Regeringens skrivelse

1994/95:1

Finska språkets ställning i Sverige

Skr.

1994/95:1

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 8 september 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Per[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utbildningsdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen lämnar regeringen en redogörelse för regeringens bedömning och

ställningstaganden i fråga om det finska språkets ställning i Sverige. Vidare

redovisas de olika anordningar som finns främst inom utbildnings- och

kulturområdet vars syfte är att stödja det finska språket och den sverigefinska

kulturens fortlevnad och utveckling i Sverige. Regeringens ställningstagande

innebär att det finska språkets särställning i det svenska samhället slås fast.

Regeringen anser att denna särställning bör beaktas på olika nivåer och områden

i det svenska samhället.

Innehållsförteckning

1 Inledning............................. 3

2 Allmänna utgångspunkter............... 3

3 Regeringens ställningstagande......... 4

Bilaga 1 Finska i Sverige - ett inhemskt

 språk rapport av Arbetsgruppen

 för stärkande av det finska

 språkets ställning (Ds 1994:97) 8

Utdrag ur protokoll vid regeringssamman-

träde den 8 september 1994............... 88

1 Inledning

Den 13 maj 1993 gav regeringen statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] i uppdrag att utse en

arbetsgrupp för stärkande av det finska språkets ställning i Sverige. Bakgrunden

till uppdraget var behovet att tydligare klargöra det finska språkets

särställning i Sverige.

 Den 29 juli 1994 överlämnade arbetsgruppen sin rapport Finska i Sverige - ett

inhemskt språk (Ds 1994:97). I rapporten redovisas översiktligt det finska

språkets historia i Sverige. Vidare redogörs för olika anordningar som finns

främst inom utbildnings- och kulturområdet och vars syfte är att stödja det

finska språket och den sverigefinska kulturens fortlevnad och utveckling i

Sverige. Därutöver lämnar arbetsgruppen ett antal förslag i syfte att stärka det

finska språkets ställning. Rapporten bifogas i sin helhet som bilaga till denna

skrivelse.

 Enligt direktiven (dir. 1993:1) till Invandrar- och flyktingkommittén skall

kommittén behandla frågan om avgränsningar av invandrarpolitiken och begreppet

invandrare. I detta sammanhang skall de åtgärder som kan behövas för den

sverigefinska gruppen särskilt belysas.

 Det finska språkets särställning har manifesterats i uttalanden från riksdag

och regering. Detta har bl.a. kommit till uttryck på skolområdet och i kyrko-

lagen. Någon samlad redovisning har emellertid inte tidigare lämnats. Regeringen

redovisar därför sin bedömning och sina ställningstaganden i fråga om det finska

språkets ställning i Sverige till riksdagen.

2 Allmänna utgångspunkter

Det finska språket har sannolikt talats inom det svenska rikets gränser under i

stort sett hela rikets existens. Under en mycket lång tid var Sverige och

Finland förenade i ett rike. Alltsedan 1500-talet har finskan använts inte bara

som ett språk bland allmogen utan som kyrko- och predikospråk. Finska har också

använts i andra officiella sammanhang.

 Förekomsten av ett stort antal ortnamn med finskt ursprung, främst naturligtvis

i gamla finnbygder, ger ett talande bevis för det finska språkets och kulturens

verkan på det svenska kulturarvet. Det finska inslaget är synligt också i

kulturlandskapet i de gamla svedjebygderna.

 I Tornedalen har Sverige haft en finsktalande minoritet alltsedan 1809 års

gräns drogs mitt i den finskspråkiga bygden. Under olika perioder har mer eller

mindre omfattande befolkningsrörelser inneburit att finska talats i andra delar

av landet under kortare eller längre perioder. I 1700-talets början utgjorde

finnarna ca 4% av Stockholms befolkning. Omkring 1930 fanns den största andelen

personer som talade finska i Norrbottens län. Den relativt omfattande

arbetskraftsinvandringen under framför allt 1960-talet och i början av

1970-talet ledde till en omfattande spridning av finsktalande till olika delar

av landet. Numera finns det största antalet finskspråkiga i de centrala delarna

av landet och i storstadsområdena. En stor del av dessa har kommit att bli

stadigvarande bosatta och integrerade i det svenska samhället. De utgör nu basen

i den sverigefinska befolkningsgruppen.

 Bl.a. som en följd av närheten till Finland, tillgången till undervisning i

finska, omfattande dagliga radio- och TV-sändningar och en lång rad av egna

aktiviteter har sverigefinnarna utvecklat en stark egen identitet. Finska är det

enda språk utöver svenska som omvårdas av en särskild språknämnd.

 Under en period gjordes ansträngningar att motarbeta det finska språket i

Sverige. I början av 1900-talet förbjöds finskan som språk på raster under

skoldagen. Detta förbud upphävdes först i slutet av 1950-talet. Så sent som 1965

fann dåvarande skolöverstyrelsen sig föranlåten att påpeka att förbudet hävts.

Förbud fanns också fram till 1957 mot inköp av böcker på finska till Tornedalens

bibliotek.

 Sedan början av 1960-talet har finskans ställning förbättrats, inte minst inom

skolväsendet. I 1962 års läroplan kunde finska erbjudas som tillvalsämne på

högstadiet på orter där finska talades. Fr.o.m. 1969 års läroplan för

grundskolan tillkom möjligheter att ordna hemspråksundervisning i finska. Sådan

verksamhet anordnades på många orter med finskspråkiga invandrare och bl.a. i

Norrbotten fr.o.m. 1970. Tidigare hade sådan undervisning bedrivits i mindre

skala inom ramen för stödundervisningen i svenska. I samband med att grundskolan

reformeras fr.o.m. den 1 juli 1995 ges det finska språket en stärkt ställning.

Undervisning i finska får ges som B-språk. Till skillnad från vad som gäller för

andra B-språk finns inte krav på att studierna skall kunna fortsättas i

gymnasieskolan.

 De finskspråkiga sändningarna i Sveriges Radio, Sveriges Television och

Sveriges Utbildningsradio intar, genom sin omfattning, en särställning gentemot

sändningar på andra invandrar- och minoritetsspråk. Sändningar på invandrar- och

minoritetsspråk garanteras i avtalen mellan staten och de tre programbolagen.

Ett unikt samarbete med Finland gäller överföring av en finsk TV-kanal till

Sverige med stöd av en särskild lag.

3 Regeringens ställningstagande

Regeringens ställningstagande: Det finska språket

har en särställning i det svenska samhället. Denna

särställning bör beaktas på olika nivåer och sektorer

i det svenska samhället.

 Regeringen avser att införa en möjlighet att

anordna tvåspråkig undervisning för finskspråkiga

elever i hela grundskolan.

 Regeringen har för avsikt att ge Skolverket i

uppdrag att anordna språkprov i finska på

grundskolenivå respektive gymnasieskolenivå.

Skolverket bör också ges i uppdrag att sprida

information om undervisning i och på finska bl.a.

i syfte att stimulera skolhuvudmännen att anordna

sådan undervisning.

 Inom Utbildningsdepartementet utreds för

närvarande formerna för ett stipendiesystem för

gymnasieelevers vistelse i Finland samt möjlig-

heterna till examination i tornedalsfinska.

 Arbetsgruppens förslag: I en särskild skrivelse till riksdagen anmäls den

särställning som det finska språket åtnjuter i det svenska samhället. Därmed kan

frågor som rör den sverigefinska gruppen och det finska språket ges en mer

likvärdig behandling inom olika områden av landet.

 Vidare föreslås att Skolverket ges i uppdrag att anordna språkprov i finska.

Sådana prov bör anordnas dels på grundskolenivå, dels på gymnasienivå. Provet

bör utformas så att det motsvarar den nivå som krävs för fortsatta studier på

gymnasienivå respektive universitetsnivå i Finland och utformas i två varianter,

en för elever med finska som modersmål och en för elever med svenska som

modersmål.

 Ett stipendiesystem inrättas för gymnasieelevers vistelse i Finland efter den

modell som redan gäller för finska gymnasieelevers vistelse i Sverige. En

vistelse i Finland med inkvartering i en värdfamilj och med möjlighet att delta

i undervisningen i finsk gymnasieutbildning skulle ge såväl elever med som utan

finsk bakgrund stora möjligheter att fördjupa sin kunskap om Finland och i

finska.

 Skolverket ges i uppdrag att sprida information om de möjligheter och goda

exempel som finns av undervisning i och på finska. I Skolverkets uppdrag bör

också ingå att stimulera skolhuvudmännen att anordna undervisning i finska inom

ramen för språkvalet. Det ger svenskspråkiga elever, inklusive i Sverige bosatta

finlandssvenskar, möjlighet att läsa finska som B-språk.

 Kommunerna ges rätt att inrätta tvåspråkiga klasser för finskspråkiga elever i

hela grundskolan.

 Academia Tornedaliensis får tillstånd att genomföra prov och utfärda

examensbevis i tornedalsfinska (meän kieli). De kurser som avses igångsättas vid

Tornedalens folkhögskola kommer att i första hand rekrytera kursdeltagare på

nordisk basis - främst från Finland, Norge och Sverige. Akademien har tillgång

till den kompetens som krävs för att det skall vara möjligt att bedriva

akademiska språkkurser.

 Skälen för regeringens ställningstagande: Mot bakgrund av den ställning det

finska språket har haft i Sverige under mycket lång tid är finskan en del av

vårt kulturarv. Genom de nära banden med Finland såväl i förfluten tid som i dag

är det av mycket stort värde för vårt land att det finns en kulturbärande

sverigefinsk befolkningsgrupp. Finskan är ett inhemskt språk i Sverige. Att

finska språket bevaras och får möjlighet att utvecklas är en förutsättning för

de finskspråkigas möjlighet att vidmakthålla och utveckla den finskspråkiga

kulturen i Sverige. Därmed kan de verka som förmedlare av denna kulturs

yttringar både i Sverige och i Finland. Detta utgör också ett värdefullt bidrag

till utvecklandet av förbindelserna mellan Sverige och Finland.

 Det finska språket har alltså en särställning i Sverige. Frågan om att ge

finskan status som minoritetsspråk har under senare tid aktualiserats, bland

annat genom framställningar till regeringen om att Sverige bör underteckna

Europarådets konvention om regional- och minoritetsspråk. I rapporten "Finska i

Sverige - ett inhemskt språk" tas inte ställning till denna fråga.

 Det finns, som framgår av rapporten, argument som talar för att Sverige bör

bidra till att Europarådet kan verka som stöd för regional- och minoritetsspråk,

även om Europarådets konvention först och främst har bäring på andra språk i

Sverige.

 Det är viktigt att ett slutligt ställningstagande till ett svenskt under-

tecknande av den aktuella konventionen föregås av en noggrann prövning så att

syftet, att stärka regional- och minoritetsspråk, verkligen uppnås. Regeringen

har därför för avsikt att tillsätta en parlamentarisk beredning med uppgift att

bedöma om, och i så fall på vilket sätt, som Sverige bör ansluta sig till

Europarådskonventionen om regional- och minoritetsspråk. Oavsett slutsatserna i

en sådan beredning kan konventionens innehåll och syfte ligga till grund för det

fortsatta arbetet med att stärka såväl det finska som det samiska språkets

ställning.

 Som framgår av arbetsgruppens rapport finns det ett antal områden inom vilka

det fattats beslut om särskilda anordningar till stöd för det finska språket i

Sverige. Samtidigt finns det flera områden där ett utökat stöd skulle ha stor

betydelse. Detta gäller särskilt inom skolan, som är det viktigaste området för

det finska språkets och den sverigefinska kulturens ställning. Från den

sverigefinska gruppen rapporteras också att servicen till de finsktalande

varierar kraftigt t.ex.vad gäller tillgång till hemspråksträning i förskolan och

hemspråksundervisning i skolan.

 Regeringen ser framväxten av fristående sverigefinska skolor både som ett

naturligt och värdefullt steg i den sverigefinska gruppens utveckling. Med de

förbättrade ekonomiska möjligheterna att starta och driva fristående skolor har

antalet fristående sverigefinska skolor ökat. Dessa har dessutom blivit viktiga

lokala samlingspunkter för det sverigefinska samhället och kulturen. Fortsatt

gynnsamma möjligheter att starta, driva och utveckla fristående skolor är,

enligt regeringens bedömning, en av de enskilt viktigaste insatserna för det

finska språkets ställning.

 De gällande reglerna för fristående skolor innebär att en skola som har en

läroplan och kursplaner i överensstämmelse med skollagens bestämmelser efter

godkännande av Skolverket också har rätt till kommunala medel. Skolans

undervisning står därefter under Skolverkets tillsyn. Denna ordning ger skolorna

förutsägbara spelregler och ett skydd mot kommunalt godtycke som enligt

regeringens mening kan vara speciellt viktigt för de finskspråkiga skolorna som

i vissa fall startats efter oenighet mellan föräldrar och skolhuvudman om

skolans finskspråkiga undervisning och därför inte heller alltid har kommunens

helhjärtade stöd.

 Det är, enligt regeringens bedömning, angeläget att få en mer likvärdig

behandling av frågor som rör det finska språket i hela landet. Myndigheter på

alla nivåer måste vara medvetna om och beakta finskans speciella ställning då

beslut som berör finsktalande skall fattas. Att så sker på skolans område har

central betydelse för möjligheterna att bevara och utveckla språket. Information

om finskans ställning och om de möjligheter som finns att ge finsktalande elever

utbildning av hög kvalitet måste ges i ökad utsträckning. Regeringen avser att

ge Skolverket i uppdrag att ge generell sådan information. Varje skolhuvudman

måste sedan ansvara för att information om de lokala möjligheterna sprids till

alla berörda. Skolväsendets ansvar på skolområdet motsvaras av det ansvar som

andra myndigheter också måste axla inom sina respektive områden.

 För att tydliggöra betydelsen av kunskaper i finska språket och det värde

sådana kunskaper har är det viktigt att det finns möjligheter att dokumentera

dessa. Detta måste naturligtvis i första hand ske genom att de elever som läst

finska får betyg i ämnet. Därutöver kan det ha stort värde att också kunna

manifestera kunskaperna i relation till motsvarande nivå hos elever i Finland.

Detta kan ske genom att särskilda språkprov införs dels på grundskolenivå, dels

på gymnasienivå. Ett sådant prov ger både förbättrade möjligheter att

dokumentera kunskaperna så att eleven t.ex. kan delta i fortsatt utbildning i

Finland. Det bidrar också till språkets ställning i Sverige. Regeringen avser

att ge Skolverket i uppdrag att utforma och ansvara för genomförandet av sådana

prov.

 Under många år har finska gymnasieelever haft möjlighet att få stipendier för

en tids vistelse i Sverige. Vistelsen har inkluderat deltagande i svensk

gymnasieundervisning. Föreningen Norden har bidragit genom att ordna med

värdfamiljer. Som ett led i arbetet med att öka intresset för och därmed också

uppskattningen av det finska språket i Sverige kan ett motsvarande system för

gymnasieelevers vistelse i Finland vara ett värdefullt bidrag. Därigenom ges

såväl finskspråkiga som andra elever möjlighet att under en tid bo i finsk

familj och delta i finsk gymnasieskola. Inom Utbildningsdepartementet pågår

beredning av ett förslag om ett sådant system.

 Överenskommelsen med de övriga nordiska länderna om tillträde till högre

utbildning, ger studenter tillträde till högre utbildning i alla nordiska

länder. Att, som arbetsgruppen konstaterar, ha tillgång till kompetens i finska

blir därmed en mycket positiv faktor. Regeringen gör bedömningen att det är

angeläget att framför allt de universitet och högskolor som har institutioner i

finska/finsk-ugriska språk utvecklar dessa för att kunna möta en ökad

efterfrågan på undervisning både i och på finska.

 Arbetsgruppen konstaterar att införande av en finskspråkig fullservicekanal i

Sveriges Radio, som föreslagits av en idégrupp inom programföretaget, skulle

bidra till att stärka det finska språkets ställning i Sverige på minst två sätt.

Dels skulle en heltäckande radioservice självfallet bättre betjäna de tänkta

lyssnarna. Dels skulle det visa för den svenska allmänheten att de finskspråkiga

lyssnarna är en så betydande del av den svenska befolkningen att den bedöms ha

behov av egen och omfattande radioservice. Ett sådant projekt skulle kunna

förverkligas i samband med införandet av ny digital sändningsteknik. Regeringen

finner tanken intressant. Frågor om radio och TV för de finskspråkiga i Sverige

kan också aktualiseras i samband med att nya avtal skall slutas inför den 1

januari 1997.

 Arbetsgruppen konstaterar vidare att den digitala tekniken ökar möjligheterna

till sändningar av television. Det kan förbättra möjligheterna att bl.a. sprida

grannlands-TV, däribland finländska TV-kanaler. Saken har uppmärksammats i

Nordiska Ministerrådet efter initiativ av den svenska regeringen i samband med

Nordiska rådets session i Oslo i mars 1992. Ministerrådet arbetar också för att

lösa upphovsrättsliga problem. Ett positivt resultat som frukt av detta arbete

kan enligt arbetsgruppen få stor betydelse för det finska språkets ställning i

Sverige. Regeringen delar denna bedömning och avser att fortsatt driva denna

fråga.

Till statsrådet Per[REDACTED_EFTERNAMN]

Utbildningsdepartementet

Arbetsgruppen för stärkande av det finska språkets ställning som tillsattes i

maj 1993 överlämnar här sin rapport. Rapporten innehåller en historisk belysning

av det finska språkets ställning i Sverige under de senaste 500 åren. För den

svarar professor Erling Wande till vilken vi vill framföra vårt tack.

 Därutöver ges en översiktlig bild av de olika former av stöd och anordningar

som finns för det finska språket i Sverige idag.

 Mot denna bakgrund analyseras sedan de behov av åtgärder som föreligger.

Stockholm i juni 1994

Odd Eiken Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

Leena Sparring /Peter[REDACTED_EFTERNAMN]

Innehåll

1 Uppdraget................................. 10

2 Sammanfattning av överväganden och förslag 11

3 Något om finskans historia i Sverige...... 13

3.1 Finskan som religionens språk........... 13

3.2 Den profana litteraturen på finska...... 15

3.3 Finskan inom utbildningsväsendet........ 17

3.4 Finskan vid universiteten............... 26

3.5 Finskspråkighetens utbredning i Sverige. 28

4 Nuläge.................................... 31

4.1 Anordningar inom utbildningsväsendet.... 31

 4.1.1 Det offentliga skolväsendet......... 31

 4.1.2 Sverigefinska skolor................ 32

 4.1.3 Folkbildning........................ 33

 4.1.4 Universitet och högskolor........... 33

4.2 Kultur och medier....................... 33

 4.2.1 Finsk teater........................ 33

 4.2.2 Biblioteksverksamhet................ 34

 4.2.3 Kulturfonden för Sverige och Finland 34

 4.2.4 Arkivet för sverigefinnar och fin-

 landssvenskar i Sverige............. 35

 4.2.5 Sverigefinska språknämnden.......... 35

 4.2.6 Radio och television................ 35

 4.2.7Tidningar och tidskrifter............ 36

 4.2.8 Litteratur.......................... 36

4.3 Övrigt.................................. 37

 4.3.1 Statligt stöd m.m. till finländska

 invandrare.......................... 37

 4.3.2 Informationsskrifter m.m............ 37

 4.3.3 Tolkfrågor.......................... 38

 4.3.4 Den sociala sektorn................. 38

 4.3.5 Finska språket inom Svenska kyrkan.. 39

5 Europarådets konvention om regionala språk

 och minoritetsspråk....................... 40

6 Överväganden och förslag.................. 41

6.1 Skrivelse till riksdagen................ 42

6.2 Språkprov............................... 43

6.3 Studerandeutbyte........................ 44

6.4 Finskspråkig undervisning i grundskolan. 44

6.5 Högre utbildning........................ 45

6.6 Radio m.m............................... 45

1 Uppdraget

Regeringen beslutade den 13 maj 1993 att ge utbildningsministern i uppdrag att

utse en arbetsgrupp för stärkande av det finska språkets ställning i Sverige.

Till ordförande i arbetsgruppen utsågs statssekreteraren Odd Eiken i

Utbildningsdepartementet. Till ledamöter utsågs statssekreteraren för nordiskt

samarbete Anders[REDACTED_EFTERNAMN], departementssekreteraren Leena Sparring i Kulturde-

partementet. Departementssekreteraren Peter[REDACTED_EFTERNAMN], Utbildningsdepartementet,

har varit gruppens sekreterare.

 Uppdraget tillkom mot bakgrund av behovet av att tydligare klargöra det finska

språkets särställning i Sverige. Detta behov har bland annat uttryckts genom de

krav som framförts av företrädare för den sverigefinska gruppen om kulturell

autonomi, minoritetsstatus, borttagande av invandrarbegreppet och garantier för

att undervisning i och på finska ges till alla finsktalande elever.

 I Invandrar- och flyktingkommittén (dir. 1993:1) skall frågan om avgränsningar

av invandrarpolitiken och begreppet invandrare behandlas. Begreppet invandrare

som i dagens samhälle används relativt vidlyftigt även t.ex. om barn som fötts i

Sverige t.o.m. som svenska medborgare. Översynen skall också särskilt belysa de

åtgärder som kan behövas för den sverigefinska gruppen. Därför har arbetsgruppen

valt att inte behandla invandrarbegreppet utan har fokuserat arbetet på språkets

status inom olika samhällssektorer och de olika formerna av stöd till respektive

hinder för utveckling av den sverigefinska kulturen som finns.

 Arbetsgruppen har främst arbetat med det finska språkets ställning inom

utbildningsväsendet och kulturområdet. Utgångspunkten har varit att se över på

vilket sätt statsmakterna kan underlätta för den sverigefinska gruppen att

stärka och vidareutveckla den sverigefinska kulturen av egen kraft.

 Arbetet har bedrivits som en intern departemental arbetsgrupp. Gruppens

medlemmar har träffat företrädare för den finskspråkiga gruppen, deltagit i ett

antal konferenser samt mottagit skrivelser såväl från enskilda som från

sverigefinska organisationer och institutioner.

2 Sammanfattning av överväganden och förslag

Det finska språkets ställning i det svenska samhället är av stor betydelse för

den sverigefinska gruppens möjligheter att vidareutveckla sin identitet. Det

finska språket har av hävd minoritetsstatus i delar av Sverige. Historiskt är

det finska språket en integrerad del av vårt kulturarv. Finska har "alltid"

talats i delar av det svenska riket.

 En förutsättning för att skapa en kulturbärande finsk befolkningsgrupp i

Sverige är alltså att den sverigefinska gruppen ges möjligheter att bygga upp

egna institutioner. Idag är det uppenbart att den sverigefinska gruppen har den

styrka som krävs för att kunna ta initiativ till och driva sådana institutioner.

 Samtidigt krävs att åtgärder vidtas för att höja det finska språkets status i

det svenska samhället. Den särställning som finskan har måste komma till uttryck

i den dagliga verksamheten t.ex. inom skolan. Elever som har rätt till

undervisning i finska och själva önskar det skall erbjudas sådan om antalet

elever är tillräckligt stort för att bilda undervisningsgrupper.

 Genom beslut som tagits av riksdagen under senare år har möjligheterna att

driva institutioner med annan huvudman än det offentliga ökat. Detta gäller

främst inom omsorg och skola. Det är väsentligt att sverigefinska institutioner

ges förutsättningar, främst vad avser de ekonomiska villkoren, att planera sin

verksamhet på lång sikt. Fasta spelregler på detta område måste alltså gälla.

 Det är också av stor betydelse att alla uttryck för finskspråkigt kulturliv

uppmärksammas av majoritetsbefolkningen. Det är viktigt att t.ex. sverige-finska

institutioner och organisationer på ett aktivt sätt sprider kännedom om sin

verksamhet och om olika former av finskspråkig service till såväl den

finskspråkiga som den svenska allmänheten. Ett stort ansvar måste också tas av

de myndigheter, institutioner och organisationer som har eller ger stöd till

finskspråkig verksamhet vad gäller att sprida kunskap om detta till intressenter

och till den övriga befolkningen.Vi föreslår att regeringen, i en särskild

skrivelse till riksdagen, anmäler och därmed bekräftar den särställning som det

finska språket åtnjuter i det svenska samhället. Det är mycket viktigt att

behandlingen av frågor som rör den sverigefinska gruppen och det finska språket

därmed ges en mer likvärdig behandling inom olika områden av landet.

 Vi föreslår att Skolverket ges i uppdrag att anordna språkprov i finska.

Sådana prov bör anordnas dels på grundskolenivå, dels på gymnasienivå. Avsikten

med sådana prov är att ge eleverna möjlighet att verifiera sina kunskaper.

Provet bör utformas så att det motsvarar den nivå som krävs för fortsatta

studier på gymnasie- resp. universitetsnivå i Finland och utformas i två

varianter, en för elever med finska som modersmål och en för elever med svenska

som modersmål.

 Vi föreslår att ett stipendiesystem inrättas för gymnasieelevers vistelse i

Finland efter den modell som sedan ca 30 år gäller för finska gymnasieelevers

vistelse i Sverige. En vistelse i Finland med inkvartering i en värdfamilj och

med möjlighet att delta i undervisningen i finsk gymnasieutbildning skulle ge

såväl elever med som utan finsk bakgrund stora möjligheter att fördjupa sin

kunskap om Finland och i finska.

 Vi föreslår också att Skolverket ges i uppdrag att sprida information om de

möjligheter och goda exempel som finns av undervisning i och på finska. Sådan

information bör utgå både till skolhuvudmännen och till föräldrar och elever. I

Skolverkets uppdrag bör också ingå att stimulera skolhuvudmännen att anordna

undervisning i finska inom ramen för språkvalet. Det ger svenskspråkiga elever,

inklusive i Sverige bosatta finlandssvenska, möjlighet att läsa finska som

B-språk.

 Vi föreslår att regeringen beslutar att ge kommunerna rätt att inrätta

tvåspråkiga klasser för finskspråkiga elever i hela grundskolan. Regeringen bör

såsom gäller för hemspråksklasser på låg- och mellanstadiet fastställa en

ramtimplan.

 Vi konstaterar att överenskommelsen med de övriga nordiska länderna om

tillträde till högre utbildning, som ger studenter tillträde till högre

utbildning i alla nordiska länderna, ställer universitet och högskolor i Sverige

inför nya utmaningar. Att ha tillgång till kompetens i finska blir därmed en

mycket positiv faktor. Enligt vår mening är det därför angeläget att framförallt

de universitet och högskolor som har institutioner i finska/finsk-ugriska språk

utvecklar dessa för att kunna möta en ökad efterfrågan på undervisning både i

och på finska.

 Vi föreslår att Academia Tornedaliensis får tillstånd att genomföra prov och

utfärda examensbevis i tornedalsfinska (meän kieli). De kurser som avses

igångsättas vid Tornedalens folkhögskola kommer att i första hand rekrytera

kursdeltagare på nordisk basis - främst från Finland, Norge och Sverige.

Akademien har tillgång till den kompetens som krävs för att kunna bedriva aka-

demiska språkkurser.

 Arbetsgruppen konstaterar att införande av en finskspråkig fullservicekanal i

Sveriges Radio, som föreslagits av en idégrupp inom programföretaget, i hög grad

skulle vara ägnat att stärka det finska språkets ställning i Sverige på minst

två sätt. Dels skulle en heltäckande radioservice självfallet bättre betjäna de

tänkta lyssnarna. Dels skulle det visa för den svenska allmänheten att de

finskspråkiga lyssnarna är en så betydande del av den svenska befolkningen att

den bedöms ha behov av egen och omfattande radioservice. Ett sådant projekt

skulle kunna förverkligas i samband med införandet av ny digital

sändningsteknik. I det fall riksdag och regering vill ålägga Sveriges Radio AB

att införa en finskspråkig kanal kan detta ske tidigast fr.o.m. den 1 januari

1997 då ett nytt avtal skall träda i kraft.

 Arbetsgruppen konstaterar vidare att den digitala tekniken också ökar

möjligheterna till sändningar av television. Detta kan förbättra möjligheterna

att bl.a. sprida grannlands-TV, däribland finländska TV-kanaler. Saken har

uppmärksammats i Nordiska Ministerrådet efter initiativ av den svenska

regeringen i samband med Nordiska rådets session i Oslo i mars 1992.

Ministerrådet arbetar också för att lösa upphovsmannarättsliga problem. Ett

positivt resultat som frukt av detta arbete kan få stor betydelse för det finska

språkets ställning i Sverige.

3 Något om finskans historia i Sverige

När den lutherska reformationen genomfördes i Sverige av Gustav Vasa år 1527

ledde detta till att latinet som kyrko- och predikospråk ersattes inte bara av

svenskan utan även av finskan. Det predikades på finska tidigare i Stockholm än

i Åbo, som var centralorten i det svensk-finska rikets finska rikshälft.

Stockholm hade en betydande finskspråkig minoritet och den finska församlingens

existens omnämns första gången i bevarade handlingar från 1533.

 Finska förekom även på Stockholms slott, inte bara bland tjänstefolket eller

bland smederna i slottssmedjan utan även vid hovet. Gustav Vasa fann det

angeläget att hans söner skulle lära sig finska och när han efterfrågade

tuktomästare, dvs. lärare, till sin son Erik, sedermera Erik XIV, rekommenderade

Martin Luther i ett brev till kungen dels en pommersk adelsman, Georg[REDACTED_EFTERNAMN],

dels Mikael Agricola, som för eftervärlden blivit känd som Finlands reformator

och det finska skriftspråkets skapare. Om studenten Agricola, som Luther i sitt

brev till kungen kallade "en son och landsman från Edert Sverige," fällde refor-

matorn följande omdöme: "Han är visserligen ännu helt ung men framstående i

lärdom, begåvning och vandel."

 Agricola korresponderade bl.a. under studietiden hos Luther och dennes kollega

Filip Melanchton i Wittenberg vid olika tillfällen själv med Gustav Vasa och

skickade, enligt vad som antyds i ett av breven, sin finska ABC-bok (Abckiria)

som present till prins Erik. Men som Vasaprinsarnas lärare i finska engagerades

en av Agricolas studiekamrater i Wittenberg, Martti Teitti, liksom Agricola

bördig från Pernå i Östra Nyland. Agricola själv fick andra, för reformationen

och för det finska språkets utveckling viktigare uppgifter.

3.1 Finskan som religionens språk

Genom reformationen blev det viktigt att översätta och publicera religiösa

skrifter på de båda folkspråken, finska och svenska. Ur det religiösa språket

utvecklades så småningom också det första standardiserade svenska språket, ett

svenskt riksspråk, som också blev det officiella språket i hela riket. Nästan

parallellt med det svenska riksspråket utvecklades också ett finskt

standardspråk. Mikael Agricola (omkr. 1510-1557) hade, som framgår bl.a. av hans

brev till Gustav Vasa, påbörjat översättningen av Nya testamentet till finska

redan i Wittenberg och arbetet med detta, Se Wsi Testamenti, avslutades i Åbo

1547. Året därpå trycktes det i likhet med flera andra samtida religiösa

skrifter i Stockholm. Stockholm blev sedan tryck- och förlagsort för mycket av

den finskspråkiga utgivningen, religiös såväl som profan, till långt in på

1800-talet, även sedan Sverige förlorat Finland i kriget mot Ryssland 1808-1809

och sedan ett tryckeri etablerats i Åbo på 1600-talet.

 Hela Bibeln, Biblia, Se on Coco Pyhä Ramatu, kom ut i finsk översättning

första gången år 1642. Den var stor till formatet, hade en luxuös utformning och

blev därför aldrig någon folkbibel. På Karl XI:s befallning beslöt man därför

att trycka om den finska Bibeln i mycket mindre format och i enklare typografi

så att den lättare kunde användas av bl.a. militären och fältprästerna. Denna

version, som brukar kallas Karl XI:s krigsbibel, kom ut 1685. Av de senare

bibelöversättningarna är Antti Lizelius översättning från 1776 den mest kända.

