Regeringens proposition 1992/93:126

om valuta- och kreditreglering

Regeringen  föreslår riksdagen att anta de förslag som tegits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 29 oktober 1992,

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen föreslås att lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel (LKM) och lagen (1990:749) om valutoreglering (VRL) skall ersattes med en ny lag om valute- och kreditreglering med i huvudsak samma innehåll som VRL, men med kompletterande bestämmelser om att vissa kreditregleringsinstrament får användas då valuteregleringen är i kraft. Dessa instrument föreslås vara i huvudsak desamma som i LKM.

Valutareglering får enligt nuvarande lagstiftning, efter förordnande av regeringen, tillämpas i krig eller krigsfara eller vid allvarliga störaingar till följd av utomordentligt stora kortfristiga kapitelrörelser. 1 lagrådsremissen föreslås att valutoreglering i fredstid endast får tillämpas om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av en allvarlig olycka, våldshandling, epidemi eller liknande eller av utomordentligt stora kortfristiga kapitolrörelser och det är uppenbart att andra åtgärder inte är möjliga.

1 propositionen föreslås vidare att Riksbanken, efter förordnande från regeringen, får tillgripa kreditreglerande medel om så behövs för att stärka effiäktiviteten i valuteregleringen. Kreditregleringar får därmed endast användas då valutereglering är i kraft.

Följande kreditregleringar föreslås kunna användas:

Riksbanken får fastställa högste belopp för utlåning {utlåningsreg­ler ing).

1 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 126

Prop. 1992/93:126

Obligationer och andra fbrdringsrätter får inte ges ut uten tillstånd av    Prop. 1992/93:126 Riksbanken (emissionskontroll).

Riksbanken får fastställa högste eller högsta genomsnittlig utlånings­ränta (räntereglering).

Riksbanken får fastställa att en viss andel av kreditinstitutens totola placeringar eller av förändringen av dessa skall göras i vissa särskilt angivna tillgångar (placeringskrav). Slutligen föreslås att Riksbanken skall administrera valute- och kredit­reglering enligt de allmänna regler som finns i Riksbankslagen. Bestäm­melseraa om valutastyrelsen och valutodirektionen enligt nuvarande VRL föreslås därför slopade.

1 Förslag till

Prop, 1992/93:126

Lag om valuta- och kreditreglering

Härigenom föreskrivs följande,

1 kap. Förordnande om valutareglering och kreditreglering

1 § Regeringen får, efter samråd med Riksbanken, förordna om

valutareglering om Sverige är i krig eller krigsfara. Regeringen får

också, på framställning av Riksbanken, förordna om valutoreglering om

det råder utomordentliga förhållanden som är föranledda av

1.

krig eller krigsfara som Sverige har befunnit sig i,

2.

krig utanför Sveriges gränser,

3.

en allvarlig olycka, våldshandling, epidemi eller liknande, eller

4.

utomordentligt stora kortfristiga kapitalrörelser.

Regeringen får förordna om valutereglering enligt försto stycket andra meningen bara om det är uppenbart att andra åtgärder inte är tillräckliga och möjliga.

Om regeringen har förordnat om valutoreglering, får regeringen på framställning av Riksbanken också förordna om kreditreglering.

2 § Om fömtsättningaraa enligt 1 § för valutereglering eller kreditreg­

lering inte längre är uppfyllda, skall regeringen omedelbart förordna att

regleringen skall upphöra.

Ett förordnande om kreditreglering upphör att gälla senast när för­ordnandet om valutareglering upphör att gälla.

3 §  Varje förordnande enligt 1 §, 2 kap. 2 § andra stycket eller 6 § eller

3

kap. 2 § tredje stycket skall inom en månad från beslutet underställas riksdagen för godkännande. Om riksmöte inte pågår, skall förordnandet underställas riksdagen inom en månad från början av det närmast följande riksmötet. Om så inte sker inom rätt tid, upphör förordnandet att gälla.

4

§ Med kreditinstitut enligt denna lag avses de institut som anges i 3 § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank.

2 kap. Valutareglering

1

§ Valutareglering innebär att transaktioner, som är av sådan art att de kan ha betydelse för valutopolitiken (valutatransaktioner) och som anges i förordnandet om valutareglering, inte får genomföras uten tillstånd av Riksbanken.

2

§ Om regeringen har förordnat om valutereglering, får regeringen förordna att Riksbanken för ett tillstånd till valutatransaktion får

1.

te ut en avgift som skall tillfalla Riksbanken, eller

2.

bestämma att ett visst belopp under en viss tid skall vara insatt på konto i Riksbanken.

Om regeringen har förordnat om valutareglering, får regeringen Prop. 1992/93:126 förordna att den som innehar utländska betelningsmedel, tillgodohavanden på konton i utländskt myntslag eller utländska fbndpapper skall erbjuda Riksbanken att mot betalning i svenska kronor lösa in tillgångama. Riksbanken får, helt eller delvis, överlåta nämnda befogenhet till ett kreditinstitut eller Postverket.

Handläggningen av vi.ssa ärenden

3

§ Riksbanken får bemyndiga ett kreditinstitut eller Postverket att meddela tillstånd enligt detta kapitel. Anser sig kreditinstitutet eller Postverket inte kunna bifalla en ansökan, skall denna överlämnas till Riksbanken.

4

§ Om regeringen har meddelat ett förordnande om inlösen enligt 2 § iindra stycket och det råder oenighet om vilket värde i utländskt myntslag som skall ligga till grund för ersättningen eller efter vilken kurs om­räkningen till svenska kronor skall göras, skall ersättningen bestämmas av en nämnd (valutanärrmden).

Valutanäninden skall bestå av tre personer. Regeringen utser ordföran­de. En av de övriga ledamöterna utses av Riksbanken och den andra av rikssammanslutningen för handelskamrar.

Till grund för .sina beslut skall nämnden lägga en bedömning av det pris och den kurs som skulle ha kunnat uppnås vid en frivillig avyttring.

Nämndens beslut får överklagas till kammarrätten.

Uppgiftsskyldighet och kontroll

5

§ Om regeringen har förordnat om valutareglering, får Riksbanken meddela föreskrifter om skyldighet för den som för egen eller någon annans räkning har gjort en valutetransaktion, att lämna de uppgifter och visa upp de handlingar angående transaktionen som behövs för kontroll av att valutaregleringen följs.

6

§ Om regeringen har förordnat om valutareglering enligt 1 kap 1 § första meningen eller andra meningen 1 eller 2, får regeringen förordna att Riksbanken eller posttjänstemän som Riksbanken bestämmer har rätt att öppna och granska de brev och andra försändelser till eller från utlandet som finns inom Postverket.

7

§ Om det med stöd av denna lag har föreskrivits begränsningar eller förbud mot att föra tillgångar in i eller ut ur landet, får tullmyndighetema kontrollera att föreskriftema följs.

För kontrollen gäller

1.

tullagen (1987:1065) i tillämpliga delar, varvid det som sägs om varor skall avse tillgångar som omfattes av valuteregleringen, samt

2.

bestämmelseraa om fömndersökning m.m., beslag, husrannsakan, kroppsvisitetion och ytlig kroppsbesiktning i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

Straff m.m.

8 §  Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt

1.

bryter mot ett förordnande om valutereglering eller mot ett förbud, en föreskrift eller ett villkor som har meddelats med stöd av ett sådant förordnande.

2.

låter bli att lämna en uppgift eller lämnar en oriktig uppgift och därigenom föranleder att ett tillstånd till en valutatransaktion beviljas, som annars inte skulle ha meddelats, eller att en valutotransaktion som kräver tillstånd genomförs utan tillstånd, avgift eller deposition,

3.   använder sig av bulvan för att kringgå ett förbud som har meddelats

med stöd av ett förordnande om valutoreglering.

Har en gäraing som avses i första stycket begåtts av grov oaktsamhet, döms till böter. 1 ringa fall döms inte till ansvar.

9 § Om ett brott som avses i 8 § försto stycket är att anse som grovt,

döms till fängelse i högst två år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktes om gämingen har avsett mycket betydande belopp eller på något armat sätt har varit av synnerligen allvarlig art.

10

§ För försök till brott som avses i 8 § förste stycket eller 9 § döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

11

§ Om flera har medverkat till en i dette kapitel straffbelagd gäming, tillämpas bestämmelseraa i 23 kap. brottsbalken.

12

§ Allmänt åtel för brott som avses i 8-11 §§ får väckas endast efter medgivande av Riksbanken.

13

§ Egendom som har varit föremål för brott som avses i 8 § förste stycket eller 9-11 §§ eller vederlag för sådan egendom får förklaras förverkad helt eller delvis.

1 stället för den egendom som avses i förste stycket kan dess värde helt eller delvis förklaras förverkat.

14

§ Om någon inte fullgör sådan skyldighet som anges i 5 §, får Riksbanken förelägga honom vite.

15

§ För att uppnå rättelse när en åtgärd har vidtogits i strid med ett förordnande om valutoreglering eller ett förbud, en föreskrift eller ett villkor som har meddelats med stöd av ett sådant förordnande, får Riksbanken förelägga vite. Föreläggandet får avse den som har rätt att förfoga över den egendom åtgärden avsåg eller det som har trätt i den egendomens ställe.

Prop. 1992/93:126

Ett föreläggande enligt försto stycket får riktas mot den som sedan    Prop. 1992/93:126 åtgärden vidtogits har förvärvat rätt till egendomen eller till det som har trätt i egendomens ställe bara om

förvärvet har skett genom bodelning, arv, testomente eller gåva,

eller

förvärvaren har haft vetskap om eller skälig anledning till misstonke

om åtgärden och åsidosättendet av förbudet,  föreskriften eller

villkoret. Något föreläggande att vidte rättelse får inte meddelas, om den egen­dom som åtgärden avsåg, vederlag för den eller dess värde har förklarats förverkat.

16 § Om ett vite har förelagts med stöd av 14 eller 15 §, får inte dömas till ansvar för gäraing som omfattes av föreläggandet.

3 kap. Kreditreglering

1

§ Kreditreglering innebär att Riksbanken får förordna om utlånings­reglering, emissionskontroll, räntereglering och placeringskrav i enlighet med vad som anges i regeringens förordnande.

2

§ Ett förordnande om kreditreglering kan gälla ett eller flera slag av kreditinstitut.

Regeringen kan på begäran av Riksbanken förordna att även annan som yrkesmässigt och i betydande omfattning bedriver kreditgivning, samt, när det gäller emissionskontroll, annan som offentligen utbjuder obligationer och andra fbrdringsrätter som är avsedda för allmän omsättning, skall kunna omfettes av kreditregleringen.

För den som omfattes av ett förordnande enligt andra stycket gäller i tillämpliga delar vad som sägs om kreditinstitut.

3 §  Om det finns särskilda skäl får Riksbanken

1.

begränsa kreditregleringen till ett eller flera slag av institut,

2.

undante visst institut från kreditregleringen, och

3.

utfärda olika föreskrifter för skilda institut.

Utlåningsreglering

4 § Med utlåningsreglering avses att ett högste belopp (maximibelopp)

fastställs för

1.

disponerad utlåning,

2.

beviljad men ej disponerad utlåning,

3.

garantiförbindelser som är knutna till kreditgivning, eller

4.

värdet av lös egendom som i finansieringssyfte upplåts till nyttjande (leasingobjekt) sedan ett förordnande om utlåningsreglering har trätt i kraft.

Med utlåning jämställs likvider för fordringar som förvärvas i finansieringssyfte (factoring).

5 §   Riksbanken fastställer för en viss beräkningstidpunkt eller för en    Prop. 1992/93:126

viss beräkningsperiod ett maximibelopp enligt 4 § för utlåningens eller

garantiförbindelsemas storlek eller leasingobjektens värde. Därvid får

Riksbanken ge skilda regler för utlåning, garantiförbindelser och leasingobjekt avseende olika slags krediter eller leasingobjekt.

