Regeringens proposition

1997/98:42

Schengensamarbetet

Prop.

1997/98:42

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 december 1997

Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås att riksdagen skall godkänna Sveriges anslutning

till Schengensamarbetet, dvs. tillträda det s.k. Schengenavtalet, den s.k.

Schengenkonventionen och ett tilläggsprotokoll till denna samt sam-

arbetsavtalet mellan Schengenstaterna å ena sidan och Norge och Island å

den andra. Vidare föreslås att riksdagen godkänner en av regeringen

avgiven förklaring till Schengenkonventionen om tillämpning av bestäm-

melserna om fortsatt förföljande över landgräns av misstänkta personer i

vissa fall från en grannstat in på svenskt territorium, och att Sverige skall

avge en förklaring om huvudprincipen om hinderverkan av brott-

målsdomar som meddelats i Schengenstaterna.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Ärendet och dess beredning 6

3 Allmänt om Schengensamarbetet 7

3.1 Schengensamarbetets bakgrund 7

3.2 Vägen till medlemskap i Schengensamarbetet 7

3.2.1 Schengenavtalet och Schengenkonventionen 8

3.2.2 Sveriges anslutningsavtal och slutakten 9

3.2.3 Samarbetsavtal med Norge och Island 10

3.2.4 Förberedelsearbete i Sverige 10

3.3 Schengensamarbetet och andra internationella åtaganden

m.m. 11

3.3.1 Europeiska Unionen (EU) 11

3.3.2 Amsterdamfördraget 13

3.3.3 Den nordiska passunionen 14

4 Schengensamarbetets huvudsakliga innehåll 15

4.1 Inledning 15

4.2 Fri rörlighet för personer 16

4.3 Yttre gränskontroll 16

4.4 Asylfrågor 17

4.5 Polisiärt och rättsligt samarbete 18

4.5.1 Allmänt om det polisiära och rättsliga

samarbetet 18

4.5.2 Polissamarbete 18

4.5.3 Inbördes rättshjälp i brottmål 22

4.5.4 Non bis in idem (icke två gånger för samma

sak) 23

4.5.5 Utlämning 24

4.5.6 Överförande av straffverkställighet 25

4.5.7 Narkotika 25

4.5.8 Skjutvapen och ammunition 26

4.6 Schengens informationssystem (SIS) 27

4.6.1 SIS hur är systemet utformat? 27

4.6.2 Vad SIS får innehålla 27

4.6.3 Fördelning av kostnaderna för SIS 29

4.7 Integritetsfrågor 29

4.7.1 Skydd för personuppgifter i allmänhet 29

4.7.2 Skydd för personuppgifter i SIS 30

4.7.3 Skydd för andra personuppgifter än sådana som

registrerats i SIS 31

4.8 Schengensamarbetets organisation 32

4.9 Schengens regelverk 32

4.9.1 Vad är Schengens regelverk? 32

4.9.2 Schengens regelverk och demokratin 34

5 Närmare om yttre gränskontroll 36

5.1 Allmänt om den yttre gränskontrollen 36

5.1.1 Schengenreglerna i korthet 36

5.1.2 Jämförelse mellan Schengenavtalets regler och

de svenska 36

5.1.3 Gränskontrollens resurser 38

5.1.4 Gränskontrollens kvalitet 39

5.1.5 Behov av åtgärder i allmänhet 40

5.2 Stationär och rörlig gränsbevakning 41

5.2.1 Underlagsmaterialet 41

5.2.2 Stationär gränsbevakning 41

5.2.3 Rörlig gränsbevakning 45

5.3 Kontrollverksamhet inne i landet 47

5.4 Samverkan mellan myndigheterna 50

6 Anslutning till Schengensamarbetet 52

6.1 Tillträde till Schengenkonventionen 52

6.2 Tillträde till protokoll av den 24 juni 1997 57

6.3 Svenska förklaringar 57

7 Närmare om Schengenkonventionens artiklar 58

7.1 Kapitlets disposition 58

7.2 Avd. I Definitioner (artikel 1) 58

7.3 Avd. II Om avskaffande av kontroller vid de inre gränserna

och om personers rörlighet 59

7.3.1 Passerandet av de inre gränserna (artikel 2) 59

7.3.2 Passerandet av de yttre gränserna (artikel

 3 8) 60

7.3.3 Viseringar (artiklarna 9 18) 64

7.3.4 Villkor för utlänningars rörelsefrihet (artiklarna

19 24) 68

7.3.5 Uppehållstillstånd och personer registrerade på

spärrlista (artikel 25) 71

7.3.6 Följdåtgärder (artiklarna 26 27) 72

7.3.7 Ansvarighet i samband med behandling av

asylansökan (artiklarna 28 38) 73

7.4 Avd. III Polis och säkerhet 74

7.4.1 Polisiärt samarbete (artiklarna 39 47) 75

7.4.2 Inbördes rättshjälp i brottmål (artiklarna

 48 53) 84

7.4.3 Principen Non bis in idem icke två gånger i

samma sak (artiklarna 54 58) 88

7.4.4 Utlämning (artiklarna 59 66) 92

7.4.5 Överförande av verkställighet av brottmålsdom

(artiklarna 67 69) 95

7.4.6 Narkotika (artiklarna 70 76) 96

7.4.7 Skjutvapen och ammunition (artiklarna

 77 91) 99

7.5 Avd IV Schengens informationssystem 102

7.5.1 Inrättande, utnyttjande och användning av

Schengens informationssystem (artiklarna 92

101) 102

7.5.2 Skydd för personuppgifter och säkerhet för

uppgifter i Schengens informationssystem

(artiklarna 102 118) 112

7.5.3 Fördelning av kostnaderna för Schengens

informationssystem (artikel 119) 122

7.6 Avd. V Transport av och rörlighet för varor (artiklarna

120 125) 122

7.7 Avd. VI Skydd av personuppgifter (artiklarna 126 130) 123

7.8 Avd. VII Verkställande kommittén (artiklarna 131 133) 127

7.9 Avd. VIII Slutbestämmelser (artiklarna 134 142) 128

8 Ekonomiska konsekvenser 129

8.1 Investeringskostnader 129

8.2 Personalkostnader 130

8.3 Regeringens bedömning 131

Bilaga1 Remissinstanserna 133

Bilaga 2 Schengenavtalet 134

Bilaga 3 Schengenkonventionen 144

Bilaga 4 Sveriges anslutningsavtal 225

Bilaga 5 Protokoll om Sveriges anslutning 230

Bilaga 6 Samarbetsavtalet med Island och Norge 233

Bilaga 7 Tilläggsprotokollet 239

Bilaga 8 Statskontorets rapport i sammanfattning 241

Bilaga 9 Riksrevisionsverkets rapport i sammanfattning 244

Bilaga 10 Svensk förklaring till artikel 41 i Schengenkonven-

 tionen 247

Bilaga 11 Schengensamarbetets organisation 248

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 december

1997 249

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner avtalet om Sveriges anslutning till tillämpningskon-

ventionen till Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis

avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, under-

tecknat i Schengen den 19 juni 1990, samt slutakten till avtalet

(avsnitt 6.1)

2. godkänner protokollet om Sveriges regerings anslutning till avtalet

om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränser-

na undertecknat i Schengen den 14 juni 1985 (avsnitt 6.1)

3. godkänner tilläggsprotokollet av den 24 juni 1997 (avsnitt 6.2)

4. avger en förklaring enligt artikel 55 i Schengenkonventionen, med

innehållet att Sverige i vissa avseenden inte skall vara bundet av

huvudprincipen om hinderverkan av brottmålsdomar som

meddelats i Schengenstaterna (avsnitt 6.3)

5. godkänner regeringens förklaring enligt artikel 41 i Schengen-

konventionen (avsnitt 6.3)

6. godkänner samarbetsavtalet mellan Konungariket Belgien, För-

bundsrepubliken Tyskland, Franska republiken, Storhertigdömet

Luxemburg, Konungariket Nederländerna, Italienska republiken,

Konungariket Spanien, Portugisiska republiken, Hellenska

republiken, Republiken Österrike, Konungariket Danmark,

Republiken Finland och Konungariket Sverige, som är avtals-

slutande parter i Schengenavtalet och Schengenkonventionen, och

Republiken Island och Konungariket Norge om gradvis av-

skaffande av personkontroller vid de gemensamma gränserna

(avsnitt 6.1).

2 Ärendet och dess beredning

I Utrikesdepartementets promemoria Sveriges anslutning till Schengen-

samarbetet (Ds 1997:38) behandlas frågan om Sveriges tillträde till

Schengenavtalet från 1985, Schengenavtalets tillämpningskonvention

från 1990 och de anslutningsinstrument till avtalen som har upprättats för

senare tillkommande medlemmar i samarbetet samt Islands och Norges

samarbetsavtal. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 1. En sammanställning av remissvaren

finns tillgänglig hos Justitiedepartementet (dnr Ju97/2472). Fullständiga

texter finns av Schengenavtalet från 1985 i bilaga 2, av Schengenavtalets

tillämpningskonvention från 1990 i bilaga 3, av Sveriges

anslutningsavtal i bilaga 4 av protokollet om Sveriges anslutning till

Schengensamarbetet i bilaga 5 samt av samarbetsavtalet mellan å ena

sidan Schengenstaterna och å den andra Island och Norge i bilaga 6.

Genom ett tilläggsprotokoll av den 24 juni 1997 har artiklarna 40 41

samt 65 i Schengenavtalets tillämpningskonvention ändrats. Tilläggs-

protokollet finns i bilaga 7. De berörda myndigheterna, dvs. Rikspolis-

styrelsen, Generaltullstyrelsen och Kustbevakningen, har under hand

beretts tillfälle yttra sig samt inte haft några invändningar mot

ändringarna.

Statskontoret har i promemorian Schengenavtalets konsekvenser för

yttre gränskontroll, flygplatser, SIS och SIRENE, dnr 62/97 5, gjort en

bedömning av bl.a. den yttre gränskontrollen. En sammanfattning av

Statskontorets studie finns i bilaga 8. Riksrevisionsverket (RRV) har på

regeringens uppdrag avgivit rapporten Schengenavtalet Konsekvenser för

gränskontrollmyndigheterna, som utgjort underlag för regeringens över-

väganden rörande den yttre gränskontrollen. Sammanfattningen av

RRV:s rapport finns i bilaga 9. Underhandskontakter har skett med de

berörda myndigheterna i detta ärende. I avsnitt 5.1 redovisas myndig-

heternas synpunkter, vilka i huvudsak arbetats in i slutversionen av

RRV:s rapport men också framförts under hand i detta ärende.

I denna proposition föreslår regeringen att riksdagen skall godkänna

avtalet om Sveriges anslutning till Schengenkonventionen och de andra

rättsakter som krävs för att Sverige skall kunna ansluta sig till Schengen-

samarbetet. Regeringen lägger dock här inte fram förslag till lagstiftning

om genomförandet av åtagandena. Däremot lämnas en utförlig beskriv-

ning av på vilka sätt konventionens bestämmelser ställer krav på lag-

ändringar. Orsaken till det valda tillvägagångssättet är att processen med

att hämta in riksdagens ställningstagande och eventuella godkännande av

överenskommelserna annars skulle behöva skjutas upp. Detta vore av

olika skäl olyckligt anser regeringen, främst med tanke på

Amsterdamfördraget och de förhandlingar som på EU-nivå skall föras

med Island och Norge med anledning av Schengensamarbetets

införlivande i EU. Härtill kommer att en stor del av lagstiftnings-

åtgärderna kommer att genomföras i andra lagstiftningsprojekt medan

lagstiftningsåtgärder som är mer specifika för Schengensamarbetet

kommer att genomföras separat.

3 Allmänt om Schengensamarbetet

3.1 Schengensamarbetets bakgrund

Den fria rörligheten för personer är en av grundstenarna i EG:s regelverk

för den inre marknaden, tillsammans med den fria rörligheten för varor,

tjänster och kapital. Den har i huvudsak förverkligats vad gäller den

gemensamma arbetsmarknaden, fri etableringsrätt, erkännande av utbild-

ningar m.m. Däremot har kontrollen av personer vid gränserna inte av-

skaffats och EU har således ännu inte blivit ett område utan gränser ,

med fri rörlighet för personer, som den skulle ha blivit enligt ändringar i

Romfördraget som gjordes genom Europeiska enhetsakten 1986.

En viktig orsak till att den fria rörligheten för personer inte har

förverkligats helt är att det samarbete avseende bl.a. det rättsliga och

polisiära området (s.k. kompensatoriska åtgärder), som är en förut-

sättning för att kontrollerna skall kunna avvecklas vid de inre gränserna,

ännu inte har genomförts fullt ut. Det gäller bl.a. regler för en enhetlig

kontroll av de gemensamma yttre gränserna samt samarbete för brotts-

bekämpning. Vidare finns en oenighet mellan EU:s stater angående

huruvida den fria rörligheten skall vara förbehållen endast medborgare i

medlemsländerna eller omfatta även andra länders medborgare när de väl

passerat kontrollen vid yttre gräns. Förhandlingar pågår om en konven-

tion om yttre gränskontroll, men det är oklart när arbetet kan avslutas.

I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörligheten för personer

i Romfördragets anda ingick Frankrike, Tyskland och Beneluxstaterna år

1985 ett avtal om att successivt avveckla personkontrollerna vid de

gemensamma gränserna och att utveckla det polisiära och rättsliga sam-

arbetet mellan staterna. Avtalet, som är ett separat mellanstatligt avtal

utanför EG, ingicks i gränsstaden Schengen i Luxemburg och benämns

därför Schengenavtalet.

År 1990 undertecknades tillämpningskonventionen till Schengen-

avtalet, med bestämmelser om praktiska åtgärder för att genomföra

avvecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna samt övriga

samarbetsåtgärder. Det är denna tillämpningskonvention, i fortsättningen

kallad Schengenkonventionen, som innehåller de viktigaste reglerna för

samarbetet. Schengenkonventionen började tillämpas och gräns-

kontrollerna upphörde den 26 mars 1995 mellan sju av de EU-länder som

då hade anslutit sig till Schengenavtalet.

EG:s regelverk har bitvis tagit över Schengenkonventionens

bestämmelser, det gäller exempelvis fri rörlighet för varor. Det ligger i

linje med Schengenkonventionens regel om att dess bestämmelser endast

skall tillämpas i den mån de är förenliga med gemenskapsrätten.

3.2 Vägen till medlemskap i Schengensamarbetet

Varje stat som är medlem i EU har rätt att delta i Schengensamarbetet.

De länder som i dag deltar i det aktiva samarbetet är Tyskland, Frankrike

och Beneluxstaterna (dvs. de fem grundarstaterna) samt Portugal och

Spanien. Danmark, Finland, Grekland, Italien, Sverige och Österrike har

undertecknat avtal om anslutning till samarbetet och sitter med i de

beslutande organen. Italien och Österrike avses bli operativa medlemmar

av Schengensamarbetet från och med 1998. Island och Norge, som inte

är medlemmar i EU och därför formellt inte kan fullt ut ansluta sig till

avtalen, har träffat särskilda samarbetsavtal för att anknyta sig till

Schengensamarbetet.

Tillträde till Schengensamarbetet kan sägas vara indelat i olika skeden.

En blivande medlemsstat som ansökt om tillträde till Schengen-

samarbetet erbjuds i första skedet observatörskap. Staten har då rätt att

delta i beredningsprocessen inför beslut i den Verkställande kommittén

och olika organ, men saknar beslutanderätt. Den skyldighet som åvilar

staten i det skedet är att erlägga en begränsad avgift som avser kostnader

för drift av sekretariatet, varav en stor del kan hänföras till tolk- och

översättningsservice. I det andra skedet, sedan anslutningsavtalet under-

tecknats, har staten även rätt att delta fullt ut i besluten. Norge och Island

har en särlösning som innebär att de deltar i alla förberedelser men inte i

själva besluten. För att staten slutligen skall kunna delta praktiskt och

operativt i samarbetet krävs att dess anslutningsavtal eller för Norges

och Islands del samarbetsavtalet har ratificerats och att Verkställande

kommittén har fattat ett särskilt beslut om att avskaffa personkontrollerna

vid de inre gränserna mot staten och att denna kan delta i det operativa

samarbetet. De viktigaste förutsättningarna för ett sådant beslut är

 att den yttre gränskontrollen är anordnad i enlighet med Schengen-

konventionens krav,

 att systemet för persontrafiken på flygplatserna uppfyller Schengen-

konventionens krav,

 att Schengenkonventionens bestämmelser om narkotika iakttas,

 att Schengens informationssystem (SIS) är infört samt

 att bestämmelserna i fråga om skydd för personuppgifter iakttas.

3.2.1 Schengenavtalet och Schengenkonventionen

I Schengenavtalet uttalar staterna sin avsikt att avskaffa personkontroller

vid de gemensamma gränserna. Avtalet innehåller bestämmelser om

åtgärder som på kort och på lång sikt skall främja den fria rörligheten för

personer mellan Schengenstaterna.

Schengenkonventionens artiklar innehåller, som nämnts, bestämmelser

om praktiska åtgärder för att fullt ut genomföra Schengenavtalets syfte.

Bestämmelserna gäller bl.a. polissamarbete och rättsligt samarbete,

dataskydd, samarbete om narkotikabekämpning, harmoniserad viserings-

politik och enhetliga yttre gränskontroller. Till konventionen är även

kopplad en slutakt, ett protokoll och och en gemensam förklaring av

ministrar och statssekreterare.

Slutakten innehåller bl.a. en gemensam förklaring i anslutning till

artikel 139 som är grundläggande för den prövning som skall ske inför

operativt medlemskap. Av förklaringen framgår att Schengenstaterna

redan före konventionens ikraftträdande skall underrätta varandra om alla

omständigheter av betydelse för de frågor som avses i konventionen och

att konventionen inte skall träda i kraft förrän villkoren för dess

tillämpning är uppfyllda i alla berörda medlemsstater och bevakningen

av de yttre gränserna är genomförd.

I förklaringen av ministrar och statsskreterare framgår bl.a. att

Schengenstaterna särskilt skall bemöda sig om en harmonisering av

arbetsmetoderna för kontroll och bevakning av gränserna i samband med

genomförandet av Schengenkonventionens enhetliga principer för yttre

gränskontroll. Vidare nämns utarbetandet av en gemensam handbok för

tjänstemän med uppgift att bevaka gränserna.

3.2.2 Sveriges anslutningsavtal och slutakten

I juni 1995 ansökte Sverige och Finland om anslutning till Schengen-

samarbetet, med förbehåll för att den nordiska passfriheten måste

bevaras. Det villkoret accepterades av Schengenstaterna som en utgångs-

punkt för förhandlingarna. Även Norge och Island gjorde samtidigt klart

att de var angelägna om en nära anknytning till Schengensamarbetet och

begärde därför ett samarbetsavtal med Schengenstaterna. Sverige gjorde

därutöver ett särskilt förbehåll för att de s.k. kompensatoriska åtgärderna

måste vara genomförda fullt ut i samtliga Schengenländer samt fungera

tillfredsställande. Sverige underströk särskilt att kravet på säkerhet och

kontroll vad gäller narkotika måste kunna tillgodoses.

Den 1 maj 1996 beviljades Sverige och övriga nordiska länder

observatörskap i Schengensamarbetet. Avtalet om Sveriges anslutning till

Schengensamarbetet undertecknades den 19 december 1996. Genom det

avtalet ansluter sig Sverige till 1990 års tillämpningskonvention

(Schengenkonventionen). Samtidigt undertecknades anslutningsavtal för

Danmark och Finland samt samarbetsavtal med Island och Norge, se

nedan. Danmark och Norge har redan under sommaren 1997 ratificerat

sina respektive avtal.

I anslutningsavtalet anges förutom att Sverige ansluter sig till

Schengenkonventionen de svenska tjänstemän, myndigheter och

departement som skall utföra vissa uppgifter som anges i Schengen-

konventionen. I anslutningsavtalet finns också en bestämmelse om att

anslutningsavtalet inte skall utgöra hinder för samarbetet inom ramen för

den nordiska passunionen i den mån detta inte står i motsatsställning till

eller hindrar tillämpningen av anslutningsavtalet.

I slutakten antar Sverige den slutakt, det protokoll och den

gemensamma förklaring av ministrar och statssekreterare till artikel 139

som undertecknades i samband med Schengenkonventionen samt övriga

förklaringar (se avsnitt 3.2.1). I en gemensam förklaring anges att

avtalsparterna redan före anslutningsavtalets ikraftträdande skall under-

rätta varandra om alla omständigheter av betydelse för de frågor som

avses i Schengenkonventionen och för ikraftträdandet av anslutnings-

avtalet. Vidare framgår att Sverige beaktar ansutningsavtalen för övriga

stater som anslutit sig till Schengensamarbetet efter Schengenavtalets och

Schengenkonventionens undertecknande, däribland Danmark och Fin-

land.

Sedan anslutningsavtalet undertecknades deltar Sverige i besluten i

Schengensamarbetets Verkställande kommitté och i alla organ som är

underställda Verkställande kommittén. Men för att Sverige skall kunna

delta full ut i samarbetet krävs, i enlighet med förklaringen till artikel 139

(se avsnitt 3.2.1), att Sverige och de andra Schengenstaterna vidtar

sådana förberedelseåtgärder att de tidigare nämnda vilkoren för operativt

medlemskap kan uppfyllas. Först när det har skett kommer Sverige, efter

beslut av Verkställande kommittén, att få tillfälle att också delta praktiskt

och operativt i samarbetet.

3.2.3 Samarbetsavtal med Norge och Island

För att Norge och Island, som inte är medlemmar i EU, skall kunna delta

i Schengensamarbetet har ett särskilt samarbetsavtal ingåtts mellan dessa

stater å ena sidan och Schengenstaterna inklusive Sverige å den andra.

Avtalet reglerar Norges och Islands ställning bl.a. på det sätt att länderna

får delta i alla förberedelser men inte i själva besluten. I avtalet föreskrivs

dock en särskild beslutsprocedur som innebär att ett av Verkställande

kommittén fattat beslut, sedan Norge och Island har anslutit sig till det,

ger upphov till ömsesidiga rättigheter och förpliktelser för Norge och

Island å ena sidan och Schengenländerna å den andra. Frågan om

uppsägning av samarbetsavtalet regleras också.

3.2.4 Förberedelsearbete i Sverige

Sedan riksdagen som föreslås i denna proposition har godkänt

Sveriges anslutning till Schengensamarbetet, kan övriga nödvändiga

förberedelseåtgärder påbörjas. Dessa innefattar främst nödvändiga

lagstiftningsåtgärder, ombyggnader av flygplatser och åtgärder med

avseende på gränskontrollen. En del har redan påbörjats, bl.a.

projekteringsåtgärder för uppbyggnaden av SIS. Målsättningen är att

samtliga åtgärder skall vara slutförda, i sådan tid att Verkställande

kommittén kan fatta beslut om att alla konventionskrav är uppfyllda och

att Sverige kan inträda fullt ut i samarbetet under år 2000. En annan

viktig målsättning är att alla nordiska länder skall kunna inträda samtidigt

som operativa medlemmar.

3.3 Schengensamarbetet och andra internationella

åtaganden m.m.

3.3.1 Europeiska Unionen (EU)

Den fria rörligheten för personer är, som nämnts, en av grundstenarna i

EG:s regelverk för den inre marknaden. I och med att Unionsfördraget

ingicks i Maastricht fördes samarbetet mellan medlemsstaterna i rättsliga

och inrikes frågor in under fördragets avdelning om rättsliga och inrikes

frågor (avdelning VI), den s.k. tredje pelaren. Samarbetet gäller bl.a.

 asylpolitik,

 regler för människors passage av medlemsstaternas yttre gränser och

för kontrollförfaranden i samband med det,

 invandringspolitiken och politiken gentemot medborgare i tredje land

i vissa avseenden,

 bekämpning av narkotikamissbruk,

 straffrättsligt samarbete,

 tullsamarbete samt

 polissamarbete.

Samarbetet inom tredje pelaren är mellanstatligt och ligger alltså utan-

för gemenskapsrätten och det överstatliga beslutsfattandet. Syftet med

tredje pelar-samarbetet är att främja EU:s mål och framför allt den fria

rörligheten för personer. Tredje pelarsamarbetet bygger till stor del på

mellanstatliga konventioner. De viktigaste är Europolkonventionen och

Dublinkonventionen (se nedan). Medlemsstaterna kan, i de konventioner

som antas inom ramen för tredje pelaren, överenskomma att EG-

domstolen skall vara behörig att tolka konventionernas bestämmelser och

avgöra tvister om deras tillämpning.

Vissa frågor som i dag sorterar under tredje pelaren kommer i och med

Amsterdamfördragets ikraftträdande att föras över till första pelaren, se

nedan i avsnitt 3.5.

I samband med förhandlingarna om medlemskap i EU förklarade

Sverige sig berett att acceptera regelverket beträffande personers fria

rörlighet och Unionsfördragets artiklar om samarbete i rättsliga och

inrikes frågor. Vi förklarade också att vi önskar medverka till att

förverkliga den fria rörligheten för personer enligt EG-fördragets artikel

7 a. Samtidigt gjordes två förbehåll; personkontrollerna vid de inre

gränserna kan avvecklas först när samarbetet i rättsliga och inrikes frågor

är på plats och då endast på villkor att den nordiska passunionen kan

bevaras. Sverige har alltså i sak accepterat ett samarbete på unionsnivå av

det slag som trätt i kraft mellan de EU-länder som medverkar i

Schengensamarbetet.

Europol

En viktig beståndsdel i EU:s polissamarbete är Europol, den europeiska

polisbyrån. Den upprättas genom Europolkonventionen som underteck-

nades i Bryssel i juli 1995. Europol skall ägna sig åt att bekämpa organi-

serad internationell kriminalitet av allvarligt slag, främst narkotikahandel

men även annan grov kriminalitet som exempelvis människohandel, den

brottslighet som är förknippad med illegala immigrationsnätverk och

penningtvätt som hänger samman med dessa brott samt längre fram

också terrorism.

Europols främsta uppgift är att fungera som kriminalunderrättelse-

organ för EU:s medlemsstater. Europol kan också, under vissa noggrant

reglerade former, utbyta information och underrättelser med andra stater

och organisationer samt med andra EU-organ.

Man kan utgå ifrån att Europolkonventionen kommer att vara ratifice-

rad av alla länder omkring årsskiftet 1997/98. Riksdagen har godkänt

konventionen (prop. 1996/97:164, bet. 1997/98:JuU2, rskr. 1997/98:22).

Målsättningen är att organisationen skall vara operativt verksam i mitten

av år 1998. Det finns en föregångare till Europol, Europols narkotika-

enhet (ENE) som upprättats i avvaktan på att Europolkonventionen skall

träda i kraft.

Dublinkonventionen

Dublinkonventionen reglerar vilken stat som är ansvarig för prövningen

av en ansökan om asyl som framställts i en av medlemsstaterna i EU.

Konventionen trädde i kraft mellan de ursprungliga staterna den 1

september 1997.

Sverige har i och med sin anslutning till EU förbundit sig att ansluta

sig till Dublinkonventionen. Riksdagen har under våren 1997 godkänt

och ratificerat Dublinkonventionen (prop. 1996/97:87, bet. 1996/97:SfU16,

rskr. 1996/97:248). I förhållande till Sverige gäller Dublinkonventionen

sedan den 1 oktober 1997. Dublinkonventionens regler ersätter Schen-

genkonventionens bestämmelser om asyl, se vidare nedan avsnitt 4.4.

Tullsamarbete

Tullsamarbetet var under lång tid, jämte den gemensamma jordbruks-

politiken, basen för EG:s verksamhet. År 1967 befästes tullsamarbetet i

de delar som låg utanför gemenskapsrätten i en konvention om ömse-

sidigt bistånd mellan tullmyndigheterna, den s.k. Neapel-konventionen.

Den är föremål för översyn, varvid man bl.a. överväger regler om gräns-

överskridande operativt samarbete i former som till stor del påminner om

Schengenkonventionens bestämmelser om polissamarbete. Dessa kom-

mer att flyta in i den s.k. Neapel II-konventionen som kommer att

undertecknas inom en snar framtid. Vidare finns en förordning (EG) nr

515/97, som innehåller regler om administrativt samarbete mellan

tullmyndigheter och regler för ett datoriserat tullinformationssystem.

Förordningen kompletteras av konventionen om användande av

informationsteknologi för tulländamål, den s.k. CIS-konventionen.

Riksdagen har godkänt regeringens förslag att Sverige tillträder CIS-

konventionen samt antagit en ny lag om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet (prop. 1997/98:11, bet. 1997/98:SkU8,

rskr. 1997/98:74.)

Tullsamarbetet inom tredje pelaren är mycket praktiskt inriktat, med

inslag av gemensamma operationer, och det innefattar ett väl upparbetat

informationsutbyte.

Sverige har vidare träffat ett stort antal bilaterala tullsamarbetsavtal

som ger tullmyndigheterna möjligheter till snabbt utländskt bistånd både

inom och utom EU-området. Här kan också nämnas att Sverige deltar i

World Customs Organization (WCO, tidigare Customs Cooperation

Council, CCC).

Samarbete mot narkotika

Inom EU förekommer samarbete mot narkotika i flera sammanhang.

Horisontella narkotikagruppen inrättades våren 1997 som ett över-

gripande organ direkt underställt rådet. Gruppens uppgift är att samordna

narkotikafrågorna inom EU och bereda ärenden som berör mer än en

pelare, dvs. både gemenskapsrätten och det mellanstatliga samarbetet

inom EU, eller som annars lämpligen bör handläggas av gruppen.

Inom tredje pelararbetsgruppen Narkotika och Organiserad brottslighet

behandlas två huvudfrågor, nämligen narkotikabekämpning och bekämp-

ning av organiserad grov brottslighet.

3.3.2 Amsterdamfördraget

Genom Amsterdamfördraget förändras strukturen för samarbetet inom

EU såtillvida att delar av de områden som i dag ligger under tredje

pelaren kommer att läggas under första pelaren. Det gäller bl.a. bestäm-

melser om yttre gränskontroll, fri rörlighet för personer, asyl och

invandring. Asylrättsliga frågor kommer således till stor del att omfattas

av EG-rätten. Inom det mellanstatliga samarbetet inom EU:s tredje pelare

har arbetet med invandrings- och asylfrågor dock redan lett fram till

överenskommelser vars innehåll delvis motsvarar de åtgärder som avses i

Amsterdamfördraget.

Kvar i tredje pelaren blir straffrättsligt samarbete och polissamarbete,

för förebyggande och bekämpning av brott. Inom ramen för tredje

pelararbetet skall EU:s medlemsstater också förebygga och bekämpa

rasism och främlingsfientlighet.

Vidare skall, enligt ett särskilt protokoll som genom Amsterdam-

fördraget fogas till Unionsfördraget och EG-fördraget, Schengen-

samarbetet införlivas med EU. Det innebär att detta samarbete kommer

att äga rum i den vanliga EU-strukturen, dvs. under medverkan av alla

EU:s institutioner enligt de regler som gäller för den tredje pelaren, vad

gäller det polisiära och rättsliga samarbetet. I frågor om asyl, invandring

och gränskontroll gäller gemenskapsrättsliga regler.

Tekniskt införlivas Schengenregelverket med EU genom att

protokollet medger att de nuvarande Schengenstaterna fortsätter sitt

samarbete på de områden som Schengenregelverket omfattar i form av

ett s.k. närmare samarbete inom EU:s institutionella och rättsliga ramar.

Från den tidpunkt då protokollet träder i kraft blir EG:s regler omedelbart

gällande för Schengenstaterna. Rådet, i en sammansättning av repre-

sentanter för Schengenstaternas regeringar, ersätter Verkställande kom-

mittén. Det blir alltså denna rådskonstellation som enhälligt beslutar om

när en medlemsstat fullt ut skall få delta i det operativa samarbetet. Rådet

skall också besluta om var inom EU:s rättsliga struktur olika delar av

Schengenregelverket hör hemma, dvs. vilka bestämmelser i Schengen-

regelverket som skall hänföras till första respektive tredje pelaren.

Protokollet innehåller vidare bestämmelser som, tillsammans med

vissa bestämmelser i ett särskilt protokoll om Danmarks ställning, gör det

möjligt att säkerställa att den nordiska passfriheten kan bibehållas inom

ramen för det bredare europeiska samarbetet. Detta noterades särskilt och

med uppskattning av Europeiska rådet i slutsatserna från Amsterdam-

mötet.

Bestämmelserna innebär i korthet följande. Danmark har ställt sig

utanför den överföring av samarbetsområden från tredje till första pelaren

som Amsterdamfördraget innebär. Danmark bibehåller därför samma

rättigheter och skyldigheter i förhållande till övriga Schengenstater som

tidigare när det gäller de delar av Schengenregelverket som förs över till

första pelaren. Det betyder att Danmark i dessa delar behåller den

mellanstatliga relation som Schengensamarbetet innebär. När det gäller

nya beslut som medlemsstaterna kommer att anta inom första pelaren

skall Danmark inom sex månader besluta huruvida man skall genomföra

dem i sin naitonella lagstiftning.

Med Norge och Island skall samarbetsavtal förhandlas fram på grund-

val av de nuvarande samarbetsavtalen med Schengenstaterna. Särskilda

avtal skall också slutas med Norge och Island för att reglera förhållandet

till Storbritannien och Irland inom de delar av Schengensamarbetet där

dessa stater kan komma att delta.

EU:s medlemsstater uttalade i en gemensam förklaring i samband med

Amsterdamfördraget att de var eniga om att vidta alla nödvändiga

åtgärder för att avtalen med Norge och Island skall kunna träda i kraft

samtidigt med Amsterdamfördraget. Arbetet inom EU med att förbereda

avtalen pågår. Den samlade nordiska strävan är att avtalen skall kunna

slutas så snart som möjligt.

För en närmare presentation av Amsterdamfördraget hänvisas till

departementspromemorian Amsterdamfördraget EU:s regeringskonferens

1996 1997 (Ds 1997:64).

3.3.3 Den nordiska passunionen

Mellan de nordiska länderna uppnåddes fri rörlighet för personer redan

för drygt fyrtio år sedan. Danmark, Finland, Norge och Sverige under-

tecknade 1954 ett protokoll om att inte längre ställa upp krav på pass och

uppehållstillstånd för medborgare i dessa länder vid vistelse i annat

nordiskt land än hemlandet. År 1957 ingick staterna den nordiska pass-

kontrollöverenskommelsen (PÖK). Island anslöt sig till 1954 års

protokoll år 1955 och till PÖK år 1965. Dessa avtal utgör den nordiska

passunionen, som bl.a. innebär att nordiska medborgare kan resa fritt

mellan de nordiska länderna utan att behöva medföra pass vid passage av

inre gräns. Uppehållstillstånd krävs inte heller för nordiska medborgare

vid stadigvarande vistelse i ett annat nordiskt land.

Icke-nordiska medborgare behöver i princip inte visa upp pass vid

passage av en gräns mellan nordiska länder, men är skyldiga att medföra

pass eller annan reselegitimation. Stickprovskontroller får utföras vid de

inre nordiska gränserna.

Samtliga nordiska länder är angelägna om att slå vakt om den nordiska

passfriheten. Att inte samtliga nordiska länder är medlemmar i EU inne-

bär en komplikation i förhållande till Schengensamarbetet, eftersom detta

är utformat för EU-länder. Danmark har, i anslutning till förhandlingarna

om EU:s yttre gränskonvention, gjort en förklaring som innebär att ingen

yttre gräns i konventionens mening får upprättas mellan de nordiska

länderna, dvs. att den nordiska passunionen måste bestå även om inte

samtliga nordiska länder skulle ansluta sig till EG. Sverige, Finland och

Norge gjorde motsvarande förklaringar i samband med förhandlingar om

medlemskap i EU. Norge och Island har slutit särskilda samarbetsavtal

med Schengenstaterna för att anknyta sig till Schengensamarbetet, för att

den nordiska passfriheten skall bevaras.

4 Schengensamarbetets huvudsakliga innehåll

4.1 Inledning

Schengensamarbetet kan sägas innefatta två grundtankar, som är starkt

sammanlänkade med varandra. Den första är den fria rörligheten för

personer, i den betydelsen att personkontrollerna vid nationsgränserna

mellan Schengenstater inre gräns skall upphöra. Den andra grund-

tanken, som delvis aktualiseras av den fria rörligheten för personer, är att

kampen skall stärkas mot internationell kriminalitet och mot sådan

invandring som är illegal.