Den har gällt som den enda auktoriserade finska bibelöversättningen ända till

1930-talet även inom det finskspråkiga, religiösa livet i Sverige.

 För skogsfinnarna i mellersta Sverige har ingen regelbunden kyrklig service på

finska förekommit på samma sätt som i Tornedalen (se nedan), men det finns

uppgifter om att det i socknar med många finskspråkiga ibland tagits hänsyn till

detta och att olika kyrkliga förrättningar på finska ägt rum. På vissa håll har

det förekommit gudstjänster även på finska med viss regelbundenhet. Åtminstone i

ett fall på 1600-talet har finskan också haft betydelse som merit och avgjort

till förmån för en finnättling vid tillsättningen av en prästtjänst i Hassela i

Hälsingland. Också i Västmanlands finnskogar utnämndes vid ett par tillfällen

finskkunniga präster, som sannolikt var finnättlingar och även i övriga

Bergslagen fanns tidvis finskkunniga präster. Sämst tycks förhållandena i detta

avseende ha varit i Värmland, det område där den finska befolkningen varit

talrikast.

 Efter 1809 levde finskan kvar som religionens språk i Tornedalen både inom den

lågkyrkliga, læstadianska väckelserörelsen och inom statskyrkan. Av prästerna i

gränsförsamlingarna krävdes tvåspråkighet, eftersom gudstjänstspråket skulle

anpassas till rådande befolkningsförhållanden. Finskans ställning som vardags-

språk särskilt på landsbygden var oomstridd, men uppenbarligen var språket

framförallt i den år 1842 anlagda staden Haparanda en social gräns mellan

herrskap och tjänstefolk. I den gamla församlingen Nedertorneå, som genom

fredsslutet 1809 hade halverats, fortsatte finskan att vara kyrkospråket även på

den svenska sidan ända fram till 1830-talet, då den svenskspråkiga befolkningen

i dåvarande Haparanda köping krävde att också svenska skulle komma till

användning. Resultatet blev att domkapitlet påbjöd en svenskspråkig högmässa per

månad och svenska gudstjänster i samband med större helger.

 I Tornedalen som helhet har utvecklingen sedan varit att svenskan vunnit allt

större insteg inom kyrkan och det religiösa livet i övrigt men regelbundet har

gudstjänster och andra kyrkliga förrättningar ägt rum på finska, något som

fortfarande sker i mycket stor utsträckning. Svenska teologistuderande, som

velat lära sig finska, har genom Lule stift kunnat få förmånliga stipendier mot

att de förbundit sig att tjänstgöra ett visst antal år i de tvåspråkiga

församlingarna i Tornedalen. Även för samerna i norra Sverige har finskan ända

till våra dagar varit ett lingua sacra. Åtskilliga religiösa skrifter på finska

har utkommit i Sverige både inom læstadianismen och inom svenska kyrkan.

Klassiska är framförallt Luthers och Lars Levi Læstadius postillor på finska.

Lule stift har ansvarat för bl.a. utgivningen av finska versioner av svenska

psalmboksutgåvor.

 Inflyttningen från Finland under tiden efter andra världskriget har bidragit

till att den finskspråkiga kyrkliga verksamheten spritt sig till de övriga

delarna i landet, där finska präster är verksamma inom statskyrkan. Den förste

finske prästen, som anställdes av Svenska kyrkan i södra Sverige 1952, fick i

uppgift att verka inom Skara stift och särskilt bland ingermanländarna där.

 Bland de frireligiösa grupperna med finskspråkig verksamhet är pingströrelsen

störst. Jehovas vittnen finns också företrädd. De ortodoxa är anslutna till

Finska ortodoxa församlingen i Sverige, som grundades 1958. Församlingen har en

kyrkoherde och ett kyrkligt centrum i Stockholm. Många av de ortodoxa är inger-

manländare eller karelare.

3.2 Den profana litteraturen på finska

Rättegångsbalkens föreskrift om all dom att "utländsk lag må ej däri åberopas,

eller främmande språk brukas" tolkades länge så att finskan var ett främmande

språk som inte kunde komma ifråga inom administration och förvaltning. Inom den

svenska civilförvaltningen rådde inte samma krav på tvåspråkighet hos tjänste-

männen som inom kyrkan, men däremot var sedan 1500-talet inom den svenska

civilförvaltningen tolkning obligatorisk vid alla slag av officiella

förrättningar. Rättegångar, skatteläggningar, mantalsförrättningar, arvsskiften,

bouppteckningar liksom föredragningar av kungörelser och offentliga skrivelser

skulle ske genom tolkning till finska. Alla sockenstämmoprotokoll var skrivna på

svenska, vilket var påbjudet, men det förelåg också skyldighet att före

justering tolka aktstycket till finska för de närvarande vid stämman.Redan på

1760-talet hade landshövdingen i Västerbottens län, som då omfattade även

nuvarande Norrbottens län, föreslagit att en samling av lagar och förordningar

skulle utges i finsk översättning till gagn för de svenska undersåtar, som

uteslutande tala eller läsa finska. Först drygt hundra år senare, när Sverige

för länge sedan förlorat Finland men hade en finskspråkig befolkning i Torneda-

len och i mindre utsträckning fortfarande också i Dalarnas och Värmlands

finnskogar, togs förslaget upp i en ansökan från länsstyrelsen i Norrbotten.

Samlingen, som publicerades 1873, innehöll lagar och förordningar om

kommunalstyrelse, mantalsskrivning, häradsrätt, strafflag, kyrkolag, legostadga,

ägoskifte, lagfart, fattigvård, jakt och fiske (i gränsälven Torne älv). Den

trycktes i tusen exemplar, varav merparten tillställdes länsstyrelsen i Luleå

för utdelning till tjänstemän och kommunalstyrelser.

 Men juridiska texter översattes och publicerades långt tidigare på finska. Den

första lagöversättningen till finska gjordes sannolikt av en av prästerna vid

finska församlingen i Stockholm, en herr Mårten (Martinus Olai), som översatte

Kristoffers landslag till finska vid mitten av 1500-talet. Stadslagen översattes

1609 av kyrkoherden Liungo Thomas. De första författningstexterna som översattes

till finska behandlade mycket konkreta förhållanden som allmogens

skjutsningsskyldighet, tionden eller bestämmelser för krigsfolk. Från början av

1700-talet trycktes översättningarna av författningstexter och annat officiellt

tryck i Stockholm och kanslikollegiet i Stockholm såg sig tvunget att anställa

finska translatorer. Sådana var sedan verksamma under perioden 1735-1809.

 Under den hundraårsperiod som brukar kallas reformationstiden utkom omkring 60

finska böcker och andra trycksaker. Det mesta som utgavs var översättningar och

huvudsakligen av religiös karaktär, men utanför det kyrkliga livet gjordes de

mest omfattande arbetena på juridikens område. När Svea rikes lag utkom 1734

började den snart översättas till finska men den finska versionen trycktes inte

förrän 1759 och fick aldrig officiell giltighet. Tryckningen skedde för övrigt

med privata medel.

 Rent lyrisk diktning på finska skapades i mycket liten utsträckning under det

gemensamma rikets tid. Av detta skrevs en del på den finska folkdiktningens

versmått, Kalevalametern. En folklig diktare som i den finska

litteraturhistorien noterats som den förste till namnet kände allmogeskalden är

den tornedalske bonden Antti Mikkelinpoika Keksi (Anders Mickelsson Keksi), vars

mest kända dikt är det dråpliga skämtkvädet om den våldsamma vårfloden i Torne

älv 1677, skrivet på kalevalameter. Keksi, som levde i Torakankorva i nuvarande

Övertorneå kommun, skrev också en nidvisa om den oduglige prästen Nicolaus

Ulopolitanus, vilken likaledes finns bevarad.

 De nationalromantiska s.k. fennofilerna vid Åbo akademi började i slutet av

1700-talet samla in och publicera finsk folkdikt, ordspråkssamlingar,

mytologiska arbeten och liknande. Ett motsvarande insamlingsarbete utfördes

bland finnar i Dalarna och Värmland i början av 1800-talet av J. A. Gottlund och

andra Uppsalastudenter från Finland. I Gottlunds samlingar finns berättelser med

anknytning till myter i Kalevala, t.ex. historien om Sammas, upptecknad i

Säfsnäs i Dalarna 1817. Berättelsen har spelat en viss roll i diskussionen om

det mytiska Kalevalaföremålet Sampo. Även mot slutet av 1800-talet och på

1900-talet har språkvetenskapligt och folkloristiskt insamlingsarbete bedrivits

bland värmlandsfinnar bl.a. av tornedalingen Matti Mörtberg. Man började också

att ge ut lexika och grammatikor: den första finska språkläran författades av

ordföranden i 1638 års bibelöversättningskommitté, Eskil Petraeus, år 1649.

Under den svenska tiden utkom ytterligare två grammatikor, Mattias Martinus år

1689 och Bartholdus de Vhaëls grammatik år 1733.

 Den första egentliga finska ordboken var Daniel Juslenius Suomalaisen

Sana-Lugun Coetus (1745), som omfattar cirka 16 000 finska ord översatta till

latin och svenska. Den första finskspråkiga tidningen gavs ut av den främst som

bibelöversättare kände Antti Lizelius 1776 (Suomenkieliset Tieto-Sanomat), men

tidningen fick en kortvarig existens, knappt ett år.

 I Sverige började den tvåspråkiga tidningen Haparandabladet/Haaparannanlehti

utges 1872. Den har ända till våra dagar varit Sveriges enda tvåspråkiga

dagstidning. Den första finskspråkiga ordboken med tillhörande parlör utgavs

1889 i Luleå av tornedalingen Johan Waara-Grape. Nya finska eller

tornedalsfinska ordböcker har utkommit i Sverige först under de två senaste

decennierna. Den första tornedalsfinska texten med litterära anspråk är William

Snells Kamaripirtti (Berättelser från Kamaripirtti), som genom WSOY:s förlag i

Helsingfors publicerades 1944. I skoltidningen Bifurkationen, utgiven i Tärendö,

publicerade Tärändöbonden Johan Lantto i mitten av 1940-talet berättelser om

livet i bygden. Dessa har liksom Snells bok även publicerats i skriftserien

Tornedalica, som med Luleå som utgivningsort började publiceras 1962 (drygt 50

titlar, de flesta, inklusive vetenskapliga avhandlingar, på svenska).

3.3 Finskan inom utbildningsväsendet

Före 1809 var undervisningsväsendet organiserat på likartat sätt i de båda

rikshälfterna. Undervisningen bedrevs efter reformationens genomförande på

svenska. Efter 1809 är frågan om undervisningsspråket och om finskans roll inom

utbildningsväsendet ända fram till 1960-talet så gott som uteslutande en

Tornedalsfråga.

 I kriget mot Ryssland 1808-1809 hade Sverige förlorat den för Nord-

kalotthandeln viktiga handelsstaden Torneå. På förslag av tillförordnade

landshövdingen Per Adolf Ekorn år 1809 började den svenska statsmakten planera

för en ny stad på den svenska sidan av gränsen som ersättning för Torneå. Efter

ett misslyckat försök att upprätta Carl Johans stad vid Nikkala fick så småning-

om Haparanda by köpingsprivilegier och 1842 stadsrättigheter. Genom inflyttning

av svenskspråkiga från Torneå och även från de södra delarna av Sverige övertog

Haparanda på ganska kort tid Torneås roll som en starkt svenskspråkig enklav i

en annars finskspråkig bygd.

Apologistskolan i Haparanda

Förlusten av Torneå innebar också att man förlorade den enda skolan i området,

den s.k. Torne pedagogi, som existerat sedan 1630. Enligt 1820 års skolordning

delades läroverken upp i två grupper: lärdomsskolor och apologistskolor.

Haparanda fick 1833 en s.k. lägre apologistskola. Apologistklasser hade funnits

sedan 1724 års skolordning, där de var beteckningen på särskilda skolklasser med

undervisning i skrivning och räkning, svarande mot de praktiska behoven inom

olika borgerliga yrken, vilket i modern terminologi närmast skulle motsvara

handelsskolor (grek. apologizesthai föra räkenskaper). Första året togs tio

elever in vid skolan.

 Inrättandet av skolan hade föregåtts av propåer från sockenmännen i

Nedertorneå. Ungefär samtidigt hade sockenmännen i Övertorneå framfört behovet

av en skola i bygden. Därvid hade man särskilt pekat på att skolans lärare borde

vara finskspråkig, eftersom befolkningen till största delen var finskspråkig.

Skolans placering blev därigenom en stridsfråga. Riksdagsmannen Eric Mörtberg

från Övertorneå hade förordat en lokalisering till hembyn, medan den från Kalix

bördige riksdagsmannen Johan Jacob Rutberg tycks ha varit talesman på riksplanet

för en placering i Haparanda. Att man fick direkt gensvar från sockenmännen i

området för inrättandet av en skola berodde uppenbarligen delvis på att det

tidigare löneanslaget för skolan i Torneå nu stod till förfogande i ograverat

skick för en ny skola. När apologistskolan i Haparanda startade sin verksamhet

1833 framhölls att huvudsakligt avseende skulle fästas vid "svenska språkets

lärande". Bakom formuleringen låg den s.k. riksspråksprincipen, stadfäst redan i

1649 års skolordning, enligt vilken samma uttal skulle iakttas i alla rikets

skolor. Formuleringar som "...skall läras vacker och flytande skrivning på

svenska språket" och "...författandet av brev på ren och vacker svenska"

infördes då.

 Den Uleåborgsbördige biskopen Frans Michael[REDACTED_EFTERNAMN], som i egenskap av biskop

i Härnösand fungerade som inspektor vid skolan, påtalade i en promemoria 1840

frånvaron av undervisning i finska och vikten av att bygden hade finskkunniga

tjänstemän som kunde fungera utan tolk bland de finsktalande. De finsktalande

eleverna vid skolan borde enligt biskopen bibringas kunskaper inte bara i svensk

utan även i finsk språklära. Man införde fyra timmars finskundervisning men

finskan försvann från schemat efter bara några år, 1847. Finskan återkom som

undervisningsämne vid apologistskolans efterföljare, läroverket, först på

1900-talet.

Folkskolans utbyggnad

Den svenska folkskolestadgan från 1842 föreskrev att minst en, helst fast, skola

skulle finnas i varje socken inom fem år från stadgans införande. Det dröjde

dock tio år innan Tornedalen fick sin första folkskola genom den som inrättades

i Haparanda. Skolan blev dock inte omedelbart fast och det tycks ha dröjt ända

till våren 1854 innan skolundervisningen kom igång. Åtminstone till en början

bedrevs den uteslutande på svenska. År 1867 konstituerade Haparanda stad sitt

eget från socknen i övrigt, dvs. Nedertorneå landsbygd, fristående skolråd. I

den fasta stadsskolan blev svenska undervisningsspråket, medan det undervisades

på finska i den ambulerande skolan på landsbygden.

 Den första småskollärarinnan i staden var Angelika Læstadius, dotter till den

læstadianska väckelserörelsens grundare, Lars Levi Læstadius. Hon tjänstgjorde

åren 1867-1901. I Karl Gustavs kommun, med Karungi som centralort, kom

skolundervisningen i gång senare än i Haparanda. Den ägde rum på finska. Den

förste läraren var den från Överkalix bördige Jöns[REDACTED_EFTERNAMN], som hade

utexaminerats från seminariet i Härnösand och som hade lärt sig finska som

garvarlärling i Torneå.

 Utbyggnaden av folkskolan gick långsamt också i de övriga delarna av

Tornedalen, bl.a. beroende på att socknarna var vidsträckta och dessutom

fattiga, men också delvis på grund av svårigheterna att anskaffa finskkunniga

lärare och finskspråkiga läroböcker. Ännu i början av 1860-talet fanns bara elva

skolor.

 Undervisningen bedrevs till en början enbart eller nästan uteslutande på

barnens modersmål, finska. Man använde läroböcker från Finland, ofta böcker av

paraglosstyp, med svensk text i den ena spalten och finsk i spalten intill.

Läroböckerna införskaffades bl.a. från Uleåborg. Successivt infördes frivillig

undervisning i svenska, till en början endast för mera begåvade elever och med

föräldrarnas samtycke.

 Också undervisningen i svenska bedrevs på finska och mest i form av

innantilläsning och översättningsövningar. Den metod som användes i

undervisningen var analog med den undervisning i främmande språk som gavs i

lärdomsskolan. Man gick så småningom över till att undervisa på svenska under

svensktimmarna. År 1885 var undervisning i svenska införd i alla folkskolor inom

Torneå folkskolinspektördistrikt och även i en stor del av dess mindre

folkskolor och småskolor. Undervisning på svenska hade på många håll börjat

införas successivt, t.ex. i Korpilombolo redan 1860 ("även undervisning på

svenska").

Lärarutbildning för finnbygden

I november 1873 utarbetades av folkskoleinspektören Zacharias[REDACTED_EFTERNAMN] ett förslag

till förbättring av skolväsendet i finnbygden.[REDACTED_EFTERNAMN] hävdade att

folkundervisningen i den finsktalande bygden på grund av invånarnas främmande

nationalitet, deras obemedlade villkor och spridning på en vidsträckt yta

medförde större kostnader än på andra håll i Sverige. Han anhöll om statsanslag

bl.a. till högre stipendiebelopp åt finsktalande seminarieelever, lönetillägg åt

lärare i bygden och statsbidrag till inrättandet av nya folkskolor och särskilt

småskolor. I detta fanns också ett förslag om upprättande av ett

småskoleseminarium för de "finska församlingarna".

 Grapes förslag upptogs i proposition vid 1874 års riksdag. Statsutskottet

tillstyrkte förslaget om en särskild lärarutbildning för finnbygden men ville

förlägga denna till Härnösand, inte Haparanda, som hade föreslagits. Trots

motsättningar i lokaliseringsfrågan beslöt riksdagen om ett särskilt

"finnbygdsanslag" och om upprättandet av ett småskollärarseminarium i Haparanda.

 Undervisningsspråket var i seminariet liksom i folkskolorna från början

finska. Detta var nödvändigt, eftersom eleverna var enbart finskspråkiga.

Svenska lästes bara som läroämne, men ansågs som det viktigaste ämnet.

Seminariets lärokurs utökades 1877 till två år och 1884 till tre. I samband med

införandet av den treåriga lärokursen skedde också en förändring i undervis-

ningsspråket, så att undervisningen i tredje klassen skedde helt på svenska.

Sedan skedde en successiv förändring i riktning mot försvenskning. Läsåret

1882-83 hade undervisningen i seminariets övningsskola (folkskola) för första

gången uteslutande skett på svenska.

 År 1891 fastställdes i en kyrkokungörelse inför höstterminsstarten som villkor

för inträde vid seminariet att den sökande ägde "sådan insikt i svenska språket

att han (kunde) följa med undervisningen, som meddelas uteslutande på sagda

språk". Svenskan hade från att ha varit undervisningsämne övergått till att vara

undervisningsspråk medan finskan nu blev läroämne. År 1899 uteslöts kunskaper i

finska från inträdesfordringarna.

Den helsvenska folkskolan

Före 1880-talet hade endast kyrkbyarna i Tornedalen skolor med sex klasser.

Utrustningen i skolorna var dessutom bristfällig. Före tillkomsten av seminariet

i Haparanda var lärarna ofta inkompetenta. Deras kunskaper i svenska var

bristfälliga och de hade heller i regel ingen formell utbildning i finska.

 Av kostnadsskäl ansåg sig många socknar inte kapabla att inrätta skolor i den

takt som man själva önskade och statsmakterna hade hoppats på. På grund av denna

hållning beslöt regeringen att fyra fasta skolor skulle inrättas på statens

bekostnad, nämligen i Lappträsk, Nikkala, Teurajärvi och Turtola/Svanstein.

Staten skulle svara för lärarnas avlöning och lämna kommunerna hyresbidrag för

skollokaler. I ett par fall, Lappträsk och Teurajärvi, bekostade staten även

skolhus och lärarbostäder. Villkoret för statsbidraget var att uteslutande

svenska skulle användas som undervisningsspråk. Allt fler kommuner ansökte nu om

statsskolor. Dessas antal uppgick år 1919 till 91 stycken.

Attityder i språkfrågan under 1800-talet

Tornedalingarnas inställning till svenska språket karaktäriserades av

landshövdingen i Norrbotten 1847 på följande sätt: "finska allmogen inser även

fördelarna med att förstå svenska språket, och önskar därför själv lära, men i

synnerhet bibringa sina barn kännedom av detsamma, för vilket ändamål den ofta

bekostar deras underhåll i svenska socknar". Eftersom liknande uttalanden har

påträffats i mängd anses detta citat återspegla en verklig folkmening.

 Landshövdingen P. H. Widmark uttalade sig 1860 för nyttan av att befolkningen

fick undervisning "...utom i finska, även i svensk språkkunskap, så att i en

framtid detta senare språk kunde bliva, om ej allmänt rådande, åtminstone känt

bland flertalet av den finska folkstammen...". Widmark anses vidare ha varit den

första som uttalat sig om den politiska vikten av ökad spridning av svenska

språket i denna finskspråkiga gränsprovins. Språkförhållandena, dvs. Tornedalens

språkliga isolering från det övriga Sverige, kunde te sig farlig ur politisk

synpunkt. Tvåspråkighet framstod för Widmark som ett önskvärt politiskt mål.

 I riksdagsdebatten 1874 om inrättandet av ett seminarium för finnbygden talade

bl.a. S. A.[REDACTED_EFTERNAMN] och statsrådet Gunnar Wennerberg för en lokalisering till

Haparanda, lantmannapartisterna Emil Key och greve A. R. Posse mot. De senare

befarade att inrättandet av ett finskt småskollärarseminarium i gränsstaden

skulle befordra inflyttningar av "finsk nationalitet" i landet.

 Under slutet av 1880-talet uttryckte bl.a. landshövdingen i Norrbottens län

oro för att seminariet i Haparanda inte föreföll att fylla sin funktion att ge

de finsktalande eleverna tillräckligt goda kunskaper i svenska och föreslog att

det skulle flyttas till en helt svenskspråkig ort. Rädsla för den "finska

språkexpansionen" låg bakom förslaget. Förslaget kritiserades hårt av

folkskoleinspektören[REDACTED_EFTERNAMN], mannen bakom förslaget om ett särskilt seminarium

för finnbygden, och av domkapitlet, i princip med motiveringar som liknade dem

som låg bakom landshövdingens förslag. Man borde undvika att framkalla motstånd

mot myndigheternas strävanden i bygden, eftersom seminariets uppgift var att

fungera som ett värn mot fennomanin.

 I samband med grundandet av folkhögskolan i Matarengi (Övertorneå) 1899 angavs

av riksdagsmannen Georg Kronlund och andra folkhögskolans uppgift vara att

fungera som "ett bålverk för svensk odling och kultur vid vår östra gräns":

 "Med hänsyn till den fennomanska propagandan innebär tillvaron av en isolerad

 finsktalande befolkning inom landets gränser en viss fara för Sverige i

 förhållande till dess granne i öster."

 Också den dåvarande monarken, Oscar II, uttryckte sig i sin dagbok på likartat

sätt:

 "Det gällde nämligen att på allt sätt motarbeta den av fennomanerna på andra

 sidan gränsen alltför länge ohejdat bedrivna utbredningen av finskt tungomål

 även i Norrbottens län. I förra tiden hade en liberalt patriarkalisk

 regeringspolitik, en sådan som i vårt goda Sverige oftast rått, något

 lättsinnigt underskattat vådorna av en dylik språkinriktning. Jag blundade

 ingalunda för dem, och åtskilliga åtgärder som seminariums försvenskning, nya

 svenska folkskolor i Tornedalen, vägar, svensk volontärskola för finsktalande

 m.m. vittnar därom."

 Försvarspolitiska argument, men uppenbarligen även nationalistiska, hade av

allt att döma stor betydelse vid utformningen av språk- och utbildningspolitiken

i Tornedalen vid 1800-talets slut. I 1870-talets femårsberättelser kunde

länsmyndigheterna meddela att kunnigheten i svenska blivit allt vanligare i de

"finska" kustlandssocknarna. Landshövding Husberg rapporterade 1897 att

relationerna mellan finskan och svenskan hade förändrats till svenskans förmån.

1919 års finnbygdsutredning

Bakgrunden till den s.k. finnbygdsutredningen var en motion väckt i andra

kammaren vid 1917 års riksdag om en fullständig utredning rörande

folkskoleväsendet i Norrbottens län. Trots att skolväsendet i finnbygden

fortfarande ansågs inta en gynnad ställning resursmässigt genom det speciella

anslaget på 225 000 kr till "befrämjande av folkundervisningen ibland de i

rikets nordligaste trakter bosatta finnar" behövdes enligt motionären

ytterligare åtgärder för att fullborda systemet med fasta skolor och ett

tillräckligt antal arbetsstugor, vilka enligt motionären spelade en stor roll

när det gällde att ge de finskspråkiga barnen goda kunskaper i svenska.

 I riksdagens skrivelse till Kungl. Maj:t betonades att utredningen framför

allt borde gå ut på att utröna vilka orter som ännu saknade ordnat skolväsende

och i vilken utsträckning det var möjligt att ersätta de på många håll

förekommande mindre folkskolorna med fullt utbyggda folkskolor. Lärarnas

utbildning borde också förbättras framförallt vad gäller förmågan att undervisa

i och på riksspråket och behovet av ny undervisningsmateriel och nya pedagogiska

metoder borde undersökas.

 Dock betonades i riksdagsskrivelsen att en mera energiskt driven undervisning

i svenska språket icke bör åsyfta att undertrycka eller utrota finskan, utan i

stället att befolkningen i denna gränstrakt må sättas i tillfälle att lära sig

tala två språk.

 Den tillsatta utredningskommittén leddes av biskop Olof[REDACTED_EFTERNAMN]. De övriga

ledamöterna blev prostinnan Amanda[REDACTED_EFTERNAMN], Haparanda, folkskolinspektören N.J.F.
[REDACTED_EFTERNAMN], Skellefteå, agronomen W.L. Wanhainen, Luleå (bördig från Pajala) och

folkskolläraren E.U.[REDACTED_EFTERNAMN] i Karungi.

 Utredningen gjorde en ganska omfattande bakgrundsbeskrivning av allmänna

förhållanden som befolkningens utbredning och härstamning, näringsliv,

kulturförhållanden och religion, men ägnade i enlighet med sitt syfte det

väsentligaste utrymmet åt en genomgång av skolföhållandena inklusive de

materiella förutsättningarna för skolväsendet distrikt för distrikt.

 Nästan hälften av de drygt 400 sidorna ägnades åt själva förslaget. De

skolämnen som behandlades i utredningen var modersmålet

(= svenskundervisningen), hembygdskunskapen och kristendomsundervisningen. För

att utröna den lokala uppfattningen till den helsvenska undervisningen anordnade

de sakkunniga möten i de olika kyrkbyarna. Mötena dominerades enligt dåvarande

rektorn vid Haparandaseminariet, Hugo Tenerz, av präster, lärare och andra som

kunde svenska och de övriga invånarnas, den s.k. allmogens, uppfattning kom

sällan till tals. Opinionen på dessa möten var i mycket hög grad till förmån för

svenskan. Undervisning i finska var man antingen rent fientlig till eller också

ansåg man den onödig, eftersom folket redan kunde finska. På några av mötena,

nämligen i Junosuando, Karesuando, Korpilombolo, Matarengi (Övertorneå) och

Tärendö framställdes önskemål "om, att jämsides med den svenska undervisningen

även måtte förekomma någon undervisning i det finska språket".

 Enkäter om inställningen till finskan genomfördes bland skolrådsordförandena,

som nästan utan undantag var präster. Bara tre av dessa var för undervisning i

finska eller för användning av finska som hjälpspråk. Kyrkoherde P. O. Pettersån

i Korpilombolo framhöll att

 "En var vill helst inhämta kristendomen på sitt modersmål. ... Att låta

 försvenskningsarbetet gå därhän, att folket ej får inhämta kristendomen på

 sitt modersmål är en ytterst ömtålig sak, såsom tidigare norrmännens

 nationaliseringssträvanden bland lapparna och nu senast tyskarnas bland

 polackerna nogsamt utvisa. Allt, som ger sken av förtryck i detta avseende

 synes böra undvikas; annars kan det inträffa, att en europeisk opinion vill ha

 ett ord med i laget, såsom år 1901, då det i hela Europa blev ett skri, att

 polska barn "avaient été violemment frappés par leurs instituteurs allemands

 pour avoir refusé de réciter leur catéchisme en allemand"[1]. Den allmänna

 tanken, som då uttalades av en moder, torde nog delas av de fleste: "Je veux

 bien que les petits apprennent l''''allemand pour être savants, mais je veux

 qu''''ils sachent le catéchisme en polonais, pour pouvoir prier avec nous"[2].

 Med lämplig förändring kunna dessa ord lämpas på förhållandena i finnbygden."

 Landsfiskal J. Waara-Grape, skolstyrelseordförande i Karesuando, argumenterade

för viss finskundervisning på följande sätt:

 "En svensk undersåte vid finska gränsen är i praktiska livet ofta tvungen att

 använda finska skriftspråket ... Föräldrarna önska i allmänhet att få lära sig

 det [= svenska]. De vilja dock tillika, att barnen även kunna läsa och skriva

 finska."

 Pettersån ville alltså att kristendomsundervisningen skulle ske på finska,

landsfiskal Waara ville ha undervisning i det finska skriftspråket en timme i

veckan i folkskolans högsta klass och därutöver uttalade sig prosten Georg

Bergfors i Vittangi för att finska skulle kunna användas "i någon grad" som

hjälpspråk i småskolan. De åtta övriga skolrådsordförandena svarade kategoriskt

''''nej'''' på den aktuella frågan vars formulering löd: "Anser Ni det lämpligt, att

undervisning meddelas även på det finska språket?".

 Liknande enkäter genomfördes bland lärarna. Dessa innefattade också den

faktiska användningen av finska i undervisningen som hjälpspråk, inte enbart

attityder. En tredjedel av lärarna svarade "ja" på den ovan citerade frågan, en

enda av dessa ansåg att finska borde införas som undervisningsämne. I Karl

Gustaf, Hietaniemi, Övertorneå, Korpilombolo och Junosuando fanns inte en enda

lärare som förordade någon som helst använding av finska. Typiska anmärkningar

till nej-svaren är enligt finnbygdsutredningen följande:

 * Ingen av barnens föräldrar önska, att barnen skola lära sig finska.

 * Varför lära barnen finska, då de redan kan detta språk?

 * Det bleve ett nytt språk, högfinskan, ty tornedalsfinskan är blott en

 dialekt.

 * Vi senare tiders lärarinnor äro ej kompetenta att undervisa i finska.

 * Barnen skulle då icke anstränga sig, icke tänka, och skulle därför icke

 lära sig svenska.

 Finska som hjälpspråk användes av omkring 38% av lärarna, enligt lärarenkäten.

 En av utredningens slutsatser blev att det fanns skäl för staten "till

fortsatta uppoffringar", dvs. fortsatta höga anslag till utbyggnaden av

folkskoleväsendet i finnbygden. Ett huvudskäl var den finsknationella agitation

som man menade hade förekommit i gränsbygden från finsk sida:

 ... den uppmärksamhet som utifrån är riktad på denna del av det nordligaste

 Sverige. Detta främmande intresse har också, såsom förut i korthet erinrats

 om, tagit sig uttryck i en agitation med uppenbart syfte att på allt sätt

 motverka svenskundervisningen inom de finsktalande delarna av Norrbotten.

