Regeringens proposition

1997/98:156

Kassettersättning

Prop.

1997/98:156

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 23 april 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att det i lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk skall införas bestämmelser om s.k.

kassettersättning. Bestämmelserna syftar till att i viss mån kompensera

upphovsmännen för den i och för sig tillåtna privatkopieringen av deras

skyddade verk.

Det föreslås att upphovsmän till sådana verk som har sänts ut i radio

eller television eller som har givits ut på anordningar genom vilka de kan

återges skall ha rätt till kassettersättning. Motsvarande rätt skall gälla för

utövande konstnärer, för framställare av ljudupptagningar, för fram-

ställare av upptagningar av rörliga bilder och för fotografer.

Ersättning skall betalas för anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder

kan tas upp och som är särskilt ägnade för framställning av exemplar av

verk för enskilt bruk. Vissa sådana anordningar skall undantas från

ersättningsrätten, bl.a. anordningar som skall användas för syn- eller

hörselskadade.

Ersättningen skall betalas av näringsidkare som i sin yrkesmässiga

verksamhet tillverkar eller importerar anordningarna. Ersättningen skall

vara två öre för varje möjlig upptagningsminut, dock högst sex kronor

för varje anordning.

Rätten till ersättning skall kunna göras gällande endast av sådana

organisationer som företräder ett flertal ersättningsberättigade rättighets-

havare. Organisationen skall bestämma hur ersättningen skall fördelas

mellan de ersättningsberättigade. Ersättningsskyldiga näringsidkare skall

anmäla sig hos organisationen och lämna redovisning till den.

Rätten till kassettersättning skall som utgångspunkt tillämpas på verk

och prestationer med anknytning till EES-området.

Lagändringarna är avsedda att träda i kraft den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Upphovsrätten 12

5 Kassettersättning 13

5.1 Rätten till exemplarframställning 13

5.2 Ersättningsordningar i andra länder 15

5.3 Införande av kassettersättning 20

5.4 Rättens närmare utformning 22

6 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 41

7 Kostnader och resursbehov 41

8 Författningskommentar 42

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 50

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

departementspromemorian Kassettersättning m.m. (Ds

1996:61) 57

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 58

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 63

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 april 1998 65

Rättsdatablad 66

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga

verk.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt

till litterära och konstnärliga verk

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk

dels att rubriken till 2 a kap. skall lyda Rätt till särskild ersättning ,

dels att 45, 46, 60 och 61 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det närmast före 26 j § skall införas en ny rubrik som skall lyda

 Ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk ,

dels att det skall införas en ny paragraf, 26 k §, samt närmast före

26 k § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ersättning vid tillverkning och

införsel av anordningar för ljud-

eller bildupptagning

26 k §

När en näringsidkare i sin

yrkesmässiga verksamhet till-

verkar eller till landet inför

anordningar på vilka ljud eller

rörliga bilder kan tas upp och

som är särskilt ägnade för

framställning av exemplar av verk

för enskilt bruk, har upphovsmän

till skyddade verk som därefter

har sänts ut i ljudradio eller

television eller som har getts ut på

anordningar genom vilka de kan

återges rätt till ersättning av

näringsidkaren.

Upphovsmännen har dock inte

rätt till ersättning, om de till-

verkade eller införda anord-

ningarna skall

1. användas till annat än

framställning av exemplar av verk

för enskilt bruk,

2. föras ut ur landet eller

3. användas till framställning

av exemplar av verk åt syn-

skadade eller hörselskadade.

Ersättningen skall vara två öre

för varje möjlig upptagningsminut

på anordningarna, dock högst sex

kronor för varje anordning.

Endast organisation som före-

träder ett flertal ersättnings-

berättigade svenska upphovsmän

och innehavare av närstående

rättigheter på området har rätt att

kräva in ersättningen.

Organisationen skall kräva in

ersättningen och fördela den

mellan de ersättningsberättigade,

efter avdrag för skälig ersättning

till organisationen för dess

omkostnader. Vid fördelningen

skall rättighetshavare som inte

företräds av organisationen vara

likställda med rättighetshavare

som organisationen företräder.

Näringsidkaren skall anmäla

sig hos en sådan organisation som

avses i tredje stycket. Närings-

idkaren skall på begäran av

organisationen redovisa det antal

anordningar som omfattas av rätt

till ersättning, anordningarnas

upptagningstid och när anord-

ningarna tillverkades eller in-

fördes. Av redovisningen skall

framgå antalet anordningar enligt

andra stycket.

45 §

En utövande konstnärs framförande av ett litterärt eller konstnärligt

verk får inte utan hans samtycke

1. tas upp på en grammofonskiva, en film eller en annan anordning,

genom vilken det kan återges, eller

2. sändas ut i ljudradio eller television eller genom direkt överföring

göras tillgängligt för allmänheten.

Ett framförande som har tagits upp på en anordning som avses i första

stycket 1 får inte utan konstnärens samtycke föras över från en sådan

anordning till en annan eller göras tillgängligt för allmänheten förrän

femtio år har förflutit efter det år då framförandet skedde eller, om

upptagningen har getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från

framförandet, efter det år då upptagningen först gavs ut eller

offentliggjordes.

Bestämmelserna i 3, 6 9, 11

13, 15, 16, 21, 22, 25 26 b, 26 e,

26 f, 27 29, 39 § första meningen

samt 41 och 42 §§ skall tillämpas

i fråga om framföranden som

avses i denna paragraf.

Bestämmelserna i 3, 6 9, 11

13, 15, 16, 21, 22, 25 26 b, 26 e,

26 f, 26 k, 27 29, 39 § första me-

ningen samt 41 och 42 §§ skall

tillämpas i fråga om framföranden

som avses i denna paragraf.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med den

utövande konstnärens samtycke har överlåtits inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Fjärde stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

46 §

En grammofonskiva, en film eller en annan anordning på vilken ljud

eller rörliga bilder har tagits upp får inte utan framställarens samtycke

eftergöras eller göras tillgänglig för allmänheten förrän femtio år har

förflutit efter det år då upptagningen gjordes eller, om upptagningen har

getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från upptagningen, efter det

år då upptagningen först gavs ut eller offentliggjordes. Som eftergörande

anses även att upptagningen förs över från en sådan anordning till en

annan.

Bestämmelserna i 6 9 §§, 11 §

andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21,

22, 25 26 b och 26 e §§ skall

tillämpas i fråga om upptagningar

som avses i denna paragraf. Dess-

utom skall 26 f § tillämpas i fråga

om andra upptagningar än sådana

som avses i 47 §.

Bestämmelserna i 6 9 §§, 11 §

andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21,

22, 25 26 b, 26 e och 26 k §§

skall tillämpas i fråga om upptag-

ningar som avses i denna paragraf.

Dessutom skall 26 f § tillämpas i

fråga om andra upptagningar än

sådana som avses i 47 §.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med

framställarens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Tredje stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

60§

Vad i denna lag är stadgat om

upphovsrätt är tillämpligt på

1. verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i

Sverige eller samtidigt i Sverige

och utom riket,

3. filmverk vars producent har

sitt säte eller sin vanliga vistelse-

ort i Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av

här belägen byggnad eller på

annat sätt är fast förenat med

marken.

Bestämmelserna om upp-

hovsrätt tillämpas på

1. verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i

Sverige eller samtidigt i Sverige

och utom riket,

3. filmverk vars producent har

sitt säte eller sin vanliga vistelse-

ort i Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av

här belägen byggnad eller på

annat sätt är fast förenat med

marken.

Vid tillämpning av första stycket 2. anses samtidig utgivning ha ägt

rum, om verket utgivits i Sverige inom trettio dagar efter utgivningen

utomlands. Vid tillämpning av första stycket 3. anses, där ej annat visas,

den vars namn på sedvanligt sätt utsatts på exemplar av filmverket som

verkets producent.

Bestämmelserna i 26 j § tilläm-

pas på verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 26 j och 26 k

§§ tillämpas på verk av den som

är svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 44 a § tillämpas på utgivningar och offentlig-

göranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige. Bestämmelserna tillämpas också på utgivningar och

offentliggöranden av juridiska personer som har säte i Sverige.

Bestämmelserna i 50 och 51 §§ tillämpas på varje litterärt eller

konstnärligt verk, oberoende av dess ursprung.

61 §

Bestämmelserna i 45, 47 och 48 §§ är tillämpliga på framföranden,

ljudupptagningar samt ljudradio- och televisionsutsändningar som äger

rum i Sverige. Dessutom tillämpas bestämmelserna i 45 § på fram-

föranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige, bestämmelserna i 47 § på ljudupptagningar vars

framställare är svensk medborgare eller svensk juridisk person eller har

sin vanliga vistelseort i Sverige och bestämmelserna i 48 § på

utsändningar av radio- eller televisionsföretag som har sitt säte här i

landet. Bestämmelserna i 46 § tillämpas på ljudupptagningar och på

upptagningar av rörliga bilder vars framställare är svensk medborgare

eller svensk juridisk person eller har sin vanliga vistelseort i Sverige

liksom på sådana upptagningar av rörliga bilder som äger rum i Sverige.

Bestämmelsen i 46 § om eftergörande gäller dock alla ljudupptagningar.

Bestämmelserna i 49 § tillämpas på arbeten vars framställare är svensk

medborgare eller har sin vanliga vistelseort i Sverige. Bestämmelserna

tillämpas även på arbeten vars framställare är svensk juridisk person och

har sitt säte, sitt huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet i

Sverige. Om den juridiska personen har sitt säte i Sverige men inte sitt

huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet här, tillämpas bestäm-

melserna dock endast om arbetet ingår i en ekonomisk verksamhet som

har etablerats i Sverige.

Av bestämmelserna i 49 a § tillämpas hänvisningen till 50 och 51 §§

på alla fotografiska bilder och övriga bestämmelser på fotografiska bilder

1. vars framställare är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige eller

2. som först har utgivits i Sverige eller samtidigt i Sverige och

utomlands eller

3. som har infogats i en byggnad eller annan anordning som är fast

förenad med marken, om byggnaden eller anordningen är belägen i

Sverige.

Vid tillämpning av tredje stycket 2 anses utgivningen ha skett

samtidigt, om bilden har utgivits i Sverige inom trettio dagar efter

utgivningen utomlands.

Av bestämmelserna i 45 §

tillämpas hänvisningen till 26 k §

endast på framföranden som har

gjorts av någon som är svensk

medborgare eller som har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Av

bestämmelserna i 46 § tillämpas

hänvisningen till 26 k § endast på

upptagningar vars framställare är

svensk medborgare eller svensk

juridisk person eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Av

bestämmelserna i 49 a § tillämpas

hänvisningen till 26 j och 26 k §§

endast på fotografiska bilder vars

framställare är svensk med-

borgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. De nya bestämmelserna tillämpas även på verk och prestationer som

har kommit till före ikraftträdandet.

3 Ärendet och dess beredning

I propositionen föreslås att det i lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen) införs en rätt till

ersättning för bl.a. upphovsmän när upptagningsanordningar sprids till

allmänheten, s.k. kassettersättning. Syftet är att i viss mån kompensera

upphovsmän m.fl. för den i och för sig tillåtna privatkopieringen.

Saken behandlades redan av Auktorrättskommittén i dess betänkande

Upphovsmannarätt (SOU 1956:25). Kommittén lade inte fram något

lagförslag men uttalade att om bruket av inspelningsapparater medförde

ett mera betydande intrång för upphovsmännen eller innebar ett mera

väsentligt utnyttjande av verken, skulle ett ersättningssystem kunna

förordas. Kommittén gjorde dock bedömningen att behovet av reglering

vid den tiden inte var så framträdande att kommittén behövde överväga

införandet av sådan ersättning.

Frågan togs upp av Nordiska upphovsrättskommittén i dess betänkande

NU 1973:21. De nordiska sakkunniga var eniga om att det behövdes

åtgärder men lade inte fram något enigt förslag om kassettersättning.

Lagstiftning om kassettskatt infördes i början av 1980-talet (lag

[1982:691] om skatt på vissa kassettband) men upphävdes ungefär tio år

senare. I motiven till lagen anfördes att de negativa verkningarna av

hemkopieringen borde kompenseras genom ekonomisk ersättning till

rättighetshavarna och att en särskild skatt borde tas upp på ljud-

kassettband och videokassettband för att skapa ett ekonomiskt utrymme

för en finansiering av åtgärderna.

Ett förslag om införande av kassettersättning lades fram av

Upphovsrättsutredningen som fått i uppdrag att göra en översyn av 1960

års upphovsrättslagstiftning. Förslaget, som presenterades i utredningens

andra delbetänkande (SOU 1983:65), hade den innebörden att

upphovsmannen skulle ha rätt till ersättning när band eller annat inspel-

ningsmaterial ägnat för framställning av exemplar av upphovsrättsligt

skyddade verk antingen framställdes i Sverige eller importerades hit för

spridning. Upphovsrättsutredningens förslag remissbehandlades, och det

övervägande antalet remissinstanser tillstyrkte förslaget.

Saken togs upp i propositionen Ändringar i upphovsrättslagen (prop.

1992/93:214) samt berördes innan dess i bl.a. prop. 1985/86:79. I

1992/93 års proposition uttalades att regeringen ställde sig principiellt

positiv till införandet av en kassettersättning eftersom rättighetshavarna

svårligen kunde få skälig kompensation på annat sätt. I propositionen

sades vidare att regeringen skulle uppmärksamt följa utvecklingen när

det gällde dels vilka nationella lösningar som valdes i andra länder, dels

hur lösningarna fungerade i praktiken. Om det visade sig att det var

möjligt att åstadkomma en effektiv uppbörd inom ramen för en nationell

ordning, kunde det enligt regeringen för svenskt vidkommande finnas

skäl att införa en sådan ersättningsrätt även om det slutliga resultatet av

det då pågående arbetet inom EG ännu inte var klart. När propositionen

behandlades i riksdagen hälsade lagutskottet med tillfredsställelse

regeringens tydliga markering av frågans angelägenhetsgrad och

utskottet framhöll att det utgick från att regeringen så snart som möjligt

med beaktande av kraven på en effektiv uppbördsordning återkom till

riksdagen med lagstiftningsförslag (bet. 1992/93:LU44). Kulturutskottet

förutsatte att regeringen med hänsyn till de starka skäl som talade för

införandet av ett ersättningssystem snarast återkom till riksdagen i frågan

(bet. 1992/93:KrU12y).

Frågan har även behandlats av Konstnärsutredningen i dess betänkande

Konstnärens villkor (SOU 1990:39), av Utredningen om översyn av

filmstödet i dess slutbetänkande Filmproduktion och filmkulturell

verksamhet i Sverige (SOU 1991:105) och av Kulturutredningen i dess

slutbetänkande Kulturpolitikens inriktning (SOU 1995:84). Samtliga

dessa utredningar har förordat att en kassettersättning införs.

Det mesta talar för att EG-kommissionen inte inom överskådlig tid

kommer att lägga fram något förslag om harmonisering av de olika

ersättningsordningar som finns i EU:s medlemsländer.

Som ett inledande steg i beredningen av ett lagförslag om kassett-

ersättning tillsattes år 1995 i Regeringskansliet en särskild arbetsgrupp. I

arbetsgruppen deltog tjänstemän från Justitiedepartementet, Finans-

departementet, Kulturdepartementet och Inrikesdepartementet. Arbets-

gruppen anordnade i juni 1996 en hearing i ämnet.

Under hösten 1996 skrevs i Justitiedepartementet en promemoria som

behandlade denna fråga tillsammans med ett par andra spörsmål

(Kassettersättning m.m., Ds 1996:61). Promemorian remissbehandlades.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Regeringskansliet (hos Justitie-

departementet, dnr Ju96/3804).

De lagförslag som lades fram i promemorian finns i bilaga 1. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. På grundval av

promemorians förslag lägger regeringen i denna proposition fram förslag

till lagbestämmelser om kassettersättning. Förslaget innebär att den

nordiska rättslikheten inom upphovsrätten i allt väsentligt kan

upprätthållas, inte bara i sakligt utan också i lagtekniskt hänseende.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 12 mars 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över det lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 4. Lagrådet finner det riktigt och rimligt att rättighetshavarna

kompenseras på det sätt som föreslås i propositionen för den i och för sig

tillåtna privatkopieringen. Lagrådet har inte heller i övrigt haft några

invändningar mot förslaget.

Andra ärenden

Den digitala tekniken kan göra det nödvändigt att vidta ändringar i

upphovsrättslagen bl.a. när det gäller inskränkningarna i upphovsrätten.

Sålunda torde det finnas goda skäl att anpassa lagens inskränkning för

framställning av exemplar åt synskadade och andra funktionshindrade så

att den inte bara avser exemplar i blindskrift utan också exemplar i viss

digital form. Sådana ändringar har gjorts i andra nordiska länder. Det kan

också visa sig motiverat att se över andra inskränkningar i upphovsrätten,

bl.a. för att säkerställa fortsatta möjligheter för allmänheten att ha

tillgång till verk i digital form för användning i bibliotek. Förslag till

lagändringar i nu berörda avseenden övervägs i Regeringskansliet.

I detta sammanhang bör också nämnas att Europeiska gemenskapernas

kommission har lagt fram ett förslag till direktiv om harmonisering av

vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informations-

samhället. Vidare har kommissionen lagt fram ett förslag till direktiv om

upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av original-

konstverk (följerätt). Båda dessa förslag skall behandlas i rådsarbets-

grupper.

Vid remissbehandlingen av Justitiedepartementets promemoria

Kassettersättning m.m. har några remissinstanser tagit upp frågor som

inte berörs i promemorian, bl.a. om upphovsrättslagens avtalslicens-

bestämmelser och om införande av ensamrätt för producenter av

teaterföreställningar. Dessa frågor måste beredas ytterligare och rege-

ringen kan inte nu ta ställning till någon av dem.

4 Upphovsrätten

Upphovsrätten är av stor betydelse för vårt samhälle. Den är en grund för

det litterära och konstnärliga skapandet i landet. Upphovsmännen och

andra verksamma på området måste ha goda förutsättningar för en

tillräcklig inkomst som kan göra det möjligt för dem att fortsätta med sitt

skapande. Att lagen ger författare, kompositörer, konstnärer och andra ett

fullgott skydd är till nytta för hela samhället.

Lagen ger upphovsmän och andra grupper på området tidsbegränsade

ensamrätter. Bestämmelserna finns i lagen (1960:729) om upphovsrätt

till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen).

Den som skapar ett litterärt eller konstnärligt verk har upphovsrätt till

verket. Upphovsrätten innefattar uteslutande rätt att förfoga över verket

genom att framställa exemplar av det eller genom att göra det tillgängligt

för allmänheten. Upphovsmannen har också de ideella rättigheterna att

bli angiven som sådan i samband med sitt verk och att hindra vissa typer

av kränkande användning av verket. Upphovsrätten gäller intill utgången

av sjuttionde året efter det år då upphovsmannen avled. I förfogande-

rätten gäller inskränkningar bl.a. för framställning av exemplar för

enskilt bruk.

I upphovsrättslagen finns även bestämmelser om skydd för vissa

prestationer som, även om de inte kan betecknas som litterära eller

konstnärliga verk, ändå har ett visst samband med sådan verksamhet och

påkallar skydd efter liknande principer som gäller för upphovsrätten.

