions- och uppdragsverksamhet 26

 10.4Myndighetsorganisation............... 30

11 Genomförandefrågor....................... 36

Bilaga 1 Utredningens sammanfattning av betänkandet Kart- och fastighetsverk-

 samhet i myndighet och bolag (SOU 1993:99)

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 godkänner den av regeringen förordade nya organisationen för lantmäteri-

 och fastighetsdataverksamhet m.m.

2 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] i februari

1993 en särskild utredare med uppgift att lämna förslag om en ny organisation

för fastighetsbildning, fastighetsregistrering, fastighetsdataverksamhet samt

produktion av kartor och annan landskapsinformation m.m. Utredaren skulle även

överväga om inskrivningsverksamheten bör integreras med denna organisation.

 Utredningen, som antagit namnet Lantmäteri- och inskrivningsutredningen, har i

principbetänkandet Kart- och fastighetsverksamhet i myndighet och bolag (SOU

1993:99) redovisat principöverväganden och en huvudstruktur samt en

genomförandeplan. Utredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Miljö- och

naturresursdepartementet (dnr M93/3847/7).

 Utredarens arbete fortsätter i ett andra steg, i vilket han skall undersöka

förutsättningarna för ett ökat samarbete mellan land- och sjökarteverksamheterna

samt behandla frågor om bl.a. författningsändringar och finansieringslösningar.

Uppdraget skall slutredovisas före den 1 juni 1994.

3 Nuvarande verksamhet och organisation

Den nuvarande lantmäteriorganisationen grundar sig bl.a. på ett riksdagsbeslut

år 1970 (prop. 1970:188, bet. 1970:SU208, rskr. 1970:423). Verksamheten är till

större delen statlig men också kommunal.

 Det statliga lantmäteriets huvudsakliga myndighetsuppgifter är att svara för

fastighetsbildning, fastighetsregistrering och framställning av allmänna kartor

och annan landskapsinformation. Lantmäteriet bedriver också uppdragsverksamhet i

form av fastighetsvärdering, kartproduktion, flygfotografering, mätningar m.m.

Verksamheten omsatte budgetåret 1992/93 totalt ca 1 270 miljoner kronor.

 Det statliga lantmäteriet omfattar Statens lantmäteriverk, en överlant-

mätarmyndighet och en fastighetsregistermyndighet i varje län samt 81

fastighetsbildningsmyndigheter. Totalt sysselsattes den 1 juli 1993 ca 3 100

personer, varav ca 900 vid Lantmäteriverket i Gävle.

 I 41 kommuner finns kommunala fastighetsbildningsmyndigheter. Dessa myndigheter

är s.k. specialenheter för frågor som gäller tätbebyggelsens utveckling. Inom 29

av dessa kommuner finns också kommunala fastighetsregistermyndigheter.

 Till lantmäteriverksamhet brukar också räknas kommunal verksamhet med mätning,

beräkning och kartläggning (s.k. MBK-verksamhet) som utförs utan samband med

fastighetsbildningen. Denna verksamhet är av stor omfattning.

 Inskrivning av lagfarter och inteckningar m.m. sker vid inskrivningsmyndigheter

som är knutna till domstolsväsendet. Varje tingsrätt, med några få undantag, har

en inskrivningsmyndighet. Det finns 93 inskrivningsmyndigheter. Under

ytterligare drygt ett år sker registreringen för vissa delar av landet i

fastighetsbok eller tomträttsbok. Böckerna innehåller för varje fastighet

uppgifter om lagfaren ägare, förvärvsdatum, areal, inteckningar m.m. Vid

tingsrätterna arbetar ca 3 500 personer, varav drygt 350 är sysselsatta inom

inskrivningsverksamheten.

 Genom den pågående fastighetsdatareformen införs ett nytt, ADB-baserat

fastighetsdatasystem. Systemet ersätter såväl jord- och stadsregistren hos

fastighetsregistermyndigheterna som de manuella fastighets- och

tomträttsböckerna hos inskrivningsmyndigheterna. Fastighetsdatasystemet kommer

att omfatta hela landet år 1995.

 Centralnämnden för fastighetsdata (CFD) har huvudansvaret för genomförandet av

fastighetsdatareformen. Arbetet bedrivs i samverkan med främst Domstolsverket

och Lantmäteriverket, vilka är centralmyndigheter för inskrivnings- respektive

fastighetsregistermyndigheterna. Verksamheten vid Centralnämnden för

fastighetsdata är i huvudsak lokaliserad till Gävle och sysselsätter ca 200

personer. Även kommunerna har en viktig roll i fastighetsdatasystemets

uppbyggnad, bl.a. när det gäller dess plan- och adressregister.

4 Reforminriktning enligt utredningsdirektiven

4.1 Behov av en samlad översyn

Den nuvarande organisationen på lantmäteriområdet är från början av 1970-talet.

Då förstatligades i princip fastighetsbildningen och fastighetsregistreringen.

Ett 40-tal större kommuner bedömdes dock kunna svara för fastighetsbildningen

genom specialenheter för tätbebyggelseutveckling. Detsamma gällde ett 30-tal

kommuner beträffande fastighetsregistreringen. En sammanslagning av dåvarande

Lantmäteristyrelsen och Rikets allmänna kartverk (prop. 1973:1 bil. 14, bet.

1973:CU3, rskr. 1973:36) gjordes 1974.

 Någon större förändring av organisationen har därefter inte skett med undantag

av att det statliga lantmäteriet övertog den statligt bedrivna

fastighetsregisterverksamheten från länsstyrelserna den 1 juli 1990 (prop.

1988/89:154, bet. 1989/90:BoU4, bet. 1989/90:BoU9, rskr. 1989/90:89). Dessutom

har Centralnämnden för fastighetsdata successivt utvecklats som central

myndighet för fastighetsdataverksamheten i takt med fastighetsdatasystemets

tillväxt och ökade användning.

 Inskrivningsverksamheten fick sin nuvarande organisation i början av

1970-talet. Verksamheten var även dessförinnan knuten till domstolarna. Redan då

diskuterades om en annan organisation vid sidan av domstolsväsendet skulle kunna

ta hand om inskrivningsverksamheten. Ställningstagandet blev emellertid att

inskrivningsväsendet också i fortsättningen borde vara knutet till domstolarna

(prop. 1970:20 del B 1 s. 494f.). Det uteslöts dock inte att organisationsfrågan

senare kunde prövas på nytt.

 I departementspromemorian Domstolarna i framtiden - en idéskiss (Ds 1989:2)

diskuterades inskrivningsverksamhetens framtida hemvist. Det konstaterades att

minst två skäl talade mot att förändra huvudmannaskapet för verksamheten. För

det första ansågs att ett slutförande av fastighetsdatareformen bäst

säkerställdes med nuvarande organisation. För det andra fanns, ansågs det, ingen

myndighet som organisatoriskt och kompetensmässigt var mogen att omedelbart ta

över inskrivningsärendena. Domstolsutredningen har i sitt betänkande Domstolarna

inför 2000-talet (SOU 1991:106) tagit upp frågan och uttalat att det fortsatta

arbetet på detta område nu bör bedrivas med utgångspunkt i att in-

skrivningsväsendet på sikt skiljs från domstolsväsendet. Utredningen fann

emellertid att tiden ännu inte var mogen för ett slutgiltigt ställningstagande i

frågan.

 Lantmäteri-, fastighetsdata- och inskrivningsverksamheterna omfattar tre

chefsmyndigheter och 292 regionala och lokala myndigheter. Organisationen såväl

på central, regional som lokal nivå upplevs därmed som splittrad och oklar samt

svår att överblicka och förstå. Gränsdragningen inom framför allt

lantmäteriverksamheten är i många fall otydlig mellan myndighets- och

uppdragsverksamhet.

 Det delade huvudmannaskapet, dvs. uppgiftsfördelningen mellan stat och kommun,

för fastighetsbildnings- och fastighetsregistreringsverksamhet är enligt

direktiven en kompromisslösning. Den leder ibland till konflikter samt till att

utveckling och förändring sker långsammare än vad som är önskvärt. Vissa delar

av verksamheten präglas av kostnads- och finansieringsproblem.

 Den tekniska utvecklingen har inneburit och innebär framöver att möjligheter

fortlöpande öppnas till effektivisering och rationalisering. Detta leder bl.a.

till nya tillämpningar med åtföljande möjlighet till kvalitetshöjning. Denna

utveckling leder även till krav på differentiering och specialisering. Det är

angeläget att dessa möjligheter tas till vara. Det innebär att ett väl

strukturerat och sammanhållet förändringsarbete bör komma till stånd.

Myndighetsorganisationen är inte i alla avseenden sådan att förnyelsearbetet

påskyndas.

 Kraven på opartiskhet inom lantmäterisektorn har fått en ökad aktualitet under

de senaste åren i såväl statlig som kommunal verksamhet. Det statliga

lantmäteriets uppdragsverksamhet har ökat både beträffande volym och

produktsortiment. Det är numera inte ovanligt att lokala kontor har omkring

hälften av verksamheten baserad på uppdrag. Det förhållandet att det statliga

lantmäteriet på uppdrag gör utredningar m.m. som sedan kan åberopas av en part

vid en förrättning har uppmärksammats vid den nyligen gjorda översynen av

fastighetsbildningslagen (prop. 1991/92:127 s. 49). Detta förhållande har också

påpekats av Lantbrukarnas Riksförbund.

 Den statliga lantmäteriorganisationen håller i regel isär de skilda

verksamheterna på ett bra sätt. Förhållandet att klienten ena stunden får

tjänster utförda på kommersiella grunder och i andra sammanhang möter samma

organisation som beslutande myndighet inger dock betänkligheter från

rättssäkerhetssynpunkt.

 En liknande problematik är aktuell även i kommuner med kommunal

fastighetsbildningsmyndighet. Kommunala fastighetsbildningsmyndigheter

handlägger förrättningar där kommunen är sakägare eller på annat sätt är

intressent. Dessa frågor utgör också en anledning till att en ny lösning bör

prövas för fastighetsbildningen i kommunerna.

 Det är angeläget att kostnaderna sänks för att tillgodose behovet av mark för

bebyggelse, infrastruktur och andra angelägna ändamål. Detta gäller inte minst

inför genomförandet av satsningar på vägar, järnvägar m.m. under de närmaste

åren. Det är angeläget för alla parter att förfarandet är effektivt, dvs.

kännetecknas av kvalitet, snabbhet, enkelhet, rättssäkerhet och låga kostnader.

Detta förutsätter bl.a. ett förrättningsförfarande som präglas av opartiskhet

och hög kompetens. Nuvarande förhållanden och utveckling riskerar emellertid att

leda till att förfarandet förlorar förtroende och ersätts med mera komplicerade

och kostsamma avtals- eller domstolsprocedurer.

4.2 Mål för översynen

I direktiven anges följande mål för översynen.

 Det övergripande målet bör vara att i ett samhällsekonomiskt perspektiv utforma

en organisation som främjar effektiv fastighetsmarknad och rationell

markanvändning samt god försörjning med kartor och annan landskapsinformation.

 Organisationen skall präglas av kvalitet, effektivitet och kompetens.

Ansvarsroller skall vara klara. Organisationen skall vara utformad så att den

underlättar fortlöpande rationalisering och utveckling. De totala kostnaderna

skall minskas.

 Den nya organisationen skall vara logiskt och konsekvent uppbyggd. Den skall

vara enkel och tydlig. Den skall så långt som möjligt vara enhetlig över hela

landet. För myndighetsutövning skall ett delat huvudmannaskap undvikas.

 En decentraliserad och marknadsanpassad organisation skall eftersträvas. Den

skall präglas av kundnärhet och god service. Organisationen bör bestå av få

nivåer.

 Myndighetsutövning skall i princip skiljas från uppdragsverksamhet. Översynen

skall främja rättssäkerhet i myndighetsutövningen samt lägga grund för ökad

konkurrens inom övrig verksamhet.

5 Utredarens förslag i stort

I principbetänkandet föreslås att närmare 300 myndigheter förs samman till ett

kart- och fastighetsverk samt 24 regionala myndigheter för kartor och

fastigheter. Dessutom föreslås att ett bolag bildas för uppdragsverksamhet och

produktion. Den nya organisationen föreslås träda i kraft den 1 juli 1995.

 De regionala myndigheterna för kartor och fastigheter föreslås ansvara för

regionalt och lokalt bedrivna myndighetsuppgifter för fastighetsbildning,

fastighetsregistrering, inskrivning, överlantmätarfunktioner samt för verksamhet

med kartor och annan landskapsinformation. Myndigheterna avses få en i

förhållande till dagens lantmäteriorganisation förstärkt juridisk kompetens. De

föreslås också få en förstärkt roll som samordnare vad gäller

landskapsinformation. De skall, enligt utredaren, kunna bedriva verksamhet vid

lokala kontor.

 Ett nytt verk, Kart- och fastighetsverket, föreslås bli central myndighet för

verksamhetsområdet och för de regionala myndigheterna. Detta medför att

verksamhet vid Statens lantmäteriverk, Centralnämnden för fastighetsdata och

viss mindre del av Domstolsverket samlas i en organisation. Verket föreslås

lokaliseras till Gävle.

 Ett bolag, Svenskt Lantmäteri AB, föreslås överta den nuvarande

uppdragsverksamheten samt huvuddelen av produktionen av allmänna kartor och

vissa förrättningsförberedelser. Verksamheten förutsätts bl.a. omfatta

anslagsfinansierad produktion och uppdragsproduktion inom

landskapsinformationsområdet, fastighetsekonomisk och fastighetsrättslig

verksamhet samt lokal mätning, beräkning och kartläggning. Bolaget föreslås få

sitt huvudkontor i Gävle. Produktionen kommer emellertid att i stor utsträckning

vara förlagd lokalt och regionalt. Staten blir ensam ägare.

 I stora drag innebär förslaget att utvecklingsverksamheten och de

produktionsresurser som finns i dag, framför allt inom det statliga

lantmäteriet, fördelas mellan de nya myndigheterna och bolaget. Tjänsteexporten

föreslås även i fortsättningen bedrivas i ett separat försäljningsbolag,

Swedesurvey AB, som är knutet till myndigheten.

 De positiva effekterna är enligt utredaren bl.a. bättre möjligheter till

styrning, förstärkning av rättssäkerheten, ökad konkurrens och offentliga

kostnadsminskningar. Genomförandet medför kostnader av engångs- eller

övergångskaraktär som exempelvis flyttning och utbildning.

 Förslaget har utformats med utgångspunkten att tillgång till lokalt förankrad

lantmäteri- och inskrivningsservice skall tryggas på huvuddelen av de platser

där verksamheten finns representerad i dag. Sysselsättningseffekterna bedöms av

utredaren bli förhållandevis begränsade. Totalt rör det sig enligt utredaren om

en reducering med ca 10 procent av personalen under loppet av flera år.