Den första grundtanken, personers fria rörlighet, berörs i avsnitt 4.2.

För att den fria rörligheten för personer inte som en oönskad bieffekt

skall bli till hjälp för den internationella brottsligheten innefattar

Schengensamarbetet ett antal olika s.k. kompensatoriska åtgärder. Dessa

tar sig i uttryck i konventionens regler om yttre gränskontroll som

behandlas i avsnitt 4.3, samt i reglerna om polisiärt och rättsligt sam-

arbete som behandlas i avsnitt 4.5. Ett hjälpmedel i dessa sammanhang är

dataregistret Schengens informationssystem, SIS, som presenteras i

avsnitt 4.6. Samarbetet främst inom ramen för SIS aktualiserar även

integritetsfrågor; dessa behandlas i avsnitt 4.7. I slutet av kapitlet

behandlas kortfattat Schengensamarbetets organisation, avsnitt 4.8, och

Schengens regelverk, avsnitt 4.9. Schengensamarbetet har tidigare även

innefattat asylfrågor, avsnitt 4.4.

I kapitel 7 lämnas en utförligare redogörelse för konventionens

bestämmelser och för dessas förhållande till svensk rätt.

4.2 Fri rörlighet för personer

En av grundstenarna i EG:s regelverk är den fria rörligheten för personer.

Schengensamarbetet innebär att Schengenstaterna har infört gemen-

samma regler som syftar till att medge fri rörlighet för personer inom

Schengenområdet på det sätt som är målsättningen inom EG. I konven-

tionens inledning slås den grundläggande principen fast, att de inre

gränserna får passeras överallt utan att någon personkontroll genomförs.

Med inre gräns avses Schengenstaternas gemensamma landgränser samt

deras flygplatser respektive hamnar för reguljära färjeförbindelser, när

det sker trafik till och från andra Schengenländer. För såväl medborgare i

Schengenstaterna och övriga EU-stater som för tredjelandsmedborgare

gäller att de, väl inne på Schengenstaternas territorium, fritt kan röra sig

inom Schengenområdet. För en tredjelandsmedborgare innebär det rätt

att röra sig fritt inom Schengenområdet under högst tre månader under en

tidsperiod om sex månader eller, om vederbörande är viseringspliktig,

under den tid hans eller hennes visering gället. Schengenkonventionen

behandlar inte frågor som rör möjligheterna för en medborgare i en

Schengenstat eller en annan stat att bosätta sig och arbeta i en annan

Schengenstat. Inom dessa områden gäller EG-rätten, EES-avtalet och

nationella bestämmelser.

I Schengenkonventionen finns bestämmelser som behandlar av-

skaffandet av personkontroller vid de inre gränserna och personers

rörlighet, särskilda bestämmelser som reglerar passerandet av inre och

yttre gränser, viseringar, villkor för utlänningars rörelsefrihet, gemen-

samma bestämmelser om visering samt bestämmelser om inresa.

4.3 Yttre gränskontroll

Yttre gränser i Schengenkonventionens mening är alla Schengenstaters

land- och sjögränser samt flygplatser och hamnar som enligt kon-

ventionen inte räknas som inre gräns. Frågor om passerande av de yttre

gränserna regleras i artikel 3 8 i Schengenkonventionen.

De yttre gränserna får i princip passeras endast vid särskilda gräns-

övergångsställen och under fastställda öppettider. Schengenstaterna har

åtagit sig att införa påföljder mot otillåtet passerande av yttre gräns. Vid

yttre gräns skall vissa kontroller genomföras, både vid inresa och vid

utresa.

För flygpassagerare finns särskilda regler om när kontrollen vid yttre

gräns skall äga rum. Flygpassagerare som kommer från tredje land för att

fortsätta med flyg inom Schengenområdet på ankomstflygplatsen skall

underkastas personkontroll och kontroll av handbagage. Den som skall

flyga till tredje land underkastas personkontroll och kontroll av hand-

bagage på den flygplats varifrån utresan från Schengenområdet sker,

oavsett om resan påbörjats på annan plats i området.

Personkontroll vid inresa skall göras för att kontrollera att personen

uppfyller kraven för att komma in i Schengenområdet, nämligen att han

eller hon innehar godtagbara resehandlingar, i förekommande fall har

visering samt har tillräckliga medel för sitt uppehälle. Inom Schengen-

samarbetet finns även en spärrlista över personer som skall vägras inresa.

Den inresande får heller inte anses utgöra en risk för den allmänna

ordningen, statens säkerhet eller någon av Schengenstaternas inter-

nationella förbindelser. Kontrollen skall därför ta sikte även på detta,

vilket tillförsäkras genom att sökning i SIS-registret skall ske.

Undantag från ett eller flera av dessa krav på den inresande kan göras

av en stat som finner det nödvändigt av humanitära skäl, i eget intresse

eller på grund av internationella förpliktelser. Inresetillståndet begränsas

då till att avse enbart det berörda landet. I sådana fall skall de övriga

Schengenstaterna underrättas.

Genomresa skall medges en medborgare i tredje land, om veder-

börande har uppehållstillstånd eller visering utfärdat av ett annat

Schengenland. Förekommer han eller hon på den gemensamma spärr-

listan kan detta utgöra hinder mot genomresa.

Rent praktiskt skall kontrollen genomföras enligt gemensamma

principer, inom ramen för respektive stats egna lagar och med hänsyn till

de övriga staternas intressen. Schengenkonventionen har även regler om

individuell kontroll av resedokument för att fastställa identiteten hos alla

inresande personer och om att särskild uppmärksamhet därvid skall ägnas

hot mot den inre säkerheten och allmänna ordningen. Utlänningar skall

underkastas en mera noggrann kontroll än medborgare i en EU-stat.

Beträffande en utlänning skall därför i princip alltid kontroll ske i SIS.

Med hänsyn till Schengenstaternas inre säkerhet och ordning skall

personkontroll även äga rum vid utresa, s.k. utresekontroll. Sådan

kontroll skall utföras för alla utresande men, i likhet med inrese-

kontrollen, vara nogrannare vad gäller utlänningar, dvs. personer som

inte är medborgare i någon av EU:s medlemsstater.

Utöver de ovan berörda stationära gränskontrollerna skall Schengen-

staterna bevaka de yttre gränserna mellan gränsövergångsställena med

rörliga enheter, vilket för svenskt vidkommande till stor del blir till sjöss.

4.4 Asylfrågor

Sedan Dublinkonventionen trätt i kraft den 1 september 1997 för de

ursprungliga undertecknarna, den 1 oktober 1997 för Sverige och

Österrike samt den 1 januari 1998 för Finland har dess regler tagit över

Schengenkonventionens regler om asyl. Asylreglerna i Schengen-

konventionen har därigenom upphört att gälla och behandlas inte vidare

här.

4.5 Polisiärt och rättsligt samarbete

4.5.1 Allmänt om det polisiära och rättsliga samarbetet

Det polisiära och rättsliga samarbetet är en del av de s.k. kompensa-

toriska åtgärder som syftar till att kunna avskaffa personkontrollen vid de

inre gränserna. Samarbetet har emellertid också ett egenvärde i det att

samarbetet mellan medlemsländernas myndigheter fördjupas och för-

stärks. Schengenkonventionens bestämmelser om polissamarbetet är

inriktat på att förebygga och utreda brott och avser såväl informations-

utbyte som operativ samverkan. Polissamarbetet behandlas i avsnitt

4.5.2. Det rättsliga samarbetet omfattar frågor om inbördes rättshjälp i

brottmål, tillämpningen av principen non bis in idem (inte två gånger

för samma sak), utlämning, överförande av verkställighet av brottmåls-

dom samt bekämpande av brottslighet som avser narkotika och vapen.

Det rättsliga samarbetet behandlas i avsnitt 4.5.3 t.o.m. 4.5.8.

4.5.2 Polissamarbete

Polissamarbetet inom Schengenområdet är, som nämnts, uppbyggt kring

informationsutbyte och operativ samverkan mellan ländernas polis-

myndigheter. Inledningsvis behandlas frågor om informationsutbyte,

därefter frågor om operativ samverkan. Sist i avsnittet berörs hotell-

kontroll inom Schengensamarbetet.

Informationsutbyte

Informationsutbyte regleras i artiklarna 39 och 46 47 i Schengenkonven-

tionen. I artikel 39 behandlas polisiärt samarbete i allmänhet och

Schengenstaterna förbinder sig att låta sina polismyndigheter direkt bistå

varandra i syfte att förhindra och upptäcka brott. Det förutsätter dock att

staternas nationella lagstiftning inte förbehåller rättsliga myndigheter

rätten att avge en framställning om bistånd. En framställning enligt

konventionen får inte innefatta en begäran om att mottagaren skall vidta

tvångsåtgärder. Tyngdpunkten i samarbetet kommer därför att ligga i

informationsutbytet. Skriftlig information som, efter en framställning,

har lämnats från ett land till ett annat får inte användas som bevismaterial

med mindre det land som lämnat uppgiften har lämnat sitt samtycke.

Framställning om informationsutbyte skall som huvudregel ske mellan

centrala organ, för Sveriges del Rikspolisstyrelsen. Men i brådskande fall

finns det möjlighet till direktkontakt mellan myndigheter.

Schengenstater med gemensam landgräns kan träffa längre gående

bilaterala avtal. Övriga medlemsländer skall hållas underrättade om

sådana avtal.

I särskilda fall får varje Schengenstat enligt sin egen nationella

lagstiftning förmedla uppgifter till en annan Schengenstat utan före-

gående begäran.

Som nyss sagts handlar det emellertid inte alltid om att en stat sänder

information till en annan. Det finns också möjlighet att genom bilaterala

avtal placera personal hos en annan stats myndigheter s.k. sambandsmän.

Dessas uppgifter är stödjande och rådgivande; sambandsmännen får inte

utöva självständiga polisiära uppgifter. Schengenstaterna kan komma

överens om att en sambandsman som är placerad i ett land skall företräda

flera Schengenländers intressen.

Operativt samarbete

Det direkta operativa samarbetet regleras i artikel 40 45. Det omfattar

fortsatt övervakning över gräns och fortsatt förföljande över gräns. Reg-

lerna om fortsatt övervakning och förföljande föranleder bestämmelser

om polismännens rättsliga ställning respektive skadestånd. Det operativa

samarbetet innehåller också regler om bl.a. radiokommunikation. Vidare

finns regler om hotellkontroll i brottsbekämpande syfte.

Fortsatt övervakning över gräns

Den situation som aktualiserar fortsatt övervakning, är att polisen i en

Schengenstat som ett led i en pågående polisundersökning övervakar

(skuggar) en person som är misstänkt för ett brott av viss svårhetsgrad,

och den personen ger sig in på en annan Schengenstats (mottagande stat)

territorium. Under förutsättningar som anges i Schengenkonventionen får

de polismän som utför övervakningen fortsätta att göra det även på den

mottagande statens område.

Enligt huvudregeln skall samtycke till fortsatt övervakning in på den

mottagande statens territorium inhämtas i förväg, innan gränsen över-

skrids. Begäran skall ställas till en av varje land särskilt utsedd central-

myndighet, för vår del Rikspolisstyrelsen. Vid fara i dröjsmål kan dock

övervakningen fortsätta över gränsen till mottagande stat utan föregående

samtycke. I sådana fall skall mottagande stat kontaktas senast i samband

med gränsöverskridandet. Om tillstånd till övervakningen inte ges inom

fem timmar skall operationen avbrytas.

All övervakning in på en annan stats territorium skall ske med

iakttagande av den statens lagar och de övriga villkor som mottagande

stats myndigheter ställer upp. De övervakande polismännen får inte gripa

eller omhänderta den övervakade på den mottagande statens område. De

får medföra sina tjänstevapen om inte den mottagande staten har för-

bjudit det, men vapen får bara användas i nödvärn.

Fortsatt övervakning kan ske med överskridande av alla typer av gräns.

Häri skiljer sig institutet i ett väsentligt avseende från fortsatt förföljande

(se nedan) som bara får ske över en landgräns. Detta innebär teoretiskt att

polismän och i vissa fall tulltjänstemän från alla Schengenstater skulle

kunna utöva övervakning här i landet, exempelvis genom att följa efter

en person som anländer hit med flyg.

Varje Schengenstat skall anmäla vilka slags tjänstemän som har

behörighet att genomföra fortsatt övervakning in på en annan Schengen-

stats territorium. För svensk del har anmälts polismän, tulltjänstemän när

de har polisiära befogenheter samt tjänstemän vid Kustbevakningen i

samband med övervakning till sjöss. Denna förklaring har tagits in i det

svenska anslutningsavtalet.

Fortsatt förföljande

Fortsatt förföljande över gräns är ett mer ingripande förfarande än över-

vakning. En Schengenstats polismän får i vissa fall förfölja en flyende

gärningsman över gränsen in till en grannstat som är ansluten till

Schengensamarbetet. Det huvudsakliga syftet med förföljandet skall vara

att säkerställa ett utlämningsförfarande till den Schengenstat varifrån

förföljandet upptogs.

För att fortsatt förföljande skall bli aktuellt krävs att den flyende

antingen har tagits på bar gärning för något av vissa brott eller för med-

hjälp till sådant brott, eller har rymt från häkte eller fängelse.

Enligt huvudregeln får förföljande ske först efter samtycke från den

mottagande staten. Dock får det ske utan samtycke om de förföljande inte

hinner eller inte kan inhämta föregående samtycke. Den mottagande

staten skall underrättas om förföljandet senast i samband med att gränsen

passeras. Den mottagande staten har alltid rätt att när som helst beordra

att det fortsatta förföljandet på dess territorium avbryts. Den har rätt att

meddela instruktioner som de förföljande polismännen skall lyda. Vidare

skall allt förföljande in på ett annat lands territorium ske med iakttagande

av den mottagande statens lagar och de övriga villkor som landet ställer

upp i enlighet med konventionens bestämmelser.

Fortsatt förföljande får endast ske över landgräns.

Om det är tillåtet för de efterföljande polismännen att gripa den

flyende på den mottagande statens område, får den gripne endast skydds-

visiteras och föremål omhändertas. Den gripne får beläggas med hand-

fängsel under transport och skall genast överlämnas till den mottagande

statens myndigheter.

Den mottagande staten är också skyldig att på begäran av de

förföljande polismännen gripa den flyende för att kvarhålla denne eller

fastställa dennes identitet.

Svensk förklaring till artikel 41

En Schengenstat har valmöjligheter i tre avseenden när det gäller fortsatt

förföljande inom dess territorium. Sålunda kan Schengenstaten välja att

inte låta de förföljande polismännen att gripa den flyende på sitt terri-

torium eller att låta de förföljande göra detta för att kunna överlämna den

flyende till den mottagande statens polismyndigheter. Vidare öppnas

möjligheten att välja mellan att begränsa rätten till förföljande till ett

visst område eller i tiden och att inte ställa upp några begränsningar med

avseende på tid eller rum. Slutligen kan Schengenstaterna avseende vilka

brott som kan föranleda förföljande över gränsen, välja antingen en

brottskatalog som finns intagen i artikel 41 eller sådana brott som kan

föranleda utlämning. Dessa val skall tillkännnages i en förklaring i sam-

band med att en stat undertecknar Schengenkonventionen.

Regeringen har i en särskild förklaring tagit ställning för att tillåta

förföljelse för brott som kan föranleda utlämning, att inte ställa upp några

begränsningar i tid och rum för förföljandet samt att förföljande

tjänstemän skall få gripa den flyende. Norges och Finlands regeringar har

avgivit förklaringar av samma innebörd som den svenska. En utförligare

redogörelse för dessa frågor finns nedan i avsnitt 7.4.1. Texten till den

svenska förklaringen finns i bilaga 10.

När Öresundsbron har färdigställts kommer Sverige att ha landgräns

även mot Danmark. Den svenska och den danska regeringen avser att

återkomma till frågan om det gränsöverskridande samarbetet innan bron

färdigställs.

Gemensamma bestämmelser

De tjänstemän som befinner sig på en annan stats territorium för att

genomföra fortsatt övervakning eller förföljande enligt ovan skall lik-

ställas med mottagande stats tjänstemän om de begår brott eller utsätts

för brott.

För skador som uppkommit i samband med genomförande av fortsatt

övervakning eller förföljande finns särskilda regler om skadestånd m.m.

Kommunikation

Schengenstaterna skall, särskilt i gränstrakterna, upprätta direkta tele-

och radioförbindelser för att underlätta polis- och tullsamarbetet.

Avsikten med detta är bl.a. att i rätt tid kunna vidarebefordra information

när det gäller övervakning och förföljande över gränserna.

Vidare skall Schengenstaterna undersöka möjligheterna till ytterligare

fördjupning av sambands- och kommunikationskanalerna exempelvis

genom att använda sambandsmän, inrätta gemensamma förbindelsenät

för polis- och tullmyndigheterna på ömse sidor om gränsen samt sam-

ordna upphandling av kommunikationsutrustning för att kunna inrätta

standardiserade och kompatibla kommunikationssystem.

Hotellkontroll

För att kunna användas som ett hjälpmedel i Schengensamarbetet, skall

medlemsstaterna säkerställa att s.k. hotellkontroll kan ske. Den innebär

att hotellinnehavare, pensionatsinnehavare och innehavare av camping-

platser skall se till att alla utländska gäster fyller i ett registreringskort

och styrker sin identitet. Med utländska gäster avses i detta fall alla som

inte är medborgare i den stat där övernattningen sker, alltså även

medborgare i en annan Schengenstat eller ett EU-land. Registrerings-

korten skall bevaras på hotellet och kunna överlämnas till behöriga

myndigheter när det behövs för bl.a. brottsutredningar eller för att spåra

efterlysta eller försvunna personer.

4.5.3 Inbördes rättshjälp i brottmål

Schengenkonventionens bestämmelser om inbördes rättshjälp i brottmål

finns i artiklarna 48 53.

De avser att komplettera 1959 års europeiska rättshjälpskonvention,

där konventionsstaterna åtar sig att lämna varandra internationell rätts-

hjälp i största möjliga utsträckning i mål som avser beivrandet av brott.

1959 års konvention omfattar huvudsakligen bevisupptagning varmed

förstås utredning och överlämnande av bevismaterial eller handlingar

delgivning av rättegångshandlingar och judiciella beslut, översändande

av uppgifter ur kriminalregister, lagföring i annat land samt underrättelse

om brottmålsdomar. Schengenstaterna är oförhindrade att tillämpa

bilaterala avtal som innebär ett mer omfattande samarbete än vad som

föreskrivs i Schengenkonventionen.

Schengenkonventionens bestämmelser om inbördes rättshjälp har ett

vidare tillämpningsområde än 1959 års konvention. Inbördes rättshjälp

enligt Schengenkonventionen kan ges inte bara i mål och ärenden om

beivrande av brott, utan också i vissa administrativa förfaranden, i mål

om skadestånd, i nådeärenden, vid delgivning av underrättelser som

gäller verkställighet av utdömt straff m.m. och i fråga om åtgärder efter

doms meddelande, såsom uppskov med verkställighet och villkorlig fri-

givning.

Schengensamarbetets regler om inbördes rättshjälp omfattar också

brott mot olika skatteförfattningar, närmare bestämt författningar om

punktskatter, mervärdesskatter och tullavgifter. Framställningar om

undandragande av punktskatter får inte avslås med motiveringen att den

mottagande staten inte belägger de varor som avses i framställningen

med skatt.

Schengenkonventionen ställer också upp begränsningar i rätten att

använda erhållen information. Uppgifter eller bevismaterial som en

Schengenstat efter framställning fått från en annan Schengenstat får

sålunda inte användas för andra ändamål än de undersökningar, rättsliga

åtgärder eller förfaranden som anges i framställningen, om inte den stat

som lämnat ut uppgifterna medger det.

Framställningar om beslag och husrannsakan kan vägras endast i

begränsad omfattning, jämfört med vad som gäller enligt 1959 års

konvention. Endast två villkor för verkställighet får ställas upp. Det

första är att framställningen skall avse en gärning för vilken är stadgat

fängelse i sex månader eller mer enligt såväl den ansökande som

anmodade statens lagstiftning, eller för vilken sådant straff är stadgat i

den ena staten medan gärningen i den andra staten beivras av administra-

tiva myndigheter. Det andra villkoret som får ställas upp är att verk-

ställandet av framställningen är förenligt med lagstiftningen i den

anmodade staten.

Schengenkonventionens bestämmelser om delgivning innebär att man

från en Schengenstat kan översända delgivningshandlingar direkt med

post till personer som vistas på en annan Schengenstats territorium. En

sådan kallelse får inte innehålla någon påföljd vid utevaro, och den som

delgivits en kallelse på detta sätt får inte heller straffas om han eller hon

uteblir från sammanträdet. Konventionsstaterna får dock anlita varandras

judiciella myndigheter för delgivning om formlig delgivning med den

sökte begärs eller om mottagarens adress är okänd. Det bör också nämnas

att det finns särskilda föreskrifter om översättning av den handling som

skall delges, för att säkerställa att den som söks för delgivning förstår

innehållet i handlingen.

En viktig nyhet, slutligen, i förhållande till 1959 års konvention är att

Schengenkonventionen medger att framställningar i ärenden om inbördes

rättshjälp skickas direkt mellan de judiciella myndigheterna i Schengen-

staterna. Framställningar får emellertid även skickas mellan konventions-

staternas justitieministerier eller nationella centrala myndigheter för

Interpol. I Sverige är det normalt utrikesdepartementet som har i uppgift

att förmedla sådana framställningar.

4.5.4 Non bis in idem (icke två gånger för samma sak)

Schengenkonventionen har vissa bestämmelser om när en gärning som

prövats genom lagakraftägande dom i en stat kan upptas till prövning i en

annan stat. Schengenkonventionens bestämmelser på området skall inte

utesluta att mer vittgående nationella bestämmelser tillämpas. Bestäm-

melserna om non bis in idem finns i artiklarna 54 58.

Om en dom meddelats i en Schengenstat kan den dömde enligt huvud-

principen inte åtalas för samma gärning i en annan Schengenstat. En

förutsättning är dock att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är

under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos

den Schengenstat där domen meddelats. En Schengenstat kan, i samband

med ratificering, antagande eller godkännande av konventionen, förklara

sig inte vara bunden av huvudprincipen i vissa fall. Se vidare nästa

avsnitt.

Om det finns skäl att anta att ett åtal avser samma gärning som

personen redan har dömts för i en annan Schengenstat, skall åklagaren

inhämta upplysningar från den andra staten. Informationen skall beaktas

när det gäller vilka fortsatta åtgärder som skall vidtas i den pågående

processen.

Om det i en Schengenstat har väckts nytt åtal mot någon som har

dömts till påföljd för samma gärning i någon annan Schengenstat, skall

den tid som personen har varit frihetsberövad på den andra statens

område till fullo tillgodoräknas vid påföljdens bestämmande.

Undantagsförklaringar

Det finns möjlighet att göra undantagsförklaringar när det gäller Non bis

in idem .

En Schengenstat kan för vissa fall förklara sig inte vara bunden av

huvudprincipen om utländsk brottmålsdoms hinderverkan, om gärningen

som avses i en utländsk dom har förövats helt eller delvis på statens

territorium; detta kommer dock inte att gälla om gärningen delvis har

förövats på ett område som tillhör den Schengenanslutna stat hos vilken

domen har avkunnats.

Vidare kan en Schengenstat förklara sig inte vara bunden av huvud-

principen för det fall gärningen som avses i en utländsk dom har skadat

statens säkerhet eller andra för staten lika viktiga intressen.

Det finns även möjlighet för en Schengenstat att förklara sig icke

bunden av en utländsk dom om gärningen som avses har begåtts av en

domslandets tjänsteman och omfattat missbruk av tjänsteställning.

En stat som avgivit en undantagsförklaring skall ange arten av de brott

som undantaget avser.

Frågan om Sverige bör utnyttja denna möjlighet behandlas i avsnitt

6.3.

4.5.5 Utlämning

Schengenkonventionens bestämmelser om utlämning finns i artiklarna

59 66. Dessa bestämmelser avser att komplettera och underlätta tillämp-

ningen av den europeiska utlämningskonventionen från den 13 september

1957 samt vissa regler i Beneluxavtalet som inte rör Sverige. Beträffande

förhållandet till konventionen om utlämning mellan Europeiska unionens

medlemsstater (EU-konventionen), se avsnitt 7.4.4.

I Schengenkonventionen förbinder sig staterna bl.a. att utlämna till

varandra personer som är åtalade eller mot vilka straff skall verkställas

för brott mot bestämmelser mot punkt- och mervärdesskatter samt tull-

avgifter. Där finns vidare bestämmelser om preskription, om ett förenklat

utlämningsförfarande vid samtycke m.m.

Liksom på andra områden gäller även beträffande utlämning, att

Schengenstaterna är oförhindrade att tillämpa bilaterala avtal som inne-

bär ett mer omfattande samarbete än som föreskrivs i Schengen-

konventionen.

En registrering i Schengens Informationssystem (SIS, se avsnitt 4.6)

med uppgifter angående en person som har efterlysts för utlämning, har

samma verkan som en begäran om provisoriskt anhållande i enlighet med

1957 års konvention. I svensk rätt finns en regel om provisoriskt an-

hållande i ett utlämningsärende i lagen (1957:668) om utlämning för

brott.

En Schengenstat som anmodas att utlämna en person kan inte neka

enbart på grund av att brottet enligt den egna lagstiftningen är pre-

skriberat, eller att det saknas angivelse eller något officiellt beslut som

den egna lagstiftningen förutsätter för att en brottsutredning skall inledas.

För utlämning krävs inte alltid ett formellt utlämningsförfarande. Om

lagstiftningen i den anmodade staten inte uttryckligen hindrar det, kan

den staten medge utlämning av en eftersökt person utan något sådant

formellt förfarande. Det krävs dock att den eftersökte ger sitt samtycke

till detta enligt en särskild procedur.

Framställningar om utlämning skall översändas mellan ministerierna

(centralmyndigheter) hos den ansökande parten och den anmodade

parten. Det är dock inte uteslutet att utnyttja diplomatiska kanaler.

4.5.6 Överförande av straffverkställighet

Schengenkonventionen har i artiklarna 67 69 särskilda bestämmelser om

överförande av verkställighet av frihetsstraff. Dessa avser att komplettera

1983 års europeiska konvention om överförande av dömda personer

(överförandekonventionen). Enligt överförandekonventionen kan över-

förande av frihetsstraff begäras av både domslandet och verkställighets-

landet, och en förutsättning för ett överförande är att den dömde, doms-

landet och verkställighetslandet samtycker till åtgärden.

Schengenkonventionens bestämmelser om överförande av straff-

verkställighet kan tillämpas när en medborgare i en Schengenstat, som

genom lagakraftägande dom dömts till en frihetsberövande påföljd i en

annan Schengenstat, genom att fly till sitt hemland har undandragit sig

verkställighet av straffet. Om den dömde påträffas i hemlandet kan den

stat där lagföringen har ägt rum göra en framställning till den andra

staten (den dömdes hemland) om att verkställigheten av straffet överförs

dit. Då kan överförandet ske utan den dömdes samtycke.

I väntan på de handlingar som åberopas i framställningen om över-

förande och på beslut i samband med framställningen, kan den anmodade

staten (den dömdes hemland) på begäran av den stat som gjort fram-

ställningen kvarhålla den dömde eller vidta andra åtgärder för att säkra

dennes närvaro på sitt område.

4.5.7 Narkotika

Artiklarna 70 76 i Schengenkonventionen gäller narkotika. Schengen-

konventionen lägger stor vikt vid bekämpningen av all narkotikarelaterad

brottslighet. Schengenstaterna har åtagit sig att i enlighet med FN:s

konventioner på narkotikaområdet vidta alla erforderliga åtgärder för att

förebygga och bekämpa olaglig handel med narkotika och narkotiska

läkemedel samt att därutöver särskilt bevaka de platser som är kända för

narkotikahandel för att minska spridningen av narkotiska preparat till nya

missbruksgrupper. De har vidare åtagit sig att i enlighet med sin

konstitution och nationella lagstiftning tillåta att s.k. kontrollerade

leveranser får äga rum på deras territorier, att förstärka sin kontroll av

person- och varutrafiken samt av transportmedel vid de yttre gränserna i

syfte att förhindra olaglig införsel av narkotika och narkotiska läkemedel

samt att garantera att gällande lagstiftning medger beslag och för-

verkande av tillgångar som härrör från illegal handel med narkotika och

psykotropa ämnen.

För att ge en fullständig bild av reglerna om narkotikabekämpning bör

framhållas att tullens befogenheter att vidta kontroller vid de inre

gränserna inte påverkas av reglerna i Schengenkonventionen. Sålunda

kommer tullen även efter inträdet i Schengensamarbetet att på samma

sätt som i dag kunna kontrollera exempelvis illegal införsel av narkotika

även vid Schengens inre gränser. Här kan också nämnas att s.k.

kontrollerade leveranser av narkotika redan förekommer i vårt land.

På narkotikaområdet innehåller Schengenkonventionen vidare regler

för införsel av narkotikaklassade läkemedel vid resa till annat medlems-

land. En resenär får medföra narkotiska läkemedel för medicinsk behand-

ling, under förutsättning att en behörig myndighet i hemlandet utfärdat

ett särskilt intyg. Mängden läkemedel skall stå i relation till resans längd

och får omfatta maximalt 30 dagars behandling.

4.5.8 Skjutvapen och ammunition

Artiklarna 77 91 i Schengenkonventionen innehåller bestämmelser om

vilka typer av skjutvapen som skall vara förbjudna, eller kräva tillstånd

eller anmälan inom Schengenområdet. Bestämmelserna utgör minimi-

krav; det är alltså tillåtet för medlemsstaterna att ha strängare lag-

stiftning. Vidare föreskrivs, med hänvisning till Europeiska vapen-

konventionen, att staterna skall underrätta varandra om förvärv av skjut-

vapen hos enskilda, vapenhandlare m.fl. som är bofasta eller vanligtvis

uppehåller sig på annan parts områden.

Dessa bestämmelser i Schengenkonventionen motsvaras i stor ut-

sträckning av de bestämmelser som gäller inom EU enligt rådets direktiv

den 18 juni 1991 om kontroll av förvärv och innehav av vapen

(91/477/EEG). Direktivets bestämmelser är dock mer omfattande och

detaljerade än Schengenkonventionens, bl.a. krävs i vissa fall god-

kännande från myndigheterna i det land där en person är bosatt för att

han skall kunna få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat EU-land. I

direktivet finns också utförliga bestämmelser om krav på tillstånd för

överföring av skjutvapen från ett EU-land till ett annat.

Eftersom konventionen och direktivet sålunda reglerar samma ämne,

men utan att helt överensstämma i fråga om omfattning och detaljer,

skulle det sannolikt uppkomma avsevärda tillämpningssvårigheter om

dessa gällde parallellt. Mycket talar därför för att åtminstone flertalet av

konventionens bestämmelser skall anses vara överspelade i och med

direktivet. En sådan slutsats har också stöd i artikel 134 i Schengen-

konventionen, enligt vilken dess bestämmelser skall gälla endast i den

mån de är förenliga med gemenskapens lagar.

Det är emellertid svårt att på detta stadium få säker kunskap om hur de

olika Schengenstaterna genomfört bestämmelserna i direktivet respektive

konventionen och hur dessa tillämpas i praktiken. Av artikel 17 i

direktivet följer att kommissionen senast vid årsskiftet 1997/98 skall

överlämna en rapport till rådet och till parlamentet om den situation som

tilllämpningen av direktivet har resulterat i, vid behov åtföljd av förslag

till åtgärder. Eventuellt kan denna rapport komma att ge ytterligare

underlag för bedömningen av förhållandet mellan bestämmelserna i

direktivet respektive konventionen. Även det arbete som bedrivs i

arbetsgruppen om vapen och ammunition inom Schengensamarbetet kan

komma att bidra med sådant underlag.

Ett ytterligare förhållande som bör beaktas i detta sammanhang är att

Norge och Island står utanför EU och därför formellt sett inte är bundna

av direktivet. Det står inte helt klart vad som kommer att gälla be-

träffande skjutvapen och ammunition i förhållande till dessa stater efter

anslutning till Schengensamarbetet. Vad som torde ligga närmast till

hands är att direktivets bestämmelser helt eller delvis görs tillämpliga

också vad beträffar Norge och Island.

4.6 Schengens informationssystem (SIS)

4.6.1 SIS hur är systemet utformat?

Schengens informationssystem, SIS, är ett datasystem. SIS är uppbyggt

som ett spanings- och efterlysningshjälpmedel. I SIS kan varje

Schengenstat föra in uppgifter om personer, fordon eller föremål som är

efterlysta eller på annat sätt eftersökta med en begäran om att någon

särskild åtgärd skall vidtas med personen i fråga om han eller hon

påträffas, exempelvis vid en gränskontroll eller inom ett Schengenland.

En sådan begäran kallas i Schengenkonventionen för rapport.

Datasystemet SIS skall bestå av en nationell enhet (ett dataregister) för

varje Schengenstat, det s.k. N.SIS, och en central teknisk stödfunktion,

det s.k. C.SIS. Systemet är uppbyggt så att varje Schengenstats nationella

enhet kommer att innehålla uppgifter som är identiska med uppgifterna i

de andra staternas nationella enheter. Varje Schengenstat använder sedan

sitt nationella register för de sökningar som Schengenkonventionen

reglerar.

Det nationella registret skall handhas av ett s.k. SIRENE-kontor som

skall vara enda kontaktpunkt för förbindelserna mellan Schengenstaterna

med avseende på SIS.

SIRENE-kontoren har, för att kunna uppfylla Schengenkonventionens

bestämmelser om bl.a. konsultationer och informationsutbyte före en

registrering i SIS samt att snabbt kunna lämna kompletterande informa-

tion, möjlighet till direkt kommunikation via ett särskilt meddelande-

system. Detta är inte något dataregister utan bara ett sätt att utväxla

meddelanden.

SIS regleras i Schengenkonventionen i artiklarna 92 119. I det här

avsnittet behandlas inrättande, utnyttjande och användning av SIS

(artiklarna 92 118) samt fördelning av kostnaderna för SIS (artikel 119).

Skydd av personuppgifter och säkerhet för SIS behandlas i avsnitt 4.7,

tillsammans med andra integritetsfrågor.

4.6.2 Vad SIS får innehålla

SIS får endast innehålla vissa angivna typer av uppgifter, nämligen

uppgifter om personer, föremål och fordon, som får föras dit för vissa

särskilda ändamål. Ändamålen är förvarstagande för utlämning, in-

förande på spärrlista, omhändertagande av personer, uppgift om uppe-

hållsort eller hemvist, hemlig övervakning eller särskild kontroll samt

efterlysning av fordon eller andra föremål.

När det gäller personer får endast vissa angivna uppgifter registreras.

Dessa är uppgifter om namn och andra identitetsuppgifter samt uppgift

om huruvida personen är beväpnad eller kan befaras tillgripa våld.

Vidare skall uppgifter finnas om syftet med registreringen samt det

begärda förfarandet. Anmärkningar av annat slag är inte tillåtna. Det

gäller särskilt de uppgifter som nämns i första meningen i artikel 6 i

Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om skydd för enskilda

vid automatisk databehandling av personuppgifter, dvs. personuppgifter

som avslöjar rasursprung eller politiska åsikter eller som rör hälsa eller

sexualliv.

Uppgifter som finns registrerade i SIS är tillgängliga endast för

myndigheter som har behörighet för gränskontroller eller andra under-

sökningar inom landet som verkställs av polis och tullmyndigheter samt

samordning av sådana undersökningar. Uppgifter som är registrerade på

spärrlista, se nedan artikel 96, är även tillgängliga för vissa myndigheter

som handlägger ärenden om viseringar, uppehållstillstånd, m.m.

När det först gäller framställning om efterlysning för förvarstagande

för utlämning (artikel 95) skall en Schengenstat, innan den gör en sådan

framställning, undersöka om det begärda förvarstagandet kan ske i

överensstämmelse med den anmodade statens nationella lagstiftning. En

stat som inte tillåter framställningen kan begära en markering om

verkställighetsförbud. De andra Schengenstaterna skall verkställa det

ursprungligen begärda förfarandet.