Sådana närstående rättigheter gäller för utövande konstnärer (artister,

musiker, sångare m. fl.), för framställare av ljudupptagningar (t.ex.

skivproducenter), för framställare av upptagningar av rörliga bilder (t.ex.

filmproducenter), för radio- och televisionsföretag (för deras utsänd-

ningar), för framställare av kataloger och för fotografer. Det skydd som

ges åt prestationerna överensstämmer i allt väsentligt med det skydd som

upphovsmännen har.

Rättigheterna enligt upphovsrättslagen tillämpas i första hand endast

på svenska verk och prestationer. Det upphovsrättsliga skyddssystemet är

dock internationellt och de flesta länder är bundna av internationella

konventioner på området. Den viktigaste av konventionerna är

Bernkonventionen från år 1886 för skydd av litterära och konstnärliga

verk. Denna har i dag drygt 100 medlemsstater. Konventionen bygger på

principen om nationell behandling, vilken innebär att stater som är

bundna av konventionen är skyldiga att ge upphovsrättsligt skydd åt verk

från alla andra konventionsländer på samma sätt som man skyddar sina

egna verk. Ett liknande internationellt skyddssystem gäller på de

närstående rättigheternas område, framför allt genom Romkonventionen

från år 1961 om skydd för utövande konstnärer, fonogramframställare

och radioföretag. Även Avtalet om handelsrelaterade aspekter av

immaterialrätter (TRIPs) innehåller internationella åtaganden på det

upphovsrättsliga området. Föreskrifter om upphovsrättslagens tillämp-

ning med avseende på andra länder finns i internationella upphovs-

rättsförordningen (1994:193).

5 Kassettersättning

5.1 Rätten till exemplarframställning

Upphovsmannen har ensamrätt till exemplarframställning

Upphovsrätten innefattar uteslutande rätt att förfoga över det skapade

verket genom att framställa exemplar av det, t.ex. att ge ut en film-

inspelning på video eller en musikinspelning på cd (2 § upphovs-

rättslagen). Upphovsrätten ger alltså upphovsmannen rätt att ensam

bestämma om de villkor under vilka exemplar får framställas av verket

på videon eller cd:n, t.ex. genom överföring av verket till en annan

inspelning.

Kopiering för enskilt bruk är tillåten i vissa fall

Ett av de grundläggande inslagen i den svenska upphovsrätten är att

rätten inte skall gripa in i privatlivet och att var och en som huvudregel

skall få framställa exemplar av verk för enskilt bruk. Sålunda får var och

en med stöd av en särskild inskränkning i upphovsrätten framställa

exemplar av offentliggjorda verk för enskilt bruk (12 § upphovs-

rättslagen). Exemplaren får dock inte användas för något annat ändamål.

Bestämmelsen ger inte heller rätt att för eget bruk låta en utomstående

framställa bl.a. exemplar av musikaliska verk eller filmverk. Exempelvis

får man inte med stöd av bestämmelsen låta ett biträde i en skivaffär

kopiera en cd-skiva med musik till en kassett som man sedan skall lyssna

på hemma. Att framställningen skall ske för eget bruk förutsätter att den

sker för framställarens eget behov eller åt hans närmaste familje- eller

vänkrets. Den kan också ske i vissa andra situationer, t.ex. åt kolleger på

arbetsplatsen (jfr SOU 1988:31 s. 60 f., prop. 1992/93:214 s. 51).

Möjligheten till exemplarframställning för enskilt bruk är tillåten enligt

Bernkonventionen. Enligt artikel 9.1 i konventionen har upphovsmannen

uteslutande rätt att låta mångfaldiga sitt verk på vad sätt eller i vilken

form det vara må men rätten får enligt artikel 9.2 inskränkas i vissa

särskilda fall, förutsatt att sådant mångfaldigande icke gör intrång i det

normala utnyttjandet av verket och ej heller oskäligt inkräktar på

upphovsmannens legitima intressen .

Närstående rättighetshavare har motsvarande rättigheter

En utövande konstnärs framförande av ett litterärt eller konstnärligt verk

får inte utan hans samtycke tas upp på en grammofonskiva, en film eller

en annan anordning genom vilken det kan återges (45 § upphovs-

rättslagen). Ett framförande som har tagits upp på en anordning genom

vilken det kan återges får inte utan konstnärens samtycke föras över från

en sådan anordning till en annan under femtio år. Sålunda har t.ex. de

skådespelare och de musiker vars framföranden finns på en film-

inspelning rätt att bestämma vilka villkor som skall gälla för

exemplarframställning.

En grammofonskiva, en film eller en annan anordning på vilken ljud

eller rörliga bilder har tagits upp får inte utan framställarens samtycke

eftergöras under femtio år (46 § upphovsrättslagen). Med uttrycket

 framställare avses den som har anordnat upptagningen, t.ex. en

skivproducent.

En ljudradio- eller televisionsutsändning får inte utan radio- eller TV-

företagets samtycke tas upp på en anordning genom vilken den kan

återges (48 § upphovsrättslagen). En utsändning som har tagits upp på en

anordning genom vilken den kan återges får inte utan företagets

samtycke föras över från en sådan anordning till en annan under femtio

år.

Samma rätt till exemplarframställning gäller för fotografer som för

upphovsmän (49 a § upphovsrättslagen).

Inskränkningen om rätt till kopiering för enskilt bruk i 12 §

upphovsrättslagen gäller också i fråga om närstående rättighetshavares

ensamrätter.

Den tekniska utvecklingen har i viss mån ändrat förutsättningarna

I enlighet med vad som tidigare har nämnts är utgångspunkten för den

upphovsrättsliga lagstiftningen att alster av andligt skapande skall

skyddas för att den sociala, kulturella och ekonomiska utvecklingen skall

främjas. Ensamrätten tjänar som en stimulans för detta skapande och är

inte sällan en grundläggande förutsättning för dyrbara investeringar som

måste göras för produktionen av olika typer av verk, t.ex. filmer och TV-

program. En viktig del av upphovsrätten är rätten att bestämma över

framställning av exemplar av verket. Denna ensamrätt gör det möjligt för

upphovsmannen att ingripa mot olovlig kopiering av verket.

Inskränkningen i 12 § upphovsrättslagen gör det dock möjligt att utan

tillstånd från upphovsmannen och utan ersättning till denne t.ex. göra

bandinspelningar av musik, filmer och videogram antingen från en annan

inspelning eller från radio eller TV.

Den tekniska utvecklingen har i viss mån ändrat förutsättningarna för

framställning av exemplar av verk för enskilt bruk jämfört med hur det

var när 12 § upphovsrättslagen infördes. Nutida kopieringsteknik gör det

möjligt att snabbt och billigt framställa kopior av mycket hög kvalitet.

Detta gäller för den teknik som nu finns allmänt tillgänglig men ännu

mera för den kommande digitala tekniken. Med digital cd-inspelnings-

utrustning kan exakta kopior göras av cd-skivor. I dag finns det ljud-

inspelningsutrustning i nästan varje hushåll och även hushållens tillgång

till videobandspelare har ökat starkt. Sedan början av 1990-talet har

mellan 200 000 och 300 000 videoapparater sålts årligen. Den totala

hushållstäckningen av videoapparater har uppskattats till över 60 procent.

I Sverige har under de senaste åren sålts nästan 10 miljoner ljudband om

året och drygt 10 miljoner videoband om året. Mer än 20 miljoner cd-

skivor har sålts varje år.

Det är allmänt erkänt att den alltmera ökande privatkopieringen av

musik och videogram påverkar rättighetshavarnas situation. Nu

konkurrerar de privat framställda exemplaren i viss utsträckning med det

av ensamrätten täckta kommersiella mångfaldigandet. Rättighetshavarna

riskerar att förlora inkomster eftersom försäljningen av exemplar av vissa

typer av verk och prestationer minskar.

Därför har man i många länder infört regler om rätt till ersättning i

anledning av framställning av kopior för enskilt bruk, s.k. kassett-

ersättning.

5.2 Ersättningsordningar i andra länder

Allmänt

I många europeiska länder finns sedan länge lagstiftning om

kassettersättning. I dag finns sådan rätt till ersättning i de flesta länder

inom EU, nämligen i Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Grekland,

Italien, Nederländerna, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike.

Liknande system finns i bl.a. Island, Schweiz och Ungern. I Australien

finns sedan år 1989 en ersättningsordning för digitala ljud- och video-

band (men inte för analoga sådana). Också i Japan finns sedan år 1992 en

ersättningsordning för digitala (men inte analoga) ljud- och videoband

samt för inspelningsapparatur för sådana inspelningar. I vissa länder

finns offentligrättsliga skatte- eller avgiftsordningar med samma syfte,

bl.a. i Norge.

I samtliga europeiska länder med kassettersättning läggs ersättningen

på både ljud- och videoband. I Belgien, Grekland, Island, Portugal,

Rumänien, Spanien och Tyskland finns dessutom en ersättning på

utrustning för inspelning av ljud eller bild. I samtliga länder ligger

betalningsskyldigheten på tillverkaren eller importören i en eller annan

form.

När det gäller framställande av krav på ersättning gäller i samtliga

länder att ersättningen får krävas in endast av en organisation som

företräder ett flertal upphovsmän och att ersättningen alltså inte får

krävas in av de enskilda rättighetshavarna.

I några länder finns ett etablerat samarbete mellan tullmyndigheterna

och den organisation som får kräva in ersättningen. I Finland lämnar

tullmyndigheterna underrättelser om importerat bandmaterial till

organisationen och dessa myndigheter får inte lämna över bandmaterialet

till importören innan denne kan visa att betalning har skett till

organisationen eller säkerhet har ställts hos organisationen eller denna

eljest har gett sitt tillstånd till att varan överlämnas till importören. På

Island uppbär tullmyndigheterna ersättningen för importerat material och

redovisar denna till organisationen. I Tyskland skall importören

underrätta tullmyndigheterna om skedd import. Dessa myndigheter

lämnar i sin tur uppgifter om importen till patentverket som sedan

underrättar organisationen. I Österrike är tullmyndigheterna skyldiga att

rapportera all import av ersättningspliktigt material till organisationen.

I vissa länder finns föreskriven en skyldighet för tillverkare och

importörer att underrätta vederbörande organisation om tillverkning och

import. En sådan skyldighet föreligger i Danmark, Finland,

Nederländerna och Ungern.

I det följande beskrivs, på grundval av tillgängliga uppgifter, några av

ersättningssystemen närmare.

Danmark

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1993.

Rätt till ersättning tillkommer den upphovsman vars verk har sänts ut i

radio eller television eller har givits ut på fonogram, film, videogram

eller liknande anordning. Den som yrkesmässigt framställer eller inför de

aktuella upptagningsanordningarna är skyldig att betala ersättningen.

Ersättningsskyldighet inträder inte vid icke yrkesmässig, dvs. privat

införsel. Rätten kan göras gällande endast av en organisation som

representerar en väsentlig andel av upphovsmännen och som kultur-

ministern har godkänt. Den som är ersättningsskyldig, dvs. den som

yrkesmässigt framställer eller inför anordningar, skall anmäla sig hos den

organisation som på upphovsmännens vägnar kräver in ersättningen.

Ersättningsunderlaget bestäms sedan efter redovisning. Den som är

ersättningsskyldig skall varje månad (men annan period kan avtalas)

redovisa antalet anordningar som under månaden sålts eller på annat sätt

lämnats ut och anordningarnas speltid samt senast då betala ersättningen.

Även anordningar som används i egen verksamhet skall räknas med i

ersättningsunderlaget. Den ersättningsskyldige skall i underlaget redovisa

men får avräkna anordningar som lämnats ut till en annan anmäld

verksamhet, anordningar som förts ut ur landet, anordningar som skall

användas för professionella ändamål (inbegripet undervisningsändamål)

och anordningar som skall användas för framställning av upptagningar

för syn- eller hörselskadade. Om ersättning betalas trots att anord-

ningarna egentligen hade kunnat räknas av i ersättningsunderlaget, har

den ersättningsskyldige i vissa fall rätt att kräva ersättningen åter av

organisationen. Detta gäller i de fall där anordningarna yrkesmässigt

förts ut ur landet, där anordningarna använts för professionella ändamål

(inbegripet undervisningsändamål) och där anordningarna använts för

framställning av upptagningar för syn- eller hörselskadade. Organisa-

tionen skall utbetala ersättningen till de berättigade, så långt som möjligt

i överensstämmelse med den kopiering som faktiskt sker. En tredjedel av

ersättningen skall dock inte fördelas mellan rättighetshavarna utan

användas för att stödja ändamål som är gemensamma för upphovs-

männen.

Motsvarande rätt till ersättning finns för utövande konstnärer, för

framställare av ljudupptagningar och för framställare av fotografiska

bilder.

Finland

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1984.

Rätt till ersättning tillkommer upphovsmän. Rätten kan göras gällande

gentemot den som framställer eller importerar ljud- eller videoband eller

liknande anordningar på vilka ljud eller bilder kan tas upp. Om någon av

dessa inte har betalat ersättningen, kan rätten göras gällande gentemot

återförsäljaren. Återförsäljaren får sedan kräva ersättningen av fram-

ställaren eller importören. Ersättningen fastställs årligen genom

förhandlingar mellan undervisningsministeriet och organisationer som

företräder upphovsmän och organisationer som företräder ersättnings-

skyldiga. Rätten kan göras gällande endast av en organisation som

representerar ett flertal av upphovsmännen och som undervisnings-

ministern har godkänt. Organisationen skall utbetala ersättningen till de

berättigade. Upp till sextio procent av ersättningen skall dock inte

fördelas mellan rättighetshavarna utan användas för att stödja ändamål

som är gemensamma för upphovsmännen i enlighet med vad ministeriet

bestämmer. Ersättningen skall återbetalas bl.a. vid export av anordningar,

vid sådan användning av anordningarna som inte omfattas av

möjligheten till framställning av exemplar för enskilt bruk och vid

användning av syn- eller hörselskadade. Lagstiftningen innehåller

detaljerade regler om tullkontroll, anmälningsskyldighet, förfallodagar,

redovisningsskyldighet, straffansvar m.m.

Motsvarande rätt till ersättning finns för utövande konstnärer och för

framställare av ljudupptagningar.

Island

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1984.

Rätt till ersättning tillkommer den upphovsman vars verk har sänts ut i

radio eller television eller har givits ut på fonogram, film, videogram

eller liknande anordning. Rätten kan göras gällande gentemot den som

förvärvsmässigt framställer eller importerar ljud- eller videoband eller

liknande anordningar på vilka ljud eller bilder kan tas upp. Rätten kan

göras gällande endast av en organisation som representerar ett flertal av

upphovsmännen och som kulturministeriet övervakar. Organisationen

skall utbetala ersättningen till de berättigade. Viss del av ersättningen

skall dock inte fördelas mellan rättighetshavarna utan användas för att

stödja ändamål som är gemensamma för upphovsmännen i enlighet med

vad som anges i organisationens stadgar. Det finns inte några

bestämmelser om återbetalning av ersättningen; frågan löses genom avtal

mellan kulturministeriet och organisationen. Lagstiftningen innehåller

detaljerade regler om tullkontroll, anmälningsskyldighet, redovisnings-

skyldighet, straffansvar m.m.

Motsvarande rätt till ersättning finns för utövande konstnärer och för

framställare av ljudupptagningar och bildupptagningar.

En rätt till ersättning är också knuten till försäljning av inspelnings-

utrustning.

Frankrike

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1985.

Rätt till ersättning tillkommer den upphovsman vars verk har tagits

upp på ljudanordningar. Rätten kan göras gällande gentemot den som

förvärvsmässigt framställer eller importerar ljud- eller videoband eller

liknande anordningar på vilka ljud eller bilder kan tas upp. Ersättnings-

skyldigheten inträder när den ersättningsskyldige släpper ut anord-

ningarna på marknaden. Rätten kan göras gällande endast av en organisa-

tion som representerar en väsentlig andel av upphovsmännen. Organisa-

tionen skall utbetala ersättningen till de berättigade i överensstämmelse

med den kopiering som faktiskt sker. En fjärdedel av ersättningen skall

dock inte fördelas mellan rättighetshavarna utan användas för att stödja

ändamål som är gemensamma för upphovsmännen. Ersättningen skall

återbetalas bl.a. vid förvärvsmässig export av anordningar, vid pro-

fessionell användning och vid användning av syn- eller hörselskadade.

Lagstiftningen innehåller regler om straffansvar.

Motsvarande rätt till ersättning finns för utövande konstnärer och för

framställare av ljudupptagningar.

Italien

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1992.

Rätt till ersättning tillkommer upphovsmännen. Rätten kan göras

gällande gentemot den som förvärvsmässigt framställer eller importerar

ljud- eller videoband eller liknande anordningar på vilka ljud eller bilder

kan tas upp. Ersättningsskyldigheten inträder när den ersättningsskyldige

säljer anordningarna till grossister. Rätten kan göras gällande endast av

en organisation som representerar en väsentlig andel av upphovsmännen

och som kontrolleras av regeringen. Organisationen skall utbetala

ersättningen till de berättigade. En tjugondel av ersättningen skall dock

inte fördelas mellan rättighetshavarna utan användas för att stödja

ändamål som är gemensamma för upphovsmännen. Ersättning skall inte

betalas för professionell användning av anordningarna.

Motsvarande rätt till ersättning finns för utövande konstnärer, för

framställare av ljudupptagningar och för framställare av bildupptag-

ningar.

Nederländerna

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1991.

Rätt till ersättning tillkommer upphovsmännen. Rätten kan göras

gällande gentemot den som förvärvsmässigt framställer eller importerar

ljud- eller videoband eller liknande anordningar på vilka ljud eller bilder

kan tas upp. Ersättningen bestäms av en särskild kommission med

företrädare för berörda parter. Rätten kan göras gällande endast av en

organisation som representerar en väsentlig andel av upphovsmännen och

som justitieministeriet har godkänt. Organisationen skall utbetala

ersättningen till de berättigade. Det finns inte några bestämmelser om

återbetalning av ersättningen. Organisationer av rättighetshavare och

organisationer av användare har avtalat att ersättning inte skall betalas i

vissa fall.

Motsvarande rätt till ersättning finns för närstående rättighetshavare.

Tyskland

Lagstiftning om kassettersättning genomfördes år 1961.

Rätt till ersättning tillkommer den upphovsman vars verk är av sådant

slag att det är troligt att exemplar av verket kommer att framställas

genom inspelning från radio eller television eller överföring från ljud-

eller bildanordningar till andra sådana anordningar. Rätten till ersättning

gäller både inspelningsutrustning och tomband. Rätten kan göras

gällande gentemot den som förvärvsmässigt framställer eller importerar

inspelningsutrustning och ljud- eller videoband eller liknande anord-

ningar på vilka ljud eller bilder kan tas upp. Krav kan också under vissa

förutsättningar framställas mot återförsäljarna. Ersättningen bestäms

efter överläggningar mellan regeringen och berörda parter. Rätten kan

göras gällande endast av en organisation som representerar en väsentlig

andel av upphovsmännen och som det tyska patentverket har godkänt.