 Man hänvisade också till att folket självt ville lära sig svenska. Mo-

dersmålsundervisningen (= svenskundervisningen) som sådan ansågs dock

tillfredsställande och inte i behov av utökat timantal efter det att

1919 års undervisningsplan för hela riket trätt i kraft. Ny undervisnings-

materiel skulle däremot utarbetas speciellt för finnbygdens skolor. Vidare borde

den svenskspråkiga kristendomsundervisningen få ökat timantal, från två till tre

veckotimmar, detta motiverat bl.a. med befolkningens starka religiösa intresse,

och lärarutbildningen i hembygdskunskap borde enligt utredningen förbättras.

Sammanfattningsvis konstaterade utredningen att den fyra decennier tidigare

inledda undervisningen på svenska borde fortsätta som tidigare och att

undervisning i finska var obehövlig.

 Utredningsledamoten Wanhainen reserverade sig mot utredningsmajoriteten i en

lång inlaga. Han argumenterade för att skolarbetet borde gå ut på verklig

tvåspråkighet. Han polemiserade vidare mot de enligt honom motstridiga

argumenten i utredningen mot införande av finska, nämligen å ena sidan att

befolkningen redan kunde tillräckligt bra finska, å den andra att torne-

dalsfinskan bara var en dialekt och att högfinskan vore ett nytt språk för

tornedalingarna. Med motsvarande argumentering, menade Wanhainen, kunde man

lägga ned modersmålsundervisningen i alla rikets skolor.

1928 års språkpetition

I februari 1928 inlämnade åtta lärare i Tornedalen en skrivelse till skol-

överstyrelsen, i vilken de föreslog att finskan borde tas upp både som

undervisningsspråk och undervisningsämne. Deras motivering var dels den allmänna

nytta man hade av insikter i sitt modersmål, dels att kunskaper i finska också

svarade mot "det politiska livets krav". De krävde också finskkunnighet av de

lärare, överlärare och skolinspektörer som verkade i finnbygden.

 Språkpetitionen, som lärarnas skrivelse kallats, åstadkom starkt känsloladdade

reaktioner inte minst hos många inom skolvärlden. Möjligen under påverkan av

lärarpetitionen föreslog dåvarande ecklesiastikministern 1932 att finska skulle

införas som frivilligt ämne inom ramen för den lagstadgade undervisningen.

Frågan föll på grund av motstånd främst från ordföranden i första kammarens

statsutskott, Lulebiskopen Olof[REDACTED_EFTERNAMN], som också varit finnbygdsutredningens

ordförande. Han representerade samma synsätt som kung Oscar II gett uttryck åt

vid sekelskiftet, då Tornedalens folkhögskola grundades: språkfrågan var i

grunden en försvars- och säkerhetspolitisk fråga.

 Tre år senare återkom dock förslaget om frivillig finska i en proposition till

riksdagen, denna gång från ecklesiastikministern Arthur[REDACTED_EFTERNAMN]. Han ansåg att

det var en "riktig grundsats, att bland en tvåspråkig befolkning skolans

undervisning så ordnas, att var och en får möjlighet att lära sig läsa och

skriva sitt modersmål". Det kunde enligt förslaget ske i fortsättningsskolan.

Engbergs förslag vann riksdagens gillande, men blev inte någon framgång i

praktiken. En bidragande orsak till misslyckandet var det faktum att

fortsättningsskolan relativt snart försvann genom förlängningen av skolplikten

från sex till sju år.

Frivillig gymnasiefinska

Apologistskolan i Haparanda utvecklades till ett allmänt läroverk, där man 1909

för första gången kunde avlägga realexamen. Skolan blev 1935 ett s.k. högre

allmänt läroverk, efter Luleå det andra i Norrbottens län. Rekryteringsområde

blev hela norra och östra Norrbotten från Haparanda och Kalix i söder till

Gällivare, Kiruna och Karesuando i norr. Finska fanns i Haparandagymnasiets

läroplan redan från första läsåret. Av tillvalsämnena kunde nämligen ett modernt

språk bytas ut mot finska.

 Dåvarande rektorn tog sedan initiativ till ett utökande av valmöjligheterna,

så att finska från 1938 kunde väljas som tilläggsämne. Det dröjde dock till 1944

innan undervisningen i finska kom igång och den upphörde redan efter ett par år.

Den togs upp igen i mitten av 1950-talet, då man fick möjligheten att läsa

finska som extra, frivilligt tillvalsämne. Denna undervisning pågick sedan i

stort sett tills 1970-talets skolreformer och åtgärder inom

invandrarundervisningen också började tillämpas i Tornedalen. Tidvis lästes

frivillig finska av omkring 100 elever per år i gymnasiets två högsta ringar,

vilket i mitten och slutet av 1950-talet motsvarade omkring en tredjedel av de

finskkunniga eleverna på gymnasiet.

 Ett förslag av dåvarande rektorn vid Haparandagymnasiet 1961 att införa finska

som obligatoriskt tillvalsämne i paritet med exempelvis ryska och spanska

strandade på motstånd från en majoritet inom lärarkollegiet. Skolöverstyrelsen

(SÖ) följde kollegiemajoritetens uppfattning, att även Haparandaeleverna skulle

få avlägga en vanlig svensk studentexamen: en examen med finska som tillvalsämne

skulle enligt denna inte vara konkurrenskraftig på den svenska arbetsmarknaden.

Förbudet att tala finska i skolan

Förbud mot användning av minoritetsspråk i skolundervisning och även på rasterna

i skolan har förekommit på många håll i världen. Sådana förbud har rapporterats

bl.a. från Wales och Skottland, från Nya Zeeland och Cooköarna i Stilla havet

och i Norden från Finland (mot samiska) och Norge (mot finska). I Tornedalen har

förbudet tillämpats på olika håll sedan början av 1900-talet. Det förefaller som

om det tillämpats mera strikt i skolorna i de mindre byarna än på de större

orterna. Mest konsekvent tillämpades förbudet nog på arbetsstugorna. Av allt att

döma hade förbudet mot finska på rasterna ursprungligen utfärdats av de lokala

skolmyndigheterna, inte av SÖ.

 Efter ett påpekande 1957 från tvåspråkighetsforskaren Nils Erik Hansegård till

SÖ om existensen av ett sådant förbud upphävdes det. Ett förnyat påpekande om

att förbudet var upphävt gjordes av SÖ 1965. Samma år som förbudet mot finska

upphävdes fastställdes nya bestämmelser för Tornedalens bibliotek i Övertorneå.

Ändringen innebar att biblioteket fick rätt att anskaffa finskspråkig

litteratur, vilket dittills inte varit möjligt. Av och till har diskussioner

förts om möjligheterna att i anslutning till Tornedalens folkhögskola och

Nordkalottbiblioteket i Övertorneå inrätta ett kultur- och forskningscentrum för

forskning- och utvecklingsarbete avseende tornedalsfinskan och den

tornedalsfinska kulturen.

 I 1962 års läroplan infördes, för grundskolans högstadium, finska som

tillvalsämne på orter där finska talades. Detta fick dock inte någon större

betydelse och det var bara på ett fåtal orter möjligheterna över huvud taget

utnyttjades.

Hemspråksreformen

Försöksverksamhet med hemspråksundervisning i finska hade pågått bl.a. i

Norrbotten sedan 1970. Möjligheten tillkom i samband med genomförandet av Lgr 69

(1969 års läroplan för grundskolan). Redan första året deltog i Tornedalen ca

400 elever i hemspråksundervisningen. Efter tre år var deltagarantalet uppe i

800 elever, varefter antalet stagnerade så att det ännu efter sju år var ungefär

800 elever, vilket inte motsvarade en förväntad utveckling. Läromedlen hämtades

till en början från Finland och undervisningsspråket i hemspråksundervisningen

var standardfinska.

 Tornedalska elever uppfattade, som känt, ofta distansen mellan den egna

tornedalsfinskan och standardfinskan som alltför stor och många elever "hoppade

av". Vid vissa skolor uppgick avhoppen till 90% av det antal deltagare man haft

vid terminsstarten. Av denna anledning introducerade länsskolnämnden en "ny-

gammal" pedagogik, principen att man skulle gå från "det kända",

tornedalsfinskan, till "det okända", standardfinskan, dvs. finskundervisningen

skulle ha tornedalsfinskan som utgångspunkt och denna skulle få stort utrymme i

undervisningen innan man övergick till undervisning i standardfinska. Den nya

pedagogiken som introducerades torde ha bidragit till att antalet deltagare åter

började stiga omkring 1980.

 Sedan försöksverksamheten pågått i några år permanentades möjligheten i och

med hemspråksreformen, som tillkom genom ett riksdagsbeslut 1976 och trädde i

kraft läsåret 1977/78.

3.4 Finskan vid universiteten

Undervisningen på universitetsnivå i finska började för hundra år sedan, 1894,

då Karl Bernhard[REDACTED_EFTERNAMN] (1868-1934) fick en tjänst som lärare i finska och

lapska vid Uppsala universitet.[REDACTED_EFTERNAMN] blev 1905 den förste professorn i landet

i finsk-ugrisk språkforskning. Han efterträddes 1933 av sin elev Björn Collin-

der. Professuren gjordes redan på Wiklunds tid om till en professur i

finsk-ugriska språk, särskilt lapska och finska. Den komparativa inriktningen på

professuren accentuerades ytterligare vid det senaste professorsskiftet 1982, då

professuren fick den mera allmänna benämningen professur i finsk-ugriska språk

utan annan precisering.

 Vid Stockholm universitet (till 1960 Stockholms högskola) började

undervisningen i finska 1930, då en finsk lektor, Volmar Bergh, anställdes.

Bergh ägnade sig under sitt tioåriga innehav av lektoratet även åt praktiskt

arbete inom det finska föreningslivet i Stockholm men även åt forskning om

Stockholms finska förening och om skogsfinnarna. Den förste innehavaren av den

professur i finska språket och kulturen, som inrättades 1965, blev Osmo Hormia.

Hormia var mycket aktiv i det finska förenings- och kulturlivet i Sverige och

medverkade i flera statliga utredningar på invandrarområdet. I mitten av

1980-talet ändrades Stockholmsprofessurens benämning till enbart finska.

 Förutom Stockholm har även Umeå universitet sedan 1973 en professur i finska.

Vid Lunds universitet igångsattes undervisningen i finsk-ugriska språk 1947 av

den estniske forskaren Julius Mägiste, som varit professor i östersjöfinska

språk i Tartu. Året därpå fick universitetet en utländsk lektorstjänst i finska.

Sedan 1977, då institutionen blev självständig, benämns den Finsk-ugriska

institutionen. I Stockholm och Uppsala finns sedan mitten av 1970-talet två

utbildningslinjer, finska som främmande språk och finska som modersmål.

Institutionen i Stockholm har medverkat i utformningen av den högre

tolkutbildningen i finska i landet ända sedan starten 1973 och har sedan dess

också anordnat kurser i tolkning liksom periodvis även i översättning.

 Sedan slutet av 1970-talet ges undervisning i finska även vid Göteborgs

universitet. I anslutning till lärarutbildningen ges undervisning i finska även

vid Högskolan i Luleå, som har en särskild tornedalsfinsk profilering. Även vid

Högskolan i Örebro har undervisning i finska givits under några år på 1970- och

1980-talen.

 Antalet universitetsstuderande i finska steg drastiskt från mitten av

1970-talet till början av 1980-talet för att sedan stabiliseras på en relativt

hög nivå. Delvis berodde detta på en stor studerandetillströmning från Finland.

Studerandeantalet minskade sedan för att de allra senaste åren åter öka något

åtminstone i Uppsala och Stockholm. En kategori som ökat sin andel bland de

studerande sedan mitten av 1970-talet är svenskar eller andra studerande utan

förkunskaper i finska.

 Forskarutbildning i finska språket och litteraturen ges vid institutionerna i
[REDACTED_EFTERNAMN], Stockholm, Umeå och Uppsala. Undervisning på finska ges delvis inom ramen

för kurserna i finska, i synnerhet på linjen finska som modersmål. I slutet av

1970-talet och början av 1980-talet förekom undervisning på finska bl.a. i ämnen

som företagsekonomi och nationalekonomi vid universiteten i Umeå och Uppsala.

 Under de första århundradena av universitetens historia i Sverige skedde

universitetsundervisningen på latin och alla avhandlingar skrevs på latin. År

1738 bröts latinväldet vad gäller avhandlingar, då Celsiuslärjungen och

tornedalingen Anders Hellant skrev sin avhandling om laxfisket i Torne älv

parallellt på svenska och latin. Finska har hittills i de svenska universitetens

historia däremot inte accepterats som avhandlingsspråk.

3.5 Finskspråkighetens utbredning i Sverige

Finskans och svenskans geografiska spridning inom det gemensamma Sverige-Finland

som existerade under åtskilliga hundra år fram till freden i Fredrikshamn 1809

kan med viss förenkling karaktäriseras med formuleringen svenska i centrum,

finska i periferin. Detta syftar på det förhållandet, att svenska dels var

förvaltningsspråket, gemensamt för rikets centrum kring axeln Åbo-Stockholm, där

Stockholm alltsedan Gustav Vasas tid fått en allt starkare ställning, dels det

allmännast förekommande språket i områdena närmast dessa centralorter, medan

finska förekom i rikets periferier, i östra Finland, i de norra och i viss mån i

de västra delarna av riket. Totalt sett hade svenskan större spridning bland

inbyggarna i den svenska, finskan i den finska rikshälften. De finskspråkigas

andel av den totala folkmängden i riket var omkring en fjärdedel.

 Finskspråkigheten har dock periodvis varit relativt utbredd i det centrala

Sverige. Även om en stor del av dem som flyttade till Stockholm från den finska

rikshälften var svenskspråkiga, bördiga från Österbotten och kusttrakterna

närmast Sverige, har en betydande del av Stockholms befolkning ända sedan

medeltiden utgjorts av finsktalande. I finska församlingens första medlemsför-

teckningar förekommer exempelvis vindragare, timmermän och åkare som betydande

grupper. Av Stockholms cirka 60 000 invånare kring år 1700 utgjordes omkring

3 000 personer eller omkring 4 procent av finnar. På 1500-talet kom folk från

Finland till Uppland och Mälardalen inte minst för att ta arbeten inom

jordbruket. Gustav Vasa och hans söner bedrev dessutom en medveten rekrytering

av arbetskraft från den finska rikshälften till olika slags arbetsuppgifter inom

bergsbruket i Falun, Sala och andra gruvor i Bergslagen.

 Tillnamnet Finne för personer med finsk bakgrund blev mycket vanligt, liksom

ortnamn med förleden Finn-. I räkenskapshandlingar från Sala gruva förekommer

namn som Honkanen, Hämäläinen, Kyröläinen, Liitinen, Lumiainen och Kämppäinen.

Finnarnas stora betydelse i den svenska gruvnäringen under 1600-talet framgår

också att en samling författningar rörande gruvorna, de s.k.

bergsverksartiklarna, översattes till finska.

 En annan yrkesgrupp som rekryterades i Finland var båts- och timmermännen,

såväl svensk- som finskspråkiga, som var en viktig faktor vid den svenska

örlogsflottans reorganisering och flyttning på 1680-talet till Karlskrona i

Blekinge, som några decennier tidigare erövrats från danskarna. De från

kusttrakterna ända från Karelen och Österbotten flyttade finnarna, av vilka

många överhuvudtaget inte förstod svenska, kom att vid denna tid utgöra omkring

10 procent av Blekinges befolkning.

 Den mest kända finskspråkiga befolkningen inom det område som utgör dagens

Sverige är förutom tornedalingarna skogsfinnarna, eller svedjefinnarna, som de

ibland kallas på grund av de nya metoder för svedjebruk som de introducerade.

Till stor del härstammade de från Savolax och delar av mellersta Finland,

särskilt storsocknen Rautalampi. Inflyttningen uppmuntrades tidvis av den

svenska kronan, inte minst av den yngste av Gustav Vasas söner, hertig Karl

(Karl IX). Intensivast var inflyttningen under perioden 1570-1680. Den tycks ha

börjat i Södermanland i hertig Karls furstendöme och i Karlskogatrakten, men in-

flyttning skedde tidigt också till Västergötland och Närke och spred sig till

Östergötland, Västmanland, Gästrikland, Hälsingland, Dalarna och nya områden i

Värmland, vidare också till Norge. Delar av mellersta Norrland koloniserades av

finnar framförallt under 1600-talet.

 Finnkolonisationen har lämnat spår efter sig i ortnamnsskicket på många håll i

Norrland och i Värmland med angränsande finnskogar finns tusentals finskbaserade

eller rent finska ortnamn. Dessa finns redovisade i forskning som utförts av

bl.a. den tornedalske ortnamnsforskaren Gunnar Pellijeff och av den från Estland

under kriget inflyttade professorn Julius Mägiste, vilka var verksamma i Uppsala

respektive[REDACTED_EFTERNAMN]. Noppikoski i Orsa finnmark är exempel på ett ännu levande,

helfinskt ortnamn, andra namn har blivit försvenskade eller förändrade på olika

sätt, t.ex. Haukkamäki (Hökbacken) > Håkkamägg. Ofta syftar ortnamnen på

terrängformationer och inte sällan på sådana som haft med svedjebruket att göra.

 I litteraturen förekommer skiftande uppgifter om det totala antalet

skogsfinnar. Enligt vissa beräkningar var antalet finnar i Värmland mot slutet

av 1600-talet maximalt 5 000-6 000. Enligt befolkningsstatistik från 1860 var

antalet finnar i hela Sverige 15 271 varav 13 759 i Norrbotten och resterande 1

512 i Kopparbergs och Värmlands län. Motsvarande siffror vid 1930 års fol-

kräkning var för hela Sverige 33 929, för Norrbotten 32 736 och i resten av

Sverige 1 193. Enligt Richard[REDACTED_EFTERNAMN], forskare i Uppsala och själv ättling till

värmlandsfinnar, fanns det i slutet av 1940-talet något tiotal finnar i Värmland

som använde finska till vardags.

 Enligt den nämnda folk- och bostadsräkningen från 1930, som är den senaste och

hittills enda större folkräkningen i Sverige, där man försökt inhämta uppgifter

om hur många talare med ett annat språk än svenska som finns i landet, fanns i

hela Norrbottens län cirka 30 000 personer som bara eller övervägande talade

finska, ytterligare omkring 10 000 som behärskade språket i större eller mindre

utsträckning (varav åtskilliga samer) och cirka 4 000 personer i Tornedalen som

enbart talade svenska. Tärendö, Junosuando, Pajala och Korpilombolo, som utgör

nuvarande Pajala kommun, svarade för de högsta relativa talen (90%-95% med

finska som huvudspråk), Gällivare, Jukkasjärvi (Kirunaområdet) samt Pajala för

det absolut räknat största antalet finsktalande. Även i dag torde Pajala kommun

utgöra finskspråkighetens kärnområde i Tornedalen.

 Jämfört med situationen omkring 1809 har dock genom inflyttningen från Finland

och delvis även genom utflyttning från Tornedalen finskspråkighetens geografiska

utbredning i Sverige radikalt förändrats. Det största antalet finskspråkiga i

landet finns i dag i de centrala delarna av landet och storstadsområdena.

 **Fotnot**

 [1] har blivit hårdhänt agade av sina tyska

 lärare för att de har vägrat att läsa katekesen

 på tyska

 [2] Jag vill gärna att barnen lär sig tyska för

 bildningens skull men jag vill att de lär sig

 katekesen på polska, så att de kan be tillsammans

 med oss.

KARTBILD

(ur artikel Finnar av De[REDACTED_EFTERNAMN] dokumentär- och aktua-

litetsprogram samt barnprogram på finska (sammanlagt f.n. 99 timmar per år) och

har en egen finskspråkig redaktion. Sveriges Utbildningsradio har även vissa

sändningar till finskspråkiga förskole- och skolbarn. Särskilt nyhetsprogrammen,

som är textade på svenska - med sändningstid på vardagar strax före första

Aktuelltsändningen - har många tittare, 5 procent av hela befolkningen under

vintertid och 2½ procent under den ljusa årstiden. En stor del av tittarna är

således svenskar. Programtiden har under 1994 ökats från 5 till 7 minuter per

sändning och sommarsändningarna har tillkommit.

Privat TV, närradio och privat lokalradio

Vissa sändningar på finska finns i närradion.

Utbyte av TV-sändningar

Sedan 1986 bidrar den svenska staten till utsändning av en finländsk TV-kanal

via en marksändare i Stockholm och kabeldistribution till 24 orter i landet.

Anslaget föreslås för kommande budgetår bli 27,8 miljoner kronor.

4.2.7 Tidningar och tidskrifter

Stöd till dagstidningar på finska kan lämnas dels enligt en specialregel som

säger att tidningar som inte i huvudsak är skrivna på svenska och som vänder sig

till språkliga minoriteter i Sverige kan få stöd. Ruotsin Suomalainen

(endagarstidning) får 1,54 milj. kr per år. Dels kan också begränsat driftsstöd

lämnas till dagstidning i Tornedalen om den har ett redaktionellt innehåll som

till minst 25 % är skrivet på finska. Stöd går i dag enligt denna regel till

Haparandabladet (Haaparannanlehti).

 Stöd till kulturtidskrifter på finska kan ges på samma villkor som till andra

tidskrifter som ges ut i Sverige. Tidskriften Met som ges ut på tornedalsfinska

har under en följd av år fått statligt stöd. En särskild stödform finns för

barntidskrifter på invandrarspråk.

4.2.8 Litteratur

Finskspråkig litteratur utgiven i Sverige kan få stöd inom ramen för kategorin

"invandrar- och minoritetslitteratur". En handfull böcker varje år har fått

sådant stöd under senare år.

4.3 Övrigt

4.3.1 Statligt stöd m.m. till finländska invandrare

Inom Kulturdepartementets område fördelas statsbidrag till invandrarnas

riksorganisationer av Statens invandrarverk. Verksamhetsåret 1993/94 fick

Sverigefinska riksförbundet med sina 31 000 medlemmar 1 448 000 kr som

organisationsstöd och Finlandssvenskarnas riksförbund, som hade ca 4 700

medlemmar, fick 723 000 kr. Beloppen var oförändrade sedan föregående budgetår.

För bidragsåret 1994/95 har bidragsbeloppen till samtliga riksorganisationer

bland invandrare minskats något.

 Dessutom tilldelades av Statens ungdomsråd budgetåret 1992/93 Sverigefinska

riksförbundet som ungdomsorganisation (9 600 ungdomsmedlemmar) statsbidrag med

ca 1 900 000 kr (inkl. viss skattekompensation). Budgetåret 1993/94 (9 700 med-

lemmar) var beloppet ca 1 300 000 kr (skattekompensationen har nu upphört).

 Riksförbundet fungerar också som rättighetsinnehavare för TV-överföringar från

Finland och får heltäckande statsbidrag för att ersätta upphovsmännen.

 Regeringen överlämnade 3 milj.kr till Stiftelsen Finlands Hus som en gåva med

anledning av Republiken Finlands 75-årsjubileum 1992.

 Lokala finska och finlandssvenska föreningar kan söka stöd hos den kommun där

föreningen är verksam. Såväl riksorganisationer som distrikts- och lokala

föreningar kan söka projektbidrag bl.a. hos Invandrarverket. För

ungdomsverksamhet kan särskilt statsbidrag och projektbidrag även sökas hos

Statens ungdomsråd. Föreningen Finn-Götar i Göteborg har t.ex. under de senaste

åren fått bidrag med 110 000 kr för ett lokalt tvåårsprojekt och Svenska Kyrkans

Unga ett särskilt bidrag om 165 000 kr år 1993 för arbete bland finskspråkig

ungdom.

 Den parlamentariska Invandrar- och flyktingkommittén har i uppdrag att belysa

vilka särskilda åtgärder som kan vara aktuella för den sverigefinska

invandrargruppen. Ordförande är landshövding Rolf[REDACTED_EFTERNAMN]. Betänkande väntas

under 1995.

4.3.2 Informationsskrifter m.m.

Den statsägda Stiftelsen Invandrartidningen ger sedan 1967 ut en informations-

och nyhetstidning på finska. Tidningen, som kommer ut i princip en gång i

veckan med visst uppehåll under sommaren, heter Viikkoviesti. Driftsbidrag till

stiftelsen utgår via statsbudgeten.

 Invandrarverket ger ut informationsmaterial på finska, bl.a. grundläggande

samhällsinformation för nyinflyttade. På samma sätt utges informationsmaterial

av verk och myndigheter samt, i vissa fall, av de affärsdrivande verken/bolagen.

 Invandrarverket har också uppgiften att bevaka tillämpningen av den Nordiska

språkkonventionen. På eget initiativ publicerade verket i februari 1993 en

rapport Finska språkets ställning i Sverige. Rapporten har spridits till

myndigheter m.fl. och redovisar förhållanden under budgetåret 1992/93.

4.3.3 Tolkfrågor

Enligt förvaltningslagens bestämmelser bör myndighet anlita tolk när den har att

göra med personer som inte klarar sig på svenska. En rekommendation med samma

innebörd finns också i den Nordiska språkkonventionen, men den gäller bara

medborgare i annat nordiskt land. Förvaltningslagen går alltså längre än språk-

konventionen eftersom tolk bör anlitas även när den sökande är svensk

medborgare.

 Tolkutbildning kan vara av två slag, s.k. kontakttolkutbildning, som ges vid

folkhögskolor och studieförbund, eller universitetsutbildning. Vid Stockholms

universitet finns Tolk- och översättarinstitutet, som fördelar medel till

kontakttolkutbildning inom folkbildningsorganisationerna och ordnar högre

tolkutbildning.

 Kommerskollegium ordnar prov för och auktoriserar tolkar och översättare.

Efter särskild prövning utfärdas också bevis för speciell kompetens som

rättstolk och sjukvårdstolk. Kammarkollegiet övertar verksamheten fr.o.m. den 1

juli 1994.

 Tillgången på auktoriserade finsk-svenska och svensk-finska tolkar är

generellt tillfredsställande i Sverige. Dock kan lokalt brister förekomma. Så

har t.ex. under det senaste året högskoleutbildning initierats som

distansutbildning för att avhjälpa en akut brist i Faluregionen.

 Kommerskollegium (Kammarkollegiet fr.o.m. den 1 juli 1994) tillhandahåller

förteckningar över auktoriserade tolkar och translatorer. I Invandrarverkets

Tolkservicekataloger tas även kontakttolkarna upp. Tolkförmedling finns i

allmänhet i kommunerna antingen som en kommunal service eller, ibland, privat

tolkförmedling.

 De stora tolkavnämarna vad beträffar finska tolkar är landstingen och

sjukvården, kommunernas socialtjänst samt polisen och domstolarna.

Forskningsprojektet Finsk-svensk kontakttolkning på Finska institutionen vid

Stockholms universitet har under 1990-talets första år tilldelats drygt 1 milj.

kr av Socialvetenskapliga forskningsrådet.

 Regeringen har i juni 1994 uppdragit åt Tolk- och översättarinstitutet och

Statens invandrarverk att tillsammans analysera frågor som rör tolktillgång och

behov av utbildningsinsatser.

4.3.4 Den sociala sektorn

Hösten 1979 tillsattes den svensk-finländska kommittén (SFINKS) i syfte att

förbättra de finskspråkiga invandrarnas situation inom den svenska hälso- och

sjukvården samt socialtjänsten. Enligt arbetsgruppens mandat, som fastställts av

den finländska och svenska regeringen, har kommittén att kartlägga de faktiska

problem som invandrarna, främst på grund av språksvårigheter, kan ställas inför

inom dessa sektorer. Härvid skall de finska barnens behov särskilt beaktas.

Mandatet föreskriver vidare att SFINKS äger rätt att inkomma med förslag till

regeringarna, berörda myndigheter och organisationer.

 SFINKS har till regeringarna överlämnat sex rapporter över sin verksamhet, den

senaste avseende verksamhetsperioden den 1 juli 1990 till den sista december

1992. Den svenska delegationen leds numera av statssekreteraren i

Socialdepartementet som ordförande.

 SFINKS har i olika sammanhang uppmärksammat myndigheterna på behovet av

finskspråkig service, bl.a. inom äldrevården.

 Socialstyrelsen har distribuerat särskild information och gått ut med särskild

inbjudan till de sverigefinska föreningarna om att starta egen barnomsorg.

Styrelsen har vidare lämnat stöd till olika förskoleprojekt i samarbete mellan

sverigefinska skolor.

 Styrelsen har vidare lämnat medel för vissa öppenvårdsprojekt i samarbete

bl.a. med Sverigefinska riksförbundet och därmed förstärkt finskspråkiga

patienters möjligheter att få vård på finska.

4.3.5 Finska språket inom Svenska kyrkan

Enligt 6:e avd., 23 kap. 2 § kyrkolagen skall Stiftssamfälligheterna "främja

församlingsarbete bland teckenspråkiga samt på finska, samiska och andra språk".

 Svenska kyrkans församlingsnämnd har det centrala ansvaret för det

finskspråkiga församlingsarbetet inom Svenska kyrkan. För detta arbete har

församlingsnämnden en särskild enhet med sex heltidsanställda.

Församlingsnämnden har också utsett en särskild delegation för det finskspråkiga

arbetet. Delegationen består av sju ledamöter och lika många ersättare.

 En finskspråkig materialtjänst förmedlar material från Finland till

församlingarna inom Svenska kyrkan. Nämnden har också låtit översätta Lilla

boken om kristen tro till finska med en upplaga på 33 000 ex. för distribution

till finskspråkiga församlingsmedlemmar.

 Svenska kyrkohandboken har översatts till finska och enligt kungörelse 1993:4

fastställts för Svenska kyrkans finskspråkiga gudstjänster och kyrkliga

förrättningar (vigsel, dop, begravning). Översättningsarbetet av Svenska

psalmboken till finska har enligt kyrkomötesbeslut 1992 inletts och beräknas

vara färdigt 1997.

 Svenska kyrkan har bara en finsk församling, Stockholms finska församling som

är verksam sedan 460 år. På stiftsnivå har 12 av de 13 stiften organiserat

arbete bland finsktalande medlemmar. Undantaget är Visby stift.

 Svenska kyrkan bedriver inte bara kyrklig utan också social verksamhet bland

sina finskspråkiga medlemmar. Uppskattningsvis når det finskspråkiga arbetet

årligen ca 200 000 finsktalande.

5 Europarådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk

Frågan om ett svenskt undertecknande av Europarådets konvention om regionala

språk och minoritetsspråk har aktualiserats i arbetsgruppen bl.a. genom

uppvaktningar av företrädare för den sverigefinska gruppen. Sverigefinska

organisationer hävdar att ett undertecknande av konventionen skulle stärka det

finska språket ställning i Sverige.

 Statsminister Carl[REDACTED_EFTERNAMN] framhöll i ett tal i oktober 1991 att "Sverige skulle

ha behov av en aktiv kulturbärande finsk befolkningsgrupp som i vår egen vardag

kunde förmedla till oss det bästa av finskt samhällsliv, samtidigt som den

utvecklade sin egen sverigefinska identitet".

 Språkliga och etniska minoriteters situation har blivit ett allt viktigare

tema i utrikespolitiska sammanhang och dessvärre ofta en källa till konflikter.

Sverige har ett starkt intresse av att verka för fred, säkerhet och demokrati i

Europa.

 Finska språket har under mycket lång tid talats i delar av Sverige, främst i

Tornedalen men också i andra delar av landet. Det finska språket har således

haft och bör ha en förankring i det svenska samhället som en del av vårt

gemensamma kulturarv.

 Europarådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk - i

fortsättningen kallade minoritetsspråk - som framför allt är att betrakta som en

kulturkonvention, har till syfte att skydda och utveckla "historiska"

minoritetsspråk. Konventionen innehåller inte bara bestämmelser som förbjuder

diskriminering vad gäller användandet av sådana språk utan förutsätter också

aktivt stöd för att språken skall överleva och utvecklas.