6 Regeringens ställningstagande i stort

Regeringens förslag: Arbetet med att förändra organisationen för lantmäteri- och

fastighetsdataverksamheten inleds. Centralnämnden för fastighetsdata och

Lantmäteriverket förs samman till en ny central myndighet. Överlantmätar-, fas-

tighetsbildnings- och fastighetsregistermyndigheter sammanförs till nya

lantmäterimyndigheter med länen som verksamhetsområden och bl.a. vidgade samord-

ningsuppgifter på landskapsinformationsområdet. Fastighetsregistreringen

avvecklas som fristående funktion. En begränsad bolagisering genomförs nu. En

stor del av uppdragsverksamheten och produktionen ligger kvar inom myndigheterna

men hålls organisatoriskt åtskilda från övriga myndighetsuppgifter. Målet är att

ytterligare verksamhet skall avskiljas och bolagiseras eller privatiseras.

Riktlinjer läggs fast för myndighetsutövningen i första hand inom

fastighetsbildningsverksamheten. Frågan om huvudmannaskap förutsätts bli föremål

för fortsatt beredning. Något förslag om ändrad organisation för

inskrivningsverksamheten läggs inte fram nu.Utredarens förslag: Utredaren har

föreslagit en ny organisation inom fastighets- och kartområdet, innefattande

även inskrivningsväsendet. Omorganisationen innefattar en långtgående

bolagisering av verksamheter som nu bedrivs av myndigheter, förändringar i

fastighetsbildningens verksamhetsformer och organisation samt en avveckling av

de särskilda fastighetsregistermyndigheterna.

Remissinstanserna: Det finns en stark uppslutning bakom utredarens förslag om

renodling av myndighetsrollen och om en förenklad organisation. Avvecklingen av

fastighetsregistermyndigheterna tillstyrks liksom förslagen om en förstärkt

samordning av kart- och registerverksamhet, inte minst på regional nivå.

Majoriteten av remissinstanserna är däremot negativ till förslagen beträffande

fastighetsbildningsverksamheten och till en ändring av inskrivningsverksamhetens

organisatoriska hemvist.

Skälen för regeringens förslag: Utredaren konstaterar - mot bakgrund av att

flera förändringsförslag inom området aktualiserats under ganska lång tid utan

att leda till genomförande - att tiden nu inte bara är mogen utan den rätta för

att företa önskvärda förändringar i organisationsstrukturen. Även om - som

framgår av vissa delar av det följande - en så långtgående förändring som den

utredaren har föreslagit inte bör genomföras nu i ett steg, bedömer regeringen

det angeläget att vissa grundläggande förändringar kommer till stånd.

Regeringen har tagit fasta på den breda enighet som finns i grundläggande frågor

om myndighetsrollen och om vikten av en väl fungerande fastighetsbildning samt

en tillfredsställande försörjning med information om fastigheter, byggnader och

om landskapet i form av register, kartor och databaser. Detta anknyter till den

utgångspunkt i direktiven som utvecklats i utredningsbetänkandet, nämligen att

de aktuella verksamheterna utgör en viktig del av samhällets grundläggande

infrastruktur.

Regeringen ansluter sig till utredningens uppfattning att en väl fungerande och

samlad organisation för denna infrastruktur är av grundläggande - och växande -

samhällsekonomisk betydelse. De konkreta organisationsförslag som läggs fram

präglas av denna grundsyn. Förslagen innebär en förenkling i förhållande till

dagens myndighetsstruktur och medför goda rationaliseringsmöjligheter.

Utredaren har understrukit att hans förslag har utgått från en helhetssyn på

området. Detta synsätt har understrukits av många remissinstanser och blir

angeläget att vidmakthålla även med den handlingslinje som regeringen nu

förordar. Som utredningen framhållit bör delfrågorna inte bedömas snävt och i

ett kortsiktigt perspektiv. En dynamisk syn på överordnade samband och längre

utvecklingsperspektiv bör prägla överväganden om organisationsförändringar m.m.

Detta bör bl.a. kunna ligga till grund för en lokalt förankrad verksamhet.

Ett sådant samlat grepp över området kräver att riktlinjer läggs fast gemensamt

för de organisatoriska förändringar som föreslås nu och för förändringar som bör

göras först senare. Dessa riktlinjer bör vara så stabila och långsiktiga som

möjligt. De bör därför enligt regeringens mening få en parlamentarisk förankring

genom behandling i riksdagen.

7 Fastighetsbildning

7.1 Fortsatt handläggning

Regeringens bedömning: Frågan om huvudmannaskapet för fastighetsbildningen m.m.

bör bli föremål för ytterligare beredning. Principiella riktlinjer anges för

detta. Utredarens förslag: Utredaren har lagt fram förslag om

ett enhetligt statligt huvudmannaskap kombinerat med ett administrativt

förfarande för fastighetsbildning inom detaljplan. De kommunala fastighetsbild-

ningsmyndigheterna avskaffas.

Remissinstanserna: Ett 75-tal remissinstanser är kritiska mot införandet av ett

administrativt förfarande. Dit hör de större kommunerna. Ett 30-tal instanser,

framför allt en del mellanstora kommuner med egen mätningsorganisation, ser

positivt på förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Ett ställningstagande till utredarens förslag

om fastighetsbildningen berör flera var för sig komplicerade frågor: synen på

s.k. förrättningsförberedelser, det föreslagna administrativa förfarandet för

viss fastighetsbildning samt frågan om statligt eller kommunalt huvudmannaskap.

Det finns också ett nära samband med de kostnads- och finansieringsfrågor som

utredningen fortsätter att arbeta med under den nu pågående andra etappen av

utredningsarbetet.

Enligt regeringens mening bör frågorna om fastighetsbildning, huvudmannaskap

m.m. bli föremål för bl.a. fortsatt beredning i samråd med företrädare för

Svenska kommunförbundet och berörda centrala myndigheter. Regeringen lägger

därför nu fram principiella riktlinjer för det fortsatta arbetet med dessa

frågor.

7.2 Principiella riktlinjer

Regeringens förslag: Rättssäkerheten bör utgöra grunden för en reformerad

organisation. Den myndighet som handhar fastighetsbildning bör så långt möjligt

vara obunden av andra statliga eller kommunala intressen. Fastighetsbildningen

bör i sin helhet betraktas som myndighetsutövning. Vissa förrättningsmoment,

främst av kart- och mätningsteknisk art, bör emellertid kunna utföras av

kommunala mätningsorgan eller upphandlas i konkurrens.

Något administrativt förfarande med den utformning utredaren föreslagit bör inte

komma i fråga, men alla möjligheter till rationaliseringar och förenklingar bör

tas tillvara. Fastighetsbildningsorganisationen bör vara decentraliserad.

Utredarens förslag: Utredaren betonar vikten av att fastighetsbild-

ningslagstiftningen tillämpas på ett så rättsenligt, aktivt, opartiskt och

effektivt sätt som möjligt.

Utredaren föreslår att sådana delar av förrättningsförfarandet som enligt hans

mening inte avser myndighetsutövning - under konkurrens - bör kunna utföras av

berörd kommun, av en fristående uppdragsorganisation eller på konsultbasis.

Utredaren föreslår att förrättningsförfarandet i enkla och okomplicerade fall

ersätts med ett administrativt förfarande. Syftet med förfarandet är bl.a. att

förenkla det fastighetsrättsliga genomförandet och hålla samman plan- och

byggprocessen på ett rationellt sätt.

Remissinstanserna: Många remissinstanser har tagit fasta på utredarens

synpunkter om rättssäkerheten. Många kommuner hävdar emellertid att frågorna om

obundenhet har tillmätts för stor vikt. Kritiska synpunkter förs fram i första

hand när det gäller utredarens syn på förrättningsförberedelser och förslaget om

ett administrativt förfarande.

Skälen för regeringens förslag: Det är uppenbart att förutsättningarna för

fastighetsbildningsverksamheten präglas av splittring och osäkerhet. Det är

därför en grundläggande uppgift att lägga fast de principer och riktlinjer som

bör gälla i dessa frågor. Detta bör vara en bas för strategier och

handlingslinjer i såväl kortare som längre perspektiv.

Bakgrund och huvudproblem

Svensk fastighetsbildning har flera unika drag vid en jämförelse med

fastighetsbildningen i de flesta andra länder. Förfarandet skiljer sig också

från domstolsprocessen och från typiska administrativa förfaranden. Förfarandet,

så som det utformades i 1972 års fastighetsbildningslag (1970:988), medger en

långt gående anpassning av handläggningen efter vad som behövs i det enskilda

ärendet. Lagen erbjuder smidiga och rationella instrument för att genomföra

planer och projekt av intresse ur allmän eller enskild synvinkel.

Fastighetsbildning görs som en officiell förrättning med stöd av en enhetlig

lagstiftning, utan åtskillnad mellan stad och landsbygd, och av ett enda slag av

myndighet - fastighetsbildningsmyndigheten. Fastighetsbildning sker till helt

övervägande del på initiativ av fastighetsägare.

Fastighetsbildningslagen åtföljdes under 1970-talet av anläggningslagen

(1973:1149) och ledningsrättslagen (1973:1144) med samma förfaranderegler.

Sammantaget tillskapades därigenom ett lagkomplex - senare utvecklat ytterligare

- med effektiva genomförandeinstrument och ökade möjligheter att

förrättningsvägen lösa sådana mera komplicerade frågor som tidigare inte kunnat

klaras på ett tillfredsställande sätt eller hade krävt ett omständligare

förfarande.

Erfarenheterna från tillämpningen av fastighetsbildningslagstiftningen är goda.

De nya genomförandeinstrumenten har efter hand kommit till allt större

användning och har, bl.a. på grund av sin smidighet, i betydande utsträckning

kommit att komplettera eller ersätta andra procedurer när det gäller att

genomföra projekt samt detaljplaner och fastighetsplaner enligt plan- och

bygglagen. Inte minst kommunerna har använt sig av förrättningar för att få

tillgång till mark i samband med exploatering. Opartiska utredningar genomförs

inom förrättningens ram. Vid andra förfaranden görs ofta flera partsutredningar

som måste ställas mot varandra. Förhandlingen mellan parter kan underlättas om

den, som i en förrättning, sker under opartisk ledning. Det kan således kon-

stateras att förrättningsformen är rationell och innebär att samhällets

kostnader för att hantera frågor om markåtkomst är låga.

Förrättningsformens fördelar kan trots detta motverkas av att förrätt-

ningskostnaderna upplevs som höga. Uppfattningen kan förstärkas i

markåtkomstfallen av att parterna bortser från kostnaderna för att utreda och

förhandla själva.

Ett uttalat problem på fastighetsbildningsområdet är fördelningen mellan

statligt och kommunalt huvudmannaskap. Denna fråga har under en lång följd av år

präglats av intressemotsättningar och låsningar med negativ inverkan även på

andra delar av lantmäteri- och kartverksamheten.

Staten har ett grundläggande ansvar för fastighetsbildningen och för en säker

och enhetlig registrering av fastigheter. Detta innefattar att svara för att de

rådande systemen för redovisningen av fastighetsindelningen och andra

rättsförhållanden som är knutna till den fasta egendomen ger den självklara

demokratiska rätten till en tillräcklig trygghet i besittning och disposition av

egendomen. Utifrån detta ställs höga krav på kompetens hos den personal som

verkar inom fastighetsbildning och fastighetsregistrering, i synnerhet med

avseende på beslutsfattandet. Fastighetsbildning och fastighetsregistrering har

hittills, under vissa förutsättningar, kunnat överlämnas till en kommun som så

önskat.

Från kommunalt håll har i olika sammanhang hävdats att den berörda kommunen

borde få ett starkare inflytande på frågan om huvudmannaskap för

fastighetsbildning inom kommunen än som nu varit fallet. Man har därvid hänvisat

bl.a. till principen om kommunalt självstyre och till behov av att inordna

fastighetsbildningen i den kommunalt styrda plan- och byggprocessen.

Åtskilliga kommuner har i sina remissvar framfört att varje kommun borde få

avgöra om fastighetsbildning inom kommunen skall bedrivas under statligt eller

kommunalt huvudmannaskap. Svenska kommunförbundet och ett flertal enskilda

kommuner har också framfört att kommuner bör kunna få samverka om

fastighetsbildning och även ges frihet att välja att upphandla

fastighetsbildning. Det hävdas att en sådan ordning skulle främja en effektiv

konkurrens. I en tidigare framställning till regeringen från Svenska

kommunförbundet har den reservationen lämnats att rättssäkerhetsaspekter, bl.a.

avseende opartiskhet, saklighet och tillförlitlighet, inte får sättas på

undantag.

Det rör sig här alltså om en avvägning mellan överordnade statliga intressen,

där rättssäkerheten är en viktig utgångspunkt, och kommunernas önskemål om bästa

möjliga samordning av plan- och byggprocessen. Spänningarna är naturliga i

brytningen mellan administrativ och judiciell hantering av frågorna.

Det finns inga enkla lösningar på problemen. Det finns sannolikt inte heller

några enhetliga lösningar, bl.a. beroende på de stora skillnaderna i bebyggelse-

och kommunstruktur. Utredningsarbetet och remissbehandlingen har bekräftat dessa

slutsatser. Problemen i umgänget mellan stat och kommun bör dock inte

överdrivas. I de flesta fallen fungerar samarbetet bra.

Inte desto mindre är det angeläget att lösa dessa problem, bl.a. för att de i

vissa sammanhang belastar verksamheten. Det är viktigt med ett konstruktivt

samarbete mellan stat och kommun i gemensamma uppgifter på fastighets- och

landskapsinformationsområdet. Det gäller bl.a. vid ajourhållningen av kartor och

register samt vid gemensamma insatser på det geodetiska området, inkl.

utnyttjandet av satellitteknik. Ömsesidig tillgång till information blir allt

viktigare.

Som har framgått av det föregående bör frågan om kommunalt huvudmannaskap för

fastighetsbildning och fastighetsregistrering bli föremål för fortsatt

beredning. I det följande läggs fram förslag till riktlinjer för arbetet.

Rättssäkerhet och obundenhet i myndighetsutövningen

Fastighetsindelningen är ett underlag för äganderätten till fast egendom och de

rättsliga befogenheterna att utnyttja marken. Den är därmed också en av

grundstenarna i marknadshushållningen och vårt demokratiska samhällssystem. Den

utgör även en grund för samhällsplaneringen och miljöarbetet och det sakägar-

och medborgarinflytande som lagstiftningssystemet bygger på.

Rättssäkerheten är en given utgångspunkt för myndighetsutövning och för

organisatoriska åtgärder som rör denna. Myndighetsutövningen är omgärdad av

bestämmelser och rutiner som skall garantera rättssäkerhet och obundenhet.

Medborgarnas förtroende för myndigheterna är - som en komponent i

rättssäkerheten - en förutsättning för effektiv myndighetsutövning. Hur en

myndighet uppträder inom och vid sidan av myndighetsutövningen har stor

betydelse för detta förtroende.

Den organisation som byggdes upp på 1970-talet på grundval av den nya

fastighetsbildningslagen har enligt regeringens bedömning i hög grad motsvarat

kraven på en god rättssäkerhet. En viss tendens till successivt minskad

uppmärksamhet på rättssäkerhetsaspekterna kan emellertid noteras. Det

förhållandet att det statliga lantmäteriet i ökande utsträckning kommit att på

uppdrag göra utredningar och värderingsutlåtanden som sedan kan åberopas av part

vid en förrättning är ett exempel på detta, vilket har uppmärksammats bl.a. vid

en nyligen gjord översyn av fastighetsbildningslagen och nu även påpekats vid

remissbehandlingen. Förändringar under de senaste åren i den kommunala orga-

nisationen har i några fall lett till att den kommunala fastighetsbild-

ningsmyndigheten inordnats under samma kommunala nämnd som är organ för

markexploatering och fastighetsförvaltning. Sådana förändringar kan föranleda

tvivel om en strikt hållning.