Organisationen skall utbetala ersättningen till de berättigade. Lagstift-

ningen reglerar inte fördelningen av ersättningen. Det är inte heller

föreskrivet att ett visst belopp av ersättningen inte skall fördelas mellan

rättighetshavarna utan användas för att stödja ändamål som är

gemensamma för upphovsmännen. Ersättningen skall inte utgå om det

med hänsyn till omständigheterna är troligt att utrustningen eller

anordningarna inte skall användas för exemplarframställning för enskilt

bruk. Ytterligare undantag gäller till följd av avtal mellan organisationer

av rättighetshavare och organisationer av användare. Lagstiftningen

innehåller detaljerade regler om anmälningsskyldighet och redovisnings-

skyldighet.

Motsvarande rätt till ersättning finns för utövande konstnärer och för

framställare av ljudupptagningar och bildupptagningar.

5.3 Införande av kassettersättning

Regeringens förslag: Det skall införas bestämmelser om kassett-

ersättning i upphovsrättslagen.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har

tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan någon invändning.

Några remissinstanser, bl.a. Konsumentverket, Svenska Kommun-

förbundet och Svenska Magnetbandinstitutet, har avstyrkt förslaget eller

ställt sig tveksamma till det, och ett par remissinstanser har förordat att

man i vart fall avvaktar och ser om EG-kommissionen kommer med

något förslag till direktiv om kassettersättning.

Skälen för regeringens förslag: Den inskränkning i upphovsrätten

som enligt 12 § upphovsrättslagen gäller för framställning av exemplar

för enskilt bruk är väl förenlig med Bernkonventionen och våra andra

internationella åtaganden på området. Att var och en som huvudregel

skall få framställa enstaka exemplar av verk för enskilt bruk är ett av de

grundläggande inslagen i den svenska upphovsrätten. De skäl som

anfördes vid införandet av bestämmelsen har stor bärkraft än i dag.

Denna inskränkning för enskilt bruk bör enligt regeringen göras mera

restriktiv endast om det verkligen finns tungt vägande skäl för det. Det

förhållandet att vissa upphovsmän och andra rättighetshavare förlorar

inkomster eftersom försäljningen av t.ex. cd-skivor och videofilmer

minskar utgör i sig inte anledning att skärpa förutsättningarna för

tillämpningen av 12 §. Allmänheten måste ha rimliga möjligheter att

utnyttja den digitala tekniken också för kopiering för enskilt bruk.

Det är visserligen riktigt, så som Konsumentverket och Svenska

Kommunförbundet har framhållit i sina remissyttranden, att marknads-

priset på t.ex. cd-skivor allmänt sett kan påverkas av möjligheten till

privatkopiering, varför upphovsmannen skulle kunna sägas få en viss

ersättning för kopieringen genom det pris som konsumenterna betalar.

Samtidigt är det, så som många andra remissinstanser har framhållit,

uppenbart att ett omfattande utnyttjande sker utan att rättighetshavarna

får någon ekonomisk kompensation för det.

Från riksdagen har tydligt markerats att frågan om införande av en

kassettersättning är angelägen och att man där utgår från att regeringen så

snart som möjligt med beaktande av kraven på en effektiv uppbörds-

ordning återkommer till riksdagen med lagstiftningsförslag (bet.

1992/93:LU44).

Regeringen, som kan ställa sig bakom bedömningen att frågan är

angelägen, anser att det går att utforma ett ersättningssystem så att man

uppfyller kraven på en effektiv uppbördsordning. Det bör tilläggas att det

mesta talar för att EG-kommissionen inte inom överskådlig tid kommer

att lägga fram något förslag om harmonisering av de olika ersättnings-

ordningar som finns i EU:s medlemsstater. Regeringen föreslår alltså att

det införs bestämmelser om kassettersättning.

Följande utgångspunkter måste därvid gälla.

Helt avgörande är att man upprätthåller en balans mellan de olika

intressen som gör sig gällande. Vid bestämmandet av rättens närmare

utformning måste rättighetshavarnas individuella intressen vägas mot de

samhällsintressen som kan vara av betydelse, varvid särskild hänsyn

måste tas till konsumenterna. Under inga förhållanden får ersättnings-

systemet ges en utformning som kunde innebära en orimlig belastning på

konsumenterna.

Det måste vidare beaktas att den grundläggande tanken med en

upphovsrättsligt förankrad rätt till ersättning för framställning av

exemplar av verk för enskilt bruk är att i viss mån kompensera

upphovsmannen för detta tillåtna förfogande över hans verk. I en del

länder har ersättningen fått en utformning som i vissa avseenden har drag

av en offentligrättslig avgiftsordning. Man bör undvika sådana lösningar

och i stället välja en rent upphovsrättslig, dvs. civilrättslig, utformning.

En utgångspunkt för utformningen av rätten måste således vara att det är

fråga om en reglering som rör enskildas inbördes rättsförhållanden. Det

innebär i detta fall bl.a. att lagen bör ge de grundläggande reglerna om

ersättningsrätt men att systemet så långt som möjligt skall utformas så att

de enskilda genom avtal själva kan bestämma den närmare innebörden av

sina inbördes rättigheter och skyldigheter. Likaså skall utgångsläget,

precis som vid annan civilrättslig reglering, vara att det är parternas sak

att i vanlig ordning själva bevaka sina rättigheter enligt lag och träffade

avtal. Av den civilrättsliga utformningen följer också att vissa frågor kan

lösas med tillämpning av allmänna obligationsrättsliga grundsatser.

Lagen skall inte ställa upp fler föreskrifter än som verkligen bedöms vara

nödvändigt.

Likaså måste den närmare utformningen av ersättningsrätten vara klar

och enkel och passa in i det upphovsrättsliga systemet och rättsordningen

i övrigt. Det är nödvändigt att man undviker en byråkratisk ordning.

Erfarenheten från vissa andra länder visar att den risken finns, men den

visar också att det går att skapa en rimlig ordning. Samtidigt måste det

finnas ett smidigt och effektivt system för att göra gällande krav på

ersättning. Systemet skall utformas så att seriösa, ersättningsbetalande

aktörer inte drabbas av en konkurrensnackdel i förhållande till dem som

är beredda att kringgå reglerna. I kravet på en obyråkratisk ordning ligger

också att systemet skall vara kostnadseffektivt ur samhällelig synvinkel

och att således systemets kostnader i stort skall stå i en rimlig proportion

till förväntade intäkter.

Upphovsrätten är ett rättsområde där det traditionellt har funnits

likartad lagstiftning i de nordiska länderna. Det är värdefullt att vi

behåller denna rättslikhet. En likartad lagstiftning har praktisk betydelse

för det kulturella utbytet i Norden och handeln mellan de nordiska

länderna. Att vi har liknande regler i Norden kan också avgöra om vi får

gehör för särskilda nordiska lösningar t.ex. vid utformningen av ett

eventuellt framtida harmoniserat ersättningssystem inom EU. Ytterligare

en grundläggande förutsättning vid den närmare utformningen av

ersättningen måste således vara att man kan uppnå så stor nordisk

rättslikhet som möjligt på området.

5.4 Rättens närmare utformning

Regeringens förslag:. Ersättning skall betalas för anordningar på

vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp och som är särskilt ägnade

för framställning av exemplar av verk för enskilt bruk. Vissa sådana

anordningar skall undantas från ersättningsrätten, bl.a. anordningar

som skall användas för syn- eller hörselskadade. Ersättningen skall

betalas av näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar

eller importerar anordningarna. Rätten till ersättning skall tillkomma

upphovsmän till skyddade verk som sänds ut i ljudradio eller

television eller som har tagits upp på anordningar genom vilka de kan

återges. Även utövande konstnärer, framställare av ljudupptagningar,

framställare av upptagningar av rörliga bilder och fotografer skall ha

rätt till ersättning. Ersättningen skall vara två öre för varje möjlig

upptagningsminut, dock högst sex kronor för varje anordning. Rätten

till ersättning skall kunna göras gällande endast av sådana organisa-

tioner som företräder ett flertal ersättningsberättigade rättighetshavare.

Organisationen skall bestämma hur ersättningen skall fördelas mellan

de ersättningsberättigade. Ersättningsskyldiga näringsidkare skall

anmäla sig hos en organisation och lämna redovisning till denna.

Rätten till kassettersättning skall tillämpas på verk och prestationer

med anknytning till EES-området.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: När det gäller den närmare utformningen av

ersättningsrätten har samtliga remissinstanser tillstyrkt eller lämnat utan

någon invändning förslaget att ersättning skall utgå för anordningar på

vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp och som är särskilt ägnade för

framställning av exemplar av verk för enskilt bruk. Några remiss-

instanser, bl.a. Stockholms universitet och Handelshögskolan i Stock-

holm, har dock föreslagit en bredare utformning av föremålet för

ersättningsrätten, och några remissinstanser som företräder rättighets-

havare har föreslagit att även ren inspelningsapparatur skall omfattas.

Förslaget att vissa anordningar för syn- och hörselskadade skall undantas

från ersättningsrätten har i stort sett gillats av remissinstanserna. Samt-

liga remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat utan någon invändning

förslaget att ersättningen skall betalas av i vart fall näringsidkare som i

sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller importerar anordningarna.

En rad remissinstanser, inte bara organisationer som företräder

rättighetshavare utan också bl.a. Svenska Magnetbandinstitutet och

Grossistförbundet Svensk Handel, har ansett att även detaljister bör vara

ersättningsskyldiga. Andra remissinstanser, bl.a. Sveriges Köpmanna-

förbund, har instämt i promemorians bedömning att ersättnings-

skyldigheten inte bör sträckas ut till att gälla även detaljister. Samtliga

remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat utan någon invändning

förslaget att rätt till ersättning skall tillkomma upphovsmän till skyddade

verk som sänds ut i ljudradio eller television eller som har tagits upp på

anordningar genom vilka de kan återges. Några remissinstanser, bl.a.

Stockholms universitet och Handelshögskolan i Stockholm, har dock

föreslagit att alla upphovsmän vars verk har gjorts tillgängliga för

allmänheten skall ha rätt till ersättning. Förslaget att ersättningsrätt även

skall tillkomma utövande konstnärer, framställare av ljudupptagningar,

framställare av upptagningar av rörliga bilder och fotografer har

genomgående godtagits. Det finns dock remissinstanser, särskilt

massmedieföretag, som har ansett att radio- och televisionsföretag bör ha

rätt till ersättning redan på grund av att företagen verkställer

utsändningar, och Sveriges Advokatsamfund har förordat att varje

företag i vars verksamhet verk framställs skall ha egen rätt till del i

ersättningen. Förslaget om ersättningens storlek har kraftigt kritiserats av

de remissinstanser som företräder rättighetshavare för att vara en alltför

låg ersättning. Förslaget att rätten skall kunna göras gällande endast av en

organisation liksom förslaget att organisationen skall bestämma om

fördelningen av ersättningen har tillstyrkts eller lämnats utan någon

invändning av remissinstanserna, dock har bl.a. Sveriges Advokat-

samfund uttryckt viss tvekan med hänsyn till risk för missbruk.

Remissinstanserna har över lag tillstyrkt förslaget att ersättningsskyldiga

näringsidkare skall anmäla sig hos organisationen och lämna redovisning

till denna, men en del remissinstanser har efterlyst straffrättsliga

sanktioner vid överträdelse. Förslaget om internationell tillämplighet av

rätten till kassettersättning har godtagits av remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: I det förra avsnittet har regeringen

föreslagit att det skall införas bestämmelser om kassettersättning, varvid

ersättningsordningen skall ges en civilrättslig utformning.

Som regeringen har påpekat är det en allmän utgångspunkt, och en

viktig sådan, att man försöker uppnå så stor nordisk rättslikhet som

möjligt på området. Många remissinstanser har också särskilt framhållit

betydelsen av detta. I Danmark, där systemet nu har fungerat i några år,

uppgick ersättningens sammanlagda belopp år 1995 till drygt 63 miljoner

kronor, varav ungefär 40 miljoner kronor utbetalades till rättighets-

havarna, 20 miljoner kronor användes för gemensamma ändamål och tre

miljoner kronor avsåg den förvaltande organisationens omkostnader.

Svenska Magnetbandinstitutet har påstått att det danska systemet

fungerar dåligt eftersom det sker en omfattade privat gränshandel som

undgår ersättning. Regeringen kan inte dela den uppfattningen. Enligt

vad som upplysts vid nordiska överläggningar är de praktiska

erfarenheterna goda av den ersättningsordning som finns i Danmark. Inte

heller finns det stöd för att försäljningen av ljud- och videoband har

minskat i Danmark till följd av införandet av reglerna om

kassettersättning där.

Enligt regeringens mening är det lämpligt att man vid kassett-

ersättningens närmare utformning bygger på erfarenheterna av de system

som gäller i de andra nordiska länderna med beaktande av kravet på en

civilrättslig ordning och de övriga utgångspunkter för den närmare

utformningen av ersättningsrätten som måste gälla.

Vilka verk bör omfattas av rätt till ersättning?

Rätten till ersättning bör omfatta verk som sänds ut i ljudradio eller

television och som alltså av detta skäl kan tänkas bli upptagna och verk

som har givits ut på anordningar genom vilka de kan återges, t.ex. cd,

film, videogram eller liknande anordningar. I kravet på att verket skall ha

givits ut på anordningar genom vilka verket kan återges ligger att

anordningarna med upphovsmannens samtycke skall ha förts i handeln

eller på något annat sätt spritts till allmänheten (jfr 8 § andra stycket

upphovsrättslagen).

Stockholms universitet och Handelshögskolan i Stockholm har

föreslagit att samtliga verk som gjorts tillgängliga för allmänheten skall

omfattas av ersättningsrätt. En sådan ordning, som skulle ge rätt till

ersättning t.ex. till en konstnär redan på grund av att hans tavla visas

offentligt och till en författare redan på grund av att hans bok säljs i

handeln, går enligt regeringens mening alltför långt. Konstnären och

författaren bör ha rätt till ersättning men bara om verket har sänts ut i

ljudradio eller television eller givits ut på en anordning genom vilken det

kan återges, t.ex. om konstnärens tavla har förekommit i ett speciellt

televisionsprogram om tavlan eller om författarens bok har lästs in på en

ljudkassett som säljs i handeln. Det är ju först när så har skett som

förekomsten av anordningar för ljud- eller bildupptagning får ekonomisk

betydelse för konstnären och författaren. I sammanhanget bör framhållas

att även t.ex. en datadiskett för digital upptagning är en anordning genom

vilken ett verk kan återges.

Om upphovsrättens giltighetstid har gått ut före den tidpunkt då

ersättningsrätt skulle ha uppkommit, bör det naturligtvis inte finnas

någon rätt till ersättning.

Vilka andra grupper av rättighetshavare bör ha rätt till ersättning?

Regeringens principiella ståndpunkt är att de olika grupperna av

rättighetshavare på det upphovsrättsliga området så långt som möjligt

skall behandlas lika och att inte någon grupp av närstående rättighets-

havare har intressen som är mindre skyddsvärda. Därför föreslås att rätt

till ersättning även skall gälla för utövande konstnärer, för framställare av

ljudupptagningar, för framställare av upptagningar av rörliga bilder och

för fotografer.

Några remissinstanser, främst massmedieföretag, har föreslagit att

ljudradio- och televisionsföretag skall ha rätt till ersättning redan på

grund av att företagen verkställer utsändningar. Dessa företags

utsändningar är skyddade mot kopiering, ett skydd som dock gäller för

utsändningen som sådan och inte för det program som är föremål för

sändningen (se om sändningsrätten i 48 § upphovsrättslagen). Emellertid

gör sig inte de skäl som motiverar ersättningsrätt här gällande med alls

samma styrka. Genomgående inom EU synes man inte heller ha givit

någon särskild rätt till kassettersättning för företagens utsändningar.

Som regeringen ser det är det bäst om ersättningen koncentreras till

upphovsmän, utövande konstnärer, framställare av ljudupptagningar,

framställare av upptagningar av rörliga bilder och fotografer. Ljudradio

och televisionsföretag bör således inte ha någon rätt till ersättning på

grund av sin utsändningsrätt enligt 48 §. En annan sak är att ljudradio-

och televisionsföretag precis som alla andra företag, t.ex. förlag, i

enlighet med vad som ovan föreslagits har rätt till ersättning, om

företaget självt framställer upptagningar av ljud eller rörliga bilder.

Dessutom kan företagen förvärva rätt till ersättning genom avtal med

upphovsmän och andra ersättningsberättigade, t.ex. genom avtal med

producenten till ett televisionprogram, med de utövande konstnärer som

medverkar i programmet eller med de upphovsmän som har skapat de

verk som ligger till grund för programmet.

Hur bör rätten kunna göras gällande?

Rätten till ersättning tillkommer upphovsmannen själv eller dennes

rättsinnehavare, men det är inte realistiskt att överlåta till den enskilde

rättighetshavaren att kräva in ersättningen. I andra länder har man

genomgående valt att låta en organisation bevaka och förvalta rätten.

Kollektiv förvaltning av rättigheter är inte ovanlig inom upphovsrätten.

Upphovsmännens och de närstående rättighetshavarnas organisationer

har i dag stor erfarenhet av hur man effektivt administrerar ersättnings-

system som rör ett mycket stort antal användare. Genom att upplåta åt en

organisation att bevaka, kräva in och betala ut ersättningen får man en

samordning som besparar de ersättningsskyldiga ett stort antal

ersättningskrav.

Regeringen föreslår att rätten till ersättning skall kunna göras gällande

endast av en organisation som företräder ett flertal av rättighetshavarna.

Sålunda säkerställs att samtliga ersättningsberättigades krav görs

gällande samtidigt. En sådan reglering utesluter inte att det kan finnas

mer än en organisation som uppfyller kravet på representativitet, och

lagen kommer således inte att innebära att förvaltningen monopoliseras.

Till vilket material bör ersättning knytas?

Införandet av ersättningsordningen är motiverat av att den enskilde

upphovsmannen skall få ersättning för den framställning av exemplar av

hans verk för enskilt bruk som är tillåten enligt 12 § upphovsrättslagen.

Egentligen borde ersättningen därför principiellt sett betalas av den som

med stöd av 12 § faktiskt förfogar över verket genom att framställa något

exemplar av det för sitt enskilda bruk, t.ex. den som spelar in en film från

televisionen på video eller den som kopierar en cd-skiva till en

ljudkassett. Det säger sig självt att det är praktiskt omöjligt att ordna

systemet så. Det torde inte heller finnas något land där man försökt sig på

en dylik, mera rent upphovsrättslig, utformning. Ersättningsrätten bör stå

helt fri från förfogandet över verket och i stället utformas som en vanlig

fordringsrätt på grund av lag, knuten till de föremål som kan användas

vid framställning av exemplaren.

Ersättningsrätten kan knytas antingen till inspelningsapparatur eller till

bandmaterial och annan upptagningsanordning eller till bådadera.

Några remissinstanser har föreslagit att ersättningsrätten skall gälla

både för inspelningsapparatur och för upptagningsanordningar. Att lägga

ersättningen på inspelningsapparaturen har enligt regeringens uppfattning

emellertid givna nackdelar, och man har valt den lösningen endast i ett

fåtal länder. Det är svårt att beräkna en rimlig nivå på en sådan

ersättning. En ersättning som sätts i relation till priset är knappast

tillfredsställande eftersom priset kan bero på omständigheter som är helt

ovidkommande i sammanhanget, t.ex. lyxutförande. Ofta är utrustningen

sammanbyggd med en ljudmottagare och den delen av apparaten bör inte

påverka ersättningens storlek. Det är av sådana skäl som man i nästan

alla länder har valt att i stället knyta ersättningsrätten till band och andra

upptagningsanordningar. Denna utformning har också den principiella

fördelen att ersättningen kan stå i god relation till det faktiska utnytt-

jandet av verken. Man kan dessutom komma fram till en ersättningsnivå

som inte känns betungande för den som skall betala, samtidigt som den

ändå utgör en tillräcklig kompensation till rättighetshavarna. Att utforma

ersättningsrätten på detta sätt är också den lösning man har valt i bl.a.