 Med minoritetsspråk avses i konventionen (artikel 1) ett språk som

traditionellt använts av den nationella befolkningen inom ett visst geografiskt

område och som används av en minoritet av befolkningen i landet. Användarna kan

vara i majoritet i ett område, men de behöver inte vara det för att

konventionens bestämmelser skall vara tillämpliga. Minoritetsspråket skall vara

ett annat språk än det officiella språket. Konventionen avser inte att skydda

vare sig dialekter eller invandrarspråk.

 Arbetsgruppen är medveten om att frågan om undertecknande av konventionen

berör såväl samiska som finska språkfrågor. Frågan om ett svenskt undertecknande

är av sådan karaktär att den inte ryms inom arbetsgruppens uppdrag.

6 Överväganden och förslag

Erfarenheter från andra länder visar att en grundläggande förutsättning för

bevarandet och utvecklandet av språk och kultur hos grupper med annat modersmål

än majoritetsbefolkningen är att sådana grupper ges möjlighet att bygga upp egna

institutioner främst inom utbildning och kultur. Samtidigt förutsätter detta

också en bred acceptans inom majoritetsbefolkningen för sådana strävanden. I

Sverige finns, enligt vår mening, goda förutsättningar för en sådan acceptans.

Detta bekräftas också av en opinionsundersökning som Sveriges Radios

finskspråkiga redaktion lät genomföra under våren 1994. Den svenskspråkiga

befolkningen har en i huvudsak positiv inställning till den finskspråkiga

befolkningen i Sverige. Detta baserar sig naturligtvis på de mycket nära

historiska banden mellan de båda länderna, men också på de senaste decenniernas

flyttningsrörelser som försett Sverige med en stor finsktalande befolkningsgrupp

spridd över hela landet.

 En förutsättning för att skapa en kulturbärande finsk befolkningsgrupp i

Sverige är att den sverigefinska gruppen har reella möjligheter att bygga upp

egna institutioner. Idag är det uppenbart att gruppen har den styrka som krävs

för att kunna ta initiativ till och driva sådana institutioner. Detta har inte

minst visat sig genom de sverigefinska skolor som redan startats och de planer

som finns på nya respektive på utbyggnad av befintliga. De finskspråkiga

folkhögskolorna har redan sedan länge fungerat som sådana institutioner.

 Samtidigt krävs att åtgärder vidtas för att höja det finska språkets status i

det svenska samhället. Detta gäller både mer allmänt och särskilt inom

skolområdet. Den särställning som finskan har i vårt samhälle måste komma till

uttryck i den dagliga verksamheten t.ex. inom skolan. Arbetsgruppen har mottagit

många oroande uppgifter om de svårigheter som möter den sverigefinska gruppen

när det gäller t.ex. finskspråkig förskoleverksamhet och

hemspråksundervisningen. Från många håll rapporteras att skolan inte uppfyller

det krav på samråd rörande denna undervisning som finns inskrivet i gällande

läroplan. I en del fall anses inte heller kommunerna uppfylla rimliga krav på

information till föräldrar och elever. Sammantaget leder detta till att elever

som har rätt till undervisning i finska och själva önskar det inte erbjuds sådan

trots att antalet elever, med god organisation av verksamheten, är tillräckligt

stort för att bilda undervisningsgrupper.

 Genom beslut som tagits av riksdagen under senare år har möjligheterna att

driva verksamheter med annan huvudman än det offentliga ökat. Detta gäller

främst inom omsorg och skola. Genom de förändringar som vidtagits vad avser

finansiering av alternativa driftformer, t.ex. den s.k. skolpengen, ges också

grupper som den sverigefinska reella möjligheter att utveckla egna

institutioner. Det finns enligt vår uppfattning inte nu anledning att vidta

ytterligare förändringar på detta område. Det är däremot väsentligt att

sverigefinska institutioner ges förutsättningar, främst vad avser de ekonomiska

villkoren, att planera sin verksamhet på lång sikt. Detta innebär att det är

mycket angeläget att spelreglerna på detta område inte ändras.

 Den Sverige-finska språknämndens arbete för att främja och utveckla det finska

språket i Sverige är av stort värde. Nämndens anslag har också ökats under

senare år. Det är emellertid angeläget att nämndens arbete når ut till en

bredare publik. Verksamheten kan därmed komma att utnyttjas av flera. Detta

förutsätter att nämnden på ett aktivare sätt söker sprida information om sin

verksamhet och de tjänster som erbjuds. Detta kan t.ex. ske genom medverkan i

press och etermedia. Även mer uppsökande verksamhet kan enligt vår mening vara

aktuellt.

 Det är också av stor betydelse att såväl språknämndens verksamhet som andra

uttryck för finskspråkigt kulturliv uppmärksammas av majoritetsbefolkningen. Det

är enligt vår uppfattning angeläget att t.ex. sverigefinska institutioner och

organisationer på ett aktivt sätt sprider kännedom om sin verksamhet och om

olika former av finskspråkig service till allmänheten. Självklart ligger

emellertid inte hela ansvaret för detta på de finsktalande själva. Ett stort

ansvar måste också tas av de myndigheter, institutioner och organisationer som

har eller ger stöd till finskspråkig verksamhet vad gäller att sprida kunskap om

detta till den finskspråkiga men också till den övriga befolkningen. Detta är i

realiteten en mycket central del i arbetet för att stärka det finska språkets

ställning i vårt land.

6.1 Skrivelse till riksdagen

Det finska språkets ställning i det svenska samhället är av stor betydelse för

den sverigefinska gruppens möjligheter att bevara och utveckla sin identitet.

Det finska språket har av hävd minoritetsstatus i delar av Sverige. Historiskt

är det finska språket en del av vårt kulturarv. Finska har "alltid" talats i

delar av det svenska riket.

 Genom en rad anordningar och genom stöd av olika slag markerar statsmakten

även idag denna särställning. Även i den svenska opinionen finns ett betydande

stöd för finska språkets särställning. Trots detta upplever företrädare för den

sverigefinska gruppen att det i många fall kan vara svårt att hävda denna

ställning när det handlar om mer konkreta åtgärder, ofta på lokal nivå. Det kan

handla om t.ex. bristande intresse från skolan att tillgodose behov av

undervisning. Det är enligt vår bedömning viktigt att kodifiera denna status.

 Vi föreslår därför att regeringen, i en särskild skrivelse till riksdagen,

anmäler och därmed bekräftar den särställning som finska språket åtnjuter i det

svenska samhället. Avsikten med en sådan skrivelse är, vilket också skulle

uppnås genom ett ställningstagande av riksdagen till skrivelsen, att ge

framförallt beslutsfattare på olika nivåer i det svenska samhället en mycket

tydlig signal. Det är väsentligt att behandlingen av frågor som rör den

sverigefinska gruppen och det finska språket därmed kan ges en mer likvärdig

behandling inom olika områden i vårt land.

6.2 Språkprov

Ett språks status avspeglar sig på många olika sätt, bland annat genom det värde

kunskaper i språket tillmäts i olika sammanhang. Det är viktigt att kunskaper i

finska värderas i alla de sammanhang i svenskt näringsliv, förvaltning, vård

osv. där sådana kunskaper utgör ett värdefullt inslag i verksamheten. Det gäller

i alla de företag som har ett betydande affärsutbyte med Finland och det gäller

i en rad olika offentliga verksamheter där servicen kan förbättras om det finns

tillgång till finskspråkig personal.

 Det är särskilt viktigt för individer med ett minoritetsspråk att kunna

verifiera sina kunskaper på ett sätt som tydliggör språkkunskapernas värde.

Samtidigt är det enligt vår uppfattning viktigt att markera att kunskaper i

finska inte bara har betydelse för den som har finsk bakgrund som vill hålla

sitt arv levande, utan är en tillgång för det svenska samhället och ett

plusvärde på arbetsmarknaden. Det är också detta som markeras i den nya

läroplanen för skolan, där finskan ges status av B-språk (prop. 1993/94:220,

bet. 1993/94:UbU1, rskr. 1993/94:82).

 För det finska språket gäller, framförallt genom vår närhet till Finland, att

det är viktigt att kunskaperna värderas i förhållande till den färdighetsnivån

som gäller för finskspråkiga som bor och lever i Finland. Samtidigt finns det

och kommer att finnas olika sätt att skaffa sig kunskaper i finska i Sverige.

Ett ökande antal elever kommer att ha genomgått tvåspråkig grundskola vid någon

av de sverigefinska skolorna. Andra kommer att ha deltagit i tvåspråkig

undervisning i kommunala skolor upp till årskurs 6. På en del orter kommer det

att vara möjligt att få undervisning i finska som B-språk. Ytterligare andra

kommer att ha deltagit i hemspråksundervisning som normalt bara omfattat några

få timmar i veckan.

 För några av de större europeiska språken gäller att man i Sverige kan genomgå

prov och erhålla diplom med giltighet i respektive land. Dessa språkprov har

betydelse såväl för att upprätthålla språkens status, ställning och

attraktionskraft i skolorna som för att upprätthålla kvalitet i undervisningen.

Genomgång av examen för erhållande av t.ex. Diplome approfondi de language

française (DALF) anordnas av Institut Français vid den Franska ambassaden i

Stockholm två gånger om året. En sådan examen innebär bl.a. att en student som

önskar studera vid franskt universitet inte behöver delta i några ytterligare

språktest.

 Vi föreslår att Skolverket ges i uppdrag att anordna språkprov i finska.

Sådana prov bör anordnas dels på grundskolenivå, dels på gymnasienivå. Avsikten

med sådana prov är att ge eleverna möjlighet att verifiera sina kunskaper.

Provet bör utformas så att det motsvarar den nivå som krävs för fortsatta

studier på gymnasie- resp. universitetsnivå i Finland och utformas i två

varianter, en för elever med finska som modersmål och en för elever med svenska

som modersmål.

6.3 Studerandeutbyte

Sedan ca 30 år har det finska undervisningsministeriet finansierat en

stipendieverksamhet för finska gymnasieelever. Dessa har kunnat tillbringa en

period, mellan 1 och 4 veckor i Sverige. Genom Föreningen Norden har

värdfamiljer och värdskolor i Sverige rekryterats. Mellan 80 och 100 elever har

deltagit i denna verksamhet årligen. Det skulle vara av stort värde för elever i

svensk gymnasieskola att få motsvarande möjligheter. En vistelse i Finland med

inkvartering i en värdfamilj och med möjlighet att delta i undervisningen i

finsk gymnasieutbildning skulle ge såväl elever med som utan finsk bakgrund

stora möjligheter att fördjupa sin kunskap om Finland och i finska. För att

utveckla en sådan verksamhet föreslår vi att regeringen beslutar anslå 200 000

kronor för detta ändamål och att en överenskommelse träffas med Föreningen Nor-

den så att föreningen åtar sig att svara för organisation av en sådan

utbytesverksamhet omfattande mellan 25 och 50 elever per år.

 Enligt vår bedömning kommer ett stipendiesystem, som här föreslagits, att

tillsammans med andra ordningar för utbytesverksamhet t.ex. Nordplus, att öka

intresset för det finska språket. Ett ökande antal elever kan därmed också

stimuleras att välja finska som B-språk. Systemet bidrar därmed till att höja

det finska språkets status i Sverige.

6.4 Finskspråkig undervisning i grundskolan

Även om den sverigefinska gruppen har möjlighet att starta egna skolor på många

håll kommer det dock fortsättningsvis att finnas stort behov av finskspråkig

undervisning i form av hemspråksklasser och andra former av undervisning i

finska i det offentliga skolväsendet. Finskans ställning kräver också, enligt

vår mening, en särskild behandling i dessa avseenden. Det bör lokalt göras

betydande ansträngningar för att kunna erbjuda undervisning av hög kvalitet både

på och i finska. Vi föreslår därför att regeringen ger Skolverket i uppdrag att

sprida information om de möjligheter och goda exempel som finns av undervisning

i och på finska. Sådan information bör utgå både till skolhuvudmännen och till

föräldrar och elever. Våren 1993 utgavs, på initiativ från det finsk-svenska

utbildningsrådet, en informationsskrift Modersmål Fadersmål Finska som utgör ett

bra exempel på information till bl.a. föräldrar. Skriften utgavs och spreds i

samverkan mellan Skolverket och Sverigefinska riksförbundet.

 Det klara ställningstagande som regeringen, efter förslag från arbetsgruppen,

gjorde i En ny läroplan (prop. 1992/93:220) beträffande möjligheterna att ge

undervisning i finska inom ramen för språkvalet måste förverkligas. Detta ger

det finska språket, i förhållande till svenskspråkiga elever, i princip samma

status i svensk skola som tyska, franska och spanska. Det ger svenskspråkiga

elever, inklusive i Sverige bosatta finlandssvenska, möjlighet att läsa finska

som B-språk. I Skolverkets uppdrag avseende information om möjligheter till

undervisning i och på finska i den svenska skolan bör därför också ingå att

stimulera skolhuvudmännen att anordna sådan undervisning.

 Inom ramen för PUFF har, som tidigare nämnts, tvåspråkig undervisning

bedrivits också på högstadiet. Detta har i flera fall visat sig framgångsrikt,

vilket bland annat framgår av den utvärdering av verksamheten som Skolverket

genomför. Det är mycket angeläget att denna försöksverksamhet får fortsätta att

utvecklas och att man på flera håll prövar denna modell för att förbättra

undervisningen för finskspråkiga elever. Vi föreslår därför att regeringen

beslutar att ge kommunerna rätt att inrätta tvåspråkiga klasser för

finskspråkiga elever i hela grundskolan. Regeringen bör såsom gäller för

hemspråksklasser på låg- och mellanstadiet fastställa en ramtimplan.

6.5 Högre utbildning

Genom beslut av regeringen i maj 1994 undertecknade Sverige en överenskommelse

med de övriga nordiska länderna om tillträde till högre utbildning. Genom denna

överenskommelse får studenter från de olika länderna tillträde till högre

utbildning i de övriga länderna på samma villkor som gäller för sökande från det

egna landet. Dessa förbättrade möjligheter för studenter från bl.a. Finland att

få tillträde till utbildning vid universitet och högskolor i Sverige ställer

dessa inför nya utmaningar. Att ha tillgång till kompetens i finska blir därmed

en mycket positiv faktor. Enligt vår mening är det därför angeläget att framför

allt de universitet och högskolor som har institutioner i finska/finsk-ugriska

språk utvecklar dessa för att kunna möta en ökad efterfrågan på undervisning

både i och på finska.

 Det är, enligt vår uppfattning, viktigt att i detta sammanhang peka på ett

förslag väckt av Academia Tornedaliensis. Akademin har begärt tillstånd att

genomföra prov och utfärda examensbevis i tornedalsfinska (meän kieli). De

kurser som avses igångsättas vid Tornedalens folkhögskola kommer att i första

hand rekrytera kursdeltagare på nordisk basis - främst från Finland, Norge och

Sverige. Akademien har tillgång till den kompetens som krävs för att kunna

bedriva akademiska språkkurser. Vi föreslår att regeringen ger akademien detta

tillstånd.

 Inom lärarutbildningsområdet finns, som tidigare redovisats, ett samarbete

mellan Sverige och Finland inom ramen för det Finsk-svenska utbildningsrådet.

Det är angeläget att information om de kurser som ordnas ges ökad spridning.

Både inom ramen för detta samarbete och på de institutioner som arbetar med

lärarutbildning måste också frågan om de utbildningsbehov som det ökade antalet

sverige-finska skolor ger upphov till uppmärksammas. Detta gäller naturligtvis

både grundutbildning och fortbildning.

6.6 Radio m.m.

Inom Sveriges Radio AB har en av radiochefen tillsatt intern utredning om

möjligheterna att starta en finskspråkig kanal nyligen redovisats för

radioledningen. Idégruppen har enligt uppgift (i programbolagets perso-

naltidning) konstaterat att projektet har förutsättningar att förverkligas när

det nya digitala sändarsystemet börjar användas. Den nya tekniken ger plats för

många fler radiokanaler än dagens sändningsteknik. Det finns olika uppgifter om

när det nya systemet kan införas. En förutsättning för lyssnare är att

hushållsapparater för mottagning av digitala sändningar kommer ut på marknaden

och kan tillhandahållas till en rimlig kostnad. En bedömning är att detta kan

ske tidigast år 1996. Den potentiella lyssnarkretsen uppgår enligt idégruppens

uppskattning till 300 000-400 000 personer.

 Den av idégruppen föreslagna kanalen är tänkt som en aktualitets- och

sällskapsradio under dagtid och sända nyheter under 20 procent av

sändningstiden. Kanalen skall enligt förslaget sända dygnet runt med en viss del

samsändning med YLE. En del av programmen skall produceras av

lokalredaktionerna, en del av redaktionen i Stockholm. Vidare skall kanalen - om

den förverkligas - sända 45-50 procent musik, varav 70 procent finsk. Sport,

barn- och ungdomsprogram, sverigefinsk kultur och underhållning skall ingå i

programutbudet. Samarbete skall ske med YLE i Finland, som visat stort

tillmötesgående.

 Arbetsgruppen för finska språkets ställning i Sverige är medveten om att

beslut om en finskspråkig kanal måste vara Sveriges Radios eget beslut.

Arbetsgruppen vill dock konstatera att införande av en finskspråkig

fullservicekanal skulle i hög grad vara ägnat att stärka det finska språkets

ställning i Sverige på minst två sätt. Dels skulle en heltäckande radioservice

självfallet bättre betjäna de tänkta lyssnarna. Dels skulle det visa för den

svenska allmänheten att de finskspråkiga lyssnarna är en så betydande del av den

svenska befolkningen att den bedöms ha behov av egen och omfattande

radioservice.

 I det fall riksdag och regering vill ålägga Sveriges Radio AB att införa en

finskspråkig kanal kan detta ske tidigast fr.o.m. den 1 januari 1997 då ett nytt

avtal skall träda i kraft.

 Den digitala tekniken ökar också möjligheterna till sändningar av television.

Detta kan förbättra möjligheterna att bl.a. sprida grannlands-TV, däribland

finländska TV-kanaler. Saken har uppmärksammats i Nordiska Ministerrådet efter

initiativ av den svenska regeringen i samband med Nordiska rådets session i Oslo

mars 1992. Ministerrådet arbetar också för att lösa upphovsmannarättsliga

problem. Ett positivt resultat som frukt av detta arbete kan få stor betydelse

för det finska språkets ställning i Sverige.

Ministeri Per[REDACTED_EFTERNAMN]

Koulutusministeriö

Vuoden 1993 toukokuussa asetettiin työryhmä suomen kielen aseman vahvistamiseksi

Ruotsissa. Tämä työryhmä jättää nyt raporttinsa. Siinä käsitellään suomen kielen

asemaa Ruotsissa historian valossa viimeisten 500 vuoden aikana.

Historiallisesta osasta vastaa professori Erling Wande, jolle haluamme esittää

kiitoksemme.

 Sen lisäksi annetaan yleiskuva eri tukimuodoista ja järjestelyistä, joita

Ruotsissa on nykyisin suomen kielen hyväksi.

 Tätä taustaa vasten analysoidaan mitä toimenpiteitä tarvitaan.

Tukholmassa kesäkuussa 1994

Odd Eiken Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

Leena Sparring /Peter[REDACTED_EFTERNAMN]

Sisällys

1 Tehtävä................................... 49

2 Tiivistelmä kannanotoista ja ehdotuksista. 50

3 Hiukan suomen kielen historiasta Ruotsissa 52

3.1 Suomi uskonnon kielenä.................. 52

3.2 Maallinen suomenkielinen kirjallisuus... 54

3.3 Suomen kieli koululaitoksessa........... 56

3.4 Suomi yliopistoissa..................... 66

3.5 Suomenkielisyyden levinneisyys Ruotsissa 67

4 Nykytilanne............................... 71

4.1 Opetusalan järjestelyt.................. 71

 4.1.1 Julkinen koululaitos.............. 71

 4.1.2 Ruotsinsuomalaiset koulut......... 72

 4.1.3 Kansansivistys.................... 73

 4.1.4 Yliopistot ja korkeakoulut........ 73

4.2 Kulttuuri ja viestimet.................. 73

 4.2.1 Suomalainen teatteri.............. 73

 4.2.2 Kirjastotoiminta.................. 74

 4.2.3 Ruotsalaissuomalainen kulttuurira-

 hasto............................. 74

 4.2.4 Ruotsinsuomalaisten ja Ruotsissa

 asuvien suomenruotsalaisten ar-

 kisto............................. 75

 4.2.5 Ruotsinsuomalainen kielilautakunta 75

 4.2.6 Radio ja televisio................ 75

 4.2.7 Lehdet ja aikakauslehdet.......... 76

 4.2.8 Kirjallisuus...................... 77

4.3 Muuta................................... 77

 4.3.1 Valtion tuki ym. suomalaisille

 siirtolaisille.................... 77

 4.3.2 Tiedotuslehdet ym................. 78

 4.3.3 Tulkkikysymyksiä.................. 78

 4.3.4 Sosiaalinen sektori............... 79

 4.3.5 Suomen kieli Ruotsin kirkossa..... 79

5 Euroopan neuvoston alueellisia kieliä ja

 vähemmistökieliä koskeva sopimus.......... 81

6 Kannanottoja ja ehdotuksia................ 82

6.1 Kirjelmä valtiopäiville................. 83

6.2 Kielitutkinto........................... 83

6.3 Opiskelijavaihto........................ 84

6.4 Suomenkielinen opetus peruskoulussa..... 85

6.5 Korkeampi koulutus...................... 86

6.6 Radio ym................................ 86

1 Tehtävä

Hallitus päätti 13. toukokuuta 1993 antaa koulutusministerille tehtäväksi

asettaa työryhmä suomen kielen aseman vahvistamiseksi Ruotsissa. Työryhmän

puheenjohtajaksi nimitettiin valtiosihteeri Odd Eiken Koulutusministeriöstä

(Utbildningsdepartementet). Jäseniksi nimitettiin pohjoismaisen yhteistyön

valtiosihteeri Anders[REDACTED_EFTERNAMN] ja ministeriösihteeri Leena Sparring

Kulttuuriministeriöstä (Kulturdepartementet). Ryhmän sihteeri on ollut

ministeriösihteeri Peter[REDACTED_EFTERNAMN] Koulutusministeriöstä.

 Tehtävä syntyi tarpeesta määritellä selvemmin suomen kielen erityisasema

Ruotsissa. Tätä tarvetta ovat ilmentäneet mm. ruotsinsuomalaisen ryhmän

edustajien esittämät vaatimukset kulttuuriautonomiasta, vähemmistöasemasta,

siirtolaiskäsitteen hylkäämisestä ja suomen kielen opetuksen sekä suomen

kielellä annettavan opetuksen takaamisesta kaikille suomenkielisille oppilaille.

 Kysymystä siirtolaispolitiikan rajoista ja siirtolaiskäsitteestä pohditaan

siirtolais- ja pakolaiskomiteassa (dir. 1993:1). Nyky-yhteiskunnassahan

käsitettä siirtolainen käytetään melko laajalti, myös esimerkiksi niistä

lapsista, jotka ovat syntyneet Ruotsissa ja jotka jopa ovat Ruotsin kansalaisia.

Komitean tehtävänä on valaista myös erityisesti toimenpiteitä, joita

ruotsinsuomalainen ryhmä saattaa tarvita. Siksi työryhmä ei ole puuttunut

siirtolaiskäsitteesen, vaan on kohdistanut työnsä kielen asemaan yhteiskunnan

eri alueilla ja ruotsinsuomalaisen kulttuurin kehittämiseen, sen tukimuotoihin

ja sitä kohtaaviin esteisiin.

 Työryhmä on lähinnä käsitellyt suomen kielen asemaa koululaitoksessa ja

kulttuurin alalla. Lähtökohtana on ollut selvittää, millä tavoin valtiovalta voi

auttaa ruotsinsuomalaista ryhmää vahvistamaan ja kehittämään ruotsinsuomalaista

kulttuuria omin voimin.

 Työ on tehty ministeriöiden sisäisenä työryhmänä. Ryhmän jäsenet ovat

tavanneet suomenkielisen ryhmän edustajia, osallistuneet konferensseihin ja

ottaneet vastaan kirjelmiä sekä yksityishenkilöiltä että ruotsinsuomalaisilta

järjestöiltä ja laitoksilta.

2 Tiivistelmä kannanotoista ja ehdotuksista

Suomen kielen asemalla Ruotsin yhteiskunnassa on suuri merkitys ruotsinsuomala-

iselle ryhmälle ja sen mahdollisuuksille kehittää identiteettiään. Suomen

kielellä on vanhastaan vähemmistöasema eräissä Ruotsin osissa. Historiallisesti

suomen kieli on kultuuriperintöömme kuuluva osa. Suomea on "aina" puhuttu

Ruotsin valtakunnan eräissä osissa.

 Kulttuuria säilyttävän ja kehittävän suomenkielisen väestöryhmän luominen Ruo-

tsiin edellyttää siis, että ruotsinsuomalaiselle ryhmälle annetaan

mahdollisuudet perustaa omia instituutioita. Nykyisin on ilmeistä, että

ruotsinsuomalaisella ryhmällä on tarvittava voima voidakseen tehdä aloitteita

sellaisista instituutioista, perustaa ja ylläpitää niitä.

 Samalla vaaditaan toimia suomen kielen arvostuksen kohottamiseksi Ruotsin yht-

eiskunnassa. Suomen kielen erityisaseman täytyy ilmetä jokapäiväisessä toiminn-

assa, mm. koulussa. Niille oppilaille, joilla on oikeus suomen kielen opetukseen

ja jotka itse haluavat sitä, tulee tarjota opetusta, jos oppilasmäärä riittää

opetusryhmien muodostamiseen.

 Valtiopäivien viime vuosina tekemät päätökset ovat lisänneet mahdollisuuksia

perustaa ja ylläpitää laitoksia, joilla on muu kuin julkinen toimeksiantaja.

Olennaista on, että ruotsinsuomalaisille laitoksille annetaan edellytykset,

varsinkin taloudelliset ehdot, toiminnan pitkäjänteiseen suunnitteluun. Tällä

alalla täytyy siis noudattaa pitäviä pelisääntöjä.

 Varsin merkityksellistä on myös, että enemmistöväestö panee merkille kaikki

suomenkielisen kulttuurielämän ilmaukset. On tärkeää, että esimerkiksi

ruotsalais-suomalaiset laitokset ja järjestöt levittävät aktiivisesti tietoa

toiminnastaan ja erilaisista suomenkielisistä palvelumuodoista sekä

suomenkieliselle että ruotsinkieliselle yleisölle. Myös viranomaisilla,

laitoksilla ja järjestöillä, joilla on suomenkielistä toimintaa tai jotka

tukevat sitä, on suuri vastuu siitä, että toiminnasta tiedotetaan sekä siitä

kiinnostuneille että muulle väestölle.

 Ehdotamme, että hallitus jättää valtiopäiville erityisen kirjelmän, jossa se

tuo julki suomen kielen Ruotsin yhteiskunnassa nauttiman erityisaseman ja siten

vahvistaa sen. On hyvin tärkeää, että ruotsinsuomalaista ryhmää ja suomen kieltä

koskevia kysymyksiä käsitellään tasaveroisemmin maan eri alueilla.

 Ehdotamme, että Kouluvirastolle (Skolverket) annetaan tehtäväksi järjestää

suomen kielen kielikokeita. Näitä kokeita tulee järjestää sekä peruskoulu- että

lukiotasolla. Kokeiden tarkoitus on antaa oppilaille mahdollisuus

opinnäytteeseen ja todistukseen suomen kielen taidostaan. Koe tulee laatia niin,

että se vastaa samaa tasoa, joka Suomessa vaaditaan lukio- ja yliopistotason

jatkokoulutukseen. Kokeesta pitää laatia kaksi vaihtoehtoa, joista toinen on

niille oppilaille, joiden äidinkieli on suomi, toinen ruotsia äidinkielenään

puhuville.

 Ehdotamme, että lukion oppilaiden Suomessa oleskelua varten luodaan

stipendijärjestelmä saman mallin mukaan, jota jo 30 vuotta on sovellettu

suomalaisten oppilaiden Ruotsissa oleskelussa. Oleskelu Suomessa isäntä-

perheeseen majoitettuna ja mahdollisuus osallistua suomalaiseen lukiokou-

lutukseen antaisi sekä suomalaisen taustan omaaville että muille oppilaille

hyvät mahdollisuudet syventää tietojaan Suomesta ja parantaa suomen kielen

taitoaan.

 Ehdotamme myös, että Kouluvirastolle annetaan tehtäväksi levittää tietoa

niistä mahdollisuuksista ja hyvistä esikuvista, joita on suomenkielisestä

opetuksesta ja suomen kielen opetuksesta. Tätä tietoa tulee antaa sekä koulujen

päämiehille että vanhemmille ja oppilaille. Kouluviraston tehtävään tulee myös

kuulua kannustaa koulutoiminnasta vastaavia päämiehiä järjestämään suomen kielen

opetusta kielivalinnan puitteissa. Se antaa ruotsinkielisille oppilaille,

Ruotsissa asuvat suomenruotsalaiset mukaanlukien, mahdollisuuden lukea suomea

B-kielenä.

 Ehdotamme, että hallitus päättää antaa kunnille oikeuden perustaa

kaksikielisiä luokkia suomenkielisille oppilaille koko peruskoulussa.

Hallituksen tulee vahvistaa puitetuntisuunnitelma samoin kuin on tehty ala- ja

keskiasteella kotikielisillä luokilla.

 Toteamme, että muiden pohjoismaiden kanssa tehty sopimus, joka antaa

ylioppilaille mahdollisuuden päästä korkeampiin opintoihin kaikissa

pohjoismaissa, asettaa Ruotsin yliopistoille ja korkeakouluille uusia haasteita.

Suomen kielen pätevyydestä tulee näin ollen hyvin myönteinen tekijä. Mielestämme

on siksi tähdellistä, että varsinkin ne yliopistot ja korkeakoulut, joissa on

suomen kielen tai suomalais-ugrilaisten kielten laitoksia, kehittävät niitä

voidakseen vastata lisääntyvää suomen kielen ja suomenkielisen opetuksen

kysyntää.

 Ehdotamme, että Academia Tornedaliensis saa luvan järjestää kokeita ja antaa

tutkintotodistuksia Tornionlaakson suomessa (meän kielessä). Kursseille, joita

aiotaan käynnistää Tornionlaakson kansankorkeakoulussa, hankitaan osanottajia

pohjoismaista, lähinnä Suomesta, Norjasta ja Ruotsista. Akatemiassa on riittävä

pätevyys yliopistotason kielikurssien järjestämiseen.

 Työryhmä toteaa, että suomenkielisen täyden palvelun kanavan käynnistäminen

Ruotsin radiossa, jota ohjelmayhtiön sisäinen idearyhmä on ehdottanut,

vahvistaisi suuresti suomen kielen asemaa Ruotsissa vähintään kahdella tavalla.

Toisaalta täysin kattava radiopalvelu palvelisi luonnollisesti paremmin

kuuntelijoita, toisaalta se osoittaisi ruotsalaiselle yleisölle, että

suomenkieliset kuuntelijat ovat niin merkittävä Ruotsin väestön osa, että heillä

katsotaan olevan tarve saada omaa ja laajaa radiopalvelua. Sellainen hanke voisi

toteutua samanaikaisesti kun uusi digitaalinen lähetystekniikka otetaan

käyttöön. Mikäli valtiopäivät ja hallitus haluavat velvoittaa Ruotsin Radion

(Sveriges Radio AB) käynnistämään suomenkielisen kanavan, tämä voi tapahtua

aikaisintaan 1. tammikuuta 1997, jolloin uusi sopimus tulee voimaan.