Emissionskontroll

6 § Med emissionskontroll avses att obligationer och andra fordrings­

rätter som är avsedda för allmän omsättning inte utan tillstånd av

Riksbanken får ges ut av någon annan än Riksgäldskontoret.

Räntereglering

7 § Med räntereglering avses att högste eller högste genomsnittliga ränte

fastställs för utlåning av pengar. Sådan reglering omfatter inte ränte som

har fastställts enligt lag eller annan författning.

Med ränta likställs varje annan ersättning för lån av pengar.

Placeringskiav

8

§ Med placeringskrav avses att vissa av ett kreditinstituts placeringar vid en viss beräkningstidpunkt skall utgöra en viss andel av institutets totola placeringar eller att förändringen under en beräkningsperiod av sådana placeringar skall utgöra en viss procent av förändringen av de totola placeringaraa.

9

§   Riksbanken anger

1. vilka placeringar som skall utgöra underlag för beräkningen enligt

8§,

2.

den beräkningstidpunkt eller beräkningsperiod då placeringskravet skall vara uppfyllt, och

3.

det procenttol som skall gälla för placeringskravet.

Särskild avgift

10 § Ett kreditinsfitut som åsidosätter en föreskrift som har meddelats

med stöd av ett förordnande om kreditreglering skall betola en särskild

avgift till staten.

Fråga om särskild avgift prövas av Riksbanken.

11 § Den särskilda avgiften skall bestämmas som räntan på ett belopp

som Riksbanken fastställer (underlagsbeloppet). Räntesatsen skall

motsvara två gånger den räntesats som gäller enligt 52 § försto och andra

styckena lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. Avgiften skall

motsvara ränte enligt den angivna räntesatsen för tiden från den

föregående beräkningstidpunkten eller, om en tidigare beräkning inte har

skett, från det att föreskriften började tillämpas eller för beräkningsperio­

den.

För utlåningsreglering och placeringskrav skall beräkningstidpunkten    Prop. 1992/93:126 eller beräkningsperioden enligt försto stycket vara den som avses i 5 § respektive  9 §.   För emissionskontroll  och  räntereglering  bestämmer Riksbanken beräkningstidpunkt eller beräkningsperiod särskilt.

12 §   Underlagsbeloppet skall utgöra

1.    för utlåningsreglering det belopp som maximibeloppet har

överskridits med,

2.

för emissionskontroll den utestående lånesumman,

3.

för räntereglering fem gånger det belopp med vilket ränten har överstigit den ränte som skulle ha utgått enligt fastställd räntesats, och

4.

för placeringskrav underskottet.

13 § Om det finns särskilda skäl, får den särskilda avgiften sättas ned

helt eller delvis.

Uppg iftsskyldighef

14 § Riksbanken får förelägga ett kreditinstitut att lämna de uppgifter

som Riksbanken anser nödvändiga för att bedöma om kreditreglering

behövs eller för att tillämpa ett meddelat förordnande.

Straff m. in.

15 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt

låter bli att lämna en uppgift eller lämnar en oriktig uppgift i samband

med fullgörande av skyldighet enligt 14 §.

Har en gäming som avses i förste stycket begåtts av grov oaktsamhet, döms till böter. I ringa fall döms inte till ansvar.

16 § Om ett brott som avses i 15 § försto stycket är att anse som grovt,

döms till fångelse i högst två år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktos, om gämingen har rört mycket betydande belopp eller kreditvolym eller på aimat sätt varit av synnerligen allvarlig art.

17

§ Om flera har medverkat till en i detto kapitel straffbelagd gäraing, tillämpas bestämmelseraa i 23 kap. brottsbalken.

18

§ Allmänt åtol för brott som avses i 15-17 §§ får väckas endast efter medgivande av Riksbanken.

19

§ Om någon inte följer ett föreläggande enligt 14 §, får Riksbanken förelägga honom vite.

20

§ För att uppnå rättelse när en åtgärd har vidtogits i strid med en föreskrift eller ett beslut om kreditreglering får Riksbanken förelägga vite.

17

§ Om ett vite har förelagts med stöd av 19 §, får inte dömas till ansvar för gäraing som omfattas av föreläggandet.

18

§ Om ett vite har förelagts med stöd av 20 §, får särskild avgift enligt 10-12 §§ inte tos ut.

4 kap. Gemensamma bestämmelser

1 § Riksbanken skall meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för

tillämpningen av förordnanden enligt denna lag.

TystnadspUkt

2 § Den som har tagit befattning med ett ärende som avses i denna lag

får inte obehörigen röja vad han har fått veto om en enskilds personliga

eller ekonomiska förhållanden.

1 det allmännas verksainhet tillämpas i stället bestämmelseraa i sekretesslagen (1980:100).

Den som bryter mot förbudet i försto stycket skall inte dömas till ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.

Överklagande

3 § Beslut inom Riksbanken av annan än fullmäktige får överklagas till

fullmäktige.

Beslut av fullmäktige i frågor om att förelägga vite eller bestämma särskild avgift får överklagas till kammarrätten. Riksbanken får bestämma att ett beslut skall gälla omedelbart.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993, då lagen (1990:749) om valutareglering skall upphöra att gälla.

Prop. 1992/93:126

2 Förslag till

Lag om ändring i riksdagsordningen

Härigenom föreskrivs att tilläggsbestämmelsen 9.8.1 till riksdagsord­ningen' skall ha följande lydelse.

Prop. 1992/93:126

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

9 kap. 9.8.1

Vad i 8 § försto stycket sägs om beslut om åtal mot fullmäktig i Riksbanken skall ej tillämpas i fråga om brott, begånget i utöv­ningen av Riksbankens beslutande­rätt enligt lagen (1990:749) om valutareglering och lagen (1990:750) om betalningar tiU och fi-ån utlandet m.m.

Vad i 8 § försto stycket sägs om beslut om åtol mot fullmäktig i Riksbanken skall ej tillämpas i fråga om brott, begånget i utöv­ningen av Riksbankens beslutonde-rätt enligt lagen (1992:000) om valuta- och kreditreglering.

Denna lag träder i kraft den I januari 1993.

'Riksdagsordningen omtryckt 1992:43.

10

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1983:890) om allemanssparande

Härigenom föreskrivs att 28 § lagen (1983:890) om allemanssparande' skall ha följande lydelse.

1992/93:126

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse 28 §

Banken bestämmer för varje bosparlån de närmare villkoren och

beslutar om sådant lån.

Vid bankens prövning av ansökan om bosparlån gäller de föreskrifter som Riksbanken har meddelat med stöd av lagen (1974:922) om kredit poli tiska medel och de föreskrifter i övrigt om kreditgivning som gäller för banken.

Vid bankens prövning av ansökan om bosparlån gäller de föreskrifter som Riksbanken har meddelat med stöd av lagen (1992:000) om valuta- och kredit­reglering och de föreskrifter i övrigt om kreditgivning som gäller för banken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

'Lagen omtryckt 1986:522.

11

4 Förslag till

Prop. 1992/93:126

Lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för riksdagens ombudsmän

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1986:765) med instraktion för riksdagens ombudsmän skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§'

Under ombudsmännens tillsyn står

1. statliga och kommunala myndigheter,

2.

tjänstemän och andra befattningshavare vid dessa myndigheter,

3.

annan som innehar tjänst eller uppdrag, varmed följer myndig­hetsutövning, såvitt avser denna hans verksamhet,

4.

tjänstemän och uppdragstegare i stetliga affärsverk, när de för verkens räkning fullgör uppdrag i sådana aktiebolag där steten genom verken utövar ett bestämmande inflytende.

I fråga om befattningshavare vid försvarsmakten omfatter tillsynen dock endast befäl av lägst fänriks grad och dem som innehar motsvaran­de tjänsteställning.

Ombudsmännens tillsyn omfatter ej

1. riksdagens ledamöter,

2.    riksdagens förvaltningsstyrelse, riksdagens valprövningsnämnd,

riksdagens besvärsnämnd eller kammarsekreteraren,

3.     riksbanksfullmäktige, riks-

3. riksbanksfullmäktige, riks­

bankschefen och vice riksbanks-

bankschefen och vice riksbanks­

chefer, utom såvitt avser del-

chefer, utom såvitt avser del­

tegande i utövning av Riksbankens

tegande i utövning av Riksbankens

beslutanderätt enligt lagen

beslutanderätt enligt lagen

(1990:749) otn valutareglering och

(1992:000) om valuta- och kredit­

lagen (1990:750) om betalningar

reglering,

till och fi-ån utlandet m.m.,

4.

regeringen eller stotsråd,

5.

justitiekanslera samt

6.

ledamöter av beslutande kommunala församlingar. Ombudsmännen står ej under tillsyn av varandra.

Med befattningshavare förstås i detma lag, om inte annat framgår av sammanhanget, person som står under ombudsmännens tillsyn.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

'Sena.ste lydelse 1990:755.

12

5 Förslag till

Prop, 1992/93:126

Lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§'

Lagen gäller inte beslut av en sådan nämnd vars sammansättning är bestämd i lag och vars ordförande skall vara eller ha varit ordinarie domare. Lagen gäller inte heller

1.

beslut av arrendenämnd, hyresnämnd eller övervakningsnämnd,

2.

beslut om svenskt medborgarskap,

3.

beslut om utlänningars vistelse i riket,

4.

beslut om värapliktigas eller reservpersonals inkallelse eller tjänstgö­ring inom försvarsmakten,

5.

beslut enligt lagen (1966:413) om vapenfri tjänst,

6.

beslut som rör skatter eller avgifter,

7.

beslut enligt lagen (1974:922) 1. beslut enligt lagen (1992:000) om kreditpolitiska medel eller om valuta- och kreditreglering eller beslut i frågor om allmän lik- beslut i frågor om allmän lik­viditetsindragning eller allmän viditetsindragning eller allmän prisreglering,

prisreglering,

8.

beslut enligt lagen (1988:558) om förbud mot utförse av krigsmate­riel, m.m.,

9.   andra beslut enligt lagen (1983:1034) om kontroll över tillverk­

ningen av krigsmateriel, m.m. än sådana som avser återkallelse av

tillstånd,

10.

beslut om tillstånd till sådan verksamhet som avses i 1 § 3-5 lagen (1984:3) om kämteknisk verksamhet,

11.

beslut enligt lagen (1991:341) om förbud mot utförsel av vissa produkter som kan användas i massförstörelsesyfte, m.m.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

'Sciia.sle lydelse 1991:342,

13

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:846) om ungdomsbosparande

Härigenom föreskrivs att 16 § lagen (1988:846) om ungdomsbospa­rande skall ha följande lydelse.

Prop, 1992/93:126

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe 16 §

Den bank som svara för lån enligt 15 § bestämmer de närmare villkoren och beslutar om lån.

Vid bankens prövning av an­sökan om lån gäller de föreskrifter som Riksbanken har meddelat med stöd av lagen (1992:000) om valuta- och kreditreglering och de föreskrifter i övrigt som gäller för banken.

Vid bankens prövning av an­sökan om lån gäller de föreskrifter som Riksbanken har meddelat med stöd av lagen (1974:922) om kreditpoUtiska medel och de före­skrifter i övrigt som gäller för banken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

14

7 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs  i  fråga om lagen  (1988:1385) om Sveriges riksbank dels att 21 § skall upphöra att gälla, dels att 55 § skall ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1992/93:65        Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:126

55 §

Åtal mot vice riksbankschef för brott som han begått i utövningen av sin tjänst får beslutas endast av finansutskottet eller av fullmäktige. Detta gäller dock inte i fråga om brott som begåtts i utövningen av Riksbankens beslutanderätt enligt lagen (1990:749) om valutaregle­ring.