Danmark och Finland.

Det bör inte spela någon roll vilken upptagningsteknik det rör sig om,

utan det är viktigt att såväl analoga som digitala upptagningsanordningar

omfattas. Reglerna bör utformas så att de inte utesluter andra framtida

upptagningstekniker. Föremålet för ersättningsrätten bör generellt vara

anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp. Används denna

upphovsrättsligt vedertagna terminologi (jfr t.ex. 46 § första stycket

upphovsrättslagen), så klargörs att ersättningsrätten träffar t.ex. digitala

anordningar och även apparater som i sig själva innehåller anordningar

för upptagning. Stockholms universitet och Handelshögskolan i

Stockholm har förordat att ersättningsrätten skall sträcka sig ännu längre

och gälla inte bara för anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan

tas upp utan gälla alla sorters anordningar på vilka verk över huvud taget

kan tas upp. En sådan ersättningsrätt skulle emellertid träffa även t.ex.

offsetplåtar och filmer för stillbildskamera, och det är enligt regeringen

inte motiverat att ha en så vidsträckt utformning av ersättningsrätten.

Eftersom ersättningen skall utgöra en viss kompensation för den enligt

12 § upphovsrättslagen i och för sig tillåtna framställningen av exemplar

för enskilt bruk, bör rätten till ersättning inte vara knuten till andra

upptagningsanordningar än just sådana som är särskilt ägnade för dylik

framställning. Rätten bör således inte gälla för anordningar som på grund

av sitt utförande, t.ex. diktafonband med kort speltid, är oägnade för

framställning av exemplar för enskilt bruk eller för anordningar som i

praktiken mycket sällan används för framställning av exemplar av verk,

t.ex. disketter för hemdatorer och videofilm för hemvideokameror. Inte

heller bör systemet omfatta anordningar som skall användas endast i

professionella sammanhang, t.ex. anordningar som används av radio-

företag eller televisionsföretag eller av framställare av ljudupptagningar

eller som skall användas av det allmänna, t.ex. av skolor vid

undervisning.

Eftersom motsvarande ersättning i ett stort antal andra länder utgår vid

införsel till det landet, bör ersättning inte betalas för anordningar som

skall föras ut ur Sverige. Likaså anser regeringen att det är rimligt att

undanta alla anordningar som skall användas av syn- eller hörselskadade.

Synskadade använder kassetter som informationsbärare på samma sätt

som andra använder papper, och utgångspunkten måste vara att dessa

grupper av funktionshindrade inte på grund av lagen skall drabbas av

några ytterligare kostnader. I sammanhanget vill regeringen framhålla att

det, som nämnts i avsnitt 2, finns goda skäl att anpassa lagens

inskränkning för framställning av exemplar åt funktionshindrade till den

digitala tekniken. En sådan översyn pågår i Regeringskansliet.

Upphovsrättsutredningens förslag byggde på en generell rätt till

ersättning för samtliga upptagningsanordningar med ett speciellt system

för återbetalning i de fall där anordningarna sedan kom till annan

användning än för framställning av exemplar för enskilt bruk. En sådan

rätt för alla till återbetalning skulle innebära en byråkratisk hantering som

knappast stod i proportion till det återbetalade beloppets storlek och har

inte heller förordats av remissinstanserna. Det är lämpligare att det i

lagen klart och tydligt anges i vilka fall rätt till ersättning överhuvudtaget

inte föreligger. Det är den väg man valt att gå i bl.a. Danmark. I de

danska bestämmelserna har dessutom särskilt angivits att uppburen

ersättning för vissa anordningar skall återbetalas, om ersättningen erlagts

trots att ersättningsrätten i själva verket inte omfattade anordningarna och

om krav på återbetalning framställts inom en kortare tid, men det är

oklart i vilken utsträckning bestämmelserna har tillämpats i praktiken.

Enligt svensk rätt följer det redan av allmänna obligationsrättsliga

grundsatser att felaktigt erlagd ersättning i regel skall återbetalas och att

passivitet kan medföra att rätten att göra gällande återbetalning går

förlorad. Regeringen finner inte anledning att föreslå några speciella

bestämmelser om återbetalningsskyldighet.

Vem bör vara ersättningsskyldig?

Man kan se kassettersättningen som en rätt för upphovsmannen till en del

i den vinst som andra kan göra på grund av möjligheten till privat-

kopiering av hans verk. Betalningen kan rättsligt sett anses vara en form

av ersättning även om den inte utgör ett mera direkt vederlag för en

specificerad motprestation eller annat (på ett näraliggande område, se

26 j § upphovsrättslagen). Som framgår av redogörelsen för ersättnings-

ordningar i andra länder ligger ersättningsskyldigheten genomgående på

den som tillverkar eller importerar anordningarna. I ett par länder, bl.a.

Finland, har man dock system där återförsäljaren är ersättningsskyldig i

de fall där tillverkaren eller importören inte har betalat ersättningen.

I Sverige finns i dag inte någon yrkesmässig tillverkare av ljudband

eller videoband, dvs. all försäljning sker efter införsel till landet. Det

finns ett begränsat antal näringsidkare som yrkesmässigt inför upptag-

ningsanordningar, men det är svårt att säga exakt hur många det rör sig

om. Det finns några grossister och ett mycket stort antal detaljister på

området. Många detaljister, t.ex. pressbyråkiosker, säljer endast ett

obetydligt antal anordningar, kanske bara ett par ljudkassetter i månaden.

Från allmän samhällssynpunkt är det utan tvekan lämpligast om en

ersättningsskyldighet av det aktuella slaget samlas på ett mindre antal

ansvariga än om den sprids ut på ett stort antal ansvariga, och enligt

regeringens mening måste det finnas mycket goda skäl för att man här

skall gå ifrån den principen.

Vid remissbehandlingen av promemorian har främst organisationer

som företräder upphovsmän och andra rättighetshavare men också t.ex.

Svenska Magnetbandinstitutet förordat ett system där tillverkare och

importörer är primärt ersättningsskyldiga men där grossister och framför

allt detaljister åläggs en subsidiär ersättningsskyldighet. Då skulle en

detaljist vara ersättningskyldig, om han inte kunde styrka att ersättning

erlagts i ett tidigare led, men ha rätt att kräva erlagd ersättning åter av

tillverkaren eller importören. Dessa remissinstanser har ansett att en

sådan konstruktion skulle vara mest effektiv. Den skulle göra det möjligt

för en förvaltande organisation att välja att framställa sina krav på

ersättning hos tillverkare, importörer, grossister eller hos alla detaljister.

Detta skulle möjliggöra en heltäckande övervakning av alla dem som

bjuder ut oinspelade anordningar till försäljning.

Emellertid måste man, som det har erinrats om vid remiss-

behandlingen, se på kravet på effektivitet inte bara ur rättighetshavarnas

och importörernas synvinkel utan ur ett allmänt samhälleligt perspektiv.

Då kan man lätt se nackdelar med att gå ifrån principen att en

ersättningsskyldighet av det aktuella slaget bör samlas på ett mindre antal

ansvariga. En ersättningsskyldighet med därtill knuten redovisnings-

skyldighet för varje liten återförsäljare av t.ex. kassettband, för vilken

ersättningsskyldigheten kanske bara uppgår till ett tiotal kronor i

månaden, står inte i samklang med kravet på en kostnadseffektiv och i

övrigt obyråkratisk ordning. Det ter sig inte rimligt att lagen ålägger

detaljister en skyldighet att bevisa att ersättning redan erlagts, särskilt

med hänsyn till de uppenbara svårigheterna för en detaljist att utreda om

ersättning verkligen betalats för en viss anordning. Också intresset av att

konsumenterna inte till slut får stå för en omotiverad del av ersättningen

talar för att ersättningsskyldigheten endast bör åvila tillverkare och

importörer. För övrigt visar erfarenheten från andra länder inte att man

måste göra även detaljister ansvariga för att få ett system som är effektivt

för rättighetshavarna. Att krav kan riktas mot ett stort antal ersättnings-

skyldiga innebär inte i sig att ersättningssystemet blir mera effektivt för

rättighetshavarna än om krav kan framställas mot ett mindre antal

ersättningsskyldiga. Många goda skäl talar för att den allmänna principen

inte bör överges och att alltså ersättningsskyldigheten bör begränsas till

ett givet och mindre antal tillverkare och importörer och inte sträckas ut

till ett obegränsat och mycket större antal grossister och detaljister.

Det sagda leder regeringen till slutsatsen att kravet på ett system som

på en gång är både smidigt och effektivt blir bäst uppfyllt om

ersättningsskyldigheten som utgångspunkt åläggs endast tillverkare och

importörer. Motsvarande reglering finns i praktiskt taget alla andra

länder. Erfarenheterna från bl.a. Danmark visar att även en sådan ordning

kan utformas så att seriösa, ersättningsbetalande aktörer inte drabbas av

en konkurrensnackdel i förhållande till dem som kan vara beredda att

kringgå reglerna. En god avgränsning av ersättningsrätten är att utforma

den så att den kan göras gällande gentemot den näringsidkare som i sin

yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller till Sverige inför upptagnings-

anordningarna. Därmed kommer t.ex. privat införsel av kassetter inte att

omfattas av någon ersättningsrätt.

Förslaget innebär således att lagen ger en ersättningsrätt gentemot den

näringsidkare som tillverkar eller importerar upptagningsanordningarna.

Det finns emellertid inget som hindrar avtal mellan en förvaltande

organisation och t.ex. importörer och grossister om att ersättningen inte

skall betalas av importören vid införseln utan av grossisten först i ett

senare skede (se nedan).

Man kan naturligtvis aldrig utesluta att den näringsidkare som har

betalat kassettersättningen sprider ut denna kostnad, liksom alla andra

kostnader i företaget, på hela sin verksamhet och tar ut den av någon

annan, t.ex. att en ersättningsskyldig importör tar ut kostnaden av en

grossist och att denne sedan tar ut kostnaden av detaljisterna som för

över den till konsumenterna. Även om det av lagen klart och tydligt

framgår för vilka anordningar ersättning inte skall utgå, kan i praktiken

effekten bli att en del av kostnaden slutligt stannar hos någon som

använder den inköpta anordningen till något annat än att framställa

exemplar av verk för sitt enskilda bruk. En särskild ordning med

skyldighet till återbetalning i sådana fall måste avvisas. Att en del av

kostnaden slutligt hamnar på någon som inte framställer exemplar för

enskilt bruk går inte att undvika utan ligger i själva verket i systemets

natur där ersättningsskyldighet inte är knuten till det faktiska förfogande

över verket som sker utan till att anordningarna tillverkas eller

importeras.

Hur stor bör ersättningen vara?

Från något håll har förordats att ersättningens storlek avgörs genom

förhandlingar mellan rättighetshavarna och de ersättningsskyldiga

näringsidkarna. Regeringen kan inte hålla med om det. Även andra

intressen än dessa parters gör sig ju gällande, t.ex. hänsyn till

konsumenter och till marknadsförhållandena i stort. Också andra skäl

talar för att ersättningens storlek bör fastställas i lagen. Om parterna inte

kom överens om ersättningen, skulle tvisten få avgöras av domstol eller

skiljenämnd. Detta är emellertid knappast lämpligt. Det synes inte

möjligt att ens motivvis ge tillräcklig ledning för bedömningen och denna

riskerar då att bli skönsmässig och oförutsebar. Det föreslås därför att

ersättningens storlek anges i lagen, vilket också praktiskt taget alla

remissinstanser förordat.

Ersättningens storlek bör lämpligen vara knuten till den möjliga

upptagningstiden på anordningen. Att det på marknaden finns upptag-

ningsapparater med flera upptagningshastigheter föranleder inte någon

annan bedömning. Som regeringen återkommer till bör det sättas ett tak

för ersättningens storlek och därmed löser man problemet med att det för

vissa digitala upptagningsanordningar är svårt att fastställa en möjlig

upptagningstid.

I promemorian föreslogs att ersättningen skulle vara två öre per möjlig

upptagningsminut på en anordning, dvs. 1 krona 20 öre för ett kassett-

band på 60 minuter. De remissinstanser som företräder rättighetshavare

har haft starka invändningar mot förslaget och ansett att ersättningen

måste sättas avsevärt högre, varvid det har framhållits att den i pro-

memorian föreslagna ersättningen skulle vara den lägsta i Norden och

bland de allra lägsta inom EU.

Det bör klarläggas att kassettersättningen inte är gottgörelse för någon

 skada som drabbat rättighetshavarna, vilket en del remissinstanser har

sett den som, men ersättningen bör naturligtvis ändå vara så stor att den

kan sägas utgöra en skälig kompensation till dem. Som regeringen

tidigare har framhållit får emellertid inte ersättningssystemet utformas så

att det skulle innebära en orimlig belastning på konsumenterna, vilka

riskerar att i slutändan få bära en del av kostnaden. Det är helt avgörande

för ersättningssystemets genomförande att ersättningsbeloppet är

måttligt. Det måste också beaktas att en alltför hög ersättning kan ha en

skadlig inverkan på företagens inbördes konkurrensförhållanden, vilket

har framhållits vid remissbehandlingen, och även inverkan på andra men

näraliggande marknader. Exempelvis används tomkassetter regelmässigt

som lockvara av stora skivaffärer. Det ligger i sakens natur att en hög

ersättning också kan inbjuda till kringgående av ersättningsskyldigheten,

vilket skulle medföra att seriösa ersättningsbetalande aktörer drabbades

av en konkurrensnackdel.

Enligt regeringens mening är en lämplig utgångspunkt att rättighets-

havarna skall få en ersättning som ligger i nivå med vad som i genom-

snitt gäller inom EU.

Inom EU har Belgien och Tyskland de lägsta ersättningsbeloppen på

ljudupptagningar. De högsta beloppen finns i Finland och Danmark. Det

genomsnittliga ersättningsbeloppet på ljudupptagningar inom EU är

ungefär ECU 0,2 för varje inspelningstimme, dvs. knappt två kronor.

Detta belopp avser emellertid inte enbart ersättning till rättighetshavarna

utan i beloppet ingår också regelmässigt en viss del som inte utbetalas till

rättighetshavarna utan som används för andra ändamål, bl.a. allmänna

utbildningsinsatser och stipendier till behövande konstnärer, t.ex. i

Finland upp till sextio procent av ersättningen och i Danmark en

tredjedel.

För svensk del bör, som tidigare har berörts, ersättningsordningen

utformas på civilrättslig grund utan offentligrättsliga inslag. Av kravet på

en civilrättslig ordning följer att all ersättning bör utbetalas till de

enskilda ersättningsberättigade. Det bör således inte föreskrivas i lagen

vilket är fallet i många länder och har föreslagits av bl.a. Statens

kulturråd att en förvaltande organisation skall underlåta att fördela en

viss del av ersättningen och i stället använda denna ersättning för

gemensamma ändamål. En sådan ordning skulle vara olämplig eftersom

ersättningen då fick en skattekaraktär . I likhet med vad som gäller på

andra områden bör i stället lagen lämna det öppet för rättighetshavarna

att komma överens med organisationen, genom medlemskap i denna eller

genom särskilda avtal, om att en viss del av deras ersättning inte skall

utbetalas utan användas för andra ändamål, t.ex. utbildningsinsatser,

stipendier eller bidrag till nyskapande projekt med begränsat marknads-

underlag.

För att få ett rättvisande mått på nivån på den genomsnittliga ersättning

som verkligen betalas ut till rättighetshavarna inom EU måste ett avdrag

göras för en så stor del av det formella ersättningsbeloppet som kan antas

svara mot de kollektiva avsättningarna. Med beaktande av detta synes en

ersättning på drygt en krona för varje möjlig upptagningstimme vara ett

väl avvägt belopp. Vid den bedömningen har hänsyn tagits till de svenska

marknadsförhållandena, bl.a. priset på anordningarna och antalet sålda

anordningar.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen att ersättning skall betalas

med två öre för varje möjlig upptagningsminut på anordningarna. Om det

skulle visa sig att även den ersättningen skulle orimligt drabba

konsumenterna eller få en skadlig inverkan på marknaden, kan man

behöva överväga om beloppet måste sättas lägre.

Inte minst med hänsyn till att upptagningsanordningarnas kapacitet

utvecklas genom ny teknik bör ett tak sättas för ersättningen. För vissa

digitala anordningar kan det vara svårt att fastställa en speltid i egentlig

mening. Regeringen föreslår att ersättningen aldrig skall överstiga sex

kronor för varje anordning.

I andra länder har ett högre ersättningsbelopp fastställts för upptag-

ningsanordningar för rörliga bilder än för upptagningsanordningar för

ljud, och flera av de organisationer som företräder rättighetshavare har

föreslagit att detta görs i Sverige. Det är emellertid svårt att hitta några

egentligen hållbara argument för att ersättningen skall vara högre för en

del anordningar än för andra. En skillnad i ersättningsnivå skulle för

övrigt leda till tillämpningssvårigheter och slå fel med hänsyn till att

digital teknik suddar ut gränserna mellan anordningarnas användnings-

områden. Enligt regeringens uppfattning bör samma ersättning gälla för

alla slags upptagningsanordningar.

Vad bör gälla om uppbörden av ersättningen?

Som har uttalats från riksdagen måste det finnas möjlighet till en effektiv

uppbörd av ersättningen. Regeringen har ovan föreslagit att krav på

ersättning skall kunna göras gällande endast av en organisation, att

ersättningsskyldigheten skall ligga endast på näringsidkare som i sin

yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller inför anordningarna, att det klart

och tydligt skall anges vilka anordningar som omfattas av ersättningsrätt,

att det inte skall ges några särskilda regler om ett återbetalningssystem,

att det i lagen skall anges hur stor ersättningen är och att samma

ersättning skall gälla för alla slags anordningar. En sådan ordning

underlättar mycket en effektiv uppbörd av ersättningen. I enlighet med de

principer som skall bära upp ersättningsordningen bör berörda parter

genom avtal själva bestämma den närmare innebörden av sina inbördes

rättigheter och skyldigheter och bör det vara deras sak att i vanlig

ordning själva bevaka sina rättigheter enligt lag och träffade avtal. För att

säkerställa en effektiv ordning behövs dock vissa ytterligare föreskrifter

om uppbörden.

Av lagen måste framgå när en fordran på ersättning uppkommer, och i

likhet med vad som gäller i bl.a. Danmark bör fordringsrätten uppkomma

den dag anordningarna tillverkas eller införs i landet. Det kan visa sig att

det av praktiska skäl är lämpligt att ersättningen inbetalas periodvis, t.ex.

en gång i månaden eller en gång i kvartalet, eller först vid leverans till

grossister. Parterna bör ha möjlighet att fritt komma överens om när

ersättningen skall betalas in till organisationen. Några bestämda

förfallodagar föreslås inte. Det innebär att, om parterna inte har avtalat en

förfallotid, så är näringsidkaren skyldig att betala ersättningen när

organisationen kräver det och har rätt att betala den när han själv vill.