 Työryhmä toteaa edelleen, että digitaalitekniikka lisää myös televisio-

lähetysten mahdollisuuksia. Näin voidaan parantaa mahdollisuuksia lähettää

naapurimaiden, mm. Suomen televisiokanavien, lähetyksiä. Tähän on kiinnitetty

huomiota Pohjoismaiden ministerineuvostossa Ruotsin hallituksen aloitteesta

Pohjoismaiden neuvoston Oslon istunnossa vuoden 1992 maaliskuussa.

Ministerineuvosto pyrkii myös ratkaisemaan tekijänoikeuskysymykset. Jos tästä

työstä syntyy myönteinen tulos, sillä voi olla hyvin suuri merkitys suomen

kielen asemalle Ruotsissa.

3 Hiukan suomen kielen historiasta Ruotsissa

Kun Kustaa Vaasa toteutti luterilaisen uskonpuhdistuksen Ruotsissa vuonna 1527,

tämä johti siihen, että ei vain ruotsi, vaan myös suomi korvasi latinan kirkko-

ja saarnakielenä. Tukholmassa saarnattiin suomen kielellä aikaisemmin kuin

Turussa, joka oli Ruotsi-Suomen valtakunnan suomenkielisen valtakunnanpuoliskon

keskuspaikka. Tukholmassa oli merkittävä suomenkielinen vähemmistö ja Tukholman

suomalaisen seurakunnan olemassaolo mainitaan ensimmäisen kerran vuodelta 1533

säilyneissä asiakirjoissa.

 Myös Tukholman linnassa puhuttiin suomea, ei pelkästään palvelijoiden tai

linnan pajan seppien kesken, vaan myös hovissa. Kustaa Vaasan mielestä oli

tärkeää, että hänen poikansa oppisivat suomea, ja kun hän tiedusteli pojalleen

Eerikille, sittemmin Eerik XIV, kurittajaa eli opettajaa, Martti Luther

suositteli kuninkaalle lähettämässään kirjeessä yhtäältä pommerilaista

aatelismiestä Georg Normania, toisaalta Mikael Agricolaa, joka on tullut jäl-

kimaailmalle tutuksi Suomen uskonpuhdistajana ja suomen kirjakielen luojana. Op-

iskelija Agricolasta, jota Luther kuninkaalle osoittamassaan kirjeessä kutsui

"pojaksi ja Teidän Ruotsistanne kotoisin olevaksi maanmieheksi", uskonpuhdistaja

antoi seuraavan arvion: Hän on tosin vielä varsin nuori, mutta hänen opinnäytte-

ensä, lahjakkuutensa ja elämäntapansa ovat esimerkillisiä.

 Agricola kävi itsekin kirjeenvaihtoa Kustaa Vaasan kanssa useita kertoja, mm.

opiskellessaan Wittenbergissä Lutherin ja tämän virkaveljen Philipp

Melanchthonin oppilaana. Eräästä kirjeestä ilmenee myös, että hän lähetti oman

suomenkielisen aapiskirjansa (Abckiria) lahjaksi prinssi Eerikille.

Vaasa-prinssien suomen kielen opettajaksi palkattiin kuitenkin yksi Agricolan

Wittenbergin opiskelutovereista, Martti Teitti, joka samoin kuin Agricola, oli

kotoisin Pernajasta Itä-Uudeltamaalta. Agricola itse sai muita,

uskonpuhdistukselle ja suomen kielen kehitykselle tärkeämpiä tehtäviä.

3.1 Suomi uskonnon kielenä

Uskonpuhdistus teki tärkeäksi uskonnollisten kirjojen julkaisun molemmilla

kansankielillä, suomeksi ja ruotsiksi. Uskonnollisesta kielestä kehittyi

vähitellen myös ensimmäinen standardisoitu ruotsin kieli, valtakunnallinen

ruotsin kieli, "riikinruotsi", josta tuli virallinen kieli koko valtakunnassa.

Melkein samanaikaisesti valtakunnanruotsin kanssa kehittyi myös standardisuomi.

Mikael Agricola (noin 1510-1557) oli, niin kuin mm. hänen Kustaa Vaasalle

lähettämistään kirjeistä ilmenee, alkanut kääntää jo Wittenbergissä Uutta

testamenttia suomeksi, ja tämä työ, Se Wsi Testamenti, valmistui Turussa 1547.

Seuraavana vuonna se julkaistiin Tukholmassa samoin kuin useat muutkin

suomenkieliset painotuotteet. Sen jälkeen Tukholmasta tuli monien

suomenkielisten julkaisujen, sekä uskonnollisten että maallisten, painatus- ja

kustannuspaikkakunta, ja se säilyi sellaisena pitkälle 1800-luvulle, vielä

senkin jälkeen kun Ruotsi oli menettänyt Suomen vuosien 1808-1809 sodassa

Venäjää vastaan ja vaikka Turkuun oli perustettu kirjapaino 1600-luvulla.

 Koko Raamattu, Biblia, Se on Coco Pyhä Ramatu, ilmestyi suomennettuna ensim-

mäistä kertaa vuonna 1642. Kirja oli suurikokoinen ja ulkoasultaan ylellinen

eikä siitä siksi koskaan tullut mitään kansanraamattua. Kaarle XI:n käskystä

päätettiin siksi painattaa koko suomenkielinen raamattu uudelleen huomattavasti

pienemmässä koossa ja painoasultaan yksinkertaisempana, jotta mm. sotaväki ja

kenttäpapit voisivat helpommin käyttää sitä. Tämä Kaarle XI:n sotaraamatuksi

nimitetty versio ilmestyi 1685. Myöhemmistä raamatunsuomennoksista tunnetuin on

Antti Lizeliuksen käännös vuodelta 1776. Se on toiminut ainoana virallisena suo-

menkielisenä raamatunkäännöksenä aina 1930-luvulle saakka myös Ruotsissa

suomenkielisessä hengellisessä elämässä.

 Keski-Ruotsin metsäsuomalaisille ei ole ollut mitään säännöllistä kirkollista

palvelua suomen kielellä samalla tavoin kuin Tornionlaaksossa (ks. edempää),

mutta on olemassa tietoja siitä, että pitäjissä, joissa asui paljon

suomenkielisiä, tämä otettiin joskus huomioon ja että niissä esiintyi erilaisia

suomenkielisiä kirkollisia toimituksia. Joillain tahoin on järjestetty

jokseenkin säännöllisesti suomenkielisiä jumalanpalveluksia. Ainakin yhdessä

tapauksessa 1600-luvulla suomen kielellä on ollut myös merkitystä ansiona ja

Hasselassa Hälsinglandissa se on ratkaissut pappisviran nimityksen suomalaisten

jälkeläisen hyväksi. Myös Västmanlandin suomalaismetsissä nimitettiin pariin

otteeseen suomenkielentaitoisia pappeja, jotka todennäköisesti olivat

suomalaisten jälkeläisiä, ja myös muualla Bergslagenissa oli ajoittain suomea

osaavia pappeja. Tässä suhteessa asiat näyttävät olleen huonoimmin Vermlannissa,

alueella, jossa suomenkielinen väestö oli lukuisin.

 Vuoden 1809 jälkeen suomi säilyi uskonnon kielenä Tornionlaaksossa sekä

matalakirkollisessa, lestadiolaisessa herätysliikkeessä että valtionkirkossa.

Rajaseurakuntien papeilta vaadittiin kaksikielisyyttä, koska

jumalanpalveluskieli oli sopeutettava vallitseviin väestöoloihin. Suomen kielen

asema arkikielenä varsinkin maaseudulla oli kiistaton, mutta ilmeisesti kieli

oli etenkin vuonna 1842 perustetussa Haaparannan kaupungissa yhteiskunnallinen

raja herrasväen ja palvelijoiden välillä. Vanhassa Alatornion (Nedertorneå)

seurakunnassa, joka vuoden 1809 rauhansopimuksen jälkeen oli puolittunut, suomi

oli edelleenkin kirkonkieli aina 1830-luvulle saakka, jolloin silloisen

Haaparannan kauppalan ruotsinkielinen väestö vaati, että myös ruotsia

alettaisiin käyttää. Tuloksena oli, että tuomiokapituli määräsi pidettäväksi

ruotsinkielisen pääjumalanpalveluksen kerran kuussa ja ruotsinkielisiä juma-

lanpalveluksia suurempien pyhien yhteydessä.

 Tornionlaaksossa kokonaisuudessaan kehitys on johtanut siihen, että ruotsi on

tullut yhä yleisemmäksi kirkossa ja muussa hengellisessä elämässä, mutta myös

suomen kielellä on säännöllisesti pidetty jumalanpalveluksia ja suoritettu muita

kirkollisia toimituksia. Näin tehdään edelleenkin varsin yleisesti. Ruotsalaiset

teologianopiskelijat, jotka ovat halunneet opetella suomea, ovat Luulajan

hiippakunnan kautta voineet saada edullisia stipendejä, jos he ovat sitoutuneet

palvelemaan joitakin vuosia Tornionlaakson kaksikielisissä seurakunnissa. Myös

Pohjois-Ruotsin saamelaisille suomi on aina meidän päiviimme saakka ollut lingua

sacra. Sekä lestadiolainen herätysliike että Ruotsin kirkko ovat julkaisseet

lukuisia uskonnollisia kirjoja suomeksi. Klassisia ovat ennen kaikkea Lutherin

ja Lars Levi Laestadiuksen suomenkieliset postillat. Luulajan hiippakunta on

vastannut mm. Ruotsin eri virsikirjapainosten suomenkielisten versioiden

julkaisusta.

 Toisen maailmansodan jälkeinen muuttoliike Suomesta on vaikuttanut siihen,

että suomenkielinen kirkollinen toiminta on levinnyt maan muihinkin osiin, ja

suomenkielisiä pappeja työskentelee Ruotsin valtionkirkon palveluksessa monilla

paikkakunnilla. Vuonna 1952 Ruotsin kirkko palkkasi ensimmäisen suomenkielisen

papin Etelä-Ruotsiin ja hän sai tehtäväkseen toimia Skaran hiippakunnassa

varsinkin siellä asuvien inkeriläisten keskuudessa.

 Helluntailiike on suurin vapaakirkollinen ryhmä, jolla on suomenkielistä

toimintaa. Myös Jehovan todistajissa on suomenkielisiä. Ortodoksit ovat

liittyneet Ruotsin suomalaiseen ortodoksiseen seurakuntaan, joka perustettiin

vuonna 1958. Seurakunnalla on kirkkoherra ja sen kirkollinen keskus on

Tukholmassa. Monet ortodokseista ovat inkeriläisiä tai karjalaisia.

3.2 Maallinen suomenkielinen kirjallisuus

Oikeudenkäyntikaaren kaikkia tuomioita koskeva määräys, jonka mukaan niissä ei

saa vedota ulkomaiden lakeihin eikä vieraisiin kieliin, tulkittiin pitkään

siten, että suomi oli vieras kieli, joka ei voinut tulla kysymykseen hallinnossa

tai virastoissa. Ruotsin siviilihallinnosa virkamiehiltä ei vaadittu samaa

kaksikielisyyttä kuin kirkossa, mutta sitä vastoin tulkinta oli pakollinen

Ruotsin siviilihallinnosa kaikissa julkisissa toimituksissa 1500-luvulta

lähtien. Oikeudenkäynnit, verollepanot, henkikirjoitukset, perinnönjaot,

pesänselvitykset sekä kuulutusten ja julkisten kirjelmien esitykset piti

tapahtua suomeksi tulkitsemalla. Kaikki pitäjänkokousten pöytäkirjat

kirjoitettiin vaadittuun tapaan ruotsiksi, mutta ennen kuin pöytäkirja

tarkistettiin, asiakirja oli tulkittava myös suomeksi kokouksessa läsnäoleville.

 Västerbottenin läänin, joka silloin käsitti myös nykyisen Norrbottenin läänin,

maaherra oli jo 1760-luvulla ehdottanut, että kokoelma lakeja ja asetuksia

julkaistaisiin myös suomenkielisenä käännöksenä niiden Ruotsin alamaisten

hyödyksi, jotka puhuivat tai lukivat pelkästään suomea. Vasta runsaat sata

vuotta myöhemmin, kun Ruotsi jo aikoja sitten oli menettänyt Suomen, mutta sillä

oli suomenkielistä väestöä Tornionlaaksossa ja pienemmässä määrin myös

Taalainmaan ja Vermlannin suomalaismetsissä, ehdotus otettiin käsiteltäväksi

Norrbottenin lääninhallituksen hakemuksessa. Kokoelma julkaistiin vuonna 1873 ja

se sisälsi lakeja ja asetuksia kunnallishallinnosta, henkikirjoituksesta,

kihlakunnanoikeudesta, rikoslaista, kirkkolaista, palkollissäädöksestä,

tilusjaosta, lainhuudatuksesta, köyhäinhoidosta, metsästyksestä ja kalastuksesta

(rajajokena toimivassa Tornionjoessa). Sitä painettiin tuhat kappaletta, joista

suurin osa toimitettiin Luulajan lääninhallitukseen virkamiehille ja kunnan-

hallituksille jaettavaksi.

 Jo paljon aikaisemminkin käännettiin ja julkaistiin lainopillisia tekstejä

suomeksi. Todennäköisesti ensimmäisen lakitekstin suomennoksen teki Tukholman

suomalaisen seurakunnan pappi, herra Martti (Martinus Olai), joka käänsi

Kristoferin maanlain suomeksi 1500-luvun puolivälissä. Kirkkoherra Ljungo

Tuomaanpoika suomensi kaupunkilain vuonna 1609. Ensimmäiset suomen kielelle

käännetyt asetustekstit käsittelivät hyvin konkreettisia asioita, kuten rahvaan

kuskaamisvelvollisuutta, kymmenyksiä ja sotaväen määräyksiä. 1700-luvun alusta

lähtien asetustekstien käännökset ja muut julkiset painotuotteet painettiin

Tukholmassa ja Tukholman kansliakollegio katsoi välttämättömäksi palkata suo-

menkielisiä kääntäjiä. Näitä toimi sen jälkeen vuosina 1735-1809.

 Reformaation ajaksi kutsutun satavuotiskauden aikana ilmestyi noin 60 suomen-

kielistä kirjaa ja muuta painotuotetta. Julkaisut olivat enimmäkseen käännöksiä

ja pääasiallisesti uskonnollisluonteisia, mutta kirkollisen elämän ulkopuolella

laajimmat työt tehtiin lakitieteen alalla. Kun Ruotsin valtakunnan laki (Svea

rikes lag) ilmestyi 1734, sitä alettiin pian kääntää suomeksi, mutta

suomenkielistä versiota ei painettu ennen kuin vuonna 1759, eikä se koskaan

tullut virallisesti päteväksi. Painatus tapahtui muuten yksityisin varoin.

 Puhtaasti lyyristä suomenkielistä runoutta luotiin varsin vähän yhteisen

valtakunnan aikana. Tästä osa kirjoitettiin suomalaisen kansanrunouden

runomitalla, kalevalamitalla. Kansanomainen, Suomen kirjallisuudenhistoriassa

ensimmäisenä nimeltä tunnettuna rahvaanrunoilijana mainittu runoilija on

tornionlaaksolainen talonpoika Antti Mikkelinpoika Keksi (Anders Mickelsson

Keksi), jonka tunnetuin runo on mainio pilaruno Tornionjoen valtaisasta

kevättulvasta vuonna 1677. Se on kirjoitettu kalevalamitalla. Torakankorvassa

nykyisessä Ylitornion (Övertorneå) kunnassa elänyt Keksi kirjoitti myös

herjauslaulun kelvottomasta papista Nicolaus Ulopolitanuksesta. Tämäkin runo on

säilynyt.

 Åbo Akademin ns. fennofiilit alkoivat 1700-luvun lopulla kerätä ja julkaista

suomalaista kansanrunoutta, sananparsikokoelmia, mytologisia tarinoita ja muuta

sen kaltaista. 1800-luvun alussa J.A. Gottlund ja muut suomalaiset Upsalan

ylioppilaat tekivät vastaavanlaista keräystyötä Taalainmaan ja Vermlannin

suomalaisten parissa. Gottlundin kokoelmissa on kertomuksia, jotka liittyvät

Kalevalan myytteihin, esimerkiksi Sammaksesta kertova tarina, joka on merkitty

muistiin Säfsnäsissä Taalainmaalla 1817. Kertomuksella on ollut tietty rooli

Kalevalan myyttistä Sampoa koskevissa keskusteluissa. Myös 1800-luvun lopulla

ja 1900-luvulla mm. tornionlaaksolainen Matti Mörtberg on tehnyt

kielitieteellistä ja folkloristista keräystyötä Vermlannin suomalaisten

keskuudessa.

 Myös sanakirjoja ja kielioppeja alettiin julkaista: ensimmäisen suomen kielen

kieliopin laati vuoden 1638 raamatunkäännöskomitean puheenjohtaja Eskil

Petraeus, ja se ilmestyi vuonna 1649. Ruotsin vallan aikana ilmestyi vielä kaksi

kielioppia, Mattias Martinuksen kielioppi vuonna 1689 ja Bartholdus (Pärttyli)

de Vhaelin kielioppi vuonna 1733.

 Ensimmäinen varsinainen suomalainen sanakirja oli Daniel Jusleniuksen Suoma-

laisen Sana-Lugun Coetus (1745), joka käsittää noin 16 000 latinaksi ja

ruotsiksi käännettyä suomalaista sanaa. Lähinnä raamatunkääntäjänä tunnettu

Antti Lizelius julkaisi ensimmäistä suomenkielistä sanomalehteä (Suomenkieliset

Tieto-Sanomat) 1776, mutta lehden olemassaolo jäi lyhyeksi, vajaan vuoden

mittaiseksi.

 Ruotsissa alettiin julkaista kaksikielistä sanomalehteä nimeltä Haparandabla-

det/Haaparannanlehti vuonna 1872. Se on ollut meidän päiviimme saakka Ruotsin

ainoa kaksikielinen päivälehti. Ensimmäisen suomenkielisen sanakirjan ja siihen

kuuluvan parlöörin (tulkkisanakirjan) julkaisi 1889 Luulajassa

tornionlaaksolainen Johan Waara-Grape. Uusia suomenkielisiä tai torni-

onlaaksonsuomenkielisiä sanakirjoja on julkaistu Ruotsissa vasta kahden viime

vuosikymmenen aikana. Ensimmäinen tornionlaaksonsuomella kirjoitettu teksti,

joka pyrkii täyttämään kaunokirjallisia vaatimuksia, on William Snellin

Kamaripirtti (Berättelser från Kamaripirtti), jonka Helsingissä toimiva WSOY:n

kustantamo julkaisi vuonna 1944. Tärännössä julkaistussa Bifurkationen-

koululehdessä täräntöläistalonpoika Johan Lantto kirjoitti 1940-luvun puoli-

välissä kertomuksia seudun elämästä. Nämä samoin kuin Snellin kirja on jul-

kaistu myös kirjoitussarjassa Tornedalica, jota alettiin toimittaa Luulajassa

vuonna 1962. (Sarjaan kuuluu noin 50 kirjaa, joista useimmat, tieteelliset

tutkielmat mukaanlukien, ovat ruotsinkielisiä.)

3.3 Suomen kieli koululaitoksessa

Ennen vuotta 1809 opetuslaitos oli järjestetty samantapaisesti molemmissa

valtakunnanpuoliskoissa. Uskonpuhdistuksen jälkeen opetusta annettiin ruotsiksi.

Vuoden 1809 jälkeen kysymys opetuskielestä ja suomen kielen roolista

opetuslaitoksessa on aina 1960-luvulle saakka lähes pelkästään Tornionlaakson

kysymys.

 Ruotsi oli hävinnyt vuosina 1808-1809 Venäjää vastaan käymässään sodassa

Pohjoiskalotin kaupalle tärkeän Tornion kauppakaupungin. Virkaatekevän maaherran

Per Adolf Ekornin esityksestä Ruotsin valtiovalta alkoi suunnitella uutta

kaupunkia Ruotsin puolelle rajaa Tornion tilalle. Yrityksen perustaa Kaarle

Juhanan kaupunki Nikkalaan epäonnistuttua Haaparannan kylä sai vähitellen

kauppalan oikeudet ja 1842 kaupunkioikeudet. Ruotsinkielisiä muutti kaupunkiin

Torniosta ja myös Ruotsin eteläosista, ja melko lyhyessä ajassa Haaparanta peri

Tornion roolin vahvana ruotsinkielisenä pesäkkeenä muuten suomenkielisellä

seudulla.

Haaparannan apologistikoulu

Tornion menetys merkitsi myös, että Ruotsi menetti alueen ainoan koulun,

vuodesta 1630 toimineen ns. Tornion pedagogian. Vuoden 1820 koulujärjestyksen

mukaan oppilaitokset jaettiin kahteen ryhmään: oppikouluihin ja

apologistikouluihin. Haaparanta sai vuonna 1833 ns. alemman apologistikoulun.

Apologistiluokkia oli ollut vuoden 1724 koulujärjestyssäännöstä lähtien. Siinä

ne merkitsivät erityisiä koululuokkia, joissa annettiin kirjoitustaidon ja

luvunlaskun opetusta siinä määrin, että se vastasi käytännön tarpeita

erilaisissa porvarillisissa ammateissa. Nykyisen terminologian mukaan tämä

vastaisi lähinnä kauppakouluja (kreikan apologizesthai = hoitaa tilejä).

Ensimmäisenä vuonna kouluun otettiin kymmenen oppilasta.

 Ennen koulun perustamista Alatornion pitäjänmiehet olivat esittäneet toivomuk-

siaan. Suunnilleen samanaikaisesti Ylitornion pitäjänmiehet olivat korostaneet

seudun tarvitsevan koulua. Erityisesti oli huomautettu, että koulun opettajan

pitäisi olla suomenkielinen, koska väestö oli suurimmaksi osaksi suomenkielistä.

Koulun sijoituksesta tuli siten kiistakysymys. Ylitorniolainen valtiopäivämies

Eric Mörtberg oli ehdottanut koulun sijoittamista kotikyläänsä, kun taas

Kainuusta (Kalixista) kotoisin oleva valtiopäivämies Johan Jacob Rutberg

vaikuttaa puhuneen valtakunnantasolla Haaparannalle sijoittamisen puolesta.

Alueen pitäjänmiehiltä koulun perustamiselle saatu välitön vastakaiku johtui

ilmeisesti osittain siitä, että Tornion koulua varten aikaisemmin varattu

palkkamääräraha oli nyt kokonaisuudessaan käytettävissä uutta koulua varten.

Haaparannan apologistikoulun alkaessa toimintansa vuonna 1833 korostettiin, että

pääpaino pitäisi panna "ruotsin kielen opetukselle". Tämän muotoilun taustalla

oli jo vuoden 1649 koulujärjestyksessä vahvistettu ns. valtakunnankieliperiaate,

jonka mukaan kaikissa valtakunnan kouluissa oli noudatettava samaa ääntämystä.

Silloin otettiin käyttöön muotoilut kuten "...on opetettava kaunista ja sujuvaa

kirjoittamista ruotsin kielellä" ja "...kirjeiden laatimista puhtaalla ja

kauniilla ruotsin kielellä".

 Oulusta lähtöisin oleva piispa Frans Michael[REDACTED_EFTERNAMN], joka Härnösandin piispan

ominaisuudessa toimi koulun tarkastajana, huomautti vuodelta 1840 peräisin

olevassa muistiossa suomen kielen opetuksen puuttumisesta koulussa. Hän korosti

miten tärkeätä on, että seudulla on suomenkielentaitoisia virkamiehiä, jotka

pystyivät toimimaan ilman tulkkia suomenkielisten keskuudessa. Koulun

suomenkielisille oppilaille piti piispan mukaan opettaa ruotsin kielen kieliopin

lisäksi myös suomen kielioppia. Suomea alettiin opettaa neljä tuntia viikossa,

mutta vain muutaman vuoden kuluttua, vuonna 1847, suomi katosi lukujärjestykses-

tä. Suomi tuli takaisin oppiaineeksi apologistikoulua seuranneessa

oppilaitoksessa vasta 1900-luvulla.

Kansakoululaitos syntyy

Ruotsin vuodelta 1842 peräisin oleva kansakoulusääntö edellytti, että joka

pitäjässä olisi viiden vuoden kuluessa säännön vahvistamisesta ainakin yksi,

mieluimmin pysyvä koulu. Kesti kuitenkin kymmenen vuotta ennen kuin

Tornionlaakso sai ensimmäisen kansakoulunsa Haaparannalle perustetun koulun

muodossa. Koulusta ei kuitenkaan tullut heti pysyvää ja vaikuttaa kestäneen aina

vuoden 1854 kevääseen, ennen kuin opetus pääsi alkamaan. Ainakin alussa opetusta

annettiin pelkästään ruotsin kielellä. Vuonna 1867 Haaparannan kaupunki perusti

oman, muusta pitäjästä eli Alatornion maaseudusta, riippumattoman, erillisen

kouluneuvoston. Kiinteässä kaupunkikoulussa opetuskieleksi tuli ruotsi, kun taas

maaseudun kiertokoulussa opetettiin suomeksi.

 Kaupungin ensimmäinen alakoulun opettaja oli Angelika Laestadius, lestadiolai-

sen herätysliikkeen perustajan Lars Levi Laestadiuksen tytär. Hän toimi

Haaparannalla 1867-1901. Kaarle Kustaan kunnassa, jonka keskuspaikkakunta oli

Karunki, kouluopetus pääsi käyntiin myöhemmin kuin Haaparannalla. Opetusta

annettiin suomeksi. Ensimmäinen opettaja oli Yli-Kainuusta (Överkalix) kotoisin

oleva Jöns[REDACTED_EFTERNAMN], joka oli valmistunut Härnösandin seminaarista ja joka oli

oppinut suomea työskennellessään karvarinoppilaana Torniossa.

 Kansakoulun leviäminen toteutui hitaasti myös muissa Tornionlaakson osissa,

mm. siksi että pitäjät olivat laajoja ja sitäpaitsi köyhiä, mutta osittain myös

sen takia, että oli vaikea hankkia suomenkielentaitoisia opettajia ja

suomenkielisiä oppikirjoja. Vielä 1860-luvun alussa kouluja oli vain yksitoista.

 Opetusta annettiin aluksi pelkästään tai lähes pelkästään lasten äidin-

kielellä, suomeksi. Oppikirjat hankittiin Suomesta ja ne olivat usein

paragloss-tyyppisiä, joissa toisella palstalla oli ruotsinkielinen teksti ja sen

vieressä suomenkielinen. Oppikirjat hankittiin mm. Oulusta. Vähitellen otettiin

käyttöön vapaaehtoinen ruotsin opetus, jota annettiin alussa vain

lahjakkaammille oppilaille ja vanhempien suostumuksella.

 Myös ruotsin opetusta annettiin suomeksi ja enimmäkseen sisäluvun ja käännös-

harjoitusten muodossa. Opetuksessa käytetty menetelmä oli samanlainen kuin

oppikoulujen antamassa vieraiden kielten opetuksessa. Vähitellen ruotsin

tunneilla siirryttiin opettamaan ruotsiksi. Vuonna 1885 ruotsin kieltä oli

alettu opettaa kaikissa kansakouluissa Tornion kansakouluntarkastajan piirissä

ja myös suuressa osassa sen pienemmistä kansakouluista ja alakouluista.

Ruotsinkielistä opetusta oli vähän kerrassaan alettu soveltaa monin paikoin,

kuten Korpilompolossa jo vuonna 1860 ("myös opetusta ruotsiksi").

Suomalaisseutujen opettajakoulutus

Vuoden 1873 marraskuussa kansakouluntarkastaja Zacharias[REDACTED_EFTERNAMN] laati ehdotuksen

suomalaisseutujen koululaitoksen parantamisesta.[REDACTED_EFTERNAMN] väitti, että kansanopetus

suomenkielisillä seuduilla asukkaiden vieraan kansallisuuden, heidän

varattomuutensa ja laajalle alueelle levinneisyytensä johdosta aiheutti

suurempia kustannuksia kuin muualla Ruotsissa. Hän anoi valtion määrärahoja mm.

suurempiin stipendisummiin suomenkielisille seminaariopiskelijoille, palkkalisää

seudun opettajille ja valtionavustusta uusien kansakoulujen ja varsinkin

alakoulujen perustamiseen. Tähän sisältyi myös esitys alakoulunopettaja-

seminaarin perustamisesta "suomalaisia seurakuntia" varten.

 Vuoden 1874 valtiopäivillä Grapen ehdotus tuli esille hallituksen esityksenä.

Valtiovaliokunta puolsi esitettyä erityistä opettajakoulutusta suomalaisseutuja

varten, mutta se halusi sijoittaa tämän Härnösandiin eikä Haaparannalle niin

kuin oli ehdotettu. Sijoituskysymyksen vastakkaisuuksista huolimatta

valtiopäivät päättivät erityisestä "suomalaisseutujen määrärahasta" ja

alakoulunopettajaseminaarin perustamisesta Haaparannalle.

 Seminaarin opetuskieli oli aluksi suomi niin kuin kansakouluissakin. Tämä oli

välttämätöntä, koska oppilaat olivat pelkästään suomenkielisiä. Ruotsia luettiin

vain oppiaineena, mutta sen katsottiin olevan tärkein aine. Seminaarin

oppikurssia laajennettiin vuonna 1877 kahteen vuoteen ja 1884 kolmeen vuoteen.

Samalla kun kolmas vuosikurssi otettiin käyttöön, tuli myös opetuskieleen muutos

niin että kolmannen luokan opetus tapahtui kokonaan ruotsin kielellä. Sen

jälkeen seurasi vähittäinen muutos ruotsalaistamista kohti. Lukuvuonna 1882-83

seminaarin harjoituskoulussa (kansakoulussa) annettiin ensimmäistä kertaa

opetusta kokonaan ruotsiksi.

 Vuonna 1891 vahvistettiin kirkonkuulutuksessa ennen syyslukukauden alkua

seminaariin pääsyn ehdoksi, että hakijalla oli "sellaiset tiedot ruotsin

kielessä, että hän pystyi seuraamaan opetusta, jota annetaan pelkästään

kyseisellä kielellä". Oltuaan aluksi oppiaine ruotsista oli tullut opetuskieli,

kun taas suomesta nyt tuli oppiaine. Vuonna 1899 suomen kielen taito poistettiin

pääsyvaatimuksista.

Täysin ruotsalainen kansakoulu

Ennen 1880-lukua ainoastaan Tornionlaakson kirkonkylissä oli kuusiluokkaisia

kouluja. Sitäpaitsi koulujen varustelu oli puutteellinen. Ennen Haaparannan

seminaarin syntymistä opettajat olivat usein epäpäteviä. Heidän ruotsin kielen

taitonsa oli puutteellinen eikä heillä yleensä ollut mitään muodollista

koulutusta suomen kielessä.

 Kustannussyistä monet pitäjät eivät katsoneet voivansa perustaa kouluja siinä

tahdissa kuin ne itse halusivat ja valtiovalta oli toivonut. Tämän asenteen

johdosta hallitus päätti perustaa neljä kiinteätä koulua valtion kustannuksella,

nimittäin Lappträskiin, Nikkalaan, Teurajärvelle ja Turtolaan/Svansteiniin.

Valtio vastaisi opettajien palkkauksesta ja antaisi kunnille vuokra-avustusta

koulun tiloihin. Parissa tapauksessa, Lappträskissä ja Teurajärvellä, valtio

kustansi myös koulutalon ja opettajien asunnot. Valtionavustuksen ehtona oli,

että vain ruotsia käytettäisiin opetuskielenä. Yhä useammat kunnat anoivat nyt

valtionkouluja. Vuonna 1919 niitä oli 91 kappaletta.