När en Schengenstat gör en framställning i SIS, skall den utan dröjs-

mål skicka vissa uppgifter av betydelse för verkställighet av utlämningen

till de andra berörda staterna.

Den anmodade staten har åtagit sig att verkställa det begärda

förfarandet i enlighet med gällande konventioner om utlämning och

nationell rätt, om inte markering om verkställighetsförbud har skett.

Rapporter för införande av en utlänning på spärrlista (artikel 96)

förutsätter ett beslut av en nationell myndighet eller domstol i enlighet

med nationell lagstiftning, grundat på att en utlänning utgör ett hot mot

allmän ordning och säkerhet eller på att vederbörande avvisats eller

utvisats.

För framställning enligt artikel 97 om uppgift om uppehållsort eller

omhändertagande av personer som är försvunna eller som bör

omhändertas med hänsyn till sin egen säkerhet eller i syfte att förebygga

hot, får personuppgifter registreras om det finns en begäran från en

behörig myndighet hos den rapporterande staten. De polisiära myndig-

heterna i den Schengenstat där personen påträffas skall, om detta inte

strider mot nationell lag, underrätta den rapporterande staten om

personens uppehållsort eller omhänderta personen för att hindra fortsatt

resa.

Framställning om uppehållsort eller hemvist enligt artikel 98 kan

göras beträffande vittnen eller åtalade som skall inställa sig vid domstol

eller beträffande personer som skall avtjäna straff.

Framställning om hemlig övervakning eller särskild kontroll av

personer eller fordon (artikel 99) får ske i syfte att bekämpa brottslighet

och förebygga hot mot den allmänna säkerheten. Det får endast ske under

vissa förutsättningar, nämligen att det finns sannolika skäl till misstanke

om att personen avser att begå, eller redan begår, ett stort antal synner-

ligen grova brott eller att den allmänna uppfattningen om personen,

särskilt på grundval av redan begångna brott, leder till misstanke om att

han även i fortsättningen kommer att begå synnerligen grova brott.

Artikeln innehåller särskilda regler om begäran om hemlig övervakning

eller särskild kontroll av personer som misstänks hota statens säkerhet.

Vid hemlig övervakning kan uppgifter inhämtas och översändas till

den rapporterande myndigheten om påträffande av den person eller det

fordon som rapporterats.

Inom ramen för särskild kontroll får personer kroppsvisiteras samt

fordon och medförda föremål genomsökas i enlighet med nationell lag-

stiftning. Om en anmodad stats lagar inte tillåter den begärda kontrollen

skall den ändras till hemlig övervakning. En stat som inte alls tillåter

framställningen kan begära en markering om verkställighetsförbud.

Slutligen kan i SIS registreras uppgifter om vissa kategorier av föremål

som efterlysts för beslag eller för att användas som bevismedel vid

rättegång i brottmål (artikel 100).

Den polis eller tulltjänsteman som vid sökning i SIS finner att det finns

en framställning beträffande en person, ett fordon eller ett föremål skall i

regel underrätta den framställande staten om detta. Det kan också före-

komma att handläggningen förutsätter att kompletterande upplysningar

översänds till den anmodade staten. Det kan exempelvis röra sig om

fotografier, fingeravtryck och annan information som faller under det

informationsutbyte inom det polisiära samarbetet som får ske enligt

artiklarna 39 och 46. Vid sådana kompletterande underrättelser m.m. tas

kontakter direkt mellan SIRENE-kontoren i de berörda staterna; under-

rättelserna förmedlas alltså inte via SIS.

4.6.3 Fördelning av kostnaderna för SIS

Varje Schengenstat skall stå för sina kostnader för inrättandet och

användningen av den nationella delen av SIS, N.SIS. Kostnaderna för

den tekniska stödfunkionen, C.SIS, skall fördelas mellan Schengen-

staterna enligt en särskild fördelningsnyckel, se avsnitt 7.5.3.

4.7 Integritetsfrågor

4.7.1 Skydd för personuppgifter i allmänhet

Schengenkonventionen innehåller utförliga bestämmelser om skydd för

personuppgifter som förs in i SIS. Dessa finns i artiklarna 102 118.

Sådana bestämmelser behandlas i avsnitt 4.7.2. Schengenkonventionen

reglerar även frågor om skydd för andra ADB-baserade personuppgifter

än de som registreras i SIS samt för personuppgifter som överförs

manuellt. Reglerna finns i artiklarna 37 38 och 126 130, och behandlas i

avsnitt 4.7.3.

4.7.2 Skydd för personuppgifter i SIS

Eftersom SIS är ett datasystem ställer Schengenkonventionen upp vissa

grundläggande krav på Schengenstaternas regler om säkerhet och

skyddsnivå för de personuppgifter som förs in i systemet. Schengen-

staterna är till att börja med skyldiga att ha en skyddsnivå för person-

uppgifter i sina nationella SIS-enheter som motsvarar den som bygger på

principerna i Europarådets dataskyddskonvention av den 28 januari 1981

och som tar hänsyn till Europarådets ministerkommittés rekommendation

R (87) 15 av den 17 september 1987 avseende reglering av utnyttjandet

av personuppgifter inom den polisiära sektorn. Någon överföring av

personuppgifter får inte ske förrän erforderliga föreskrifter om skydd för

personuppgifter har trätt i kraft i de stater som berörs av överföringen.

Vidare är Schengenstaterna skyldiga att vidta vissa säkerhetsåtgärder vad

gäller den nationella enheten i SIS, exempelvis åtgärder för att hindra

obehöriga från att få tillträde till de anläggningar som används för data-

behandling av personuppgifter. Och endast särskilt kvalificerade

personer, som har genomgått säkerhetskontroll, får utses till att arbeta

med databehandling.

För uppgifter som registrerats i SIS finns begränsningar i rätten till

användning. Uppgifter som en Schengenstat fört in i SIS i samband med

framställningar om förvarstagande för utlämning, införande på spärrlista,

omhändertagande av personer, uppgift om uppehållsort eller hemvist,

hemlig övervakning eller särskild kontroll samt efterlysning av föremål,

får de andra Schengenstaterna utnyttja endast för det ändamål som gäller

för den aktuella framställningen. I vissa undantagsfall får dock en mot-

tagande stat utnyttja uppgifterna för ett annat sådant ändamål, men endast

under förutsättning att den stat som har gjort framställningen har gett sitt

tillstånd.

Registrering av framställningar och uppgifter i SIS styrs av nationell

lagstiftning. Det är också den rapporterande Schengenstaten som

ansvarar för uppgiftens riktighet och aktualitet samt för att den lagligen

kan registreras. Ett undantag finns som hänger ihop med systemets

uppbyggnad, se vidare avsnitt 7.5.1 (efter artikel 100). SIS regleras i

Schengenkonventionen i artiklarna 92 119. I det här avsnittet behandlas

inrättande, utnyttjande och användning av SIS (artiklarna 92 118) samt

fördelning av kostnaderna för SIS (artikel 119). Skydd av person-

uppgifter och säkerhet för SIS behandlas i avsnitt 4.7, tillsammans med

andra integritetsfrågor.

 Verkställighet av ett begärt förfarande däremot skall ske enligt den

verkställande statens lag. Även myndigheternas befogenheter vid

verkställigheten skall regleras av nationell lag hos den anmodade staten.

Ett viktigt område när det gäller integritetsskydd och säkerhet för upp-

gifter är naturligtvis de regler som gäller för ändring av uppgifter m.m.

Det är endast den Schengenstat som har registrerat en framställning i SIS

som har rätt att ändra, komplettera, korrigera och radera uppgifter. Om en

annan Schengenstat, som har tagit emot uppgifterna, misstänker att dessa

är felaktiga skall den omedelbart underrätta den rapporterande staten,

som är skyldig att kontrollera och rätta eller radera uppgifterna.

Det är inte bara stater som kan initiera ett sådant förfarande, utan vem

som helst kan begära rättelse eller radering av en felaktig uppgift som

berör honom eller henne. Det förutsätter givetvis att den enskilde kan få

del av uppgifterna. En enskild persons rätt att få tillgång till de uppgifter

som finns registrerade om honom eller henne i SIS styrs av nationell

lagstiftning. Vissa begränsningar skall dock alltid gälla, oavsett den

nationella lagstiftningens innehåll. Se vidare avsnitt 7.5.2.

Uppgifter för personefterlysning skall inte bevaras längre än vad som

är nödvändigt för det syfte i vilket de lämnats. Konventionen innehåller

flera olika gallringsregelr, se vidare avsnitt 7.5.2.

För att säkerställa enskildas rätt att ta del av uppgifter i SIS, skall en

enskild ha rätt att vända sig till domstol eller annan behörig myndighet i

varje medlemsstat för att få upplysningar eller för att begära rättelse,

radering eller skadestånd med anledning av registrering som berör

honom eller henne. Schengenstaterna är skyldiga att verkställa ett sådant

beslut.

Varje Schengenstat skall utse en nationell tillsynsmyndighet till vilken

enskilda skall kunna vända sig med begäran om att myndigheten skall

granska registrerade uppgifter om honom eller henne i SIS och hur de

används. Den nationella tillsynsmyndigheten skall självständigt och utan

begäran från enskilda utöva tillsyn över den nationella delen av SIS. För

det ändamålet skall den nationella tillsynsmyndigheten ha tillträde till det

nationella registret.

Schengenstaterna skall även ha en gemensam tillsynsmyndighet för att

bl.a. utöva tillsyn över den tekniska stödfunktionen i SIS.

Schengenkonventionen reglerar även staternas skadeståndsansvar gent-

emot enskilda.

4.7.3 Skydd för andra personuppgifter än sådana som

registrerats i SIS

Inom Schengensamarbetet kan uppgifter utbytas mellan staterna utan att

man använder sig av SIS. Som exempel kan nämnas de kontakter mellan

SIRENE-kontor som föregår eller följer en registrering i SIS. Men det

finns även uppgiftsutbyte som helt saknar anknytning till SIS, exempel-

vis lämnande av uppgifter inom det polisiära samarbetet enligt artikel 46

och om uppgifter som har samband med utfärdande av visering eller

uppehållstillstånd, uppgifter om människosmuggling, uppgifter som

lämnas till en annan stat utan föregående begäran och som är avsedda för

bistånd i fråga om brottsbekämpning, förebyggande av brott eller vid-

tagande av skyddsåtgärder mot hot mot allmän ordning och säkerhet samt

vissa upplysningar om förvärv av vapen.

Bestämmelser om skydd för andra personuppgifter än sådana som

registrerats i SIS finns i artiklarna 126 130 i Schengenkonventionen, och

de är i stora drag desamma oavsett om uppgifterna registrerats i SIS eller

överförts på annat sätt. I vissa avseenden ger dock konventionen inte ett

lika starkt skydd för uppgifter som inte registrerats i SIS, främst

beroende på att de inte flyter in i ett gemensamt dataregister.

Reglerna om generell skyddsnivå för personuppgifter, reglerna om

ändamålsbegränsning och om skadeståndsskyldighet är i stort sett lika de

som finns beträffande uppgifter som utväxlas via SIS.

Däremot reglerar Schengenkonventionen inte enskildas rätt att begära

ändring, komplettering, korrigering eller radering av uppgifter som

lämnats från en Schengenstat till en annan på annat sätt än genom SIS.

Konventionen innehåller i dessa fall endast regler om Schengenstaternas

skyldighet att initiera respektive verkställa ett sådant förfarande. Det är

vidare endast beträffande uppgifter som registrerats i SIS som enskilda

kan begära att den nationella tillsynsmyndigheten genomför en gransk-

ning. Däremot har den nationella tillsynsmyndigheten skyldighet att på

eget initiativ kontrollera att bestämmelserna om skydd för överförda

personuppgifter tillämpas även i de fall där uppgifterna överförts på

annat sätt än genom SIS.

4.8 Schengensamarbetets organisation

Schengensamarbetets karaktär av mellanstatligt samarbete bildar ut-

gångspunkt för samarbetets beslutsformer och ledning. Beslut i

Schengenorganen fattas sålunda med enhällighet. Schengenarbetet leds,

precis som EU-arbetet, av ett ordförandeland. Liksom i EU bildar ord-

förandelandet tillsammans med föregående och kommande ordförande-

land en informell ledningsgrupp, den s.k. trojkan; det gäller såväl i Verk-

ställande kommittén och Centralgruppen som i arbetsgrupperna.

Schengensamarbetets högsta beslutande organ är Verkställande

kommittén. Andra högre organ är Centralgruppen och den s.k. gemen-

samma tillsynsmyndigheten för dataskydd. Direkt under Centralgruppen

ligger den s.k. ständiga administrativa kommittén och gruppen för

internationella avtal och överenskommelser. Förutom dessa finns ett

antal arbetsgrupper och ett sekretariat. I departementspromemorian

Sveriges anslutning till Schengensamarbetet (Ds 1997:38) finns en in-

gående redogörelse för Schengens arbetsgrupper och organisatoriska

struktur i övrigt. En organisationsskiss finns i bilaga 11.

4.9 Schengens regelverk

4.9.1 Vad är Schengens regelverk?

Schengens regelverk består av det ursprungliga Schengenavtalet,

Schengenkonventionen samt senare anslutna staters anslutningsavtal

respektive samarbetsavtal för Island och Norge som inte är medlemmar i

EU. Därtill kommer beslut och deklarationer av Verkställande kommittén

samt beslut av Centralgruppen. Verkställande kommitténs huvudsakliga

uppgift är enligt artikel 131 i Schengenkonventionen att kontrollera att

konventionen efterlevs av medlemsstaterna. Men i ett par särskilt angivna

fall skall Verkställande kommittén även utfärda tillämpningsföreskrifter

till konventionen. Det är här fråga om föreskrifter som reglerar den rent

praktiska hanteringen, dvs. bestämmelser som hos oss i regel ligger på

myndighetsnivå. Verkställande kommittén har hittills inte skapat ny rätt

som går utöver staternas åtaganden enligt själva konventionen, inte heller

utfärdar den rättsakter som är bindande för enskilda. Verkställande

kommittén beslutar med enhällighet, vilket i praktiken innebär att ett

medlemsland har vetorätt.

De flesta beslut som fattas av Verkställande kommittén är således av

föreskriftskaraktär, dvs. de riktar sig till staterna och deras myndigheter

och inte till enskilda personer, även om enskilda naturligtvis någon gång

indirekt kan komma att beröras. Exempel är besluten om för vilka länders

medborgare det skall gälla viseringsplikt. Men för att de ska få

genomslag nationellt måste de omsättas i interna regler i varje medlems-

stat, för vår del genom förordning utfärdad av regeringen. För att genom-

föra övriga beslut kommer det hos oss i de flesta fall att vara tillräckligt

med myndighetsföreskrifter. Som exempel kan nämnas detaljföreskrifter

om hur uppgifter skall lagras i SIS. Vilka uppgifter som får finnas i

systemet är däremot uttömmande reglerat i konventionen.

Exempel på några viktigare beslut fattade av Verkställande kommittén

Den s.k. SIRENE-handboken innehåller detaljföreskrifter om använd-

ningen av Schengens informationssystem, SIS. SIRENE står för

Supplementary REquest at the National Entries. SIRENE-kontoren är

upprättade i enlighet med artikel 108 i Schengenkonventionen i vilken

det föreskrivs att varje land skall upprätta en myndighet som svarar för

den nationella enheten i SIS, N.SIS. Kontoret skall alltså ansvara för att

den nationella enheten, dvs. hårdvaran och det nationella registret,

fungerar på ett riktigt sätt och för att föreskrifterna i konventionen följs.

Det är vidare genom denna myndighet som all kommunikation mellan

medlemsstaterna skall ske.

Handboken inleds med en presentation av tillämpliga artiklar i

Schengenkonventionen och SIRENE-kontorens organisatoriska ställning

samt namn- och adressuppgifter. Vidare innehåller SIRENE-handboken

detaljerade beskrivningar av de förfaranden och arbetsuppgifter som skall

utföras i anledning av förekommande framställningar om registrering i

systemet (som exempelvis rutiner som är gemensamma för alla

registreringar), detaljföreskrifter för hur kommunikation mellan

SIRENE-kontoren skall gå till (exempelvis om det räcker med telefon-

kontakter eller om det i vissa fall skall ske på annat sätt) samt tekniska

beskrivningar om hur införing i registren skall ske.

Slutligen specificerar SIRENE-handboken detaljerat hur uppgifter som

skall inhämtas skall kodas i SIS samt ger detaljerade föreskrifter om

kontroll av uppgifternas riktighet och av att samma uppgift inte

förekommer på flera ställen. Verkställande kommittén har beslutat att

klassificera SIRENE-handboken som hemlig. Det är en av ett litet fåtal

handlingar där detta har skett.

Manuel commun, den gemensamma handledningen, innehåller före-

skrifter för tillämpning av konventionens villkor för inresa till

Schengenstaternas territorium och om gränskontroller. I den ges bl.a.

praktisk vägledning för bedömning av viseringar och för utfärdande av

visering vid gräns. Vidare finns detaljerade praktiska föreskrifter om

kontroll vid yttre gräns samt särskilda föreskrifter om kontroll av vissa

speciella kategorier resande, som piloter och andra besättnings-

medlemmar på luftfartyg, sjöfolk och innehavare av tjänste- eller

diplomatpass.

Den gemensamma konsulära handledningen innehåller praktiska

föreskrifter som detaljerat reglerar procedurfrågor och frågor om hur

kontakter och informationsutbyte mellan länderna och deras myndigheter

skall gå till. Där finns exempelvis specificering av olika viserings-

kategorier, tillämpningsföreskrifter om bl.a. fastställande av vilken stat

som är behörig att besluta om en ansökan om visum och om hur en

ansökan skall behandlas samt anvisningar om hur viseringsmärket skall

fyllas i.

När det gäller polissamarbete kan nämnas handboken för den inter-

nationella inbördes hjälpen i fråga om repressiva åtgärder rörande

kampen mot narkotikahandeln i de avtalsslutande parterna i Schengen-

överenskommelsen . Det är, som framgår av namnet, en guide över de

olika Schengenstaternas regler m.m. för att underlätta kampen mot

narkotikahandel.

Slutligen kan nämnas en handledning för tillämpningen av artikel 46.

Den innehåller föreskrifter om samarbete när det gäller evenemang där

ett stort antal personer samlas och där huvudsyftet med polisens närvaro

är att bevara allmän ordning och säkerhet och att förebygga brott

närmare; bl.a. anges vilka uppgifter som, under förutsättning att det

överensstämmer med den egna nationella lagen, skall lämnas, exempelvis

om sammansättning och antal personer i den grupp man vet är på väg till

evenemanget i fråga. Denna handledning uppvisar stora likheter med den

gemensamma åtgärden 97/339/RIF, som rådet har antagit enligt artikel K

3 i Unionsfördraget, om samarbetet på området för allmän ordning och

säkerhet.

4.9.2 Schengens regelverk och demokratin

Beslutsprocessen

Verkställande kommitténs beslut har, som framgått, karaktär av hand-

boksmässig reglering av operativa och tekniska frågor. Eftersom

Schengensamarbetet är ett vanligt konventionsbaserat mellanstatligt sam-

arbete, skall alla beslut i Verkställande kommittén vara enhälliga. Varje

land har med andra ord vetorätt. Besluten är folkrättsligt bindande för

Sverige som stat, men för att få nationellt genomslag krävs i den mån

det behövs att beslutet genomförs på det nationella planet. I Sverige

sker detta genom lag beslutad av riksdagen, genom regeringsförordning

eller genom myndighetsföreskrifter. Om ett beslut måste genomföras

genom lagstiftning kommer samma mekanism att tillämpas som vid

antagande av en konvention. Det bör dock framhållas att de beslut som

Verkställande kommittén hittills har fattat inte i något fall har varit av

den karaktären att det behövs lagändringar här i landet för att genomföra

dem. I de flesta fall krävs inte ens en förordningsändring utan det räcker

med interna föreskrifter för de berörda myndigheterna.

Överenskommelser med andra stater eller mellanfolkliga organisa-

tioner ingås enligt 10 kap. 1 § regeringsformen (RF) av regeringen. Riks-

dagens godkännande krävs när överenskommelsen förutsätter att lag

ändras, upphävs eller stiftas, när överenskommelsen i övrigt gäller ett

ämne där riksdagen skall besluta eller när överenskommelsen annars är

av större vikt, 10 kap. 2 § RF. Vad som sålunda gäller i allmänhet för

ingående av mellanfolkliga överenskommelser gäller också inom

Schengensamarbetet. Regeringen kan därför inte medverka i ett beslut i

Verkställande kommittén som kräver riksdagens godkännande, utan att

göra förbehåll för detta.

Öppenhet

Beslut inom Schengensamarbetet fattas efter förhandlingar mellan

medlemsstaterna. Schengensamarbetet skiljer sig på så sätt inte från

övrigt mellanstatligt samarbete. Förhandlingar måste kunna föras i

förtroendefull anda. I detta ligger bl.a. att förhandlingsståndpunkter som

regel inte bör komma till allmän kännedom.

För uppgifter som rör Sveriges förbindelser med annan stat eller i

övrigt rör annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet, medborgare

eller juridisk person i annan stat, gäller bestämmelserna om utrikes-

sekretess i 2 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Sekretess gäller enligt

detta lagrum om det kan antas att ett röjande av en uppgift stör Sveriges

mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet.

Även om det i Schengensamarbetet inte råder någon offentlighets-

princip, har Sverige som medlemsland tillgång till alla Schengen-

dokument. För dessa gäller de vanliga svenska reglerna om allmän

handling, dvs. de är offentliga och skall på begäran lämnas ut om det inte

finns några svenska sekretessregler som förbjuder detta. Som nyss

nämnts kan detta ibland vara fallet, främst under pågående

förhandlingsarbete. När Amsterdamfördraget träder i kraft kommer dess

regler om öppenhet och handlingsoffentlighet i EU:s institutioner att

gälla även för Schengensamarbetet. Likaså kommer de regler om tillgång

till institutionernas handlingar som redan nu gäller inom EU (exempelvis

rådets beslut 93/731 om allmänhetens tillgång till rådets handlingar) att

bli gällande även inom Schengensamarbetet.

5 Närmare om yttre gränskontroll

5.1 Allmänt om den yttre gränskontrollen

5.1.1 Schengenreglerna i korthet

Schengenkonventionen innehåller, som nämnts, bestämmelser om

kontroll vid yttre gräns (se avsnitt 4.3). I och med att personkontrollerna

vid de inre gränserna avskaffas mellan Schengenländerna, har dessa i

stället åtagit sig att noggrant kontrollera gränserna mot icke Schengen-

länder enligt enhetliga regler. Alla personer som passerar en yttre gräns

skall åtminstone underkastas kontroll för fastställande av identiteten,

genom att visa upp resedokument. Personkontrollen skall, utöver

granskning av pass och andra villkor för inresa, vistelse, arbete och

utresa, även omfatta efterspaning och andra kontroller för att förhindra

brott. T.ex. skall datasökningar göras i Schengens informationssystem

(SIS), som bl.a. innehåller uppgifter om efterlysta personer inom hela

Schengenområdet och en spärrlista över personer som inte skall beviljas

inresa. Vid inresa till Schengenområdet skall icke EU-medborgare

underkastas en noggrannare kontroll än EU-medborgare. Kontroll skall

även ske vid utresa från Schengenområdet.

Utresekontrollen skall genomföras för spaningsändamål och med syfte

att förhindra hot mot den inre säkerheten och den allmänna ordningen.

Meningen är att efterspanade brottslingar som försöker lämna området

skall stoppas vid en sådan kontroll. Kontrollen skall innefatta inte bara

kontroll av identiteten genom pass och andra resehandlingar utan också

sökning i SIS. Utlänningar skall kontrolleras noggrannare än medborgare

i EU-länder.

Generellt gälller att den kontroll som sker vid de yttre gränserna skall

vara likvärdig över hela gränsen utan att det för den skull har preciserats

vilken nivå kontrollen bör ha. Schengenkonventionen ställer dock upp

krav på att gränspassage bara får ske vid särskilda i förväg bestämda

ställen och att gränsavsnitten däremellan skall bevakas med rörliga

patruller. Bevakningen skall utföras så att ingen uppmuntras att försöka

ta sig in på andra ställen än de tillåtna.

5.1.2 Jämförelse mellan Schengenavtalets regler och de svenska

När Sverige går in i det operativa Schengensamarbetet kommer i

praktiken vår del av Schengenländernas yttre gräns bestå av hela den

svenska sjögränsen samt flygplatser och färjeterminaler när det sker

trafik till och från icke Schengenländer. Ett antal orter kommer att

utpekas som gränsövergångsställen där all persontrafik med icke

Schengenländer skall kontrolleras. Gränsens sträckning mellan dessa

övergångsställen skall bevakas med rörliga patruller, såväl till lands som

till havs.

Det regelverk som styr den yttre gränskontrollen återfinns, som

nämnts, främst i utlänningslagen och i utlänningsförordningen. I korthet

föreskrivs att kontroll får ske av en utlännings rätt till inresa i landet

genom att resedokument och erforderliga tillstånd för vistelse i landet

finns. Kontrollen skall också utformas så att reglerna om när en utlänning

skall avvisas från landet kan upprätthållas. Detta innebär att kontrollen

får utformas så att den som inte har rätt till inresa på grund av avsaknad

av resedokument, visering eller uppehållstillstånd får avvisas. Vidare får

den avvisas från landet som inte har medel för sitt uppehälle, som kan

antas inte komma att ärligen försörja sig, eller som kan misstänkas att

komma att begå brott här eller som är underkastad förbud att återvända

till landet. En del av dessa kontroller förutsätter kontroll i register, t.ex.

den s.k. U-boken, vilket är ett register över de utlänningar som har

avvisats eller utvisats från ett annat nordiskt land med förbud att åter-

vända dit. Rikspolisstyrelsen har utfärdat regler om hur denna kontroll

närmare skall genomföras (FAP 272 1). Genom den nordiska pass-

kontrollöverenskommelsen har Sverige åtagit sig att genomföra mot-

svarande kontroll för de övriga nordiska ländernas räkning vid våra yttre

gränser.

Schengens regelverk skiljer sig på ett par avgörande punkter från vad

som gäller för svenskt vidkommande i dag. Vi är genom Schengen-

regelverket skyldiga att genomföra utresekontroll vid våra yttre gränser.

Schengenregelverket utgår från att utlänningar enligt nationella regler

åläggs anmälningsplikt vid inresa eller i omedelbar anslutning till denna

eller inom en viss tidsfrist även om de reser in från ett annat Schengen-

land. Länderna har dock möjlighet att göra undantag från sådan

anmälningsplikt. I övrigt skiljer sig inte de formella kraven på den

gränskontroll som skall förekomma vid Schengens yttre gränser på något

avgörande sätt från den kontroll som enligt lag skall förekomma i dag vid

de svenska gränserna. Schengenregelverket har bestämmelser som i

några fall preciserar kontrollens utförande, bl.a. genom att föreskriva att

inresa bara får ske vid särskilda gränsövergångsställen, en föreskrift som

också förekommer i svensk rätt, samt att gränsens sträckning mellan

dessa kontrollplatser skall bevakas med rörliga patruller. Schengen-

regelverket är också ganska detaljerat i sina föreskrifter om vilka

kontroller av inresehandlingar och vilka registerslagningar som skall ske.

När det gäller kontrollen av inresehandlingar skiljer det sig formellt inte

på något avgörande sätt från vad som är föreskrivet och förutsatt

beträffande den svenska gränskontrollen i dag. Vad gäller register-

slagningar skall dock alltid kontroll ske mot SIS.

Ett av de viktigaste momenten i den prövning som Verkställande

kommittén skall göra innan den ger klartecken till att personkontrollen

vid de inre gränserna tas bort i förhållande till ett nytt medlemsland och

att detta kan träda in som operativ medlem i Schengensamarbetet är en

bedömning av om landet har en tillräckligt effektiv yttre gränskontroll.

Som grund för vår egen bedömning av denna fråga har först Stats-

kontoret gjort en studie över den svenska yttre gränskontrollen. Därefter

har också de tre närmast berörda myndigheterna, dvs. polisen, tullen och

Kustbevakningen, studerat frågan och deras underlag har på regeringens

uppdrag utvärderats av Riksrevisionsverket.

En sammanfattning av Statskontorets studie finns i bilaga 8. En

sammanfattning av Riksrevisionsverkets rapport finns i bilaga 9.

5.1.3 Gränskontrollens resurser

Polisen är den myndighet som har det primära ansvaret för att utföra

personkontrollen vid de yttre gränserna. Tullen och Kustbevakningen har

skyldighet att bistå polisen i denna verksamhet. Kustbevakningen har

också egna befogenheter vad gäller kontroll till sjöss av utlännings rätt

till inresa och utresa.

I Statskontorets rapport anges att det inom polisväsendet sysselsätts

drygt 360 personer med personkontroll vid gränserna. Personalsamman-

sättningen har ändrats sedan rapporten skrevs. Antalet sysselsatta är

detsamma men antalet polismän har ökat, se vidare nedan. Tullen har

enligt Statskontorets rapport ianspråktagit omkring 420 personer för den

fysiska gränskontrollen, varav i stort sett alla är verksamma inom den

stationära kontrollen. Kustbevakningen har cirka 570 anställda. Gräns-

kontroll har tidigare utgjort cirka 5 % av Kustbevakningens verksam-

hetsuppgifter, dvs. motsvarande 30 årsarbetskrafter. Fr.o.m. den 1 juli

1996 är personkontroll en av regeringen prioriterad uppgift för Kust-

bevakningen, vilket medför att myndigheten avsätter betydligt större

resurser för den yttre gränskontrollen. Dessutom kan samtliga anställda i

viss mening sägas bedriva gränsövervakning kontinuerligt samtidigt som

övriga uppgifter fullgörs.

Alla tre myndigheterna har anfört att det finns ett stort behov av ökade

resurser för att uppfylla Schengenkonventionens krav. Statskontoret

konstaterar att myndigheternas samlade förslag skulle innebära en

personalutökning med drygt 90 %. Statskontoret betvivlar inte att

Schengenanslutningen kommer att medföra både anpassningskostnader

och kostnader av mer bestående natur, men anser att de resursmässiga

konsekvenserna inte behöver bli på långt när så stora som myndigheterna

har anfört. I de utredningar från myndigheterna som föregick Riks-

revisionsverkets rapport har dessa framfört behov av utökade resurser,

men i mindre omfattning. Sålunda har Rikspolisstyrelsen anfört ett behov

av ytterligare 223 årsarbetskrafter, Generaltullstyrelsen har anfört att de

behöver ytterligare 128 och Kustbevakningen att de, med den ambitions-

nivå de valt, behöver ytterligare 75 personer. Riksrevisionsverket gör den

sammanfattande bedömningen att Schengenkonventionen bara i mindre

utsträckning innebär nya arbetsuppgifter för myndigheterna och i den

mån detta blir fallet kommer dessa resursmässigt att kunna rymmas inom

nuvarande ramar för verksamheten. Riksrevisionsverket anser dock att

det föreligger ett behov av att förstärka polisens gränskontrollverksamhet

med 41 årsarbetskrafter för att uppfylla dagens krav på gränskontroll-

verksamheten och för att möta de krav som ställs på grund av ökade

trafikströmmar samt 6 årsarbetskrafter för inre kontrollverksamhet. Kust-

bevakningen bör enligt Riksrevisionsverket tillföras 85 årsarbetskrafter

för att uppfylla de krav som EU-anslutningen ställer och tillföras medel

för att återbemanna sjöbevakningsstationen Understen. Vad slutligen

gäller tullen ser Riksrevisionsverket vissa behov av förstärkningar för att

uppfylla de nuvarande kraven på tullen och för att parera en ökning av

resandeströmmen och godstrafiken. Den slutliga bedömningen av dessa

frågor rörande tullen bör dock enligt Riksrevisionsverket anstå tills den

av regeringen tillsatta utredningen om EU-medlemskapets effekter på

Tullverkets organisation och dimensionering (Dir. 1997:34, Fi 1997:05)

lämnar sitt betänkande.

5.1.4 Gränskontrollens kvalitet

Av myndigheternas underlag till både Statskontorets och Riks-

revisionsverkets rapporter framgår att de anser att den gränskontroll-

verksamhet som måste utföras för att Schengensamarbetets krav skall

uppfyllas skiljer sig väsentligt från den faktiska nivån på dagens gräns-

kontroll. Detta gäller även om man bortser från de nya formella krav på

främst utresekontroll och rörlig patrullering som finns i Schengen-

konventionen.

Riksrevisionsverkets rapport behandlar denna fråga. I rapporten

redovisas bl.a. att 70 80 % av alla som ansöker om asyl gör det inne i

landet istället för vid gränsen. Kommittén om EU:s utvidgning

konsekvenser för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor, har lämnat sitt

betänkande Ett utvidgat europeiskt område med frihet, säkerhet och

rättvisa (SOU 1997:159). Även där tas denna fråga upp. Den siffra som

redovisas där är att cirka två tredjedelar av de asylsökande lämnar sina

uppgifter inne i landet, vilket ses som en indikation på både den yttre och

den inre kontrollens svaghet. Dessa uppgifter indikerar att den gräns-

kontroll som för närvarande bedrivs inte är fullt så effektiv som man med

utgångspunkt i dagens regelverk kan förvänta sig. Man bör dock märka

att uppgiften inte kan läggas till grund för ett antagande om att inrese-

kontrollen över lag är bristande. Man vet t.ex. inte hur många av dessa

personer som reser in med giltiga visum, eller annars på ett fullt legitimt

sätt utan krav på visum. Man vet inte heller med säkerhet hur många som

reser in via t.ex. Danmarksfärjorna där vi i dag med tillämpning av den

nordiska passunionens regler inte har någon reguljär personkontroll.

Riksrevisionsverket utgår i sin rapport från att en del av problemet

ligger på Arlanda flygplats och föreslår bl.a. därför att gränskontrollen

där skall förstärkas genom att tillföras ytterligare resurser för direkt

kontroll och för att öka möjligheterna att upptäcka falska resedokument.

Rikspolisstyrelsens underlag till Riksrevisionsverkets rapport ger

också vid handen att det vid många kontrolltillfällen bara görs en ren

passkontroll och att registerslagningar och andra kontroller i syfte att

utröna om det finns annan avvisningsanledning än avsaknad av pass och

visum mera sällan utförs rutinmässigt. Detta förhållande uppmärksam-

mades också i samband med att en grupp experter från Schengenländerna

i maj 1997 besökte Stockholms hamn.

5.1.5 Behov av åtgärder i allmänhet

Regeringens bedömning: Specialistkompetensen hos den personal som

utför gränskontroller bör behållas och utvecklas. Personkontrollerna bör i

framtiden kunna fördjupas vad gäller kontroll om avvisningsanledning

förekommer på grund av befarad brottslighet eller utfärdat återrese-

förbud.

När det gäller nivån på den svenska yttre gränskontrollen i förhållande

till ett svenskt operativt medlemskap i Schengensamarbetet, bör fram-

hållas att Sveriges inträde som operativ medlem i Schengensamarbetet

förutsätter att Sverige redan innan beslutet fattas har en gränskontroll vid

de yttre gränserna som svarar mot Schengenkonventionens krav. Annars

riskerar Sverige att inte bli godkänt som operativ medlem av de andra

Schengenstaterna. För att nå upp till den erforderliga kontrollnivån vid de

yttre gränserna till år 2000, när avsikten är att Sverige skall bli operativ

medlem, måste uppbyggnadsarbetet påbörjas redan nu. På detta sätt kan

myndigheterna successivt höja kontrollnivån vid de yttre gränserna, och

steg för steg införa de nödvändiga förändringarna med beaktande av alla

möjligheter till samverkan m.m. för att finna de mest rationella och

kostnadseffektiva lösningarna.

Den gränskontroll som för närvarande förekommer utanför storstads-

områdena utförs till stor del av polispersonal med andra huvuduppgifter.