För att en förvaltande organisation effektivt skall kunna ta till vara

rättighetshavarnas intressen bör näringsidkaren vara skyldig att anmäla

sig hos organisationen. Organisationen kan säkerställa att ersättnings-

skyldiga näringsidkare anmäler sig t.ex. genom avtal med ansvariga

branschorganisationer varigenom dessa åtar sig att se till att anmälnings-

skyldigheten sköts på ett riktigt sätt.

För att en förvaltande organisation skall ha goda möjligheter att

kontrollera att ersättningen betalas bör en ersättningsskyldig närings-

idkare vara redovisningsskyldig gentemot organisationen. Redovisnings-

skyldigheten bör omfatta alla de uppgifter som krävs för att organisa-

tionen skall kunna bestämma hur stor rätt till ersättning som föreligger

och vem som har rätt till ersättningen. Näringsidkaren bör därför vara

skyldig att redovisa det antal anordningar som tillverkats eller införts till

landet, det antal anordningar som enligt näringsidkaren inte omfattas av

rätt till ersättning, anordningarnas upptagningstid och den tidpunkt då

anordningarna framställdes eller infördes. Om felaktiga uppgifter lämnas

i redovisningen, kan ansvar komma i fråga t.ex. enligt bestämmelserna

om bedrägeri och annan oredlighet i 9 kap. brottsbalken under de

förutsättningar som anges där. Liksom i andra fall innebär redovis-

ningsskyldigheten i detta fall att näringsidkaren måste ha tillgång till och

således bevara de handlingar som behövs för att han skall kunna fullgöra

sin skyldighet, t.ex. erforderliga räkenskaper om framställning och

införsel av anordningar. Det är inte nödvändigt med särskilda bestäm-

melser om detta. Det finns inte skäl att i lagen ange när redovisningen

skall lämnas, utan organisationen bör ha rätt att få redovisningen när den

begär detta. Det kan förutses att parterna kommer överens om att

redovisningen skall lämnas periodvis, t.ex. i samband med överenskomna

ersättningsperioder.

Enligt regeringens mening kan det inte anses stå i samklang med

systemets civilrättsliga karaktär att en förvaltande organisation har några

särskilda befogenheter, t.ex. rätt att göra kontrollbesök hos ersättnings-

skyldiga näringsidkare, eller att grossister och detaljister enligt lag är

skyldiga att upplysa organisationen om varifrån de förvärvat upptag-

ningsanordningar, vilket har efterlysts av några remissinstanser. Andra

regler bör inte gälla för fordran på kassettersättning än vad som allmänt

gäller för civilrättsliga anspråk. De allmänna reglerna ger organisationen

tillräckliga möjligheter att bevaka rättighetshavarnas fordran på

ersättning. Exempelvis kan en förvaltande organisation med tillämpning

av bestämmelserna om säkerhetsåtgärder i tvistemål trygga att en

ersättningsskyldig näringsidkare fullgör vad som åläggs honom i ett

kommande domstolsavgörande. För att säkerställa en kommande

utmätning kan domstol förordna om kvarstad enligt 15 kap. 1 § rätte-

gångsbalken. Med stöd av 15 kap. 3 § rättegångsbalken har domstolen en

mera allmän rätt att besluta om lämpliga säkerhetsåtgärder. Åtgärder av

detta slag kan beviljas omedelbart utan att näringsidkaren har beretts

tillfälle att yttra sig, om det är fara i dröjsmål. Också andra allmänna

regler kan tillämpas av organisationen. Om näringsidkaren t.ex. innehar

räkenskapshandlingar som kan ha betydelse som bevis för fordran på

kassettersättning, är han skyldig att förete dem i enlighet med vad som

sägs i 38 kap. 2 § rättegångsbalken och domstol kan vid vite förelägga

honom att göra det.

Utgångspunkten bör vara att ersättningsskyldigheten skall vila på den

näringsidkare som tillverkat eller importerat upptagningsanordningarna,

men det bör inte finnas några hinder för avtal mellan en förvaltande

organisation och t.ex. importörer och grossister om att ersättningen inte

skall betalas av importören vid införseln utan av grossisten först i ett

senare skede. I organisationens förvaltande roll får anses ligga att den

kan acceptera att tillverkaren eller importören befrias från ersättnings-

skyldigheten och att i stället en grossist eller någon annan åtar sig

skyldigheten. Olika villkor kan sättas upp för en sådan överens-

kommelse, t.ex. att grossisten skall anmäla sig hos organisationen och

avge redovisning till denna. I själva verket torde det många gånger ligga i

parternas intresse att denna typ av överenskommelser träffas. Att sådana

överenskommelser blir möjliga följer redan av det föreslagna ersättnings-

systemets civilrättsliga natur. I bl.a. dansk lag har vissa föreskrifter givits

i saken, t.ex. att ersättning inte skall betalas för anordningar som lämnas

till den som anmält sig hos förvaltande organisation. Sådana särskilda

bestämmelser synes inte vara nödvändiga för svensk del.

Regeringen instämmer med remissinstansernas uppfattning att lagen

inte bör ställa upp några ytterligare närmare bestämmelser om hur

uppbörden skall gå till. Det är lämpligast att parterna, precis som vid

annan civilrättslig lagstiftning, får frihet att själva reglera vad som bör

gälla i dessa avseenden. Kravet på en effektiv ordning uppfylls bäst om

man överlåter till dem att själva bestämma den närmare utformningen av

uppbörden. Genom sådana överenskommelser kan de berörda parterna på

egen hand gemensamt bestämma detaljerna för hur uppbörden skall gå

till så att ordningen blir effektiv och smidigt anpassad till deras

förutsättningar och till de rådande marknadsförhållandena. Det kan

förutses att branschorganisationer på området finner anledning att

medverka vid dylika överenskommelser, och vid remissbehandlingen har

upplysts att diskussioner redan har inletts om överenskommelser. I

avtalen kan parterna reglera när och hur ersättningen skall betalas samt

en rad andra frågor, t.ex. vilken dokumentation som skall godtas om att

det finns förutsättningar för att undanta anordningar från ersätt-

ningsrätten och vilka specifika uppgifter som skall anges vid anmälan

och redovisning. Överenskommelser mellan en förvaltande organisation

och en branschorganisation kan medföra att regleringen får ett generellt

genomslag och således kommer att tillämpas också av sådana ersätt-

ningsskyldiga näringsidkare som organisationen inte har någon direkt

kontakt med. De lagbestämmelser som har föreslagits ovan är enligt

regeringens uppfattning tillräckliga för att organisationen effektivt skall

kunna kräva in ersättningen för det fall det inte föreligger någon

överenskommelse om detaljerna för uppbörden.

Hur bör ersättningen fördelas?

En förvaltande organisation bör ha till uppgift att betala ut den insamlade

ersättningen till de ersättningsberättigade rättighetshavarna, dvs. till dem

vars skyddade verk eller prestationer sänds ut i ljudradio eller television

eller givits ut på anordningar genom vilka de kan återges. Tanken är att

ersättningen skall fördelas så att fördelningen i vidast möjliga omfattning

motsvarar den kopiering som faktiskt sker. Övervägande skäl talar för att

det inte i lagen anges hur medlen skall fördelas till de ersättnings-

berättigade. Som regeringen ser saken är det lämpligare att den för-

valtande organisationen får bestämma principerna för hur fördelningen

skall göras. I lagen bör dock föreskrivas att rättighetshavare som inte

företräds av organisationen skall vara likställda med rättighetshavare som

organisationen företräder. I detta ligger, som Konkurrensverket har

berört i sitt remissyttrande, att organisationen måste redovisa principerna

för fördelningen på ett så klart och tydligt sätt att utomstående

rättighetshavare har verklig möjlighet att avgöra om de behandlas lika

eller inte.

Med tillämpning av fastställda fördelningsprinciper och med ledning

av erhållna uppgifter om t.ex. radiosändningars innehåll och sålda skivor

kan organisationen fördela ersättningen mellan de rättighetshavare som

har rätt till den. Det säger sig självt att det är ett stort arbete att samla in

erforderliga uppgifter och fördela ersättningen till de ersättnings-

berättigade. Det kan förutses att organisationen måste ha tillgång till

omfattande register och utnyttja digital teknik för hanteringen. Erfaren-

heterna från andra länder och av den fördelning som i dag i Sverige sker

genom olika organisationer av upphovsrättslig ersättning visar dock att

rättvisa, billiga och smidiga system för fördelningen kan upprättas.

Vad en förvaltande organisation bestämmer om den närmare fördel-

ningen av ersättningen kommer att få giltighet mot de rättighetshavare

som står utanför organisationen. En sådan reglering kan inte anses

innebära någon otillåten överlåtelse av normgivningsmakt till enskilda

rättssubjekt utan är förenlig med 8 kap. 2 § regeringsformen och dess

grunder (jfr prop. 1979/80:132 s. 136 f. [Lagrådet] och s. 153 f.

[föredraganden]). Riksdagen har flera gånger accepterat att beslut eller

överenskommelser av denna art får giltighet mot tredje man, dvs. trots att

det inte är möjligt att grunda giltigheten på en avtalskonstruktion (på ett

näraliggande område, se avtalslicensbestämmelserna i 26 i § upphovs-

rättslagen).

En förvaltande organisation bör ha rätt att förbehålla sig en skälig

ersättning för sina omkostnader. Det ligger i sakens natur att omkost-

naderna för organisationen är högre i ett uppbyggnadsskede än vad de är

när systemet har fungerat en tid. I Danmark går ungefär fem procent av

den totala ersättningen till den förvaltande organisationens omkostnader.

Regeringens förslag innebär att en förvaltande organisation skall

fördela all ersättning till de ersättningsberättigade rättighetshavarna med

undantag endast för en skälig ersättning till organisationen för dess

omkostnader och att vid fördelningen de rättighetshavare som står

utanför organisationen skall behandlas lika med organisationens egna

medlemmar. Det föreligger därmed inte någon risk för att medlen

konsumeras i organisationens egen allmänna verksamhet eller för att

utomstående rättighetshavare diskrimineras.

Bör rätten kunna överlåtas?

I promemorian föreslogs att rätten till ersättning skulle kunna överlåtas.

Förslaget har föranlett viss kritik från organisationer som företräder

rättighetshavare.

Till skillnad från vad som gäller för rätten enligt 26 j § upphovs-

rättslagen till ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk

motiverar enligt regeringens uppfattning sociala skäl inte att rätten till

kassettersättning ej skall kunna överlåtas. Det finns inget som motiverar

att rättighetshavaren inte bör fritt kunna utnyttja det fulla värdet av

ersättningsrätten genom att överlåta den till andra, t.ex. i samband med

överlåtelse helt eller delvis av förfoganderätten enligt 2 §. Som tidigare

har framhållits bör t.ex. företag kunna förvärva rätt till kassettersättning

genom avtal med upphovsmän och andra ersättningsberättigade.

Regeringen har således i denna fråga ingen annan uppfattning än den som

kommit till uttryck i promemorian.

Bör några särskilda ansvarsregler gälla?

Att inte betala ersättningen innebär inte något intrång i den till verket

knutna upphovsrätten och kan därmed inte bestraffas enligt det allmänna

straffstadgandet i 53 § upphovsrättslagen. Det finns knappast något

behov av särskilda straffbestämmelser i saken. Allmänt sett vore det

också olämpligt att bestraffa en underlåtenhet att uppfylla en rent

civilrättslig förpliktelse att betala ersättning.

Regeringen finner inte heller skäl att låta skyldigheterna att anmäla sig

hos organisationen och avge redovisning till denna vara straff-

sanktionerade, vilket några remissinstanser har förordat. Som tidigare har

påpekats kan organisationen bevaka att anmälningsskyldigheten fullgörs

t.ex. genom avtal med ansvariga branschorganisationer. För det fall en

viss tillverkare eller importör ändå skulle vägra att fullgöra sin

anmälnings- eller redovisningsskyldighet kan organisationen säkerställa

sin rätt enligt vanliga regler, vad gäller redovisningsskyldigheten t.ex.

med handräckning enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande

och handräckning eller genom ett vitesföreläggande av domstol i en dom

på fullgörande av skyldigheten.

Internationell tillämplighet

I likhet med vad som gäller för själva upphovsrätten bör rätten till

kassettersättning för upphovsmän tillämpas på verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga vistelseort i Sverige. Rätten till ersätt-

ning för utövande konstnärer och fotografer bör tillämpas på

framföranden och bilder av den som är svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Rätten till ersättning för framställare av

ljudupptagningar och för framställare av upptagningar av rörliga bilder

bör tillämpas på upptagningar av den som är svensk medborgare eller

svensk juridisk person eller har sin vanliga vistelseort i Sverige.

Av principen om icke-diskriminering inom EES följer att den som är

medborgare i ett EES-land skall behandlas som om han vore svensk

medborgare och att en juridisk person från ett EES-land skall behandlas

som en svensk juridisk person (se artikel 6 i Romfördraget och artikel 4 i

EES-avtalet; jfr 1 § andra stycket internationella upphovsrättsförord-

ningen). Detta innebär att rätten till ersättning skall tillämpas på verk och

prestationer med sådan anknytning till andra EES-länder. Den som är

medborgare i ett EES-land kommer följaktligen alltid att ha rätt till

kassettersättning, dvs. även om motsvarande ersättningsbestämmelser

inte finns i hans eget land.

Det har gjorts gällande att principen om nationell behandling i

Bernkonventionen skulle kräva att regler om kassettersättning måste

strikt tillämpas också med avseende på alla andra länder inom

Bernunionen. Om rätten till ersättning skulle tillämpas fullt ut med

avseende på andra unionsländer kommer den största delen av

ersättningen att röra just sådana utländska verk. Det kunde innebära att

kassettersättningen betalades av svenska konsumenter men fördes ut ur

landet till vissa grupper av utländska rättighetshavare, främst stora

skivbolag och filmbolag, utan att svenska rättighetshavare hade någon

motsvarande rätt till ersättning från det andra landet. Vissa författare har

hävdat en sådan strikt tolkning av konventionens princip om nationell

behandling (se bl.a. Dillenz, tidskriften Copyright, 1990, s. 186 f., och

Davies m.fl., Music and Video Private Copying, London, 1993, s. 215 f.).

Andra författare har haft en annan, mera nyanserad uppfattning (se bl.a.

Karnell i Festskrift till Lars Hjerner). Upphovsrättsutredningen ansåg för

sin del att konventionen inte gav en skyldighet att låta även utländska

rättighetshavare få del av ersättningen (se SOU 1983:65 s. 119 f.). Den

bedömningen gjordes också i promemorian och har överlag gillats av

remissinstanserna.

Man kan naturligtvis alltid diskutera hur Bernkonventionens princip

om nationell behandling bör tolkas i detta avseende. Vad saken nu dock

gäller är om regeringen här skall föreslå bestämmelser som innebär att

kassettersättning skall tillämpas fullt ut med avseende på andra länder.

Det skall därvid beaktas att det rör sig om tillämpningen av en

grundläggande princip i ett internationellt avtal som tillkommit under ett

komplicerat förhandlingsarbete och där principen naturligen har givits en

allmänt hållen lydelse för att man skulle kunna nå politisk enighet om att

texten slutligt skulle antas. Konventionen med principen om nationell

behandling har dessutom varit i kraft i mer än 100 år och ett mycket stort

antal länder är i dag unionsländer och nästan alla av dem har anslutit sig

först efter hand. Det finns inte heller något rättsligt avgörande om vad

som skall gälla i frågan. Vid sådana förhållanden är det i vanlig ordning i

första hand unionsländerna själva som har att tolka innebörden av sina

åtaganden i enlighet med reglerna om tolkning av traktater i 1969 års

Wienkonvention om traktaträtten. Liksom andra traktater skall Bern-

konventionen tolkas efter sin lydelse och det skall tillmätas betydelse om

en viss tolkning har givits konventionen av ett större antal unionsländer.

Vid en tillämpning av dessa regler om traktaters tolkning står det klart att

påståendet om en strikt skyldighet att tillämpa kassettersättningen mot

alla unionsländer inte har tillräckligt stöd vare sig i konventionens

lydelse eller i unionsländernas handlande.

Artikel 5.1 i Bernkonventionen lyder: I fråga om de verk med

avseende på vilka upphovsmännen är skyddade enligt denna konvention

åtnjuter de i alla andra unionsländer än verkets hemland såväl de

rättigheter som varje lands lagar för närvarande tillerkänner eller

framdeles kan komma att tillerkänna landets egna medborgare som de

rättigheter vilka särskilt tillkommer dem i kraft av denna konvention.

Enligt Bernkonventionen är unionsländerna således skyldiga att ge

upphovsrättsligt skydd åt verk från andra unionsländer på samma sätt

som man skyddar egna verk. Konventionen ger möjlighet att göra vissa

inskränkningar i rätten till verket, bl.a. för framställning av exemplar för

enskilt bruk, men föreskriver att inskränkningarna i så fall måste gälla

lika också gentemot utländska verk. Särskilt med beaktande av konven-

tionens syfte ger dess lydelse närmast vid handen att den skyddar

upphovsmannens rätt till sitt verk, alltså den immateriella egendoms-

rätten, men inte alla de olika fordringsrätter en upphovsman kan ha på

grund av lag eller som han kan ha förvärvat genom avtal och vilka inte är

knutna till ett förfogande över verket som omfattas av upphovsrätten.

Sådana fordringsrätter behandlas inte alls i konventionen med ett enda

uttryckligt undantag, nämligen när det gäller rätt till ersättning vid

vidareförsäljning av exemplar av konstverk där konventionen särskilt

föreskriver att den rätten skall ges till andra unionsländer men bara under

förutsättning av att det andra landet ger en motsvarande ersättningsrätt

(artikel 14 ter). Den kassettersättningsordning som föreslås i

propositionen ändrar inte vad som gäller om förfogandet över det

upphovsrättsligt skyddade verket; det är inte en förutsättning för

framställning av exemplar av verket för enskilt bruk att ersättning har

betalats. Det rör sig i stället om en vanlig fordringsrätt, låt vara

motiverad av bl.a. ett kulturpolitiskt intresse av att ge upphovsmän och

andra en kompensation för förlorade inkomster.

Regeringen drar alltså slutsatsen att Bernkonventionen inte nödvän-

digtvis måste tolkas så att den innebär en rättslig skyldighet att behandla

medborgare från andra unionsländer på samma sätt som svenska

medborgare när det gäller kassettersättningen. Av betydelse är natur-

ligtvis också att många andra unionsländer gör den tolkningen av sina

åtaganden enligt konventionen, t.ex. Danmark och Finland men också

andra länder inom EU, och tillämpar konventionen i enlighet därmed.

Inte heller Romkonventionen måste ges en sådan tolkning.