I förrättningar som handläggs av kommunala fastighetsbildningsmyndigheter

förekommer också att kommunen är sakägare eller på annat sätt intressent.

Kommunal handläggning kan därvid te sig svårbegriplig i vart fall för den

sakägare som i en sådan förrättning har ett intresse som står mot kommunens.

Ovannämnda förändringar i den kommunala organisationen medför ökade risker för

sådana partsförhållanden. Förhållandet torde också ha bidragit till att

förrättningsformen inte kommit att utnyttjas så aktivt när det gäller

förhandlingar och värdering inom förrättningens ram som skulle kunna vara fallet

vid ett oberoende huvudmannaskap.

Med anledning av vad som sägs i utredningsdirektiven och utredningen om

rättssäkerheten i myndighetsutövningen har i yttranden från många kommuner, som

är huvudmän för fastighetsbildning, hävdats att frågan om bindning till kommunen

som part är helt oproblematisk.

Regeringen kan inte instämma i detta. Även om de ovan nämnda förhållandena inte

tar sig så direkta uttryck att jäv åberopas i enskilda ärenden, bör grunderna

för kritiken i fråga om myndigheternas obundenhet undanröjas. Därigenom främjas

både myndighetsutövningen och den uppdragsservice som efterfrågas inom

lantmäteriområdet. Rättssäkerhetsaspekterna bör hållas ständigt aktuella som en

given utgångspunkt för verksamheten. I detta perspektiv kan det inte undvikas

att det ovan redovisade, massivt framförda, kommunala synsättet inger vissa

betänkligheter.

Förrättningsförfarandet

Utredningen och ett stort antal remissinstanser har uppehållit sig vid

förrättningsförfarandets användbarhet för aktiv fastighetsbildning och för

plangenomförande inom tätorterna. Det råder stor enighet om att man bör värna om

förrättningsförfarandet och dess integritet och om att en utveckling mot nya

tillämpningar bör eftersträvas. Flera remissinstanser understryker hur viktigt

det är att den karaktär av judiciellt förfarande bibehålls som all

fastighetsbildning har alltsedan fastighetsbildningslagen tillkomst år 1972.

Utredaren har lämnat ett förslag till ett nytt s.k. administrativt förfarande

för fastighetsbildning. Den föreslagna ordningen innebär att all

fastighetsbildning inte längre skall genomföras genom ett enhetligt förfarande.

Från kommunalt håll har i olika sammanhang hävdats att fastighetsbildningen är

ett av flera i huvudsak tekniska inslag i plan- och byggprocessen och att den

judiciella utgångspunkten bör ges en mindre tyngd. Därmed ifrågasätts om

nuvarande principer i fastighetsbildningslagstiftningen skall bestå eller om de

i något avseende bör ändras.

Förslaget om ett administrativt förfarande tar sikte på ett helt nytt förfarande

för fastighetsbildning, avsett att tillämpas huvudsakligen inom planlagda

områden. Till ansvarig myndighet föreslås kommunens myndighet för frågor enligt

plan- och bygglagen (1987:10). Statlig fastighetsmyndighet förutsätts sköta all

övrig fastighetsbildning, dock med upphandling av en stor del av

förrättningsarbetet. De kommunala fastighetsbildningsmyndigheterna föreslås bli

avvecklade.

Utredarens förslag i dessa delar har granskats ingående av remissinstanserna. De

har fått ett blandat mottagande. I många remissvar har förslaget om

administrativt förfarande avstyrkts som principiellt felaktigt och inte ägnat

att förenkla utan snarare komplicera plan- och byggprocessen. Vidare påpekas att

antalet myndigheter och konsulter som kan komma att arbeta med

fastighetsbildning blir mycket stort, vilket skulle strida mot de i direktiven

angivna målen om en enkel och tydlig organisation. I många andra svar har

förslagen tillstyrkts, ofta med motiveringar om kommunalt självbestämmande och

synen på fastighetsbildningen som en tekniskt betonad del i plan- och

byggprocessen. Frågan om administrativt förfarande har kopplats nära ihop med

huvudmannaskapsfrågan, särskilt i yttranden från kommuner.

Regeringen anser att önskemål om en viss organisationsform inte bör få styra

lagstiftningens utformning på så grundläggande punkter som det är fråga om i

utredningsförslaget om administrativt förfarande. Önskvärda förenklingar bör

kunna åstadkommas med betydligt mindre ingrepp i regelsystemet. Denna fråga bör

därför beredas ytterligare.

Några remissorgan har föreslagit att länsstyrelsen i stället för den föreslagna

regionala kart- och fastighetsmyndigheten bör svara för bl.a.

fastighetsbildning. Detta tillsammans med utredningsförslaget om kommunal nämnd

som lämpligt organ för viss fastighetsbildning aktualiserar frågan om

planmyndigheternas roll i fastighetsbildningen.

Plan- och bygglagen och fastighetsbildningslagstiftningen har vissa samband med

varandra men är också klart skilda åt till sina karaktärer. Plan- och bygglagen

innehåller bestämmelser som från allmän synpunkt och grannelagssynpunkt reglerar

hur mark får användas och bebyggas. Genom planer eller bygglov anges inom vilken

ram mark får nyttjas bl.a. för bebyggelse. Planer kan också ligga till grund för

inlösen av mark för allmänna och enskilda ändamål.

Mark och rättigheter inom gällande plan kan lösas på frivillig grund men också

tvångsvis. I ingetdera fallet kan en sådan åtgärd genomföras med

fastighetsbildande verkan enbart med tillämpning av plan- och bygglagen. Det

fastighetsrättsliga plangenomförandet, såsom bildande och förändring av

fastigheter, beslutas av fastighetsbildningsmyndighet eller, i vissa fall,

domstol. Dessa organ fastställer också ersättning till fastighetsägare för

inlösen och intrång.

I likhet med vad några remissinstanser, däribland Falu tingsrätt, Tekniska

högskolan i Stockholm, Sveriges advokatsamfund och Halmstads kommun, påpekat om

myndigheternas olika roller anser regeringen att den nuvarande rollfördelningen

mellan planmyndigheter och fastighetsbildningsmyndigheter bör bestå.

Länsstyrelser och kommunala myndigheter har att vid fastighetsbildning företräda

allmänna intressen. Det är viktigt att denna roll utövas effektivt. Det är också

viktigt att fastighetsbildningsmyndighetens avvägning mellan olika intressen i

förrättningarna kan göras opartiskt och obundet. Planmyndigheternas och

fastighetsbildningsmyndigheternas roller kan inte förenas i en och samma myn-

dighet. Det är därför olämpligt att länsstyrelse eller kommunal nämnd vid sidan

av sina uppgifter som företrädare för allmänintressena också beslutar om

fastighetsbildning.

Sammanfattningsvis anser regeringen att de förhållanden under vilka

lagstiftningen ursprungligen förutsattes verka inte har förändrats på något

avgörande sätt. Grundsynen på fastighetsbildningen som ett instrument med

väsentliga drag av judiciellt förfarande som hanteras av oberoende myndighet bör

ligga fast. Tillämpningen av förfarandet bör dock kunna varieras på så sätt att

man t.ex. tar hänsyn till att en stor mängd ärenden är av enkel beskaffenhet.

Det torde finnas goda möjligheter att effektivisera och förbilliga

fastighetsbildningen.

Regeringen anser det nödvändigt att förrättningsverksamheten håller en hög

kvalitet för att bl.a. trygga rättssäkerheten. Förrättningslantmätarna bör för

att upprätthålla den kompetens som krävs i rättsligt och tekniskt hänseende vara

sysselsatta praktiskt taget uteslutande med denna verksamhet. Oavsett kommunalt

eller statligt huvudmannaskap torde man kunna konstatera att många

förrättningslantmätare inte kommit att ägna sig åt förrättningsverksamhet i den

omfattning som avsågs med 1970-talets lantmäterireformer, utan till en stor del

också åt andra i och för sig angelägna uppgifter med anknytning till

samhällsbyggandet. De organisationsförslag som regeringen återkommer till i det

följande siktar bl.a. till att underlätta en renodling av de statliga myndig-

heternas uppgifter.

Utläggning och upphandling av förrättningsarbete

Lantmäteri- och inskrivningsutredningen har föreslagit att delar av

förrättningsarbetet skall upphandlas under konkurrens. Förslaget innebär t.o.m.

att det läggs hinder mot att en myndighet själv utför sådant arbete. Därigenom

skulle möjligheter skapas för konkurrens och en totalt sett kostnadseffektivare

verksamhet.

Förslaget har föranlett en hel del kommentarer och kritik under

remissbehandlingen. Flera remissinstanser hävdar tvärt emot utredaren att hela

förrättningsarbetet måste betraktas som myndighetsutövning. Lantmäteriverket och

kommuner med egen fastighetsbildningsmyndighet menar att det inte är lämpligt

att generellt skilja ut någon del av förrättningsarbetet att utföras fristående

från övriga delar. Många anser att myndigheten själv måste få avgöra om så kan

ske utifrån förhållandena i det enskilda ärendet. Huvudsakligen kart- och

mätningstekniska moment anses i vissa fall kunna utföras relativt fristående

från förrättningsarbetet i övrigt.

Andra, däribland vissa kommuner, företag och organ som bevakar

konkurrensaspekter, hävdar att stora delar av arbetet i förrättningarna bör

kunna konkurrensutsättas. Från kommunalt håll anser man att vinster kan göras

genom att förrättningsarbete läggs ut på kommunala mätningskontor. Företrädare

för markägarintressen, bl.a. Skogsindustrierna, menar att förrättningsarbeten

bör kunna utföras av sakägarna själva om erforderlig kompetens finns och att

sakägarna också bör ha möjlighet att helt eller delvis svara för upphandling av

förrättningsarbete efter godkännande av den ansvariga myndigheten.

Förrättningarnas uppbyggnad och det faktiska sambandet mellan olika arbetsmoment

inom och utom förrättningarna är enligt regeringens mening avgörande för

möjligheterna och lämpligheten av att lägga någon del av förrättningsarbetet på

annan än myndighetens egen personal. Enligt fastighetsbildningslagen skall

fastighetsbildningsmyndigheten bl.a. utreda förutsättningarna för

fastighetsbildningen och ombesörja de göromål av teknisk art och de värderingar

som behövs för att genomföra förrättningen. I detta ingår t.ex. att utföra

mätning och utstakning, framställa förrättningskarta och upprätta teknisk och

fastighetsrättslig beskrivning. I normalfallet utför myndigheten i dag dessa

uppgifter med egen personal.

Sedan början av 1970-talet har kommuner, som inte har egen fastig-

hetsbildningsmyndighet men ändå inom kommunen har tätortsområden av större

omfattning, fått möjlighet att genom sina egna mätningskontor medverka i

huvudsakligen kart- och mätningstekniska arbeten i förrättningar hos statlig

fastighetsbildningsmyndighet. Motivet är att det är rationellt att samordna

dessa arbeten med annan kommunalteknisk mätningsverksamhet som också sköts av

det kommunala mätningskontoret. Medverkan sker på grundval av avtal mellan

Lantmäteriverket och berörd kommun. Sådana avtal finns för ett sjuttiotal

kommuner. Avtalskonstruktionen innebär att den kommunalt anställda personal som

på detta sätt medverkar vid förrättningar betraktas som inhyrd till myndigheten

för uppgiften och därigenom utför arbetet under samma betingelser som

myndighetens egen personal. Bl.a. har förrättningslantmätaren den reella

ledningen av arbetet. Erfarenheterna av detta förfarande är övervägande

positiva.

Regeringen anser att en förrättning enligt fastighetsbildningslagstiftningen

till alla delar bör anses utgöra myndighetsutövning. Myndighet som handhar

fastighetsbildning måste ha ett formellt och reellt ansvar för

fastighetsbildningsärendet i dess helhet och därmed avgöra i vilka ärenden och

förrättningsmoment annan än myndighetens egen personal skall anlitas. Vem som

utför beredningsmoment i förrättningarna bör avgöras utifrån ett flertal, delvis

motstridande aspekter. Myndigheten skall även fortsättningsvis kunna genomföra

hela förrättningsarbetet. Det bör dock vara möjligt att upphandla vissa moment i

konkurrens.

Kart- och mätningstekniska moment går ofta lättast att skilja ut. I de s.k.

stadsmätningsfallen förstärks argumenten för en utläggning om nyttan av att

samordna mätningen för fastighetsbildningen med kommunalteknisk mätning kan

tillgodoräknas.

Av flera skäl, bl.a. rättssäkerhetsskäl, är det oftast mindre lämpligt att

avskilja bl.a. fastighetsutredning, andelstalsberäkning och upprättande av

fastighetsrättslig beskrivning. Förrättningsbeslut är direkt olämpliga att lägga

på en entreprenör. Oavsett den allmänna lämpligheten i att lägga ut vissa slag

av moment i en förrättning måste också beaktas att förrättningsarbetet som

helhet blir utfört i rätt tid och så rationellt som möjligt. Extra kostnader för

specifikationer och kontroller i samband med entreprenader torde vara

ofrånkomliga och måste givetvis vägas mot den vinst som kan erhållas genom

konkurrensutsättning. Vid upphandling av förrättningsarbete bör uppmärksammas

att många förrättningsmoment också har ett tekniskt samband med den

efterföljande registreringen.

I det fortsatta beredningsarbetet bör beaktas att många kommuner har väl

utvecklade system för kart- och mätningsverksamheten och en egen organisation

lämpad för att medverka i huvudsakligen kart- och mätningstekniska uppgifter i

förrättningar. Under förutsättning att förrättningsverksamheten därigenom kan

bedrivas effektivt och till låga kostnader bör kommuner kunna få medverka i

huvudsakligen kart- och mätningstekniska moment i

fastighetsbildningsförrättningar inom tätortsområden. Många remissinstanser har

på ett övertygande sätt pekat på de vinster som kan ligga i den ovan beskrivna

tekniska samordningen.

Sakägarnas önskemål att själva ta fram underlag som behövs i förrättningen har

inte närmare berörts i utredningen. Dagens regelsystem torde inte hindra att så

sker i viss utsträckning. Däremot är taxekonstruktionen inte alltigenom sådan

att sakägarna vinner på att vara aktiva på detta sätt. Att material läggs fram

av sakägarna fråntar inte myndigheten ansvaret för beslutsunderlaget i

förrättningen, varken till omfattning eller kvalitet. Av detta och andra skäl är

det inte säkert att det sammantaget leder till kostnadsbesparingar om sakägarna

själva ombesörjer vissa delar av förrättningsarbetet. Det bör dock i det

fortsatta beredningsarbetet, grundat också på utredningens analyser i dess andra

etapp, vara möjligt att ytterligare överväga frågan.