Kielikysymysasenteita 1800-luvulla

Norrbottenin maaherra luonnehti 1847 tornionlaaksolaisten asennetta ruotsin

kieleen seuraavalla tavalla: "suomenkielinen rahvas oivaltaa myös ruotsin kielen

ymmärtämisestä koituvan edun ja haluaa siksi oppia itse, mutta etenkin saada

lapsensa oppimaan kielen, ja tämän takia se usein kustantaa näiden oleskelun

ruotsinkielisissä pitäjissä". Koska vastaavanlaisia lausuntoja on tavattu

useita, tämän lainauksen katsotaan kuvastavan kansan todellista käsitystä.

 Maaherra P. H. Widmark lausui vuonna 1860 miten hyödyllistä on, että väestö

sai opetusta "...suomen kielen lisäksi myös ruotsin kielen taidossa, jotta tästä

kielestä myöhemmin voisi tulla suomalaisen kansanheimon keskuudessa, ellei

yleisesti vallitseva, niin ainakin useimpien taitama kieli ...". Widmarkin

katsotaan myös olleen ensimmäinen, joka antoi lausunnon ruotsin kielen taidon

poliittisesta merkityksestä tässä suomenkielisessä rajamaakunnassa. Kieliolot,

ts. Tornionlaakson kielellinen eristäytyminen muusta Ruotsista, saattoivat

poliittisesta näkökulmasta vaikuttaa vaaralliselta. Widmarkille kaksikielisyys

oli toivottava poliittinen tavoite.

 Vuoden 1874 valtiopäivillä suomalaisseutujen seminaarista käydyssä

keskustelussa mm. S.A.[REDACTED_EFTERNAMN] ja ministeri Gunnar Wennerberg puolsivat sen

sijoittamista Haaparannalle, kun taas maamiespuoluelaiset Emil Key ja kreivi

A.R. Posse olivat sitä vastaan. Viimeksimainitut pelkäsivät, että suomenkielisen

alakoulunopettajaseminaarin sijoittaminen rajakaupunkiin edistäisi "Suomen

kansallisuuden" muuttoa maahan.

 1880-luvun lopulla mm. Norrbottenin läänin maaherra ilmaisi huolensa siitä,

että Haaparannan seminaari ei vaikuttanut täyttävän tehtäväänsä eli antaa

suomenkielisille oppilaille tarpeeksi hyvää ruotsin kielen taitoa ja ehdotti,

että se siirrettäisiin täysin ruotsinkieliselle paikkakunnalle. Ehdotuksen

taustalla oli pelko "suomen kielen laajenemisesta". Tätä ehdotusta arvostelivat

kovasti kansakoulunopettaja[REDACTED_EFTERNAMN], mies, joka oli ehdottanut erityistä

seminaaria suomalaisseudulle, sekä tuomiokapituli. Heidän motiivinsa olivat

periaatteessa samantapaiset kuin maaherran ehdotuksessa. Tulisi välttää luomasta

vastarintaa seudulla viranomaisten pyrkimyksiä vastaan, koska seminaarin

tehtävänä oli toimia kilpenä fennomaniaa vastaan.

 Kun Mataringiin (Ylitornioon) perustettiin kansankorkeakoulu 1899 sanoivat

valtiopäivämies Georg Kronlund ja muut, että kansankorkeakoulun tehtävänä oli

toimia "ruotsin kielen viljelyn ja ruotsalaisen kulttuurin varustuksena

itärajallamme":

 "Fennomaanien propagandan huomioonottaen eristäytyneen suomenkielisen

 väestön olemassaolo maamme rajojen sisällä merkitsee tiettyä vaaraa

 Ruotsille suhteessa itäiseen naapuriin."

 Myös silloinen monarkki, Oskar II, kirjoitti päiväkirjaansa vastaavanlaisesti:

 "Oli nimittäin kaikin tavoin vastustettava toisella puolella rajaa asuvien

 fennomaanien aivan liian pitkään esteettä harjoittamaa suomen kielen

 levittämistä Norrbottenin läänissä. Entisinä aikoina liberaalinen

 patriarkaalinen hallituspolitiikka, jollainen usein on vallinnut kunnon

 Ruotsissamme, on melko kevytmielisesti aliarvioinut sellaisen kielisu-

 untauksen vaarat. Minä en suinkaan ummistanut niiltä silmiäni, ja tästä

 todistavat lukuisat toimenpiteet, kuten seminaarin ruotsalaistaminen,

 uudet ruotsalaiset kansakoulut Tornionlaaksossa, tiet, ruotsinkielinen

 vapaaehtoiskoulu suomenkielisille jne."

 Puolustuspoliittisilla, mutta ilmeisesti myös kansallismielisillä argu-

menteilla oli kaikesta päättäen suuri merkitys luotaessa kieli- ja koulutus-

politiikkaa Tornionlaaksossa 1800-luvun lopulla. 1870-luvun viisivuotis-

kertomuksissa läänin viranomaiset saattoivat ilmoittaa, että ruotsin kielen

taito oli käynyt yhä tavallisemmaksi rannikon "suomalaisissa" pitäjissä.

Maaherra Husberg raportoi vuonna 1897, että suomen ja ruotsin kielen väliset

suhteet olivat muuttuneet ruotsin kielen eduksi.

Vuoden 1919 suomalaisseutujen mietintö

Ns. suomalaisseutujen mietinnön taustalla oli vuoden 1917 valtiopäivien toisessa

kamarissa nostettu aloite. Siinä esitettiin täydellistä selvitystä Norrbottenin

läänin kansakoululaitoksesta. Vaikka suomalaisseutujen koululaitoksen katsottiin

edelleenkin olevan resurssien puolesta suositussa asemassa valtion 225 000

kruunun erityismäärärahan ansiosta, joka myönnettiin "kansanopetuksen

edistämiseksi valtakunnan pohjoisimmilla seuduilla asuvien suomalaisten

keskuudessa", tarvittiin aloitteentekijän mielestä lisätoimenpiteitä kiinteiden

koulujen ja riittävän työtupamäärän perustamiseksi. Aloitteentekijän mukaan

työtupajärjestelmällä oli suuri merkitys annettaessa suomenkielisille lapsille

hyvä ruotsin kielen taito.

 Valtiopäivien Kuninkaalliselle Majesteetille osoittamassa kirjeessä

korostettiin, että komitean oli ennen kaikkea selvitettävä, miltä paikkakunnilta

vielä puuttui järjestetty koululaitos ja missä määrin oli mahdollista korvata

monin paikoin esiintyvät pienet kansakoulut täydellisillä kansakouluilla.

Opettajien koulutusta ja varsinkin heidän kykyään opettaa valtakunnan kielellä

ja valtakunnan kieltä piti myös parantaa. Myös uusien opetusvälineiden ja uusien

pedagogisten menetelmien tarvetta tuli tutkia.

 Valtiopäivien kirjelmässä korostettiin kuitenkin, että tarmokkaammin

harjoitetun ruotsin kielen opetuksen tarkoituksena ei pitäisi olla tukahduttaa

tai hävittää suomen kieltä, vaan että sen sijaan tämän rajaseudun väestölle

annettaisiin tilaisuus oppia puhumaan kahta kieltä.

 Asetettua komiteaa johti piispa Olof[REDACTED_EFTERNAMN]. Muiksi jäseniksi tulivat

ruustinna Amanda[REDACTED_EFTERNAMN] Haaparannalta, kansakouluntarkastaja N.J.F.[REDACTED_EFTERNAMN]

Skellefteåsta, agronomi W.L. Wanhainen Luulajasta (lähtöisin Pajalasta) ja

kansakoulunopettaja E. U.[REDACTED_EFTERNAMN] Karungista.

 Komitea laati melko laajan taustakuvauksen yleisistä oloista, kuten väestön

levinneisyydestä ja syntyperästä, elinkeinoelämästä, kulttuurioloista ja

uskonnosta, mutta tehtävänsä mukaisesti se omisti olennaisimman osan kouluolojen

selvittämiselle sekä koululaitoksen aineellisille edellytyksille piiri piiriltä.

 Lähes puolet yli 400 sivusta omistettiin itse ehdotukselle. Mietinnössä

käsitellyt kouluaineet olivat äidinkieli (= ruotsin kielen opetus), kotiseu-

tuoppi ja kristinuskon opetus. Jotta saataisiin selville paikkakuntalaisten

käsitys täysin ruotsinkielisestä opetuksesta järjestettiin asiantuntijakokouksia

eri kirkonkylissä. Haaparannan seminaarin silloisen rehtorin Hugo Tenerzin

mukaan kokouksien osanottajat olivat valtaosin pappeja, opettajia ja muita

ruotsinkielentaitoisia ja vain harvoin tuli muiden asukkaiden, ts. rahvaan,

käsitys esille. Näiden kokouksien mielialat olivat mitä suurimmassa määrin

ruotsin kielen puolella. Suomen kielen opetukseen suhtauduttiin joko suorastaan

vihamielisesti tai sitä pidettiin tarpeettomana, koska kansa osasi jo suomea.

Joissakin näistä kokouksista, nimittäin Junosuannossa, Karesuannosssa,

Korpilompolossa, Mataringissä (Övertorneå) ja Tärännössä, esitettiin toivomus,

"että ruotsin kielen opetuksen ohella annettaisiin jossain määrin myös suomen

kielen opetusta".

 Kouluneuvostojen puheenjohtajat, jotka melkein poikkeuksetta olivat pappeja,

vastasivat kyselyihin suhtautumisesta suomen kieleen. Vain kolme näistä oli

suomen kielen opettamisen tai suomen apukielenä käyttämisen kannalla.

Kirkkoherra P. O. Pettersån Korpilompolosta korosti, että

 "Itse kukin haluaa mieluummin tutustua kristinuskoon omalla äidinkielellään.

...Jos ruotsalaistamistyön annetaan mennä niin pitkälle, että kansa ei saa

tutustua kristinuskoon äidinkielellään, tämä on erittäin arka asia, samoin kuin

aikaisemmin norjalaisten kansallistamispyrkimykset lappalaisten keskuudessa ja

nyt viimeksi saksalaisten puolalaisten keskuudessa suorittamat toimet selvästi

osoittavat. Tässä suhteessa on vältettävä kaikkea, joka vaikuttaa sorrolta;

sillä muuten voi käydä niin, että Euroopan yleinen mielipide haluaa puuttua

siihen niin kuin vuonna 1901, jolloin koko Euroopassa syntyi meteli siitä, että

puolalaiset lapset "avaient été violemment frappés par leurs instituteurs

allemands pour avoir refusé de réciter leur catéchisme en allemand".[3] Useimmat

jakavat varmaan ajatuksen, jonka silloin lausui eräs äiti: "Je veux bien que les

petits apprennent l''''allemand pour être savants, mais je veux qu''''ils sachent le

catéchisme en polonais, pour pouvoir prier avec nous".[4] Sopivasti muuttamalla

näitä sanoja voitaisiin soveltaa suomalaisseutujen oloihin.

 Maaviskaali J. Waara-Grape, Karesuannon koulunjohtokunnan puheenjohtaja,

perusteli tiettyä suomen opetusta seuraavasti:

 "Suomen rajalla asuvan Ruotsin alamaisen on käytännön elämässä usein pakko

käyttää suomen kirjakieltä. ... Vanhemmat haluavat yleensä, että he oppivat sen

(= ruotsin). He haluavat kuitenkin myös, että lapset osaavat myös lukea ja

kirjoittaa suomea."

 Pettersån halusi siis, että kristinuskon opetus tapahtuisi suomeksi, maav-

iskaali Waara halusi suomen kirjakielen opetusta tunnin viikossa kansakoulun

ylimmällä luokalla ja sen lisäksi Vittangin rovasti Georg Bergfors sanoi, että

suomea voitaisiin käyttää "jossain määrin" apukielenä alakoulussa. Kahdeksan

muuta kouluneuvostojen puheenjohtajaa vastasi jyrkästi "ei" kysymykseen, joka

oli muotoiltu seuraavasti: "Onko mielestänne sopivaa, että opetusta annetaan

myös suomen kielellä?"

 Vastaavanlaisia kiertokyselyjä tehtiin opettajien keskuudessa. Nämä eivät

käsittäneet ainoastaan asenteita, vaan myös suomen kielen todellista käyttöä

opetuksen apukielenä. Kolmannes opettajista vastasi "kyllä" edellä mainittuun

kysymykseen. Yksi ainoa näistä oli sitä mieltä, että suomi pitäisi ottaa

käyttöön opetusaineena. Kaarle Kustaan kunnassa, Hietaniemessä, Ylitorniossa,

Korpilompolossa ja Junosuannossa ei ollut yhtään opettajaa, joka puolsi

minkäänlaista suomen kielen käyttöä. Tyypillisiä huomautuksia ei-vastauksiin

olivat suomalaisseutukomitean mukaan seuraavat:

 * Kukaan lasten vanhemmista ei halua, että lapset oppivat suomea.

 * Miksi opettaa lapsille suomea, kun he jo osaavat tätä kieltä?

 * Kysymys olisi uudesta kielestä, suomensuomesta, sillä Tornionlaakson suomi

 on vain murre.

 * Me viime aikojen opettajattaret emme ole päteviä opettamaan suomea.

 * Lapset eivät yrittäisi koulussa, he eivät ajattelisi ja siksi he eivät

 oppisi ruotsia.

 Opettajien keskuudessa suoritetun kyselyn mukaan noin 38 prosenttia

opettajista käytti suomea apukielenä.

 Komitea päätyi mm. siihen johtopäätökseen, että valtiolla oli syytä "jatkuviin

uhrauksiin", ts. tarvittiin edelleenkin suuria määrärahoja suomalaisseutujen

kansakoululaitoksen rakentamiseen. Pääsyynä oli suomalaiskansallinen kiihotus,

jota komitean mukaan oli esiintynyt rajaseudulla Suomen puolelta:

 ...ulkoapäin tätä pohjoisimman Ruotsin osaa kohtaan suunnattu huomio. Tämä

 vieras mielenkiinto on myös, niin kuin aikaisemmin on lyhyesti huomautettu,

 ilmennyt agitaationa, jonka ilmeinen tarkoitus on ollut vastustaa kaikin

 tavoin ruotsin opetusta Norrbottenin suomea puhuvissa osissa.

 Komitea viittasi myös siihen, että kansa itse halusi oppia ruotsin kieltä.

Äidinkielenopetusta (= ruotsin opetus) sellaisenaan pidettiin kuitenkin

tyydyttävänä eikä sen katsottu tarvitsevan lisätunteja sen jälkeen, kun koko

valtakuntaa varten tehty vuoden 1919 opetussuunnitelma oli tullut voimaan. Sen

sijaan olisi laadittava uutta opetusaineistoa erityisesti suomalaisseutujen

kouluja varten. Sen lisäksi ruotsinkieliselle kristinuskon opetukselle olisi

annettava suurempi tuntimäärä. Sitä olisi lisättävä kahdesta kolmeen tuntiin

viikossa. Tätä perusteltiin mm. väestön voimakkaalla kiinnostuksella uskontoon.

Mietinnön mukaan opettajien kotiseututietouden koulutusta olisi myös

parannettava. Yhteenvetona komitea totesi, että neljä vuosikymmentä aikaisemmin

aloitetun ruotsinkielisen opetuksen tulisi jatkua entiseen tapaan ja ettei

suomen kielen opetus ollut tarpeen.

 Komitean jäsen Wanhainen esitti komitean enemmistöstä eriävän mielipiteensä

pitkässä kirjelmässä. Hän oli sitä mieltä, että koulutyön pitäisi johtaa

todelliseen kaksikielisyyteen. Hän kiisti myös mietinnössä suomen kielen käyttöä

vastaan esitetyt perustelut, jotka hänen mielestään olivat täynnä vastakohtia:

Nimittäin että toisaalta väestö jo osasi tarpeeksi hyvin suomea, toisaalta että

Tornionlaakson suomi oli vain murre ja toisaalta Suomessa käytettävä suomi olisi

uusi kieli tornionlaaksolaisille. Vastaavanlaisin perustein voitaisiin Wanhaisen

mukaan lakkauttaa äidinkielen opetus kaikissa valtakunnan kouluissa.

Vuoden 1928 kielipetitio

Vuoden 1928 helmikuussa kahdeksan Tornionlaakson opettajaa jätti kouluylihalli-

tukselle kirjelmän, jossa he ehdottivat että suomi pitäisi ottaa käyttöön sekä

opetuskielenä että oppiaineena. Heidän perustelunsa olivat toisaalta oman

äidinkielen taidosta koituva yleinen hyöty, toisaalta se, että suomen kielen

taito vastasi "poliittisen elämän vaatimuksia". He vaativat myös suomen kielen

osaamista suomalaisseuduilla vaikuttavilta opettajilta, yliopettajilta ja

kouluntarkastajilta.

 Kielianomus - kielipetitio - joksi opettajien kirjelmää kutsuttiin, herätti

voimakkaita tunnepitoisia reaktioita varsinkin monien koulumaailmassa toimivien

keskuudessa. Mahdollisesti opettajapetition vaikutuksesta silloinen

opetusministeri ehdotti vuonna 1932, että suomi otettaisiin vapaaehtoiseksi

aineeksi lakisääteisen opetuksen puitteissa. Asia kaatui varsinkin ensimmäisen

kamarin valtiovaliokunnan puheenjohtajan, Luulajan piispan Olof Bergqvistin

vastustukseen. Hän oli ollut myös suomalaisseutukomitean puheenjohtaja. Hän

edusti samaa näkemystä, jota kuningas Oskar II oli ilmaissut

vuosisadanvaihteessa, kun Tornionlaakson kansankorkeakoulu perustettiin:

kielikysymys oli pohjimmiltaan puolustus- ja turvallisuuspoliittinen kysymys.

 Kolme vuotta myöhemmin ehdotus vapaaehtoisesta suomen kielen opetuksesta tuli

kuitenkin hallituksen esityksenä valtiopäiville, tällä kertaa opetusministeri

Arthur Engbergiltä. Hänen mielestään oli "oikea periaate, että kaksikielisen

väestön keskuudessa kouluopetus järjestettäisiin niin, että jokainen saa

mahdollisuuden oppia lukemaan ja kirjoittamaan äidinkieltään". Tämä voitaisiin

järjestää jatkokoulun puitteissa. Valtiopäivät olivat Engbergin esityksen

kannalla, mutta käytännössä sillä ei ollut menestystä. Epäonnistumiseen vaikutti

osaltaan se, että jatkokoulu suhteellisen pian hävisi kun kouluvelvollisuutta

pidennettiin kuudesta seitsemään vuoteen.

Vapaaehtoinen lukiosuomi

Haaparannan apologistikoulu kehittyi yleiseksi oppikouluksi, jossa vuonna 1909

voitiin ensi kertaa suorittaa reaalitutkinto. Koulusta tuli 1935 ns. korkeampi

yleinen oppilaitos, joka Luulajan jälkeen oli toinen Norrbottenin läänissä.

Oppilaspohjaksi tuli koko pohjoinen ja itäinen Norrbotten: Haaparannalta ja

Kalixista etelässä Jällivaaraan, Kiirunaan ja Karesuantoon pohjoisessa. Suomi

oli Haaparannan lukion opetussuunnitelmassa jo ensimmäisestä lukuvuodesta

lähtien. Valinnaisaineista voi nimittäin yhden nykykielen vaihtaa suomeen.

 Silloinen rehtori teki aloitteen valintamahdollisuuksien lisäämisestä niin,

että suomi vuodesta 1938 voitiin valita lisäaineeksi. Kesti kuitenkin vuoteen

1944 ennen kuin suomen kielen opetus pääsi käyntiin ja se lakkasi jo parin

vuoden kuluttua. Opetus aloitettiin uudelleen 1950-luvun puolivälissä, jolloin

oppilaat saivat mahdollisuuden lukea suomea ylimääräisenä, vapaaehtoisena

valinnaisaineena. Tämä opetus oli sen jälkeen käynnissä suurin piirtein

1970-luvun koulu-uudistuksiin saakka, jolloin siirtolaisopetuksen toimenpiteitä

alettiin soveltaa myös Tornionlaaksossa. Ajoittain noin sata oppilasta vuodessa

luki vapaaehtoista suomea lukion kahdella ylimmällä vuosikurssilla, mikä

1950-luvun puolivälissä ja lopulla vastasi noin kolmatta osaa lukion suomea

puhuvista oppilaista.

 Vuonna 1961 Haaparannan lukion silloinen rehtori ehdotti, että suomesta tulisi

pakollinen valinnaisaine samaan tapaan kuin esimerkiksi venäjä ja espanja.

Ehdotus kariutui kuitenkin opettajakollegion enemmistön vastustukseen, ja

kouluylihallitus (SÖ) seurasi kollegion enemmistön käsitystä, nimittäin että

myös Haaparannan oppilaiden piti suorittaa tavallinen ruotsalainen

ylioppilastutkinto: tämän mukaan tutkinto, jossa suomi olisi valinnaisaineena,

ei olisi kilpailukelpoinen Ruotsin työmarkkinoilla.

Suomen kielen puhuminen kiellettiin koulussa

Monin paikoin maailmassa vähemmistökielten käyttö kouluopetuksessa ja myös

koulun välitunneilla on ollut kielletty. Sellaisia kieltoja on raportoitu mm.

Walesista ja Skottlannista, Uudesta Seelannista ja Tyynen meren Cook-saarilta ja

Pohjolassa Suomesta (saamen kieltä vastaan) ja Norjasta (suomea vastaan).

Tornionlaaksossa kieltoa on sovellettu eri paikkakunnilla 1900-luvun alusta

lähtien. Ilmeisesti sitä on sovellettu ankarammin pienten kylien kouluissa kuin

suuremmilla paikkakunnilla. Kaikkein johdonmukaisemmin kieltoa on sovellettu

työtuvissa. Kaikesta päättäen alunperin kiellon suomen kielen käyttämisestä

välitunnilla laativat paikalliset kouluviranomaiset, ei kouluylihallitus.

 Kaksikielisyystutkija Nils Erik Hansegårdin huomautettua vuonna 1957

kouluylihallitukselle tämän kiellon olemassaolosta se lakkautettiin. Kou-

luylihallitus muistutti uudelleen kiellon lakkauttamisesta vuonna 1965. Samana

vuonna kun suomen kielen käyttökielto lakkautettiin, vahvistettiin

Tornionlaakson Övertorneån kirjastolle uudet säännöt. Muutos merkitsi, että

kirjasto sai oikeuden hankkia suomenkielistä kirjallisuutta, mikä ei sitä ennen

ollut mahdollista. Silloin tällöin on käyty keskustelua mahdollisuuksista

perustaa Övertorneån Mataringissa sijaitsevan Tornionlaakson kansankorkeakoulun

ja Pohjoiskalottikirjaston yhteyteen kulttuuri- ja tutkimuskeskus Tornionlaakson

suomen ja tornionlaaksonsuomalaisen kulttuurin tutkimus- ja kehitystyötä varten.

 Vuoden 1962 opetussuunnitelmassa suomen kieli otettiin valinnaisaineeksi

peruskoulun yläasteelle niillä paikkakunnilla, joilla suomea puhuttiin. Tämä ei

kuitenkaan saanut suurtakaan merkitystä ja vain harvalla paikkakunnalla

mahdollisuutta ylipäätään käytettiin hyväksi.

Kotikieliuudistus

Vuodesta 1970 lähtien mm. Norrbottenissa oli opetettu suomen kieltä kotikielenä

kokeilutoimintana. Tämä mahdollisuus tuli vuoden 1969 peruskoulun opetussuunnit-

elman (Lgr 69) toteutuessa. Jo ensimmäisenä vuonna Tornionlaaksossa

kotikielenopetukseen osallistui noin 400 oppilasta. Kolmen vuoden jälkeen

osanottajien määrä oli 800 oppilasta. Sen jälkeen oppilasmäärän nousu pysähtyi

ja vielä seitsemän vuoden jälkeen oppilaita oli noin 800, mikä ei vastannut

odotettua kehitystä. Opetusvälineet noudettiin aluksi Suomesta ja opetuskielenä

oli Suomessa käytetty yleiskieli.

 Kuten tunnettua, tornionlaaksolaiset oppilaat kokivat usein oman Torni-

onlaakson suomen ja yleissuomen välisen eron aivan liian suurena ja monet

oppilaat luopuivatkin opetuksesta. Joissain kouluissa "luopujien" määrä oli 90

prosenttia lukukauden alussa alkaneesta osanottajamäärästä. Tästä syystä läänin

koululautakunta otti käyttöön "uusvanhan" pedagogiikan, periaatteena että

lähdettäisiin "tunnetusta", tornionlaaksonsuomesta ja siirryttäisiin vähitellen

"tuntemattomaan" yleissuomeen, ts. suomen kielen opetuksessa tornionlaaksonsuomi

olisi lähtökohtana ja tämä saisi suuren tilan opetuksessa ennen kuin

siirryttäisiin opettamaan yleissuomea. Käyttöönotettu uusi pedagogiikka lienee

vaikuttanut siihen, että osanottajien määrä alkoi jälleen nousta vuoden 1980

paikkeilla.

 Kun kokeilutoiminta oli ollut käynnissä muutamia vuosia mahdollisuus

vakinaistettiin kotikielenopetuksen toteutuessa. Uudistuksesta päätettiin

valtiopäivillä vuonna 1976 ja se tuli voimaan lukuvuonna 1977/78.

3.4 Suomi yliopistoissa

Yliopistotasolla suomen kielen opetus alkoi sata vuotta sitten, 1894, jolloin

Karl Bernhard[REDACTED_EFTERNAMN] (1868-1934) sai suomen ja lapin kielen opettajan viran

Upsalan yliopistosta. Wiklundista tuli vuonna 1905 maan ensimmäinen

suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professori. Häntä seurasi 1933 hänen

oppilaansa Björn Collinder. Jo Wiklundin aikana professuuri muutettiin

suomalais-ugrilaisten kielten, erityisesti lapin ja suomen kielen

professorinviraksi. Professuurin vertaileva suunta painottui entisestään viime

professorinvaihdossa 1982, jolloin professuuri sai yleisemmän nimityksen

suomalais-ugrilaisten kielten professuuri ilman muuta täsmennystä.

 Tukholman yliopistossa (vuoteen 1960 Tukholman korkeakoulu) suomen kielen

opetus alkoi vuonna 1930, jolloin suomalainen lehtori Volmar Bergh otettiin

yliopiston palvelukseen. Bergh omistautui kymmenen vuotta kestäneenä

lehtorinkautenaan myös käytännön työlle Tukholman suomalaisessa

yhdistystoiminnassa ja hän omisti aikaansa myös Tukholman Suomalaisen Seuran ja

metsäsuomalaisten tutkimiseen. Vuonna 1965 perustettiin suomen kielen ja

kulttuurin professorinvirka, jonka ensimmäinen haltija oli Osmo Hormia. Hormia

oli hyvin aktiivinen Ruotsin suomalaisessa yhdistys- ja kulttuurielämässä ja hän

osallistui useiden valtiollisten siirtolaiskomiteoiden työhön. 1980-luvun puoli-

välissä Tukholman professorinviran nimitys muutettiin ainoastaan suomen kielen

professuuriksi.

 Tukholman lisäksi myös Uumajan yliopistossa on ollut vuodesta 1973 suomen

kielen professuuri.[REDACTED_EFTERNAMN] yliopistossa virolainen tutkija Julius Mägiste

aloitti vuonna 1947 suomalais-ugrilaisten kielten opetuksen. Hän oli toiminut

aikaisemmin itämerensuomalaisten kielten professorina Tartossa. Seuraavana

vuonna yliopisto sai suomen kielen ulkomaanlehtorin viran. Vuodesta 1977

lähtien, jolloin laitos itsenäistyi, sitä on nimitetty Suomalais-ugrilaiseksi

laitokseksi. Tukholmassa ja Upsalassa on 1970-luvun puolivälistä lähtien kaksi

koulutuslinjaa, suomi vieraana kielenä ja suomi äidinkielenä. Tukholman

yliopiston suomen kielen laitos on ollut mukana suunnittelemassa maahan

suomenkielistä korkeampaa tulkkikoulutusta, joka alkoi 1973 ja laitos on siitä

lähtien järjestänyt tulkkikursseja ja ajoittain myös kääntäjäkoulutusta.

 1970-luvun lopulta lähtien suomen kieltä opetetaan myös Göteborgin

yliopistossa. Opettajakoulutuksen yhteydessä suomea opetetaan myös Luulajan

korkeakoulussa, jolla on erityinen tornionlaaksonsuomalainen painotus. Myös

Örebron korkeakoulussa on annettu suomen kielen opetusta muutamina vuosina 1970-

ja 1980-luvulla.

 Suomen kielen yliopisto-opiskelijoiden määrä nousi huomattavasti 1970-luvun

puolivälistä 1980-luvun alkuun ja vakiintui sen jälkeen suhteellisen korkealle

tasolle. Osittain tämä johtui Suomesta tulleiden opiskelijoiden suuresta

määrästä. Opiskelijamäärä väheni sen jälkeen, mutta viime vuosina se on noussut

jonkin verran ainakin Upsalassa ja Tukholmassa. Opiskelijoiden joukossa on

1970-luvulta lähtien kasvanut niiden ruotsalaisten tai muiden opiskelijoiden

osuus, jolla ei ole esitietoja suomen kielessä.

 Suomen kielen ja kirjallisuuden tutkijakoulutusta annetaan[REDACTED_EFTERNAMN], Tukholman,

Uumajan ja Upsalan yliopistoissa. Opetusta suomen kielellä annetaan osittain

suomen kielen kurssien puitteissa, varsinkin suomi äidinkielenä -linjalla.

1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa suomenkielistä opetusta annettiin

muissakin aineissa, kuten esim. yritystaloudessa ja kansantaloudessa Uumajan ja

Upsalan yliopistoissa.

 Ruotsin yliopistojen historian ensimmäisinä vuosisatoina yliopistoissa

opetettiin latinan kielellä ja kaikki väitöskirjat kirjoitettiin latinaksi.

Vuonna 1738 latinan valta murtui väitöskirjojen osalta Celsiuksen oppilaan ja

tornionlaaksolaisen Anders Hellantin kirjoittaessa tutkielmansa Tornionjoen

lohenkalastuksesta sekä ruotsiksi että latinaksi. Ruotsin yliopistojen

historiassa ei sen sijaan ole hyväksytty suomea väitöskirjojen kieleksi.

3.5 Suomenkielisyyden levinneisyys Ruotsissa

Useita satoja vuosia aina vuoden 1809 Haminan rauhaan saakka kestäneessä yhteis-

essä Ruotsi-Suomen valtakunnassa suomen ja ruotsin kielen maantieteellistä

levinneisyyttä voidaan hieman yksinkertaistaen luonnehtia seuraavasti: ruotsi

keskustassa, suomi periferiassa. Tämä viittaa siihen, että ruotsi oli osittain

hallintokieli, joka oli yhteinen koko valtakunnan keskustassa

Turku-Tukholma-akselilla, jossa Tukholma Kustaa Vaasan ajoista lähtien oli

saanut yhä vahvemman aseman, osittain yleisimmin esiintyvä kieli näiden

keskuspaikkakuntien lähistöillä, kun taas suomea esiintyi valtakunnan laidoilla,

Itä-Suomessa, valtakunnan pohjoisosissa ja jonkin verran myös länsiosissa.

Kaiken kaikkiaan ruotsi levisi enemmän valtakunnan ruotsinkielisen osan

uudisraivaajien keskuudessa, suomi taas vastaavasti suomenkielisessä

valtakunnanpuoliskossa. Suomenkielisten osuus valtakunnan koko väkiluvusta oli

noin neljännes.

 Ajoittain suomenkielisyys on kuitenkin ollut suhteellisen laajalle levinnyttä

myös Ruotsin keskiosissa. Vaikkakin suuri osa Tukholmaan suomalaisesta

valtakunnanpuoliskosta muuttaneista oli ruotsinkielisiä, kotoisin Pohjanmaalta

ja Ruotsia lähinnä olevilta rannikkoseuduilta, on aina keskiajalta lähtien

merkittävä osa Tukholman väestöstä ollut suomenkielisiä. Suomalaisen seurakunnan

ensimmäisissä jäsenluetteloissa mm. viininkantajat, timpurit ja kuskit näyttävät

olleen merkittäviä ryhmiä. Vuoden 1700 tienoilla Tukholman noin 60 000

asukkaasta noin 3 000 henkilöä eli nelisen prosenttia oli suomalaisia.