Frågan aktualiseras även av Avtalet om handelsrelaterade aspekter av

immaterialrätter (TRIPs), men, som Kommerskollegium har framhållit,

regleras kassettersättning inte heller av det avtalet. Enligt artikel 3 i

avtalet skall varje land som är medlem av Världshandelsorganisationen

(WTO) medge andra medlemmars rättssubjekt en behandling som inte är

mindre förmånlig än den som dess egna rättssubjekt medges. Detta gäller

emellertid endast med avseende på det skydd för immaterialrätter som

regleras i TRIPs-avtalet, och avtalet ger inte några ytterligare här

relevanta rättigheter än vad som följer av Bernkonventionen och

Romkonventionen. Inte heller TRIPs-avtalets regler om mestgynnad-

nationsbehandling medför att rätten till kassettersättning behöver ges till

rättssubjekt hemmahörande i annat WTO-land på grund av avtalet. Enligt

artikel 4 i avtalet skall visserligen varje rättighet som medges något annat

medlemslands rättssubjekt ovillkorligt medges alla andra medlemmars

rättssubjekt, men detta gäller endast beträffande skyddet för

immaterialrätten som sådan och dessutom uttryckligen inte rättigheter

som härrör från internationella avtal om skydd för immaterialrätter som

trätt i kraft före avtalets ikraftträdande. Att rätt till ersättning ges till

andra EES-länders rättssubjekt enligt 1 § andra stycket internationella

upphovsrättsförordningen grundas just på sådana avtal, nämligen på

EES-avtalets och Romfördragets principer om icke-diskriminering.

TRIPs-avtalets regler om mestgynnadnationsbehandling omfattar alltså

inte kassettersättningen.

Det anförda innebär att regeringen inte föreslår några bestämmelser om

att kassettersättningen skall tillämpas fullt ut med avseende på andra

länder. Att rätt till ersättning skall ges till dem som har anknytning till

EES-området följer av principen om icke-diskriminering gentemot

sådana personer och är redan reglerad i 1 § andra stycket internationella

upphovsrättsförordningen. Om det skulle komma att visa sig att det trots

regeringens bedömning ändå följer av Sveriges internationella åtaganden

att rätt till kassettersättning måste ges fullt ut till andra länder t.ex. att

ett avgörande rörande TRIPs avtalet av det permanenta överprövnings-

organet i WTO måste ges den innebörden då kan regeringen föreslå

riksdagen erforderliga ändringar i upphovsrättslagen eller själv med stöd

av 62 § i den lagen meddela de nödvändiga föreskrifterna.

Med detta har regeringen givetvis inte uteslutit att det kan vara väl

motiverat att i Sverige, liksom i många andra länder, ge rätt till ersättning

också åt rättssubjekt från länder utanför EES om det föreligger

ömsesidighet, dvs. om svenska rättssubjekt har motsvarande rätt till

ersättning i det andra landet. Med hänsyn till frågans art bör det i gängse

ordning ankomma på regeringen att bedöma saken och med stöd av 62 §

upphovsrättslagen meddela erforderliga föreskrifter. Vid den bedöm-

ningen kan regeringen beakta svenska rättighetshavares intresse av att få

tillgång till ersättning från andra länder och intresset av att inte en

orimligt stor del av den svenska ersättningen förs ut från landet, liksom

de allmänna samhällsintressen som gör sig gällande.

Förhållandet till rättsordningen i övrigt

De föreslagna bestämmelserna om kassettersättning innebär en skyldig-

het för vissa enskilda tillverkare och importörer av kassettband att

betala en ekonomisk ersättning till vissa andra enskilda, främst

upphovsmän och utövande konstnärer. Konstruktionen har dock vissa

särdrag som gör det motiverat att närmare analysera dess rättsliga

karaktär.

Betalningsskyldigheten är inte kopplad till någon direkt motprestation

från upphovsmännens sida. Således är det inte fråga om något vederlag

av det slag som normalt ingår i en avtalsrättslig förpliktelse.

Att importera eller tillverka kassettband är en verksamhet som inte

fordrar upphovsmannens tillstånd. En sådan åtgärd utgör alltså inte något

intrång i upphovsrättslagens mening. Den föreslagna kassettersättningen

skall alltså inte sammanblandas med skadestånd på grund av

upphovsrättsintrång.

Eftersom kassettersättningen inte är vare sig något obligationsrättsligt

vederlag eller skadestånd, skulle det kunna förefalla som om det

egentligen är fråga om en offentligrättslig pålaga och inte en civilrättslig

betalningsförpliktelse. Från konstitutionell synpunkt har den distink-

tionen betydelse för om en regel om kassettersättning skall anses vara en

sådan föreskrift som avses i 8 kap. 2 § regeringsformen, eller om det är

3 § i samma kapitel som är tillämplig.

De föreslagna reglerna rör emellertid inte förhållandet mellan enskilda

och det allmänna utan utgör bestämmelser om enskildas ekonomiska

förhållanden inbördes. Att civilrättsliga anspråk uppkommer direkt på

grund av lag är i sig inte något nytt. Rättigheter och skyldigheter kan

tillskapas genom lag utan att de förutsätter vare sig någon skadestånds-

grundande handling eller något avtalsförhållande mellan den berättigade

och den förpliktade. Så är fallet med så vitt skilda institut som

exempelvis familjerättsliga underhållsbidrag och skyldighet att betala

ersättning för inkassoåtgärder (12 § inkassolagen [1974:182]).

Trots detta är kassettersättningen litet speciell då det inte finns någon

tydlig affärsmässig, personlig eller annan faktisk relation mellan den

berättigade och den förpliktade. Ersättningsskyldighet föreslås ju upp-

komma inte vid den faktiska kopieringen av upphovsmannens verk utan

redan vid tillverkningen eller importen av kopieringsanordningar. Något

som också kan framstå som en smula udda i ett civilrättsligt sammanhang

är att den enskilda upphovsmannen inte på egen hand skall få kräva in sin

ersättning, utan att rätten skall kunna göras gällande endast av en

organisation.

Dessa särdrag måste emellertid ses mot bakgrund av upphovsrättens

speciella karaktär. Av praktiska skäl måste rättigheterna i vissa

sammanhang utövas i kollektiva former.

Som regeringen har varit inne på ligger liknande överväganden bakom

bestämmelserna i 2 a kap. upphovsrättslagen om rätt till ersättning vid

vidareförsäljning av exemplar av konstverk, men det är svårt att hitta en

motsvarande lagstadgad ersättningsordning utanför upphovsrätten.

Däremot är det inte alls ovanligt att organisationer och andra parter

genom avtal själva kommer överens om att även den som indirekt har

nytta av ett värde som någon annan har skapat får ersättning av denne,

dvs. samma tankegångar som bär upp kassettersättningen. Som framgår

av redogörelsen i avsnitt 5.2 finns sedan länge bestämmelser om

kassettersättning inte bara i Norden utan i ett stort antal andra jämförbara

länder, däribland de flesta av EU:s medlemsstater.

Det kollektiva utövandet av rättigheten ändrar inte på det förhållandet

att det föreslagna systemet innebär en sådan reglering av rättsförhållandet

mellan enskilda som avses i 8 kap. 2 § regeringsformen. Det är alltså inte

fråga om någon skatt eller offentligrättslig avgift utan en rent

privaträttslig betalningsförpliktelse.

I detta sammanhang skall också framhållas att förslaget inte i något fall

ger organisationen en egen rätt till medlen, låt vara att en liten del skall

gå till denna för att täcka dess omkostnader. Förslaget innebär också att

ersättningsrätten skall tillkomma de upphovsmän vars verk vid ett visst

givet tillfälle har sänts ut i radio eller TV eller som har getts ut på

anordningar genom vilka de kan återges. Ersättningsrätten förutsätter

således att ett skyddat förfogande över verket har ägt rum, t.ex. att ett

musikstycke har spelats i radio. Upphovsmän i allmänhet är inte

ersättningsberättigade, utan rätten är omedelbart knuten till den enskilda

upphovsman som har skapat verket, dvs. den som har komponerat

musiken som spelades i radio. För att ytterligare säkerställa att

ersättningen går till den bestämda upphovsmannen skall, till skillnad från

vad som gäller i många andra länder, lagen inte ens föreskriva att en

begränsad del av ersättningen skall gå till kollektiva ändamål. Upphovs-

mannen kan också fritt överlåta sin ersättningsrätt till någon annan,

såsom gäller för civilrättsliga fordringar i allmänhet.

Vidare skall ersättningsrätten inte kunna göras gällande gentemot

någon annan än den näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet

har tillverkat eller importerat just sådana anordningar som sedan kan

användas för upptagning av den aktuella upphovsmannens verk, t.ex.

kassetter avsedda för kopiering av musik från radion. Ersättningsskyldig

är sålunda den som typiskt sett drar ekonomisk nytta av inskränkningen i

upphovsrätten för kopiering för enskilt bruk och därmed indirekt kan

utnyttja det värde som upphovsmannen skapat.

Regeringen anser att kassettersättningen, i den strikt civilrättsliga

utformning den nu har enligt förslaget, går väl ihop också med den

svenska rättsordningen.

6 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Regeringens förslag: De nya bestämmelserna skall träda i kraft den 1

januari 1999.

Promemorians förslag utgick från att bestämmelserna skulle träda i

kraft den 1 juli 1997.

Remissinstanserna: Förslaget har i stort sett accepterats av

remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om kassettersättning

bör träda i kraft den 1 januari 1999. De bör i vanlig ordning tillämpas

även på verk och prestationer som har kommit till före ikraftträdandet.

Ersättning bör betalas för anordningar som tillverkas eller införs till

landet efter ikraftträdandet.

Att det kan finns näringsidkare som kommer att hamstra anordningar

före ikraftträdandet bör inte föranleda speciella bestämmelser. Enligt

regeringens mening erfordras alltså inte några särskilda övergångsregler

för att förhindra sådan hamstring .

7 Kostnader och resursbehov

Regeringens bedömning: Förslagen medför inte några ökade

kostnader eller något ökat resursbehov för det allmänna.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Endast Svenska Kommunförbundet har

uttryckligen förklarat att man inte delar promemorians bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Förslaget om kassettersättning

innebär att upphovsmännen och de andra rättighetshavarna ges en vanlig

civilrättslig rätt till ersättning direkt gentemot näringsidkare som i sin

yrkesmässiga verksamhet framställer eller inför de aktuella upptagnings-

anordningarna. Några särskilda straffbestämmelser föreslås inte och ett

införande av ersättningsordningen kommer därmed inte att leda till några

ökade insatser av tull, polis eller åklagare. Med hänsyn till att

ersättningsskyldigheten är begränsad till ett mindre antal ansvariga, till

att endast en organisation får kräva in den ersättning som en viss

näringsidkare skall betala och till att ersättningsbeloppet är bestämt i

lagen så torde man inte heller behöva räkna med tvister som medför

någon belastning på domstolsväsendet.

Ersättning skall betalas endast för sådana anordningar som är särskilt

ägnade för framställning av exemplar för privat bruk. Anordningar som

skall användas till annat än framställning av exemplar för enskilt bruk,

t.ex. anordningar som används av stat eller kommun, skall undantas från

rätten till ersättning. Svenska Kommunförbundets har menat att man inte

helt och hållet kan utesluta att en viss del av näringsidkarens kostnad för

kassettersättning kommer att hamna på det allmänna. Det bör därför

framhållas att om t.ex. en skola för sin AV central köper anordningar av

en importör, skolan kan kräva att någon kostnad inte får belasta priset för

anordningarna. Importören är ju i detta fall inte skyldig att utge någon

kassettersättning.

Sammantaget finns det enligt regeringens bedömning inte anledning att

räkna med att ett genomförande av den föreslagna ersättningsordningen

kommer att leda till ökade kostnader eller ökat resursbehov för det

allmänna.

Det är svårt att bedöma i vad mån kostnaderna för kassettersättning

kommer att vältras över på konsumenterna. Totalt sett kan kassettersätt-

ningen förväntas innebära att flera tiotal miljoner kronor skall betalas till

upphovsmännen. I detaljhandelsledet är konkurrensen emellertid påtaglig

och kassettband används ofta som lockvara. Det är därför sannolikt att

endast en del av de ökade kostnaderna för import av kassettband i

slutändan kommer att bäras av konsumenterna.

Om trots allt hela kostnaden för kassettersättningen skulle komma att

belasta konsumenterna, innebär detta en prishöjning på 1 kr 20 öre

exklusive mervärdeskatt på ett 60 minuters ljudband. För ett fyra timmar

långt videoband blir påslaget 4 kr 80 öre exklusive mervärdesskatt.

8 Författningskommentar

2 a kap. Rätt till särskild ersättning

Rubriken till 2 a kap. har fått ny lydelse. I kapitlet finns bestämmelser

om rätt till särskild ersättning, nämligen om ersättning vid

vidareförsäljning av exemplar av konstverk i 26 j § och om ersättning vid

tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning i

26 k §.

Ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud-

eller bildupptagning

26 k §

När en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller till

landet inför anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp

och som är särskilt ägnade för framställning av exemplar av verk för

enskilt bruk, har upphovsmän till skyddade verk som därefter har sänts

ut i ljudradio eller television eller som har getts ut på anordningar

genom vilka de kan återges rätt till ersättning av näringsidkaren.

Upphovsmännen har dock inte rätt till ersättning, om de tillverkade

eller införda anordningarna skall

1. användas till annat än framställning av exemplar av verk för enskilt

bruk,

2. föras ut ur landet eller

3. användas till framställning av exemplar av verk åt synskadade eller

hörselskadade.

Ersättningen skall vara två öre för varje möjlig upptagningsminut på

anordningarna, dock högst sex kronor för varje anordning. Endast

organisation som företräder ett flertal ersättningsberättigade svenska

upphovsmän och innehavare av närstående rättigheter på området har

rätt att kräva in ersättningen. Organisationen skall kräva in ersättningen

och fördela den mellan de ersättningsberättigade, efter avdrag för skälig

ersättning till organisationen för dess omkostnader. Vid fördelningen

skall rättighetshavare som inte företräds av organisationen vara

likställda med rättighetshavare som organisationen företräder.

Näringsidkaren skall anmäla sig hos en sådan organisation som avses

i tredje stycket. Näringsidkaren skall på begäran av organisationen

redovisa det antal anordningar som omfattas av rätt till ersättning,

anordningarnas upptagningstid och när anordningarna tillverkades eller

infördes. Av redovisningen skall framgå antalet anordningar enligt

andra stycket.

Paragrafen, som är ny och har tagits in under 2 a kap. om rätt till särskild

ersättning, innehåller bestämmelser om ersättning vid tillverkning och

införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning, s.k. kassett-

ersättning. Den är tillämplig på verk av den som är svensk medborgare

eller har sin vanliga vistelseort i Sverige (60 § tredje stycket). Regeringen

kan, under förutsättning av ömsesidighet eller om det följer av ett sådant

avtal med en främmande stat eller en mellanfolklig organisation som

riksdagen godkänt, i förordning meddela föreskrifter om paragrafens

tillämpning med avseende på andra länder (62 §).

Första stycket

Föremålet för ersättningsrätten är anordningar på vilka ljud eller rörliga

bilder kan tas upp. Det krävs också att anordningen skall vara särskilt

ägnad för framställning av exemplar av verk för enskilt bruk. Om

anordningen i och för sig kan användas i detta syfte men inte kan anses

särskilt ägnad för det, omfattas den inte av ersättningsrätten. Det innebär

att rätt till ersättning typiskt sett föreligger för t.ex. ljudkassetter,

videoband och inspelningsbara cd-skivor men inte för t.ex. diktafonband,

datadisketter eller inspelade ljud- eller videoband. Såväl analoga som

digitala upptagningsanordningar omfattas. Bestämmelsen utesluter inte

tillämpning av framtida upptagningstekniker.

En fordran på ersättning uppkommer när anordningarna tillverkas eller

införs till landet av en näringsidkare i hans yrkesmässiga verksamhet.

Avtal kan träffas om när ersättningen skall betalas, t.ex. periodvis eller

när anordningarna lämnas ut till en grossist. Om någon förfallotid inte är

avtalad, är näringsidkaren skyldig att betala ersättningen när krav

framställs. Enligt bestämmelsen gäller ersättningsrätten gentemot den

näringsidkare som tillverkat eller infört anordningarna. Avtal kan träffas

om att ersättningsskyldigheten skall ligga på någon annan, t.ex. en

grossist eller en detaljist. I så fall följer ersättningsskyldigheten av

avtalet.

Ersättningsberättigade är upphovsmän till skyddade verk som efter

tillverkningen eller införseln har sänts ut i ljudradio eller television eller

som har getts ut på anordningar genom vilka de kan återges, t.ex. en cd-

skiva med musikaliskt verk eller ett videoband med ett filmverk. När

verket kommit till saknar betydelse. Det framgår av 8 § andra stycket när

ett verk anses utgivet. Med uttrycket skyddade verk avses att

upphovsrätt gäller till verket enligt 4 kap. Bestämmelsen är inte inskränkt

till någon viss sorts verk utan gäller alla litterära och konstnärliga verk

oavsett på vilket sätt verket har kommit till uttryck, under förutsättning

att verket har sänts ut i ljudradio eller television eller har getts ut på en

anordning genom vilken det kan återges.

Rätten till ersättning kan överlåtas.

Andra stycket

I andra stycket anges vissa fall i vilka ersättning inte skall betalas för

sådana upptagningsanordningar som avses i första stycket.

För det första har upphovsmännen inte rätt till ersättning för

anordningar som skall användas till annat än framställning av exemplar

av verk för enskilt bruk även om anordningarna i och för sig är särskilt

ägnade för sådan framställning. Det innebär att ersättningsrätten inte

gäller för anordningar som skall användas endast i professionella

sammanhang, t.ex. ljudband som används av radioföretag, och inte heller

för anordningar som skall användas inom undervisningsverksamhet eller

i offentlig verksamhet.

För det andra har upphovsmännen inte rätt till ersättning för

anordningar som skall föras ut ur landet.

För det tredje har upphovsmännen inte rätt till ersättning för

anordningar som skall användas till framställning av exemplar av verk åt

synskadade eller hörselskadade.

Bestämmelserna om undantag för vissa anordningar innebär att

näringsidkaren får göra avdrag för anordningar som han direkt levererar

för någon av de användningar som anges i andra stycket, t.ex.

anordningar som han säljer till en organisation för synskadade eller till en

skola. Man får dock räkna med att ytterligare ett antal anordningar

kommer att användas för de ändamål som anges i stycket, och i sista

hand är det fråga om en uppskattning av hur många anordningar som kan

förväntas komma till en sådan användning. Avtal kan träffas om t.ex.

vilken dokumentation som skall godtas för att bestämmelserna skall

anses tillämpliga.

Tredje stycket

I tredje stycket finns bestämmelser om ersättningens storlek och

ersättningsrättens förvaltning. Sistnämnda bestämmelser motsvarar

reglerna om krav på ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av

konstverk (26 j §).

Ersättningen skall vara två öre för varje möjlig upptagningsminut på

anordningarna, dock högst sex kronor för varje anordning. Samma

ersättning gäller för alla sorters upptagningsanordningar.