Förenkling och rationalisering

För att uppnå den samordning av fastighetsbildningen med plan- och byggprocessen

som eftersträvas torde utredningsförslaget om ett administrativt förfarande,

enligt vad som nyss anförts, vara väl långtgående. Av många remissvar att döma

leder det inte heller med säkerhet till en rationalisering av processen eller

eljest en högre effektivitet. Från flera håll har tvärtom hävdats att ett

administrativt förfarande enligt utredningsförslaget skulle medföra försämringar

och en mera svåröverskådlig ordning för medborgarna. Lantmäteriverket, som också

avstyrker utredningens förslag i denna del, föreslår att det i stället undersöks

om man kan få de eftersträvade effekterna genom att införa en ny planbilaga till

detaljplanen benämnd fastighetsbildningsbeskrivning.

De grunder för fastighetsbildningslagstiftningen som refererats i det föregående

har nu gällt i mer än 20 år. Plan- och bygglagen är av betydligt senare datum.

Ett närmare studium av bakgrunden till och konstruktionen av den förstnämnda

lagstiftningen ger vid handen att dess grunder fortfarande är hållbara och

reglerna i allt väsentligt effektiva. Alla möjligheter till rationaliseringar

och förenklingar bör dock tas tillvara. Rationaliseringsmöjligheterna bör

övervägas även utifrån andra utgångspunkter än frågan om inordnande av

fastighetsbildningen i plan- och byggprocessen. De fortsatta övervägandena om

rationaliseringar och förenklingar, bl.a. ur ett kommunalt perspektiv, bör avse

samordnad fastighetsbildning och fastighetsregistrering och ta sikte på både

lagstiftning och organisation. I utredningens betänkande, remissmaterialet och

tidigare utredningar och framställningar till regeringen finns flera förslag att

bearbeta. De fortsatta övervägandena påverkas också av utredningens alltjämt

pågående arbete, bl.a. beträffande finansieringsfrågor.

Behov av lokal service

Det är av stor vikt att medborgarna kan tillhandahållas grundläggande

samhällsservice samlat och så nära sina bostadsorter som möjligt. Detta gäller i

synnerhet då det behövs ett personligt sammanträffande med den som utför

servicen. Inom fastighets- och kartområdet bör närhetskravet framför allt gälla

fastighetsbildningen. Därutöver är det viktigt att medborgarna har nära tillgång

till sakkunskap för upplysningar, bl.a. om rådande fastighetsförhållanden och om

de möjligheter att klarlägga och förändra fastighetsindelningen som inryms i

lagstiftningen. I remissvar från kommuner som upphandlar tekniska tjänster har

vidare framhållits att en nära tillgång till en löpande kart- och

mätningsservice har en stor betydelse. Särskilt för de här nämnda ändamålen bör

det finnas en myndighetsorganisation som verkar lokalt. Den bör medge en

utspridd lokalisering av kontor utan att möjligheterna att bedriva en totalt

sett rationell verksamhet går förlorad. Därigenom upprätthålls också en

lokalkännedom som är av stor betydelse för en effektiv myndighetsverksamhet.

Utifrån denna syn och det önskvärda i att trygga en stabilitet i den nu berörda

verksamheten kommer regeringen till en annan slutsats än utredaren när det

gäller fördelningen av uppgifter lokalt mellan myndigheterna och andra aktörer.

Myndigheterna bör alltså lokalt kunna utföra den övervägande delen av

förrättningsarbetet jämte fastighetsregistreringen och därutöver svara för annan

service som på ett naturligt sätt kan kopplas till detta arbete.

Huvudmannaskap

I det föregående har lagts fast vissa principiella utgångspunkter som bör gälla

i olika delfrågor och därmed också för den fortsatta hanteringen av frågan om

huvudmannaskapet. Överhuvudtaget torde det fortsatta beredningsarbetet få

präglas av en fasthet i principiella frågor kombinerad med praktisk syn på

organisationslösningar. I vissa delar, t.ex. när det gäller teknisk medverkan i

förrättningsarbetet, har redovisats möjligheter till olika lösningar för att

tillgodose tekniska samordningsbehov.

I direktiven till utredningen skisseras ett alternativ som tar fasta på att det

av kommuner framförda önskemålet om samordning i planprocessen i huvudsak gör

sig gällande inom det tekniska området. Alternativet innebär i korthet att

kommunerna skulle ges ökade möjligheter att delta i de tekniska momenten i

förrättningsarbetet medan den judiciella insatsen kunde samlas hos den statliga

fastighetsbildningsmyndigheten. Partsproblematiken i kommunerna skulle då

upphöra utan att de grundläggande kommunala samordningsbehoven eftersätts.

Kommunerna skulle också med en sådan lösning friare kunna organisera den

tekniska lantmäteriverksamheten i sin organisation.

I utredningen och remissmaterialet har det pekats på vissa handlingslinjer som

skulle kunna komma i fråga vid avvägningen mellan stat och kommun vad gäller det

lokala ansvaret för fastighetsbildningen. Det bör noteras att fastighetsbildning

för tätortsutveckling och övrig fastighetsbildning har skilda förutsättningar.

Det finns ett - ofta även från kommunalt håll uttalat - förespråkande för att

statliga organ med specialistkompetens skall svara för fastighetsbildning i

samband med stora infrastrukturinvesteringar och vid åtgärder för

landsbygdsutveckling.

En tanke som ingick i utredarens förslag om ett administrativt förfarande var

att ärenden där kommun utgör part skulle överlämnas till statlig myndighet. En

sådan överlämnandemöjlighet föreslås bl.a. av många kommuner som en mera

generell lösning på denna partsproblematik.

En linje som har övervägts av utredaren och som aktualiserats i många yttranden

är möjligheten till överlämnande av ärenden från statlig myndighet till kommunal

tjänsteman. Även om en sådan möjlighet sannolikt i stor utsträckning skulle vara

förknippad med samma slag av problem som kännetecknar dagens situation i

relationen mellan stat och kommun, bör denna möjlighet inte uteslutas redan nu.

Nu nämnda uppslag pekar mot möjligheten till en viss specialisering och

differentiering av uppgifterna mellan stat och kommun. Mot detta talar den i

många remissyttranden framförda synpunkten att territoriell uppdelning mellan

statligt och kommunalt ansvar är att föredra framför en uppdelning där två

myndigheter uppträder inom samma område.

Huruvida endast en kommuns hela område eller också del av kommun skall kunna

utgöra verksamhetsområde för kommunal fastighetsbildning - om sådan visar sig

möjlig och lämplig - tillhör de praktiska frågor som bör belysas vid de

fortsatta övervägandena. Även här finns olika synpunkter att hämta ur

remissvaren.

Som redan sagts krävs att en myndighet som svarar för fastighetsbildning har

personal med hög kompetens. Den ansvariga myndigheten bör ha ett arbetsunderlag

med avseende på fastighetsbildning som är tillräckligt stort för att

upprätthålla en effektiv förrättningsverksamhet. De principer i detta hänseende

som lades fast av riksdagen år 1971 bör gälla även i fortsättningen. Sålunda bör

varje myndighet åtminstone ha underlag för en förrättningslantmätare med de

kvalifikationer som därvid angavs, jämte tillgång till ersättare. Det måste

också finnas garantier för myndighetens oberoende ställning.

Som riksdagen lade fast vid 1970-talets omorganisation av lantmäteriverksamheten

bör enligt regeringens mening också fortsättningsvis gälla att huvudmannaskap

för fastighetsbildning inte kan utövas av flera kommuner i samverkan. Syftet att

åstadkomma en förbättrad samverkan i plan- och byggprocessen skulle inte främjas

av en sådan ordning.

8 Fastighetsregistrering

Regeringens förslag: De särskilda fastighetsregistermyndigheterna avvecklas.

Fastighetsregistreringen skall utföras av den myndighet som handlägger

fastighetsbildningen. Uppgifter om planer och bestämmelser i fastighetsregistret

bör i princip registreras av de beslutande myndigheterna.Utredarens förslag:

Sammanfaller med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissutfallet ger ett starkt stöd för förslaget att

fastighetsbildning och fastighetsregistrering skall utföras av samma myndighet.

Det pekas dock bl.a. på att fastighetsregistrering bör göras samlat för ett och

samma geografiska område, att registrering av andra uppgifter än de som

härstammar från fastighetsbildningen bör kunna göras av andra än myndigheten och

att arkiven bör hållas samlade.

Skälen för regeringens förslag: Fastighetsregistret förs av särskilda

fastighetsregistermyndigheter, som kan vara statliga eller kommunala. Registret,

som under hösten 1995 kommer att vara helt ADB-baserat, innehåller uppgifter om

den officiella fastighetsindelningen, gällande detaljplaner, andra

markanvändningsreglerande bestämmelser, fastigheters adresser m.m. Till

fastighetsregistret hör registerkartan, som utvisar bl.a. fastighetsindelningen

och planområdenas utsträckning. Registerinformationen om fastighetsindelningen

utgör tillsammans med kartor och handlingar i förrättningsarkiven den legala

beskrivningen av fastigheterna i fråga om beteckningar, omfattning, läge m.m.

Fastighetsregistrering är slutfasen i fastighetsbildningen, som inte är fullbor-

dad förrän registrering har skett. Fastigheterna är enheter för inskrivning.

Länet är verksamhetsområde för den statliga fastighetsregistermyndigheten. I 29

kommuner finns kommunal fastighetsregistermyndighet med hela kommunen eller del

därav som verksamhetsområde. I dessa samt ytterligare 12 kommuner finns också

kommunal fastighetsbildningsmyndighet. Registrering av planer och andra

markanvändningsreglerande bestämmelser kan utföras av annan än

fastighetsregistermyndigheten.

Registerverksamheten undergår en snabb teknisk utveckling som syftar till att

förbilliga såväl fastighetsbildningen som fastighetsregistreringen och få till

stånd bättre möjligheter till spridning av information från registren. En

utvecklingslinje är att datatekniskt koppla samman fastighetsbildning och

fastighetsregistrering. Vidare pågår utveckling och ett stegvis genomförande av

en digital registerkarta. Även lagrings- och spridningsmetoder för arkiven,

bl.a. med hjälp av datatekniken, är under utveckling. Sammantaget kommer de

berörda tekniska systemen, fullt genomförda, att medföra betydande besparingar.

Det dröjer dock några år innan besparingarna kan tas ut.

Utredarens förslag om att sammanföra fastighetsbildning och fastig-

hetsregistrering samt det positiva remissutfallet bör enligt regeringens

uppfattning leda till snara konkreta åtgärder. Besparingar kan göras, inte bara

genom teknikutvecklingen, utan också genom att en enda myndighet behöver sätta

sig in i fastighetsbildningsärendena. Vidare uppstår tidsbesparingar och en

ordning som även i andra avseenden medför förbättringar för sakägarna.

Frågor om förfarandet vid fastighetsbildning, huvudmannaskap m.m. bör som

redovisats tidigare beredas ytterligare. Därför är det inte möjligt att redan nu

till alla delar avgöra hur sammanföringen bör fullföljas organisatoriskt. Ett

säkert system för registrering av fastighetsbildningsbeslut förutsätter

emellertid att en klart angiven myndighet har ansvaret för registerinnehållet

inom ett visst geografiskt område. Om två myndigheter kan komma att utföra

fastighetsbildning inom området innebär detta att speciella rutiner måste

övervägas. De tänkbara alternativ som kan komma att tas upp i den fortsatta

beredningen torde inte medföra att fastighetsbildning och fastighetsregistrering

behöver utföras av olika myndigheter annat än i ett begränsat antal ärenden. De

särskilda fastighetsregistermyndigheterna bör kunna avskaffas och

fastighetsbildning med åtföljande registrering utföras av en och samma

myndighet. Förslaget att de särskilda fastighetsregistermyndigheterna skall

avvecklas medför behov av att ändra vissa regler, t.ex. bestämmelsen i 15 kap.

10 fastighetsbildningslagen om befogenhet att söka rättelse hos fastig-

hetsdomstolen.

För andra delar av registreringen än de som är ett utflöde av fastig-

hetsbildningen, t.ex. registreringen av planer, markanvändningsreglerande

bestämmelser och adresser för fastigheterna, bör även andra organ kunna svara.

Detta utgår från en princip om registrering vid källan som nu bör slås fast. Den

innebär att information lämpligast registreras av den som skapar informationen.

Därigenom undviks dubbelarbete som kan följa av en överföring av informationen

till registret i flera led. Om den information som skall registreras är ett

utflöde av myndighetsutövning bör myndigheten ha ansvaret för registreringen

även om informationen till grund för denna ursprungligen uppkommer t.ex. hos en

anlitad entreprenör.

Även om andra myndigheter, t.ex. kommunal myndighet eller länsstyrelse, kan

anförtros registrering av uppgifter om planer m.m. bör den myndighet som har

ansvaret för fastighetsregistreringen ha ett yttersta ansvar för att uppgifterna

blir registrerade. Detta innebär att myndigheten utför registrering som inte

överlåtits åt annan. En sådan ordning garanterar exempelvis att den starkt

efterfrågade planinformationen blir heltäckande och aktuell.

Sammanförandet av fastighetsbildningsmyndighet och fastighetsregistermyndighet

till en myndighet bör göras så snart som möjligt, även om de fulla

rationaliseringseffekterna därav inte uppkommer förrän om några år. Vissa

arkivfrågor m.m. behöver övervägas. Lämplig tidpunkt för förändringen av

myndighetsstrukturen är den 1 juli 1995. Formerna för

fastighetsregistermyndigheternas avveckling och fastighetsregisterfunktionens

inordnande i fastighetsbildningen m.m. får övervägas närmare när utredaren

redovisat arbetet i etapp två. Efter ytterligare beredning avser regeringen att

återkomma till riksdagen med förslag till erforderliga lagändringar m.m.

9 Inskrivningsverksamhet

Regeringens bedömning: Regeringen anser att inskrivningsverksamheten på sikt bör

föras samman med fastighetsbildningen och fastighetsregistreringen. Något

förslag om ändrad organisation läggs dock inte fram nu.Utredarens förslag:

Utredaren förordar att inskrivningsverksamheten integreras i en ny samlad

fastighetsmyndighet.

Remissinstanserna: Ett 60-tal instanser, främst domstolar och kommuner, anser

det omotiverat med en integrering av inskrivningsverksamheten i den nya

organisationen. De framhåller att verksamheten fungerar väl i dag och att

utredaren inte har visat på ett sådant sakligt samband mellan inskrivning,

fastighetsregistrering och fastighetsbildning att en sammanslagning kan

motiveras.

I remissmaterialet återspeglas också en osäkerhet om den föreslagna nya

fastighetsmyndighetens kapacitet för att - i varje fall så snabbt som

föreslagits - ta över verksamheten med bibehållen kvalitet och säkerhet.

Å andra sidan tillstyrker ett 25-tal remissinstanser, däribland även sex

domstolar, en överflyttning av inskrivningsverksamheten. I vissa yttranden

anläggs ett något längre tidsperspektiv på frågan om inskrivningsverksamhetens

organisatoriska hemvist. Det gäller i yttranden från bl.a. Domstolsverket, Svea

hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i

Sundsvall, Helsingborgs tingsrätt, Länsrätten i Södermanlands län,

Kammarkollegiet, Sveriges domareförbund och Sveriges lantmätareförening. Dessa

instanser ansluter sig i regel till att någon omorganisation inte bör ske nu men

att inskrivningen har ett nära samband med övrig här berörd

fastighetsverksamhet, vilket bör komma till uttryck i en organisationsförändring

senare när vissa angivna förutsättningar föreligger.