1500-luvulla Suomesta tuli väkeä Uplantiin ja Mälarin laaksoon varsinkin

maataloustöihin. Sitäpaitsi Kustaa Vaasa ja hänen poikansa harjoittivat

tietoista työvoiman värväystä valtakunnan suomalaisesta puoliskosta Falunin,

Salan ja muiden Bergslagenin kaivosten vuorenlouhintaan.

 Hyvin tavallinen oli lisänimi Finne suomalaisen taustan omaaville henkilöille,

samoin paikannimi, jossa alkuosana oli Finn-. Salan kaivoksen tilikirjoissa

esiintyi nimiä kuten Honkanen, Hämäläinen, Kyröläinen, Liitinen, Lumiainen ja

Kämppäinen. Suomalaisten suuri merkitys Ruotsin kaivoselinkeinolle 1600-luvulla

ilmenee myös siitä, että kaivoksia koskeva asetuskokoelma, ns.

vuorityöartikkelit, käännettiin suomeksi.

 Toinen Suomesta värvätty ammattiryhmä olivat puosut ja kirvesmiehet, sekä

ruotsin- että suomenkieliset. He olivat tärkeä tekijä, kun Ruotsin sotalaivasto

1680-luvulla järjestettiin uudelleen ja siirrettiin Karlskronaan Blekingeen,

joka oli valloitettu tanskalaisilta muutamia vuosikymmeniä aikaisemmin.

Karjalan ja Pohjanmaan rannikkoseuduilta asti muuttaneet suomalaiset, joista

monet eivät ylipäätään ymmärtäneet ruotsia, muodostivat tähän aikaan noin

kymmenen prosenttia Blekingen väestöstä.

 Tornionlaaksolaisten ohella tunnetuin suomenkielinen väestöryhmä nykyisen

Ruotsin käsittävällä alueella olivat metsäsuomalaiset eli kaskisuomalaiset,

joiksi heitä joskus nimitettiin heidän käyttämiensä uusien

kaskenpolttomenetelmiensä ansiosta. He olivat suureksi osaksi lähtöisin Savosta

ja Keski-Suomen osista, varsinkin Rautalammin suurpitäjästä. Ruotsin kruunu ja

varsinkin Kustaa Vaasan nuorin poika, Kaarle herttua (Kaarle IX), kannusti

ajoittain tätä muuttoa. Muutto oli vilkkaimmillaan vuosina 1570-1680. Se näyttää

alkaneen Södermanlandissa Kaarle herttuan ruhtinaskunnassa ja Karlskogan

seudulla, mutta jo aikaisin muuttoa tapahtui myös Länsi-Götanmaalle ja Närkeen,

ja se levisi Itä-Götanmaalle, Västmanlandiin, Gästriklandiin, Hälsinglandiin,

Taalainmaalle ja uusille alueille Vermlantiin, edelleen myös Norjaan. Varsinkin

1600-luvulla suomalaiset kansoittivat osia Keski-Norrlannista.

 Suomalainen uudisasutus on jättänyt jälkiä paikkakuntien nimistöön. Monin

paikoin Norrlannissa ja Vermlannissa ja niiden lähistöjen suomalaismetsissä on

tuhansia suomalaisperäisiä tai puhtaasti suomalaisia paikannimiä. Näitä on

selostettu mm. tornionlaaksolaisen paikannimien tutkijan Gunnar Pellijeffin ja

Virosta sodan aikana muuttaneen professori Julius Mägisten

paikannimitutkimuksessa. Pellijeff toimi Upsalassa ja Mägiste Lundissa. Orsan

finnmarkin Noppikoski on esimerkki vielä elävästä, täysin suomalaisesta

paikannimestä. Toiset nimet ovat ruotsalaistuneet tai muuttuneet eri tavoin

kuten Haukkamäki (Hökbacken) > Håkkamägg. Paikannimet viittaavat usein

maastonmuodostuksiin ja varsinkin sellaisiin, joilla on tekemistä

kaskenviljelyksen kanssa.

 Kirjallisuudessa esiintyy erilaisia tietoja metsäsuomalaisten kokonais-

määrästä. Eräiden arvioiden mukaan suomalaisten määrä Vermlannissa oli

1600-luvun lopulla enintään 5 000-6 000. Vuodelta 1860 peräisin olevan

väestötilaston mukaan suomenkielisiä oli koko Ruotsissa 15 271, joista 13 759

asui Norrbottenissa ja loput 1 512 Kopparbergin ja Vermlannin lääneissä.

Vastaavat luvut vuoden 1930 väestönlaskennan mukaan olivat koko Ruotsin osalta

33 929, Norrbottenin osalta 32 736 ja muun Ruotsin 1 193. Upsalalaisen tutkijan

Richard Brobergin mukaan, joka itse on metsäsuomalaisten jälkeläinen, 1940-luvun

lopulla Vermlannissa oli muutamia kymmeniä suomalaisia, jotka käyttivät

arkioloissa suomea.

 Mainitun vuoden 1930 väestö- ja asuntolaskennan mukaan, joka on viimeisin ja

tähän mennessä ainoa Ruotsissa tehty suuri väestönlaskenta, jossa on yritetty

hankkia tietoja siitä, kuinka paljon maassa on muiden kielten kuin ruotsin

puhujia, koko Norrbottenin läänissä oli noin 30 000 henkilöä, jotka puhuivat

ainoastaan tai suurimmaksi osaksi suomea, lisäksi noin 10 000, jotka enemmän tai

vähemmän hallitsivat suomen kielen (heistä monet saamelaisia) ja noin 4 000

henkilöä Tornionlaaksossa, jotka puhuivat ainoastaan ruotsia. Täräntö,

Junosuando, Pajala ja Korpilompolo, jotka muodostavat nykyisen Pajalan kunnan,

vastasivat korkeimmista suhteellisista luvuista (90-95 prosentilla suomi oli

pääkielenä). Jällivaarassa, Jukkasjärvellä (Kiirunan alueella) sekä Pajalassa

oli suurin määrä suomenkielisiä. Myös nykyisin Pajalan kunta lienee suo-

menkielisyyden ydinalue Tornionlaaksossa.

 Vuoden 1809 tienoilla vallinneeseen tilanteeseen verrattuna suomen kielen

maantieteellinen levinneisyys Ruotsissa on kuitenkin radikaalisti muuttunut.

Tämä johtuu Suomesta tapahtuneesta maahanmuutosta ja poismuuton aiheuttamasta

Tornionlaakson väkiluvun vähenemisestä. Suomenkielisiä on nyt eniten Ruotsin

keskusosissa ja suurkaupunkialueilla.

 **Fotnot**

 [3] ovat saaneet kovakouraista kuritusta

 opettajiltaan kieltäydyttyään lukemasta kate-

 kismustaan saksaksi.

 [4] Haluan mielelläni lasten oppivan saksaa,

 jotta heistä tulisi sivistyneitä, mutta haluan

 heidän oppivan katekismuksen puolaksi, jotta he

 voivat rukoilla kanssamme.

KARTTAKUVA

(De[REDACTED_EFTERNAMN] & Wanden artikkelista Finnar, sivu 97[REDACTED_EFTERNAMN] & Runblomin (toim.)

kirjassa Det mångkulturella Sverige, Tukholma 1989)

4 Nykytilanne

4.1 Opetusalan järjestelyt

Opetusalalla suomen kieltä tuetaan esimerkiksi kotikielenopetusta koskevin määr-

äyksin, mutta myös erityistoimin.

 1960-luvun loppupuolelta lähtien on toiminut pysyvä elin Suomen ja Ruotsin

yhteistyötä varten, Suomalais-ruotsalainen koulutusneuvosto, jonka tehtävänä on

parantaa Ruotsissa asuvien suomea puhuvien lasten ja nuorten opetusta. Neuvosto

koostuu suomalaisesta ja ruotsalaisesta valtuuskunnasta, joiden johdossa on

nykyisin kummankin maan opetusministeri. Neuvoston toiminnan ansiosta on

kehittynyt mm. laaja yhteistyö opettajakoulutuskysymyksissä.

4.1.1 Julkinen koululaitos

Suomenkielisillä oppilailla on peruskouluasetuksen (1988:655) määräysten

mukaisesti oikeus saada opetusta äidinkielessään, ns. kotikielenopetusta. Vain

niissä tapauksissa, jolloin ei voida muodostaa vähintään viiden oppilaan ryhmää

tai jolloin kunta ei saa hankituksi sopivaa opettajaa, voidaan näiden sääntöjen

mukaan jättää järjestämättä kotikielen opetusta. Kun kysymys on Tornionlaakson

suomenkielisistä oppilaista (samoin kuin saamelais- ja romaanioppilaista),

kunnalla on kuitenkin velvollisuus tarjota opetusta, vaikka viiden oppilaan

ryhmiä ei voidakaan muodostaa.

 Suomenkielisillä oppilailla on samoin kuin muidenkin pohjoismaiden oppilailla

oikeus kotikielen opetukseen sekä perus- että lukiokoulussa koko kouluaikansa.

He ovat siis poikkeus kotikielen opetusta koskevasta uudesta säännöstä, jota

aletaan soveltaa lukuvuotena 1994/95 ja joka merkitsee sitä, että oppilaan

oikeutta kotikielenopetukseen rajoitetaan seitsemään vuoteen.

 Kotikielenopetus käsittää sekä opetusta että opinto-ohjausta kotikielellä.

Tätä opetusta on annettava oppilaalle siinä määrin kuin hänen tarpeidensa

täyttämiseksi vaaditaan.

 Ala- ja keskiasteella voidaan järjestää kotikielisiä luokkia, mikä perustuu

kotikieliluokkien ja peruskoulun ala- ja keskiasteen yhdistettyjen luokkien

tuntisuunnitelmista annettuun asetukseen (SKOLFS 1991:12). Suurin osa näistä

luokista on suomenkielisiä oppilaita varten. Tarkoitus on, että nämä oppilaat

voisivat siirtyä yläasteella täysin ruotsinkieliseen opetukseen. Lukuvuotena

1990/91 yli 4 000 suomenkielistä oppilasta osallistui opetukseen näillä

luokilla.

 Vuodesta 1986 lähtien suomenkielisille oppilaille on ollut pedagogista

kehitystoimintaa (PUFF), joka on saanut erityistä tukea valtiolta. Tätä nykyä 17

kuntaa osallistuu tähän kehitystoimintaan. Useimmissa tapauksissa siihen kuuluu

kokeilutoimintana myös kaksikielinen opetus yläasteella. Toimintaa arvioidaan

tieteellisesti ja osaraporteista ilmenee, että ainakin eräissä tapauksissa

tulokset ovat olleet varsin hyviä esimerkiksi ruotsin ja englannin kielen taidon

ja jatko-opintojen osalta. Hallituksen syksyllä 1993 tehneen päätöksen mukaan

voivat nykyisin myös vapaakoulut saada tukea osallistuakseen kehitystoimintaan.

 Tukholman kunnalla on lupa järjestää suomenkielistä lukiokoulutusta.

Oppilaiden hankinta on kuitenkin ollut alusta lähtien melko vaikeaa. Lukuvuotena

1993/94 siihen osallistui vain yhdeksän oppilasta.

 Erityistä tukea annetaan Haaparannan kunnalle ns. kielikoulun toimintaan,

jossa kokeillaan kaksikielistä opetusta yhdessä Tornion kaupungin kanssa. Tässä

kokeilussa puolet oppilaista on ruotsinkielisiä lapsia Haaparannalta ja toinen

puoli suomenkielisiä Torniosta.

 Valtion kouluvirastolla on jo pitkään ollut myös varoja Norrbottenin läänin

suomenkielisten oppilaiden kielivalmiuksien kehittämiseen. Varoja myönnettiin

viime vuonna Haaparannan, Pajalan ja Övertorneån hankkeisiin.

 Ruotsinsuomalaisten keskusliitto saa Kouluvirastolta varoja kesäleiritoiminnan

järjestämiseen. Toimintaa on harjoitettu jo 1950-luvulta lähtien ja leirikouluja

järjestetään koko maassa. Vuonna 1992 niihin osallistui peruskoulutasolta 485

oppilasta 78 opettajan ja ohjaajan johdolla. Poikia oli vähän enemmän kuin

tyttöjä.

 Peruskoulun ja lukiokoulun suomenkielisten oppilaiden määrä on vähentynyt

viime vuosina ja on nyt noin 25 000. Näistä peruskoulutasolla noin 56 prosenttia

osallistuu kotikielenopetukseen (kaikkien kielten keskimäärä on 57 prosenttia).

Lukiotasolla kotikielenopetukseen osallistuvien määrä on pienempi.

4.1.2 Ruotsinsuomalaiset koulut

Kun vapaakoulujen perustaminen ja ylläpitäminen on käynyt helpommaksi mm.

taloudellisten ehtojen parannuttua, on ruotsinsuomalainen ryhmä tehnyt monin

paikoin maassa aloitteen ruotsinsuomalaisten koulujen perustamiseksi.

Lukuvuotena 1993/94 tällaisia kouluja oli viisi. Kaikkiaan noin 500 oppilasta

käy nykyisin näitä kouluja.

 Suunnitteilla on uusia kouluja, jotka alkavat syksyllä 1994. Joissain

tapauksissa kysymys on olemassaolevien koulujen yläasteen laajentamisesta.

Tällaisia kouluja suunnitellaan seuraavilla paikkakunnilla (kaavailtu oppi-

lasmäärä suluissa): Örebro (40), Upplands-Väsby (73), Haninge (50-60), Upsala,

Borås, Tyresö ja vielä kaksi koulua Göteborgissa.

4.1.3 Kansansivistys

Ruotsissa on kolme kansankorkeakoulua, joilla on suomalainen leima. Kuluvana

budjettivuotena nämä koulut saavat 23,8 miljoonaa kruunua valtionavustusta,

josta osa on kertaluonteista (työmarkkinatoimia). Sen lisäksi muutamassa

muussakin kansankorkeakoulussa on suomenkielistä toimintaa. Suomenkielisten

kurssien osanottajamäärästä ei ole tietoa. Sama koskee opintoliittojen

suomenkielistä toimintaa.

4.1.4 Yliopistot ja korkeakoulut

Suomen kielen opetusta annetaan viidessä yliopistossa - Uumajassa, Upsalassa,

Tukholmassa, Göteborgissa ja Lundissa - sekä eräissä korkeakouluissa

opettajakoulutuksen yhteydessä. Suomen kielessä ja suomalais-ugrilaisissa

kielissä on neljä professuuria. Näistä kaksi on suomen kielen professuureja,

yksi suomalais-ugrilaisten kielten ja yksi saamen kielen professuuri. Suomen ja

suomalais-ugrilaisten kielten laitokset ovat suhteellisen pieniä ja niiden

opiskelijamäärät ovat viime vuosina olleet vähenemään päin. Peruskoulun

opettajalinjoilla on vaihtoehtoina suomen kielen (tai muun kotikielen)

opettajakoulutusta. Sama koskee vapaa-ajanpedagogien ja esikoulunopettajien sekä

kansankorkeakoulunopettajien koulutusta.

4.2 Kulttuuri ja viestimet

Suomalaisten kulttuuripyrkimyksiä tuetaan sekä eri kulttuurimuotojen yleisen

tuen että eräiden erityistoimenpiteiden muodossa. Kielenhuoltoalueen ja

arkistonhoidon tukitoimien ansiosta suomen kielellä on erityisasema

vähemmistökielten joukossa. Lupamaksuilla rahoitetun suomenkielisen radio- ja

televisiotoiminnan alettua 1960-luvulla on tapahtunut merkittävää kehitystä.

4.2.1 Suomalainen teatteri

Ruotsin kiertävällä valtakunnanteatterilla (Riksteatern) on ollut suomenkielistä

toimintaa näytäntövuodesta 1980/81 lähtien. Toiminta käsittää vierailuja

Suomesta, harrastajateatteritoiminnan tukemista ja omaa tuotantoa Finska Riksin

nimellä. Finska Riks on nykyisin kiinteä teatteriyhtye, jonka kiertueet kattavat

koko Ruotsin ja jonka esittämät näytelmät suuntautuvat erityisesti lapsille ja

nuorille.

4.2.2 Kirjastotoiminta

1960-luvulta lähtien on kehittynyt kirjastojen suomenkielisten kirjojen ja

muiden suomenkielisten viestimien lainaustoiminta. Vuosien mittaan valtiontukea

on annettu suomalaisten kirjakokoelmien ostamiseen keskusvarastoihin ja eräissä

tapauksissa myös lääninkirjastoihin. Neljä Ruotsin kirjastoa saa tätä nykyä

avustusta kirjakokoelmansa uudistamiseen ostamalla kirjoja Suomesta. Joillain

kirjastoilla on myös erityinen määräraha videofilmien ostamiseen Suomesta.

 Tukholmassa sijaitseva äänikirja- ja pistekirjoituskirjasto tarjoaa aineistoa

suomenkielisille näkövammaisille. Toiminta alkoi 1970-luvun puolivälissä valtion

myöntäessä erityisen hankeavustuksen äänikirjojen ostamiseen Suomesta, jotta ne

voitaisiin siirtää ruotsalaiseen kasettinauhoitusjärjestelmään.

4.2.3 Ruotsalaissuomalainen kulttuurirahasto

Ruotsalaissuomalaisessa kulttuurirahastossa on kaksi osastoa, joista toinen

toimii Ruotsissa ja toinen Suomessa. Rahaston johtokunnan jäsenet nimittää

kummankin maan hallitus. Rahasto luotiin 1960 ja sille myönnettiin varoja Suomen

Ruotsille maksaman sotavelan koroista, jotka Ruotsi lahjoitti rahastolle. Sen

jälkeen rahastolle on myönnetty lisää varoja ja pelkästään Ruotsissa se voi

jakaa nykyisin vuosittain noin 1,5 miljoonaa kruunua.

 Rahasto on myöntänyt varoja mm. kolmiosaisen Ruotsin suomalaisten historiaa

käsittelevän teoksen Finnarnas historia i Sverige julkaisuun. Kaksi nidosta on

jo ilmestynyt. Toinen osa ilmestyi 1993 ja kolmas osa, joka käsittää siirto-

laisuuden toisesta maailmansodasta lähtien, on tekeillä.

 Rahaston yksi tärkeä tehtävä on ollut vahvistaa Ruotsin suomenkielistä

kulttuuria ja auttaa tekemään siitä yhdistävä ketju maiden välille. Rahasto on

tehnyt merkittävää työtä tarjoamalla ruotsalaisille virkamiehille ja muille

asiasta kiinnostuneille suomen kielen kursseja, jotka tavallisesti on

järjestetty Suomessa. Rahaston tärkein tehtävä on lähentää Suomen ja Ruotsin

kansaa toisiinsa. Kirjojen julkaisutoiminnan lisäksi tukea on myönnetty

tutkimustyöhön sekä erinäisiin kieli-, kulttuuri-, teatteri- ja

musiikkihankkeisiin. Seminaaritoimintaa on järjestetty joka vuosi ja

yksityishenkilöille on jaettu kulttuuristipendejä. Kulttuurirahasto on myös

myöntänyt varoja ruotsinsuomalaiseen yhdistystoimintaan. Rahastolla on

osuutensa Helsingin lähistölle perustetun Hanasaaren kulttuurikeskuksen

syntymisessä ja toiminnassa. Keskus saa tukea sekä Ruotsin että Suomen valtiolta

ja kulttuurirahasto tarjoaa stipendejä kulttuurikeskuksessa oleskeluun.

Budjettivuotena 1994/95 Ruotsin valtio tukee Hanasaarta 718 000 kruunulla.

 Rahaston mahdollisuudet ja halu tukea suomenkielistä toimintaa ovat

luonnollisesti vahvasti riippuvaisia sille jätettyjen anomusten laadusta.

Rahasto voi tietenkin tehdä omiakin aloitteita. Yksi esimerkki tästä on

nyttemmin vakiintunut kielenhuoltotyö, joka alunperin alkoi rahaston

aloitteesta.

4.2.4 Ruotsinsuomalaisten ja Ruotsissa asuvien

 suomenruotsalaisten arkisto

Budjettivuodesta 1980/81 lähtien on myönnetty valtionavustusta Ruot-

sinsuomalaisen arkiston toimintaan. Arkisto syntyi 1977 ja sen tehtävänä on

kerätä ja säilyttää historiallista aineistoa, joka on tulosta suomalaisten ja

suomenruotsalaisten siirtolaisten toiminnasta. Tällaiseen aineistoon kuuluvat

mm. seurojen pöytäkirjat, toimintakertomukset, kirjeenvaihto ja lehdet.

Arkistosta tiedottamalla halutaan herättää suomalaisten ja suomenruotsalaisten

siirtolaisten kiinnostus menneen säilyttämiseen ja tutkimiseen. Sillä tavoin

arkisto voi edistää oman identiteetin vahvistumista. Se voi myös kannustaa

kulttuuritekoihin seuratoiminnassa.

 Budjettivuoden 1989/90 jälkeen, jolloin valtion suoranainen avustus arkistolle

oli 149 000 kruunua, toiminta on saanut tukea Valtakunnanarkiston (Riksarkivet)

yksityisten arkistojen lautakunnalta. Myös Suomen valtio on vuosittain myöntänyt

avustusta toimintaan.

4.2.5 Ruotsinsuomalainen kielilautakunta

Ruotsin ja Suomen valtiot rahoittavat yhteisesti ruotsinsuomalaisen kieli-

lautakunnan. Lautakunnan tehtävä on edistää ja kehittää suomen kieltä Ruotsissa.

Tämä tapahtuu julkaisemalla Kieliviesti-lehteä, sanastoja, vastaamalla

kysymyksiin jne. Kielilautakunnalla on siten vastuu sekä suomenkielisen

maahanmuuttajaväestön että alkuperäisen kotimaisen vähemmistön, lähinnä

Tornionlaaksossa asuvien, kielenhuollosta. Vuoden 1994 budjettiesityksessä

Ruotsin määrärahaksi ehdotetaan 743 000 kruunua, mikä merkitsee noin yhdeksän

prosentin korotusta. Määrärahan reaaliarvo on noussut useina vuosina.

4.2.6 Radio ja televisio

Radio- ja televisiotoiminnassa suomenkielinen ryhmä on kielellisten

vähemmistöjen joukossa erityisasemassa sekä Suomen ja Ruotsin historiallisten

siteiden että suomenkielisten suuren lukumäärän vuoksi. Ryhmän oikeus

ohjelmapalveluun lupamaksuin rahoitettujen yritysten lähetyksissä on siksi

luonteeltaan toisenlainen kuin muiden ryhmien.

Lupamaksuin rahoitetut (public service) yhtiöt

Televisiolupamaksuin rahoitettujen kolmen ohjelmayhtiön sopimuksissa on määräy-

ksiä siitä, että niiden on lähetettävä ohjelmia siirtolais- ja

vähemmistökielillä. Ruotsin Radion valtakunnallisissa ohjelmissa oli 667 tuntia

suomenkielisiä lähetyksiä vuonna 1993. Sen lisäksi Tornionlaaksossa on noin

kolme tuntia viikossa radiolähetyksiä Tornionlaakson suomeksi ja useimmissa

alueradiolähetyksissä on alueradiolähetyksiä suomeksi tunti päivässä.

 Vuonna 1994 valtakunnallisia lähetyksiä on 646 tuntia, mistä 26 tuntia on

Tornionlaakson suomeksi. Näistä lähetyksistä 448 tuntia tuotetaan Tukholmassa ja

loput 172 tuntia paikallisesti. 25 paikallisasemasta 20 lähettää suomeksi ja

niillä on yhteensä 3 366 lähetystuntia. Paikalliset lähetysajat ovat yleensä

arkisin klo 18:n ja klo 19:n välillä.

 Ruotsin Televisio, Kanava 1, lähettää uutisia, dokumentteja ja ajan-

kohtaisohjelmia sekä lastenohjelmia suomeksi (yhteensä noin 99 tuntia vuodessa)

ja sillä on oma suomenkielinen toimitus. Ruotsin Koulutusradiolla

(Utbildningsradion) on myös jonkin verran lähetyksiä suomenkielisille

esikoululaisille ja koululaisille. Paljon katsojia on varsinkin ruotsiksi

tekstitetyillä uutisohjelmilla, joiden lähetysaika on arkisin juuri ennen

Aktuellt-lähetystä. Viisi prosenttia koko väestöstä seuraa niitä talvisaikaan ja

2 1/2 prosenttia valoisana vuodenaikana, joten suuri osa katsojista on siis

ruotsalaisia. Ohjelma-aikaa on vuoden 1994 aikana pidennetty viidestä seitsemään

minuuttiin lähetystä kohti ja lähetyksiä on nyt myös kesäaikaan.

Yksityinen TV, lähiradio ja yksityinen paikallisradio

Lähiradiossa on jonkin verran suomenkielisiä lähetyksiä.

TV-lähetysten vaihto

Vuodesta 1986 Ruotsin valtion myötävaikutuksella on lähetetty Suomen TV-kanavaa

Ruotsiin Tukholmassa maalähettimen kautta ja 26 muulla paikkakunnalla kaapelij-

akeluna. Tulevaksi budjettivuodeksi (1994/95) tähän ehdotetaan 27,8 miljoonan

kruunun määrärahaa.

4.2.7 Lehdet ja aikakauslehdet

Suomenkielisille päivälehdille voidaan antaa tukea toisaalta erityissäännön

mukaan, jonka mukaan tukea voidaan myöntää lehdille, joita ei ole kirjoitettu

pääasiallisesti ruotsiksi ja jotka on kohdistettu Ruotsin kielellisille

vähemmistöille. Ruotsin Suomalainen (kerran viikossa ilmestyvä lehti) saa 1,54

miljoonaa kruunua vuodessa. Rajoitettua julkaisutukea voidaan myös myöntää

tornionlaaksolaiselle päivälehdelle, jos sen toimituksellisesta sisällöstä

vähintään 25 prosenttia on kirjoitettu suomeksi. Nykyisin tämän säännön mukaan

tuetaan Haaparannanlehteä (Haparandabladet).

 Suomenkielisille kulttuuriaikakauslehdille voidaan myöntää tukea samoin ehdoin

kuin muillekin Ruotsissa julkaistaville aikakauslehdille. Tornionlaakson

suomella julkaistu aikakauslehti Met on useina vuosina saanut valtion tukea.

Siirtolaiskielillä julkaistavia lastenlehtiä varten on olemassa erityinen

tukimuoto.

4.2.8 Kirjallisuus

Ruotsissa julkaistu suomenkielinen kirjallisuus voi saada tukea "siirtolais- ja

vähemmistökirjallisuus"-kategorian puitteissa. Viime vuosina kourallinen kirjoja

on saanut vuosittain sellaista tukea.

4.3 Muuta

4.3.1 Valtion tuki ym. suomalaisille siirtolaisille

Kulttuuriministeriön toiminta-alueella Valtion maahanmuuttovirasto jakaa

valtionavustuksia siirtolaisten valtakunnallisille järjestöille. Toimintavuotena

1993/94 Ruotsinsuomalaisten keskusliitto (RSKL), jolla on 31 000 jäsentä, sai

järjestötukea 1 448 000 kruunua ja Suomenruotsalaisten keskusliitto (FRIS),

jolla oli noin 4 700 jäsentä, sai 723 000 kruunua. Summat olivat samat kuin

edellisenä budjettivuotena. Avustusvuotena 1994/95 kaikkien siirtolaisten

keskusjärjestöjen avustussummia on vähennetty jonkin verran.

 Lisäksi Ruotsinsuomalaisten keskusliitto sai nuorisojärjestön ominaisuudessa

(9 600 nuorisojäsentä) Valtion nuorisoneuvostolta budjettivuotena 1992/93

valtionavustusta noin 1 900 000 kr (tietty verokompensaatio mukaanlukien).

Budjettivuotena 1993/94 (9 700 jäsentä) summa oli noin 1 300 000 kr

(verokompensaatio on nyt lakannut).

 Keskusliitto toimii myös Suomesta välitettävien TV-lähetysten lähe-

tysoikeuksien omistajana ja saa tekijänoikeuspalkkioihin täysin kattavan

valtionavustuksen.

 Suomen tasavallan 75-vuotisjuhlavuoden 1992 johdosta Ruotsin hallitus

lahjoitti kolme miljoonaa kruunua Suomitalo-säätiölle.

 Paikalliset suomalaisseurat ja suomenruotsalaisten yhdistykset voivat hakea

tukea siitä kunnasta, jossa seura toimii. Sekä keskusjärjestöt että

piirijärjestöt ja paikallisjärjestöt voivat hakea hankeavustuksia mm.

Maahanmuuttovirastosta. Valtion nuorisoneuvostosta voi hakea erityistä

valtiontukea ja hankeavustuksia nuorisotoimintaan. Göteborgissa toimiva

Finn-Götar -seura on esimerkiksi saanut viime vuosina 110 000 kruunun avustuksen

paikalliseen kaksivuotisprojektiin ja Ruotsin kirkon nuoret (Svenska Kyrkans

Unga) saivat 165 000 kruunun erityisavustuksen vuonna 1993 suomenkielisten

nuorten parissa tehtävään työhön.

 Parlamentaarinen siirtolais- ja pakolaiskomitea on saanut tehtäväksi

selvittää, mitä erityistoimia saatetaan tarvita ruotsinsuomalaista ryhmää

varten. Komitean puheenjohtaja on maaherra Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] ja sen mietinnön

odotetaan valmistuvan vuoden 1995 aikana.

4.3.2 Tiedotuslehdet ym.

Valtion omistama Invandrartidningen-säätiö on julkaissut vuodesta 1967 lähtien

suomenkielistä tiedotus- ja uutislehteä. Lehti on nimeltään Viikkoviesti ja se

ilmestyy periaatteessa kerran viikossa lukuunottamatta tiettyä julkaisutaukoa

kesällä. Säätiölle myönnetään toimintatukea valtion budjetista.

 Valtion maahanmuuttovirasto julkaisee suomenkielistä tiedotusaineistoa, mm.

perustietoa yhteiskunnasta vastamuuttaneille. Samalla tavoin muut virastot ja

viranomaiset sekä joissain tapauksissa myös valtion liikelaitokset ja yhtiöt

julkaisevat tiedotusaineistoa.

 Maahanmuuttoviraston tehtävänä on myös valvoa pohjoismaisen kielisopimuksen

soveltamista. Virasto julkaisi vuoden 1993 helmikuussa omasta aloitteestaan

raportin suomen kielen asemasta Ruotsissa. Raporttia on levitetty mm.

viranomaisille ja siinä selostetaan budjettivuonna 1992/93 vallinneita oloja.

4.3.3 Tulkkikysymyksiä

Hallintolain määräysten mukaan viranomaisten pitää käyttää tulkkia ollessaan

tekemisissä henkilöiden kanssa, jotka eivät selviä ruotsin kielellä.

Samansisältöinen suositus on myös pohjoismaisessa kielisopimuksessa, mutta se

koskee vain toisten pohjoismaiden kansalaisia. Hallintolaki menee siis

kielisopimusta pidemmälle, koska tulkkia tulee käyttää myös silloin, kun hakija

on Ruotsin kansalainen.

 Tulkkikoulutusta on kahdenlaista, ns. asioimistulkki- eli kontaktitulk-

kikoulutusta, jota annetaan kansankorkeakouluissa ja opintoliitoissa, tai

yliopistokoulutusta. Tukholman yliopistossa on Tulkki- ja kääntäjäinstituutti

(Tolk- och översättarinstitutet, TÖI), joka jakaa varoja kansansivis-

tysjärjestöjen kontaktitulkkikoulutukseen ja järjestää korkeampaa tulkki-

koulutusta.