Inom storstadsområdena har antalet polismän i gränskontrollverk-

samheten ökat. Detta är en följd av att personkontrollen vid gränserna

tidigare till stor del utfördes av särskilt utbildade civilanställda pass-

kontollanter som nu har lämnat polisorganisationen. Personkontroll vid

gränserna är till stor del en expertsyssla där höga krav ställs bl.a. på

förmågan att snabbt upptäcka avvikelser från det normala i de rese-

handlingar som uppvisas för att kunna spåra förfalskningar och andra

oegentligheter. Denna färdighet förutsätter en ingående kännedom om

olika typer av viseringar och andra inresetillstånd samt utländska pass

och resedokument. I Schengenperspektivet kommer det också att krävas

lika ingående kännedom om alla de olika handlingar som kan utfärdas av

övriga Schengenländer och som kan ha betydelse för att bedöma om rätt

till inresa föreligger. För att kunna utföra personkontrollerna på ett

effektivt och rationellt sätt krävs också en god kunskap om det regelverk

som reglerar utlänningars rätt till inresa. Det är regeringens uppfattning

att personal med hög kompetens i dessa avseenden bör finnas och vara

tillgänglig vid gränskontrollplatserna, men även kunna finnas till hands

för samverkan med övriga gränskontrollmyndigheter. Med tanke på den

avtappning av personal med expertkunskaper inom området som har

skett är det av vikt att ny personal genom bl.a. kompetenshöjande

åtgärder ges möjligheter att utföra en i alla delar bra kontrollverksamhet.

Det är också angeläget att mer allmänt, oavsett Schengensamarbetet, få

till stånd en bättre kontrollnivå vad gäller kontroll om avvisnings-

anledning förekommer på grund av befarad brottslighet eller utfärdat

återreseförbud. Registerkontrollerna och slagning i den s.k. U-boken bör

utökas i förhållande till vad som sker i dag.

5.2 Stationär och rörlig gränsbevakning

Regeringens bedömning: Gränskontrollverksamheten kan behöva

byggas ut successivt. Detta följer både av de krav som redan i dag kan

ställas på gränskontrollen och av de krav som Schengensamarbetet

ställer. Sålunda bör polisen och Kustbevakningen på sikt kunna

intensifiera gränskontrollverksamheten. Tekniska resurser bör satsas bl.a.

på möjligheterna att avslöja förekomsten av falska dokument. Den rörliga

patrulleringen mellan gränsövergångsställena och till sjöss behöver ökas

i framtiden.

5.2.1 Underlagsmaterialet

Till grund för regeringens ställningstaganden när det gäller den stationära

och rörliga gränsbevakningen har legat bedömningar som gjorts av de tre

gränskontrollmyndigheterna samt Riksrevisionsverkets utvärdering av

dessa bedömningar. En sammanfattning av Riksrevisionsverkets rapport

finns i bilaga 9. Såväl myndigheternas bedömningar som Riksrevisions-

verkets utvärdering har gjorts på uppdrag av regeringen. I samband med

Riksrevisionsverkets utvärdering har myndigheterna beretts tillfälle att

inkomma med synpunkter som i allt väsentligt inarbetats i Riksrevisions-

verkets slutliga rapport. Gränskontrollmyndigheterna anser emellertid att

det finns behov av att utveckla kontrollmetoderna för att möta nya former

av brottslig verksamhet och att detta motiverar att gränskontrollen tillförs

ytterligare resurser.

Inledningsvis berörs myndigheternas och Riksrevisionsverkets bedöm-

ningar. Därefter presenteras regeringens bedömning.

5.2.2 Stationär gränsbevakning

Med stationär gränsbevakning avses hela den personkontrollverksamhet

som bedrivs vid flygplatser och färjehamnar. Uttrycket omfattar således

både inresekontroll och utresekontroll.

Myndigheternas och Riksrevisionsverkets bedömningar

Separering av passagerare

Vid en anslutning till Schengensamarbetet kommer ett antal flygplatser

och färjehamnar med trafik mellan Sverige och länder utanför Schengen-

samarbetet att fungera som yttre gränsstationer. Eftersom många sådana

gränsstationer tar emot resande både från Schengenländerna och från

tredje land måste åtgärder vidtas för att separera dessa passagerar-

kategorier från varandra.

För färjetrafiken bedöms enligt vad som inhämtats av Statskontoret

frågan om åtskiljande av passagerare inom och utom Schengenområdet

för svensk del inte innebära några särskilda problem. I samtliga fall

används i dag färjeterminalerna antingen uteslutande för avgångar till

och ankomster från länder som omfattas, eller kommer att omfattas, av

Schengensamarbetet den dag Sverige ansluts (Tyskland, Nederländerna,

Danmark, Norge, Finland) eller från länder utanför Schengenområdet

(Storbritannien, Polen, de baltiska länderna och Ryssland). Någon

blandning av olika passagerarkategorier inom terminalområdena kommer

därför inte att ske i dessa fall.

På flygplatserna är situationen enligt Luftfartsverkets bedömning

delvis en annan. Sverige har för närvarande 27 flygplatser som har

anmälts som internationella gemenskapsflygplatser (ICAP) i enlighet

med bestämmelserna i förordningen (EEG) nr 2454/93. Cirka två tredje-

delar av utrikestrafiken vid de svenska flygplatserna sker med länder som

kommer att ingå i det operativa Schengensamarbetet vid den tidpunkt då

Sverige planeras bli operativ medlem. Vid samtliga flygplatser måste

resenärer till och från länder utanför Schengensamarbetet (s.k. tredje-

landsresenärer) före inresekontrollen respektive efter utresekontrollen,

separeras från resenärer till och från länder inom Schengensamarbetet.

Utlandstrafiken vid de flesta ICAP-flygplatser har en så begränsad

omfattning att kraven på separation i praktiken inte medför några större

problem.

Vid de tre största svenska flygplatserna, Arlanda, Landvetter och

Sturup har flygtrafiken en sådan omfattning att behov uppkommer att,

liksom varit fallet vid ett flertal flygplatser i de nuvarande Schengen-

länderna, genomföra vissa anpassningar av terminalerna för att säker-

ställa åtskiljande av resenärer inom och utom Schengenområdet.

Arlanda har den största trafiken i Sverige med drygt 6 miljoner

inresande i utrikes trafik år 1995. Av dessa kom mer än 3,5 miljoner

personer från länder som kommer att ingå i Schengensamarbetet, drygt

700.000 från Irland och Storbritannien och knappt 2 miljoner från övriga

länder utanför Schengensamarbetet. På Arlanda måste därför all sorts

trafik kunna hanteras parallellt, vilket innebär krav på relativt omfattande

om- och tillbyggnadsarbeten för att kunna genomföra den nödvändiga

separationen och samtidigt behålla nuvarande flexibilitet och servicenivå

i terminalerna.

På Landvetters och Sturups flygplatser bedöms att åtskillnad mellan

Schengentrafik och tredjelandstrafik kan säkerställas med mindre

byggnadstekniska ingrepp.

Personkontroll på flygplatser och i färjehamnar

Rikspolisstyrelsen gör i sin redovisning vissa allmänna uttalanden

angående hur personkontrollverksamheten vid de yttre gränserna och

annan nödvändig personkontroll bör utformas. Man framhåller där vikten

av att polisen får lokalmässiga förutsättningar för att kunna genomföra

person- och säkerhetskontroller, att det behövs funktionella utrymmen

för personal och för erforderlig utrustning för undersökning av pass och

andra handlingar. Vidare sägs att det behövs dataterminaler, fast telefon-

anslutning, mobila telefoner samt telefaxanslutning på flygplatser samt

att teknisk kontrollutrustning är nödvändig för säkerhetskontroller av

resandebagage vid färjeterminaler. Rikspolisstyrelsen anför vidare att

polisen bör ges motsvarande rätt att av transportföretag kostnadsfritt få

disponera de lokaler och anordningar som behövs för gränskontroll m.m.

som tullen redan har. I fråga om resursåtgång har polisen preliminärt

uppskattat att den mer noggranna kontroll som skall göras vid varje

kontrolltillfälle och den tillkommande utresekontrollen medför ett behov

av ytterligare 140 årsarbetskrafter.

Tullen anför att Schengensamarbetet kommer att påverka arbets-

volymen vid de stationära kontrollplatserna och att tullens arbets-

förhållanden också i hög grad påverkas av hur de myndigheter med vilka

man samarbetar i gränskontrollen, nämligen polisen och Kustbevak-

ningen, lägger upp och inrättar sitt arbete. På Arlanda flygplats skulle

den planerade ombyggnaden medföra ett resursbehov om ytterligare 24

årsarbetskrafter för kontroll och 17 årsarbetskrafter för klareringsservice

på flera ställen. Vidare kommer avskaffandet av passkontroller vid inre

gräns att behöva kompenseras genom en ökad satsning på inre spaning,

motsvarande 21 årsarbetskrafter. Detta gör sammantaget 62 årsarbets-

krafter för Arlanda. Med motsvarande överväganden för Landvetter och

Sturup uppgår behoven där till 16 respektive 10 årsarbetskrafter.

När det gäller polisens resursbehov för den stationära yttre

gränskontrollen har Riksrevisionsverket med ledning av statistik om

trafikens sammansättning och mätning av kontrolltider dragit slutsatsen

att nuvarande resurser bör räcka till när personkontrollerna vid inre gräns

avskaffas. Detta gäller även med hänsyn tagen till tillkommande utrese-

kontroll och mer omfattande inresekontroll av tredjelandstrafik. Riks-

revisionsverket anser vidare, som nyss har sagts, att den kontrollnivå som

i dag råder på Arlanda är otillräcklig och att flygtrafiken på tredje land i

allmänhet förväntas öka med cirka 11 %. Dessa omständigheter, jämte ett

behov av utökad kontroll inriktad mot upptäckt av förfalskade hand-

lingar, medför att Arlanda och Landvetters flygplatser bör tillföras

personella resurser med sammanlagt 41 årsarbetskrafter.

I färjehamnar bedömer Riksrevisionsverket att behovet av polisens

utökade kontroll av tredjelandstrafiken bör kunna kompenseras resurs-

mässigt genom att personkontroll av resande med färjetrafik på Tyskland

upphör.

När det gäller tullens resursbehov för kontroll vid flygplatser och färje-

hamnar anser Riksrevisionsverket att Schengenkonventionen i sig inte är

tillräcklig grund för att tillföra verksamheten utökade resurser. Inte heller

i belysning av ombyggnaden av Arlanda flygplats innebär Schengen-

konventionen enligt Riksrevisionsverkets bedömning någon förändring

mot nuvarande förhållanden, eftersom gatekontrollerna även i fortsätt-

ningen förutsätts att genomföras stickprovsvis. Behovet av ökade

resurser för dold spaning bör enligt Riksrevisionsverkets uppfattning inte

heller betraktas som en konsekvens av Schengenkonventionen. Tullens

tillgång till flygbolagens bokningssystem underlättar en misstanke-

baserad gatekontroll. Riksrevisionsverket anför också att den planerade

ökningen av antalet ställen där klareringsservice kan utföras på Arlanda,

s.k. röda punkter, inte nämnvärt påverkar personalbehovet. Riks-

revisionsverket uttalar dock att det kan behövas ett resurstillskott främst

på Arlanda för att bättre uppfylla EU:s redan aktuella krav på tullkontroll

och för att klara de kraftiga volymökningarna vad gäller både passagerare

och gods, men att den slutliga bedömningen av detta bör avvakta den

tidigare nämnda utredningen.

Regeringens bedömning

Separering av passagerare

Luftfartsmyndigheternas bedömning av ombyggnadsbehoven för de tre

största flygplatserna delas av regeringen som också har berört frågan i

årets budgetproposition. Det står också klart att det inte för detta ändamål

kommer att behövas några nämnvärda ombyggnader av färjehamnarna.

Personkontroll på flygplatser och i färjehamnar

Frågan om behov av kompetensutveckling för gränskontrollen i allmän-

het har berörts i föregående avsnitt. I det sammanhanget konstaterades

också ett behov av att i viss mån fördjupa kontrollen vid gränsöver-

gångsställena. Oavsett om man anser att en sådan förstärkning av

kontrollverksamheten är betingad av Schengenreglerna eller inte, kom-

mer polisen att behöva intensifiera sina insatser på detta område.

En fråga som i detta sammanhang också måste aktualiseras gäller

resurser för att kunna upptäcka falska handlingar. Förfalskade rese-

handlingar, det gäller både passhandlingar, identiteshandlingar och

uppehållstillstånd och viseringar av olika slag, är ofta skickligt utförda. I

många fall krävs expertkunskap och tekniskt avancerad utrustning för att

kunna avslöja en förfalskning.

Det är enligt regeringens bedömning viktigt att kompetensen inom

detta område ökar och att de tekniska hjälpmedlen finns. Ett mer utbyggt

nät av modern teknisk utrustning är ett sätt att kunna få tillgång till

åtminstone en preliminär expertbedömning vid flera gränskontrollplatser.

I detta sammanhang bör även uppmärksammas att det vid flygplatser

och hamnar som har både Schengenintern trafik och trafik på tredje land,

kan uppkomma ett behov av mer kontrollpersonal. Även om det totala

antalet kontroller inte kommer att öka vid flygplatser och hamnar, kan ett

resursbehov ändå uppkomma om fler kontrollplatser måste vara

bemannade samtidigt.

Vidare bör i sammanhanget nämnas att i den mån alla de nuvarande

gränsövergångsställena även blir gränsövergångsställen i Schengen-

konventionens mening, kommer kontrollverksamheten i dessa orter att

behöva byggas ut. Dessa platser, där det i dag företas vissa stickprovs-

kontroller, måste då övergå till att utföra stationär kontroll med såväl

inresekontroll som utresekontroll.

Särskilt om utresekontrollen

En avgörande skillnad mellan dagens förhållanden och de förhållanden

som kommer att råda när Schengensamarbetet fullt ut har genomförts är

att vi då måste genomföra utresekontroll av alla som passerar den yttre

gränsen. Utresekontrollen skall genomföras på i stort sett samma sätt som

inresekontrollen, dvs. genom kontroll av resedokument och identitet

beträffande medborgare i Schengenländer och en mer fullständig kontroll

beträffande utlänningar, innefattande slagning i SIS-registret.

Riksrevisionsverket anför att det ökade resursbehov som utrese-

kontrollen kommer att medföra helt kan täckas av den minskning av

kontrollverksamheten som följer av att personkontrollen vid de inre

gränserna avskaffas. Delvis kan detta vara ett riktigt resonemang och det

gäller främst för större flygplatser och hamnar med en omfattande trafik

och med en fast personalstyrka tillgänglig. Däremot kan detta inte sägas

vara fallet i mindre hamnar och på mindre flygplatser. Där kommer

Schengensamarbetet på många håll att medföra en utökad kontroll-

verksamhet, nämligen i de fall där huvuddelen av eller all trafik sker till

och från länder utanför Schengenområdet.

En försöksverksamhet med utresekontroll på några håll i landet bör

snarast inledas för att samla erfarenheter av hur ett sådant system i

praktiken bör vara uppbyggt. Rikspolisstyrelsen har redan påbörjat

förberedelserna för att kunna genomföra en sådan verksamhet.

5.2.3 Rörlig gränsbevakning

Gränsbevakning till sjöss

Särskilda förutsättningar för bevakning av den svenska sjögränsen

Sverige har ett av Schengenområdets och EU:s längsta sjögräns-

avsnitt (både runt Gotland och längs hela kusten). Sjögränsen är redan i

dag EU:s yttre gräns för varor och blir även Schengenområdets yttre

gräns för persontrafik. Vårt lands geografiska och demografiska

förhållanden inverkar på hur vår yttre gränskontroll bör bedrivas. Till

skillnad från förhållandena vid flygplatser och färjeterminaler där

passagerarströmmarna är förhållandevis lätta att lokalisera och

kontrollera gör förhållandena längs kusten och skärgården att gränserna

är mer svårbevakade.

Enligt en uppskattning som redovisats i betänkandet Ett utvidgat

Europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa (SOU 1997:159) rör

det sig redan i dag om cirka 320.000 fartygsrörelser per år. I dessa ingår

trafiken med svenska och utländska fritidsbåtar, som är särskilt intensiv

mellan Sverige och Norge längs Bohuskusten, till och från Sverige i

Öresundsregionen och längs syd- och ostkusten samt mellan Sverige och

Finland i Ålands hav. I betänkandet konstateras även att det i kontroll-

hänseende inte är någon principiell skillnad mellan svenska och

utländska fartyg vid in- och utpassage över sjögränsen, eftersom även

svenska fiske- och fritidsbåtar kan ha utländska medborgare ombord som

skall följa reglerna om personkontroll.

Kustbevakningen sköter den rörliga bevakningen till sjöss. Kustbevak-

ningen har genom lag givits befogenheter att till sjöss kontrollera utlän-

ningars in- och utresa. Den huvudsakliga uppgiften för Kustbevakningen

när Sverige skall börja tillämpa Schengensamarbetets regelverk blir att

övervaka att in- och utgående sjötrafik går via fasta gränskontrollställen.

Övervakningen skall ske på sådant sätt att man inte kommer i konflikt

med reglerna om oskadlig genomfart i FN:s havsrättskonvention eller

andra folkrättsliga regler. Det ankommer på Kustbevakningen, som

svarar för person- och varukontrollen till sjöss, att i det enskilda fallet

bedöma om fartyget skall kontrolleras ute till havs eller om, som ju är

huvudregel, skall kontrollen ske på fast gränskontrollställe.

Kustbevakningen kan genom radarinformation från lednings-

centralerna i respektive marinkommando och genom egen patrullering till

sjöss och i luften upptäcka misstänkta fartyg.

Kustbevakningen är också av Sverige anmäld som behörig myndighet

vad gäller utövandet av de befogenheter som tillkommer medlems-

staterna i fråga om övervakning över gräns enligt artikel 40 i Schengen-

konventionen.

Myndigheternas och Riksrevisionsverkets bedömning

Kontrollen av kustavsnitten har ägnats en del uppmärksamhet både i

Riksrevisionsverkets rapport och i Kustbevakningens och Rikspolis-

styrelsens underlag till densamma. Kustbevakningen betecknar sjö-

territoriet och Sveriges ekonomiska zon från Åland till Öresund som ett

högriskområde. Rikspolisstyrelsen och Generaltullstyrelsen har anslutit

sig till denna uppfattning. Riksrevisionsverket utgår emellertid från att

Kustbevakningens uppgift att bevaka den yttre sjögränsen inte är någon

ny uppgift som följer av Schengensamarbetet. Riksrevisionsverket anser

sig inte heller ha underlag för att bedöma Kustbevakningens resursbehov

för gränspatrullering. Myndigheterna med biträde av Riksrevisionsverket

föreslår däremot att sjöbevakningsstationen Understen återbemannas för

att på så sätt åstadkomma en rationell och effektiv kontroll av

sjöterritoriet i Bottenhavet.

Gränsbevakning på land

Myndigheternas och Riksrevisionsverkets bedömning

Frågan uppstår om det utöver den gränsbevakning som sker till sjöss

behövs någon ytterligare landbaserad övervakning eller patrullering med

avseende på kuststräckorna. Frågan berörs i Riksrevisionsverkets rapport.

Av tullens respektive polisens underlag till rapporten framgår att

myndigheterna anser att det finns ett behov av sammanlagt omkring 65

personer för att sköta denna syssla utmed den del av kusten som sträcker

sig från Ålands hav till Öresund. Denna kustträcka betecknas av

Rikspolisstyrelsen som ett högriskområde. Riksrevisionsverket har utgått

från att det i dessa delar inte tillförs några nya arbetsuppgifter med

anledning av Schengensamarbetet och har därför inte rekommenderat att

det tillförs nya resurser för detta ändamål. Däremot rekommenderar

Riksrevisionsverket att man avvaktar utredningen om EU-medlemskapets

effekter på Tullverkets organisation och dimensionering innan ställning

tas till om och hur tullens resurser för gränskontrollverksamhet inom

ramen för sin verksamhet måste utökas. Riksrevisionsverket uttalar också

att för det fall verksamheten med landbaserad patrullering skall utökas

bör detta ske främst hos polisen som har den bästa kompetensen för

detta.

Regeringens bedömning avseende den rörliga gränsbevakningen

Som tidigare har nämnts förutsätter Schengenkonventionen att det skall

ske en rörlig bevakning mellan de fasta gränskontrollställen där

inpassering över den yttre gränsen är tillåten. Denna kontroll skall ske på

sådant sätt att gränspassage på andra ställen än vid de fasta gräns-

övergångarna inte uppmuntras. Regeln är avfattad främst med sikte på

landgränser. För svensk del blir det dock fråga om bevakning av

sjögränsen. Schengenkonventionens regler i dessa avseenden innebär inte

något nytt eller främmande. En effektiv gränskontroll måste under alla

omständigheter vara organiserad så att en rimlig kontroll kan upprätt-

hållas mellan gränsövergångsställena både till sjöss och utefter våra

kuster.

Regeringen ställer sig bakom myndigheternas och Riksrevisions-

verkets bedömning vad gäller återbemanning av Understen. Regeringen

delar även Kustbevakningens, Rikspolisstyrelsens cch Generaltull-

styrelsens uppfattning om vilken del av Sveriges sjöterritorium och

kuststräckan som kan bedömas som högriskområde. Det är regeringens

uppfattning att den yttre gränskontrollen mellan gränskontrollställena på

sikt behöver förstärkas, såväl till lands som till sjöss.

Regeringen bedömer att beredskapen för att på land kunna ingripa inte

bara mot olaglig invandring utan också mot smuggling och annan

brottslighet som tar vägen över sjöterritoriet behöver ökas, inte bara på

grund av Schengenmedlemskapet. Möjligheterna till samverkan mellan

gränskontrollmyndigheterna måste också utnyttjas fullt ut. Den nyss

nämnda utredningen om tullens organisation och dimensionering kom-

mer att bidra till den slutliga bedömningen av hur arbetet bör fördelas.

I fråga om Kustbevakningens övervakning av gränserna har Kust-

bevakningen i budgetpropositionen 1998 tillförts vissa resurser, bl.a. för

att på sikt kunna bemanna fartyg att användas i patrulleringen av

sjöterritoriet. Denna åtgärd bedöms för närvarande vara tillräcklig som

ett led i att åstadkomma en rimlig kontrollnivå.

5.3 Kontrollverksamhet inne i landet

Regeringens bedömning: Polisen bör kunna intensifiera den inre utlän-

ningskontrollen.

Underlagsmaterialet

Till grund för regeringens ställningstaganden när det gäller kontroll-

verksamhet inne i landet har legat en bedömning som gjorts av Riks-

polisstyrelsen samt Riksrevisionsverkets utvärdering av denna bedöm-

ning. Såväl Rikspolisstyrelsens bedömning som Riksrevisionsverkets

utvärdering har gjorts på uppdrag av regeringen. I samband med

Riksrevisionsverkets utvärdering har Rikspolisstyrelsen beretts tillfälle

att inkomma med synpunkter som i allt väsentligt inarbetats i Riks-

revisionsverkets slutliga rapport. Rikspolisstyrelsen anser emellertid att

det finns behov av att utveckla kontrollmetoderna för att möta nya former

av brottslig verksamhet.

Inledningsvis berörs myndigheternas och Riksrevisionsverkets bedöm-

ningar. Därefter presenteras regeringens bedömning.

Myndigheternas bedömningar

Rikspolisstyrelsen framhåller att det i ett Schengenperspektiv finns behov

både av inre utlänningskontroll och av s.k. gränsnära kontroll. Den inre

utlänningskontrollen skiljer sig i princip från den gränsnära kontrollen på

så sätt att den sker över hela landet. Rikspolisstyrelsen har i underlaget

till Riksrevisionsverkets rapport anfört att behov finns av en utökning av

denna verksamhet som en åtgärd för att kompensera bortfallet av

personkontroll vid de inre gränserna. Det utökade resursbehovet i detta

sammanhang anges av Rikspolisstyrelsen vara 55 årsarbetskrafter.

Den personkontroll vid inre gräns som upphör måste enligt Rikspolis-

styrelsens uppfattning till en del ersättas av andra kontrollåtgärder,

särskilt mot bakgrund av att det har uppskattats att omkring två miljoner

utlänningar vistas illegalt inom Schengenstaterna. Schengenkonventionen

ger möjligheter att ha föreskrifter om skyldighet att inneha, medföra och

visa upp av Schengenstaten föreskrivna handlingar (artikel 2.3). Kon-

ventionen ger också rätt att föreskriva anmälningsskyldighet för utlän-

ningar (artikel 22) och en skyldighet att utföra hotellkontroll (artikel 45).

Detta, tillsammans med den i konventionen uttryckligen angivna rätten

för medlemsstaterna att utöva polisiära befogenheter inom hela det egna

området, torde enligt Rikspolisstyrelsen medföra att det inte föreligger

något hinder mot att nära gränserna bedriva en kontrollverksamhet av

samma slag som bedrivs i landet i övrigt med den begränsningen att en

sådan gränsnära kontroll inte får vara systematisk eller organiserad som

förtäckt gränskontroll. Rikspolisstyrelsen poängterar att det är av

betydelse att inte bara in- och utresekontrollen utan även utlännings-

kontrollen i övrigt fortlöpande upprätthålls för att stoppa oönskade

personer vid inre gräns. Att bibehålla personalresurserna för kontroll vid

de inre gränserna i samma och i vissa fall ökad omfattning som i

dagsläget, bör enligt Rikspolisstyrelsen kunna leda till att insatserna inne

i landet, dvs. den inre utlänningskontrollen, kan begränsas när det gäller

utlänningar som över huvud taget inte har rätt att resa in i Sverige.

Rikspolisstyrelsen bedömer att ytterligare cirka tio årsarbetskrafter skulle

behövas för denna kontrollverksamhet som kan begränsas till vissa

flygplatser och hamnar.

Vad gäller inrikeskontrollen konstaterar Riksrevisionsverket inled-

ningsvis att det redan i dag åvilar polisen att bedriva inre utlännings-

kontroll. Riksrevisionsverket rekommenderar därför inte någon utökning

av polisens resurser i detta avseende annat än för att upprätthålla den s.k.

hotellkontroll som medlemsstaterna har åtagit sig att genomföra enligt

artikel 45 i Schengenkonventionen. Den resursökning som detta medför

kan enligt Riksrevisionsverket beräknas till sex årsarbetskrafter. Riks-

revisionsverket anför också att Schengenkonventionen inte ställer krav på

sådan s.k. gränsnära kontroll som Rikspolisstyrelsen bedömt nödvändig.

Riksrevisionsverket föreslår därför att polisen inte tillförs några extra

resurser för den s.k. gränsnära kontroll som Rikspolisstyrelsen bedömt

nödvändig.

Frågan om inre kontroll berörs också ganska utförligt av kommittén om

EU:s utvidgning konsekvenser för samarbetet i rättsliga och inrikes

frågor. Utredningen rekommenderar i sitt tidigare nämnda betänkande att

polisen ges ökad befogenhet att hejda en person vid inre gräns när det

finns misstanke om att denne vistas olagligt i landet eller är misstänkt för

brott. Utredningen rekommenderar också att den s.k. inre utlännings-

kontrollen även i andra avseenden byggs ut.

Regeringens bedömning

En bärande tanke i Schengensamarbetet och ett mål för samarbetet inom

EU är att personkontrollen vid de inre gränserna skall avskaffas. Riks-

polisstyrelsen önskar en polisoperativ ersättning för detta bortfall. Riks-

polisstyrelsens resonemang i dessa delar går ut på att det behövs en

formell möjlighet att kunna genomföra personkontroll i de gränsnära

zonerna. De stickprovskontroller som i dag förekommer vid de inre

nordiska gränserna kan enligt Rikspolisstyrelsens synsätt ha en av-

hållande effekt på främst olaglig invandring. Möjligheten att företa

stickprovskontroll är dock inte förenlig med Schengenkonventionens

bestämmelser. En motsvarande effekt kan enligt Rikspolisstyrelsen

uppnås genom att i enlighet med regeln i artikel 22 i konventionen

föreskriva anmälningsskyldighet för utlänningar redan vid inresan och

upprätthålla respekten för detta genom en utökad kontrollverksamhet

riktad mot resande på flygplatser och i färjehamnar även om ingen

tredjelandstrafik förekommer där.

Schengenkonventionen lägger inga hinder i vägen för medlemsstaterna

att upprätthålla polisiär kontroll över hela sitt område, även i anslutning

till gränsen mot en annan Schengenstat i förhållande till vilken person-

kontrollen vid gränsen har slopats. Ett grundläggande krav på polisen är

att den skall vara närvarande där brott kan komma att begås eller där

andra aktiviteter äger rum som den har till uppgift att förhindra eller

kontrollera. Bland de övriga Schengenstaterna har detta lett till ett nära

samarbete mellan polismyndigheterna i gränsområdena runt de inre

landgränserna på kontinenten. Dessa områden är tätbefolkade, gräns-

trafiken är tät, ekonomisk och annan verksamhet där är omfattande.

Brottslighet förekommer i stor utsträckning. Alla dessa faktorer

motiverar en hög polisiär närvaro. Samma sak gäller knappast annat än

i undantagsfall vid svenska färjeterminaler och flygplatser för andra

ändamål än just gränskontroll. I detta sammanhang kan man bortse från

landgränserna mot Norge och Finland. Spaningstekniska skäl kan anföras

för möjligheten att på något sätt bibehålla personkontrollen eller en

snarlik verksamhet vid de inre gränserna. En sådan verksamhet kan också

ta formellt avstamp i en kontroll av efterlevnad av en omedelbar anmäl-

ningsskyldighet för utländska medborgare som reser in över en inre

gräns. Gränskontrollen med avseende på personer skall dock upphöra vid

de inre gränserna. Det är som Rikspolisstyrelsen också påpekar inte

förenligt med våra åtaganden i Schengenkonventionen att bygga upp en

verksamhet vid de inre gränserna som kan uppfattas som en förtäckt

personkontroll.

Enligt regeringens bedömning är den inre utlänningskontrollen ett

väsentligt inslag i polisens verksamhet och en fungerande sådan kontroll

är en viktig förutsättning för att kunna öppna de inre gränserna. Det

synes ofrånkomligt att denna verksamhet måste öka i omfattning, redan

med tanke på dagens situation, men även i ett Schengenperspektiv. Var

på det svenska territoriet denna kontroll skall utföras är dock en fråga

som måste avgöras av polisen efter en operativ bedömning.

5.4 Samverkan mellan myndigheterna

Regeringens bedömning: Samverkan mellan de tre gränskontroll-

myndigheterna bör utökas och förbättras så att befintliga resurser kan

utnyttjas så effektivt som möjligt för att bl.a. därigenom åstadkomma

utrymme för att genomföra förbättringar av gränskontrollen.

Underlagsmaterialet

Till grund för regeringens ställningstaganden när det gäller samverkan

har legat bedömningar som gjorts av de tre gränskontrollmyndigheterna

samt Riksrevisionsverkets utvärdering av dessa bedömningar. Såväl

myndigheternas bedömningar som Riksrevisionsverkets utvärdering har

gjorts på uppdrag av regeringen. I samband med Riksrevisionsverkets

utvärdering har myndigheterna beretts tillfälle att inkomma med

synpunkter som i allt väsentligt inarbetats i Riksrevisionsverkets slutliga

rapport.

På samma sätt som i avsnitt 5.2 och 5.3, berörs myndigheternas och

Riksrevisionsverkets bedömningar inledningsvis, varefter följer rege-

ringens bedömning.

Myndigheternas och Riksrevisionsverkets bedömning

Polisen och tullen har i sina underlag till Riksrevisionsverkets rapport

särskilt behandlat frågan om myndighetssamverkan som ett led i att

effektivisera, rationalisera och förbilliga gränskontrollverksamheten.

Både Rikspolisstyrelsen och Generaltullstyrelsen framhåller vikten av

djupgående samverkan i spaningsverksamhet och gemensamma opera-

tioner, både på fasta kontrollställen och rörligt utmed kusterna. Man

pekar på gemensamt användande av lokaler och utrustning, särskilt på

livligt trafikerade kontrollpunkter. Det finns också en beredskap från

båda myndigheterna att samverka personellt och, efter erforderliga

utbildningsinsatser, låta tullpersonal i viss omfattning sköta person-

kontroll och polispersonal sköta inledande varukontroll på medelstora

och mindre kontrollplatser. Rikspolisstyrelsen och Generaltullstyrelsen är

också överens om att det vore rationellt att överlåta all gränskontroll-

verksamhet vad gäller handelsfartyg på tullen. Från Rikspolisstyrelsen

framhålls också att det vore önskvärt om polisens och tullens under-

rättelseenheter kunde samlokaliseras.

Riksrevisionsverket ställer sig i sin rapport bakom tanken på att gräns-

kontrollmyndigheternas underrättelseenheter bör integreras och fram-

håller också att det vore en fördel om den personal inom polisen som

arbetar med passkontroll skulle kunna ges motsvarande befogenhet som

tullen har att få information från flygbolagens bokningssystem. Vid

större flygplatser och färjeterminaler bör möjligheterna till sam-

patrullering och dold spaning utvecklas enligt principen en polisman

en tullare . Därutöver anför Riksrevisionsverket att man utgår ifrån att

pågående samråd mellan polis och tull kommer att leda fram till

överenskommelser om sampatrullering till lands, som komplement till

Kustbevakningens verksamhet till sjöss, och samverkan vid dold spaning

samt framhåller att myndigheternas mobila resurser måste utyttjas mer

flexibelt och ingripanden göras av den myndighet som för tillfället har

resurser tillgängliga vid aktuellt kustavsnitt, för att ingripa mot misstänkt

landsättning. I det sammanhanget pekar Riksrevisionsverket bl.a. på att

Kustbevakningen disponerar över ett 80 tal bilar. Riksrevisionsverket

anför vidare att man anser att de vinster som uppnås genom myndighets-

samarbete i första hand bör användas för att effektivisera gränskontrollen

i syfte att förhindra otillåten införsel av narkotika och vapen samt illegal

inresa och människosmuggling till Sverige.

Riksrevisionsverket föreslår också att myndigheterna ges i uppdrag att

utreda samverkansmöjligheter och anför bl.a. att Rikspolisstyrelsen,

Generaltullstyrelsen och Luftfartsverket bör ges i uppdrag att analysera

kostnaderna för gränskontrollen vid de mindre flygplatserna och lämna

förslag om var polisen ensam respektive Tullverket ensamt bör svara för

både pass- och tullkontrollen. Vidare föreslår Riksrevisionsverket att

Rikspolisstyrelsen och Generaltullstyrelsen bör ges i uppdrag att utreda

vilka författningsändringar som behövs för att möjliggöra att de samlade

resurserna för gränskontroll används på ett effektivt sätt, samt slutligen

att uppdrag ges åt Generaltullstyrelsen att i samråd med Rikspolis-

styrelsen och Kustbevakningen utarbeta förslag till ändringar i verkets

instruktion och andra erforderliga författningsändringar, för att huvud-

ansvaret för kontrollen av handelsfartyg i hamnar skall kunna överföras

från polisen till tullen. Kommittén om EU:s utvidgning konsekvenser

för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor, väcker i sitt betänkande

frågan om inte samverkan mellan tull och polis bör vidareutvecklas också

när det gäller den inre kontrollen.

Regeringens bedömning

En nyckel till en framgångsrik, effektiv och slagkraftig gränskontroll är

ett utökat samarbete mellan de gränskontrollerande myndigheterna.

Polisen, tullen och Kustbevakningen disponerar tillsammans ansenliga

personalresurser och materiella resurser. Myndigheterna har också en

avsevärd organisatorisk och administrativ styrka som i samverkan kan bli

ännu bättre. Dessa resurser måste ses som en helhet i fråga om att bygga

upp en yttre gränskontrollverksamhet som motsvarar de krav som ställs i

dag och i framtiden. Här kan nämnas att en förutsättning för att

exempelvis Kustbevakningens övervakning med så stor säkerhet som

möjligt skall leda till ett ingripande och kontroll när det är påkallat kräver

att det även finns gränskontrolltjänstemän på land som kan följa upp

Kustbevakningens iakttagelser.