Åtal mot vice riksbankschef för brott som han begått i utövningen av sin tjänst får beslutas endast av finansutskottet eller av fullmäktige. Detta gäller dock inte i fråga om brott som begåtts i utövningen av Riksbankens beslutanderätt enligt lagen (1992:000) om valuta- och kreditreglering.

Denna lag träder i kraft den I januari 1993.

15

Finansdepartementet

pp- 

1992/93: 126

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 29 oktober 1992

Närvarande: stotsministera[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och stotsråden B.  [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],   Laurén,  [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: stotsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om valuta- och kreditreglering

1 Ärendet och dess beredning

Inom Finansdepartementet har gjorts en översyn av vilka regleringar som behövs för penning- och valutapolitiska ändamål. Resultotet av översynen har presenterats i en promemoria. Fullmaktslagstiftning om valute­reglering och kreditreglering (Ds 1992:69). Behovet av reglerande medel i krig och krigsfara har också utretts av en arbetsgrapp inom Finans­departementet (Fi 1989:A) som nyligen överlämnat sitt betänkande Ekonomisk politik under kriser och krig (SOU 1992:75).

Den ovan nämnda promemorian har remissbehandlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas en sammanställning över remissinstenseraa som bilaga 1. Remissvaren finns tillgängliga i Finansdepartementets akt, dnr 3629/92.

Regeringen beslutade den 15 oktober 1992 att inhämte Lagrådets yttrande över ett inom Finandepartementet upprättet förslag till lag om valuta- och kreditreglering.

Lagrådet har i yttrande den 29 oktober 1992 lämnat förslaget uten erinran. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i dette ärende som bilaga 2.

2 Inledning

2,1   Gällande regler

Kreditregleringar användes regelmässigt fram till 1980-telet, Under detto decennium avvecklades emellertid användningen av reglerande medel successivt. Efter avskaffandet av huvuddelen av valutoregleringen 1989 kan perming- och valutapolitiken i allt väsentligt sägas bedrivas uton reglerande medel.

Svensk penning- och valutepolitik bedrivs numera via de fmansiella marknaderaa. Det iimebär att Riksbanken söker påverka marknads­räntoma genom köp och försäljningar av värdepapper, vilka ändrar bankemas tillgång till likvida medel (reserver). På motsvarande sätt använder Riksbanken köp och försäljningar av valute för att påverka utvecklingen på valutamarknaden och kronans värde.

16

Regler som anger ramaraa för Riksbankens agerande på dessa mark- Prop. 1992/93:126 nåder finns upptegna i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. Där preciseras exempelvis Riksbankens möjligheter att köpa och sälja valutor och värdepapper, liksom möjlighetema att i permingpolitiskt syfte bevilja krediter respektive te emot inlåning från bankeraa. Villkoren för denna in- och utlåning är en viktig del i Riksbankens system för räntestyrning.

Vid sidan av dessa styrmedel, som för enkelhets skull kan kallas marknadskonfbrma, finns en gmpp s.k. reglerande kreditpolitiska medel, se exempelvis Kreditpolitiska utredningens betänkande En effektivare kreditpolitik (SOU 1982:52). Dessa är inte upptagna i riksbankslagen utan i en särskild fullmaktslag, lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel (LKM). De kreditpolitiska medlen enligt denna lag är likviditetskrav, utlåningsreglering, emissionskontroll, allmän och särskild placeringsplikt, simt räntereglering. De är reglerande till sin karaktär genom att de innebär att Riksbanken kan ges fullmakt att direkt föreskriva hur kredit­institutens balansräkningar skall vara sammansatte eller vilka räntevillkor kreditinstituten får tillämpa. Tidigare behandlades även kassakrav i LKM, men de är sedan år 1989 inkluderade bland styrmedlen i riksbankslagen.

Riksbanken får te dessa styrmedel i anspråk först efter förordnande av regeringen. Lagen är vidare tidsbegränsad till att gälla i tre år. Den har dock regelbundet förlängts av riksdagen och är för närvarande i kraft till utgången av år 1992.

Från lagens införande och fram till mitten av 1980-tolet var många av dessa sfyrmedel mer eller mindre regelmässigt i brak. Genom omlägg­ningen av penningpolitiken i riktning mot marknadskonforma styrmedel kom emellertid LKM:s betydelse att minska successivt. Det sisto styr­medel som tillämpades var räntereglering avseende försäkringsbolagens utlåning i syfte att förhindra utlåning i indexrelaterade former. Tillämp­ningen av denna reglering upphörde i september 1991. Regeringens förordnande vad gäller ränteregleringen upphörde vidare vid utgången av 1991. Idag är således ingen del av LKM i kraft.

2.2  Närmare om kreditreglering

LKM är som nämnts utformad som en fullmaktslag. I 3 § stedgas: "Om det behövs för att uppnå de mål som fastställts för riksbankens penning­politiska verksamhet, kan regeringen på framställning av fullmäktige i riksbanken förordna att riksbanken får använda kreditpolitiskt medel."

Till de kreditpolitiska medlen räknas likviditetskrav, utlåningsreglering, emissionskontroll, allmän och särskild placeringsplikt samt ränteregle­ring.

Lihidiretskrav kan tillämpas på bankinstitut. Det anger en lägsto kvot mellan en banks innehav av "likvida medel", vilka bl.a. innefattor stots-och bostedsobligationer, och dess inlåning och övriga förbindelser, definierade på sätt som bestäms av Riksbanken. Likviditetskravet får högst sättes till 55 procent.

Utlåningsreglering kan avse bankinstitut, försäkringsföreteg med svensk koncession eller finansbolag.  Med hjälp av dette medel kan

2 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 126

17

Riksbanken fastställa maximibelopp för utlämnade lån, beviljade men ej Prop. 1992/93:126 utlämnade lån, garantiförbindelser som är knutna till kreditgivning eller för värdet av lös egendom som finansbolag för att medverka till finansie­ring upplåtit till nyttjande (leasingobjekt) sedan ett förordnande om utlåningsreglering trätt i kraft. Med lån jämställs likvider för fordringar som finansbolag förvärvar för att medverka till finansiering (dvs. tactoringverksamhet). Regleringen kan begränsas till att omfatte utlåning till vissa ändamål, dvs. det är möjligt att prioritera vissa typer av krediter och därigenom söka påverka allokeringen av kreditvolymen.

Einissionskonii-oll innebär att obligationer eller andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev inte får utges utan tillstånd av Riksbanken. Detta gäller för alla företag och kreditinstitut. Däremot är Riksgälds­kontorets upplåning för stetens räkning undantagen, liksom obligationer med löptid på högst ett år utgivna av bankinstitut.

Allmän placei-ingspUkt kan tillämpas på bank- eller försäkringsinstitut. Det imiebär att ökningen under en viss period av institutets innehav av .s.k. prioriterade tillgångar, främst stats- och bostadsobligationer, skall utgöra en viss andel antingen av de totala placeringaraa (totelkrav) eller av ökningen av dessa (marginalkrav). Såväl proportionell som marginell placcringsplikt kan således införas, vilket kan sägas vara den viktigaste skillnaden mellan placeringsplikt och likviditetskrav.

Särskild placeringsplikt innebär skyldighet för bankinstitut att lämna byggnadskrediter till ett särskilt angivet byggnadsföretag.

Räntereglering kan riktas mot alla kreditinstitut utom finansbolag. Med stöd av detta medel kan Riksbanken fastställa högste eller lägste ränta för inlåning och/eller högsta ränta för utlåning.

2.3   Närmare om valutareglering

1 likhet med LKM är VRL en fullmaktslag som endast under vissa angivna förutsättningar kan bringas i tillämpning av regeringen. Villkoren för att valutareglering skall kunna tillgripas är, enligt 1 §, att landet är i krig eller krigstara, eller att det räder "utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som landet befunnit sig i". Även i fredstid skall regeringen kunna förordna om valutareglering under fömt­sättning att "valutemarknaden och valutapolitiken utsätts för allvarliga stömingar till följd av utomordentligt stora kortfristiga kapi tel rörel ser". Om landet kommer i krig får regeringen förordna om valutereglering efter samräd med Riksbanken. I annat fäll krävs att regeringen har fått en framställning från fullmäktige i Riksbanken med begäran om förord­nande om valutereglering. Förordnandet om valutareglering och vissa andra förordnanden till följd av dette skall inom en månad underställas riksdagen för godkännande. VRL ger långtgående befogenheter att på ett flexibelt sätt utforma regleringen efter skiftende behov. Valutereglering innebär att transaktioner "som är av sådan art att de kan ha betydelse för valutapolitiken (valutatransaktioner)" och som anges i förordnande om valutareglering inte får genomföras uten tillstånd av Riksbanken. Inom en ganska vid ram skall således regeringen i förordnandet precisera vilka

transaktioner som skall erfordra tillstånd. Om valutereglering förordnas Prop. 1992/93:126 i fredstid med hänvisning till valutepolitiska skäl får regleringen dock bara avse "in- eller utförsel av pengar eller andra tillgångar". 1 förord­nandet får regeringen föreskriva att Riksbanken för ett tillstånd till en valutatransaktion får te ut en avgift eller bestämma att ett visst belopp under viss tid skall vara insatt på konto i Riksbanken, I krigsläge fitms dessutom möjlighet för regeringen att förordna om skyldighet för den som har vissa utländska tillgångar att låto dessa inlösas mot betolning i svenska kronor.

Om valutareglering införts med hänvisning till förhållanden på valuto­marknaden får endast vissa transaktioner regleras, närmare bestämt in-eller utförsel av pengar eller andra tillgångar. Lagens fullmakter är således mindre vidsträckte i fredstid än i en genuin beredskapssituation.

Riksbanken meddelar tillämpningsföreskrifter till regeringens förord­nanden. Dessa beslutes av fullmäktige. Riksbankens beslutanderätt i övrigt enligt VRL utövas av valutostyrelsen, valutedirektionen eller enskilda tjänstemän. Beslut om tillämpningsföreskrifter av mindre princi­piell betydelse får fullmäktige överiåto till valutostyrelsen.

2.4  EG-aspekter

1 Romfördraget togs ursprangligen in en allmän bestämmelse om att varje stat skulle föra en sådan ekonomisk politik att förtroendet för dess valute upprätthölls. Det europeiska valutosamarbetet (EMS) irdeddes år 1979 för att etablera en växelkursmekanism (ERM) och främja samordning av ekonomisk-politiska åtgärder. Samtidigt introducerades valutoenheten ecu. Genom den Europeiska enhetsakten av år 1985 infördes i Romfördraget en föreskrift om skyldighet för medlemsstetema att samarbete för ekono­misk-politiskt närmande.

Enligt det s.k. slutliberaliseringsdirektivet 88/361/EEG, som antogs år 1988, skulle alla hinder för fria kapitolrörelser mellan medlemsstotema vara borte den 1 juli 1990. Endast i vissa extremsituationer får restrik­tioner tillgripas. De snäva ramar inom vilka valutoreglering är möjlig framgår av artiklaraa 67, 73 och 108 i Romfördraget och har närmare beskrivits i prop. 1989/90:135 om betelningar till och från utlandet (s. 20 f).

Ministermötet i Maastricht i december 1991 resulterade i överens­kommelser om ändringar av Romfördraget med bl.a. den innebörden att ett europeiskt centralbankssystem och en europeisk centralbank skall inrättas, med ansvar för enhetlig valute- och penningpolitik i gemen­skapen. Den ekonomiska och monetära unionen skall bildas i tre faser av vilka den förste löper sedan 1 juli 1991. Den andra skall böija den 1 januari 1994. Den siste fasen skall inledas senast år 1999. Anmärkas kan att Storbritennien och Danmark har förbehållits rätten att stå utanför den fullt utbyggda unionen.