Skälen för regeringens bedömning: Inskrivningsmyndigheterna är självständiga

myndigheter som är knutna till tingsrätterna. Deras verksamhet utgör en

grundförutsättning för ett fungerande kreditväsende inom flera sektorer av

samhället. De fungerar på ett bra sätt. Regeringen anser att övervägande skäl

talar för att inte nu besluta om ett överförande av inskrivningsverksamheten

från tingsrätterna till de lokala lantmäterimyndigheterna. Bl.a. bör pågående

arbeten med förändringar, t.ex. på panträttsområdet, först ha kommit längre. Då

erhålls en tydligare bild av myndigheternas framtida arbetssituation.

I princip ligger emellertid regeringens grundsyn fast, nämligen att domstolarnas

uppgifter så långt som möjligt bör renodlas till dömande verksamhet. Vid ett

framtida avskiljande av inskrivningsverksamheten bör det - i enlighet också med

bedömningen i många remissyttranden - vara naturligt att föra samman den med

övrig här berörd fastighetsverksamhet. Detta skulle bl.a. innebära möjligheter

att även vid en fortsatt rationalisering av verksamheten med inskrivning och

panthantering kunna bibehålla en lokal förankring av verksamheten. Regeringen

avser att uppmärksamt följa organisationsfrågan.

10 Organisationsfrågor

10.1Mål för omorganisationen

Regeringens bedömning: De mål som har lagts fast i utredningsdirektiven för en

ny organisation för lantmäteri- och fastighetsdataverksamheten m.m. bör i

huvudsak gälla. Dessa mål har redovisats i avsnitt 4.2.

Regeringen lägger särskild vikt vid en decentraliserad verksamhet.Utredarens

bedömning: Utredaren har anslutit sig till och närmare konkretiserat de i

direktiven angivna målen.

Remissinstanserna: Har i huvudsak inte haft några erinringar mot formuleringen

av målen för den statliga organisationen.

Skälen för regeringens bedömning: Det råder stor uppslutning kring de mål som

bör gälla för den statliga organisationen och dess verksamhet. Regeringen finner

nu endast anledning att understryka att det fortsatta arbetet bör ta sikte på

att ansvar och befogenheter förs längre ut i organisationen än för närvarande.

Utvecklingsverksamheten bör i ökad utsträckning ta sikte på enkla lösningar för

lokal tillämpning och produktion. Kostnaderna för styrning och administration

bör minskas.

Sambandet mellan landskapsinformation och fastighetsfrågor utgör en viktig grund

för organisationsförslaget. Sambandet utvecklas i det följande.

De organisationsförslag som regeringen lägger fram i det följande är av

principkaraktär. Detta betingas bl.a. av att relativt stora avsteg gjorts från

det remissbehandlade utredningsförslaget, som för övrigt också förutsatte

omfattande kompletterande förberedelser inför ett slutligt genomförande. Det av

Lantmäteriverket i remissyttrandet framförda organisationsförslaget, som

regeringen delvis tagit fasta på, utgör en principskiss vars konsekvenser inte

kunnat belysas i detalj vare sig från verkets sida eller under

propositionsarbetet. Regeringen återkommer med förslag om genomförandeåtgärder

och tidplan i avsnitt 11.

10.2Samband mellan fastighetsfrågor och landskapsinformation

Regeringens bedömning: Det finns så starka och växande samband mellan

fastighetsfrågor och landskapsinformation, att de bör ligga till grund för en så

väl sammanhållen organisation som möjligt på alla nivåer.Utredarens bedömning:

Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Bara få remissinstanser har anlagt principiella synpunkter på

denna fråga och i stället mera direkt diskuterat organisatoriska samband.

Lantmäteriverket har föreslagit att den digitala registerkartan bör betraktas

som en del av ett utvidgat fastighetsdatasystem. Centralnämnden för

fastighetsdata har tvärtom framhållit att det inte finns särdeles starka samband

mellan verksamheter som rör fastighets- respektive landskapsinformation.

Skälen för regeringens bedömning: Övervägandena om sambanden mellan

landskapsinformation och fastighetsfrågor - som bör avse ett vidare spektrum än

enbart fastighetsinformation - bör utgöra grund för förslagen om verksamheternas

framtida organisation. Vad som först kan konstateras är att erfarenheterna från

sammanslagningen år 1974 av lantmäteri- och kartverksamheterna är goda. På denna

punkt ger utrednings- och remissmaterialet enligt regeringens bedömning en

entydig bild av att sambandet bör bevaras.

De största fördelarna av sammanslagningen torde ha uppstått inom mätning,

beräkning och kartläggning (MBK) i anslutning till fastighetsbildning m.m. genom

det teknikkunnande som tillfördes den gemensamma organisationen från kartsidan

och genom den gemensamma hanteringen av fastighetsredovisningen. De vid

sammanslagningen förutsatta integrationsfördelarna för kartverksamheten har

förverkligats relativt långsamt och blivit mera uppenbara först i och med

övergången till digitala system och uppbyggnad av geografiska databaser.

På grundval av det föreliggande utrednings- och remissmaterialet bedömer

regeringen att sambanden mellan landskapsinformation och fastighetsfrågor på

lokal nivå är så väl dokumenterade att de bör ligga till grund för en så väl

sammanhållen organisation som möjligt. Regeringen anser vidare att den

föreslagna funktionen som samordnare av regional och lokal kartverksamhet är

angelägen. Samverkan med länsstyrelsen och kommunerna blir därvid viktig. En

lokal medverkan vid bl.a. ajourhållning av databaser med grundläggande

landskapsinformation bör eftersträvas.

En viktig frågeställning när det gäller hur sambandet mellan land-

skapsinformation och fastighetsfrågor skall komma till organisatoriskt uttryck

berör sambanden mellan å ena sidan Centralnämnden för fastighetsdata och

fastighetsdatasystemet samt å den andra sidan lantmäterimyndigheterna och deras

verksamhet.

Kopplingarna mellan fastighetsdatasystemet och Lantmäteriets befattning med

fastighetsfrågor, och då främst fastighetsbildning och fastighetsregistrering,

är uppenbara och självklara. Kopplingarna mellan fastighetsdatasystemet och

kart- och landskapsinformationssystemet inom lantmäteriet är knutna till

sambanden mellan fastighetsregisterkarta, byggnadsredovisning och den ekonomiska

kartan eller motsvarande databaser. Dessa samband blir successivt mera påtagliga

genom uppbyggnaden av byggnadsregister och övergången till digital fastighets-

registerkarta.

Som utredaren slagit fast kommer det att utvecklas en ökad användning av

landskapsinformation och av attribut knutna till fastighetsbeståndet i samband

med ökad användning av geografiska informationssystem (GIS). Nya och snabbt

växande användningsområden finns inom många samhällssektorer och inte minst inom

miljövården. Den elektroniska infrastrukturen byggs snabbt ut. Det

tillämpningsområde som nu berörts bedöms vara ett påtagligt tillväxtområde inom

informationsteknologin.

Alla de centralt bedrivna verksamheterna har kontakter med verksamheterna

regionalt och lokalt. Dessa kontakter kommer att öka i och med tillkomsten av

den nya lokala organisationen.

Sammanfattningsvis anser regeringen att fastighets- och byggnadsinformationen

spelar en så grundläggande roll inom landskapsinformationsområdet att det både

centralt och lokalt bör finnas ett samlat utbud av informationen, ett gemensamt

uppträdande mot avnämarna och en väl samordnad utvecklingsverksamhet. En

informationsstrategi för hela området har efterlysts bl.a. i

Riksrevisionsverkets remissyttrande.

10.3Verksamhetsformer för produktions- och uppdragsverksamhet

Regeringens förslag: Uppdrag som kan skada förtroendet för myndighetsutövningen

eller som redan nu av andra skäl bör bolagiseras, avskiljs från myndigheterna

eller privatiseras. Det gäller kartografisk uppdragsverksamhet, fristående

förlagsverksamhet och fastighetsekonomisk uppdragsverksamhet. Övrig upp-

dragsverksamhet och produktionen av databaser och allmänna kartor m.m. behålls

tills vidare inom myndigheten, men hålls ekonomiskt och organisatoriskt åtskilda

från övrig myndighetsverksamhet. Produktion för allmän kartläggning m.m. bör i

ökande utsträckning upphandlas i konkurrens. Utredarens förslag: Nuvarande

uppdragsverksamhet samt förrättningsförberedelser föreslås överföras till ett

eller flera statliga uppdragsbolag. Detta skulle innebära bolagisering av bl.a.

fastighetsekonomisk verksamhet, fastighetsrättslig service och

fastighetsinformation. Vidare skulle till uppdragsbolaget föras all

uppdragsverksamhet inom kartframställning, bl.a. mätning, flygfotografering,

datatjänster och programvaror samt den regionala och lokala verksamheten med

bl.a. stommätning, små- och storskaliga baskartor, ajourhållning, kartdatabaser,

digitalisering, industrimätning och andra tjänster inom det s.k. MBK-området.

Produktionen av allmänna kartor bör ske genom en blandning av upphandlade

tjänster och produktion med egna resurser. Utredaren bedömer att upphandling då

kommer att omfatta i storleksordningen 70 procent av produktionen inom

statsuppdraget. Vissa restriktioner föreslås, betingade av försvarsintressen.

Remissinstanserna: Av de instanser som direkt kommenterat frågan är ett 80-tal

instanser positiva och ett tiotal instanser negativa till att skilja på

myndighets- och uppdragsverksamhet. Flera instanser påtalar särskilt

lantmäteriets uppdragsverksamhet inom det fastighetsekonomiska området som

förtroendeskadlig för myndighetsutövningen.

En mängd synpunkter ges på hur snittet skall läggas mellan myndighet och bolag.

Det redovisas farhågor för att förutsättningar inte längre kommer att finnas för

en decentraliserad organisation. Flera instanser påtalar att

uppdragsverksamheten har behandlats relativt summariskt i utredningen och att

marknadsförutsättningarna för bolaget inte har belysts tillräckligt.

Riksrevisionsverket pekar på flera punkter där förslaget bör analyseras

ytterligare. Statskontoret ifrågasätter om all uppdragsverksamhet har

tillräcklig affärsmognad för en bolagisering.

Lantmäteriverket och Lantmäteriets civilingenjörsförening föreslår att

uppdragsverksamheten organiseras i affärsverksliknande former. Det skulle

innebära att verksamheten organiseras i en myndighetsdivision och en

affärsdivision/produktionsdel. Sveriges lantmätareförening anser att bolaget

inledningsvis bör hållas samman i en koncern med resultatenheter för olika

verksamhetsgrenar.

Skälen för regeringens förslag: Regering och riksdag har ( prop. 1990/91:100

bil.1, bet. 1990/91:FiU20, rskr. 1990/91:132, prop. 1991/92:100 bil.1, bet.

1991/92:FiU20, rskr. 1991/92:128, rskr. 1991/92:129 och prop. 1992/93:100 bil.1,

bet. 1992/93:FiU10, bet. 1992/93:FiU31, rskr. 1992/93:451) lagt fast

övergripande riktlinjer för formerna för statlig konkurrensutsatt verksamhet och

för privatisering av sådan verksamhet. Enligt dessa bör konkurrensutsatt

verksamhet, om inte särskilda skäl talar för detta, ej bedrivas i myndighetsform

och i normalfallet ej av staten. I sammanhanget har också lagts fast kriterier

som bör gälla vid bedömningen av när en affärsverksamhet skall anses aktuell för

ombildning till aktiebolagsform.

Det råder bland remissinstanserna mycket stor uppslutning kring tanken att en

klar organisatorisk uppdelning bör ske inom lantmäteriets verksamhetsområde

mellan myndighetsuppgifter och uppdragsverksamhet. Däremot ifrågasätts i stor

utsträckning den lösning som utredaren, i linje med de givna direktiven, har

stannat för.

Synen på uppdelningen hänger samman med den i avsnitt 7.2 behandlade frågan om

synen på s.k. förrättningsförberedelser, som tillsammans med uppdrag från

statliga, kommunala och enskilda beställare främst har betydelse för hur en

uppdelning kan göras i den lokala verksamheten. Styrande för en organisatorisk

uppdelning blir också - framför allt på det centrala planet - synen på hur

uppdraget från staten att producera allmänna kartor och motsvarande databaser,

det s.k. statsuppdraget, skall delas.

Utredningens huvudlinje har varit att i båda dessa huvudfrågor lägga

tyngdpunkten i en bolagsverksamhet och att därigenom bl.a. skapa förutsättningar

för en lokal förgrening av denna.

Remissinstansernas invändningar ger - också utöver vad som gäller

förrättningsförberedelser - uttryck för en annan syn än utredaren vad gäller

myndigheternas tillgänglighet lokalt samt vissa i huvudsak lokalt utförda

uppdrag. För att en decentraliserad lantmäteriorganisation skall kunna

bibehållas, menar flera remissinstanser, bl.a. Lantmäteriverket och vissa

kommuner, att myndigheten lokalt bör få utföra uppdrag som inte är

förtroendeskadliga och som ligger nära myndighetens verksamhet i övrigt.

Vad gäller den i huvudsak centralt bedrivna produktionen av allmänna kartor och

databaser uttrycks stor tveksamhet till en så snabb och genomgripande

bolagisering som utredningen har föreslagit. Bl.a. har Riksrevisionsverket och

Statskontoret framfört att man bör gå stegvis till väga och noga undersöka under

vilka omständigheter bolagisering lämpligast genomförs. Flera remissinstanser

uttrycker farhågor för att den påbörjade utvecklingen mot användning av digital

teknik på vissa områden riskerar att stoppas upp om en bolagisering inte

genomförs på ett balanserat sätt.

Enligt regeringens mening har utredaren och remissbehandlingen visat att det på

fastighets- och landskapsinformationsområdet är befogat att skilja

uppdragsverksamhet från myndighetsutövning och annan verksamhet som även i

fortsättningen bör ligga under en myndighet. I princip och i på sikt ökande

utsträckning torde bolagsformen vara den lämpligaste för den uppdragsverksamhet

som över huvud taget skall bedrivas i statlig regi.

Det finns emellertid enligt regeringens bedömning hållbara invändningar mot

viktiga element i utredningens analys och mot de organisatoriska slutsatserna.

Det föreliggande beslutsunderlaget räcker inte för ett ställningstagande nu till

en mer omfattande bolagisering. Regeringens sammanfattande bedömning är att

förslaget om en långtgående bolagisering inte kan föras vidare så snabbt i ett

steg samt med den omfattning och inriktning som utredningsförslaget innebär.

Regeringen har därvid tagit fasta på vissa remissinstansers oro för att en

långtgående och snabb förändring skulle kunna innebära störningar eller avbrott

i övergången från traditionell teknik med s.k. analoga kartor till

databasteknik. Det pågår en snabb övergång till digitala system på alla områden.