Riksrevisionsverket har med beaktande av myndigheternas förslag i sin

rapport föreslagit ett antal samverkansprojekt som enligt verket bör

genomföras. De berörda myndigheterna har numera också tagit initiativ

till sådana projekt. Regeringen välkomnar detta och kommer i sin tur att

ta de initiativ som behövs för att närmare pröva om och hur dessa skall

förverkligas. Den operativa samverkan mellan myndigheterna kan på de

flesta områden utvecklas ytterligare. Myndigheterna måste dock själva

finna formerna för denna utökade samverkan bl.a. med hänsynstagande

till olika lokala förutsättningar. Genom samverkan kan resurser friställas.

6 Anslutning till Schengensamarbetet

6.1 Tillträde till Schengenkonventionen

Regeringens förslag: Sverige skall tillträda Schengenkonventionen

och dess slutakt, Schengenavtalet samt samarbetsavtalet mellan

Schengenstaterna å den ena sidan och Norge och Island å den andra.

Promemorians förslag: överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts i huvudsak eller lämnats

utan erinran av det stora flertalet remissinstanser. Uppsala universitet har

ansett sig inte kunna ta ställning till förslaget utifrån det underlag som

lämnats i promemorian. Flyktinggruppernas och Asylkommittéernas

Riksråd (FARR), Svenska flyktingrådet (SvFR), Sveriges advokat-

samfund, Riksorganisationen Unga mot EU, Folk-rörelsen Nej till EU

samt EU-kritiska rådet har avstyrkt förslaget. JO, Socialstyrelsen,

Svenska kommunförbundet, SACO, Exportrådet, Grossistförbundet,

Sveriges Industriförbund, har avstått från att lämna yttrande. Några

remissinstanser har, utan att ta ställning till huruvida Sverige bör tillträda

Schengenkonventionen, uttryckt tveksamhet till eller haft synpunkter på

vissa delar av Schengensamarbetet.

Skälen för regeringens förslag: Schengensamarbetet kan sägas

innefatta två grundtankar, som är starkt sammanlänkade med varandra.

Den första är den fria rörligheten för personer, i den betydelsen att

personkontrollerna vid nationsgränserna mellan Schengenstater inre

gräns skall upphöra. Den andra grundtanken, som delvis aktualiseras av

den fria rörligheten för personer, är att kampen stärks mot internationell

kriminalitet och mot sådan invandring som är illegal.

Den fria rörligheten för personer, varor, tjänster och kapital är

grundstenar i EU:s regelverk för den inre marknaden. Den fria

rörligheten för personer har i huvudsak förverkligats vad gäller den

gemensamma arbetsmarknaden, fri etableringsrätt, erkännande av utbild-

ningar m.m., men kontrollen av personer vid gränserna mellan EU:s

medlemsstater har inte avskaffats. När Sverige tog ställning för ett

inträde i EU innebar det ett närmande till Europa. Då förklarade Sverige

också att det inte förelåg några problem med att acceptera EG:s regelverk

angående personers fria rörlighet, och att Sverige önskar medverka till att

förverkliga den fria rörligheten för personer enligt EU-fördragets artikel

7 a. Sverige har alltså i sak accepterat ett samarbete på unionsnivå av det

slag som har trätt i kraft mellan de EU-medlemmar som medverkar i

Schengensamarbetet. Det är därför ett naturligt steg att ingå också i

Schengensamarbetet.

Den fria rörligheten för personer inom Schengensamarbetet underlättar

för svenskar att resa i Europa som turister eller affärsresenärer, eller för

annan kortvarig vistelse inom Schengenområdet. Och på motsvarande

sätt underlättar Schengensamarbetet, inte bara för medborgare i andra

europeiska länder utan även för resenärer från resten av världen, att

komma till Sverige. Schengensamarbetet innebär nämligen också att

enhetliga viseringar införs som gäller för hela Schengenområdet. En

medborgare i ett viseringspliktigt land kan därför med ett enda visum fritt

resa i hela området.

Genom Schengensamarbetet kan Europa således, på sikt, bli ett område

utan inre gränser. Det är en naturlig del av en sådan utveckling att den

yttre gränskontrollen stärks, som motvikt till avskaffandet av den inre

gränskontrollen och för att motverka en ökad brottslighet.

Det rättsliga och polisiära samarbetet, som är den andra grundtanken

bakom Schengensamarbetet, skall bl.a. men inte bara utgöra motvikt

till den fria rörligheten för personer. Det förhållandet att personkontroller

vid de inre gränserna upphör skall inte kunna missbrukas av exempelvis

personer som är efterlysta eller utvisade för brott. Här kommer reglerna

om utlämning och inbördes rättshjälp att spela en stor roll. Och genom

regler om överflyttande av straffverkställighet kan den som, för att

komma undan ett utdömt straff, rymmer till sitt hemland tvingas att

avtjäna straffet där.

Att samhället som helhet i högre grad får internationell prägel

avspeglar sig naturligtvis även i kriminaliteten. Det gäller inte minst alla

de kontakter och snabba transaktioner över nationsgränser som sker på

teknisk väg. Det är därför en förlegad tankegång att tro att internationell

kriminalitet i dagens Europa i första hand kan bekämpas med en per-

manent och rutinmässig personkontroll vid nationsgränserna. Schengen-

samarbetet tillsammans med det utvecklade samarbetet inom EU på

området ger däremot nya möjligheter att bemöta den internationella

brottsligheten genom ett nära internationellt samarbete. Detta innefattar

bl.a. utbyte av information och underrättelser som kan användas för de

enskilda ländernas brottsbekämpning. Schengenreglerna är ett viktigt led

i detta.

Polissamarbetet inom ramen för Schengenreglerna är inriktat i första

hand mot vardagligt och operativt samarbete, och utgör därför ett viktigt

komplement till det samarbete som sker inom EU:s ram. Exempelvis

finns inte ännu några EU-regler om gränsöverskridande operativt sam-

arbete mellan polismyndigheterna i form av förföljande eller övervakning

som fortsätter över gränsen till ett grannland.

Här bör också framhållas att upphörandet av rutinmässiga person-

kontroller vid nationsgränsen inte hindrar vare sig polisingripanden eller

tullingripanden vid gränsen. Om exempelvis svensk polis eller tull får

information om att en bil som är på väg mot den svenska gränsen

förmodas medföra narkotika, och sådan information kan mycket väl

komma polisen till del genom det polisiära samarbetskanalerna inom

Schengensamarbetet, kan polisen respektive tullen självfallet även i

framtiden stoppa bilen vid gränsen. Schengensamarbetets regler berör

över huvud taget inte tullens befogenheter att utföra varukontroll.

Sammantaget innebär en anslutning till Schengensamarbetet påtagliga

fördelar för Sverige på en rad viktiga områden som kompletterar EU-

samarbetet. Sverige bör därför ansluta sig till Schengensamarbetet.

Särskilt om beslutsprocessen inom Schengensamarbetet

Flera remissinstanser uttrycker osäkerhet angående beslutsprocessen i

Verkställande kommittén, och några efterlyser parlamentarisk insyn samt

lämnar förslag på hur en sådan kan garanteras. Denna fråga har berörts

ovan i avsnitt 4.9.2. Som framgår består Verkställande kommittén av

företrädare för regeringarna, dvs. ministrar eller, i deras ställe, stats-

sekreterare. Det stämmer väl överens med att det enligt allmänna regler

är regeringen som ingår överenskommelser med andra stater eller

mellanfolkliga organisationer. När en sådan överenskommelse förutsätter

att lag måste ändras, upphävas eller stiftas, eller i övrigt berör ett område

där riksdagen skall besluta eller eljest är av stor vikt, skall överens-

kommelsen för att bli gällande godkännas av riksdagen. I sådana fall

skall regeringen vid ingående av avtalet göra detta med förbehåll för

riksdagens godkännande. I den mån ett beslut i Verkställande kommittén

föranleder en lagstiftningsåtgärd eller annars berör riksdagens besluts-

kompetens, kommer regeringen naturligtvis att tillämpa detta förfarande.

Det bör tilläggas att regeringen har lämnat och lämnar regelbundet

information till riksdagen om Schengensamarbetet.

Särskilt om Schengens informationssystem

Några remissinstanser befarar att SIS och SIRENE kan komma att leda

till integritetskränkningar. Det gäller i första hand förhållandet att inte

enbart den som har dömts eller är misstänkt för grov brottslighet kan

efterlysas genom registrering i SIS, utan även att bl.a. asylsökande som

har fått avslag på en asylansökan i en Schengenstat kan registreras.

En grundläggande regel när det gäller registrering av personuppgifter,

är att det alltid måste göras en avvägning mellan integritetsintresset och

registerintresset. För att registrering skall få ske skall intresset av

registreringen klart väga över den risk för intrång i enskildas integritet

som registreringen kan innebära. Schengenkonventionen innehåller, för

att integritetskränkningar skall undvikas, en rad bestämmelser för skydd

av personuppgifter och säkerhet för uppgifter i Schengens informations-

system. Bland annat kan, som tidigare har sagts, nämnas att uppgifter i

SIS endast får utnyttjas för de ändamål för vilka de är lämnade, dvs. att

efterlysa personer eller för spärrlistan, och att användningen av SIS

genom införing av personuppgifter inte får äga rum förrän de stater som

berörs har en skyddsnivå för personuppgifter som åtminstone motsvarar

Europarådets dataskyddskonvention 1981 och Europarådets rekom-

mendation 1987 om användningen av personuppgifter inom den polisiära

sektorn.

I SIS får inga andra uppgifter registreras om den eftersökte än efter-

namn och förnamn, vissa andra identitetsuppgifter, uppgift om huruvida

personen är beväpnad eller kan tillgripa våld samt syftet med registre-

ringen och begärt förfarande. Anmärkningar av annat slag särskilt

uppgifter om rasursprung, politiska åsikter, hälsa eller sexualliv är

otillåtna i SIS.

Vidare har det bland remissinstanserna uttalats en osäkerhet om hur

och i vilken utsträckning de nationella SIRENE-kontoren skall få tillgång

till uppgifter ur nationella polisregister. Remissinstansernas tvekan har

sin bakgrund i kravet att varje Schengenlands SIRENE-kontor skall

kunna svara på ett annat Schengenlands begäran om kompletterande

information rörande en rapport till SIS inom högst tolv timmar.

Innan en rapport registreras i SIS, vilket i regel skall göras av

SIRENE-kontoret, skall en akt med erforderliga kompletterande upp-

gifter läggas upp. Det beror på att en införing av en s.k. rapport i SIS inte

är tillräckligt för att en begärd åtgärd skall kunna utföras, vilket också

förklarar kravet på att de kompletterande uppgifterna skall lämnas

snabbt. Detta innebär inte att konventionen kräver att SIRENE-kontoren

skall ha obegränsad tillgång till uppgifter i nationella polisregister. I

vilken utsträckning SIRENE-kontoren skall ha tillgång till nationella

register av olika slag är en helt och hållet nationell fråga.

Särskilt om flyktingars situation

En frågeställning som tagits upp av några remissinstanser gäller

flyktingars möjligheter att ta sig till Sverige för att söka asyl. Det

framförs att det för svensk del utökade viseringskravet som följer av

Schengensamarbetet kan utgöra hinder för potentiella flyktingar att söka

asyl, eftersom dessa ofta saknar möjlighet att söka visum. Vidare finns

det en oro för att transportörsansvaret enligt artikel 26 kommer att

medföra att det läggs ett kontrollansvar på transportörernas personal, som

i praktiken medför att de avgör vilka personer som kommer bli i tillfälle

att söka asyl.

Regeringen vill framhålla att de svenska bestämmelserna på det

område som gäller transportörsansvar har presenterats och noggrant

övervägts under Sveriges förhandlingar om anslutning till Schengen-

samarbetet. Någon kritik riktades inte i det läget mot den svenska

lagstiftningen. Därför gör regeringen den bedömningen att de nuvarande

bestämmelserna om transportörsansvar får anses uppfylla Schengen-

konventionens krav, vilket dock inte hindrar att det kan finnas anledning

att i ett senare skede, särskilt när större erfarenhet finns av konventionens

praktiska tillämpning, att på nytt ta upp frågan. Oavsett transportörs-

ansvarets utformning är det en myndighetsuppgift att kontrollera sådana

förhållanden som olika resedokuments giltighet och utlänningars

vistelsetid inom Schengenområdet.

När det gäller flyktingars möjligheter att söka asyl, är en grundtanke i

den svenska viseringspolitiken att tillämpa en så generös inresepolitik

som möjligt. I propositionen Svensk migrationspolitik i ett globalt

perspektiv (prop. 1996/97:25 s. 121) uttrycks detta så att målet är att

skapa så stor frihet som möjligt, men att det för närvarande av

invandringspolitiska skäl är nödvändigt att upprätthålla kravet på visering

i förhållande till ett stort antal stater. Samtidigt betonas att Sveriges

viseringspolitik måste harmoniseras med viseringspolitiken i övriga EU-

länder. Riksdagen godtog regeringens ståndpunkt (bet. 1996/97:SfU5,

rskr. 1996/97:80).

I fråga om registrering av personer som avlägsnats från Sverige på

spärrlistan i SIS är det regeringens uppfattning att denna åtgärd skall ske

med den restriktivitet som följer av artikel 94. Där föreskrivs att varje

stat skall pröva om ärendets vikt är sådan att det bör föranleda en

rapportering i SIS. För svensk del torde det inte komma i fråga att föra

upp andra personer på spärrlista än de som blivit avvisade eller utvisade

ur riket med ett återreseförbud. Det är bara dessa vi har ett intresse av att

bevaka för att förhindra återresa till Schengenområdet och därmed

möjlighet att ta sig till Sverige i strid mot förbudet. Dessa registreras i

den s.k. U-boken i dag.

Riksdagens beslut

De dokument som kan sägas utgöra grund för Schengensamarbetet är

Schengenavtalet och Schengenkonventionen, jämte slutakter m.m., som

presenterats i avsnitt 3.2.1. De fullständiga texterna finns i bilagorna 2

och 3. Tekniskt ansluter sig Sverige till Schengensamarbetet genom ett

särskilt avtal om anslutning till Schengenkonventionen med slutakt och

ett protokoll om anslutning till Schengenavtalet. Dessa har presenterats

ovan i avsnitt 3.2.2 och fullständiga texter finns i bilagorna 4 och 5.

Sverige bör genom riksdagens beslut tillträda nämnda rättsakter.

Norge och Island har, genom ett särskilt samarbetsavtal, knutit sig till

Schengensamarbetet. Detta samarbetsavtal har presenterats i avsnitt

3.2.3, och den fullständiga texten finns i bilaga 6. Sverige bör genom

riksdagens beslut tillträda även detta.

Schengensamarbetet innebär i vissa delar att myndighetsutövning över-

lämnas till främmande stat, varför riksdagens beslut bör fattas med iakt-

tagande av 10 kap. 5 § fjärde stycket RF.

6.2 Tillträde till protokoll av den 24 juni 1997

Regeringens förslag: Sverige skall tillträda tilläggsprotokollet av den 24

juni 1997

Promemorian tar inte upp denna fråga eftersom protokollet har

kommit till sedan promemorian gavs ut.

Remissinstanserna har inte yttrat sig angående protokollet. De

berörda myndigheterna, dvs. Rikspolisstyrelsen, Generaltullstyrelsen och

Kustbevakningen, har beretts tillfälle att yttra sig under hand och inte

haft några erinringar.

Skälen för regeringens förslag: Själva artiklarna 40, 41 och 65 inne-

håller uppräkningar av de tjänstemän, myndigheter och regeringsorgan

som har nationell behörighet i de avseenden som regleras i respektive

artikel.

I ett protokoll av den 24 juni 1997 har artiklarna 40, 41 och 65 ändrats.

Genom ändringen ges Schengenstaterna möjlighet att göra tillägg och

andra förändringar beträffande myndigheter, tjänstemän och ministerier

som avses med artiklarnas bestämmelser utan att konventionen behöver

ändras. Texten i tilläggsprotokollet finns i bilaga 7.

Denna möjlighet att göra tillägg utan konventionsändringar ger en

smidig möjlighet till anpassning efter ändrade förhållanden. Sverige bör

genom riksdagens beslut tillträda protokollet.

6.3 Svenska förklaringar

Regeringens förslag: Sverige skall avge en förklaring enligt artikel 41

som i vissa avseenden närmare reglerar vilka befogenheter grannstaternas

tjänstemän har vid förföljande in över den svenska gränsen. Sverige skall

vidare avge en förklaring enligt artikel 55 med innehållet att Sverige i

vissa avseenden inte skall vara bundet av huvudprincipen om hinder-

verkan av brottmålsdomar som meddelats i Schengenstaterna.

Promemorians förslag: överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte framfört någon avvikande mening.

Skälen för regeringens förslag: Med anledning av undertecknandet

av avtalet om Sveriges anslutning till Schengenkonventionen, avgav

regeringen en förklaring i anslutning till artikel 41 som innehåller att

grannstaternas tjänstemän får förfölja personer som flyr över gränsen in i

Sverige utan att denna åtgärd begränsas i tid och rum samt att de

förföljande tjänstemännen därvid får gripa den flyende. Vidare innehåller

förklaringen att sådant förföljande får ske med anledning av brott som

kan föranleda utlämning. Texten till förklaringen finns i bilaga 10. Norge

och Finland, vilka är de övriga länder som berörs av bestämmelsen, har

avgivit förklaringar med samma innehåll. Härigenom kan ett enkelt,

praktiskt, ändamålsenligt och enhetligt förfarande tillämpas i de nordiska

länderna. Se vidare avsnitt 7.4.1.

I anslutning till artikel 55 bör Sverige avge en förklaring av innebörd

att Sverige inte är bundet av huvudprincipen om utländsk doms hinder-

verkan dels om gärningen har förövats helt eller delvis på svenskt

territorium, dels om gärningen har skadat statens säkerhet eller andra för

Sverige lika viktiga intressen. Förklaringen överensstämmer nära med

gällande svensk rätt. Se vidare avsnitt 7.4.3. Sverige bör genom

riksdagens beslut avge en sådan förklaring.

7 Närmare om Schengenkonventionens artiklar

7.1 Kapitlets disposition

I detta avsnitt redovisas regeringens närmare överväganden och bedöm-

ningar beträffande bl.a. konventionens förhållande till svenska regler.

Kapitlet är uppbyggt på en redogörelse för konventionens innehåll artikel

för artikel. Efter redogörelsen för artikelns innehåll görs beträffande

vissa artiklar en kort analys av artikelns innehåll i förhållande till

konventionen i övrigt eller kommenteras hur vissa artiklar tillämpas i

pratiken. Dessa diskussioner, som redovisas under rubriken Kommentar,

innehåller inga bedömningar om hur artikeln förhåller sig till svenska

regler. Sådana bedömningar redovisas under rubriken Förhållande till

svenska regler, i regel i anslutning till respektive artikel men ibland

gemensamt för flera artiklar.

7.2 Avd. I Definitioner (artikel 1)

I artikel 1 definieras begrepp som är grundläggande för Schengen-

konventionen, som exempelvis inre och yttre gränser, gränsövergångs-

ställe m.m.

Kommentar

Gränsövergångsställe i Schengenkonventionens mening motsvarar vad

som i Sverige avses med passkontrollort, se 5 kap. 1 § utlänningsförord-

ningen (1989:547).

Det är värt att notera att man med tredje land avser alla andra stater än

Schengenstaterna, medan utlänning avser varje annan person än med-

borgare i Europeiska Unionens medlemsstater. Den som är medborgare i

tredje land är alltså inte nödvändigtvis utlänning i Schengenkonven-

tionens mening.

7.3 Avd. II Om avskaffande av kontroller vid de inre

gränserna och om personers rörlighet

Regeringens bedömning:

 Utlänningslagen (1989:529) bör förtydligas så att det klart framgår

att sanktionsbestämmelserna i 5 kap. 1 § utlänningsförordningen

(1989:547) omfattas av straffbestämmelsen i 10 kap. 2 § utlän-

ningslagen (artikel 3).

 Regler som ger lagstöd för säkerhetskontroll vid inresa i Sverige

bör införas (artikel 6).

 För att viseringar som utfärdats av andra Schengenstaters

myndigheter skall vara giltiga i Sverige behöver ändringar göras i 2

kap. 7 § utlänningslagen (1989:529).

 Om återkallelse av ett uppehållstillstånd i vissa fall skall möjlig-

göras behöver utlänningslagen ändras (artikel 25).

 I övrigt bedöms artiklarna avdelning II inte föranleda lagändringar.

Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens bedömning. I promemorian har det dock inte anmälts något

behov av regler för rutinmässig säkerhetskontroll vid inresa till Sverige.

Remissinstanserna har inte framfört några bedömningar som avviker

från promemorians.

Skälen för regeringens bedömning redovisas i anslutning till

artiklarna under rubrik Förhållande till svenska regler.

7.3.1 Passerandet av de inre gränserna (artikel 2)

Artikel 2

Artikel 2 reglerar rätten att passera de inre gränserna. Med en inre gräns

avses, som framgår av artikel 1, Schengenländernas gemensamma

landgränser och deras flygplatser och färjehamnar när det sker trafik

enbart mellan dessa länder.

I artikel 2.1 slås den grundläggande regeln fast, att de inre gränserna

får passeras överallt utan att någon personkontroll genomförs.

Enligt artikel 2.2 får en Schengenstat genomföra gränskontroller vid

inre gräns endast då den allmänna ordningen eller statens säkerhet så

kräver och efter samråd med övriga Schengenstater. Kontrollerna får ske

under en begränsad tid och skall vara anpassade till det aktuella läget.

Om ett omedelbart återinförande av gränskontrollen krävs med hänsyn

till den nationella ordningen eller statens säkerhet kan den berörda staten

vidta nödvändiga åtgärder och snarast möjligt underrätta övriga

Schengenstater.

Avskaffandet av personkontrollen inverkar inte på den anmälnings-

skyldighet för utlänningar som följer av artikel 22. Inte heller påverkas

nationella bestämmelser rörande staternas behöriga myndigheters rätt att

utöva sina polisiära befogenheter. (Artikel 2.3)

Förhållande till svenska bestämmelser

Utlänningslagen (1989:529, UtlL) och utlänningsförordningen

(1989:547, UtlF) innehåller bestämmelser om inresa. Med inresa avses

här en utlännings inresa till Sverige. Enligt 5 kap. 1 § UtlL skall person-

kontroll ske vid in- eller utresa, om inte regeringen föreskrivit något

annat. Mellan de nordiska staterna gäller särskilda regler enligt den

nordiska passkontrollöverenskommelsen. Enligt denna överenskommelse

betraktas de nordiska länderna som ett gemensamt territorium. Person-

kontroll skall ske i samband med passerandet av en yttre nordisk gräns,

men därefter skall i princip inte någon kontroll ske vid inresa från ett

annat nordiskt land. Det är dock tillåtet att göra stickprovskontroller vid

en inre nordisk gräns. Regeringen har i 5 kap. UtlF meddelat närmare

bestämmelser om hur gränskontrollen skall gå till. Någon lagändring är

inte påkallad, men utlänningsförordningens bestämmelser bör ändras så

att fri in- och utresa medges inte bara till de nordiska staterna utan också

till övriga Schengenstater. Likaså bör reglerna om stickprovskontroll

ändras.

7.3.2 Passerandet av de yttre gränserna (artikel 3 8)

Artikel 3

De yttre gränserna får i princip passeras endast vid gränsövergångsställen

och under fastställda öppethållandetider. Verkställande kommittén fast-

ställer närmare bestämmelser, vilket framgår av artikel 3.1. Schengen-

staterna har åtagit sig att införa påföljder för den som passerar de yttre

gränserna vid andra platser eller på andra tider än de tillåtna utan tillstånd

(artikel 3.2).

Förhållande till svenska regler

Av 5 kap. 1 § utlänningsförordningen framgår att en utlänning i princip

får resa in i eller ut från svenskt territorium endast vid godkända

passkontrollorter. Av 10 kap. 2 § utlänningslagen framgår att den som

utöver vissa särskilt angivna fall bryter mot en bestämmelse i lagen

eller mot vad som har föreskrivits med stöd av lagen kan dömas till böter

eller, när omständigheterna är försvårande, till fängelse i högst sex

månader. Den nämnda bestämmelsen i 5 kap. 1 § utlänningsförordningen

har inte utfärdats med stöd av något uttryckligt bemyndigande i utlän-

ningslagen utan måste ses som en verkställighetsföreskrift. Frågan blir då

om straffbestämmelsen i 10 kap. 2 § utlänningslagen även tar sikte på en

sådan verkställighetsföreskrift. Det finns inte något sakligt motiverat skäl

till varför sådana föreskrifter i utlänningsförordningen inte skulle

omfattas av sanktionsbestämmelserna i 10 kap. 2 § utlänningslagen. Det

framgår heller inte av några förarbeten att en sådan inskränkt tolkning

skulle ha varit avsedd. Det kan emellertid vara lämpligt med ett

förtydligande med hänsyn till att stor försiktighet måste iakttas när det

gäller att ge straffbestämmelser en extensiv tolkning.

Artikel 4

Artikel 4 behandlar frågor om kontroll vid passerande av yttre gräns som

är flygplats. Av artikel 4.1 framgår att Schengenstaterna garanterar att

flygpassagerare som kommer från tredje land för att fortsätta med flyg

inom Schengenområdet på ankomstflygplatsen skall underkastas person-

kontroll och kontroll av handbagage, och att motsvarande kontroll skall

ske för den som från ett flyg inom Schengenområdet skall fortsätta med

flyg till tredje land. Schengenstaterna är skyldiga att vidta åtgärder för att

dessa kontroller skall kunna utföras (artikel 4.2).

Av artikel 4.3 framgår att en annan ordning gäller för kontroll av

inlämnat bagage. Sådan kontroll skall utföras, vid inresa till Schengen-

området på den flygplats som är resans slutmål samt vid utresa från

Schengenområdet på den flygplats där resan börjar.

Förhållande till svenska regler

Flygpassagerare från tredje land som transiteras vid en flygplats för

vidare resa inom Schengenområdet skall passkontrolleras. Så sker inte i

dag i Sverige. Någon lagändring krävs inte för att införa en sådan

kontroll eftersom utlänningslagen ger möjlighet för regeringen att

meddela föreskrifter om i vilken utsträckning en utlänning skall ha pass

och visering (1 kap. 2 och 3 §§ UtlL). Bemyndigandet för regeringen har

också i viss utsträckning delegerats vidare genom bestämmelsen i 7 kap.

11 § 5 utlänningsförordningen om att Rikspolisstyrelsen efter samråd

med Statens invandrarverk får meddela närmare föreskrifter om inrese

och utresekontrollen.

I detta sammanhang kan noteras att kraven enligt artikel 4 gör det

önskvärt att det i svenska regler införs en uttrycklig definition av inrese-

begreppet, som avser inresa över alla typer av gränser.

Artikel 5

I artikeln anges förutsättningar för inresa på Schengenområdet för

medborgare i tredje land.

Enligt artikel 5.1 kan inresa till Schengenområdet beviljas en utlänning

i samband med en vistelse som inte överskrider tre månader om

utlänningen

 har dokument som tillåter passerande av gränsen och som fastställts

av Verkställande kommittén a

 innehar giltig visering, om sådan krävs b

 förekommande fall kan uppvisa dokument som visar syftet med och

villkoren för den avsedda resan samt har tillräckliga medel för uppehälle

och återresa e.d. c

 inte är registrerad på spärrlistan d

 inte anses utgöra en risk för den allmänna ordningen, statens säkerhet

eller någon av Schengenstaternas internationella förbindelser e).

Av artikel 5.2 framgår följande. Undantag från ett eller flera av dessa

krav kan göras av en stat som finner det nödvändigt av humanitära skäl, i

eget intresse eller på grund av internationella förpliktelser. Inrese-

tillståndet begränsas då till att avse enbart det berörda landet. De övriga

Schengenstaterna skall underrättas när ett sådant tillstånd ges. Där anges

vidare särskilt att inresereglerna inte påverkar de särskilda bestäm-

melserna om rätt till asyl eller de internationella uppehållstillstånd för

längre tid än tre månader som kan ges enligt artikel 18.

Enligt artikel 5.3 skall genomresa medges en medborgare i tredje land,

som har uppehållstillstånd eller visering som har utfärdats av ett annat

Schengenland. Förekommer han eller hon på den gemensamma spärr-

listan kan detta utgöra hinder mot genomresa.

Artikel 6

I artikel 6 i Schengenkonventionen finns det bestämmelser för hur

gränskontrollen skall gå till. Såväl inresekontroll som utresekontroll före-

skrivs. Kontrollen skall genomföras enligt de gemensamma principer

som anges i artikeln, inom ramen för respektive stats egna lagar och med

hänsyn till de övriga staternas intressen (artikel 6.1). De gemensamma

principerna är enligt artikel 6.2 följande.

 Personkontrollen skall omfatta såväl granskning av i artikeln angivna

dokument som efterspaning och kontroll som syftar till att förhindra hot

mot Schengenstaternas inre ordning och säkerhet. Även fordon och

föremål som personer för med sig skall kontrolleras. Kontrollerna skall

alltid verkställas enligt nationell rätt. a

 Alla personer skall åtminstone underkastas identitetskontroll. b

 Vid inresa i Schengenområdet skall utlänningar underkastas en mer

noggrann kontroll än medborgare i EU-staterna. c

 Kontroll skall även ske vid utresa till destinationer utanför

Schengenområdet och även i dessa fall med hänsyn till staternas inre

säkerhet och allmänna ordning. Denna kontroll skall utföras i samtliga

fall vad gäller medborgare i tredje land. d

 Om inte heltäckande kontroller kan genomföras skall en prioritering

ske, varvid inresekontrollen i princip skall ges företräde framför utrese-

kontrollen. e

Enligt artikel 6.3 skall de yttre gränserna mellan gränsövergångs-

ställena bevakas av rörliga enheter. Kontrollen skall genomföras på

sådant sätt att den inte uppmuntrar någon att försöka undvika kontroll vid

gränsövergångsställena. Verkställande kommittén får besluta om hur

denna kontroll skall gå till.

Schengenstaterna har åtagit sig att sätta in lämplig personal i

tillräckligt antal för genomförandet av kontroll och bevakning av de yttre

gränserna (artikel 6.4). Enligt artikel 6.5 skall samma grad av kontroll

äga rum vid alla yttre gränser.

Förhållande till svenska regler

Det finns inga avgörande skillnader mellan Schengenkonventionens

bestämmelser vad gäller de yttre gränserna och reglerna i den svenska

lagstiftningen på området, inklusive reglerna om den nordiska pass-

kontrollöverenskommelsen. Svensk rätt motsvarar i stort sett de krav som

ställs inom Schengensamarbetet på hur gränsbevakningen skall fungera

och vilka villkor som skall uppfyllas.

Det finns emellertid skillnader vad gäller personkontroll vid utresa. I

5 kap. 1 § UtlL föreskrivs att en utlänning vid inresa eller utresa skall

visa upp sitt pass för polismyndigheten, om inte annat följer av

föreskrifter som regeringen har meddelat. Någon regelbunden pass-

kontroll sker emellertid inte längre vid utresa från Sverige. Polisen får

göra tillfällig utresekontroll för bl.a. brottsspaning. I 5 kap. 7 § första

stycket UtlF anges de fall där en utlänning är skyldig att visa upp sitt

pass, nämligen när detta behövs för att förebygga eller beivra brott eller

annars för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt i den

utsträckning det i övrigt behövs för att genomföra den kontroll över

utlänningar som föreskrivs i utlänningslagen . Någon skyldighet att visa

upp sitt pass finns inte därutöver. Svensk rätt medger alltså att

utresekontroll sker medan Schengenkonventionen ställer krav på att detta

skall ske. Att införa regelbunden utresekontroll förutsätter därför inte

lagform.

Även vad gäller säkerhetskontroller finns vissa skillnader. I lagen

(1970:926) om särskild kontroll på flygplats, finns föreskrifter om

säkerhetskontroll till förekommande av brott som utgör allvarlig fara för

säkerheten vid luftfart. Däremot finns inte några regler om rutinmässiga

säkerhetskontroller i allmänhet vid inresa i landet. Eventuella sådana

regler måste meddelas i lag.

Artikel 7

I artikel 7 föreskrivs att Schengenstaterna skall ha ett nära samarbete med

varandra för att uppnå en effektiv kontroll och bevakning. Informations-

utbyte skall ske när det är relevant. Om inte annat föreskrivs i Schengen-

konventionen skall detta utbyte dock inte omfatta uppgifter av individuell

karaktär. Anvisningarna till kontrollmyndigheterna skall i den mån det är

möjligt harmoniseras och en enhetlig utbildning och fortbildning främjas

för personal som ansvarar för kontrollernas genomförande.

Artikel 8

Verkställande kommittén skall fatta nödvändiga beslut om hur kontroll

och bevakning av gränserna skall genomföras i praktiken.

7.3.3 Viseringar (artiklarna 9 18)

Artiklarna 9 18 i Schengenkonventionen behandlar viseringar.

Artiklarna 9 17 behandlar viseringar för kortare vistelse och artikel 18

viseringar för längre vistelse.

Artikel 9

De grundläggande bestämmelserna för Schengensamarbetets viserings-

politik finns i artikel 9. Schengenstaterna förbinder sig i artikel 9.1 att

anta en gemensam politik vad gäller rörligheten för personer, i synnerhet

i fråga om reglerna för beviljande av viseringar. Staterna förbinder sig att

gemensamt eftersträva en harmonisering av viseringspolitiken.

Av artikel 9.2 framgår att förändringar rörande viseringar sker genom

en gemensam överenskommelse mellan Schengenstaterna. Endast i

undantagsfall och när det finns tvingande skäl som beror på att statens

politik kräver ett brådskande beslut, kan en stat ensam avvika från de

gemensamma reglerna. I sådant fall skall samråd ske med de övriga

Schengenstaterna, och den stat som gör avsteg från den gemensamma

politiken skall ta hänsyn till övriga staters intressen.

Kommentar

Den gemensamma viseringspolitiken kompletteras med utförliga bestäm-

melser för de tillämpande myndigheterna, ambassader och konsulat samt

gränskontrollmyndigheter i den s.k. gemensamma konsulära handboken.

De gemensamma bestämmelserna preciserar även under vilka förut-

sättningar som visering skall beviljas. Schengenstaterna har gemensamt

upprättat en s.k. negativlista vilken upptar de stater vars medborgare skall

ha visering för inresa i Schengenområdet. Listan, som antogs år 1993,

upptar för närvarande 128 stater och territorier. En annan lista upptar de

stater mot vilka något viseringskrav inte skall gälla. Denna lista upptar

för närvarande 24 stater. I anslutning till negativlistan finns ett antal

stater vars medborgare är viseringspliktiga i minst en Schengenstat men

inte i övriga. Denna s.k. grålista omfattar nu 23 stater och territorier. För

att uppnå harmonisering av viseringspolitiken krävs därför att Schengen-

staterna kommer överens om huruvida medborgare i dessa stater skall

vara viseringspliktiga eller ej. Slutligen finns en förteckning över stater

vars medborgare skall ha en särskild transitvisering för flygplats-

transitering inom Schengenområdet. Denna upptar i dag tolv stater.

En sammanställning över de stater mot vars medborgare viseringskrav

upprätthålls i Sverige, Schengen och EU samt en förteckning som gäller

särskild transitvisering finns i bilagor till departementspromemorian

Sveriges anslutning till Schengensamarbetet (Ds 1997:38).

Förhållande till svenska bestämmelser

Enligt 1 kap. 3 § UtlL gäller ett generellt viseringskrav för utlänningar

som reser in i eller vistas i Sverige och som inte har uppehållstillstånd.

Medborgare i de nordiska länderna är direkt i lagen undantagna från

viseringskravet och regeringen kan besluta om andra undantag från

kravet på visering. I 2 kap. 1 och 1 a §§ UtlF anges de ytterligare utlän-

ningar som inte behöver ha visering för inresa i Sverige.

Inom Schengensamarbetet kommer att ställas krav på visering i

förhållande till fler stater än vad Sverige tillämpar i dag. Utlännings-

förordningens viseringsbestämmelser behöver därför ändras i enlighet

därmed. I huvudsak överensstämmer dock de krav på visering som gäller

inom Schengen med de krav som uppställs inom EU.

Sverige har sedan den 1 september 1997, mot bakgrund av ett beslut

inom EU (gemensam åtgärd beslutad av rådet den 4 mars 1996 om ett

system för flygplatstransitering), infört krav på visering vid

flygplatstransitering för medborgare i tolv stater (2 kap. 2 b § UtlF). De

svenska kraven på visering är utformade i enlighet med motsvarande

Schengenbestämmelser.