EG:s regelverk innebär alltså tills vidare inga förpliktelser för medlemsstetema att fullständigt samordna sin penningpolitik. Den danska lagstiftningen visar på att en stet har viss möjlighet att ensidigt införa

19

kreditrestriktioner på penningpolitiska grander. I det andra banksamord- Prop. 1992/93:126 ningsdirektivet (89/646/EEG) anges för övrigt, i anslutning till att till-synsbefogenheteraa för hemlands- respektive värdlandsmyndighetema för bankfilialer preciseras, att värdländema skall ha rätt att vidte permingpolitiskt betingade åtgärder, som dock inte får verka diskri­minerande.

EES-avtelet omfatter inga artiklar om samarbete på det ekonomisk-politiska området som går utöver informationsutbyte och icke-förplikti-gande diskussioner. Romfördragets - tills vidare begränsade - regler om samordnad politik har alltså ingen direkt relevans för EFTA-steteraa. Det får dock hållas i minnet att alla åtgärder som itmebär diskriminering av andra avtelsparters rättssubjekt är i princip oförenliga med avtelet.

På Europeiska rådets möte i Maastricht enades man om nya bestäm­melser om kapitalrörelserna som preciserar möjlighetema till undanteg och som skall fogas till Romfördraget. Dessa skall ersätto det s.k. slutliberaliseringsdirektivet. Dessa nya bestämmelser som skall träda i kraft den 1 januari 1994 irmebär att valutoreglering inte får tillämpas mot övriga EG-länder utan endast mot tredje land. EES-avtelet omfatter emellertid inte dessa regler. Vid ett svenskt medlemskap aktualiseras däremot förändringar i dette avseende även för svensk del.

3   Grundläggande överväganden rörande valutareglering och kreditreglering

Förändringaraa under 1980-tolet, i form av intemationalisering av den svenska finansiella marknaden och pågående finansiell integration inom EG, har gjort det nödvändigt att göra en översyn av regelsystemet för valute- och penningpolitiken. Gmndprincipen i den svensk valute- och penningpolitiken är sedan flera år att den skall bedrivas med marknads­konfbrma medel. Riksbanken skall, med hjälp av marknadsoperationer på perming- och valutemarknaden, försvara den fasto växelkursen.

Regleringsingripanden på valute- och penningmarknaden får äga mm endast under mycket speciella förhållanden. Dette grandsynsätt präglar också den proposition som låg till grand för VRL (prop. 1989/90:135). Det konsteteras i all korthet att: "Även under allvarliga fredskriser på det ekonormska området bör valuteregleringen kunna få tes i anspråk för att stödja riksbankens valutopolitik på motsvarande sätt som man i andra be­redskapslagar låtit olika typer av kriser under fredstid utlösa möjlighet till reglering." (Ds 1989:74, s. 63). Dessa strikte rekvisit för lagens till­ämpning förordas även av utredningen om Ekonomisk politik under kriser och i krig.

1 ett land med fäst växelkurs och med fria kapitelrörelser, såsom Sverige, måste den inhemska räntenivån anpassas till de krav som placerama ställer för att hålla räntebärande värdepapper noterade i den inhemska valuten. Hur hög räntan skall vara i förhållande till omvärlden är, på kort sikt, beroende på placeraraas förväntningar om landets avsikt och möjlighet att hålla en fast växelkurs.

20

En marknadskonform penning- och valutepolitik irmebär att valute- Prop. 1992/93:126 utflöden stoppas genom att de inhemska räntoraa höjs. Ett alteraativt sätt att söka stoppa ett valuteutflöde vore att förordna om valutereglering. Ett tillfälligt stopp för alla valutatransaktioner skulle kunna ge centralbanken och/eller regeringen respit för att kunna vidto de nödvändiga åtgärderaa för att återställa förtroendet för valutopolitiken.

En valutoreglering kan åtminstone i teorin användas för att förhindra att en valutokris skall framtvinga en kraftig ränteuppgång. Det sker genom att inhemska placerare förhindras att köpa tillgångar noterade i utländsk valuto. 1 avsaknad av alteraativ tvingas de behålla sina kron-placeringar. Det bör påpekas att en valutereglering i Sverige emellertid inte kan förhindra en ränteuppgång för de krontillgångar som handlas utanför landets gränser.

Sarmolikt är det i praktiken omöjligt att, med kort varsel och uten utomordentligt långtgående maktbefogenheter, bygga upp ett så heltäck­ande system för valutakontroll att alla kringgåendemöjligheter elimineras. Tidigare erfarenheter från 1970-telet och 1980-telet har visat att läckoma i systemet kan vara betydande.

Även om valutaregleringen är i kraft kan omfattende valuteflöden äga rum till följd av exempelvis förskjutningar i export- och importbetol-ningaraa. Valutaflöden som uppkommer till följd av sådana tidigare- eller senareläggningar av betalningar kan också förstärkas om möjligheteraa att utnyttja kreditmarknaden utnyttjas. En importör kan ta upp lån för att tidigarelägga importbetalningar.

För att en valutareglering skall vara effektiv, om den skulle sättes i kraft, kan den behöva kompletteras med andra restriktioner på kredit­marknaden. Genom utlåningsreglering (lånetak) skulle investerare som förväntar sig en nedskrivning av kronans värde kunna förhindras att skaffa sig större skulder i kronor och, i den utsträckning valutoregle­ringen kan kringgås, tillgångar i utländsk valute. För att inte endast framkalla ytterligare räntehöjningar måste detto kombineras med ränte­reglering.

De bidrag som ränte- och utlåningsreglering kan lämna i samband med en valutakris är dock sannolikt relativt begränsade. Är valutoregleringen inte effektiv finns det sannolikt så stora okontrollerbara tillgångsstockar att en kreditreglering mitt i en akut valutekris endast i begränsad utsträckning skulle bidra till att minska flödenas storlek. Räntereglering är vidare ett något tveeggat vapen i samband med en valutekris. Kombi­nerad med icke bindande restriktioner på utlandstransaktioner kan den späda på utflödena genom att höjningen av inhemska räntor begränsas.

Humvida inhemska regleringar på kreditmarknaden utgör ett nödvän­digt eller tillräckligt stöd för en valutoreglering är svårt att bedöma. Dessa reservationer till trots kan det vara motiverat att bevara regle­ringsmöjligheter för situationer, vars egenskaper inte låter sig beskrivas i förväg. Handlingsfrihet har ett värde. Det uppstår dock samtidigt olika typer av kostnader, vilka är s\'åra att kvantifiera men ändå måste vägas in vid en bedömning av om en fullmaktslag av denna karaktär bör införas eller ej och hur den i så fäll bör utformas.

3 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 126

21

En fullmaktslag på det fmansiella området kan sägas innebära att stets­makteraa förbehåller sig rätten att under exceptionella omständigheter (temporärt) ändra spelregleraa på marknaden. Finansiella transaktioner och tillämpning av avtol som normalt är tillåtna kan med mycket kort varsel förbjudas. Situationens extraordinära karaktär gör att åtgärder kan tillgripas uton den ingående (och ofte utdragna) prövning och diskussion som är nödvändig i samband med en reguljär lagändring.

Det är denna egenskap som gör fullmaktslagar till potentiellt mycket kraftfulla styrmedel. Det går emellertid inte att bortse ifrån att de långtgående befogenheter som stotsmakteraa på dette sätt får ger upphov till osäkerhet om framtida ekonomiska spelregler, vilket i likhet med arman osäkerhet kan ha negativa effekter på ekonomins funktionssätt. Fullmaktslagar kan således förväntes påverka beteendet hos både private och offentliga beslutsfattare. Även från rättssäkerhetssynpunkt kan mycket vidsträckta fullmaktslagar skapa problem. Dette gör att fullmakts-lagars tillämpbarhet måste begränsas av villkor som gör att det inte är möjligt att ändra spelreglema uten att sterka skäl telar för så långtgående ingrepp. Användandet av fullmaktslagar föratsätter också en mycket nog­grann avvägning mellan kortsiktiga fördelar och mer bestående negativa effekter.

Prop. 1992/93:126

4  Överväganden och förslag

4.1   Möjligheterna att tillämpa valutareglering och kreditreglering behålls

Mitt förslag: Möjligheten att tillämpa valutareglering och kreditreglering bör fiimas kvar. Samtidigt bör det närmare avgränsas och preciseras när valutareglering och kreditreglering får tillämpas i fredstid.

Promemorians förslag: Överensstämmer i stort med mitt förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstenser tillstyrker eller lämnar uten erinran att valutereglering och kreditreglering firms kvar. Bank­föreningen, Sparbankernas Bank, Fondhandlareföreningen och Folksam anser att utrymmet för att tillämpa kreditreglering i fredstid bör skärpas ytterligare. Kammarrätten i Sundsvall anser att ett förordnande om kreditreglering i fredstid bör göras tidsbegränsat till sex månader. Riksgäldskontoret anser att det bör undantas från lagens tillämpnings­område. Finansinspektionen och Bankföreningen anser att bestämmelseraa om hur valutereglering resp. kreditreglering får beslutas bör göras enhetliga. Allmänna Pensionsfonden, andra och tredje fombtyreberna anser att lagstiftningen bör avvakte dels beredningen av betänkandet Ekonomisk politik under kriser och krig, dels behandlingen av den svenska ansökan om medlemskap i EG och de förpliktelser som ett

-y-y

medlemskap medför. Också Köpmannaförbundet anser att beredningen    Prop. 1992/93:126 av det nämnda betänkandet bör avvaktes.

Skälen för mitt förslag: Svensk penning- och valutepolitik bedrivs numera i allt väsentligt via de finansiella marknaderaa. Det innebär att Riksbanken söker påverka marknadsräntoma genom köp och försäljningar av värdepapper, vilka ändrar bankemas fillgång fill likvida medel (reserver). På motsvarande sätt använder Riksbanken köp och försälj­ningar av valute för att påverka utvecklingen på valutemarknaden och kronans värde.

Utvecklingen på de finansiella marknadema innebär att det under normala förhållanden inte är meningsfullt att tela om en avskild inhemsk kreditmarknad. I avsaknad av valutereglering är den svenska kredit­marknaden i allt väsentligt en integrerad del av ett interaationellt system. Detta förhållande måste tes som utgångspunkt för utfonnningen av en fullmaktslag för kreditmarknaden.

I och med att en inhemsk marknad gentemot vilken reglerande åtgärder kan riktes inte låter sig avgränsas med mindre än att valutereglering är i kraft måste villkoren för när reglerande styrmedel skall kutma tillgripas anpassas till de krav som uppställs i VRL. Från den synpunkten framstår situationer som irmebär krig eller krigsfara som relativt okomplicerade och villkoren i valutaregleringslagen är i detto hänseende desamma som i arman beredskapslagstiftning.

De påfrestningar som Sveriges ekonomi i ett sådant beredskapsläge kommer att ställas inför kommer att vara av helt arman art och omfatt­ning än vad vi är vana vid under fredstida förhållanden. Beredskapen på den ekonomiska politikens område måste därför vara sådan att regeringen och Riksbanken förfogar över de medel som kan behövas i en sådan situation. Dette gäller också de kreditpolitiska instramenten. Under en allvarlig säkerhetspolitisk kris kan störningarna bli så allvarliga att extraordinära medel måste tillgripas. Impulserna till störningarna kommer såväl utifrån och påverkar svensk ekonomi via valuteflödena som inifrån genom svenska aktörers förändrade beteende på kreditmarknaden.

Allt dette pekar på att det kan komma att krävas regleringsåtgärder på kreditmarknaden för att resursema skall kunna allokeras efter situationens krav i krig eller krigsfara.