Olägenheterna skulle kunna bli stora inom en rad områden där man är starkt

beroende av en snabb övergång till databasteknik.

Att verksamheten befinner sig mitt i denna omvandling innebär också att

oklarheter föreligger om dess framtida inriktning och utformning. Det gäller

t.ex. hur system för ajourhållning av databaser skall byggas upp, hur

samordningen mellan stat och kommun skall organiseras och vilka uppgifter som

kan utföras regionalt eller lokalt. Fullföljande av en snabb och långtgående

bolagisering skulle aktualisera ett ställningstagande till sambandet mellan

bolagets verksamhet och myndighetsverksamheten lokalt och regionalt innan det

finns adekvat underlag. Med produktionen av allmänt kartmaterial kvar inom

myndigheten finns förutsättningar för utveckling av en regional och lokal

medverkan i denna verksamhet på ett sätt som inte skulle vara möjligt vid en

bolagisering. Detta kan avse såväl produktion, ajourhållning, lagring och

distribution inom statsuppdraget som drifts- och distributionsuppgifter inom

fastighetsdatasystemet.

För Lantmäteriverket är övergången till digitala system knuten framför allt till

uppbyggnaden av databaser för innehållet i de allmänna kartorna och av system

för digitala fastighetsregisterkartor samt till utnyttjandet av satellitteknik

för mätning och därmed förbättrade förutsättningar för utbyggnad och

kvalitetshöjning av de geodetiska riksnäten m.m.

Fastighetsdatasystemet utgör redan genom sina basregister med

koordinatangivelser en hörnsten i ADB-tillämpningar med rumslig anknytning.

Pågående utveckling är bl.a. knuten till uppbyggnaden av ett basregister över

byggnader. Överväganden pågår om eventuella register över bostadsrättslägenheter

eller över lägenheter generellt. En annan utveckling som har anknytning till det

nu anförda är de successiva förenklings- och utvecklingsåtgärderna inom

panthanteringen.

Regeringen har stannat för en modifierad linje i bolagiseringsfrågan. Den

innebär utbrytning av uppgifter vilka kan vara förtroendeskadande för

myndighetsutövningen eller som redan nu av andra skäl bör bolagiseras. Det

primära syftet nu blir att skilja bort sådana funktioner från myndigheten.

Kravet på att upprätthålla en decentraliserad struktur riktas främst mot

myndighetens verksamhet, såväl den anslags- som avgiftsfinansierade. Den

förordade handlingslinjen lämnar möjligheten öppen för en fortsatt överföring av

uppgifter till statlig bolagsform, till privat verksamhet eller för avveckling.

I de fall osäkerhet råder om i vilken mån verksamheter är mogna för ett

avskiljande bör de tills vidare, i avvaktan på ett bättre beslutsunderlag,

behållas inom myndigheten, men ges en tydligare åtskillnad i förhållande till

myndighetsverksamheten i övrigt än för närvarande.

De verksamheter som nu bör föras över från myndighetsform till bolagsform är

enligt regeringens bedömning den fastighetsekonomiska uppdragsverksamheten - som

redan nu möjligen kan privatiseras - samt kartografisk uppdragsverksamhet och

fristående förlagsverksamhet. Skälet för en ändring beträffande den

fastighetsekonomiska verksamheten är att den medför risk för rubbat förtroende

för myndighetsutövningen.

För kart- och förlagsverksamheten är utgångspunkten att dessa verksamheter inte

bör bedrivas med koppling till myndigheten på ett sätt som kan innebära ett

snedvridande av konkurrensförutsättningarna. Det gäller verksamheten vid

Lantmäteriverkets organisationsenhet Kartcentrum - med undantag för förlaget av

allmänna kartor - samt annan motsvarande kartproduktion inom den nuvarande

lantmäteriorganisationen. Verksamheten vid Kartcentrum bedömdes mogen för

bolagisering redan vid Riksrevisionsverkets analys av frågan hösten 1992.

Bolagsformen innebär alltså att dessa verksamheter skall verka i konkurrens på

samma villkor som gäller för andra aktörer på marknaden. En annan förutsättning

för detta är att alla aktörer skall ha tillgång till grundläggande allmänt

kartmaterial på lika villkor. Frågor om kostnader m.m. för att utnyttja

materialet övervägs för närvarande i den pågående andra etappen av

utredningsarbetet.

De verksamheter som regeringen nu föreslår skall bolagiseras omsätter ca 90

miljoner kronor per år och sysselsätter ca 120 årsarbetskrafter.

Den föreslagna bolagiseringen bör, som redan antytts, kompletteras med en

klarare uppdelning inom myndigheten mellan å ena sidan myndighetsutövning och

därmed närbesläktade myndighetsuppgifter och å andra sidan kvarvarande

verksamhet av produktions- eller uppdragskaraktär. En utgångspunkt för detta ges

i ett förslag till uppdelning i en myndighetsdivision och en affärsdivision som

Lantmäteriverket presenterat i sitt remissyttrande.

Samtidigt som man inte bör förhasta sig och riskera olämpliga bolagiseringar,

som kan bli svåra att korrigera, måste man fortlöpande vara uppmärksam på att

inte nya funktioner utvecklas och förblir en del av myndighetsverksamheten även

när de passerat den gräns då en bolagisering eller privatisering borde ha skett.

I ansvaret för t.ex. fastighetsdataverksamheten eller annan databasuppbyggnad

ingår naturligtvis att medverka i utvecklingen av nya tillämpningar hos

systemens nyttjare. Men man bör uppmärksamt pröva vilken roll myndigheterna

skall ha när sådana tillämpningar har nått en tillräcklig mognad och - om de

visar sig vara livskraftiga - bör kunna bedrivas utan myndighetsmedverkan. Med

ett sådant arbetssätt tillvaratas den även i internationell jämförelse

framstående kompetens som Centralnämnden för fastighetsdata och Lantmäteriverket

har inom fastighets- och landskapsinformationsområdet. Samtidigt främjas den

angelägna informationstekniska utvecklingen i samhället. Det nu beskrivna

synsättet står i överensstämmelse med EU:s riktlinjer om samverkan mellan privat

och offentlig sektor på informationsmarknaden.

Regeringens avsikt är att den ytterligare avskiljning av verksamhet från

myndigheterna och bolagisering som bör komma i fråga baseras bl.a. på

erfarenheter från den nu föreslagna reformen. Den ytterligare avskiljningen och

bolagiseringen bör dessutom ske samlat vid ett tillfälle för att undvika

osäkerhet och störningar i verksamheterna över en längre period.

Utförarorganisationen bör samtidigt utsättas för konkurrens även i fråga om det

s.k. statsuppdraget. Upphandling av tjänster för den allmänna kartläggningen

m.m. bör därför så långt möjligt ske genom anbudsförfarande. Med undantag för de

produktionsuppgifter som av säkerhetsskäl eller av andra orsaker bör förbehållas

utförarorganisationen i myndigheten, bör beställningar successivt läggas ut på

anbud. Regeringen avser att följa upp effekterna av anbudsförfarandet.

10.4Myndighetsorganisation

Regeringens förslag: En ny central myndighet bör bildas bestående av

Centralnämnden för fastighetsdata och delar av Lantmäteriverket. En ny lokal

organisation som hålls ihop länsvis bör införas. Organisationens uppgifter bör

vara både myndighets- och uppdragsverksamhet, vilka dock skall hållas väl isär.

Utredarens förslag: Överensstämmer i stor utsträckning med regeringens förslag.

Utredaren har dock utgått från att även inskrivningsverksamheten omfattas av

reformen och från en mer omfattande bolagisering.

Remissinstanserna: Ett stort antal instanser tillstyrker förslaget till central

organisation. Det gäller exempelvis Svea hovrätt, Överbefälhavaren, Postverket,

Riksskatteverket, Riksantikvarieämbetet och Statens historiska muséer, Statens

lantmäteriverk, Telia AB och Lantmäteriets civilingenjörsförening. Ett tiotal

instanser framför invändningar mot att inordna Centralnämnden för fastighetsdata

i en ny central myndighet. Sådana synpunkter kommer bl.a. från Domstolsverket,

Statens bostadskreditnämnd, Centralnämnden för fastighetsdata, Svenska

bankföreningen och Svenska kommunaltekniska föreningen. En hel del synpunkter

ges på namnfrågan varvid påpekas att ordet lantmäteri bör förbehållas

myndigheten. Några instanser tar upp vikten av att Lantmäteriverkets kartråds

arbete kan fortsätta.

Centralnämnden för fastighetsdata och Domstolsverket anför att om

utvecklingsverksamheten vid nämnden inordnas i en ny teknikintensiv kart- och

fastighetsmyndighet kan inte bortses från risken att pågående och förväntat

utvecklingsarbete avseende inskrivningsverksamheten under överskådlig tid blir

lidande varför mycket talar för att ett inlemmande av Centralnämnden för fas-

tighetsdata i en ny organisation bör anstå.

Lantmäteriverket föreslår en sammanhållen organisation för kart- och

fastighetsverksamheten. Organisationen bör enligt verket vara en myndighet som

skall ledas och organiseras i affärsverksliknande former. Detta innebär att det

bildas två divisioner, en myndighetsdivision och en affärsdivision, som skall

vara strikt åtskilda såväl ekonomiskt som styrningsmässigt.

Det finns stöd bland remissinstanserna för att inrätta en statlig regional

myndighet. Flera remissinstanser ser positivt på att myndigheten får ett

samordningsansvar inom landskapsinformationsområdet.

Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av bl.a. vad som sagts i avsnitt

10.2 tar regeringen först upp frågan om bildande av en ny central myndighet.

Därefter behandlas myndighetsorganisationen och fördelningen av arbetsuppgifter

m.m.

En ny central myndighet

Regeringen konstaterar att en majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller

lämnar förslaget om en sammanslagning av Centralnämnden för fastighetsdata och

Lantmäteriverket utan erinran, varvid dock bör noteras att det remissbehandlade

förslaget innefattade även inskrivningsverksamheten och delar av Domstolsverket.

Ett grundläggande skäl för regeringens ställningstagande har redovisats

tidigare, nämligen sambandet mellan fastighets- och landskapsinformation. Detta

kommer exempelvis till uttryck i att arbete pågår vid de båda verken för att

koppla ihop fastighetsdatasystemet med digitala data om fastighetsgränser m.m.

Arbetet underlättas om det sker i en och samma organisation. Arbete har vidare

sedan lång tid tillbaka pågått i syfte att använda fastighetsdatasystemet som

ytterligare stöd för förrättningsverksamheten. Arbetet har blivit försenat och

har försvårats av olika datatekniska systemlösningar m.m. inom de båda

myndigheterna. Även detta talar för en gemensam organisation. Över huvud taget

är det viktigt att genom en gemensam utvecklingsverksamhet lägga grunden för ett

långsiktigt strategiskt agerande.

Centralnämnden för fastighetsdata saknar lokal och regional organisation, något

som erhålls genom en sammanslagning med lantmäteriet. Det innebär

förutsättningar för ytterligare ökat utnyttjande av fastighetsdatasystemets

information och tjänster. Möjligheterna att öka samverkan med kommunerna i syfte

att komplettera registren ökar också. Sammanläggning till en myndighet innebär

även vissa besparingar till följd av gemensam administration m.m.

Skäl som anförts mot en sammanläggning är att fastighetsdatareformen och

kompletteringsarbeten till denna ännu pågår. Exempelvis har komplettering med

byggnadsidentiteter påbörjats. Utvecklingsinsatser kommer sannolikt att pågå mer

eller mindre kontinuerligt. Regeringen anser därför inte att de invändningar som

rests mot tidpunkten för en reform är tillräckligt starka.

Det ligger både för berörda verksamheter och för avnämarna ett värde i att så

snart som möjligt veta vilka organisatoriska förutsättningar som kommer att

gälla. Det gäller särskilt inom ett område som detta där val av ambitionsnivå,

informations- och systemstruktur m.m. - och därmed sammanhängande val av

samarbetspartner i uppbyggandet av system och information - får mycket

långsiktiga verkningar bl.a. i ekonomiskt hänseende. Flera av de skäl som i

remissvar anförts mot en sammanslagning har huvudsakligen tidsbegränsad

betydelse. De påtalade olägenheterna kan mildras betydligt genom att de beaktas

när detaljorganisationen läggs fast.

En ny centralmyndighet bör alltså inrättas, bestående av Centralnämnden för

fastighetsdata och merparten av Lantmäteriverket. Det har visat sig svårt att

lösa namnfrågan för den nya myndigheten på ett sätt som beskriver hela

verksamheten. Det av utredningen föreslagna namnet, Kart- och fastighetsverket,

bör t.ex. inte komma i fråga på grund av förväxlingsrisken med Statens

fastighetsverk. Vidare kan ifrågasättas om kortsiktiga överväganden i samband

med en sammanläggning bör få motivera att man överger det traditionsbundna och

väl etablerade lantmäteribegreppet, som väl skulle täcka det nya

verksamhetsområdet och som alla inom verksamhetsområdet bör kunna känna

samhörighet med. Regeringen förordar därför att den nya centrala myndigheten

benämns Lantmäteriverket.

Som utredaren har pekat på har inskrivningsverksamhetens utveckling, alltsedan

fastighetsdatareformen började förberedas, varit nästan helt knuten till att

inskrivningsregistret utgör en integrerad del av fastighetsdatasystemet. I

dominerande omfattning är det Centralnämnden för fastighetsdata som, utan att

formellt vara central myndighet för inskrivningsmyndigheterna, har svarat för

initiativ, utredning och genomförande av de väsentliga förändringarna inom

inskrivningsregisterverksamheten under en lång tid. Detta faktum upplevs

uppenbarligen av remissinstanserna som ett naturligt förhållande. Regeringen har

ingen annan uppfattning men vill understryka inskrivningsmyndigheternas

självständiga ställning i förhållande till såväl Domstolsverket som andra

myndigheter. Regeringen har också anledning att betona att det - när inskriv-

ningsmyndigheterna tills vidare ligger kvar vid tingsrätterna - är av största

vikt att den verksamhet, som nu bedrivs inom Centralnämnden för fastighetsdata

med sikte på inskrivningsverksamheten, vidmakthålls av den nya myndigheten och

att den nuvarande goda servicenivån bibehålls. Regeringen utgår också från att

den nya myndigheten i samverkan med bl.a. Domstolsverket skall - som sker just

nu i t.ex. de dynamiska förändringarna inom panträttens område - fortsätta att

driva utvecklingen av fastighetsdatasystemet framåt till gagn för

inskrivningsväsendet och dess avnämare i samhället.

Huvudstruktur för myndighetsorganisationen

Den verksamhet som inte bör bedrivas i bolagsform utgör merparten av de

nuvarande myndigheternas uppgifter. Den bör även i fortsättningen bedrivas i

myndighetsform. De berörda uppgifterna har dock vissa inbördes olikheter som bör

påverka hur de organiseras och styrs mera i detalj.