Artikel 10

I artikel 10 föreskrivs att en enhetlig visering skall införas som skall gälla

för inresa till samtliga Schengenstaternas territorium. En sådan visering

får gälla för högst tre månaders vistelse (artikel 10.1). Det finns även en

möjlighet för den utfärdande staten att begränsa viseringens territoriella

giltighet (artikel 10.2).

Kommentar

EU har år 1995 beslutat en förordning (EG 1683/95) om en enhetlig

utformning av visumhandlingar som skall gälla för samtliga medlems-

staters viseringar. Begränsning av en viserings territoriella giltighet kan

exempelvis bli aktuellt vid inresa i den utfärdande staten av en med-

borgare i en tredje stat när denne är viseringsfri i den utfärdande staten

men inte i övriga Schengenstater. Den enhetliga viseringen enligt artikel

10 beviljas med användande av EU:s viseringsmärke.

Förhållande till svenska bestämmelser

Beslut om visering meddelas av Statens invandrarverk, och i vissa fall av

Utrikesdepartementet (2 kap. 7 § UtlL). Regeringen och, efter rege-

ringens bemyndigande, Invandrarverket får ge andra myndigheter rätt att

bevilja viseringar. Beslutanderätten har med denna regel som stöd i stor

utsträckning delegerats till svenska ambassader och andra utlands-

myndigheter. Visering beviljas enligt 2 kap. 1 § UtlL för högst tre

månader om inte regeringen föreskrivit annat. Av 2 kap. 9 § UtlF framgår

att visering överstigande tre månader får beviljas för diplomatpersonal. I

övrigt får viseringar för längre tid än tre månader, dock högst ett år,

beviljas om det föreligger särskilda skäl (2 kap. 6 § UtlF). Den som har

giltig visering är undantagen från kravet på uppehållstillstånd. Bestäm-

melsen om viseringar med en giltighetstid överstigande tre månader är

avsedd att tillämpas vid exempelvis släktbesök under en längre tid än tre

månader där utlänningen i annat fall varit skyldig att söka uppehålls-

tillstånd. Vad gäller den tekniska utformningen av visumhandlingar är

EG:s förordning direkt gällande i Sverige.

Artikel 10 innebär att en visering som utfärdats i en Schengenstat skall

gälla även för inresa i övriga Schengenstater. En rätt för andra Schengen-

staters myndigheter att besluta om viseringar som skall vara giltiga i

Sverige kräver en ändring i 2 kap. 7 § utlänningslagen. I sammanhanget

bör uppmärksammas att beviljande av visering torde betraktas som en

form av myndighetsutövning som överlåts till utländsk myndighet. 10

kap. 5 § fjärde stycket regeringsformen bör tillämpas vid beslut om sådan

överlåtelse av myndighetsutövning.

Artikel 11

I artikeln ges närmare bestämmelser om den enhetliga viseringen. Denna

kan enligt artikel 11.1 vara en inresevisering och gälla för en eller flera

inresor under giltighetstiden. Tiden för en oavbruten vistelse eller den

sammanlagda tiden för flera på varandra följande vistelser får inte

överstiga tre månader per halvår räknat från den första inresan. En

visering kan även beviljas som en transitvisering, dvs. en rätt att färdas

genom en eller flera Schengenstater för att ta sig till ett tredje land.

Enligt artikel 11.2 får en Schengenstat under loppet av det halvår som

avses i artikel 11.1 vid behov utfärda en ny visering, vars giltighet

begränsas till den statens territorium.

Förhållande till svenska regler

Av 1 kap. 3 § UtlL framgår att en visering får begränsas även med

avseende på annat än giltighetstiden och att viseringen får förenas med

de villkor som kan behövas. Det ankommer på de beslutande myndig-

heterna att tillämpa bestämmelserna på ett sätt som följer konventionen.

Någon författningsändring är inte nödvändig.

Artikel 12

Det är Schengenstaternas diplomatiska och konsulära myndigheter samt

vissa myndigheter hos Schengenstaterna som utfärdar den enhetliga

visering som avses i artikel 10.1 (artikel 12.1).

Enligt artikel 12.2 är det i princip den Schengenstat som är resans

huvudmål som skall utfärda den enhetliga viseringen. En utlänning som

ansöker om visering skall göra detta vid den Schengenstatens diploma-

tiska representation i hemlandet eller, om sådan saknas, vid någon annan

Schengenstats representation.

Verkställande kommittén skall fastställa genomförandebestämmelser

(artikel 12.3).

Artiklarna 13 16

Artiklarna behandlar de resedokument som kan godtas i samband med

beviljande av visering. Visering får inte införas i ett resedokument som

inte längre är giltigt (artikel 13.1), och får inte beviljas för längre tid än

resedokumentets giltighetstid (artikel 13.2).

Om ett resedokumentet inte är giltigt i samtliga Schengenstater, skall

viseringen begränsas till de stater som godtar dokumentet (artikel 14.1).

Om resedokumentet betraktas som ogiltigt i en eller flera Schengenstater

får visering utfärdas i form av ett tillstånd som ersätter visering (artikel

14.2).

I artikel 15 föreskrivs att visering i princip endast får beviljas för de

personer som uppfyller inresevillkoren enligt artikel 5.

Artikel 16 ger Schengenstaterna möjlighet att avvika från inrese-

villkoren på motsvarande sätt som avses i artikel 5. Viseringens giltighet

skall då begränsas till den staten.

Förhållande till svenska regler (artiklarna 13 16)

Dessa frågor skall de beslutande myndigheterna redan nu beakta innan

visering beviljas.

Artikel 17

Artikel 17 anger de frågor där Verkställande kommittén skall fatta beslut

om den närmare tillämpningen av viseringsbestämmelserna. Dessa gäller

bl.a.

 granskningen av viseringsansökningar (artikel 17.1),

 när visering inte får utfärdas utan föregående kontakt med den

berörda Schengenstaten (artikel 17.2),

 typer av resedokument som är tillåtna för visering (artikel 17.3 a),

 en viserings form m.m. samt avgifter i samband med utfärdandet

(artikel 17.3 d),

 villkor för förlängning eller avslag av viseringar som avses i b c

(artikel 17.3 e).

Artikel 18

Artikel 18 behandlar viseringar för en tid överstigande tre månader. En

sådan visering skall betraktas som ett nationellt uppehållstillstånd i den

utfärdande staten. En utlänning med sådan visering ges rätt att passera

övriga Schengenstater på väg till den utfärdande staten, förutsatt att

utlänningen uppfyller inresevillkoren i artikel 5 och inte finns upptagen

på spärrlista.

Kommentar

En följd av detta är att utlänningen i fråga betraktas som viseringsfri i

övriga Schengenstater under tre månader (jämför artikel 21).

Förhållande till svenska regler

I artikel 18 uppställs krav på att en utlänning med visering som utfärdats

i en annan Schengenstat och som är giltig längre tid än tre månader skall

betraktas som viseringsfri. Vilka utlänningar som skall ha visering

framgår som tidigare nämnts av 2 kap. 1 § UtlF. Detta kräver en mot-

svarande ändring i utlänningsförordningen. Som redovisats ovan kan

visering beviljas för tid längre än tre månader. De svenska bestäm-

melserna i 2 kap. 6 och 9 §§ UtlF är således inte oförenliga med

Schengenkonventionen.

7.3.4 Villkor för utlänningars rörelsefrihet (artiklarna 19 24)

Artikel 19

Enligt artikel 19.1 får en utlänning som har den för Schengenstaterna

enhetliga viseringen och som rest in på föreskrivet sätt samt uppfyller

inresevillkoren i artikel 5, röra sig fritt inom Schengenområdet under den

tid som viseringen gäller. Detta gäller inte territoriellt begränsade

viseringar (artikel 19.3).

Förhållande till svenska regler

Artikel 19 innebär att en utlänning med giltig visering utfärdad i en

annan Schengenstat, skall få röra sig fritt i Sverige under den tid som

viseringen gäller. Sveriges åtaganden enligt denna artikel kan fullföljas

genom att det i utlänningsförordningen förs in bestämmelser om att dessa

utlänningar undantas från kravet på visering.

Artikel 20

Enligt artikel 20.1 får en utlänning som är medborgare i en stat gentemot

vilken det inte finns viseringskrav, röra sig fritt inom Schengenområdet

under högst tre månader under en period om sex månader från den första

inresan, förutsatt att utlänningen uppfyller inresevillkoren i artikel 5.

Artikel 20.2 gör undantag för viseringsfrihetsavtal som Schengenstaterna

ingått före ikraftträdandet av konventionen den 1 september 1993.

Medborgare i de länder som har sådana avtal om viseringsfrihet med

Schengenstater omfattas inte av de begränsningar som följer av artikel

20. Dessa utan kan utan krav på visering vistas i tre månader i vart och

ett av de berörda Schengenländerna.

Förhållande till svenska regler

Nuvarande svenska bestämmelser innebär att en utlänning som är

viseringsfri får vistas fritt i Sverige under tre månader oavsett tidigare

vistelse i annat icke-nordiskt land. Bestämmelserna i den nordiska pass-

kontrollöverenskommelsen däremot ser de nordiska länderna som en

enhet, och en tidigare vistelse i ett annat nordiskt land skall avräknas från

tremånadersperioden (3 kap. 2 § UtlF). Schengenkonvenventionens

system liknar det nordiska i och med att tremånadersperioden räknas från

inresan till Schengenområdet. Detta föranleder ändringar i utlännings-

förordningen.

Vad gäller tidigare viseringsfrihetsavtal följer av Sveriges åtaganden

om en gemensam viseringspolitik ett krav att i vissa fall säga upp avtalen

och införa krav på visering. I de bilaterala avtal som Sverige ingått på

senare tid har intagits bestämmelser om att avtalen inte skall inverka på

Sveriges förpliktelser enligt andra internationella överenskommelser.

Detta innebär att när Sverige ingår ett bilateralt viseringsfrihetsavtal med

ett tredje land påverkar det avtalet inte Sveriges åtaganden enligt

Schengenkonventionen.

Artikel 21

Av artikel 21.1 och 2 följer att en utlänning som innehar ett uppehålls-

tillstånd utfärdat i någon Schengenstat, eller tidsbegränsat uppehålls-

tillstånd och ett resedokument som utfärdats av samma Schengenstat, får

röra sig fritt inom hela Schengenområdet under en tid om högst tre

månader, under förutsättning att personen uppfyller inresevillkoren i

artikel 5 och inte finns upptagen på en spärrlista.

Schengenstaterna skall tillställa Verkställande kommittén en förteck-

ning över av dem utfärdade giltiga dokument (artikel 21.3).

Förhållande till svenska regler

Ett uppehållstillstånd meddelat i en annan stat medför enligt svenska

regler inte någon rätt till inresa eller vistelse i Sverige. Artikeln för-

anleder en ändring i utlänningsförordningen med motsvarande innehåll

som sägs under artikel 19.

Artikel 22

Artikel 22 innehåller bestämmelser om anmälningsplikt för utlänningar.

Enligt artikel 22.1 är en utlänning som rest in i Schengenområdet skyldig

att anmäla sig hos en behörig myndighet i det land där inresan sker.

Anmälan skall ske antingen i samband med inresan eller senast inom tre

dagar därefter.

Även en utlänning som är bosatt inom Schengenområdet och som reser

till en annan Schengenstat, är underkastad sådan anmälningsplikt (artikel

22.2).

De stater som vill göra undantag från anmälningsskyldigheten skall,

enligt artikel 22.3, underrätta Verkställande kommittén.

Förhållande till svenska regler

Enligt den nordiska passkontrollöverenskommelsen skall en utlänning

som är viseringspliktig i något av de nordiska länderna lämna person-

uppgifter på ett kontrollkort i samband med inresa (5 kap. 4 § UtlF). I

övrigt föreligger inte någon anmälningsskyldighet. Regeringen kan med

stöd av ett bemyndigande i 12 kap 1 § UtlL meddela föreskrifter om

anmälningsskyldighet. Artikel 22 medför att bestämmelserna i utlän-

ningsförordningen baserade på det nordiska systemet med kontrollkort

måste anpassas till Schengenreglerna samt att bestämmelser om en

generell anmälningsskyldighet även för icke viseringspliktiga utlänningar

i enlighet med Schengenkonventionen måste föras in i förordningen.

Artikel 23

En utlänning som inte uppfyller villkoren för en kortare vistelse på någon

av Schengenstaternas område skall enligt artikel 23 i princip utan

dröjsmål lämna Schengenområdet (artikel 23.1). Om utlänningen har

uppehållstillstånd i en Schengenstat skall han eller hon bege sig dit

(artikel 23.2). Om utlänningen inte frivilligt lämnar området skall denne i

regel avvisas eller utvisas i enlighet med de nationella bestämmelser som

gäller i den Schengenstat där utlänningen greps (artikel 23.3).

Av artikel 23.4 framgår att utvisning skall ske till hemlandet eller till

något annat land där utlänningen medges inresa, och att hänsyn skall tas

framför allt till gällande avtal om återtagande mellan Schengenstaterna.

Artikel 23 erinrar uttryckligen om att avlägsnande inte får ske i strid

mot nationella bestämmelser om rätt till asyl eller i strid mot flykting-

konventionen (artikel 23.5).

Kommentar

Schengenstaterna har sinsemellan träffat ett avtal om återtagande av

personer som illegalt befinner sig på varandras områden.

Förhållande till svenska regler

Utlänningar måste i princip ha tillstånd att vistas i Sverige om de inte av

någon anledning är befriade från tillståndsplikten. Utlänningslagen utgår

från att en utlänning som saknar tillstånd att vistas här frivilligt lämnar

landet. Den som enligt ett beslut om avlägsnande skall lämna landet skall

göra detta inom en viss tid. I utlänningslagen finns två olika former av

avlägsnande, avvisning och utvisning. Artikel 23 föranleder inte någon

ändring i de svenska bestämmelserna.

Artikel 24

Artikel 24 innehåller bestämmelser om att en Schengenstat i vissa fall

kan få ekonomisk kompensation på grund av att ett beslut om av-

lägsnande inte går att verkställa.

7.3.5 Uppehållstillstånd och personer registrerade på spärrlista

(artikel 25)

Artikel 25

Artikel 25 behandlar frågor om uppehållstillstånd för personer som är

registrerade på spärrlista. Enligt artikel 25.1 skall den Schengenstat, som

avser att utfärda ett uppehållstillstånd till en utlänning som finns upp-

tagen på spärrlistan, först rådgöra med den Schengenstat som verkställt

registreringen, varvid hänsyn skall tas till den sistnämnda statens

intressen. Uppehållstillstånd får endast meddelas om det finns skäl av

allvarlig art, särskilt av humanitärt slag eller till följd av internationella

förpliktelser.

I det motsatta fallet, då ett land registrerar en person på spärrlista som

redan har beviljats uppehållstillstånd i någon Schengenstat, skall den

senare staten besluta om det finns skäl att återkalla tillståndet. Om så inte

sker, skall registreringen återkallas. (Artikel 25.2.)

Kommentar

Regeln i artikel 25.1 innebär att staternas åtaganden enligt exempelvis

flyktingkonventionen eller Dublinkonventionen inte förhindras (jämför

nedan, artikel 28).

Förhållande till svenska regler

Något system som liknar Schengens med en spärrlista finns inte i dag.

Utlänningslagen innehåller bestämmelser om när uppehållstillstånd får

beviljas (2 kap. 2 4 c §§ UtlL). Uppehållstillstånd meddelas av Statens

invandrarverk samt i vissa fall av Utrikesdepartementet. Invandrarverkets

beslut om uppehållstillstånd kan överklagas till Utlänningsnämnden.

Enligt 7 kap 11 § UtlL kan Invandrarverket och Utlänningsnämnden i

vissa fall överlämna ärenden till regeringen. Regeringen kan meddela

beslut om bl.a. uppehållstillstånd. Uppehållstillstånd skall enligt 2 kap.

3 § och 3 kap. 4 § ges till en utlänning som är flykting eller skydds-

behövande. Artikel 25.1 ger utrymme för att bevilja uppehållstillstånd till

denna grupp av utlänningar även om de finns upptagna på spärrlista. I

övriga fall ankommer det på berörda myndigheter att tillämpa de svenska

bestämmelserna så att Schengenkonventionens krav på hänsynstagande

till en annan Schengenstats intresse iakttas. Någon lagändring torde

därför inte vara nödvändig.

De fall i vilka ett uppehållstillstånd kan återkallas framgår av 2 kap 9

12 §§ UtlL. Artikel 25 anger dock inte i vilka fall uppehållstillståndet

skall återkallas, utan detta avgörs av myndigheterna i den stat som

utfärdat tillståndet. För att införa möjligheter att återkalla ett uppehålls-

tillstånd i de fall som är förutsedda i artikeln krävs lagändring.

7.3.6 Följdåtgärder (artiklarna 26 27)

Artiklarna 26 27 innehåller bestämmelser om s.k. transportörsansvar. I

dessa artiklar åläggs Schengenstaterna att i sin nationella lagstiftning

införa motsvarande bestämmelser.

Artikel 26

Enligt artikel 26 skall den transportör som ombesörjt sjö-, luft- eller

landtransport fram till den yttre gränsen för en utländsk medborgare,

vilken därefter nekats inresa, vara skyldig att utan dröjsmål återta

ansvaret för utlänningen. På begäran av den myndighet som bevakar

gränsen skall transportören ombesörja återresa för utlänningen till tredje

land. (Artikel 26.2 a.)

Transportören skall vidare, enligt artikel 26.1b, vara skyldig att

kontrollera att en utlänning som transporteras sjö- eller luftvägen har de

resedokument eller viseringar som erfordras för inresa i Schengen-

området. Och i den mån det är konstitutionellt möjligt skall Schengen-

staterna införa nationella sanktioner mot transportörer som befordrar

utlänningar som saknar erforderliga dokument.

Schengenstaternas åtaganden vad gäller transportörer gäller endast i

den mån det inte strider mot staternas förpliktelser enligt flykting-

konventionen.

Förhållande till svenska regler

En utlänning som avvisas eller utvisas är enligt 9 kap. 1 § UtlL skyldig

att betala kostnaden för den egna återresan. Utlänningslagen föreskriver

vidare i 9 kap. 2 § att en transportör är skyldig att ersätta staten för kost-

naden för utlänningens resa från Sverige och för erforderlig bevakning

om utlänningen avvisas på grund av att han eller hon saknar pass,

erforderliga tillstånd eller medel för återresan. Bestämmelserna om

transportörens kostnadsansvar skall ses i samband med reglerna i 8 kap.

6 § UtlL om återförande av utlänningen till transportörens fartyg eller

luftfartyg. Betalningsskyldigheten kan i vissa fall efterges. Den

polismyndighet som verkställer avvisningen beslutar om betalnings-

skyldighet (7 kap 8 § UtlF). Någon uttrycklig skyldighet för trans-

portören att kontrollera utlänningens resedokument finns inte.

De svenska bestämmelserna på området har presenterats och noggrant

övervägts under Sveriges förhandlingar om anslutning till Schengen-

samarbetet. Någon kritik riktades inte i det läget mot den svenska

lagstiftningen. Regeringen gör därför den bedömningen att de nuvarande

bestämmelserna om transportörsansvar får anses uppfylla Schengen-

konventionens krav. Detta hindrar dock inte att det kan finnas anledning

att i ett senare skede, särskilt när större erfarenhet finns av konventionens

praktiska tillämpning, att på nytt ta upp frågan till diskussion.

Artikel 27

I artikel 27.1 förbinder Schengenstaterna sig att i sin nationella

lagstiftning införa lämpliga sanktioner mot den som i vinstsyfte hjälper

eller försöker hjälpa utlänningar att resa in i eller vistas inom Schengen-

området i strid mot gällande bestämmelser. Schengenstaterna är skyldiga

att meddela varandra när de får vetskap om sådan verksamhet riktad mot

en annan stat (artikel 27.2).

Förhållande till svenska regler

Den som i vinningssyfte planlägger eller organiserar verksamhet som är

inriktad på att främja att utlänningar reser till Sverige utan pass eller de

tillstånd som krävs för inresa i Sverige döms till fängelse i högst två år

eller, när omständigheterna är förmildrande, till böter (10 kap. 5 § UtlL).

Även den som hjälper en utlänning att på detta sätt resa in i Sverige kan

straffas om personen hade eller borde haft vetskap om resans syfte. Även

den som hjälper en utlänning att komma in i Sverige i strid med gällande

föreskrifter kan dömas för detta, i grova fall till fängelse i upp till två år.

Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om

gärningen utförts mot ersättning, avsett ett stort antal personer eller

utförts under hänsynslösa former. Någon lagändring är inte erforderlig.

7.3.7 Ansvarighet i samband med behandling av asylansökan

(artiklarna 28 38)

Artiklarna 28 38 behandlar vilken stat som skall vara ansvarig i samband

med behandling av en asylansökan. Dessa bestämmelser har, som

framgår av avsnitt 4.4 ovan, upphört att gälla i och med att Dublin-

konventionen trätt i kraft den 1 september 1997.

7.4 Avd. III Polis och säkerhet

Regeringens bedömning:

 Svenskt tillträde till Schengensamarbetet kommer att föranleda

lagändringar beträffande

 överlåtelse av uppgifter som innefattar myndighetsutövning till

utländska tjänstemän och utländska polismän samt reglering av

dessas ställning när det gäller straffrättsligt ansvar och skydd samt

skadestånd (artikel 40 43),

 rätt enligt vapenlagen för Schengenstaternas tjänstemän att

medföra sina tjänstevapen vid fortsatt förföljande över landgräns

(artiklarna 40 och 41),

 inbördes rättshjälp i administrativa ärenden (artikel 49 a),

 avskaffande i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet för

tvångsmedelsanvändning (artikel 51),

 postdelgivning (artikel 52),

 hinderverkan av en utländsk dom dels när ett brott begåtts delvis i

Sverige, delvis i en annan Schengenstat, dels när den misstänkte

utlämnats från Sverige till en Schengenstat för den gärning

som avses i den utländska domen (artikel 55),

 preskription (artikel 62).

 De svenska reglerna om utländsk doms hinderverkan bör hänvisa

även till Schengenkonventionen (artikel 54 55).

 Lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställig-

het av brottmålsdom bör ändras för att omfatta även fall där den

dömde inte lämnat sitt samtycke (artikel 69).

 Lagen (1992:860) om kontroll av narkotika bör ändras för att ge

Läkemedelsverket befogenhet att utfärda intyg om rätt för en

resenär till en Schengenstat att inneha vissa läkemedel (artikel 75).

 I övrigt torde Schengenkonventionens bestämmelser i avdelning III

inte föranleda lagändringar.

Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens. Promemorian utgick dock ifrån att svensk anpassning till artikel

75 kunde ske genom myndighetsåtgärder.

Remissinstanserna har inte framfört någon annan uppfattning än

promemorians, med undantag för

 Justitiekanslern (JK) som anfört att artikel 56, som föreskriver att

vad den dömde undergått av frihetsberövande i annan stat i vissa fall

skall avräknas vid bestämning av påföljd kan aktualisera ändringar av 2

kap. 6 § eller 33 kap. 5 6 §§ brottsbalken

 Läkemedelsverket som har anfört att verket enligt gällande regler inte

har befogenhet att utfärda intyg motsvarande sådant som regleras i artikel

75.

Skälen för regeringens bedömning redovisas i anslutning till

artiklarna under rubrik Förhållande till svenska regler.

7.4.1 Polisiärt samarbete (artiklarna 39 47)

Artikel 39

Artikeln innehåller de grundläggande bestämmelserna om informations-

utbyte och samverkan mellan Schengenstaternas polismyndigheter. I

artikel 39.1 förbinder sig Schengenstaterna att låta sina polismyndigheter

bistå varandra i syfte att förhindra och upptäcka brott, förutsatt att inte

staternas nationella lagstiftning förbehåller rättsliga myndigheter rätten

till en sådan framställning. Framställningen får inte innebära att

mottagaren skall vidta tvångsåtgärder. I artikel 39.2 föreskrivs att

skriftlig information som efter framställning enligt första punkten har

lämnats från en Schengenstat till en annan inte får användas som

bevismaterial med mindre den stat som lämnat uppgiften givit sitt

samtycke.

Artikel 39.3 reglerar förfarandet för informationsutbyte. Informations-

utbytet skall som huvudregel ske mellan centrala organ. Men i

brådskande fall finns möjlighet till direktkontakt mellan myndigheter.

Den polismyndighet som gör en sådan framställning direkt till den

behöriga myndigheten i den mottagande Schengenstaten skall snarast

möjligt underrätta det ansvariga centrala organet där.

Av artikel 39.4 framgår att överenskommelser avseende gränsområden

kan träffas mellan ansvariga ministrar.

Enligt artikel 39.5 kan Schengenstater med gemensam gräns träffa

längre gående bilaterala avtal. Övriga Schengenländer skall hållas under-

rättade om sådana avtal.

Förhållande till svenska regler

I 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen (1980:100) finns föreskrifter om

när sekretessbelagda uppgifter får lämnas till bl.a. utländska myndig-

heter. Huvudregeln är att sådana inte får lämnas till utländsk myndighet.

Dock finns två undantag. Det ena är om det är tillåtet enligt lag eller

förordning. Det andra undantaget innebär att uppgifter får lämnas ut om

dessa i motsvarande fall hade fått lämnas till svenska myndigheter och

det står klart att det är förenligt med svenska intressen att lämna ut dem.

De flesta uppgifter som omfattas av det polisiära informationsutbytet

rör uppgifter som finns eller kan finnas i något polisregister. Regler om

polisregister finns i lagen (1965:94) om polisregister, polisregisterlagen.

Enligt 4 § får uppgifter ur polisregister på begäran av Rikspolisstyrelsen

lämnas till åklagar- eller polismyndighet i de nordiska länderna eller

andra länder som är anslutna till Interpol eller till den organisationen när

det behövs för utredning i brottmål eller utlänningsärende. Genom

ändringar i polisregisterlagen, som träder i kraft den 1 januari 1998, får

uppgifter lämnas till utländska myndigheter och mellanfolkliga organisa-

tioner i ytterligare några fall där detta följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har

tillträtt.

Också inom tullen förekommer brottsbekämpande verksamhet för

vilken det finns särskilda register. Från dessa får, enligt 10 a § polis-

registerlagen, uppgifter lämnas om uppgifterna behövs för att fullgöra

skyldigheter som Sverige eller svensk tullmyndighet har enligt överens-

kommelse med främmande stat. En motsvarande regel finns i förslaget

till lag om Tullverkets brottsregister (prop. 1997/98:11).

1 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet, liksom 2 § lagen (1973:431) om utred-

ning angående brott mot utländsk tullag, som hänvisar till den först-

nämnda lagen, ger svenska myndigheter möjlighet att uppfylla villkor

som inskränker användningsområdet för vissa uppgifter som svenska

myndigheter fått från bl.a. utländska myndigheter.

Redan gällande svenska regler på området täcker således väl in de

åtaganden som kan bli aktuella enligt artikel 39. Denna torde därför inte

kräva någon lagändring.

Registerutredningen har föreslagit att det skall inrättas ett polisens

underrättelseregister i vilket uppgifter av underrättelsekaraktär skall

kunna lämnas till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation

(SOU 1996:35 och SOU 1997:65).

Artikel 40

Artikel 40 reglerar frågan om fortsatt övervakning över gräns. Den

situation som avses är att polisen i en Schengenstat som ett led i en

pågående polisundersökning övervakar (skuggar) en person som är

misstänkt för ett brott som är så grovt att det kan föranleda utlämning och

den personen beger sig in på en annan Schengenstats (mottagande stat)

territorium.

Enligt artikel 40.1 är huvudregeln vid fortsatt övervakning att sam-

tycke till övervakning in på den mottagande statens territorium skall

inhämtas i förväg, innan gränsen överskrids. Begäran skall ställas till en

av varje land särskilt utsedd centralmyndighet. Det brott som föranlett

den fortsatta övervakningen skall vara ett brott som kan föranleda

utlämning.

Vid fara i dröjsmål kan dock enligt artikel 40.2 övervakningen fortsätta

över gränsen till mottagande stat utan föregående samtycke. Detta får ske

bara om den övervakade misstänks för något brott som särskilt anges i

artikel 40.7. Det rör sig då om grova brott. Mottagande stats myndigheter

skall i sådana fall kontaktas senast i samband med gränsöverskridandet.

Om tillstånd till övervakningen inte ges inom fem timmar eller om den

mottagande staten begär det, skall operationen avbrytas.

Dessutom gäller enligt artikel 40.3 en rad särskilda förutsättningar

under vilka fortsatt övervakning får ske på den mottagande statens

territorium.

 Den mottagande staten har rätt att meddela instruktioner som de

övervakande polismännen skall lyda. All övervakning in på ett annat

lands territorium skall ske med iakttagande av den mottagande statens

lagar och de övriga villkor som mottagande stats myndigheter ställer upp

a.

 Övervakande polismän skall kunna legitimera sig c och i princip

kunna styrka att de har tillstånd till operationen b.

 Övervakning får inte medföra att bostäder eller enskilt utrymme

beträds av de övervakande polismännen d.

 Övervakande polismän får medföra sina tjänstevapen om inte den

mottagande staten förbjudit detta, men vapen får bara användas i nödvärn

e.

 Det är inte tillåtet för de övervakande polismännen att gripa eller

omhänderta den övervakade eller utsätta denne för identitetskontroll på

den mottagande statens område f.

 Verksamheten skall rapporteras till myndigheterna i den Schengen-

stat där den fortsatta övervakningen sker; övervakande polismän kan

åläggas att inställa sig personligen g.

Av artikel 40 framgår vidare uppgifter som gäller punkterna 1 och 2

beträffande vissa länder, nämligen vilka polismän som avses (artikel

40.4) samt vilka myndigheter som avses (artikel 40.5). Enligt ett

protokoll med ändringsförslag behöver inte själva konventionen ändras

när nya tjänstemän skall läggas till listan.

Bilateralt får Schengenstaterna utvidga tillämpningsområdet för artikel

40 och anta kompletterande bestämmelser (artikel 40.6).

Kommentar

Den myndighet som utsetts enligt artikel 40.1 är för svensk del Riks-

polisstyrelsen.

Det brott som föranlett den fortsatta övervakningen skall, som nämnts,

vara ett brott som kan föranleda utlämning. Detta betyder i förhållande

till de nordiska grannländerna, brott på vilket fängelse kan följa i den

ansökande staten och i förhållande till övriga länder, för närvarande brott

varpå fängelse i mer än ett år finns i den svenska straffskalan. Därtill

kommer alltså att fortsatt övervakning utan föregående samtycke endast

får ske beträffande de i artikel 40.7 uppräknade brotten.

De tjänstemän som för svensk del har anmälts som behöriga att

genomföra fortsatt övervakning enligt artikel 40 är polismän, tulltjänste-

män när de har polisiära befogenheter samt tjänstemän vid Kustbevak-

ningen i samband med övervakning till sjöss. Denna förklaring har tagits

in i det svenska anslutningsavtalet.

Som framgått tidigare (se avsnitt 4.5.2) får fortsatt övervakning ske

med överskridande av alla sorters gränser, till skillnad från fortsatt

förföljande (se artikel 41) som bara får äga rum över landgräns.

Förhållande till svenska regler

Se nedan under artikel 41.

Artikel 41

I artikel 41 regleras fortsatt förföljande över gräns. Bestämmelsen

innebär att en Schengenstats polismän i vissa fall får förfölja en flyende

gärningsman över gränsen in i en grannstat som är ansluten till

Schengensamarbetet. Enligt artikel 41.1 skall den flyende antingen ha

tagits på bar gärning för något av de brott som anges i artikel 41.4 (se

vidare nedan) eller för medhjälp till ett sådant, eller ha rymt från häkte

eller fängelse. I sådana fall får polismännen fortsätta förföljandet på den

mottagande statens territorium utan föregående samtycke, om behöriga

myndigheter i den mottagande staten på grund av sakens brådskande

natur inte har kunnat underrättas i förväg. Den mottagande staten skall då

underrättas om förföljandet senast i samband med att gränsen passeras.

Den mottagande staten har när som helst rätt att beordra att förföljandet

avbryts. Den mottagande staten å sin sida är skyldig att på begäran av de

förföljande polismännen gripa den flyende för att fastställa dennes

identitet eller kvarhålla honom.

I artikel 41.2 4 ges Schengenstaterna tillfälle att bestämma villkoren

för utövande av förföljande på dess territorium, när det gäller frågor om

rätt att frihetsberöva den förföljde, tids- och områdesbegränsning av

förföljandet samt brott som kan föranleda fortsatt förföljande.

Enligt artikel 41.5. skall allt förföljande in på ett annat lands

territorium ske med iakttagande av den mottagande statens lagar och de

övriga villkor som landet ställer upp i enlighet med konventionens

bestämmelser, se vidare nedan. Den mottagande staten har även rätt att

meddela instruktioner som de förföljande polismännen skall lyda.

Förföljande får endast ske över landgräns samt får inte medföra att

bostäder eller enskilt utrymme beträds av förföljande polismän. Dessa får

medföra sina tjänstevapen vilka bara får användas i nödvärn. Förföljande

polismän skall vidare vara lätt identifierbara, de får alltså inte uppträda

civilt eller i omärkta fordon på mottagande stats territorium. Om det är

tillåtet för de förföljande polismännen att gripa den flyende på den

mottagande statens område (se vidare nedan) får denne endast skydds-

visiteras och föremål får omhändertas. Den gripne får beläggas med

handfängsel under transport och skall genast överlämnas till den mot-

tagande statens myndigheter.

Artikel 41.6 reglerar rätt att hålla kvar den som gripits av förföljande

polis för förhör.

Av artikel 41.7 framgår vilka polismän som avses i artikeln. Enligt ett

tilläggsprotokoll med ändringar i artikeln behöver inte själva konven-

tionen ändras när nya grupper av tjänstemän skall läggas till uppräk-

ningen.

Kommentar

Syftet med förföljandet skall huvudsakligen vara att säkerställa ett

utlämningsförfarande till den Schengenstat varifrån förföljandet upptogs.

I likhet med vad som gäller enligt artikel 40, skall Schengenstaterna

tillkännage vilka tjänstemän som är behöriga att utöva förföljande enligt

artikel 41. I det svenska anslutningsavtalet har polismän och tulltjänste-

män i de fall de har polisiära befogenheter tillagts behörighet att utöva

förföljande in på en grannstats territorium. Eftersom förföljande endast

kan ske över landgräns blir det inte aktuellt för kustbevakningstjänste-

män att delta i sådana operationer.

Särskilt om valmöjligheter vid tillämpning av artikel 41 på svenskt område

En Schengenstat har, som nämnts ovan i avsnitt 4.5.2, valmöjligheter i

tre avseenden när det gäller tillämpningen av artikel 41 inom dess

territorium när den är mottagande stat. Sålunda kan Schengenstaten

enligt artikel 41.2 välja mellan att antingen a inte låta de förföljande

polismännen gripa den flyende på sitt territorium eller b låta de för-

följande göra detta för att kunna överlämna den flyende till den mot-

tagande statens polismyndigheter. Vidare öppnas enligt artikel 41.3

möjligheten att välja mellan att antingen a begränsa rätten till förföljande

till ett visst område eller i tiden, eller b att inte ställa upp några

begränsningar med avseende på tid eller rum. Slutligen kan Schengen-

staterna enligt artikel 41.4 träffa ett val med avseende på vilka brott som

kan föranleda förföljande över gränsen mellan antingen a den

brottskatalog som finns intagen i artikeln och b sådana brott som kan

föranleda utlämning. Enligt artikel 41.9 skall en Schengenstat i samband

med undertecknande av konventionen avge en förklaring i vilken den

skall tillkännage vilka val som träffats i de avseenden som nyss berörts.