Även i fredstid kan det uppstå störaingar som ger upphov till omfattonde påfrestningar på valutereserven. Dessa kan t.ex. härröra från händelser på de intemationella eller de inhemska fmansmarknaderaa. I de allra fleste fall kan och bör sådana stömingar mötes med hjälp av reguljära styrmedel och motiverar således inte regleringsåtgärder. De medel som Riksbanken nu med stöd av riksbankslagen förfogar över torde vara fullt tillräckliga för att hantera även allvarliga makro­ekonomiskt betingade petming- och valutepolitiska störaingar. Det är därför inte tillfredsställande att rekvisiten för att använda valutereglering inte på ett entydigt sätt utesluter situationer då andra och icke reglerande åtgärder är både möjliga och mer ändamålsenliga. Det är angeläget att utforma ramaraa för den ekonomiska politiken så att inte misstro skapas mot stobiliteten i de ekonomisk-politiska spelreglema. Om möjligheter till

23

valutoreglering utnyttjas, kan det för lång tid rabba förtroendet för de    Prop. 1992/93:126 normala ekonoiniska spelregleraa.

Vissa möjligheter att använda valutoreglering även vid andra situationer än i krig och krigsfara bör emellertid ändå fiimas kvar. Det kan nämligen uppstå extrema situationer, som i dag är svåra att föratse, där ekonomin drabbas av stömingar som leder till extraordinära förhållanden liknande dem som kan uppstå i krig eller vid krigsfara och som inte kan hanteras med de medel som riksbankslagen tillhandahåller.

För att markera att valutoreglering endast får tillämpas i extrema situationer föreslås att kriteriet för när regeringen får förordna om valutoreglering i andra situationer än i krig eller krigsfara avgränsas och preciseras. Sålunda föreslås att valutoreglering får tillämpas endast om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av en allvarlig olycka, våldshandling, epidemi eller liknande eller av utom­ordentligt stora kapitolrörelser. Valutereglering bör dock inte användas innan andra åtgärder först prövats eller då sådana medel uppenbart inte är tillräckliga eller möjliga.

1 promemorian föreslogs att valutareglering skulle få tillgripas om inte andra peimingpolitiska åtgärder var tillräckliga. Denna formulering har kritiserats av flera remissinstanser som anser att även andra åtgärder först borde vara prövade, eller åtminstone övervägda, såsom allmänt verkande ekonomisk-politiska åtgärder etc. Jag instämmer i den uppfattningen. För att valutareglering skall få tillgripas måste således övriga tänkbara åtgärder först vara övervägda. Det ligger i sakens natur att endast åtgärder som objektivt sett framstår som rimliga behöver övervägas. Åtgärder som skulle få oacceptebla följder för övriga delar av samhället behöver således inte prövas. Ett beslut att tillgripa valutereglering kommer alltid att ytterst vara ett politiskt beslut.

En faktor vid ställningstegandet till behovet av en fullmaktslag som möjliggör reglering av den inhemska kreditmarknaden vid fredstida kriser är om det finns skäl som telar för att denna kan komplettera VRL och i kritiska situationer bidra till att begränsa störaingama. I det fall valuteregleringen kunde göras fullständigt bindande skulle något sådant behov inte uppstå. I realiteten torde det dock vara utomordentligt svårt att införa bindande regleringar av valutetransaktioner. Följaktligen skulle bestämmelser som t.ex. via kreditreglering begränsar inhemska aktörers möjlighet att med lånade medel bidra till valuteutflöden kunna fungera som ett stöd för en valutereglering som inte är helt effektiv.

Jag anser att övervägande skäl telar för att möjlighetema att använda kreditpolitiska regleringar skall finnas kvar även fortsättningsvis, men reserveras för krissituationer av annan art än petming- och valutepolitiska kriser av makroekonomisk karaktär, då inga andra utomordentliga för­hållanden som motiverar valutereglering och kreditreglering råder. En föratsättning för att Riksbanken efter regeringens förordnande skall få tillgripa sådana medel bör vara att valuteregleringen samtidigt är i kraft. De rekvisit som skall föreligga för att de reglerande åtgärdema skall kunna sättes i kraft blir därmed desamma som för valutereglering.

24

I det fall regeringen förordnat om valutereglering föreslås sålunda att Riksbanken, efter förordnande av regeringen, även skall få använda kreditreglering. Liksom i LKM bör kreditreglering tillämpas på kredit­institut och andra som i vissa fall skall jämställas med kreditinstitut.

Dette innebär emellertid inte att kreditreglerande medel bör användas automatiskt eller regelmässigt i de fall då valuteregleringen är i kraft. Ett förordnande om att Riksbanken får använda kreditreglering bör ges endast om det är väsentligt för att stärka valuteregleringens effektivitet i de fall när andra åtgärder prövats och befuimits otillräckliga eller när det redan på förhand är uppenbart att marknadskonforma åtgärder inte är möjliga, eller för att klara den fördelning av krediter som behövs i en krigssituation eller då det råder andra utomordentliga förhållanden.

VRL föreslås ersättos med en ny lag om valutereglering och kreditreg­lering, där huvuddelen av de nuvarande regleringsinstmmenten i LKM ingår som komplement till en valutoreglering.

Flera remissinstonser har förordat ett enhetligt förfarande för beslut om valutoreglering resp. kreditreglering. Enligt promemorian skall rege­ringen förordna om valutoreglering efter samråd med Riksbanken, medan ett förordnande om kreditreglering föreslås kräva en framställiUng från Riksbanken. Ett sådant förordnande skall också ligga inom ramen för vad Riksbanken begärt. Den föreslagna skillnaden bottnar egentligen i att två lagkomplex sammanförts i en lag. För egen del vill jag föreslå följande lösning. Vid krig eller krigsfara bör regeringen kunna to initiativet till en valutoreglering uten att avvakto en framställning från Riksbanken, men naturligtvis skall regeringen samråda med Riksbanken i frågan. I övriga situationer bör initiativrätten ligga hos Riksbanken. Ett förordnande om valutoreglering i dessa situationer föratsätter således en framställning från Riksbanken. Att förordnandet skall ligga inom ramen för framställningen anser jag så självklart att det inte behöver anges särskilt i lagtexten.

I betänkandet Ekonomisk politik under kriser och krig, som nyligen presenterats, har de krav som kan aktualiseras i krig eller krissituationer behandlats. Den fortsätto beredningen av detto betänkande får utvisa om det är motiverat att i ett senare skede komplettera eller ändra utform­ningen av de kreditreglerande medlen eller de kriterier som skall vara uppfyllda för att valutereglering och kreditreglering skall få användas.

Prop. 1992/93:126

4.2  Utlåningsreglering och emissionskontroll

Mitt förslag: Riksbanken får fastställa högsta belopp för utlåning och utöva kontroll över emissioner av obligationer m.m.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanseraa har inte särskilt kommenterat dessa bestämmelser.

Skälen för mitt förslag: En reglering av en marknad innebär att stets­maktema på administrativ väg försöker fastställa ett visst pris, en viss

25

kvantitet eller en viss kombination av pris och kvantitet. Det kan ske genom att man kontrollerar utbudet och efterfrågan på marknaden, eller genom direkta påbud om vilket pris som skall sättes. Denna indelning av regleringsinstrament motsvarar den som gjordes i kreditpolitiska utred­ningens förslag till kreditpolitisk lag. (Se SOU 1982:52, kap. 7 och 8, samt bilaga 1.)

En reglering av utbudet av krediter kan i princip ske genom att kreditinstitutens möjligheter att ge lån begränsas eller indirekt genom att låntagares möjligheter att te upp lån begränsas.

En utlåningsreglering som ger Riksbanken möjlighet att direkt fastställa maximibelopp för disponerad eller beviljad utlåning begränsar på ett uppenbart sätt tillgången på krediter. Krediter kan emellertid även erhållas genom att en potentiell låntegare bjuder ut obligationer eller andra skuldebrev på marknaden. Försäljning av obligationer innebär att köparen av obligationerna lånar ut medel till emittenten. 1 syfte att indirekt begränsa det utbud av krediter som ges i form av köp av obliga­tioner kan därför kontroll av emissioner användas.

Möjligheter att införa utlåningsreglering och emissionskontroll finns i nuvarande LKM. I enlighet med förslaget i föregående avsnitt föreslås att regeringen, efter framställning från Riksbanken, får förordna om utlåningsreglering och emissionskontroll. Dette innebär att bestäm­melseraa om utlåningsreglering och emissionskontroll överförs till den nya lagen om valutareglering och kreditreglering med i huvudsak samma lydelse som i nuvarande LKM.

Prop. 1992/93:126

4.3  Räntereglering

Mitt förslag: Riksbanken får fastställa en högsta eller högsta genomsnittlig ränte för utlåning.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Finansbolagens Förening har avstyrkt att räntereglering får tillgripas mot finansbolagen. Övriga remissinstanser har inte särskilt kommenterat bestämmelsen.

Skälen för mitt förslag: En reglering av utbudet av krediter i syfte att öka effektiviteten i en valutereglering kan skapa ett mycket högt ränte­läge. Dette kan vara ett skäl för att i en situation med restriktioner på utbudet av krediter även fastställa en högste utiåningsränte. Möjligheten att reglera prisbildningen på kreditmarknaden ger också en något ökad frihet när det gäller hanteringen av uppkomna krissituationer.

I krig eller vid andra utomordentliga förhållanden ger en reglering av prisbildningen på kreditmarknaden möjligheter att tillföra prioriterade områden krediter till låg kostnad. 1 sådana situationer fyller alltså en räntereglering ett allokeringspolitiskt syfte som ur samhällsekonomisk synvinkel i vissa krissituationer kan vara nödvändigt.

26

Riksbanken föreslås sålunda få möjlighet att tillgripa räntereglering, efter förordnande av regeringen, då valuteregleringen är i kraft. Ränteregleringen bör utformas så att Riksbanken kan fastställa en högsto ränta för utlåning eller en högsto genomsnittlig ränto för utlåning.

En reglering av den högsto genomsnittliga räntan ger större utrymme för kreditinstituten att tillämpa en räntespridning med hänsyn till olika låntegares kreditvärdighet än vad enbart en reglering av högste ränte skulle medge. Därför kan en reglering av den genomsnittliga räntan vara att föredra i vissa situationer. En sådan reglering kan också kombineras med en bestämmelse om högste ränte.

Genomsnittlig ränte bör beräknas som ett vägt genomsmtt av ett kredit­instituts utlåningsräntor, där vikteraa utgör omfattningen av den utlåning som beviljas till varje tillämpad räntesats.

I LKM finns möjligheten att även reglera högste och lägste inlånings­ränta. Denna möjlighet föreslås slopad. Motivet för en räntereglering är att förhindra alltför kraftiga höjningar av utlåningsränten vid en uilåningsreglering eller att förse angelägna områden med krediter till låg ränta i krigs- eller andra krissituationer.

Finansbolagens Förening anför som skäl för sin avstyrkan att den kreditgivning som finansbolagen bedriver inte är förenlig med ett ingripande från statsmakteraa sida när det gäller räntesättningen på bolagens tjänster. Finansbolagen har därför hittills varit undantegna från dessa bestämmelser.

1 den föreslagna lagstiftningen föreslås Riksbanken få möjlighet att begränsa kreditregleringen till ett eller flera institut eller att undante ett visst institut från kreditregleringen. Med dessa möjligheter bör de olägen­heter som föreningen pekat på kunna elimineras.

Prop. 1992/93:126

4,4  Placeringskrav

Mitt förslag: Riksbanken får fastställa att en viss andel av de totala placeringaraa eller av förändringen av dessa skall göras i vissa särskilt angivna tillgångar.

Promemorians förslag: Överensstemmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Finansbolagens Förening avstyrker att placerings­krav skall kunna läggas på finansbolag. Övriga remissinstanser har inte särskilt kommenterat bestämmelsen.