Rätten till ersättning tillkommer upphovsmannen och vilket följer av

hänvisningar i 45, 46 och 49 a §§ till 26 k § utövande konstnärer,

framställare av ljudupptagningar, framställare av upptagningar av rörliga

bilder och fotografer. Den ersättningsberättigade får dock inte själv kräva

in ersättningen. Endast sådana organisationer som företräder ett flertal

ersättningsberättigade svenska upphovsmän och närstående rättighets-

havare på området har rätt att kräva in ersättningen. Organisationen får

och skall kräva in ersättningen också i de fall där rättighetshavarna, i

upphovsrättslagens mening, inte företräds av organisationen. I organisa-

tionens rätt att kräva in ersättningen ligger att den får träffa avtal om

uppbörden av ersättningen. Bestämmelsen utesluter inte att det kan finnas

flera organisationer som uppfyller lagens krav på representativitet och

som alltså är legitimerade att kräva in ersättning. Men har en

näringsidkare betalat ut ersättning för vissa anordningar till en sådan

organisation är han naturligtvis inte skyldig att betala ersättning för

samma anordningar till en annan organisation.

Organisationen skall fördela ersättningen till de ersättningsberättigade

rättighetshavarna. Med ledning av erhållna uppgifter om t.ex. radiosänd-

ningars innehåll och sålda skivor kan organisationen fördela ersättningen

mellan de rättighetshavare som har rätt till den. Organisationen skall

fördela hela ersättningen, efter avdrag för skälig ersättning för organisa-

tionens omkostnader. Avtal kan träffas om att en viss del inte skall

fördelas utan användas för andra ändamål, t.ex. utbildningsinsatser och

stipendier.

Organisationen bestämmer de närmare principerna för hur fördel-

ningen skall göras. Vad organisationen bestämmer får giltighet mot de

rättighetshavare som står utanför organisationen. Vid fördelningen skall

rättighetshavare som inte företräds av organisationen dock vara likställda

med rättighetshavare som organisationen företräder. Utomstående

rättighetshavare får alltså inte diskrimineras.

Fjärde stycket

I paragrafens sista stycke finns regler om anmälningsskyldighet och

redovisningsskyldighet.

Den näringsidkare som är ersättningsskyldig enligt paragrafen skall

anmäla sig hos en sådan organisation som avses i tredje stycket. Närings-

idkaren skall på begäran av organisationen redovisa det antal anordningar

som omfattas av rätt till ersättning, anordningarnas upptagningstid och

när anordningarna tillverkades eller infördes. Av redovisningen skall

också framgå antalet anordningar enligt andra stycket, t.ex. det antal

anordningar som skall användas till annat än framställning av exemplar

av verk för enskilt bruk. Redovisningsskyldigheten omfattar därmed alla

de uppgifter som krävs för att organisationen skall kunna bestämma hur

stor rätt till ersättning som föreligger och vem som har rätt till ersätt-

ningen. I redovisningsskyldigheten ligger att näringsidkaren måste ha

tillgång till och således bevara de handlingar som behövs för att han skall

kunna fullgöra sin skyldighet. Organisationen har rätt att få en

redovisning när den begär det. Avtal kan träffas om att redovisningen

skall lämnas periodvis.

45 §

En utövande konstnärs framförande av ett litterärt eller konstnärligt verk

får inte utan hans samtycke

1. tas upp på en grammofonskiva, en film eller en annan anordning,

genom vilken det kan återges, eller

2. sändas ut i ljudradio eller television eller genom direkt överföring

göras tillgängligt för allmänheten.

Ett framförande som har tagits upp på en anordning som avses i första

stycket 1 får inte utan konstnärens samtycke föras över från en sådan

anordning till en annan eller göras tillgängligt för allmänheten förrän

femtio år har förflutit efter det år då framförandet skedde eller, om

upptagningen har getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från

framförandet, efter det år då upptagningen först gavs ut eller

offentliggjordes.

Bestämmelserna i 3, 6 9, 11 13, 15, 16, 21, 22, 25 26 b, 26 e, 26 f,

26 k, 27 29, 39 § första meningen samt 41 och 42 §§ skall tillämpas i

fråga om framföranden som avses i denna paragraf.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med den

utövande konstnärens samtycke har överlåtits inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Fjärde stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

Paragrafen innehåller bestämmelser om utövande konstnärers rätt. I

paragrafens tredje stycke har tagits in en hänvisning till bestämmelserna

om ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller

bildupptagning i 26 k §. I detta avseende ger lagen således utövande

konstnärer samma rätt som upphovsmännen har.

46 §

En grammofonskiva, en film eller en annan anordning på vilken ljud eller

rörliga bilder har tagits upp får inte utan framställarens samtycke

eftergöras eller göras tillgänglig för allmänheten förrän femtio år har

förflutit efter det år då upptagningen gjordes eller, om upptagningen har

getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från upptagningen, efter det

år då upptagningen först gavs ut eller offentliggjordes. Som eftergörande

anses även att upptagningen förs över från en sådan anordning till en

annan.

Bestämmelserna i 6 9 §§, 11 § andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21, 22,

25 26 b, 26 e och 26 k §§ skall tillämpas i fråga om upptagningar som

avses i denna paragraf. Dessutom skall 26 f § tillämpas i fråga om andra

upptagningar än sådana som avses i 47 §.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med

framställarens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Tredje stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt för framställare av ljud-

upptagningar och framställare av upptagningar av rörliga bilder. I para-

grafens andra stycke har tagits in en hänvisning till bestämmelserna om

ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller

bildupptagning i 26 k §. I detta avseende ger således lagen framställare

av ljudupptagningar och framställare av upptagningar av rörliga bilder

samma rätt till ersättning som upphovsmännen har.

49 a §

Denna paragraf, som innehåller bestämmelser om fotografers rätt, har

inte ändrats. Det bör dock observeras att det sakliga innehållet ändrats

genom att hänvisningen till 26 i 28 §§ i fjärde stycket nu också omfattar

den nya 26 k §.

När det gäller ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar

för ljud- eller bildupptagning ger således lagen fotografer samma rätt till

sådan ersättning som upphovsmännen har.

60 §

Bestämmelserna om upphovsrätt tillämpas på

1. verk av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i Sverige eller samtidigt i Sverige och utom

riket,

3. filmverk vars producent har sitt säte eller sin vanliga vistelseort i

Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av här belägen byggnad eller på annat sätt

är fast förenat med marken.

Vid tillämpning av första stycket 2. anses samtidig utgivning ha ägt

rum, om verket utgivits i Sverige inom trettio dagar efter utgivningen

utomlands. Vid tillämpning av första stycket 3. anses, där ej annat visas,

den vars namn på sedvanligt sätt utsatts på exemplar av filmverket som

verkets producent.

Bestämmelserna i 26 j och 26 k §§ tillämpas på verk av den som är

svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 44 a § tillämpas på utgivningar och

offentliggöranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige. Bestämmelserna tillämpas också på utgivningar och

offentliggöranden av juridiska personer som har säte i Sverige.

Bestämmelserna i 50 och 51 §§ tillämpas på varje litterärt eller

konstnärligt verk, oberoende av dess ursprung.

I paragrafen finns bestämmelser om upphovsrättslagens tillämpnings-

område vad gäller upphovsmännen. En föreskrift har tagits in i tredje

stycket om tillämpningen av bestämmelserna i 26 k §. Bestämmelserna i

26 k § tillämpas på verk av den som är svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Upphovsrättslagen ger alltså inte någon rätt

till ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller

bildupptagning åt den som inte har en sådan anknytning till Sverige. En

rätt till ersättning kan i stället följa av en förordning som regeringen

beslutat med stöd av 62 §. Enligt gällande lydelse av 1 § andra stycket

internationella upphovsrättsförordningen (1994:193) skall vid

tillämpningen av upphovsrättslagen den som är medborgare i ett EES-

land alltid behandlas som om han vore svensk medborgare.

Övriga ändringar är redaktionella.

61 §

Bestämmelserna i 45, 47 och 48 §§ är tillämpliga på framföranden,

ljudupptagningar samt ljudradio- och televisionsutsändningar som äger

rum i Sverige. Dessutom tillämpas bestämmelserna i 45 § på

framföranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige, bestämmelserna i 47 § på ljudupptagningar vars

framställare är svensk medborgare eller svensk juridisk person eller har

sin vanliga vistelseort i Sverige och bestämmelserna i 48 § på

utsändningar av radio- eller televisionsföretag som har sitt säte här i

landet. Bestämmelserna i 46 § tillämpas på ljudupptagningar och på

upptagningar av rörliga bilder vars framställare är svensk medborgare

eller svensk juridisk person eller har sin vanliga vistelseort i Sverige

liksom på sådana upptagningar av rörliga bilder som äger rum i Sverige.

Bestämmelsen i 46 § om eftergörande gäller dock alla ljudupptagningar.

Bestämmelserna i 49 § tillämpas på arbeten vars framställare är svensk

medborgare eller har sin vanliga vistelseort i Sverige. Bestämmelserna

tillämpas även på arbeten vars framställare är svensk juridisk person och

har sitt säte, sitt huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet i

Sverige. Om den juridiska personen har sitt säte i Sverige men inte sitt

huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet här, tillämpas

bestämmelserna dock endast om arbetet ingår i en ekonomisk verksamhet

som har etablerats i Sverige.

Av bestämmelserna i 49 a § tillämpas hänvisningen till 50 och 51 §§

på alla fotografiska bilder och övriga bestämmelser på fotografiska bilder

1. vars framställare är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige eller

2. som först har utgivits i Sverige eller samtidigt i Sverige och

utomlands eller

3. som har infogats i en byggnad eller annan anordning som är fast

förenad med marken, om byggnaden eller anordningen är belägen i

Sverige.

Vid tillämpning av tredje stycket 2 anses utgivningen ha skett

samtidigt, om bilden har utgivits i Sverige inom trettio dagar efter

utgivningen utomlands.

Av bestämmelserna i 45 § tillämpas hänvisningen till 26 k § endast på

framföranden som har gjorts av någon som är svensk medborgare eller

som har sin vanliga vistelseort i Sverige. Av bestämmelserna i 46 §

tillämpas hänvisningen till 26 k § endast på upptagningar vars

framställare är svensk medborgare eller svensk juridisk person eller har

sin vanliga vistelseort i Sverige. Av bestämmelserna i 49 a § tillämpas

hänvisningen till 26 j och 26 k §§ endast på fotografiska bilder vars

framställare är svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i

Sverige.

I paragrafen finns bestämmelser om upphovsrättslagens tillämpnings-

område vad gäller närstående rättighetshavare. Ett nytt femte stycke har

tagits in om tillämpningen av bestämmelserna i 26 k §. I samma stycke

har också klargjorts vad som gäller för tillämpningen av bestämmelserna

i 26 j § avseende fotografiska bilder.

Femte stycket

Enligt paragrafens femte stycke tillämpas bestämmelserna i 26 k § på

prestationer av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige. Såvitt gäller framställare av upptagningar tillämpas

bestämmelserna även på den som är svensk juridisk person. Upphovs-

rättslagen ger alltså inte någon rätt till ersättning vid tillverkning och

införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning åt den som inte har

en sådan anknytning till Sverige. En rätt till ersättning kan i stället följa

av en förordning som regeringen beslutat med stöd av 62 §. Enligt

gällande lydelse av 1 § andra stycket internationella

upphovsrättsförordningen (1994:193) skall vid tillämpningen av

upphovsrättslagen den som är medborgare i ett EES-land alltid behandlas

som om han vore svensk medborgare och skall en juridisk person från ett

EES-land alltid behandlas som svensk juridisk person.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i upphovsrättslagen

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk

dels att rubriken till 2 a kap. skall lyda Rätt till särskild ersättning ,

dels att 24, 45, 46, 49 a, 60 och 61 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det närmast före 26 j § skall införas en ny rubrik som skall lyda

 Ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk ,

dels att det skall införas två nya paragrafer, 26 k och 29 §§, samt

närmast före 26 k § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 §

Konstverk får avbildas

1. om de stadigvarande är placerade på eller vid allmän plats utomhus

eller

2. om de ställs ut, är till salu eller ingår i en samling, men i dessa fall

endast i meddelanden om utställningen eller försäljningen och i

kataloger.

Första stycket första punkten

gäller inte om konstverket utgör

huvudmotivet och avbildningen

görs i förvärvssyfte.

Byggnader får fritt avbildas.

Ersättning vid tillverkning och

införsel av anordningar för ljud-

eller bildupptagningar

26 k §

När en näringsidkare i sin

yrkesmässiga verksamhet tillverkar

eller till landet inför anordningar

på vilka ljud eller rörliga bilder

kan tas upp och som är särskilt

ägnade för framställning av

exemplar av verk för enskilt bruk,

har upphovsmän till skyddade verk

som sänds ut i ljudradio eller

television eller som har getts ut på

anordningar genom vilka de kan

återges rätt till ersättning av

näringsidkaren.Upphovsmännen

har dock inte rätt till ersättning, om

de tillverkade eller införda anord-

ningarna skall

1. användas till annat än fram-

ställning av exemplar av verk för

enskilt bruk,

2. föras ut ur landet eller

3. användas till framställning av

exemplar av verk åt synskadade

eller hörselskadade.

Ersättningen skall vara två öre

för varje möjlig inspelningsminut

på anordningarna, dock högst sex

kronor för varje anordning. Endast

organisation som företräder ett

flertal ersättningsberättigade

svenska upphovsmän och

närstående rättighetshavare på

området har rätt att kräva in

ersättningen. Organisationen skall

kräva in ersättningen och fördela

den mellan de

ersättningsberättigade, efter

avdrag för skälig ersättning till

organisationen för dess

omkostnader. Vid fördelningen

skall rättighetshavare som inte

företräds av organisationen vara

likställda med rättighetshavare som

organisationen företräder.

Näringsidkaren skall anmäla sig

hos en sådan organisation som

avses i tredje stycket.

Näringsidkaren skall på begäran av

organisationen redovisa det antal

anordningar som omfattas av rätt

till ersättning, anordningarnas

speltid och när anordningarna

tillverkades eller infördes. Av

redovisningen skall framgå antalet

anordningar enligt andra stycket.

29 §

Om en upphovsman till en

framställare av ljudupptagningar

eller upptagningar av rörliga bilder

överlåter sin rätt att genom

uthyrning av sådana upptagningar

göra ett verk tillgängligt för

allmänheten, har upphovsmannen

rätt till skälig ersättning.

Avtalsvillkor som inskränker

denna rätt är ogiltiga.

45 §

En utövande konstnärs framförande av ett litterärt eller konstnärligt

verk får inte utan hans samtycke

1. tas upp på en grammofonskiva, en film eller en annan anordning,

genom vilken det kan återges, eller

2. sändas ut i ljudradio eller television eller genom direkt överföring

göras tillgängligt för allmänheten.

Ett framförande som har tagits upp på en anordning som avses i första

stycket 1 får inte utan konstnärens samtycke föras över från en sådan

anordning till en annan eller göras tillgängligt för allmänheten förrän

femtio år har förflutit efter det år då framförandet skedde eller, om

upptagningen har getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från

framförandet, efter det år då upptagningen först gavs ut eller

offentliggjordes.

Bestämmelserna i 3, 6 - 9, 11 -

13, 15, 16, 21, 22, 25 - 26 b, 26 e,

26 f, 27 och 28 §§, 39 § första

meningen samt 41 och 42 §§ skall

tillämpas i fråga om framföranden

som avses i denna paragraf.

Bestämmelserna i 3, 6 - 9, 11 -

13, 15, 16, 21, 22, 25 - 26 b, 26 e,

26 f, 26 k, 27 - 29, 39 § första

meningen samt 41 och 42 §§ skall

tillämpas i fråga om framföranden

som avses i denna paragraf.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med den

utövande konstnärens samtycke har överlåtits inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Fjärde stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

46 §

En grammofonskiva, en film eller en annan anordning på vilken ljud

eller rörliga bilder har tagits upp får inte utan framställarens samtycke

eftergöras eller göras tillgänglig för allmänheten förrän femtio år har

förflutit efter det år då upptagningen gjordes eller, om upptagningen har

getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från upptagningen, efter det

år då upptagningen först gavs ut eller offentliggjordes. Som eftergörande

anses även att upptagningen förs över från en sådan anordning till en

annan.

Bestämmelserna i 6-9 §§, 11 §

andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21,

22, 25-26 b och 26 e §§ skall

tillämpas i fråga om upptagningar

som avses i denna paragraf.

Dessutom skall 26 f § tillämpas i

fråga om andra upptagningar än

sådana som avses i 47 §.

Bestämmelserna i 6-9 §§, 11 §

andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21,

22, 25-26 b, 26 e och 26 k §§ skall

tillämpas i fråga om upptagningar

som avses i denna paragraf.

Dessutom skall 26 f § tillämpas i

fråga om andra upptagningar än

sådana som avses i 47 §.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med

framställarens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Tredje stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

49 a §

Den som har framställt en fotografisk bild har uteslutande rätt att

framställa exemplar av bilden och göra den tillgänglig för allmänheten.

Rätten gäller oavsett om bilden används i ursprungligt eller ändrat skick

och oavsett vilken teknik som utnyttjas.

Med fotografisk bild avses även en bild som har framställts genom ett

förfarande som är jämförligt med fotografi.

Rätten enligt första stycket gäller till dess femtio år har förflutit efter

det år då bilden framställdes.

Bestämmelserna i 2 § andra och

tredje styckena, 3, 7 - 9 och 11 §§,

12 § första stycket, 13, 15, 16, 18 -

20 och 23 §§, 24 § första stycket,

25 - 26 b, 26 d - 26 f, 26 i - 28, 31 -

38, 41, 42 och 50 - 52 §§ skall

tillämpas beträffande bilder som

avses i denna paragraf. Är en sådan

bild föremål för upphovsrätt, får

denna rätt också göras gällande.

Bestämmelserna i 2 § andra och

tredje styckena, 3, 7 - 9 och 11 §§,

12 § första stycket, 13, 15, 16, 18 -

20 och 23 §§, 24 § första och andra

styckena, 25 - 26 b, 26 d - 26 f, 26 i

- 28, 31 - 38, 41, 42 och 50 - 52 §§

skall tillämpas beträffande bilder

som avses i denna paragraf. Är en

sådan bild föremål för upphovsrätt,

får denna rätt också göras gällande.

60 §

Vad i denna lag är stadgat om

upphovsrätt är tilllämpligt på

1. verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i

Sverige eller samtidigt i Sverige

och utom riket,

3. filmverk vars producent har

sitt säte eller sin vanliga vistelseort

i Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av här

belägen byggnad eller på annat sätt

är fast förenat med marken.

Bestämmelserna om upphovsrätt

tillämpas på

1. verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i

Sverige eller samtidigt i Sverige

och utom riket,

3. filmverk vars producent har

sitt säte eller sin vanliga vistelseort

i Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av här

belägen byggnad eller på annat sätt

är fast förenat med marken.

Vid tillämpning av första stycket 2. anses samtidig utgivning ha ägt

rum, om verket utgivits i Sverige inom trettio dagar efter utgivningen

utomlands. Vid tillämpning av första stycket 3. anses, där ej annat visas,

den vars namn på sedvanligt sätt utsatts på exemplar av filmverket som

verkets producent.

Bestämmelserna i 26 j §

tillämpas på verk av den som är

svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 26 j och 26 k

§§ tillämpas på verk av den som är

svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 44 a § tillämpas på utgivningar och offent-

liggöranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige. Bestämmelserna tillämpas också på utgivningar och

offentliggöranden av juridiska personer som har säte i Sverige.

Bestämmelserna i 50 och 51 §§ tillämpas på varje litterärt eller

konstnärligt verk, oberoende av dess ursprung.