Regeringens förklaring

Regeringen har i den förklaring som lämnats i samtliga fall valt alternativ

b. Norge och Finland har samtidigt avgivit förklaringar med likadant

innehåll. En bärande tanke för de nordiska länderna med gemensam

landgräns har varit att sträva efter likadana regler i alla tre länderna,

vilket innebär fördelar vid tillämpningen. Särskilt de överväganden som

föregick valet av vilka brott som bör få föranleda förföljande var

inriktade mot största möjliga enkelhet. Därför valdes lösningen enligt

alternativ b, alltså utlämningsbara brott. De nordiska ländernas uniforma

utlämningslagar gör att tillämpningsområdet avgränsas på samma sätt i

alla länder. Härigenom kan tillämpningssvårigheter till stor del undvikas.

Härtill kommer att den brottskatalog som finns i konventionen i sig inte

är oproblematisk att tillämpa. Genom att begränsa artikelns tillämpnings-

område till utlämningsbara brott kan besvärliga tolkningsproblem

undvikas.

Vad gäller frågan om att införa en begränsning i tid eller rum för

möjligheten att utöva förföljande in på mottagande stats område har

främst praktiska överväganden fått styra valet. De geografiska och

befolkningsmässiga förhållandena runt de flesta gränsavsnitt mellan de

nordiska länderna är sådana att den tid eller det rum inom vilket för-

följande tillåts måste bli så omfattande att en begränsning inte framstår

som särskilt meningsfull. För att en begränsning skall kunna upprätt-

hållas måste nämligen den stat som ställer upp en sådan anses i praktiken

ha åtagit sig att alltid kunna komma tillstädes och överta förföljandet och

verkställa ett gripande inom den utsatta tiden eller inom den utmätta

zonen. Om detta inte är möjligt har ingenting annat uppnåtts än att

gränsen flyttats och den flyende kan undkomma. Det finns därför skäl att

inte ställa upp några sådana begränsningar.

I fråga slutligen om förföljande polis skall ha rätt att gripa och

kvarhålla den flyende i enlighet med konventionens bestämmelser har

också här främst praktiska skäl gjort sig gällande. Det vore t.ex. en

nackdel om de förföljande av formella skäl inte skulle kunna genomföra

ett gripande vid den tidpunkt eller på den plats där detta är mest

ändamålsenligt. Därigenom kan exempelvis en biljakt förlängas i onödan

vilket i sig medför risker.

Att rent praktiska skäl har tillåtits få så stor betydelse i dessa

överväganden beror naturligtvis till stor del på den nordiska rättslikheten

och på den anda av samförstånd och ömsesidig tillit som råder mellan

myndigheterna.

Förhållande till svenska regler (artikel 40 41)

Polisens verksamhet är i princip lagreglerad i sin helhet. I rättegångs-

balken (RB) finns regler om polisens brottsutredande verksamhet i

samband med förundersökning. I 24 kap. 7 § RB finns regler om polisens

rätt att gripa en person misstänkt för brott, i 27 kap. 4 § finns regler om

beslag och i 28 kap. 11 § finns regler om kroppsvisitering. Polisens

skyldighet att återföra den som avvikit från kriminalvårdsanstalt framgår

av 10 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Av 10 § polis-

lagen (1984:387) framgår att polisen får använda våld för att genomföra

åtgärder om någon sätter sig till motvärn mot ett lagligen grundat frihets-

berövande. Av 19 § polislagen framgår att då polisen med laga stöd

griper eller omhändertar någon får polisen också kroppsvisitera denne av

säkerhetsskäl s.k. skyddsvisitation. Polisen får enligt samma lagrum

också kroppsvisitera den frihetsberövade för att kunna fastställa dennes

identitet.

Den övervakning som avses i artikel 40 förutsätter misstanke om ett

konkret brott och att det är den misstänkte gärningsmannen som över-

vakas. Utredningen skall alltså befinna sig på förundersökningsstadiet.

Polisens verksamhet regleras då i 23 kap. RB.

Schengenkonventionen förutsätter också att de övervakande och

förföljande tjänstemännen kan behöva medföra sina tjänstevapen. Vad

gäller övervakning enligt artikel 40 kan den mottagande staten förbjuda

medförande av vapen. Denna möjlighet finns inte vid förföljande enligt

artikel 41. Enligt 2 kap. 10 § vapenlagen (1996:67) krävs tillstånd för att

inneha skjutvapen eller ammunition, liksom för att införa skjutvapen eller

ammunition till Sverige. Av 1 kap. 8 § vapenlagen följer att svenska

staten inte är underkastad vapenlagens regler om tillstånd m.m.. Undan-

taget gäller inte andra stater.

För att uppfylla åtagandet enligt artikel 41 vad gäller vapen krävs

ändring i vapenlagen så att utländsk polis i just dessa situationer kan

tillåtas medföra sitt tjänstevapen. Det behov att medföra tjänstevapen

som svenska tjänstemän kommer att tänkas ha med anledning av fortsatt

övervakning och fortsatt förföljelse torde kunna tillgodoses inom ramen

för gällande lag.

De övriga lagbestämmelser som föranleds av reglerna i artiklarna 40

och 41 om polissamarbete bör tas in i en särskild lag som reglerar ett

antal frågor som inte kan regleras någon annanstans. Detta gäller även de

regler som bör ändras för att anpassa svensk lag till bestämmelserna i

artikel 42 och 43. Se vidare nedan.

Fråga om överlämnande av myndighetsutövning till främmande stat.

En viktig fråga när det gäller det operativa polisiära samarbetet är i

vilken utsträckning andra Schengenstaters polismän och andra tjänste-

män som kan komma att ägna sig åt myndighetsutövning i Sverige i

samband med fortsatt övervakning och fortsatt förföljande enligt artikel

40 41 i Schengenkonventionen.

All tjänsteutövning av myndighetspersoner är inte samtidigt myndig-

hetsutövning. Utmärkande för myndighetsutövning brukar anges vara att

det rör sig om beslut eller andra åtgärder som ytterst är uttryck för

samhällets maktbefogenheter. Åtgärderna skall komma till stånd och få

sina rättsverkningar emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler.

En åtgärd skall vidare beslutas ensidigt av det allmännas företrädare, och

av ett rättssubjekt som intar en monopolställning på så sätt att ingen

enskild kan vidta samma åtgärd med motsvarande verkan.

Syftet med fortsatt förföljande av en misstänkt brottsling är att den

misstänkte skall gripas, antingen av de förföljande tjänstemännen eller av

den mottagande statens tjänstemän. Ett gripande är en åtgärd som innebär

myndighetsutövning. Mot detta skulle kunna anföras att de befogenheter

som tilkommer en utländsk polisman vid förföljande enligt artikel 41 i

stort sett sammanfaller med de befogenheter som enligt 24 kap. 7 § andra

stycket RB tillkommer envar som påträffar en brottsling på bar gärning.

Det kan emellertid knappast hävdas att en polisman i tjänsten omfattas av

den regeln. Det torde därför stå klart att fortsatt förföljande enligt artikel

41 i Schengenkonventionen kan innebära myndighetsutövning här i

landet. En anslutning till Schengensamarbetet innefattar således ett

åtagande att överlåta myndighetsutövning till främmande stat, nämligen

Finland och Norge samt i ett senare skede Danmark.

När det däremot gäller fortsatt övervakning enligt artikel 40 i

Schengenkonventionen, är det mera tveksamt om förfarandet innefattar

myndighetsutövning.

Fortsatt övervakning enligt artikel 40 sker inom ramen för en pågående

förundersökning i den främmande staten och kan ses åtminstone som ett

utflöde av myndighetsutövning. Åtgärden kan därför ses som ett uttryck

för samhällets maktbefogenheter som kommer till stånd genom

offentligrättsliga regler. I sammanhanget är det också av intresse att en

utländsk tjänsteman som fortsätter en övervakning eller ett förföljande

över gränsen in i Sverige, enligt artikel 42 skall likställas med svenska

polismän om han eller hon skulle utsättas för eller begå brottsliga

handlingar. Samma förhållande gäller enligt artikel 43 när det gäller att

kunna ådra den svenska staten skadeståndsskyldighet. Å andra sidan kan

åtgärden även om den har samband med någon form av myndighets-

utövning knappast sägas medföra några rättsverkningar för den

enskilde. Det finns alltså samtidigt skäl emot att bedöma fortsatt över-

vakning som myndighetsutövning. Regeringen får emellertid tillfälle att

belysa denna fråga ytterligare i samband med kommande förslag om

lagändringar till följd av Sveriges anslutning till Schengensamarbetet.

Artikel 42

Artikel 42 behandlar frågan om rättslig ställning för de tjänstemän som i

tjänsten befinner sig på en annan Schengenstats territorium för att

genomföra övervakning enligt artikel 40 eller förföljande enligt artikel

41. Dessa skall likställas med mottagande stats tjänstemän om de begår

brott eller utsätts för brott.

Kommentar

De aktuella tjänstemännen skall alltså här i Sverige både vara under-

kastade tjänsteansvar och åtnjuta det straffrättsliga skydd som reglerna i

17 kap. brottsbalken ställer upp, men artikel 42 innebär inte att de skall

omfattas av det svenska arbetsrättsliga regelverket om disciplinansvar.

Förhållande till svenska regler

Svenska regler om straffrättsligt tjänsteansvar finns i 20 kap. brotts-

balken. Detta innefattar regler om ansvar för tjänstefel i 20 kap. 1 §,

mutbrott i 20 kap. 2 § och brott mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 § . De

svenska reglerna om straffrättsligt skydd för tjänstemän vid myndighets-

utövning finns i 17 kap. 1, 2 och 4 §§ brottsbalken.

Artikel 42 förutsätter att de förföljande tjänstemännen skall ha samma

ställning vad gäller både straffrättsligt ansvar och straffrättsligt skydd

som den mottagande statens tjänstemän. Genomförande av dessa

åtaganden måste ske genom bestämmelser i lag.

Artikel 43

I artikel 43 regleras frågor om skadestånd för skador som uppkommit i

samband med genomförande av sådana operationer som regleras i artikel

40 och 41. Artikeln behandlar frågor både om skadeståndsansvar mot den

drabbade och slutlig fördelning av den ekonomiska bördan mellan

staterna.

I artikel 43.1 fastslås att den stat vars polismän opererar på den

mottagande statens territorium är ansvarig för de skador dessa vållar där.

Av artikel 43.2 framgår att den stat på vars område skadorna uppstår

skall ersätta den skadelidande enligt de villkor som gäller för skador

orsakade av dess egna tjänstemän. Artikel 43.3 4 handlar om regressrätt

staterna emellan.

Förhållande till svenska regler

I 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) finns regler om statens

ersättningsskyldighet för skada som vållats vid myndighetsutövning i

sådan verksamhet för vilken staten svarar.

Regeln i 43.2. innebär att tredje man ges rättslig grund att få skade-

stånd av den svenska staten för en skada som vållats i tjänsten av en

utländsk polisman. För att genomföra detta krävs lagstiftning. Övriga

åtaganden i artikeln regleras folkrättsligt mellan de berörda medlems-

staterna och erfordrar inte lagstiftning.

Artikel 44

I artikel 44.1 föreskrivs att medlemsstaterna särskilt i gränstrakterna skall

upprätta direkta tele- och radioförbindelser för att underlätta polis- och

tullsamarbetet, särskilt för att i rätt tid kunna vidarebefordra information

när det gäller övervakning och förföljande över gränserna.

Schengenstaterna skall vidare, enligt artikel 44.2, undersöka möjlig-

heterna till ytterligare fördjupning av sambands- och kommunikations-

kanalerna genom att t.ex. använda sambandsmän, inrätta gemensamma

förbindelsenät för polis- och tullmyndigheterna på ömse sidor om

gränsen och gemensam upphandling av kommunikationsutrustning.

Förhållande till svenska regler

Regeln i artikel 44 föranleder inget lagstiftningsbehov.

Artikel 45

I artikel 45 föreskrivs att staterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att

säkerställa att s.k. hotellkontroll kan ske. Sålunda skall hotellinnehavare,

pensionatsinnehavare och innehavare av campingplatser se till att alla

utländska gäster fyller i ett registreringskort och styrker sin identitet.

Med utländska gäster menas i detta sammanhang alla som inte är

medborgare i det land där övernattningen sker. Detta framgår av artikel

45.1. Registreringskorten skall bevaras på hotellet och kunna överlämnas

till behöriga myndigheter när det behövs för bl.a. brottsutredningar eller

för att spåra efterlysta eller försvunna personer (artikel 45.2).

Förhållande till svenska regler

Hotellkontroll på det sätt som avses i artikeln har tidigare förekommit

men förekommer inte längre i Sverige. Sverige är dock skyldigt att

återinföra ett kontrollsystem av detta slag. Lagstöd för detta finns redan i

utlänningslagen (12 kap. 7 § UtlL), varför åtagandet kan uppfyllas genom

att regeringen utfärdar en föreskrift i en förordning.

Artikel 46

Enligt artikel 46.1 får varje Schengenstat i särskilda fall enligt sin egen

nationella lagstiftning förmedla uppgifter till en annan medlemsstat utan

föregående begäran. En sådan åtgärd skall ha till syfte att bistå den andra

staten i dess brottsbekämpande eller brottsförebyggande verksamhet eller

för att vidta åtgärder till skydd för allmän ordning och säkerhet.

Uppgifter skall, enligt artikel 46.2, som regel förmedlas till en central

myndighet, men får förmedlas direkt till en lokal eller regional myndig-

het om det är bråttom och inte strider mot lag.

Förhållande till svenska regler

När det gäller svensk rätt hänvisas till vad som sagts ovan i anslutning till

artikel 39. Eftersom artikel 46 inte innebär någon förpliktelse att lämna

information, medför den inte i sig att svensk lagstiftning måste ändras.

Artikel 47

Enligt artikel 47.1 får Schengenstaterna träffa bilaterala avtal om utbyte

av kontaktpersoner, s.k. sambandsmän. En sambandsman kan tjänstgöra

under viss tid eller tills vidare hos en annan Schengenstats polis-

myndigheter.

Syftet med tillsättandet av en sambandsman är, enligt artikel 47.2, att

främja och påskynda det polisiära samarbetet mellan Schengenstaterna.

Sambandsmännens uppgifter är, enligt artikel 47.3, stödjande och

rådgivande. De får inte utöva självständiga polisiära uppgifter.

Enligt artikel 47.4 kan Schengenstaterna komma överens om att en

sambandsman som är placerad i ett land skall företräda flera Schengen-

länders intressen.

Förhållande till svenska regler

Artikel 47 överensstämmer med svensk rätt och praxis på området.

7.4.2 Inbördes rättshjälp i brottmål (artiklarna 48 53)

Artikel 48

Förhållandet mellan Schengenkonventionens bestämmelser och andra

överenskommelser om internationell rättshjälp regleras i artikel 48. Där

framgår att bestämmelserna i Schengenkonventionen om inbördes

rättshjälp skall komplettera bl.a. 1959 års europeiska konvention om

inbördes rättshjälp brottmål (artikel 48.1). Vidare sägs att Schengen-

konventionen inte avser att hindra ett mer omfattande samarbete i fråga

om inbördes rättshjälp som följer av bilaterala avtal mellan konventions-

staterna (artikel 48.2).

Förhållande till svenska regler

Sverige har, liksom övriga EU-länder, tillträtt den europeiska rättshjälps-

konventionen. Den innehåller bl.a. regler om bevisupptagning, hus-

rannsakan och beslag, delgivning och överföring av frihetsberövade för

förhör. Vid tillträdet har konventionsstaterna i olika utsträckning gjort

förbehåll om tillämpningen av enstaka artiklar och ställt upp villkor för

att bevilja vissa typer av åtgärder. Sverige har också tillträtt 1978 års

tilläggsprotokoll till 1959 års konvention.

Inom Justitiedepartementet pågår arbete med en översyn av lag-

stiftningen angående inbördes rättshjälp. Lagstiftningen är i stora delar

föråldrad och dessutom svår att överblicka och tillämpa. Arbetet syftar

till att allmänt förbättra och effektivisera det internationella samarbetet

på brottmålsområdet. I detta ligger att begränsa de svenska förbehållen

till 1959 års rätthjälpskonvention. Avsikten är att så långt det är möjligt i

en och samma lag samla bestämmelser om inbördes rättshjälp i brottmål

som i dag är uppsplittrade på flera olika lagar. I arbetet beaktas det arbete

som pågår inom Europarådet med att se över 1959 års konvention liksom

pågående arbete inom EU inom ramen för den tredje pelaren med att

utarbeta en konvention om inbördes rättshjälp i brottmål. Flera av de

bestämmelser som diskuteras i EU:s arbetsgrupp överensstämmer med

Schengenkonventionens bestämmelser. Det gäller bl.a. bestämmelserna

om direktkommunikation mellan judiciella myndigheter och postdel-

givning, se nedan.

Artikel 49

Bestämmelserna innebär att inbördes rättshjälp skall lämnas inte bara i

mål och ärenden om beivrande av brott utan även

 i fråga om överträdelser som beivras genom ett administrativt

förfarande om besluten i fråga kan överklagas till domstol som är behörig

att handlägga brottmål a,

 i mål om skadestånd på grund av felaktigt väckta åtal och felaktiga

domslut b,

 i nådeärenden c,

 i mål om skadestånd som handläggs gemensamt med ett brottmål d,

 vid delgivning av underrättelser som gäller verkställighet av straff

och indrivning av böter och rättegångskostnader e,

 i fråga om åtgärder efter doms meddelande, såsom uppskov med

verkställighet och villkorlig frigivning f.

Kommentar

Schengenkonventionens regler om inbördes rättshjälp har således ett

utvidgat tillämpningsområde jämfört med den europeiska rättshjälps-

konventionen.

Förhållande till svenska regler

Sverige kan lämna bistånd med delgivning och bevisupptagning i

civilmål (artikel 49.b och d) enligt föreskrifter i kungörelsen (1909:24

s. 1) om delgivning av handling på begäran av främmande stat och lagen

(1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol. Föreskriften i

artikel 49.e om delgivning av handlingar som gäller straffverkställighet

och indrivning av böter och rättegångskostnader motsvaras helt av

artikel 3 i 1978 års tilläggsprotokoll som Sverige alltså har tillträtt.

Föreskriften i artikel 49.a om rättshjälp i administrativa frågor kräver

dock lagändring. Frågan om en sådan lagändring behandlas i den på-

gående översynen av den svenska lagtiftningen om internationell rätts-

hjälp, se ovan under artikel 48.

När det gäller övriga åtgärder som enligt artikel 49 skall omfattas av

samarbete Schengenstaterna emellan kan Sverige lämna sådant bistånd

även utan uttryckliga bestämmelser om detta.

Artikel 50

Samarbetet omfattar också brott mot olika skatteförfattningar såsom

författningar om punktskatter, mervärdesskatter och tullavgifter (artikel

50.1). Bistånd får i dessa fall inte vägras på den grunden att den aktuella

varan inte är belagd med skatt i den anmodade Schengenstaten (artikel

50.2). Det finns begränsningar i rätten att använda erhållen information

(artikel 50.3). Rättshjälp behöver i regel inte lämnas om den undanhållna

skatten understiger ett visst belopp (artikel 50.4). Dessa bestämmelser

gäller även när den begärda rättshjälpen avser en gärning som beivras av

administrativa myndigheter och som endast bestraffas med böter, förut-

satt att framställningen härrör från en judiciell myndighet (artikel 50.5).

Förhållande till svenska regler

Bestämmelserna har sin motsvarighet i 1978 års tilläggsprotokoll till

1959 års europeiska konvention. Svenska regler på området finns i lagen

(1990:314) om handräckning i skatteärenden, lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag och lagen (1969:200) om

uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga. Artikeln

kräver inga lagändringar.

Artikel 51

För verkställighet av beslag och husrannsakan får som enda villkor

ställas upp

 att framställningen avser en gärning för vilken är stadgat fängelse i

sex månader eller mer enligt såväl den ansökande som anmodade statens

lagstiftning eller för vilken ett sådant straff är stadgat i den ena staten

medan gärningen i den andra staten beivras av administrativa myndig-

heter a, och

 att verkställandet av framställningen är förenligt med lagstiftningen i

den anmodade staten b.

Kommentar

Verkställighet av beslag och husrannskan kan alltså vägras endast i

begränsad omfattning jämfört med vad som gäller enligt 1959 års

konvention.

Förhållande till svenska regler

Sverige har fullt ut utnyttjat 1959 års rätthjälpskonventions möjligheter

till förbehåll vad gäller rättshjälp i form av husrannsakan och beslag. Det

innebär att Sverige utöver de villkor som får ställas upp enligt

Schengenkonventionens artikel 51 ställer krav på att gärningen

motsvarar brott enligt svensk lag och att den enligt svensk lag kan

föranleda utlämning.

De nyss nämnda förbehållen återspeglas också i lagen (1975:295) om

användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat som

därför måste ändras. Frågan bör lämpligen behandlas i den pågående

översynen av de svenska reglerna om internationell rättshjälp.

Artikel 52

Artikel 52 reglerar vissa delgivningsfrågor. En Schengenstat får

översända delgivningshandlingar direkt med post till personer som vistas

i en annan Schengenstat (artikel 52.1). I princip gäller samma förfarande

som när en framställning om inbördes rättshjälp avser en gärning som är

straffbar enligt båda Schengenstaternas lagar och som beivras av

administrativa myndigheter, vars beslut kan överklagas till domstol som

är behörig att handlägga brottmål (artikel 52.4). Schengenstaterna får

dock anlita varandras judiciella myndigheter för delgivning om personlig

delgivning med den sökte begärs eller om mottagarens adress är okänd

(artikel 52.5).

Artikeln innehåller särskilda föreskrifter om översättning av den

handling som skall delges för att säkerställa att den som söks för

delgivning förstår innehållet i handlingen (artikel 52.2) och bestäm-

melser om att den som postdelgivits en kallelse inte får straffas om han

eller hon uteblir från sammanträdet (artikel 52.3).

Förhållande till svenska regler

Bestämmelserna om delgivning i Schengenkonventionen stämmer väl

överens med den svenska synen på delgivning över gränserna. I den

svenska lagstiftningen bör tas in uttryckliga regler som återspeglar

innehållet i artikel 52. Även den frågan bör lämpligen behandlas i den

pågående översynen av de svenska reglerna om internationell rättshjälp.

Artikel 53

Schengenkonventionen medger att framställningar i ärenden om inbördes

rättshjälp skickas direkt mellan de judiciella myndigheterna i kon-

ventionsstaterna (artikel 53.1). Framställningar får emellertid även i

fortsättningen skickas mellan Schengenstaternas justitieministerier eller

nationella centrala myndigheter för Interpol (artikel 53.2). Vissa

framställningar skall alltid sändas genom Schengenstaterna justitie-

ministerier (artikel 53.3).

Förhållande till svenska regler

När det gäller kommunikationsvägarna kräver svensk rätt i allmänhet att

framställningar om inbördes rättshjälp görs via Utrikesdepartementet,

antingen direkt eller på diplomatisk väg. Undantag från detta gäller i

princip bara för framställningar från de övriga nordiska staterna.

Den direktkommunikation med möjlighet att vid behov anlita

centralmyndighet som Schengenkonventionen tillåter enligt artikel 53

bör utan problem kunna accepteras i förhållande till alla EU-stater; en

sådan ordning är ägnad att effektivisera samarbetet. Bestämmelserna

föranleder dock lagändring.

7.4.3 Principen Non bis in idem icke två gånger i samma

sak (artiklarna 54 58)

Artikel 54

Enligt artikel 54 får en person som dömts i en Schengenstat beträffande

en viss gärning inte åtalas för samma gärning av en annan Schengenstat.

Det förutsätter dock att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under

verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna i den

Schengenstat där domen meddelats.

Artikel 55

Av artikel 55.1 följer att en Schengenstat, i samband med ratificering,

antagande eller godkännande av konventionen kan förklara sig inte vara

bunden av huvudprincipen i artikel 54 i ett eller flera av följande fall:

 om gärning som avses i en utländsk dom har förövats helt eller delvis

på den egna statens territorium; i det senare fallet gäller likväl inte detta

undantag, om gärningen i fråga delvis förövats på område tillhörigt den

Schengenstat i vilken domen meddelats a,

 om gärning som avses i en utländsk dom har skadat statens säkerhet

eller andra för denna stat lika viktiga intressen (arten av de brott

undantaget avser skall anges) b,

 om gärning som avses i utländsk dom har begåtts av tjänsteman hos

denna stat och omfattat missbruk av tjänsteställning c.

Enligt artikel 55.2 skall de brott som en undantagsförklaring enligt

artikel 55.1 b avser anges.

Artikeln föreskriver också att en förklaring när som helst kan återtas

(artikel 55.3) samt att undantag som gjorts i en förklaring enligt artikeln

inte skall tillämpas om den berörda avtalsparten gjort en framställning

om överförande av lagföring till den andra avtalsparten eller beviljat

utlämning av den berörda personen (artikel 55.4).

Kommentar

I avsnitt 6.3 ovan har föreslagits att Sverige skall förklara sig inte bundet

av artikel 54 i de fall som avses i artikel 55.1 a och b.

Förhållande till svenska regler (artikel 54 55)

Huvudregeln enligt svensk rätt är att en gärning som prövats genom

lagakraftägande dom som meddelats i en främmande stat inte kan tas upp

till ny prövning. Huvudregeln är dock bunden till vissa förutsättningar

och är också begränsad av vissa undantag.

Enligt 2 kap. 5 a § första stycket brottsbalken (BrB) utgör en dom, som

har meddelats antingen i den stat där gärningen har begåtts eller i någon

annan stat som har tillträtt den europeiska konventionen den 28 maj 1970

om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller den europeiska

konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i brottmål,

hinder för ny lagföring i Sverige. För sådan hinderverkan förutsätts enligt

bestämmelsen att den misstänkte i domen har frikänts från ansvar, att han

har förklarats skyldig till brottet utan att ha dömts till påföljd, att

påföljden redan har verkställts i sin helhet, att verkställigheten pågår eller

att påföljden har bortfallit enligt lagen i den främmande staten.

Bestämmelsen i 2 kap. 5 a § första stycket BrB är emellertid inte

undantagslös. Enligt andra stycket kan ny lagföring inledas i riket trots

att en sådan utländsk brottmålsdom föreligger som vanligen utgör hinder

för en ny rättegång, om vissa villkor är uppfyllda. Ett allmänt villkor är

att den lagföring som i främmande stat har avslutats med ifrågavarande

dom inte har inletts på begäran av svensk myndighet. De andra villkoren

hänför sig till

a) gärningsorten: ny lagföring är möjlig om gärningen är begången i

Sverige

b) brottet: ny lagföring är möjlig om gärningen har förövats mot

Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän

inrättning eller om det är fråga om vissa typer av mycket allvarliga brott.

När ny lagföring är möjlig enligt dessa regler, trots att ansvar för

gärningen har prövats genom utländsk dom, förutsätts dessutom enligt

tredje stycket alltid åtalsförordnande av regeringen eller den regeringen

bemyndigat därtill. Regeringen har i förordning bemyndigat Riks-

åklagaren att besluta om åtalsförordnande.

Schengenkonventionen innehåller som nämnts en möjlighet för en stat

att avge en förklaring att man inte är bunden av principen om utländsk

brottmålsdoms hinderverkan om gärningen förövats helt eller delvis på

den egna statens territorium. Denna undantagsmöjlighet finns emellertid

inte om gärningen delvis förövats på den dömande Schengenstatens

territorium.

Om ett brott begås delvis i den dömande staten och delvis i Sverige,

föreligger enligt nu gällande regler inte hinder för lagföring här. En an-

slutning till Schengensamarbetet medför ett åtagande att låta det faktum

att brottet delvis begåtts i en dömande Schengenstat utgöra ett hinder för

ny lagföring här. Därför behöver den svenska lagstiftningen ändras så att

lagföring aldrig kan ske i Sverige för brott som har begåtts här om det

delvis också har begåtts i den dömande Schengenstaten.

Vidare innebär Schengenkonventionens regler att undantag från

huvudregeln om utländsk brottmålsdoms hinderverkan inte får tillämpas

om lagföringen i domslandet skett på begäran, dvs. efter framställning

om överförande av lagföring, av den andra parten eller sedan denna

senare part utlämnat personen till domslandet.

Enligt 2 kap. 5 a § andra stycket BrB är, som nämnts, en förutsättning

för att i Sverige lagföra en person som redan har lagförts för ifråga-

varande gärning utomlands att denna senare lagföring inte har skett på

begäran av svensk myndighet. Såtillvida överensstämmer alltså den

svenska regleringen med Schengenbestämmelsen. Enligt konventionen

skall en utländsk brottmålsdom alltid ha hinderverkan också om personen

har utlämnats för gärningen från den avtalspart där ny lagföring för

samma gärning kunde vara aktuell. Det finns inte någon motsvarande

regel i svensk rätt, och även här behöver alltså den svenska lagstiftningen

ändras.

En sådan ändring kan ske exempelvis genom att det i 2 kap. 5 a § andra

stycket BrB görs ett tillägg som innebär att undantagen från huvud-

principen om utländsk brottmålsdoms hinderverkan inte tillämpas om

den utländska lagföringen skett sedan personen utlämnats från Sverige.

Reglerna om utländsk brottmålsdoms hinderverkan gäller enligt 2 kap.

5 a § första stycket BrB om en dom meddelats antingen i den stat där

gärningen begåtts eller i någon annan stat som tillträtt konventionen om

brottmålsdoms internationella hinderverkningar eller konventionen om

överförande av lagföring. Till denna uppräkning får läggas Schengen-

konventionen.

En stat som avger en undantagsförklaring enligt artikel 55.1 b får, som

framgår av artikel 55.2, ange vilka brott som undantaget avser. Brott mot

statens säkerhet eller mot andra för Sverige lika väsentliga intressen

faller i många fall under allmänna straffstadganden, där brottet kan rikta

sig mot envar. En uppräkning av vilka brott som omfattas av Sveriges

undantagsförklaring enligt artikel 55.1 b avser, låter sig därför inte göra.

Däremot sägs i 2 kap. 5 a § andra stycket brottsbalken, som hänvisar bl.a.

till 3 § 4 samma kapitel, att en utländsk dom inte har hinderverkan om

brottet har förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet

eller svensk allmän inrättning . Den svenska förklaringen bör utgå från

denna senare regel.

Artikel 56

Artikel 56 innebär att om en Schengenstat väcker nytt åtal mot någon

som har dömts till påföljd för samma gärning av en annan Schengenstat,

så skall den tid personen varit frihetsberövad på den senare statens

område till fullo tillgodoräknas vid påföljdens bestämmande. Vidare

skall, i den mån staternas lagar tillåter det, hänsyn tas till andra påföljder

personen har undergått förutom frihetsberövande.

Förhållande till svenska regler

Enligt 2 kap. 6 § BrB skall en svensk domstol, då den dömer en person

till straff för en gärning för vilken han eller hon av främmande stats

domstol har dömts till viss påföljd, vid bestämmandet av ny påföljd ta

skälig hänsyn till den påföljd vederbörande avtjänat utom riket. Om böter

eller fängelse bedöms vara riktig ny påföljd och den åtalade har dömts till

en frihetsberövande påföljd utanför Sverige, skall vad han undergått

därav till fullo tillgodoräknas honom vid påföljdens bestämmande . I

detta fall är det möjligt att utdöma en påföljd som är lindrigare än den

som förutsätts i straffbudet. Det är också möjligt att efterge den nya

påföljden.

Enligt 33 kap. 6 § BrB kan vidare, i den mån det med hänsyn till

omständigheterna prövas skäligt, tillgodoräknande ske av ett straff-

processuellt frihetsberövande som den åtalade har undergått utomlands.

Orsaken till att avräkning inte är obligatoriskt är att utländsk verk-

ställighet av sådana frihetsberövanden kan variera och inte alltid kan

jämställas med svenskt anhållande, häktning eller intagning för

rättspsykiatrisk undersökning.

Bestämmelsen i artikel 56 kan tolkas så att den omfattar såväl

frihetsberövande i form av verkställighet av straff som straffprocessuella

tvångsmedel. I de nämnda lagrummen ges möjlighet till avräkning i båda

dessa fall. Reglerna är dock inte obligatoriska och det kunde ifrågasättas

om Sverige därmed lever upp till konventionsåtagandet. Man får

emellertid utgå ifrån att domstolarna vid tillämpning av de aktuella

avräkningsreglerna tar hänsyn till internationella överenskommelser som

Sverige har ingått. Därför torde någon lagändring till följd av artikel 56

inte vara påkallad.

Artikel 57

Om en behörig myndighet i en Schengenstat, i samband med åtal för ett

brott, har skäl att anta att åtalet avser samma gärning för vilken personen

redan har dömts till påföljd i en annan Schengenstat, skall myndigheten

inhämta upplysningar av betydelse för ärendet från myndigheterna i den

dömande staten (artikel 57.1). Informationen skall beaktas när det gäller

vilka fortsatta åtgärder som skall vidtas i den pågående processen (artikel

57.2).

Kommentar

I Sverige är det enligt allmänna regler om förundersökning åklagaren

som, inom ramen för åtalsprövningen, skall beakta uppgifter om lag-

föring i annat land. Om en sådan uppgift kommer till åklagarens känne-

dom, skall denne begära upplysningar från den andra staten.

Artikel 58

Artikeln anger att konventionens bestämmelserna inte utgör något hinder

för verkställighet av avtalsparternas egna utförligare föreskrifter på

området.

7.4.4 Utlämning (artiklarna 59 66)

Artikel 59

I artikel 59 i Schengenkonventionen anges att bestämmelserna i

Schengenkonventionen avser att komplettera bl.a. den europeiska

utlämningskonventionen från den 13 september 1957 (1957 års konven-

tion) och att underlätta tillämpningen av denna (artikel 59.1). Det sägs

också att bestämmelserna inte utgör hinder för tillämpning av mer långt-

gående bestämmelser i gällande bilaterala överenskommelser mellan

parterna (artikel 59.2).

Kommentar

Genom artikel 59 ges således möjlighet till en fortsatt tillämpning av den

nordiska utlämningslagen, som innehåller för samarbetet mer förmånliga

bestämmelser.

Artikel 60

Av artikel 60 framgår att i förbindelserna mellan två Schengenstater,

varav den ena inte tillträtt 1957 års konvention, så skall bestämmelserna i

den konventionen tillämpas, med beaktande av de förbehåll och för-

klaringar som gjorts till den eller till Schengenkonventionen.

Kommentar

Artikeln tar sikte på belgiska förhållanden, eftersom Belgien inte har

anslutit sig till utlämningskonventionen.

Artikel 61

Artikel 61 innehåller särbestämmelser för Frankrike om utlämning för

verkställighet av straff, som innebär att gärningen enligt fransk lag skall

föranleda minst två års fängelse och enligt den ansökande statens lag

minst ett års fängelse.

Artikel 62

Artikel 62 slår fast att

1. endast den ansökande statens lagstiftning skall tillämpas då det

gäller verkan av preskriptionsavbrott;

2. amnesti som utfärdats i den anmodade staten inte utgör hinder mot

utlämning såvida inte brottet faller under denna stats domsrätt;

3. frånvaro av angivelse eller officiellt beslut om att inleda brotts-

utredning, vilka krävs enligt den anmodade statens lagstiftning, inte

påverkar skyldigheten till utlämning.

Förhållande till svenska regler

Artikel 62.1 (angående preskriptionsavbrott) har sin närmaste

motsvarighet i 10 § andra stycket i lagen (1957:668) om utlämning för

brott, enligt vilken utlämning inte får beviljas om straff för brottet skulle

vara förfallet enligt svensk lag, dvs. enligt bestämmelserna i 35 kap. BrB

om bortfallande av påföljd. Någon prövning enligt den ansökande statens

preskriptionsregler skall alltså, i motsats till vad som är fallet enligt

Schengenkonventionens bestämmelse, inte göras. Det finns alltså behov

av att justera utlämningslagen vid en anslutning till Schengensamarbetet.

Även i den nyligen undertecknade konventionen om utlämning mellan

Europeiska unionens medlemsstater (EU-konventionen) finns det en

bestämmelse om preskription. Huvudregeln är där att utlämning inte får

vägras därför att preskription har inträtt enligt den anmodade statens

lagstiftning. Om denna stat har domsrätt för de brott som ligger till grund

för framställningen, finns dock möjlighet att vägra utlämning på grund av

att preskription har inträtt enligt dess lagstiftning. EU-konventionens

bestämmelse om preskription har således en vidare tillämpning än den i

Schengenkonventionen, i det att den inte är inskränkt till frågan om

preskriptions avbrott.