Skälen för mitt förslag: För att begränsa och styra efterfrågan på krediter kan regleringar riktede mot kreditinstitutens balansräkning utnyttjas, Detto innebär att institutens möjligheter att fillgodose olika aktörers önskemål om krediter kan begränsas, men även att andras låne­behov prioriteras. Sådana regleringar styr alltså indirekt marknadens kreditefterfrågan genom att kreditinstitutens placeringar regleras. Detto är enklare och mer verkningsfullt än en direkt reglering av varje enskild

27

låntagares lånevolym. 1 nuvarande LKM är likviditetskrav samt allmän och särskild placeringsplikt regleringar som kan användas i dette syfte.

Styrmedlen av dette slag kan vara av avgörande betydelse i samband med krig och krigsfara, då motivet är att flytte över resurser till totalförsvaret. Detsamma gäller om kreditregleringar tes i brak till följd av andra utomordentligt allvarliga kriser. Den skärpning av kriterieraa tör valutareglering och kreditreglering som föreslås här innebär att användningen av regleringaraa är avgränsade till sådana situationer där förhållandena är av så allvarlig karaktär att de kan motivera även en användning av placeringskrav. Placeringskrav, som ersättning för bestämmelserna om allmän och särskild placeringsplikt samt likviditets­krav i LKM, föreslås därför, efter förordnande av regeringen, även fortsättnings-vis kunna användas av Riksbanken.

Placeringskravet föreslås utformas så att viss flexibilitet i tillämpningen uppnås. Placeringskravet bör sålunda kunna tillämpas som ett genom­snittligt eller ett marginellt placeringskrav. Ett genomsnittligt placerings­krav innebär att vissa särskilt angivna tillgångar skall utgöra en viss andel av de totala placeringama vid en viss beräkningstidpunkt. Ett marginellt placeringskrav innebär att förändringen av särskilt angivna placeringar skall utgöra tjn viss andel av förändringen av de totala placeringaraa under en angiven beräkningsperiod. Riksbanken bör få avgöra vilka placeringar som skall ingå i placeringskravet.

Det nuvarande likviditetskravet skiljer sig från det föreslagna place­ringskravet huvudsakligen genom att vissa angivna placeringar skall utgöra en viss andel av inlåningen och andra specificerade tillgångar. De syften som kan uppnås med likviditetskrav kan emellertid också uppnås med det föreslagna placeringskravet.

Flnansbolagen.s Förening anför att eftersom finansbolagen traditionellt inte sysslar med långfristig kreditgivning så skulle ett placeringskrav på deras verksamhet vara helt främmande. Som jag anfört i avsnitt 4.3 rörande räntereglering bör finansbolagens situation kunna hanteras inom ramen för den möjlighet som tilldelas Riksbanken enligt den föreslagna la>jen att undanta vissa institut eller att begränsa kreditregleringen.

Prop. 1992/93:126

4.5   Valuta- och kreditregleringens administration

Mitt förslag: Riksbanken skall administrera valuta- och kreditreglenng enligt de allmärma regler som finns i riksbankslagen. Bestämmelsema om valutastyrelsen och valutadirektionen enligt nuvarande valutaregleringslag skall därför utså.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Bankföreningen anser att valutastyrelsen bör finnas kvar Övntja remissinstanser har inte berört fräsan.

28

Skälen för mitt förslag: Enligt lagen om valutereglering skall föreskrifter om tillämpningen av en valutereglering beslutes av fullmäktige i Riksbanken. I övrigt skall beslutenderätten utövas av en valutestyrelse och under derma en valutedirektion eller enskilda tjänstemän.

Kreditregleringar föreslås fortsättningsvis endast få tillgripas i syfte att understödja en valutereglering. En valute- och kreditregleringsstyrelse kunde då få i uppgift att beslute även om tillämpningen av kredit-reglering. Ett annat altemativ är dock att beslut i frågor om tillämpning både av valutereglering och av kreditreglering sker på det sätt som normalt sker i andra frågor enligt riksbankslagen. Det skulle då ankomma på riksbanksftillmäktige och riksbankschefen att beslute även i frågor om valuta- och kreditreglering.

De skäl som kan anföras för att ha en speciell styrelse för reglerande medel är att det öppnar en möjlighet att i lag reglera att vissa ledamöter i denna styrelse skall utses utonför Riksbanken. När VRL tillämpades regelmässigt kunde detto motiveras av att representanter för intresse­grupper utanför Riksbanken kunde delte i besluten i valutestyrelsen och på så sätt bredda styrelsens kompetens och bidra till att förtroendet för att en allsidig behandling av ärendena ägde ram. Under denna tid behandlades också en mängd ärenden om exempelvis tillstånd för bl.a. direktinvesteringar.

Med den nuvarande utformningen av lagen om valutereglering och med den föreslagna utformningen av kreditregleringar som en ren fullmakts­lagstiftning för extraordinära och begränsade perioder blir dessa skäl inte längre lika storka. Med tonke på den snabbhet som kan behövas i en situation då hela fullmaktslagstiftningen behöver tillgripas är det en fördel om beslutsvägaraa kan hållas korto.

Av dessa skäl föreslås att bestämmelseraa om valutostyrelsen slopas. Beslut i frågor om valuto- och kreditreglering fattos därmed på samma sätt som i andra kredit-, penning- och valutopolitiska frågor i enlighet med riksbankslagen.

Prop. 1992/93:126

4.6  Straff, vite och särskild avgift

Mitt förslag: Sanktionssystemen för överträdelser av valutoreglering resp. kreditreglering bör i huvudsak behållas oförändrade. Dock bör den särskilda avgiften för brott mot kreditreglering skärpas.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanseraa har inte särskilt kommenterat dessa bestämmelser.

Skälen för mitt förslag: Enligt VRL kan den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot ett förbud, en föreskrift eller ett villkor som ställts upp med stöd av ett förordnande om valutoreglering straffas.

4 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 126

29

Detsamma gäller den som i vissa fall lämnar en orikfig uppgift, liksom    Prop. 1992/93:126

den som använder sig av eller medverkar som bulvan för att kringgå ett

förbud.   Vidare  kan  egendom  som  brottet  avsett,   eller dess   värde,

förklaras förverkad. Det finns också en möjlighet för Riksbanken att

förelägga  vite   i   vissa  situationer.   Det  finns   för  närvarande  ingen

anledning att överväga att ändra denna ordning.

1 LKM förekommer straffstodgande endast för lämnande av oriktig uppgift. Därutöver finns bestämmelser om att den som åsidosätter före­skrifter som meddelats med stöd av lagen skall erlägga särskild avgift till staten.

Inte heller vad gäller brott mot föreskrifter om kreditreglering finns det anledning att ändra den grandläggande systematiken. Däremot finns det skäl att, i anslutning till vad som gäller för valutareglering, införa ett särskilt straffstodgande för grovt brott mot upplysningsskyldigheten. Dessutom bör Riksbanken få möjlighet att framtvinga lämnande av upp­gifter som erfordras för att bedöma om kreditreglering behövs eller för att tillämpa ett meddelat förordnande genom att förelägga vite. Vidare bör Riksbanken utrastas, på samma vis som gäller för valutoreglering, med makten att genom vite förmå den som vidtogit en åtgärd i strid med ett förbud, en föreskrift eller ett villkor att rätta sig.

Den viktigaste möjligheten att beivra överträdelser av föreskrifter om kreditreglering är och bör förbli den särskilda avgiften. Det är följakt­ligen mycket viktigt att den sanktionen blir så slagkraftig att den avhåller från brott mot föreskriftema. Nuvarande särskilda avgifter kan inte antos i alla situationer ha tillräcklig effekt. Det är lätt att föreställa sig situationer där det kan löna sig att medvetet bryto mot föreskrifteraa. Detta beror på att den särskilda avgiften i de flesto situationer är konstruerad som ränta på ett på visst sätt beräknat belopp som gmndas på en räntesats knuten till diskontot och endast måttligt överstiger det.

Kreditreglering skall enligt förslaget bara användas i mycket speciella undantagstall. Utgångspunkten är att situationen är så allvarlig att det från samhällelig synpunkt är absolut nödvändigt att föreskrifter utfärdas och - naturligtvis - efterlevs.

Det är lämpligt att den särskilda avgiften beräknas som en ränto på ett på visst sätt fastställt underlagsbelopp. På det sättet kan i sanktionen för brottet mot föreskriften inrymmas såväl den omfattning överträdelsen haft som den tid överträdelsen omfattot. Räntesatsen måste vid beräkningen bestämmas så att effekten blir god. Det är därvid lämpligt att räntesatsen anknyts till den som framgår av 52 § försto och andra styckena lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. Enligt förslaget kommer räntesatsen att uppgå till fyra gånger diskontot eller i vissa fall två gånger marginal­räntan med tillägg av tre procentenheter.

Liksom tidigare bör, eftersom den särskilda avgiften fastställs enligt en schablonberäkning och omständighetema i det enskilda fallet kan vara i större eller mindre grad förmildrande, det finnas en möjlighet att sätto ned den särskilda avgiften helt eller delvis.

30

4.7  Överklagande

Prop. 1992/93:126

Mitt förslag: Riksbankens beslut att förelägga vite eller bestämma särskild avgift skall få överklagas till kammarrätt. Riksbankens beslut i övriga frågor skall inte kunna överklagas.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Sundsvall anser att överklagandet bör ske till länsrätt i försto hand. Övriga remissinstenser har inte kommenterat frågan.

Skälen för mitt förslag: Enligt nu gällande VRL och LKM kan inte fullmäktiges i Sveriges riksbank beslut överklagas.

Med tenke på att beslut om att förelägga vite och att bestämma särskild avgift kan leda till ingripande rätts\'erkningar för en enskild bör det öppnas en möjlighet att sådana beslut prövas av en domstol. Det är lämpligt att kammarrätten prövar dylika överklaganden. Domstols­utredningen har i sitt betänkande Domstolaraa inför 2000-tolet (SOU 1991:106) föreslagit att den försto domstolsprövningen av i princip alla förvaltningsbeslut skall ske i länsrätt. Instansordningen kan alltså komma att ändras på gmnd av utredningens förslag.

Antalet sådana mål torde komma att bli så litet att det inte behövs nägra resursförstärkningar för domstolaraa.

5  Upprättade lagförslag

1 enlighet med vad jag nu har anfört har inom Finansdepartementet upprättats förslag till

1. lag om valuto- och kreditreglering,

2.

lag om ändring i riksdagsordningen,

3.

lag om ändring i lagen (1983:890) om allemanssparande,

4.

lag om ändring i lagen (1986:765) med instmktion för riksdagens ombudsmän,

5.

lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut,

6. lag om ändring i lagen (1988:846) om ungdomsbosparande, samt

7.lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank.

Samråd har skett med stotsrådet Laurén beträffande lagförslag 2, 4

och 5.

Lagrådet har granskat lagförslag I. Ändringama i övriga lagförslag är endast en konsekvens av dels förslaget i prop. 1992/93:65 om att upphäva lagen (1990:750) om betolningar till och från utlandet dels förslagen i denna proposition om att ersatte lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel och lagen (1990:749) om valutereglering med lagförslag 1.

31

Ändringarna i lagförslag 2 - 7 är av så enkel beskaffenhet att lagrådets    Prop. 1992/93:126 yttrande skulle sakna betydelse.

Lagförslag 5 bör under riksdagsbehandlingen samordnas med förslag till ändringar i samma lag i prop. 1991/92:174.

6  Författningskommentar

1 kap.   1 §

1 första .stycket anges de olika situationer vid vilka regeringen, på framställning av Riksbanken, kan förordna om valutareglering.

Ett av fallen är när Sverige är i krig eller befinner sig i krigsfara. När så är fallet fordras inte att någon ytterligare förutsättning är uppfylld för att ett förordnande skall kunna göras.