En stor del utgör myndighetsutövning, t.ex. fastighetsbildningen. Nära besläktad

med myndighetsutövning är vissa andra myndighetsuppgifter, t.ex.

fastighetsregistreringen samt de centrala myndighetsuppgifterna såsom

förvaltningen av fastighetsdatasystemet, handhavandet av statsuppdraget för

allmän kartförsörjning och tillsynen över de myndigheter som svarar för

fastighetsbildning och fastighetsregistrering. De nya myndigheterna skall också

ha en aktiv roll vid utvecklingen av lantmäteriområdet i stort. Till detta hör

att bedriva såväl utveckling och rådgivning som samordning och standardisering.

Som tidigare nämnts bör viss lokalt utförd uppdragsverksamhet av karaktären

myndighetsservice kunna bedrivas jämte myndighetsutövningen. Exempel på detta är

att göra husutsättning, upprätta fastighetsplan och nybyggnadskarta, utföra

lägeskontroll, ajourhålla primärkarta, göra fastighetsutredningar och

fastighetsägarförteckningar samt lämna viss annan fastighetsrättslig service.

Regeringen avser att i instruktion för myndigheterna avgränsa denna verksamhet

så noggrant att förutsättningarna blir klarlagda bl.a. för olika aktörer på

marknaden.

Myndighetsutövningen och närbesläktade myndighetsuppgifter samt den nyssnämnda

lokalt bedrivna uppdragsverksamheten bör renodlas och i huvudsak även i

fortsättningen bedrivas lokalt, sammanhållen inom en statlig myndighet med ett

län som verksamhetsområde. Myndigheten bör benämnas lantmäterimyndigheten.

Nuvarande fastighetsbildnings-, fastighetsregister- och överlantmätarmyndigheter

bör avvecklas. Arbetsuppgifterna finns dock, som framgått av det tidigare

anförda, i princip kvar.

Andra uppgifter har karaktären av kontinuerlig produktion eller större

utvecklings- och genomförandeprojekt. Exempel på sådana uppgifter är att utföra

flygfotografering och produktion avseende geodetiska riksnät, databaser och

allmänna kartor. Sådana uppgifter bör organiseras i en separat

utförarorganisation inom den centrala myndigheten men kan också i vissa fall

vara lämpliga för anbudsupphandling. Sådan verksamhet bedrivs i dag till större

delen i Gävle men utförs även på ett tiotal andra platser. Det är angeläget att

vidmakthålla och vidareutveckla en på detta sätt spridd produktion inom olika

delar av landet.

Uppdragsverksamhet avseende flygfotografering, framställning av storskaliga

kartor m.m. bör organiseras tillsammans med dessa produktionsuppgifter. Stora

delar av denna uppdragsverksamhet utgörs av lokal produktion t.ex. stommätning

och flygsignalering. Andra delar, t.ex. flygfotografering och fotogrammetrisk

bearbetning, kan inte ha motsvarande spridning. Det är emellertid viktigt att

även mera specialiserade funktioner har lokala marknadskontakter. Genom att

denna uppdragsverksamhet organiseras helt fristående från den lokala

myndighetsorganisationen bör dess konkurrensneutralitet inte kunna ifrågasättas.

Den lokala myndighetsorganisationens uppgifter och organisation

Den lokala myndighetsorganisationen bör sammanfattningsvis ha följande

huvudsakliga uppgifter:

- Fastighetsbildning och fastighetsregistrering

- Regional samordning och rådgivning inom mätnings- och kartområdet samt

medverkan i ajourhållning av allmänt kartmaterial m.m. enligt uppdrag från

centralmyndighetens beställarefunktion

- Viss närmare reglerad service på uppdragsbasis.

Verksamheten förutsätts liksom för närvarande bedrivas i decentraliserad form

och med en utspridd lokalisering av kontor. Regeringen förutsätter att den

länsvisa sammanhållningen går att förena med en medveten delegering av ansvar

och befogenheter till de lokala kontoren.

En delvis ny uppgift avseende regional samordning och rådgivning i fråga om

mätning och grundläggande landskapsinformation har föreslagits av utredaren och

vunnit gillande av många remissinstanser. Regeringen anser att organisationen

även i detta avseende bör spela en aktiv roll gentemot kommuner, andra

organisationer och enskilda. Syftet bör vara att stärka användarinflytandet och

möjliggöra ett ökat utbyte av information mellan olika producenter, främja

användandet av gemensamma standarder och normer samt finna lämpliga rutiner för

ajourhållning av grundläggande landskapsinformation. Organisationen skall verka

för att lokalt producerade databaser i ökad utsträckning kan användas för

produktion av det allmänna kartmaterialet och motsvarande digitala databaser.

Organisationen skall också, som utredningen föreslagit, ha en

rådgivningsverksamhet inom området.

Enligt regeringens mening är utredningens förslag på denna punkt ägnat att

effektivisera framställningen och användningen av grundläggande

landskapsinformation. Det bör därför genomföras. Utrymme för de resurser som

krävs för detta bör kunna skapas bl.a. genom utnyttjande av

effektiviseringsvinster som organisationsförändringen möjliggör.

I syfte att underlätta åtkomsten och nyttjandet av landskapsinformation från

olika producenter i länet bör lantmäterimyndigheten i länet och länsstyrelsen

samverka. Länsstyrelsen har ett ansvar för att bygga upp och till kommunerna

förmedla kunskaper och geografisk information. Denna roll är således

näraliggande lantmäterimyndighetens. Länsstyrelsen har dessutom en ställning i

länet som samordnare av intressen av skilda slag. En samverkan bör därför vara

ägnad att främja en effektiv verksamhet.

Centralmyndighetens uppgifter och organisation

Centralmyndighetsuppgifterna bör vara i huvudsak följande:

- Tillsyn och ledning av övriga lantmäterimyndigheters verksamhet

- Tillsyn över mätningsverksamheten

-Samordning av grundläggande verksamhet avseende fastighetsinformation och

landskapsinformation

- Ansvar för statsuppdraget rörande kartförsörjning, innefattande bl.a.

beställarefunktion samt ansvar för förvaltning av databaser för grundläggande

geografisk information och förlaget av allmänna kartor.

- Ansvar för fastighetsdatasystemet

- Ansvar för förberedelsearbete för fastighetstaxering

-Ortnamnsverksamhet

- Utveckling inom fastighets- och landskapsinformationsområdena

-Uppgifter inom totalförsvaret, bl.a. beredskapsplanering och prövning av

tillstånd att upprätta geografiska databaser.

Inom den nya centralmyndigheten bör, förutom dessa uppgifter, finnas de

produktionsuppgifter som beskrivits tidigare. Vidare bör även finnas storskalig

kartproduktion samt viss specialiserad uppdragsproduktion, t.ex. inom

flygfotografering och geodesi, där de samhällsekonomiska integrationsfördelarna

av en samlad produktion är mycket påtagliga samtidigt som ett tillräckligt utbud

av kvalificerade tjänster över hela landet måste tryggas. Produktions- och

uppdragsverksamheterna bör organiseras avskilda från övriga myndighetsuppgifter.

Verksamheten bör - med beaktande av affärsmässiga förutsättningar - bedrivas

inom ett över landet förgrenat nät av produktionsställen. Mellan myndighets- och

produktionsdelarna bör i tillämpliga delar råda en relation av karaktären

beställare - utförare.

Ekonomiska effekter m.m.

En översiktlig beräkning av de ekonomiska effekterna av regeringens förslag

visar att de långsiktiga besparingarna som följd av organisationsförändringar

och därmed sammanhängande teknikutveckling totalt uppgår till omkring

50 miljoner kronor per år. De största besparingarna ligger inom samordningen på

fastighetsområdet. Även de administrativa rationaliseringarna och

samordningsvinsterna med avseende på utrustning och ADB-teknik bedöms uppgå till

betydande belopp.

Eftersom de nyss berörda tekniska utvecklingsinsatserna ännu pågår och

omsättningen därav i den praktiska verksamheten inte påbörjats i alla avseenden

får besparingarna inte omedelbart full effekt. Denna torde uppnås inom fyra -

fem år. Ökad ambitionsnivå i vissa avseenden samt omställnings- och

utvecklingskostnader i samband med organisationförändringen medverkar också till

att en positiv nettoeffekt uppstår först efter några år. En stor del av

besparingarna kommer att avse fastighetsbildning - inklusive

fastighetsregistrering - dvs. till största delen intäktsfinansierad verksamhet.

Vad som sagts om förutsättningarna att göra rationaliseringsvinster innebär att

därmed sammanhängande personalminskningar kommer att fördelas över en längre

tidsperiod. Pågående verksamhetsutveckling i kombination med de möjligheter som

omorganisationen öppnar bör också kunna ge underlag för både nya

arbetstillfällen och mera utvecklade arbetsuppgifter. Sammantaget bör de

personalreduktioner som kommer i fråga kunna ske inom ramen för en naturlig

avgång.

11 Genomförandefrågor

Regeringens förslag: Den nya organisationen föreslås träda i kraft den 1 juli

1995. Regeringen avser att återkomma med närmare förslag som behövs för

organisationsförändringarna till nästa riksmöte. Det gäller bl.a. författnings-

och finansieringsfrågor samt återstående frågor om fastighetsbildningen.

Regeringen avser också att återkomma med närmare förslag angående

bolagsbildning. Utredarens förslag: Utredaren föreslår att den nya

organisationen träder i kraft den 1 juli 1995.

Remissinstanserna: Tidpunkten för en ny organisation tillstyrks eller lämnas

utan erinran av flertalet remissinstanser. Några remissinstanser förordar dock

att tidpunkten senareläggs.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens avsikt är att en ny organisation

skall kunna träda i kraft den 1 juli 1995. Denna tidpunkt är den tidigast

tänkbara. Därmed begränsas så långt möjligt tiden av påfrestningar och osäkerhet

för de av förändringarna närmast berörda organisationerna. Regeringens bedömning

är att tidplanen är realistisk, särskilt med hänsyn till att

inskrivningsverksamheten nu lämnas utanför.

Utredarens arbete fortsätter ytterligare en tid. Han skall före den 1 juni 1994

lämna förslag om bl.a. författningsfrågor och finansieringslösningar. Regeringen

avser att bereda dessa förslag snarast därefter.

Regeringen avser att tillsätta en eller flera organisationskommittéer för att

förbereda omorganisationen. Regeringen kommer också att bereda de olika

uppskjutna frågorna om fastighetsbildning vidare. Det gäller bl.a. frågan om

huvudmannaskapet.

Utredningens sammanfattning av betänkandet (SOU 1993:99) Kart- och

fastighetsverksamhet i myndighet och bolag

Enligt utredningens direktiv har jag att lämna förslag om en ny organisation för

fastighetsbildning, fastighetsregistrering, fastighetsdataverksamhet samt

produktion av kartor och annan landskapsinformation m.m. samt att överväga om

inskrivningsverksamheten bör integreras i denna organisation. Mitt arbete skall

enligt direktiven vara uppdelat i två steg varvid det första skall behandla

principöverväganden och en huvudstruktur samt en genomförandeplan m.m. Detta

första steg redovisas i föreliggande principbetänkande Kart- och

fastighetsverksamhet i myndighet och bolag. I ett andra steg som jag har att

redovisa före den 1 juni 1994 skall jag behandla frågor om bl.a.

författningsändringar och finansieringslösningar. Jag avser att i det

sammanhanget också ta upp frågan om förutsättningarna för ett ökat samarbete

mellan bl.a. land- och sjökarteverksamheterna.

 * * *

De berörda verksamheterna utgör en viktig del av samhällets grundläggande

infrastruktur. Staten har ett övergripande ansvar för denna infrastruktur.

Satsningar på lätt tillgängliga grundläggande och korrekta data är lika

angelägna som insatser för den fysiska infrastrukturen i form av t.ex. vägar och

järnvägar. De bidrar till att effektiviteten höjs i grundläggande register- och

informationssystem samt till snabbare och bättre funktioner i många

verksamheter. En väl fungerande och samlad organisation för denna infrastruktur

utgör en förutsättning för ett samhällsekonomiskt utnyttjande av denna resurs.

Mina förslag, som ligger i linje härmed, utgår från en helhetssyn över hela

verksamhetsområdet.

 En sådan helhetssyn innebär att varje delfråga inte enbart bör bedömas för sig

och i ett statiskt perspektiv med risk för överbetoning av fördelarna med dagens

system samt av svårigheter och problem vid övergången till ett nytt. I stället

bör en dynamisk syn på överordnade samband och långsiktiga utvecklingsperspektiv

ligga till grund för den framtida organisationen.

 De verksamheter som jag har att studera har varit föremål för ett flertal

undersökningar och utredningar redan tidigare. De förslag som lämnats i

organisationshänseende har emellertid enbart i begränsad utsträckning blivit

genomförda. Vissa förslag har inte kommit till genomförande beroende på att

tiden inte bedömts vara "mogen" eller att vissa bestämda förutsättningar i

övrigt inte varit för handen.

 Jag konstaterar att tiden nu inte bara är mogen utan den rätta för att företa

önskvärda förändringar i den nuvarande organisationsstrukturen. Jag vill till

och med påstå att det i viss utsträckning är frågan om ett "nu eller aldrig". Om

ett genomförande av de föreslagna strukturförändringarna inte sker nu och i

samlad form torde det inte bli möjligt att på relativt lång tid aktualisera

liknande åtgärder på nytt.

 * * *

En central fråga som jag har haft att pröva berör verksamhetsavgränsningen i en

ny myndighetsorganisation. Jag har kommit till den slutsatsen att från de

nuvarande myndigheterna bör skiljas dels uppdragsverksamhet, dels sådan

anslagsfinansierad produktion som lämpligen kan utföras av ett uppdragsbolag.

 Gränsdragningsproblematiken har studerats ingående. Detta gäller framför allt

produktionen av allmänna kartor där beaktandet av bl.a. säkerhets- och

beredskapsaspekter, kompetensfrågor samt möjligheterna att bibehålla såväl

nuvarande samverkansfördelar som en lokalt förankrad lantmäteriorganisation

utgjort viktiga förutsättningar för mina ställningstaganden. I den produktion

som bör skiljas bort från myndighetsuppgifterna finns i princip två huvudtyper,

nämligen vissa förrättningsförberedelser och merparten av produktionen av

allmänna kartor m.m. Produktion och uppdragsverksamhet bör samlas i ett av

staten ägt uppdragsbolag, som har att konkurrera med andra aktörer på marknaden.

 * * *

En utgångspunkt för mitt arbete har varit att söka möjligheter till förenk-

lingar. Ett viktigt förslag i det avseendet är vad som kommit att kallas det

administrativa förfarandet vid fastighetsbildning. En förutsättning för att

förfarandet skall tillämpas är att tvistigheter mellan sakägare inte föreligger.

Förfarandet, som innebär att kommunal PBL-myndighet får fatta vissa beslut som

berör fastighetsindelningen, föreslås tillämpas inom sådana områden där

markanvändningen tidigare blivit prövad och fastlagd, dvs. inom detaljplanelagda

områden. Det är inom just sådana områden som den starka kopplingen finns till

den plan- och byggprocess som kommunerna har ansvaret för. Genom att knyta

fastighetsbildningen inom sådana områden till det kommunala verksamhetsfältet

ökar bl.a. kommunernas valfrihet och onödigt dubbelarbete kan undvikas.

Samtidigt skapas förutsättningar för konkurrens i utförandet.