61 §

Föreskrifterna i 45, 47 och 48 §§

är tillämpliga på framförande,

ljudupptagning samt ljudradio- och

televisionsutsändning som äger rum

i Sverige. Dessutom tillämpas

föreskrifterna i 45 § på

framföranden av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige, föreskrifterna

i 47 § på ljudupptagningar vars

framställare är svensk medborgare

eller svensk juridisk person eller

har sin vanliga vistelseort i Sverige

och föreskrifterna i 48 § på

utsändningar av radio- eller

televisionsföretag som har sitt säte

här i landet. Föreskrifterna i 46 §

tillämpas på ljudupptagningar och

på upptagningar av rörliga bilder

vars framställare är svensk

medborgare eller svensk juridisk

person eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige liksom på

sådana upptagningar av filmverk

som äger rum i Sverige.

Bestämmelsen i 46 § om

eftergörande gäller dock alla

ljudupptagningar.

Föreskrifterna i 49 § tillämpas på

arbeten vars framställare är svensk

medborgare eller svensk juridisk

person eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige liksom på

arbeten som först utgivits i Sverige.

Av föreskrifterna i 49 a §

tillämpas hänvisningen till 50 och

51 §§ på alla fotografiska bilder

och övriga föreskrifter på

fotografiska bilder

1. vars framställare är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige eller

2. som först har utgivits i Sverige

eller samtidigt i Sverige och

utomlands eller

3. som har infogats i en byggnad

eller annan anordning som är fast

förenad med marken, om

byggnaden eller anordningen är

belägen i Sverige

Bestämmelserna i 45, 47 och 48

§§ tillämpas på framföranden,

ljudupptagningar samt ljudradio-

och televisionsutsändningar som

äger rum i Sverige. Dessutom

tillämpas bestämmelserna i 45 § på

framföranden av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

bestämmelserna i 47 § på

ljudupptagningar vars framställare

är svensk medborgare eller svensk

juridisk person eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige och

bestämmelserna i 48 § på

utsändningar av radio- eller

televisionsföretag som har sitt säte

här i landet. Bestämmelserna i 46 §

tillämpas på ljudupptagningar och

på upptagningar av rörliga bilder

vars framställare är svensk

medborgare eller svensk juridisk

person eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige liksom på

sådana upptagningar av filmverk

som äger rum i Sverige.

Bestämmelsen i 46 § om

eftergörande gäller dock alla

ljudupptagningar.

Bestämmelserna i 49 § tillämpas

på arbeten vars framställare är

svensk medborgare eller svensk

juridisk person eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige liksom på

arbeten som först utgivits i Sverige.

Av bestämmelserna i 49 a §

tillämpas hänvisningen till 50 och

51 §§ på alla fotografiska bilder

och övriga bestämmelser på

fotografiska bilder

1. vars framställare är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige eller

2. som först har utgivits i Sverige

eller samtidigt i Sverige och

utomlands eller

3. som har infogats i en byggnad

eller annan anordning som är fast

förenad med marken, om

byggnaden eller anordningen är

belägen i Sverige.

Vid tillämpning av tredje stycket 2 anses utgivningen ha skett

samtidigt, om bilden har utgivits i Sverige inom trettio dagar efter

utgivningen utomlands.

Av bestämmelserna i 45 §

tillämpas hänvisningen till 26 k §

endast på framföranden av den som

är svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Av

bestämmelserna i 46 § tillämpas

hänvisningen till 26 k § endast på

upptagningar av den som är svensk

medborgare eller svensk juridisk

person eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige. Av

bestämmelserna i 49 a § tillämpas

hänvisningen till 26 j och 26 k §§

endast på fotografiska bilder av

den som är svensk medborgare

eller har sin vanliga vistelseort i

Sverige.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2. De nya bestämmelserna tillämpas även på verk som har kommit till

före ikraftträdandet.

3. De nya bestämmelserna tillämpas inte när det gäller åtgärder som

har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats före ikraftträdandet. De

avbildningar av ett konstverk som har gjorts med stöd av äldre

bestämmelser får fritt spridas och visas.

4. Den nya bestämmelsen i 29 § tillämpas även på avtal om överlåtelse

som har ingåtts före ikraftträdandet, dock inte på avtal som har ingåtts

före den 19 november 1992. Beträffande avtal som har ingåtts därefter

men före den 1 juli 1994 föreligger rätt till ersättning enligt 29 § endast

om krav på ersättning framställts före den 1 januari 1997.

5. Det som sägs i punkt 2 och 3 tillämpas också på framföranden,

upptagningar och arbeten som avses i 45, 46 och 49 a §§. Det som sägs i

punkt 4 tillämpas också på utövande konstnärs överlåtelse.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över departementspromemorian Kassettersättning

m.m. (Ds 1996:61)

Remissyttranden har avgetts av Malmö tingsrätt, Kommerskollegium,

Konkurrensverket, Konsumentverket, Patent- och registreringsverket,

Statens kulturråd, Statskontoret, Svenska kommunförbundet, Stockholms

universitet (juridiska fakultetsnämnden), Handelshögskolan i Stockholm,

Sveriges advokatsamfund, Bildleverantörernas förening, föreningen

BONUS, föreningen BUS, föreningen Copyswede, föreningen KLYS,

föreningen KRO, föreningen Oberoende filmares förbund, föreningen

SAMI, föreningen Svenska Filmproducenter, Företagarnas riks-

organisation, Grossistförbundet Svensk Handel, Handikappinstitutet,

Svenska förläggarföreningen, Svenska gruppen av IFPI, Svenska

journalistförbundet, Svenska magnetbandsinstitutet, Svenska musiker-

förbundet, Svenska musikförläggarföreningen, Svenska teaterförbundet,

Sveriges författareförbund, Sveriges industriförbund, Sveriges köp-

mannaförbund, Sveriges marknadsförbund, Sveriges Radio, Sveriges

Television, Sveriges videodistributörers förening, Synskadades Riks-

förbund, Teatrarnas riksförbund, Tidningsutgivarna, Utbildningsradion,

Riksföreningen för folkmusik och dans, Sveriges Radio- & Hem-

elektronikleverantörer, Talboks- och punktskriftsbiblioteket, Skulptör-

förbundet, HAO Medieföretagens Arbetsgivarorganisation, Elektronik-

förbundet.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt

till litterära och konstnärliga verk

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1960:729) om upphovsrätt till

litterära och konstnärliga verk

dels att rubriken till 2 a kap. skall lyda Rätt till särskild ersättning ,

dels att 45, 46, 49 a, 60 och 61 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det närmast före 26 j § skall införas en ny rubrik som skall lyda

 Ersättning vid vidareförsäljning av exemplar av konstverk ,

dels att det skall införas en ny paragraf, 26 k §, samt närmast före

26 k § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ersättning vid tillverkning och

införsel av anordningar för ljud-

eller bildupptagning

26 k §

När en näringsidkare i sin

yrkesmässiga verksamhet till-

verkar eller till landet inför

anordningar på vilka ljud eller

rörliga bilder kan tas upp och

som är särskilt ägnade för

framställning av exemplar av verk

för enskilt bruk, har upphovsmän

till skyddade verk som därefter

har sänts ut i ljudradio eller

television eller som har getts ut på

anordningar genom vilka de kan

återges rätt till ersättning av

näringsidkaren.

Upphovsmännen har dock inte

rätt till ersättning, om de till-

verkade eller införda anord-

ningarna skall

1. användas till annat än

framställning av exemplar av verk

för enskilt bruk,

2. föras ut ur landet eller

3. användas till framställning

av exemplar av verk åt syn-

skadade eller hörselskadade.

Ersättningen skall vara två öre

för varje möjlig upptagningsminut

på anordningarna, dock högst sex

kronor för varje anordning.

Endast organisation som före-

träder ett flertal ersättnings-

berättigade svenska upphovsmän

och närstående rättighetshavare

på området har rätt att kräva in

ersättningen. Organisationen

skall kräva in ersättningen och

fördela den mellan de ersätt-

ningsberättigade, efter avdrag för

skälig ersättning till organisa-

tionen för dess omkostnader. Vid

fördelningen skall rättighets-

havare som inte företräds av

organisationen vara likställda

med rättighetshavare som

organisationen företräder.

Näringsidkaren skall anmäla

sig hos en sådan organisation som

avses i tredje stycket. Närings-

idkaren skall på begäran av

organisationen redovisa det antal

anordningar som omfattas av rätt

till ersättning, anordningarnas

upptagningstid och när anord-

ningarna tillverkades eller in-

fördes. Av redovisningen skall

framgå antalet anordningar enligt

andra stycket.

45 §1

En utövande konstnärs framförande av ett litterärt eller konstnärligt

verk får inte utan hans samtycke

1. tas upp på en grammofonskiva, en film eller en annan anordning,

genom vilken det kan återges, eller

2. sändas ut i ljudradio eller television eller genom direkt överföring

göras tillgängligt för allmänheten.

Ett framförande som har tagits upp på en anordning som avses i första

stycket 1 får inte utan konstnärens samtycke föras över från en sådan

anordning till en annan eller göras tillgängligt för allmänheten förrän

femtio år har förflutit efter det år då framförandet skedde eller, om

upptagningen har getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från

framförandet, efter det år då upptagningen först gavs ut eller

offentliggjordes.

Bestämmelserna i 3, 6 9, 11

13, 15, 16, 21, 22, 25 26 b, 26 e,

26 f, 27 29, 39 § första meningen

samt 41 och 42 §§ skall tillämpas

i fråga om framföranden som

avses i denna paragraf.

Bestämmelserna i 3, 6 9, 11

13, 15, 16, 21, 22, 25 26 b, 26 e,

26 f, 26 k, 27 29, 39 § första me-

ningen samt 41 och 42 §§ skall

tillämpas i fråga om framföranden

som avses i denna paragraf.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med den

utövande konstnärens samtycke har överlåtits inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Fjärde stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

46 §2

En grammofonskiva, en film eller en annan anordning på vilken ljud

eller rörliga bilder har tagits upp får inte utan framställarens samtycke

eftergöras eller göras tillgänglig för allmänheten förrän femtio år har

förflutit efter det år då upptagningen gjordes eller, om upptagningen har

getts ut eller offentliggjorts inom femtio år från upptagningen, efter det

år då upptagningen först gavs ut eller offentliggjordes. Som eftergörande

anses även att upptagningen förs över från en sådan anordning till en

annan.

Bestämmelserna i 6 9 §§, 11 §

andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21,

22, 25 26 b och 26 e §§ skall

tillämpas i fråga om upptagningar

som avses i denna paragraf. Dess-

utom skall 26 f § tillämpas i fråga

om andra upptagningar än sådana

som avses i 47 §.

Bestämmelserna i 6 9 §§, 11 §

andra stycket, 12, 13, 15, 16, 21,

22, 25 26 b, 26 e och 26 k §§

skall tillämpas i fråga om upptag-

ningar som avses i denna paragraf.

Dessutom skall 26 f § tillämpas i

fråga om andra upptagningar än

sådana som avses i 47 §.

När ett exemplar av en upptagning enligt denna paragraf med

framställarens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet får exemplaret spridas vidare.

Tredje stycket ger inte rätt att tillhandahålla allmänheten

1. exemplar av en upptagning genom uthyrning eller andra jämförliga

rättshandlingar, eller

2. exemplar av en film eller annan anordning på vilken rörliga bilder

tagits upp genom utlåning.

60§3

Vad i denna lag är stadgat om

upphovsrätt är tillämpligt på

1. verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i

Sverige eller samtidigt i Sverige

och utom riket,

3. filmverk vars producent har

sitt säte eller sin vanliga vistelse-

ort i Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av

här belägen byggnad eller på

annat sätt är fast förenat med

marken.

Bestämmelserna om upp-

hovsrätt tillämpas på

1. verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige,

2. verk som först utgivits i

Sverige eller samtidigt i Sverige

och utom riket,

3. filmverk vars producent har

sitt säte eller sin vanliga vistelse-

ort i Sverige,

4. här uppfört byggnadsverk,

5. konstverk som utgör del av

här belägen byggnad eller på

annat sätt är fast förenat med

marken.

Vid tillämpning av första stycket 2. anses samtidig utgivning ha ägt

rum, om verket utgivits i Sverige inom trettio dagar efter utgivningen

utomlands. Vid tillämpning av första stycket 3. anses, där ej annat visas,

den vars namn på sedvanligt sätt utsatts på exemplar av filmverket som

verkets producent.

Bestämmelserna i 26 j § tilläm-

pas på verk av den som är svensk

medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 26 j och 26 k

§§ tillämpas på verk av den som

är svensk medborgare eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige.

Bestämmelserna i 44 a § tillämpas på utgivningar och offentlig-

göranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige. Bestämmelserna tillämpas också på utgivningar och

offentliggöranden av juridiska personer som har säte i Sverige.

Bestämmelserna i 50 och 51 §§ tillämpas på varje litterärt eller

konstnärligt verk, oberoende av dess ursprung.

61 §4

Bestämmelserna i 45, 47 och 48 §§ är tillämpliga på framföranden,

ljudupptagningar samt ljudradio- och televisionsutsändningar som äger

rum i Sverige. Dessutom tillämpas bestämmelserna i 45 § på fram-

föranden av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige, bestämmelserna i 47 § på ljudupptagningar vars

framställare är svensk medborgare eller svensk juridisk person eller har

sin vanliga vistelseort i Sverige och bestämmelserna i 48 § på

utsändningar av radio- eller televisionsföretag som har sitt säte här i

landet. Bestämmelserna i 46 § tillämpas på ljudupptagningar och på

upptagningar av rörliga bilder vars framställare är svensk medborgare

eller svensk juridisk person eller har sin vanliga vistelseort i Sverige

liksom på sådana upptagningar av rörliga bilder som äger rum i Sverige.

Bestämmelsen i 46 § om eftergörande gäller dock alla ljudupptagningar.

Bestämmelserna i 49 § tillämpas på arbeten vars framställare är svensk

medborgare eller har sin vanliga vistelseort i Sverige. Bestämmelserna

tillämpas även på arbeten vars framställare är svensk juridisk person och

har sitt säte, sitt huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet i

Sverige. Om den juridiska personen har sitt säte i Sverige men inte sitt

huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet här, tillämpas bestäm-

melserna dock endast om arbetet ingår i en ekonomisk verksamhet som

har etablerats i Sverige.

Av bestämmelserna i 49 a § tillämpas hänvisningen till 50 och 51 §§

på alla fotografiska bilder och övriga bestämmelser på fotografiska bilder

1. vars framställare är svensk medborgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige eller

2. som först har utgivits i Sverige eller samtidigt i Sverige och

utomlands eller

3. som har infogats i en byggnad eller annan anordning som är fast

förenad med marken, om byggnaden eller anordningen är belägen i

Sverige.

Vid tillämpning av tredje stycket 2 anses utgivningen ha skett

samtidigt, om bilden har utgivits i Sverige inom trettio dagar efter

utgivningen utomlands.

Av bestämmelserna i 45 §

tillämpas hänvisningen till 26 k §

endast på framföranden som har

gjorts av någon som är svensk

medborgare eller som har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Av

bestämmelserna i 46 § tillämpas

hänvisningen till 26 k § endast på

upptagningar vars framställare är

svensk medborgare eller svensk

juridisk person eller har sin

vanliga vistelseort i Sverige. Av

bestämmelserna i 49 a § tillämpas

hänvisningen till 26 j och 26 k §§

endast på fotografiska bilder vars

framställare är svensk med-

borgare eller har sin vanliga

vistelseort i Sverige.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. De nya bestämmelserna tillämpas även på verk och prestationer som

har kommit till före ikraftträdandet.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-03-26

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 12 mars 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga

verk.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Ulrika[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I lagrådsremissen föreslås att upphovsmän och innehavare av vissa

närstående rättigheter skall få ersättning för sådan kopiering för enskilt

bruk som är tillåten enligt upphovsrättslagen. Ersättningen skall

finansieras med avgifter på tillverkning och införsel av anordningar på

vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp och som är särskilt ägnade för

framställning av exemplar av verk för enskilt bruk (s.k.

kassettersättning). Avgifterna skall betalas till organisationer som

företräder ett flertal ersättningsberättigade rättighetshavare och fördelas

av dem bland rättighetshavarna, oavsett medlemskap i organisationen.

 Det framstår som riktigt och rimligt att i någon mån kompensera

upphovsmän och innehavare av närstående rättigheter för den i och för

sig tillåtna privatkopieringen av deras skyddade verk. Förslaget

tillgodoser i det hänseendet ett behov som länge gjort sig gällande.

Förslaget utgör en intressant nyskapelse i upphovsrättslagen, eftersom de

oinspelade anordningarna ju inte i sig kan utgöra föremål för någon

upphovsrätt. Förslaget har emellertid mönster i liknande konstruktioner i

många andra EU-länder, bl.a. Danmark och Finland. Remissinstanserna

har till allt övervägande del tillstyrkt konstruktionen eller lämnat den

utan erinran, även om åtskilliga haft synpunkter på enskildheter och

upphovsmännens organisationer allmänt har ansett de föreslagna

ersättningsbeloppen för låga.

Det torde till stor del vara privatkopieringen som skapar en marknad för

en mer allmän införsel av oinspelade ljudband, videokassetter och lik-

nande anordningar. Det framstår då också som följdriktigt att denna

marknad får finansiera ersättningen till rättighetshavarna. Mot den bak-

grunden har Lagrådet inte något att erinra mot att kassettersättningen

konstrueras som en civilrättslig fordran och inordnas i upphovsrätts-

lagen.

Frågan huruvida internationella fördrag förpliktar Sverige att tillgodose

andra länders upphovsmän och innehavare av närstående rättigheter i

vidare mån än som nu sker är svårbedömd. Det är önskvärt att en samlad

internationell lösning av detta problem, grundad på ömsesidighet,

kommer till stånd. Flera andra länder synes ha bedömt frågan på samma

sätt som regeringen nu gör. Lagrådet finner det godtagbart att kretsen av

ersättningsberättigade f.n. inte vidgas utöver EES-staternas medborgare.

Mot den tekniska utformningen av förslaget har Lagrådet inte några

erinringar.

Lagrådet kan visserligen förutse vissa tillämpningsproblem, framför allt

när det gäller organisationernas fördelning av ersättningen till enskilda

rättighetshavare. Å andra sidan har organisationerna sedan länge

erfarenhet av att hantera liknande ersättningsanordningar, varför det får

antas att problemen kommer att lösas i den praktiska tillämpningen.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 april 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:156 Kassettersättning.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i lagen

(1960:729) om

upphovsrätt till litterära

och konstnärliga verk

 Senaste lydelse 1997:309.

 Senaste lydelse 1995:1273.

 Senaste lydelse 1995:1273.

 Senaste lydelse 1997:790.

1 Senaste lydelse 1997:309.

2 Senaste lydelse 1995:1273.

3 Senaste lydelse 1995:1273.

4 Senaste lydelse 1997:790.

Prop. 1997/98:156

66

1

Prop. 1997/98:156

Bilaga 1

Prop. 1997/98:156

Bilaga 1

Prop. 1997/98:156

Bilaga 2

Prop. 1997/98:156

Bilaga 3

Prop. 1997/98:156

Bilaga 3

Prop. 1997/98:156

Bilaga 4

Prop. 1997/98:156

Bilaga 4

Prop. 1997/98:156