Ett annat fall är när det råder sådana utomordentliga förhållanden som beror på krig utanför Sveriges gränser eller på att Sverige har varit i krig eller krigsfara.

En tredje situation som kan föranleda ett förordnande om valutaregle­ring är sådana utomordentliga förhållanden som föranletts av en allvarlig olycka, våldshandling, epidemi eller liknande. De situationer som kan komma i fråga är svåra att mer exakt ange på förhand. En av dem kan vara exempelvis en allvarlig kärnkraftsolycka. En sådan kan tänkas sprida panik som får återverkningar på valutamarknaden. Det kan också vid en sådan händelse finnas anledning att samla landets finansiella resurser kring sanering och återuppbyggnad. Motsvarande kan gälla om landet drabbas av någon svår farsot. En annan händelse som kan inträffa är att landets centrala statsledning eller delar av den utsätts för terrorist­handlingar eller andra våldsdåd, t.ex. attentat eller gisslantagande. Skulle en sådan handling leda till fmansiell panik kan det finnas skäl att under ett akut skede ingripa reglerande.

Uppräkningen är inte avsedd att vara uttömmande, varför det i lagt­exten även angetts att liknande situationer kan utgöra grund för för­ordnande om valutareglering. Avsikten är emellertid att endast extra­ordinära situationer skall kunna utgöra anledning till valutareglering.

En tjärde situation som kan föranleda ett förordnande om valutareg­lering är utomordentliga förhållanden som föranletts av exceptionellt stora kortfristiga kapitalrörelser. Kapitalrörelsernas storlek kan således inte i sig utgöra grund för att tillgripa valutareglering. Kapitalrörelseraa måste också leda till förhållanden som i övrigt kan anses så allvarliga att regle­ringar behöver tillgripas. Däremot är inte orsakerna till kapitalrörelseraa nämiare .specificerade. Detta motiveras av att det inte är möjligt att i förväg förutse och avgränsa samtliga möjliga orsaker till de extra­ordinära förhållanden som avses här.

1 andra stycket anges att valutareglering bara får tillgripas när det är uppenbart att andra åtgärder inte är möjliga. Vad som avses med detta uttryck har närmare kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 4.1).

32

Genom tredje srycket får regeringen också möjlighet att, på fram-    Prop. 1992/93:126 ställning av Riksbanken, förordna om kreditreglering, under fömtsättning att valutareglering råder. Det finns inget hinder mot att förordnandet om kreditreglering   meddelas  samma  dag   som   förordnandet  om  valute­reglering.

1 kap. 2 §

Bestämmelsen motsvarar i sak I § tredje stycket VRL fast regeln nu också gäller kreditreglering. Bedömningen av om regleringen fortfarande behövs skall göras för varje delmoment av regleringen för sig.

Enligt andia stycket upphör kreditregleringen automatiskt om valuta­regleringen gör det, oavsett skälet till att valutaregleringen upphör att gälla.

1 kap. 3 §

Bestämmelsen motsvarar i sak 2 § VRL med den utvidgningen att kravet på underställning nu också gäller förordnanden om kreditreglering. Om regeringen har utnyttjat sin fullmakt att förordna om valutereglering och kreditreglering, om viss inlösenskyldighet, om viss kontroll av försän­delser eller om att annan än kreditinstitut vid tillämpningen av regleraa om kreditreglering skall kunna jämställas med ett kreditinstitut, så skall regeringen inom viss tid underställa riksdagen sitt beslut. Om så inte sker upphör förordnandet i fråga att gälla.

1 kap. 4 §

Begreppet kreditinstitut har enligt paragrafen samma betydelse som i riksbankslagen.

2 kap.

Bestämmelsema i 2 kap. har i huvudsak med endast redaktionella ändringar övertagits från VRL enligt följande uppställning.

Nya lagen

VRL

roch2§§

3§

3§

5§

4§

9§

5-10 §§

11-16 §§

12-16 §§

17-21 §§

Dock har i 2 § bankinstitut ersatts med "kreditinstitut eller Postverket". Samma uttryck har införts i 3 § som ersättning för "auktoriserad valutahandlare". Skälet är i båda fallen att begreppet auktoriserad valutahandlare kommer att omprövas med anledning av EES-avtelet. I 4 § 4 st har den instens fill vilken ett nämndbeslut får överklagas ändrats från Svea hovrätt till kammarrätten.

33

Vidare har i preciserande syfte gjorts en ändring i nya lagens 8  2 p. Prop. 1992/93:126 Enligt nu gällande ordning är det straffbart enligt 1 p. att i strid mot en föreskrift underlåte att lämna en uppgift. Det är emellertid lämpligt att låta det tydligt framgå redan av lagtexten att passivitet kan medföra straffansvar. Det görs här genom att till straffbudet i 2 p. om att lämna en oriktig uppgift fogas också att underlåtenhet att lämna en uppgift är straffbar. Underlåtenheten kan bestå såväl i att helt låte bli att lämna en föreskriven uppgift som i att utelämna en uppgift i samband med att andra uppgifter lämnas.

1 kapitlet (11 %) införs också en bestämmelse om medverkansansvar genom en hänvisning till brottsbalken. Dette görs i förtydligande syfte.

3 kap. 1 §

Till skillnad mot i lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel (LKM) används här begreppet kreditreglering. Härigenom upprätthålls rågången mellan de marknadskonforma kreditpolitiska medel Riksbanken dis­ponerar enligt riksbankslagen och använder i sin normala verksamhet, å ena sidan, och den i ordets egentliga bemärkelse reglerande verksamhet det kan finnas skäl att tillgripa under vissa förhållanden och som regleras i denna lag, å andra sidan.

Bestämmelsen i 1 §, som anger vilka kreditregleringar sora finns att tillgå, motsvarar I § LKM. I huvudsaklig överensstämmelse med LKM förekommer utlåningsreglering, emissionskontroll, räntereglering och placeringskrav.

3 kap. 2 §

Paragrafen anger vilka som kan beröras av ett förordnande om kredit­reglering. Beträffande samtliga slag av kreditreglering kan förordnandet avse samma krets av kreditinstitut som anges i 2 § LKM. Regeringens förordnande kan inbegripa alla slags kreditinstitut likaväl som ett eller flera slags.

Regeringen kan dessutom på begäran av Riksbanken förordna att även annan än sådan som omfattas av sedvanlig lagstiftning om finansiella institutioner skall omfattas av kreditregleringen. Sådana skall enligt andra srycket i tillämpliga delar behandlas som kreditinsfitut. Avsikten är inte att Riksbanken i sin begäran skall peka ut en viss fysisk eller juridisk person. I stället skall framställningen - och förordnandet - avse varje annan som uppfyller de i tredje stycket uppställda kriterieraa. Ett sådant förordnande kan komma att omfatta exempelvis större företeg inom någon arman bransch än den finansiella som för att förvalte överskotts­likviditet agerar på kreditmarknaden och som - även om verksamheten utgör bara en liten del av det företegets verksamhet - kan vara en viktig aktör. Dessutom kan regeringen förordna att obligationsemittenter skall omfattas av kreditregleringen såvitt den avser emissionskontroll. Det innebär att t,ex, stora industriföreteg som vänder sig till marknaden för att skaffa sig kredit genom att bjuda ut obligationer eller andra, liknande slag av fordringsrätter blir, i de delar som gäller emissionskontroll, att

34

anse som ett kreditinstitut i denna lags mening. Ett sådant företeg om-    Prop, 1992/93:126 fattas således inte enbart av bestämmelsen om att obligationer o,dyl, inte får ges ut utan också av bestämmelseraa om upplysningsskyldighet, sär­skild avgift och vite.

3 kap. 3 §

Bestämmelsen har närmast sin motsvarighet i 6 § LKM. Av konkurrens-likställighetsskäl bör en kreditreglering i görligaste mån träffa alla marknadsaktörer på sainma sätt. 1 de situationer där Riksbanken av någon särskild anledning skulle firma att det är nödvändigt eller önskvärt att göra åtskillnad mellan kreditinstituten bör banken emellertid ha möjlighet att differentiera användningen av kreditregleringen. Medan regeringen enligf 2 § kan låte kreditregleringen avse ett eller flera slag av kredit­institut (t.ex. bankinstitut) har Riksbanken således, dock endast om det finns särskilda skäl till det, möjlighet att inom ramen för regeringens förordnande inskränka användningen till ett visst slag av institut (t.ex. bankaktiebolag, medan andra slag av bankinstitut skulle kunna lämnas oreglerade), eller undante ett visst, specificerat institut (t.ex, en viss bank) eller att utfärda olika föreskrifter för olika institut (t.ex. fastställa en viss högsta ränta enligt 7 § för vissa institut och en annan högste ränte för andra institut). Dette kan vara befogat om instituten har olika stmktur eller bedriver olika slags verksamhet. Att ett visst kreditinstitut, eller ett visst slag av kreditinsfitut, drabbas av lönsamhetsproblem kan däremot inte utgöra skäl för särbehandling.

3 kap. 4 §

Paragrafens motsvarighet återfinns i 15 § LKM. Första stycket 1-3 har endast ändrats redaktionellt för att bättre anslute till rådande språkbrak. Första srycket 4 avser leasing. Även denna bestämmelse är i princip oförändrad utom på det sättet att hänvisningen till finansbolag som leasegivare utgått. Regleringen kan alltså i det mest omfattande fallet träffa alla slags kreditinstitut och med kreditinstitut enligt 2 § tredje stycket jämställda företeg.

3 kap. 5 §

Paragrafen motsvarar 16 § LKM och är endast redaktionellt ändrad.

3 kap. 6 §

Bestämmelsens motsvarighet återfinns i 17 och 18 §§ LKM, Den innebär att Riksbanken kan hindra att kreditinsfitut och andra som jämställts med kreditinstitut enligt 2 § tredje stycket skaffar sig kredit genom att bjuda ut obligationer och andra liknande fordringsrätter. Skulle t,ex. en viss obligationsemission inte strida mot syftet med kreditregleringen och valutaregleringen har Riksbanken emellertid möjlighet såväl att lämna tillstånd till emissionen som att - om särskilda skäl föreligger - undante ett visst institut från kreditregleringen enligt 3 §.

35

3 kap. 7 §

Bestämmelsen motsvarar 26 § LKM. Den är, utöver vissa redaktionella justeringar, oförändrad bortsett från att möjligheten att reglera inlånings-ränte har utgått. Om viss högsta eller högste genomsnittliga ränte fastställs för utlåning torde nämligen kreditinstitutens intresse av att upprätthålla en marginal mellan inlåningsränta och utiåningsränte effektivt förhindra att inlåningsräntor sätts högre än som skulle anses lämpligt. Den genomsnittliga räntan bör beräknas som ett vägt genomsnitt av ett kreditinstituts utlåningsräntor, där vikteraa utgör omfattningen av den utlåning som beviljas till varje tillämpad räntesats. I LKM undantas "ränta som har fastställts i särskild ordning eller som beräknas enligt särskilda bestämmelser". Därmed åsyftes ränte som bestämts genom lag eller av regeringen, t.ex. vissa lån med statlig garanti. Den föreslagna lydelsen avser att förtydliga vad som menas med undanteget.

3 kap. 8 och 9 §§

Paragrafema motsvarar 20 och 21 §§ LKM. I 5 § anges vad som avses med placeringskrav, nämligen att av ett instituts totela placeringar vissa skall utgöra en viss andel eller att av en förändring av de totela place­ringama vissa skall utgöra en viss procent av förändringen. I 9 § anges att Riksbanken bestämmer hur underlaget för beräkningen av placerings­kravet preciseras, vilket innebär att det är Riksbanken som avgör vilka placeringar som skall avses med "vissa" enligt 8 §. Det är också Riksbanken som bestämmer vid vilken tidpunkt eller under vilken period placeringskravet skall vara uppfyllt,

3 kap. 10 §

Paragrafen motsvarar 29 § LKM med endast redaktionella ändringar.