 Kauppakollegio (Kommerskollegium) on järjestänyt kokeita tulkeille ja

kääntäjille ja auktorisoinut kokeen läpäisseitä. Erityisen kokeen jälkeen

annetaan myös todistuksia oikeustulkin ja sairaanhoitotulkin pätevyydestä.

Toiminta siirtyi 1. heinäkuuta 1994 Kamarikollegiolle (Kammarkollegiet).

 Auktorisoituja suomesta ruotsiin ja ruotsista suomeen kääntäviä tulkkeja on

yleisesti ottaen riittävästi Ruotsissa. Paikallisesti heistä kuitenkin saattaa

olla pulaa. Siksi viimeksi kuluneen vuoden aikana on esimerkiksi tehty aloite

korkeakoulukoulutuksesta etäopetuksena, jotta saataisiin tulkkeja Falunin

alueelle, jossa niistä on puutetta.

 Kauppakollegiolla (1.7. 1994 lähtien Kamarikollegiolla) on luetteloita

auktorisoiduista tulkeista ja kääntäjistä. Maahanmuuttoviraston tulkki-

palveluluetteloihin on otettu myös kontaktitulkit. Kunnissa tulkkivälityksiä on

yleensä joko kunnallisena palveluna tai joskus yksityisinä tulkkivälityksinä.

 Suomalaisten tulkkien suurimmat käyttäjät ovat maakäräjät ja sairaanhoitoala,

kuntien sosiaalipalvelu sekä poliisi ja tuomioistuimet. Tukholman yliopiston

suomen kielen laitoksella käynnissä olevalle suomalais-ruotsalaista

kontaktitulkkausta koskevalle tutkimushankkeelle on myönnetty 1990-luvulla yli

miljoona kruunua Sosiaalitieteellisestä tutkimusneuvostosta.

 Vuoden 1994 kesäkuussa hallitus on antanut Tulkki- ja kääntäjäinstituutille

sekä Valtion maahanmuuttovirastolle tehtäväksi analysoida tulkkien tarjontaa ja

tulkkikoulutusta koskevia kysymyksiä.

4.3.4 Sosiaalinen sektori

Vuoden 1979 syksyllä asetettiin ruotsalais-suomalainen komitea (SFINKS), jonka

tehtävä on parantaa suomenkielisten siirtolaisten asemaa Ruotsin terveyden- ja

sairaanhoidossa sekä sosiaalipalvelussa. Suomen ja Ruotsin hallituksen

työryhmälle vahvistaman toimeksiannon mukaan komitean tehtävä on kartoittaa ne

todelliset ongelmat, joita siirtolaiset, etenkin kielivaikeuksien takia, voivat

kokea näillä sektoreilla. Erityisesti on otettava huomioon suomalaisten lasten

tarpeet. Toimeksianto antaa SFINKSille myös oikeuden tehdä ehdotuksia hallituk-

selle, asianomaisille viranomaisille ja järjestöille.

 SFINKS on jättänyt toiminnastaan hallituksille kuusi raporttia, joista

viimeinen käsittelee toimintakautta 1.7.1990-31.12.1992. Ruotsin valtuuskuntaa

johtaa nyttemmin sosiaaliministeriön valtiosihteeri. Hän on myös sen

puheenjohtaja.

 SFINKS on eri yhteyksissä huomauttanut viranomaisille suomenkielisen palvelun

tarpeesta, mm. vanhainhoidossa.

 Sosiaalihallitus on levittänyt erityistä informaatiota, jossa se on kan-

nustanut ruotsinsuomalaisia yhdistyksiä perustamaan omia lasten päiväho-

itolaitoksia. Sosiaalihallitus on myös antanut tukea esikouluhankkeisiin

yhteistyössä ruotsinsuomalaisten koulujen kanssa.

 Sosiaalihallitus on myös myöntänyt varoja eräisiin avohoitohankkeisiin

yhteistyössä mm. Ruotsinsuomalaisten keskusliiton kansa ja siten lisännyt

suomenkielisten potilaiden mahdollisuuksia saada hoitoa suomen kielellä.

4.3.5 Suomen kieli Ruotsin kirkossa

Kirkkolain 6. osaston 23. luvun 2. pykälän mukaan hiippakuntayhteisöjen on

"edistettävä seurakuntatyötä viittomakieltä käyttävien sekä suomea, saamea ja

muita kieliä puhuvien keskuudessa".

 Ruotsin kirkon seurakuntatyön toimikunnalla on keskeinen vastuu

suomenkielisestä seurakuntatyöstä Ruotsin kirkossa. Tätä työtä varten

seurakuntatyön toimikunnalla on erityinen yksikkö, jossa työskentelee kuusi

kokopäivätoimista työntekijää. Seurakuntatyön toimikunta on myös nimittänyt

erityisen suomenkielisen työn valtuuskunnan. Valtuuskunnassa on seitsemän

jäsentä ja yhtä monta varajäsentä.

 Suomenkielinen materiaalipalvelu toimittaa Suomesta aineistoa Ruotsin kirkon

seurakunnille. Toimikunta on myös käännättänyt suomeksi kirjan Lilla boken om

kristen tro (Kirjanen kristillisestä uskosta), josta on otettu 33 000 kappaleen

painos levitettäväksi suomenkielisille seurakuntalaisille.

 Ruotsin kirkon käsikirja on suomennettu ja 1993:4 kuulutuksen mukaan

vahvistettu käytettäväksi Ruotsin kirkon suomenkielisissä jumalanpalveluksissa

ja kirkollisissa toimituksissa (vihkimiset, kasteet, hautajaiset). Vuoden 1992

kirkolliskokouksen päätöksen mukaisesti Ruotsin kirkon virsikirjaa on alettu

kääntää suomeksi ja sen lasketaan valmistuvan vuonna 1997.

 Ruotsin kirkossa on vain yksi suomalainen seurakunta, Tukholman suomalainen

seurakunta, joka on toiminut 460 vuotta. Hiippakuntatasolla 13 hiippakunnasta

12:lla on järjestettyä toimintaa suomenkielisten jäsenten keskuudessa.

Poikkeuksena on Visbyn hiippakunta.

 Ruotsin kirkko harjoittaa kirkollisen toiminnan lisäksi myös sosiaalista

toimintaa suomenkielisten jäsentensä keskuudessa. Suomenkielinen työ tavoittaa

vuosittain arviolta noin 200 000 suomea puhuvaa.

5 Euroopan neuvoston alueellisia kieliä ja vähemmistökieliä koskeva sopimus

Kysymys Euroopan neuvoston alueellisten kielten ja vähemmistökielten sopimuksen

allekirjoittamisesta on tullut esiin työryhmässä mm. ruotsinsuomalaisen ryhmän

edustajien käyntien yhteydessä. Ruotsinsuomalaiset järjestöt tähdentävät, että

jos Ruotsi allekirjoittaisi sopimuksen, se vahvistaisi suomen kielen asemaa

Ruotsissa.

 Pääministeri Carl[REDACTED_EFTERNAMN] korosti vuoden 1991 lokakuussa pitämässään puheessa,

että "Ruotsi tarvitsisi aktiivista kulttuuria säilyttävää ja kehittävää

suomenkielistä väestöryhmää, joka omassa arkipäivässämme voisi välittää meille

parhaan osan suomalaisesta yhteiskuntaelämästä samalla kun se kehittäisi omaa

ruotsinsuomalaista identiteettiään".

 Kielellisten ja etnisten vähemmistöjen asemasta on tullut yhä tärkeämpi teema

ulkopoliittisissa yhteyksissä ja valitettavasti usein myös ristiriitojen lähde.

Ruotsilla on voimakas halu vaikuttaa Euroopassa rauhan, turvallisuuden ja

demokratian hyväksi.

 Suomen kieltä on puhuttu hyvin kauan eräissä Ruotsin osissa, varsinkin

Tornionlaaksossa, mutta myös muualla maassa. Suomen kieli on siis ankkuroitunut

ja sen tulee ankkuroitua Ruotsin yhteiskuntaan osana yhteistä

kulttuuriperintöämme.

 Euroopan neuvoston alueellisia kieliä ja vähemmistökieliä - tästä lähtien

nimitämme niitä vähemistökieliksi - koskevaa sopimusta on lähinnä pidettävä

kulttuurisopimuksena. Sen tarkoitus on suojata ja kehittää "historiallisia"

vähemmistökieliä. Sopimuksessa ei ole vain määräyksiä, jotka kieltävät näiden

kielten käytön syrjimisen, vaan se edellyttää myös aktiivista tukea, jotta

kielet jäisivät eloon ja kehittyisivät.

 Vähemmistökielillä (1. artikla) sopimuksessa tarkoitetaan kieliä, joita väestö

on perinteisesti käyttänyt tietyllä maantieteellisellä alueella ja joita maassa

asuva vähemmistö käyttää. Käyttäjät voivat olla enemmistönä jollakin alueella,

mutta heidän ei tarvitse olla sitä, jotta sopimuksen määräyksiä voitaisiin

soveltaa. Vähemmistökielen on oltava muu kuin maan virallinen kieli. Sopimuksen

tarkoitus ei ole suojella murteita eikä siirtolaiskieliä.

 Työryhmä on tietoinen siitä, että sopimuksen allekirjoituskysymys koskee sekä

saamen että suomen kieltä. Kysymys Ruotsin allekirjoittamisesta on sen

luonteinen, ettei se sisälly työryhmälle annetun tehtävän puitteisiin.

6 Kannanottoja ja ehdotuksia

Muista maista saadut kokemukset osoittavat, että perusedellytys kielen ja

kulttuurin säilyttämiselle ja kehittämiselle ryhmissä, joiden äidinkieli on muu

kuin enemmistöväestön, on että näille ryhmille annetaan mahdollisuus luoda omia

instituutioitaan varsinkin koulutuksen ja kulttuurin alalla. Samanaikaisesti

edellytetään myös, että enemmistöväestö laajalti hyväksyy tällaiset pyrkimykset.

Ruotsissa on meidän mielestämme hyvät edellytykset tällaiselle hyväksymiselle.

Tämän huomion vahvistaa myös Ruotsin Radion suomenkielisen toimituksen keväällä

1994 teettämä mielipidetutkimus. Ruotsinkielinen väestö suhtautuu

pääasiallisesti myönteisesti Ruotsin suomenkieliseen väestöön. Tämä pohjautuu

luonnollisesti maiden hyvin läheisiin historiallisiin siteisiin, mutta myös

viime vuosikymmenien muuttoliikkeisiin, jotka ovat tuoneet Ruotsiin suuren

suomea puhuvan, koko maahan levinneen väestöryhmän.

 Kulttuuria säilyttävän ja kehittävän suomenkielisen väestöryhmän luominen

Ruotsiin edellyttää, että ruotsinsuomalaisella ryhmällä on todelliset

mahdollisuudet rakentaa omia instituutioita. Nykyisin on ilmeistä, että ryhmällä

on niiden perustamiseen ja toimintaan vaadittava voima. Tätä ovat osoittaneet

varsinkin jo perustetut ruotsinsuomalaiset koulut ja suunnitelmat uusien

perustamisesta ja entisten laajentamisesta. Suomenkieliset kansankorkeakoulut

ovat jo kauan toimineet sellaisina laitoksina.

 Samalla vaaditaan toimenpiteitä suomen kielen arvostuksen lisäämiseksi Ruotsin

yhteiskunnassa, sekä yleisesti että erityisesti opetusalalla. Suomen kielen

yhteiskunnassamme nauttiman erityisaseman täytyy ilmetä käytännön toiminnassa,

esimerkiksi koulussa. Työryhmälle on esitetty monia hälyttäviä tietoja

ruotsinsuomalaisen ryhmän mm. suomenkielisessä esikoulutoiminnassa ja kotikielen

opetuksessa kohtaamista vaikeuksista. Monilta tahoin on raportoitu, että koulu

ei täytä opetussuunnitelman edellyttämää neuvonpitovelvollisuutta tämän

opetuksen osalta. Joissakin tapauksissa kuntien ei myöskään katsota täyttävän

kohtuullisia vaatimuksia vanhemmille ja oppilaille tiedottamisessa. Tämä johtaa

kaiken kaikkiaan siihen, että vaikka oppilailla olisi oikeus suomen kielen

opetukseen ja vaikka he itse toivovat sitä, heille ei sitä tarjota, vaikka

oppilasmäärä toimintaa sopivasti järjestelemällä riittäisi opetusryhmien

muodostamiseen.

 Valtiopäivien viime vuosina tekemät päätökset ovat antaneet mahdollisuuden

harjoittaa toimintoja, joiden päämies on muu kuin julkinen elin. Tämä koskee

erityisesti hoitoalaa ja koulua. Vaihtoehtoisten toimintamuotojen rahoitusta

koskevat muutokset, esimerkiksi ns. kouluraha, antavat myös ruotsinsuomalaisten

kaltaisille ryhmille todelliset mahdollisuudet kehittää omia laitoksia. Meidän

käsityksemme mukaan nyt ei ole syytä ryhtyä lisätoimiin tällä alueella.

Sitävastoin on tärkeää, että ruotsinsuomalaisille laitoksille annetaan

edellytykset, varsinkin taloudelliset ehdot toimintansa pitkäjänteiseen

suunnitteluun. On siis erittäin tärkeätä, ettei tämän alan pelisääntöjä muuteta.

 Ruotsinsuomalainen kielilautakunta tekee hyvin arvokasta työtä suomen kielen

edistämiseksi ja kehittämiseksi Ruotsissa. Lautakunnan määrärahoja onkin lisätty

viime vuosina. On kuitenkin tähdellistä, että lautakunnan työ tavoittaa

laajemman yleisön, jolloin entistä useammat voivat käyttää toimintaa hyväkseen.

Tämä edellyttää, että lautakunta aktiivisesti pyrkii levittämään tietoa

toiminnastaan ja tarjolla olevista palveluista. Se voi tapahtua esimerkiksi

esiintymällä lehdistössä ja sähköisissä viestimissä (radiossa ja televisiossa).

Meidän mielestämme voisi myös olla tarpeen lisätä etsivää toimintaa.

 Hyvin tärkeää on, että väestön enemmistö panee merkille sekä kielilautakunnan

toiminnan että muut suomenkielisen kulttuurielämän ilmaukset. Meidän käsityksem-

me mukaan on merkityksellistä, että esimerkiksi ruotsinsuomalaiset laitokset ja

järjestöt aktiivisesti levittävät yleisölle tietoa toiminnastaan ja erilaisista

suomenkielisistä palvelumuodoista. Luonnollisestikaan koko vastuu tästä ei ole

suomea puhuvilla itsellään. Suuri osa vastuuta lankeaa myös niille

viranomaisille, laitoksille ja järjestöille, jotka tarjoavat tai tukevat

suomenkielistä toimintaa. Myös niiden on levitettävä tietoa tästä toiminnasta

suomenkielisille ja muulle väestölle. Itse asiassa tämä onkin hyvin keskeinen

osa työstä suomen kielen aseman vahvistamiseksi maassamme.

6.1 Kirjelmä valtiopäiville

Suomen kielen asemalla Ruotsin yhteiskunnassa on suuri merkitys ruot-

sinsuomalaisen ryhmän mahdollisuuksille identiteettinsä säilyttämiseen ja

kehittäämiseen. Suomen kielellä on vanhastaan vähemmistöasema osassa Ruotsin

valtakuntaa. Historiallisesti suomen kieli on osa kulttuuriperintöämme, ja

suomea on "aina" puhuttu osissa Ruotsin valtakuntaa.

 Valtiovalta korostaa myös nykyisin tätä erityisasemaa erilaisin järjestelyin

ja tukimuodoin. Myös Ruotsin yleinen mielipide tukee huomattavassa määrin suomen

kielen erityisasemaa. Tästä huolimatta ruotsinsuomalaisen ryhmän edustajat

kokevat, että monissa tapauksissa voi olla vaikeata saada tämä asema

tunnustetuksi, kun kysymys on kouriintuntuvista toimista, usein

paikallistasolla. Voi olla esimerkiksi niin, ettei koulu ole kiinnostunut

tarjoamaan tarvittavaa opetusta. Meidän mielestämme on tärkeätä, että suomen

kielen asema kodifioidaan.

 Ehdotamme siksi, että hallitus jättää valtiopäiville erityisen kirjelmän,

jossa se antaa tiedoksi ja siten vahvistaa suomen kielen Ruotsin yhteiskunnassa

nauttiman erityisaseman. Tällaisen kirjelmän tarkoitus on antaa lähinnä Ruotsin

yhteiskunnan eri tasojen päättäjille hyvin selvä osviitta, jota valtiopäivien

kannanotto vahvistaisi. Olennaista on, että ruotsinsuomalaista ryhmää ja suomen

kieltä koskeville kysymyksille siten voitaisiin antaa suurin piirtein

samanarvoinen kohtelu maamme eri alueilla.

6.2 Kielitutkinto

Kielen asema heijastuu monin tavoin, mm. kielitaidon eri yhteyksissä saamasta

arvostuksesta. On tärkeää, että suomen kielen taitoa arvostetaan Ruotsin

elinkeinoelämässä, hallinnossa, hoitoalalla jne. kaikissa niissä yhteyksissä,

joissa tämä taito on arvokas toiminnan osa. Se koskee kaikkia yrityksiä, joilla

on merkittävää liikevaihtoa Suomen kanssa, ja se koskee lukuisia julkisia

toimintoja, joissa palvelua voidaan parantaa, jos suomenkielistä henkilökuntaa

on käytettävissä.

 Vähemmistökieltä puhuville yksilöille on erittäin tärkeätä voida näyttää

taitonsa toteen tavalla, josta selvästi ilmenee kielitaidon arvo. Samalla on

meidän käsityksemme mukaan tärkeätä tähdentää, että suomen kielellä ei ole

merkitystä vain sille, joka on taustaltaan suomalainen ja haluaa säilyttää

perintönsä elävänä, vaan että suomen kielen osaaminen on myös arvokas taito

Ruotsin yhteiskunnassa ja että se on lisäetu työmarkkinoilla. Tätä korostetaan

myös koulun uudessa opetussuunnitelmassa, jossa suomelle annetaan B-kielen asema

[hallituksen esitys (prop.) 1993/94:220, valiokunnan mietintö (bet.)

1993/94:UbU1, valtiopäivien kirjelmä (rskr.) 1993/94:82].

 Varsinkin siksi, että maamme sijaitsevat niin lähellä toisiaan, on tärkeätä,

että suomen kielen taitoa arvostetaan suhteessa Suomessa asuvien ja elävien

suomenkielisten valmiustasoon. Samanaikaisesti Ruotsissa on ja tulee olemaan eri

tapoja hankkia suomen kielen taito. Vastaisuudessa yhä useammat oppilaat ovat

käyneet kaksikielisen peruskoulun jossakin ruotsinsuomalaisessa koulussa. Toiset

ovat osallistuneet kaksikieliseen opetukseen kunnallisissa kouluissa kuudennelle

vuosikurssille asti. Eräillä paikkakunnilla on vastaisuudessa mahdollista lukea

suomea B-kielenä. Toiset taas ovat osallistuneet kotikielen opetukseen, jota

normaalisti on annettu vain muutama tunti viikossa.

 Ruotsissa voi suorittaa eräissä suurissa Euroopan kielissä kokeen ja saada

todistuksen, joka pätee kyseisessä maassa. Näillä kielikokeilla on suuri

merkitys, sillä ne auttavat ylläpitämään kielen arvostusta, asemaa ja vetovoimaa

kouluissa ja säilyttämään opetuksen laatutason. Esimerkiksi Ranskan Tukholman

lähetystössä Institut Français järjestää kaksi kertaa vuodessa tutkinnon, jonka

läpäisseet saavat esimerkiksi todistuksen nimeltä Diplome approfondi de langue

française (DALF). Tämän tutkinnon suorittaneen opiskelijan, joka haluaa

opiskella ranskalaisessa yliopistossa, ei tarvitse osallistua enää muihin

kielikokeisiin.

 Me ehdotamme, että Kouluvirasto saa tehtäväksi järjestää suomen kielen

kielikokeen. Sellaisia kokeita tulee järjestää sekä peruskoulu- että

lukiotasolla. Näiden kokeiden tulee antaa oppilaille mahdollisuus antaa

opinnäyte kielitaidostaan. Koe tulee muotoilla siten, että se vastaa tasoa, jota

Suomessa vaaditaan jatko-opintoihin lukio- tai yliopistotasolla. Koetta tulee

järjestää kahdenmuotoisena, joista toinen on oppilaille, joiden äidinkieli on

suomi ja toinen oppilaille, joiden äidinkieli on ruotsi.

6.3 Opiskelijavaihto

Jo noin 30 vuoden ajan Suomen opetusministeriö on rahoittanut stipenditoimintaa

suomalaisille lukio-oppilaille. Nämä ovat voineet oleskella 1-4 viikon jakson

Ruotsissa. Isäntäperheitä ja isäntäkouluja on hankittu Ruotsista

Norden-yhdistyksen ja Pohjola-Norden-yhdistyksen välityksellä ja tähän

toimintaan on vuosittain osallistunut 80-100 oppilasta.

 Ruotsin lukiokoulun oppilaille merkitsisi paljon, jos he saisivat vas-

taavanlaisen mahdollisuuden. Oleskelu Suomessa isäntäperheessä asuen ja

mahdollisuus osallistua suomalaisen lukiokoulun opetukseen antaisi sekä

taustaltaan suomalaisille että muille oppilaille suuret mahdollisuudet syventää

tietojaan Suomesta ja suomen kielen taitojaan. Tällaisen toiminnan

kehittämiseksi ehdotamme, että hallitus päättää myöntää 200 000 kruunun

määrärahan tähän tarkoitukseen ja että Ruotsin Norden-yhdistyksen ja Suomen

Pohjola-Nordenin kanssa solmitaan sopimus tällaisen vaihtotoiminnan

järjestämisestä. Se käsittäisi 25-50 oppilasta vuodessa.

 Meidän käsityksemme mukaan tällainen stipendijärjestelmä yhdessä muiden

vaihtotoimintamuotojen, kuten Nordplus, kanssa lisäisi kiinnostusta suomen

kieleen. Yhä useammat oppilaat innostuisivat myös valitsemaan suomen B-kieleksi.

Järjestelmä kohottaisi siten myös suomen kielen arvostusta Ruotsissa.

6.4 Suomenkielinen opetus peruskoulussa

Vaikka ruotsinsuomalaisella ryhmällä on monin paikoin mahdollisuus perustaa omia

kouluja, tarvitaan vastaisuudessakin varsin usein suomenkielistä opetusta

kotikielisten luokkien muodossa ja muitakin suomen kielen opetuksen muotoja

julkisesa koululaitoksessa. Suomen kielen asema vaatii mielestämme myös näissä

suhteissa erityiskohtelua. Paikallisesti on tehtävä paljon työtä, jotta

voitaisiin tarjota korkealaatuista suomenkielistä ja suomen kielen opetusta.

Ehdotamme siksi, että hallitus antaa Kouluvirastolle tehtäväksi levittää tietoa

tarjolla olevista suomen kielen opettamisen ja suomenkielisen opetuksen

mahdollisuuksista ja mainitsisi hyviä esikuvia. Sellaista tietoa tulee antaa

sekä koulujen päämiehille että vanhemmille ja oppilaille. Keväällä 1993

julkaistiin suomalais-ruotsalaisen koulutusneuvoston toimesta tiedotuslehtinen

nimeltä Äidinkieli Isänkieli Suomen kieli. Lehtistä julkaistiin ja levitettiin

Kouluviraston ja Ruotsinsuomalaisten keskusliiton yhteistyönä.

 Kouluissa on toteutettava hallituksen selvä kannanotto mahdollisuuksista

opettaa suomea kielivalinnan puitteissa. Hallitus teki kannanottonsa työryhmän

esityksestä uudessa opetussuunnitelmassa (prop. 1992/93:20). Tämä antaa suomen

kielelle suhteessa ruotsinkielisiin oppilaisiin periaatteessa saman aseman

Ruotsin koulussa kuin saksalla, ranskalla ja espanjalla on. Se antaa

ruotsinkielisille oppilaille, Ruotsissa asuvat suomenruotsalaiset mukaanlukien,

mahdollisuuden lukea suomea B-kielenä. Kouluviraston tiedottaessa suomen kielen

ja suomenkielisen opetuksen mahdollisuuksista Ruotsin kouluissa tähän tehtävään

tulee siksi sisältyä myös koulujen päämiesten kannustaminen järjestämään

tällaista opetusta.

 Pedagogisen kehitystoiminnan (PUFF) puitteissa on, kuten aikaisemmin on

mainittu, harjoitettu kaksikielistä opetusta myös yläasteella. Tämä on useissa

tapauksissa osoittautunut olevan menestyksellistä, mikä ilmenee mm.

Kouluviraston suorittamasta toiminnan arvioinnista. On hyvin tärkeää, että tämä

kokeilutoiminta saa jatkua ja kehittyä ja että tätä mallia kokeillaan useammilla

paikkakunnilla suomenkielisten oppilaiden opetuksen parantamiseksi. Ehdotamme

siksi, että hallitus päättää antaa kunnille oikeuden perustaa kaksikielisiä

luokkia suomenkielisille oppilaille koko peruskouluun. Hallituksen tulee

vahvistaa tuntiohjelman kehys samoin kuin se vahvistaa kotikieliluokkien

kehystuntiohjelman ala- ja keskiasteella.

6.5 Korkeampi koulutus

Toukokuussa 1994 tehdyn hallituksen päätöksen mukaisesti Ruotsi allekirjoitti

muiden pohjoismaiden kanssa sopimuksen pääsystä korkeampiin opintoihin. Tämä

sopimus antaa eri maiden opiskelijoille mahdollisuuden päästä korkeampiin

opintoihin toisissa pohjoismaissa samoin ehdoin kuin oman maan hakijat. Nämä mm.

Suomesta tulevien opiskelijoiden parantuneet mahdollisuudet päästä opiskelemaan

Ruotsin yliopistoihin ja korkeakouluihin asettavat nämä uusien haasteiden eteen.

Suomen kielen pätevyydestä tulee silloin hyvin myönteinen tekijä. Meidän

käsityksemme mukaan on siksi hyvin tärkeää, että varsinkin ne yliopistot ja

korkeakoulut, joissa on suomen ja suomalais-ugrilaisten kielten laitoksia,

kehittävät näitä voidakseen tyydyttää lisääntyvän sekä suomen kielen että

suomenkielisen opetuksen kysynnän.

 Mielestämme on tärkeätä ottaa tässä yhteydessä esiin Academia Tornedaliensisin

tekemä ehdotus. Akatemia on pyytänyt lupaa saada järjestää kokeita ja antaa

tutkintotodistuksia Tornionlaakson suomessa (meän kielessä). Kursseille, jotka

on tarkoitus käynnistää Tornionlaakson kansankorkeakoulussa, otetaan

kurssilaisia pohjoismaiselta pohjalta - lähinnä Suomesta, Norjasta ja Ruotsista.

Akatemiassa on yliopistollisten kielikurssien järjestämiseen vaadittava

pätevyys. Ehdotamme, että hallitus antaa akatemialle tämän luvan.

 Opettajakoulutuksen alalla on, niin kuin aikaisemmin on mainittu, Suomen ja

Ruotsin välillä yhteistyötä suomalais-ruotsalaisen koulutusneuvoston puitteissa.

On tärkeää, että järjestettävistä kursseista tiedotetaan laajemmin. Sekä tämän

yhteistyön puitteissa että opettajakoulutusta antavissa laitoksissa on myös

kiinnitettävä huomiota koulutustarpeeseen, jonka lisääntyvä määrä

ruotsinsuomalaisia kouluja synnyttää. Tämä koskee luonnollisesti sekä

peruskoulutusta että jatkokoulutusta.

6.6 Radio ym.

Ruotsin radiojohdolle on äskettäin jätetty radionjohtajan asettaman ryhmän

laatima selvitys mahdollisuuksista aloittaa suomenkielinen radiokanava.

Idearyhmä on tiettävästi (ohjelmayhtiön henkilökuntalehden mukaan) todennut,

että hankkeella on edellytykset toteutua, kun uutta digitaalista

lähetinjärjestelmää aletaan käyttää. Uusi tekniikka antaa tilaa useammille

radiokanaville kuin tämän päivän lähetystekniikka. Järjestelmän käyttöö-

nottoajasta on erilaisia tietoja. Kuuntelijoilta se edellyttää, että digitaalis-

ten lähetysten kotivastaanottimia tulee markkinoille ja että niitä on saatavana

kohtuuhintaan. Arviolta tämä voi tapahtua aikaisintaan vuonna 1996. Idearyhmän

arvion mukaan mahdollinen kuuntelijapiiri on noin 300 000-400 000 henkilöä.

 Idearyhmän ehdottamaa kanavaa on ajateltu ajankohtais- ja viihderadioksi

päiväsaikaan ja se lähettäisi uutisia 20 prosenttia lähetysajasta. Kanava

lähettäisi ehdotuksen mukaan koko vuorokauden ja sillä olisi jonkin verran

yhteislähetyksiä Suomen Yleisradion (YLE) kanssa. Paikallistoimitukset

toimittaisivat osan ohjelmista, osan tuottaisi Tukholman toimitus. Jos kanava

toteutuu, se lähettää 45-50 prosenttia ajasta musiikkia, josta 70 prosenttia

suomalaista musiikkia. Ohjelmatarjontaan kuuluisi urheilua, lasten- ja

nuortenohjelmia, ruotsinsuomalaista kulttuuria ja viihdettä. Yhteistyötä

tehtäisiin Suomen Ylen kanssa, joka on osoittanut suurta halukkuutta siihen.

 Suomen kielen aseman vahvistamista Ruotsissa käsitellyt työryhmä on tietoinen

siitä, että päätöksen suomenkielisestä kanavasta täytyy olla Ruotsin Radion oma

päätös. Työryhmä haluaa kuitenkin todeta, että suomenkielisen täyden palvelun

kanavan toteuttaminen olisi omiaan vahvistamaan suuresti suomen kielen asemaa

Ruotsissa ainakin kahdella tavalla. Toisaalta kattava radiopalvelu ilman muuta

palvelisi paremmin ajateltuja kuulijoita, toisaalta se osoittaisi ruotsalaiselle

yleisölle, että suomenkieliset kuuntelijat ovat niin merkittävä osa Ruotsin

väestöä, että heidän katsotaan tarvitsevan omaa ja laajaa radiopalvelua.

 Sikäli kuin valtiopäivät ja hallitus haluavat velvoittaa Ruotsin Radion

(Sveriges Radio AB) toteuttamaan suomenkielisen kanavan, tämä voi tapahtua

aikaisintaan 1. tammikuuta 1997, jolloin uusi sopimus tulee voimaan.

 Digitaalitekniikka lisää myös televisiolähetysten mahdollisuuksia. Tämä voi

parantaa mahdollisuuksia mm. naapurimaiden TV:n ja siten myös suomalaisten

televisiokanavien lähettämiseen. Pohjoismaiden ministerineuvosto on kiinnittänyt

tähän huomiota Ruotsin hallituksen aloitteesta Pohjoismaiden neuvoston

istunnossa Oslossa vuoden 1992 maaliskuussa. Ministerineuvosto tutkii myös

tekijänoikeudellisten ongelmien ratkaisemista. Jos tämän työn hedelmänä syntyy

myönteinen tulos, sillä voi olla suuri merkitys suomen kielen asemalle

Ruotsissa.

Suomennos: LIISA PIHLAJAMAA[REDACTED_EFTERNAMN]

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträden den 8 september 1994

Närvarande:

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

__________

Regeringen beslutar skrivelse 1994/95:1 Finska språkets ställning i Sverige