 För Stockholm, Göteborg och Malmö föreslår jag, eftersom den dominerande delen

av dessa kommuner är detaljplanelagda, att det administrativa förfarandet skall

kunna tillämpas över kommunernas hela yta.

 Det administrativa förfarandet är i första hand ett sätt att förenkla.

Samtidigt kan införandet av ett administrativt förfarande anses utgöra en rimlig

avvägning i frågan om huvudmannaskapet för fastighetsbildningen. Mitt förslag

innebär således att staten blir huvudman för fastighetsbildningen, men att

kommunen genom tillämpandet av ett administrativt förfarande skall svara för det

fastighetsrättsliga genomförandet inom områden med detaljplan. Förutsättningar

för att utveckla det effektiva och rationella s.k. aktiva

förrättningsförfarandet vid mera komplicerade förrättningar bibehålls genom den

föreslagna avgränsningen.

 Jag föreslår att de kommunala fastighetsbildningsmyndigheterna läggs ned.

 * * *

Fastighetsregistreringen bör integreras i fastighetsbildningen. Jag anser att

detta är en naturlig utveckling. Genom utarbetande av ett ADB-baserat

handläggningssystem för fastighetsbildningen som inrymmer automatiska kopplingar

mot fastighetsdatasystemet finns det stora vinster att göra.

 Jag anser också att verksamheten i de nuvarande överlantmätarmyndigheterna bör

integreras i en ny myndighetsorganisation samtidigt som vissa funktioner bör

avlastas myndigheten, bl.a. uppgiften att bevaka statens möjlighet att överklaga

en lantmäteriförrättning. Rollen som samordnare inom landskapinformationsområdet

framhävs och kompetens i detta avseende tillförs den nya myndigheten.

 * * *

Beträffande inskrivningsverksamheten är min bedömning att den bör föras från

domstolarna till fastighetsområdet. Renodlingen av dom-stolarnas verksamhet samt

översynen av organisationen inom det traditionella lantmäteriområdet bör

resultera i uppbyggnaden av en ny slagkraftig organisation för fastighetsfrågor

och landskapsinformation och denna nya organisation bör inkludera

inskrivningsverksamheten. En sådan ny organisation förses med den kvalificerade

juridiska kompetens som krävs inom inskrivningsområdet samtidigt som

fastighetsverksamheten i övrigt erhåller en sådan förstärkning inom detta område

som det under utredningens gång framkommit behov av.

 * * *

Mitt förslag är således att nuvarande lokala och regionala myndigheter inom

verksamhetsområdet - fastighetsbildnings-, fastighetsregister-, inskrivnings-

och överlantmätarmyndigheter - avvecklas. I stället skapas nya regionala

myndigheter, i huvudsak knutna till länen. Dessa får inte bedriva upp-

dragsverksamhet och skall vad beträffar sin produktion handla upp vissa

förrättningsförberedelser. De skall, i de fall så befinns vara ändamålsenligt,

kunna bedriva verksamhet vid lokala kontor. I ett medelstort län kommer

myndigheten att ha en personalstyrka som uppgår till i storleksordningen 50

personer. Jag föreslår att den nya myndigheten benämns Myndigheten för kartor

och fastigheter (MKF) för respektive län. Totalt bedömer jag att i

storleksordningen 1 200 personer kommer att vara verksamma vid de regionala

myndigheterna.

 * * *

Mitt förslag vad avser den centrala myndighetsorganisationen är att

Centralnämnden för fastighetsdata och Statens lantmäteriverk avvecklas och att

en ny central myndighet med ansvar för bl.a. ledning och tillsyn av den

regionalt bedrivna verksamheten tillskapas. Till denna myndighet förs också det

ansvar som Domstolsverket har för inskrivningsväsendet. Mitt ställningstagande i

denna fråga bygger bl.a. på ingående studier av sambanden mellan de verksamheter

och den framtida utvecklingen inom de verksamhetsområden som de nuvarande

centralmyndighetena ansvarar för.

 Myndigheten får enligt mitt förslag inte bedriva uppdragsverksamhet och skall

handla upp i storleksordningen 70 procent av produktionen av allmänna kartor.

Antalet årsarbetskrafter inom den nya centralmyndigheten bedöms uppgå till i

storleksordningen 500. Den nya myndigheten benämns Kart- och fastighetsverket

(KFV) och skall vara lokaliserad i Gävle.

 * * *

Uppdragsbolaget, Svenskt Lantmäteri AB (SLAB), kommer att organiseras som en

koncern och få en mångfacetterad verksamhet, bl.a. bestående av lokal mätning,

beräkning och kartframställning, fastighetsrättslig service, fastighetsekonomisk

verksamhet, den nuvarande uppdragsverksamhet som bedrivs inom de centrala

myndigheterna samt produktion av vissa förrättningsförberedelser och allmänna

kartor. Genom kombinationen av traditionell, centralt bedriven uppdragsverksam-

het och produktion av allmänna kartor skapas förutsättningar för att på ett

optimalt sätt tillvarata de samverkansfördelar som finns mellan verksam-

hetsområdena samtidigt som myndighetens kompetensförsörjning tryggas.

 En stor del av SLAB:s verksamhet är knuten till Gävle där det också bör ha

sitt säte. Tyngdpunkten i verksamheten kommer dock att vara inriktad mot en

regional och lokal marknad. Genom den ovan nämnda kombinationen av traditionell

uppdragsverksamhet och produktion av vissa förrättningsförberedelser skapas

förutsättningar för bibehållandet av en lokalt förankrad lantmäteriservice.

Antalet verksamma i bolaget/koncernen bedöms uppgå till i storleksordningen 1

300 personer.

 Jag föreslår att KartCentrum ingår i koncernen. Distributionen av allmänna

kartor upphandlas, under konkurrens, av den centrala myndigheten.

 Swedesurvey AB är främst inriktat på att sälja svenskt myndighetskunnande på

området och knyts därför till den centrala myndigheten.

 * * *

För genomförandet av mina förslag föreslår jag bildandet av tre orga-

nisationskommittéer med uppgift att leda arbetet vad avser myndigheternas

bildande, bolagets bildande respektive avvecklingen av befintliga myndigheter.

 Det kommer att uppstå en viss minskning av antalet arbetstillfällen vid

bildandet av de nya myndigheterna och bolaget samt till följd av att det

kommunala ansvaret för fastighetsbildningen förändras. Enligt en mycket

preliminär bedömning uppgår minskningen till omkring tio procent, dvs. i

storleksordningen 300 arbetstillfällen, varav en del följer av den tekniska

utvecklingen snarare än av mina förslag.

 Det bör bl.a. ankomma på organisationskommittéerna att så långt som möjligt

begränsa de negativa effekterna härav. Fackliga representanter för de anställda

bör ingå i organisationskommittéerna eller i referensgrupper knutna till dessa.

 * * *

Dagens myndighetsstruktur är splittrad. Den inrymmer totalt drygt 290

myndigheter med olika relationer och kopplingar till varandra. Mitt förslag

innebär att dessa myndigheter ersätts med 24 regionala myndigheter och en

centralmyndighet i Gävle. Myndigheternas dubbla roller upphör vilket bl.a.

medför en förstärkning av rättssäkerheten samtidigt som förslaget leder till

ökad konkurrens. Förslaget leder vidare till ökad service, valfrihet och ökat

inflytande.

 Förslagen har också positiva ekonomiska konsekvenser. De hänför sig bl.a. till

rationaliseringar inom det administrativa området och uppkomsten av nya

verksamhetssamband. Genom att integrera fastighetsregistreringen i

fastighetsbildningen och införa ett handläggningssystem som medger automatiska

uppdateringar i fastighetsdatasystemet uppkommer betydande

rationaliseringseffekter. Även upphandlingsförfarandet och det administrativa

förfarandet i fastighetsbildningen medför positiva ekonomiska effekter.

 Ett genomförande medför vissa engångs- och vissa omställningskostnader till

följd av avveckling av lokaler, flyttning samt behov av utbildningsinsatser m.m.

Dessa kostnader måste ägnas särskild uppmärksamhet i samband med genomförandet

av förslaget.

 Jag anser att redan de positiva effekterna vad avser möjligheter till

styrning, rättssäkerhet och service samt de ekonomiska konsekvenserna motiverar

ett genomförande av förslagen. De potentiellt största effekterna ligger

emellertid i de möjligheter de skapar inför framtiden när det gäller samordnad

verksamhet, utveckling och lagstiftning, tillvaratagande av ny teknik,

tillhandahållande av information m.m. Betydande samhällsekonomiska vinster står

härvid att vinna.

 Mitt förslag är att de organisatoriska förändringarna genomförs vid

halvårsskiftet 1995.

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss har yttranden inkommit från Domstolsverket, Svea hovrätt, Hovrätten

över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Uppsala tingsrätt, Falu

tingsrätt,[REDACTED_EFTERNAMN] tingsrätt, Norrköpings tingsrätt, Mariestads tingsrätt,

Helsingborgs tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Härnösands tingsrätt, Luleå

tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Södermanlands län, Länsrätten

i Malmöhus län, Datainspektionen, Styrelsen för internationell utveckling,

Beredningen för internationellt tekniskt-ekonomiskt samarbete, Överbefälhavaren,

Fortifikationsförvaltningen, Överstyrelsen för civil beredskap, Statens

räddningsverk, Postverket, Banverket, Vägverket, Sjöfartsverket, Sveriges

meteorologiska och hydrologiska institut, Luftfartsverket, Statskontoret,

Statens fastighetsverk, Statistiska centralbyrån, Riksrevisionsverket,

Riksskatteverket, Boverket, Statens bostadskreditnämnd, Tekniska högskolan i

Stockholm, Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], Högskolan i Luleå, Statens jordbruksverk,

Skogsstyrelsen, Fiskeriverket, Glesbygdsmyndigheten, Riksarkivet, Språk- och

folkminnesinstitutet, Riksantikvarieämbetet och statens historiska muséer,

Konkurrensverket, Statens råd för byggnadsforskning, Sveriges geologiska

undersökning, Kammarkollegiet, Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen

i Blekinge län, Länsstyrelsen i Västmanlands län, Länsstyrelsen i Kopparbergs

län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Norrbottens län,

Regionberedningen (C 1992:06), Statens naturvårdsverk, Statens lantmäteriverk,

Centralnämnden för fastighetsdata, Utredningen om översyn av plan- och bygglagen

m.m. (M 1992:03), Botkyrka kommun, Stockholms kommun, Katrineholms kommun, Lin-

köpings kommun, Nässjö kommun, Nybro kommun, Osby kommun, Malmö kommun,

Kungsbacka kommun, Göteborgs kommun, Strömstads kommun, Lysekils kommun, Torsby

kommun, Hällefors kommun, Västerås kommun, Köpings kommun, Gävle kommun,[REDACTED_EFTERNAMN]

kommun, Ljusdals kommun, Nordmalings kommun, Vilhelmina kommun, Kiruna kommun,

Piteå kommun, Domän AB, Rymdbolaget, Telia AB, Vattenfall AB, Bygg-

entreprenörerna, Fastighetsmäklarförbundet, Finansbolagens förening, Föreningen

för samhällsplanering, Kartteknikernas intresseförening, Landstingsförbundet,

Lantbrukarnas riksförbund, Landsorganisationen i Sverige, Skogsindustrierna,

Svenska bankföreningen, Svenska kommunaltekniska föreningen, Svenska kom-

munförbundet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges akademikers centralorganisation,

Sveriges domareförbund, Sveriges fastighetsägareförbund, Sveriges

försäkringsförbund, Sveriges kart- och mätningstekniska förening, Sveriges

lantmätareförening, Teknikkonsulterna, Tjänstemännens centralorganisation,

Utvecklingsrådet för landskapsinformation och Villaägarnas riksförbund.

 Yttrande har dessutom kommit in från Sollefteå tingsrätt, Eslövs tingsrätt,

Kommunförbundet i Kristianstads län, Sparbanken Sverige AB, Administrativa

personalen vid Sollefteå tingsrätt, Personalen vid Norrtälje läntmäteridistrikt,

Mjölby tingsrätt, Sollefteå kommun, Helsingborgs kommun, Mölndals kommun,

Vallentuna kommun, Svegs tingsrätt, Personalen vid Stockholms östra

lantmäteridistrikt, Norrköpings kommun, Leksands lantmäteridistrikt, Gällivare

kommun, Skellefteå kommun, Umeå kommun, Arjeplogs kommun, Vännäs kommun,

Eskilstuna kommun, Lunds kommun, Borlänge kommun, Solna Kommun, Kristianstads

kommun, Hudiksvalls kommuns mätningskontor, Hallsbergs tingsrätt, Sölvesborgs

kommun, Karlstads kommun, Sorsele kommun, Ludvika tingsrätt, NAB ekonomisk

förening, Täby kommun, Leksands tingsrätt, Jokkmokks kommun, Örebro kommun,

Skövde kommun, Arvidsjaurs kommun, Bjuvs kommun, Ronneby kommun, Hedemora

tingsrätt, Värnamo tingsrätt, Lindesbergs tingsrätt, Huddinge kommun,

Härjedalens kommun, Kalmar kommun, Kristinehamns kommun, Strömsunds kommun,

Örnsköldsviks kommun, Lantmäteriets civilingenjörsförening, Swedesurvey AB,

Tyresö kommun, MBK Teknik AB Karlstad, Institutet för fastighetsrättslig

forskning vid Uppsala universitet, Dalarnas kommunförbund, Alvesta kommun, Jön-

köpings kommun, Lindesbergs kommun,[REDACTED_EFTERNAMN] kommun, Vänersborgs kommun,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Nyköpings tingsrätt, Nacka kommun, VAB arkitekter

och ingenjörer, Kommunförbundet Västernorrland, Peter Brynte, Nätverket

"Norrskensflammorna", ST-lantmäteri, Dorotea kommun, Älvdalens kommun, Bodens

kommun, Statstjänstemannaförbundet, Överkalix kommun, Lidingö kommun, Härryda

kommun, Ånge kommun, Länsstyrelsen i Örebro län, Länsstyrelsen i Västernorrlands

län, ST- Fastighetsdata och SACO-föreningen vid Centralnämnden för

fastighetsdata, Karlshamns kommun, Kalix kommun, Sandvikens kommun, Älvsbyns

kommun, Liber Kartor, Upplands Väsby, kommun, Falköpings kommun, Borgholms

kommun, Vänersborgs tingsrätt, Gotlands kommun, Sveriges kommunaltjänstemanna-

förbund, Norrtälje tingsrätt, Karlstads tingsrätt,[REDACTED_EFTERNAMN] kommun, Orsa kommun,

Borlänge kommun, Varbergs kommun, Simrishamns kommun, Motala tingsrätt,

Personalen vid Sollefteå tingsrätt, Swedmap AB, T-kartor Sverige AB, Hässleholms

tingsrätt, Klippans tingsrätt, ST-Domstol, Statstjänstemannaförbundet avdelning

202, Halmstads kommun, Länsstyrelsen i Gotlands län, Sundsvalls kommun, Åsele

kommun och Kungälvs kommun.

Miljö- och naturresursdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 30 mars 1994

Närvarande: statsrådet B.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:214 En ny organisation för lantmäteri-

och fastighetsdataverksamhet m.m.