3 kap. 11 och 12 §§

Paragraferaa motsvarar i princip 30 § LKM. Det är väsentligt att -eftersom straffbestämmelser saknas vid överträdelse av kreditregleringen - den särskilda avgiften innebär en så kännbar sanktion att en över­trädelse medför ett kraftigt ekonomiskt avbräck. Detta är knappast fallet i dag. Det är därför lämpligt att knyta beräkningen av den räntesats som ingår i den särskilda avgiften till den särskilda avgift som kan åläggas den som inte uppfyller bestämmelser om kassakrav enligt lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. För att sanktionen skall bli tillräckligt kännbar bör den särskilda avgiften utgå från två gånger den räntesats som gäller vid överträdelse av kassakraven. Denna koppling görs här i 77 §. I 72 § bestäms hur Riksbanken skall fastställa det underlagsbelopp på vilken den i 11 § angivna räntan skall beräknas. Tanken är att den särskilda avgiften skall utgöra en sanktion som svarar mot omfattningen av överträdelsen av föreskrifteraa. Detta åstadkoms genom att under­lagsbeloppet grandas på avvikelsen från vad som varit godtaget enligt

Prop. 1992/93:126

36

gällande föreskrifter. På detta sätt, och med användande av den ovan Prop. 1992/93:126 beskrivna räntan, elimineras gott och väl den ekonomiska nytten för någon som överträder föreskrifteraa genom att låna ut mer pengar än som medges (utlåningsreglering) eller fill högre pris än som medges (räntereglering) eller som skaffar sig lån fast det inte medges (emissions­kontroll) eller inte placerar medel på föreskrivet sätt (placeringskrav). Beträffande räntereglering är det inte tillräckligt att utgå från skillnaden mellan den ränta som betingats och den som varit tillåten, eftersom det skulle medföra att ett medvetet brott mot föreskrifteraa skulle löna sig. Beloppet bör till undvikande av en sådan effekt multipliceras med fem. Följande enkla exempel kan illustrera hur beräkningen av den särskilda avgiften går till. I samtliga fall antos räntesatsen enligt 52 § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank vara 20 % och följaktligen ränten enligt 11 § vara 40 %. Beräkningsperioden antas vara en månad.

Exempel 1

Ett kreditinstitut har lånat ut 100 MSEK, trots att den fastställda gränsen

varit 80 MSEK,

40 % / 12 

X 

20MSEK = 666 667 SEK

Om kreditinstitutet tagit 20 % ränte på utlåningen har således dess intäkt

uppgått till 333 333 SEK och dess kostnad till 666 667 SEK,

Exempel 2

Någon har i strid med emissionskontrollen gett ut obligationer för 20

MSEK,

40 % / 12 

X 

20 MSEK = 666 667 SEK

Om man antar att räntan på obligationen är 10 %, blir kostnaden för att

låna upp medel genom emissionen totelt 50 %,

E.xeinpel 3

Ett kreditinstitut har lånat ut i genomsnitt 20 MSEK till en genomsnittlig ränta på 25 %, trots att den fastställda högsta räntesatsen varit 10 %. 40 % / 12 

X 

(25 - 10 % 

X 

20 MSEK) x 5 = 500 000 SEK Kreditinstitutet har betingat sig en överränte på 250 000 SEK medan kostnaden för den särskilda avgiften är den dubbla.

E.xenipel 4

Ett kreditinstitut har bara placerat 10 MSEK i en viss tillgång, trots att placeringen skulle ha uppgått fill 30 MSEK. 40 % / 12 

X 

(30 MSEK - 10 MSEK) = 666 667 SEK. Om man utgår från att den placering som placeringskravet avsett skulle ha gett en avkastning på 5 % (83 333 SEK) och att kredifinsfitutet i stället fått en avkastning på 25 % (416 667 SEK) ger kalkylen en förlust för kreditinstitutet med (416 667 - 83 333 - 666 667) = 333 333 SEK. Det förtjänar att påpekas att det inte finns något hinder mot att samma kreditinstitut för samma transaktion drabbas av flera särskilda avgifter. Detta kan illustreras med följande exempel.

37

E.xempel5

Prop. 1992/93:126

Ett kreditinstitut har lånat ut 100 MSEK, trots att den faststellda gränsen varit 80 MSEK. I stället för högste ränte 10 % har insfitutet tegit 30 %. 40 % / 12 

X 

20MSEK -t- 40 % / 12 x (30 - 10 % x 100 MSEK) x 5 = (666 667 SEK -F 3 333 333 SEK) = 4 MSEK.

3 kap. 13 §

Paragrafen motsvarar 31 § LKM. Den är endast redaktionellt ändrad.

3 kap. 14 §

Paragrafen har sin närmaste mots-varighet i 28 § LKM. Den innebär att kreditinstituten kan åläggas att lämna uppgifter oavsett om förordnande om kreditreglering givits av regeringen eller inte. Sådana uppgifter fömtsätts nämligen kutma utgöra underlag för Riksbankens framstellning till regeringen om ett sådant förordnande.

3 kap. 15 - 18 §§

Paragrafemas motsvarighet återfinns i 32 § LKM. Efter mönster från motsvarande brott mot bestämmelsema om valutereglering införs i straffskalan fängelse i högst ett år för uppsåtliga brott, medan oaktsam­hetsbrott alltjämt skall bestraffas med böter och ringa brott inte skall föranleda ansvar. Även underlåtenhet att lämna en uppgift är straffbar (jfr kommentoren till 2 kap.). Vidare införs, liksom vad gäller valuto­regleringen, ett straffstodgande för grovt brott. Ett brott kan anses vara grovt t.ex. om läinnandet av oriktiga uppgifter syftot till att uppnå att ett visst kreditinstitut skall undantos från kreditregleringen eller på annat sätt varit systematiskt, liksom när det varit fråga om betydande belopp eller kreditvolymer eller motsvarande. Den som medverkar till ett brott skall kutma straffas. I enlighet med vad som gäller för valutoreglering införs såsom ett krav för att åtel skall få väckas att Riksbanken lämnar med­givande till det.

3 kap. 19 - 22 §§

I likhet med vad som gäller för valuteregleringen ges Riksbanken möjlig­het att förena en förayad anmodan fill någon att lämna uppgifter (14 §) med vite. Dessutom ges Riksbanken möjlighet att vid vite förelägga någon att rätte en åtgärd som strider mot något moment av kredit­regleringen. Det kan t.ex. röra sig om att vid vite förelägga någon att placera medel i ett visst slag av tillgångar eller att sänka räntor som överskrider den fastställda gränsen. Den som vid vite förelagts att lämna uppgifter men underlåter det skall inte, utöver att behöva betela vitet, kunna straffas. Den som ålagts vid vite att rätte något kan inte sedan dessutom drabbas av särskild avgift, vilket måste beaktas när vites­beloppet bestäms.

38

4 kap. 1 §

Prop. 1992/93:126

Paragrafen motsvaras av 4 § VRL och 5 § LKM. Den är i sak oför­ändrad. Att det i princip är fullmäktige i Riksbanken som besluter om föreskriftema följer av 41 § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. Riksbankens skyldighet att komplettera regeringens förordnanden, i den mån det behövs, omfatter både förordnanden om valutereglering och kreditreglering.

4 kap. 2 §

Bestämmelsen har hämtets oförändrad från 10 § VRL men avser här också ärenden om kreditreglering.

4 kap. 3 §

1 den mån beslutsrätt avseende ärenden som uppkommer på grand av tillämpningen av detma lag avgörs av annan än fullmäktige i Riksbanken

-

bestämmelser härom finns i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

-

bör besluten i fråga kunna överklagas till fullmäktige. Beslut av fullmäktige kan enligt den lagen och lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagens förvaltningskontor och myn­digheter inte överklagas om det inte särskilt anges i vederbörande författning. Med hänsyn till att föreläggande av vite och bestämmande av särskild avgift utgör sådan judiciell verksamhet som kan leda till ingripande rättsverkningar för en enskild bör sådana beslut kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Som anmärkts i den allmärma motiveringen under avsnitt 4.7 kan instensordningen komma att ändras med anledning av Domstolsutredningens förslag.

7  Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen förslår riksdagen att ante förslagen till

1. lag om valute- och kreditreglering,

2.

lag om ändring riksdagsordningen,

3.

lag om ändring i lagen (1983:890) om allemanssparande,

4.

lag om ändring i lagen (1986:765) med instmktion för riksdagens ombudsmän,

5.    lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut,

6.

lag om ändring i lagen (1988:846) om ungdomsbosparande, samt

7.

lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank.

39

8   Beslut

PP- 1992/93:126

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och besluter att genom proposition föreslå riksdagen att ante de förslag som föredraganden har lagt fram.

40

Sammanställning över remissinstanserna beträffande   P["°p-

1992/93:126

promemorian Fullmaktslagstiftning om

'' 

valutareglering och kreditreglering (Ds 1992:29)

Förteckning över de remissinstenser som avgett yttrande över rabricerade promemoria:

Fullmäktige i Sveriges riksbank. Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Sundsvall, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret, Riksskatteverket, Riksrevisionsverket, Riksåklagaren efter hörande av överåklagaren vid statsåklagarmyndigheten för speciella mål, Stetistiska Centralbyrån, Konkurrensverket, Närings- och teknikutvecklingsverket. Överstyrelsen för civil beredskap. Svenska Bankföreningen, Sparbanker­nas Bank, Finansbolagens Förening, Svenska Fondhandlareföreningen, Landsorganisationen i Sverige, Svenska Arbetsgivareföreningen, Sveriges Industriförbund, Företegaraas Riksorganisation, Försäkringsförbundet, Folksam, Köpmannaförbundet, Grossistförbundet Svensk Handel, AP-fbnden, andra och tredje fondstyrelsema.

41

Prop. 1992/93:126

Lagrådet

Bilaga 2

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-10-29

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Stig von Bahr, justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 15 oktober 1992 har regeringen på hemställan av stetsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutet inhämte lagrådets yttrande över förslag till lag om valute- och kreditreglering.

Förslaget har inför lagrådet föredragits av departementsrådet Hans Schedin.

Lagrådet lämnar förslaget uton erinran.

42

Innehåll

Prop. 1992./93:126

Proposition............................................................ I

Propositionens huvudsakliga iimehåll........................... I

Propositionens lagförslag.......................................... 3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

29 oktober 1992................................................... 

. 

16

1

Ärendet och dess beredning............................... 

16

2

Inledning......................................................... 

16

2.1

Gällande regler............................................ 

16

2.2

Närmare om kreditreglering............................ 

. 

17

2.3

Närmare om valutoreglering............................ 

. 

18

2.4

EG-aspekter............................................... 

. 

19

3

Grundläggande överväganden rörande valutoreglering och kreditreglering 

20

4

Överväganden och förslag.................................. 

. 

22

4.1

Möjligheteraa att tillämpa valutoreglering och kredit­reglering behålls   

22

4.2

Utlåningsreglering och

emissionskontroll......................................... 

25

4.3

Räntereglering............................................. 

26

4.4

Placeringskrav............................................. 

. 

27

4.5

Valuto- och kreditregleringens administration.... 

. 

28

4.6

Straff, vite och särskild avgift........................ 

. 

29

4.7

Överklagande.............................................. 

. 

31

5

Upprättade lagförslag........................................ 

. 

31

6

Författningskommentor...................................... 

. 

32

7

Hemställan...................................................... 

39

8

Beslut............................................................ 

40

Bilaga 1 Sammanställning över remissinstanser............ 

41

Bilaga 2 Utdrag ur Lagrådets protokoll den 29 oktober 1992   . , , ,

42

43

gotab   422]A. Slockholm 1992