Det framstår inte som alldeles klart hur bestämmelserna i de två

konventionerna förhåller sig till varandra i detta avseende. I de allmänna

bestämmelserna i EU-konventionen, som tillkommit senare än Schengen-

konventionen, stadgas att syftet är att komplettera bestämmelserna i och

underlätta tillämpningen av bl.a. Schengenkonventionen. Vid ut-

arbetandet av EU-konventionen iakttogs också de åtaganden som följer

av Schengenkonventionen. Detta talar möjligen för att Schengen-

bestämmelsen om att den ansökande statens regler skall tillämpas i fråga

om preskriptionsavbrott kommer att äga fortsatt giltighet även sedan EU-

konventionen trätt i kraft.

Argument skulle å andra sidan kunna framföras för att Schengen-

konventionens regel kommer att vara överspelad i och med att EU-

konventionen börjar tillämpas. Detta skulle innebära att den anmodade

statens regler om preskription, även preskriptionsavbrott, skulle kunna

tillämpas om denna stat haft domsrätt över den gärning för vilken

utlämning begärs.

Oavsett hur det förhåller sig med den saken, måste utlämnings-

lagstiftningen ses över i samband med att Sverige ratificerar EU-

konventionen. Denna översyn kan förväntas vara färdig och nödvändiga

lagändringar vara i kraft innan Schengensamarbetet blir operativt för

Sveriges del. Det är naturligt att man i det sammanhanget överväger

också frågan om hur preskriptionsreglerna i EU-konventionen förhåller

sig till regeln i Schengenkonventionen och föreslår lämpliga lagändringar

utifrån de slutsatser som dras. Det torde därför inte föreligga något behov

av att nu, med anledning av anslutningen till Schengensamarbetet,

särskilt överväga frågan om ändring av 10 § utlämningslagen.

I övrigt föranleder artikeln inte några lagstiftningsåtgärder.

Artikel 63

Enligt artikel 63 förbinder sig Schengenstaterna att till varandra utlämna

personer som är åtalade eller som skall avtjäna straff för vissa fiskaliska

brott som uppräknas i artikel 50.1, dvs. brott mot bestämmelser om

punkt- och mervärdesskatter samt tullavgifter.

Förhållande till svenska regler

Utlämning för fiskaliska brott enligt artikel 63 är möjlig redan i dag

eftersom dessa gärningar uppfyller kravet på dubbel straffbarhet enligt

4 § utlämningslagen.

Artikel 64

Enligt artikel 64 har en registrering i Schengens Informationssystem

(SIS) enligt artikel 95 samma verkan som en begäran om provisoriskt

anhållande i enlighet med bl.a. 1957 års konvention.

Förhållande till svenska regler

I svensk lagstiftning finns bestämmelser om provisoriskt anhållande i

23 § första stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott. Artikel 64

föranleder inte några lagstiftningsåtgärder.

Artikel 65

I artikel 65 anges vilka myndigheter i Belgien, Frankrike, Luxemburg,

Nederländerna och Tyskland som skall fungera som centralmyndigheter i

utlämningsärenden. Bestämmelsen utesluter inte att den diplomatiska

vägen utnyttjas.

Kommentar

Enligt tilläggsprotokollet med ändringar i artikeln behöver inte själva

konventionen ändras när nya myndigheter skall läggas till listan.

Artikel 66

Om lagstiftningen i den anmodade staten inte uttryckligen lägger hinder

för det, kan den staten enligt artikel 66.1 medge utlämning utan något

formellt förfarande. Dock krävs att den eftersökte ger sitt samtycke till

detta inför en representant för en rättslig myndighet efter att ha in-

formerats om rätten till formellt utlämningsförfarande. Den eftersökte

kan använda sig av juridiskt biträde. Enligt artikel 66.2 kan den efter-

sökte också avstå från det skydd den s.k. specialitetsprincipen ger. Ett

sådant avstående är oåterkalleligt.

Förhållande till svenska regler

Artikel 66 om ett förenklat utlämningsförfarande vid samtycke omfattas

av reglerna i EU:s samtyckekonvention, som Sverige har ratificerat. Nöd-

vändiga lagändringar har beslutats av riksdagen, att träda i kraft den dag

regeringen bestämmer.

7.4.5 Överförande av verkställighet av brottmålsdom

(artiklarna 67 69)

Artikel 67

I artikel 67 i Schengenkonventionen anges att bestämmelserna i

Schengenkonventionen avser att komplettera 1983 års europeiska kon-

vention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen).

Artikel 68

Av artikel 68.1 följer att om en medborgare i annan Schengenstat genom

lagakraftägande dom har dömts till frihetsstraff eller annan frihets-

berövande påföljd och genom att fly till sitt hemland har undandragit sig

verkställighet av detta straff, kan den stat hos vilken lagföring ägt rum

göra en framställning till den andra staten om att verkställigheten av

straffet överförs, om den dömde påträffas på den senares område.

I väntan på de handlingar som åberopas i framställningen om över-

förande och i avvaktan av beslut i samband med framställningen kan

berörd stat, enligt artikel 68.2, på begäran av den stat som gjort fram-

ställningen bl.a. kvarhålla den dömde.

Artikel 69

Enligt artikel 69 krävs inte samtycke av den dömde för att överförande

enligt artikel 68 skall kunna äga rum.

Förhållande till svenska regler

För svensk del finns bestämmelser om överförande av dömda personer

grundade på överförandekonventionen i lagen (1972:260) om inter-

nationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (inter-

nationella verkställighetslagen, IVL).

Enligt 25 a § IVL är en av förutsättningarna för överförande av

straffverkställighet till Sverige att den dömde har samtyckt till över-

förandet. Enligt 34 a §, som hänvisar till 25 a §, tillämpas detta villkor

också vid överförande av verkställighet från Sverige till annat land.

Schengenkonventionens bestämmelser om överförande av verk-

ställighet av brottmålsdom går längre än överförandekonventionens

bestämmelser. Det synes inte innebära några juridiska eller andra

problem att anpassa de svenska bestämmelserna om överförande till

Schengenkonventionens bestämmelser.

Sålunda måste 25 a § i IVL vid en anslutning till Schengen-

konventionen anpassas så att överförande av straffverkställighet till

annan konventionsbunden stat utan den dömdes samtycke möjliggörs i

situationer där den dömde har flytt till sitt hemland.

7.4.6 Narkotika (artiklarna 70 76)

Artikel 70

Schengenstaterna har, i enlighet med artikel 70.1, bildat en ständig

arbetsgrupp avseende narkotika. Arbetsgruppen har i uppgift bl.a. att

undersöka gemensamma problem i samband med bekämpandet av

kriminalitet inom narkotikaområdet och att i förekommande fall utarbeta

förslag till förbättringar. Sådana förslag skall arbetsgruppen lägga fram

för Verkställande kommittén.

I arbetsgruppen finns företrädare för bl.a. polis- och tullmyndigheter

(artikel 70.2).

Kommentar

Detta är den enda av Schengensamarbetets arbetsgrupper som har sin

grund direkt i konventionen.

Artikel 71

I artikel 71 har Schengenstaterna åtagit sig att i enlighet med FN:s

konventioner på narkotikaområdet vidta alla erforderliga åtgärder för att

 förebygga och straffa olaglig handel med narkotika och psykotropa

ämnen (artikel 71.1) och olaglig export av sådana ämnen (artikel 71.2),

 förstärka sina kontroller av person- och varutrafiken samt

transportmedel vid yttre gräns för att bekämpa olaglig import av

narkotika och psykotropa ämnen (artikel 71.3)

 särskilt bevaka platser som är kända för narkotikahandel (artikel

71.4) samt

 göra allt som står i deras makt för att förebygga och bekämpa de

negativa effekterna av den illegala efterfrågan på narkotiska och

psykotropa ämnen. Dessa åtgärder faller under de enskilda Schengen-

staternas ansvar (artikel 71.5).

Kommentar

De FN-konventioner som avses i artikel 71.1 är 1961 års allmänna

narkotikakonvention och 1972 års tilläggsprotokoll till denna, 1971 års

konvention om psykotropa ämnen samt 1988 års narkotikabrotts-

konvention.

De åtgärder som avses i artikel 71.3 skall utarbetas av den arbetsgrupp

som avses i artikel 70.

Som tidigare har sagts påverkas inte tullens befogenheter. Sålunda

kommer tullen även fortsättningsvis att kunna kontrollera t.ex. illegal

införsel av narkotika även vid Schengens inre gränser.

Förhållande till svenska regler

Den svenska kontrollen vad avser olaglig import av narkotika motsvarar

de krav som Schengenkonventionen ställer.

Artikel 72

Schengenstaterna har åtagit sig att garantera att deras gällande lagstift-

ning medger att tillgångar som härrör från olaglig handel med narkotika

och psykotropa ämnen tas i beslag och förverkas.

Förhållande till svenska regler

Artikeln föranleder inga lagstiftningsåtgärder.

Artikel 73

I artikel 74 har Schengenstaterna åtagit sig att tillåta att s.k. kontrollerade

leveranser får äga rum på deras territorier (artikel 73.1), efter beslut som

fattas i varje enskilt fall sedan de stater som berörs av leveransen lämnat

sitt tillstånd (artikel 73.2). Varje Schengenstat svarar för ledning och

övervakning av leveransen på det egna territoriet (artikel 73.3).

Kommentar

Innebörden av begreppet kontrollerad leverans varierar något. I praxis

har uttrycket huvudsakligen använts för leveranser som sker med kurir

som tillåts resa in i eller ut ur ett land medförande narkotika, varvid

berörda polis- och tullmyndigheter trots vetskap om kurirens olagliga

verksamhet tills vidare underlåter att ingripa för att identifiera mot-

tagaren av narkotikan och kartlägga vem eller vilka som ligger bakom

narkotikabrottsligheten. En kontrollerad leverans kan även avse exempel-

vis en postförsändelse, ett parti narkotika som göms i tunnor och sänds

med fraktfartyg för att tas om hand först när transporten har genomförts.

Kontrollerade leveranser förekommer redan i Sverige.

Förhållande till svenska regler

Artikeln medför inte några lagstiftningsåtgärder.

Artikel 74

Kontroller när det gäller laglig handel med narkotika och psykotropa

ämnen, skall i största möjliga utsträckning flyttas från inre gräns till det

inre av landet.

Förhållande till svenska regler

Artikel 74 medför inte några lagstiftningsåtgärder.

Artikel 75

Enskilda personer får vid resa till ett Schengenland medföra narkotiska

läkemedel, inom ramen för en medicinsk behandling, under förutsättning

att en behörig myndighet i hemlandet utfärdat ett särskilt intyg (artikel

75.1). Intyget skall utfärdas enligt beslut av Verkställande komittén

(artikel 75.2).

Kommentar

Mängden läkemedel som en resenär får medföra skall stå i relation till

resans längd och får omfatta maximalt 30 dagar.

Förhållande till svenska regler

I Sverige regleras den legala hanteringen av narkotika och narkotika-

prekursorer i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och den till

lagen anslutande förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika

samt i föreskrifter som Läkemedelsverket meddelat med stöd av dessa

författningar. All form av bruk och hantering av narkotika som inte är

legalt förskriven av läkare är förbjuden.

Nuvarande svenska bestämmelser, som finns bl.a. i Läkemedelsverkets

föreskrifter, tillåter en resande att föra in narkotiska läkemedel som

motsvarar högst fem dagars förbrukning. Andra typer av läkemedel, dvs.

vissa psykofarmaka kan införas men med en mängd som motsvarar

behovet under högst tre veckor. Dessa bestämmelser är således strängare

än reglerna inom Schengensamarbetet. Läkemedelsverkets föreskrifter

bör således ändras avseende antal dagar samt kravet på centralt utfärdade

intyg. Det bör framhållas att det här är fråga om läkemedel, som

förskrivits av läkare, till svårt sjuka människor.

För att Läkemedelsverket skall ges befogenhet att utfärda intyg

motsvarande sådant som regleras i artikel 75, torde en ändring behöva

göras i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika.

Artikel 76

Schengenstaterna har, i artikel 76.1 2, åtagit sig att om det visar sig

nödvändigt besluta om lämpliga kontrollåtgärder för narkotika och

psykotropa ämnen, eller ämnen som ofta används för framställning av

sådana, för att undvika att andra staters strängare kontroller minskar i

effektivitet. Det förutsätter att sådana kontroller står i överensstämmelse

med egna medicinska, etiska och praktiska regler. Enligt artikel 76.3

skall Schengenstaterna hålla varandra underrättade om sådana åtgärder.

7.4.7 Skjutvapen och ammunition (artiklarna 77 91)

Artikel 77

Schengenstaterna har åtagit sig att anpassa sina regler om förvärv, inne-

hav, handel och överlåtelse av skjutvapen till Schengenkonventionens

bestämmelser (artikel 77.1), såvitt avser fysiska och juridiska personer,

men inte myndigheter eller statliga företag (artikel 77.2).

Artikel 78

Skjutvapen klassificeras som förbjudna, tillståndspliktiga eller anmäl-

ningspliktiga (artikel 78.1). Slutstycken, magasin och pipor skall följa

samma regler som de skjutvapen de tillhör eller utgör en del av (artikel

78.2).

Artikel 79

En uppräkning av vad som skall räknas som förbjudna vapen och

förbjuden ammunition finns i artikel 79.1. Behöriga myndigheter kan

meddela tillstånd att inneha sådana i särskilda fall (artikel 79.2).

Artikel 80 81

Det finns uppräkningar av vad som skall räknas som tillståndspliktiga

vapen och tillståndspliktig ammunition i artikel 80.1, respektive vapen

och ammunition som är anmälningspliktiga i artikel 81.

Artikel 82

I artikel 82 undantas vissa vapen från reglerna i artikel 79 81.

Artikel 83

Artikel 83 reglerar förutsättningar för tillstånd till förvärv och innehåll av

skjutvapen som avses i artikel 80.

Artikel 84

Bestämmelser om anmälningar om vapen som avses i artikel 81 finns i

artikel 84.

Artiklarna 85 87

Schengenstaterna har åtagit sig att

 se till att den som tillverkar eller handlar med tillståndspliktiga

respektive anmälningspliktiga vapen ansöker om tillstånd respektive har

anmälningsskyldighet (artikel 85.1)

 anta bestämmelser om att alla skjutvapen skall vara försedda med

fast tillverkningsnummer och varumärke (artikel 85.2)

 föreskriva skyldighet för tillverkare och handlare att låta registrera

tillstånds- och anmälningspliktiga skjutvapen (artikel 85.3)

 anta bestämmelser om att tillståndsbevis beträffande tillstånds-

pliktiga vapen skall uppta vapnens identifieringsnummer och beteckning

(artikel 85.4)

 anta bestämmelser om förbud för den som innehar tillstånds- eller

anmälningspliktigt skjutvapen, att överlämna sådana vapen som saknar

tillstånd (artikel 86.1); staterna har emellertid rätt att göra undantag för

tillfälligt överlämnande (artikel 86.2)

 införa bestämmelser om återkallande av tillstånd (artikel 87.1).

Artikel 88

Den som beviljats tillstånd att förvärva skjutvapen behöver inte särskilt

tillstånd att förvärva ammunition till vapnet (artikel 88.1), men om

vederbörande saknar tillstånd för vapnet skall samma regler gälla för

förvärvande av ammunition som gäller för vapnet (artikel 88.2).

Artikel 89

Verkställande kommittén kan, med hänsyn till teknisk och ekonomisk

utveckling samt statens säkerhet, göra ändringar eller tillägg vad avser

skjutvapen som är otillåtna respektive förutsätter tillstånd eller anmälan.

Artikel 90

Schengenstaterna är oförhindrade att anta strängare bestämmelser om

skjutvapen och ammunition.

Artikel 91

Schengenstaterna har överenskommit om ett informationsutbyte om

förvärv av skjutvapen när det gäller personer, enskilda eller vapen-

handlare, som har sitt hemvist eller sin verksamhet inom Schengen-

området, vilket närmare regleras i artikeln.

Förhållande till svenska regler (artiklarna 77 91)

Som framgått ovan, i avsnitt 4.5.8, är det inte möjligt att dra några helt

säkra slutsatser om förhållandet mellan Schengenkonventionens bestäm-

melser i artiklarna 77 91 och rådets direktiv den 18 juni 1991 om

kontroll av förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG).

Regeringens bedömning är dock att några särskilda lagstiftnings-

åtgärder inte torde vara påkallade i anledning av konventionens kapitel

om vapen och ammunition. Här kan hänvisas till de svenska

bestämmelser för att genomföra EG-direktivet som trädde i kraft den 1

april 1996 (SFS 1996:67 och 70). Om det skulle visa sig nödvändigt att

genomföra någon eller några ändringar av bestämmelserna i kon-

ventionen, torde detta kunna ske genom förordning med stöd av

befintliga bemyndiganden i vapenlagen.

7.5 Avd IV Schengens informationssystem

Regeringens bedömning:

 Inrättandet av det nationella SIS-registret bör lagregleras (artikel 92).

 Regeln om att uppgifter som registrerats i SIS inte får användas för

andra ändamål än de som de rapporterats för bör föranleda lagstiftning

beträffande personuppgifter som lämnas enligt artikel 96 97, dvs.

uppgifter för införande på spärrlista samt uppgifter om försvunna

personer samt personer som bör omhändertas tillfälligt (artikel 102).

 Det strikta skadeståndsansvaret i förhållande till enskilda vad gäller

felaktiga uppgifter i SIS bör föranleda särreglering (artikel 116).

 I övrigt torde artiklarna 92 119 inte föranleda lagstiftning.

Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens. Promemorians bedömning av lagstiftningsbehov när det gäller

skadeståndsfrågan i artikel 116 är emellertid en annan, eftersom den

utgår från nu gällande strikta skadeståndsskyldighet.

Remissinstanserna har, i den mån de yttrat sig i dessa frågor, i

huvudsak instämt i promemorians bedömning. Datainspektionen har

dock anfört att frågan om enskildas rätt att ta del av uppgifter i SIS i

första hand bör prövas av den myndighet som ansvarar för den nationella

enheten, särskilt som det kan vara fråga om mycket känsliga uppgifter

från polisiär synpunkt. Lunds Universitet har ifrågasatt om inte nya regler

bör införas för att underlätta för exempelvis andra Schengenstaters

medborgare att få rättelse i svenska register.

Skälen för regeringens bedömning redovisas i anslutning till

artiklarna under rubrik Förhållande till svenska regler.

7.5.1 Inrättande, utnyttjande och användning av Schengens

informationssystem (artiklarna 92 101)

Datasystemet Schengens informationssystem, SIS, är som nämnts ett

spanings- och efterlysningshjälpmedel. Det utgör ett medel för att

genomföra många av de kompensatoriska åtgärder som Schengen-

konventionen förutsätter och ett medel för att i praktiken underlätta

rättshjälpssamarbetet, exempelvis vad gäller utlämning. Via SIS kan en

Schengenstat göra en framställning (rapport) till de andra staterna, om

verkställighet av vissa förfaranden, som Schengenstaterna i princip har

åtagit sig att verkställa under förutsättning att det kan ske i enlighet med

respektive stats nationella lagstiftning.

Artikel 92

Artikel 92 innehåller bestämmelser om inrättandet av Schengens

informationssystem, SIS, som skall bestå av en nationell enhet för varje

Schengenstat, N.SIS, och en teknisk stödfunktion, C.SIS. Varje

Schengenstat skall för egen räkning och på eget ansvar upprätta och

underhålla en nationell enhet, dvs. ett dataregister som skall innehålla

uppgifter som är identiska med uppgifterna i motsvarande register hos de

övriga staterna. Likheten i de skilda nationella enheternas innehåll skall

åstadkommas med hjälp av den tekniska stödfunktionen, C.SIS. Genom

systemet skall varje stat kunna lämna och ta emot rapporter om personer

och föremål. Varje Schengenstat skall kunna söka i sin egen nationella

enhet, men inte i de andra staternas nationella enheter.

Förhållande till svenska regler

En medverkan i Schengensamarbetet såvitt gäller SIS kräver att en sådan

nationell enhet som anges i konventionen byggs upp. Eftersom de

uppgifter som kan föras in i registret regleras i de följande artiklarna,

behandlas frågor om förhållande till svenska regler gemensamt för

samtliga dessa artiklar nedan under en särskild rubrik.

Artikel 93

Syftet med SIS är att på Schengenstaternas territorium, med hjälp av

information som överförts via systemet, bevara ordning och allmän

säkerhet, inbegripet statens säkerhet, samt att tillämpa konventionens

bestämmelser om fri rörlighet för personer.

Förhållande till svenska regler behandlas samfällt för artiklarna 93

100, nedan.

Artikel 94

Av artikel 94.1 framgår att SIS endast skall innehålla uppgifter som

lämnas av Schengenstaterna och som är nödvändiga för vissa ändamål

som anges i artikel 95 100. Där föreskrivs vidare att det är den

rapporterande Schengenstaten, dvs. den Schengenstat som registrerat en

framställning (rapport) i SIS med begäran om ett visst förfarande, som

skall pröva om ärendet är av sådan vikt att en registrering är berättigad.

Enligt artikel 94.2 får i SIS antecknas uppgifter om rapporterade

personer, föremål (enligt artikel 100) och fordon (enligt artikel 99).

Beträffande personer får endast vissa särskilt angivna uppgifter an-

tecknas. Dessa är, enligt artikel 94.3, efternamn och förnamn, eventuellt

separat registrering av alias, särskilda yttre och oföränderliga fysiska

kännemärken, andra förnamnets initialbokstav, födelsedatum och

födelseort, kön, nationalitet, uppgift om huruvida personen är beväpnad,

uppgift om huruvida personen kan tillgripa våld, syftet med

registreringen samt begärt förfarande. Anmärkningar av annat slag är inte

tillåtna, vilket särskilt gäller de uppgifter som nämns i första meningen i

artikel 6 i Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om skydd för

enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter.

I den mån en mottagande Schengenstat bedömer att en rapport enligt

artiklarna 95, 97 eller 99 inte är förenlig med dess nationella lagstiftning,

internationella förpliktelser eller andra viktiga nationella intressen, kan

den staten enligt artikel 94.4 låta rapporten i den nationella delen av SIS

åtföljas av ett påpekande om att det begärda förfarandet inte kommer att

verkställas på dess territorium. Överläggningar om detta bör ske med

övriga Schengenstater. Om den rapporterande Schengenstaten inte åter-

kallar sin rapport skall den tillämpas fullt ut för övriga Schengenstater.

Kommentar

Uppräkningen av typer av personuppgifter som får registreras i SIS utgör

ett integritetsskydd och är uttömmande. Det innebär att andra person-

uppgifter, exempelvis de sista fyra siffrorna i våra svenska person-

nummer, inte får förekomma i SIS. Vidare får sådana känsliga uppgifter

som räknas upp i artikel 6 i Europarådets dataskyddskonvention dvs.

personuppgifter som avslöjar rasursprung eller politiska åsikter eller som

rör hälsa eller sexualliv aldrig registreras i SIS.

Registreringarna i SIS utförs av den rapporterande Schengenstatens

SIRENE-kontor, på begäran av den statens behöriga myndigheter, se

vidare nedan.

Schengenstaterna har, utöver möjligheten enligt artikel 94.4 att låta en

rapport följas av ett påpekande om att ett begärt förfarande inte kommer

att ske på dess territorium, enligt artikel 95.3 och 99.6 möjlighet såsom

mottagande stat att i den nationella delen av SIS låta en rapport följas av

ett tillfälligt förbud mot verkställighet.

När en Schengenstat gör en markering om verkställighetsförbud,

kommer rapporten ändå att föras in i det nationella registret, N.SIS. Detta

hänger ihop med att de olika Schengenstaternas respektive N.SIS skall

innehålla identiska uppgifter. Däremot kommer slutanvändaren, dvs.

polismannen, tulltjänstemannen e.d., inte att kunna se uppgifterna i sin

dataterminal.

Förhållande till svenska regler behandlas samfällt för artiklarna 93

100, nedan.

Artikel 95

Enligt artikel 95 får en rapport om efterlysning för förvarstagande för

utlämning registreras i SIS. Det är den ansökande Schengenstatens

rättsliga myndigheter som får begära att sådana rapporter skall registreras

i SIS (artikel 95.1).

Enligt artikel 95.2 skall en Schengenstat, innan den gör en sådan

rapport, undersöka om förvarstagandet sker i överensstämmelse med den

anmodade statens nationella lagstiftning samt om tveksamhet föreligger

samråda med den eller de andra berörda staterna. Vidare skall en

Schengenstat, när den registrerar sin rapport i SIS, utan dröjsmål skicka

vissa uppgifter av betydelse till de andra berörda staterna. Dessa upp är

vilken myndighet som begär förvarstagande, huruvida det finns häkt-

ningsbeslut eller någon annan handling med samma innebörd eller en

lagakraftvunnen dom, brottets art och tillämpliga straffbestämmelser,

beskrivning av omständigheterna kring brottets begående samt sannolik

brottspåföljd.

En stat som finner att det inte står i överensstämmelse med dess

nationella lagstiftning att verkställa rapporten, kan föra in en uppgift om

verkställighetsförbud i SIS (artikel 95.3). En stat som har fört in en sådan

uppgift om verkställighetsförbud, skall behandla rapporten som en

rapport i syfte att få ett meddelande om vistelseort (artikel 95.5). En

anmodad stat skall alltid verkställa det begärda förfarandet i enlighet med

gällande konventioner om utlämning och nationell rätt (artikel 95.6).

Kommentar

Det är den rapporterande Schengenstatens nationella SIRENE-kontor

som har de kontakter som anges i artikel 95.2 med övriga berörda staters

SIRENE-kontor. Om rapporten accepteras av alla Schengenstater skall

registrering av den i SIS förberedas. Om däremot inte alla Schengenstater

godtar rapporten, kan den framställande staten antingen avstå från att

registrera sin rapport eller vidhålla den och uppmana den eller de stater

som inte accepterar den att omedelbart begära att en markering om

inskränkt giltighet tillfogas, dvs. en uppgift som innebär ett förbud att

verkställa förvarstagandet under tiden fram till det att uppgiften raderas.

Att en Schengenstat i sin nationella del av SIS för in en uppgift om

verkställighetsförbud hindrar inte att de andra Schengenstaterna ändå

skall verkställa det begärda förfarandet.

För att de uppgifter som anges i artikel 95.2 skall kunna skickas utan

dröjsmål, dvs. i princip samtidigt som rapporten görs i SIS, skall en akt

med uppgifterna förberedas dessförinnan. Dessa uppgifter registreras

aldrig i SIS, utan befordras på annat sätt till den stat där den rapporterade

personen anträffas.

Förhållande till svenska regler behandlas samfällt för artiklarna 93-

100, nedan.

Artikel 96

Enligt artikel 96 får registrering ske av en utlänning på spärrlista. Beslut

om införande på spärrlistan skall ha fattats av administrativa myndigheter

eller behörig domstol i enlighet med processuella regler i nationell

lagstiftning. Sådana beslut kan grundas på att en utlänning utgör ett hot

mot allmän ordning och säkerhet, exempelvis om utlänningen dömts för

gärning som har ett minimistraff på ett års fängelse (artikel 96.2 a) eller

om det finns grundad anledning att anta att utlänningen begått grova brott

eller om det skäligen kan befaras att han kommer att begå sådana brott på

någon Schengenstats territorium (artikel 96. 2 b). Sådana beslut kan

också grundas på att utlänningen i fråga varit föremål för avvisning eller

utvisning (artikel 96.3).

Kommentar

Den åtgärd som begärs genom införande på spärrlistan är att personen i

fråga skall vägras inresa eller uppehållstillstånd i Schengenområdet enligt

de villkor som föreskrivs i kakpitel 2 5 i Schengenkonventionen.

Förhållande till svenska regler behandlas samfällt för artiklarna 93-

100, nedan.

Artikel 97

Försvunna personer eller personer som bör omhändertas tillfälligt med

hänsyn till sin egen säkerhet eller i syfte att förebygga hot får, enligt

artikel 97, registreras på begäran av behörig myndighet hos den

rapporterande staten. De polisiära myndigheterna skall kunna underrätta

den rapporterande staten om uppehållsort eller omhänderta den

rapporterade personen för att hindra denne att resa, om det inte strider

mot nationell lag. Om en rapporterad försvunnen person är myndig, får

meddelande inte lämnas utan hans eller hennes samtycke.

Förhållande till svenska regler

Enligt 12 § polislagen (1984:387) får polisen omhänderta den som kan

antas vara under 18 år som anträffas under förhållanden som uppenbart

innebär överhängande allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling.

14 § samma lag ger polisen befogenhet att omhänderta en okänd som det

finns anledning att anta är efterspanad eller efterlyst och med stöd av lag

skall berövas friheten, exempelvis för att vederbörande avvikit från ett

sjukhus för psykiatrisk tvångsvård.

Däremot saknas enligt svensk rätt i dag möjlighet att frihetsberöva

exempelvis den som är under 18 år och efterlyst som försvunnen.

Eftersom omhändertagande enligt artikel 97 får ske endast om det inte

strider mot nationell lag, kan den sistnämnda typen av omhändertagande

inte bli aktuellt i Sverige.

Artikel 98

Uppgifter om vittnen och åtalade som skall inställa sig vid domstol eller

personer som skall avtjäna straff får registreras på begäran av behöriga

rättsliga myndigheter (artikel 98.1). Uppgifter skall lämnas till den

rapporterande staten i enlighet med uppgiftslämnande stats nationella

lagstiftning och gällande konventioner om inbördes rättshjälp i brottmål

(artikel 98.2).

Förhållande till svenska regler behandlas samfällt för artiklarna 93-

100, nedan.

Artikel 99

Artikel 99 reglerar registrering av rapporter för hemlig övervakning eller

särskild kontroll. Vid registreringen skall hänsyn tas till nationell rätt hos

den stat som gör rapporten. En rapport om hemlig övervakning eller

särskild kontroll får göras bl.a. för att bekämpa brottslighet och

förebygga hot mot den allmänna säkerheten, om något av två angivna fall

är för handen. Det första fallet är att det finns sannolika skäl för

misstanke om att personen avser att begå, eller redan begår, ett stort antal

synnerligen grova brott (artikel 99. 2 a). Det andra fallet som får

föranleda sådan rapport är om den allmänna uppfattningen om personen,

särskilt på grundval av redan begångna brott, leder till misstanke om att

vederbörande även i framtiden kommer att begå synnerligen grova brott

(artikel 99. 2 b).

I artikel 99.3 finns särskilda regler om begäran om hemlig övervakning

eller särskild kontroll som gäller statens säkerhet, när det finns synnerliga

skäl till misstanke att de uppgifter som inhämtas och översänds till den

rapporterande staten är nödvändiga för att man skall kunna vidta

skyddsåtgärder för att avvärja den allvarliga fara som någon utgör eller

någon annan allvarlig fara för statens inre och yttre säkerhet. I dessa fall

är den rapporterande Schengenstaten skyldig att först rådgöra med de

andra Schengenstaterna.

Vid hemlig övervakning kan uppgifter inhämtas och översändas till

den rapporterande myndigheten om påträffande av den person eller det

fordon som rapporterats, om plats, tidpunkt eller skäl för undersök-

ningen, om resväg och målet för resan, om personer i den övervakades

sällskap eller passagerare i det övervakade fordonet, om använt fordon,

om transporterade föremål samt om omständigheter kring påträffandet av

personen eller fordonet (artikel 99.4).

Inom ramen för särskild kontroll får personer kroppsvisiteras samt

fordon och medförda föremål genomsökas i enlighet med nationell

lagstiftning för att bekämpa brottslighet och förebygga hot mot den

allmänna säkerheten eller statens säkerhet. Om en anmodad stats lagar

inte tillåter den särskilda kontrollen skall den i den statens fall ändras till

hemlig övervakning (artikel 99.5).

En anmodad stat kan i den nationella delen av SIS låta införa en

markering om inskränkt giltighet, dvs. en uppgift som avser förbud att

verkställa den hemliga övervakningen eller särskilda kontrollen under

tiden fram till det att markeringen raderas, vilket inte hindrar att de andra

Schengenstaterna verkställer det begärda förfarandet (artikel 99.6).

Kommentar

När en Schengenstat för in en markering om verkställighetsförbud kan

poliserna och andra tjänstemän som är slutanvändare inte se den

rapporten i sina terminaler. Se vidare ovan i kommentaren till artikel 94.

Förhållande till svenska regler behandlas samfällt för artiklarna 93-

100, nedan.

Artikel 100

Föremål som efterlysts för beslag eller för att användas som bevis-

material vid rättegång i brottmål får registreras i SIS (artikel 100.1). Om

ett rapporterat föremål påträffas skall, enligt artikel 100.2, den myndighet

som har observerat rapporten i SIS kontakta den rapporterande för att

komma överens om vilka åtgärder som skall vidtas. I det sammanhanget

kan personuppgifter översändas i enlighet med konventionen.

Enligt artikel 100.3 är det vissa kategorier av föremål som skall

registreras, nämligen vissa stulna, bortförda eller försvunna fordon, släp-

vagnar, husvagnar, skjutvapen, blankodokument, utfärdade legitimations-

handlingar samt slutligen registrerade sedlar.

Förhållande till svenska regler (artiklarna 93 100)

En medverkan i Schengensamarbetet såvitt gäller SIS kräver till att börja

med, som nämnts, att en sådan nationell enhet som anges i konventionen

byggs upp, N.SIS. Där kommer uppgifter om bl.a. personer att flyta in

automatiskt via den tekniska stödfunktionen. Uppgifter kommer också att

registreras i SIS av det svenska SIRENE-kontoret. Ett nytt person-

register, det nationella SIS, kommer alltså att inrättas.

När det först gäller vilka uppgifter som kommer att flyta in i SIS, kan

konstateras att Schengenkonventionen inte innehåller några bestämmel-

ser som ålägger staterna att registrera vissa uppgifter. Detta hänger

samman med att införande av en s.k. rapport i SIS innebär en begäran om

att övriga stater skall vidta en viss åtgärd med avseende på en efterspanad

person. Varje Schengenstat råder naturligtvis själv över vilka åtgärder

den i varje särskilt fall vill begära och därigenom vilka uppgifter den

lägger in i sin nationella enhet. Vilka uppgifter vi själva lägger in i den

svenska nationella enheten i SIS, styrs således av nationell svensk rätt.

Däremot kommer de personuppgifter m.m., som omfattas av rapporter

från andra Schengenländer att flyta in till den svenska nationella enheten

genom förmedling av C.SIS. Beslutanderätten över detta ligger hos den

rapporterande staten eftersom registerinnehållet i SIS skall vara enhetligt.

Dessa uppgifter kan vi således inte råda över. De flesta uppgifter av detta

slag kan redan i dag registreras i befintliga svenska register, men vissa

uppgifter som kan omfattas av rapporterna motsvaras inte av något

befintligt svenskt register. Även om Sverige lägger in en uppgift om

verkställighetsförbud, en s.k. flagga, kommer uppgifterna att finnas i det

svenska N.SIS. Däremot kommer de inte vara synliga för slutanvändarna.

(Se ovan i kommentaren till artikel 94.)

Gällande svenska regler

Enligt efterlysningskungörelsen (1969:293) får en polismyndighet efter-

lysa en person genom att föra in uppgifter om denne i det nationella

efterlysningsregistret. Beslut om efterlysning fattas av Rikspolis-

styrelsen, polismyndighet, åklagarmyndighet eller Kriminalvårds-

styrelsen. Annan myndighet kan göra framställning om efterlysning hos

en polismyndighet. Rikspolisstyrelsen beslutar om efterlysning skall ske

utomlands.

De flesta uppgifter som förekommer i SIS kan, som nämnts, redan i

dag registreras i befintliga svenska register. Uppgift om att någon har

blivit utlämnad för brott antecknas således i person- och belast-

ningsregistret (PBR) och i kriminalregistret, vilka förs av Rikspolis-

styrelsen. Uppgift om att någon är efterlyst för att utlämnas för brott

antecknas i personefterlysningsregistret (artikel 95). I detta register kan

vidare antecknas uppgifter om åtalade, vittnen och andra som efterlysts

för att infinna sig inför förhandling i domstol (artikel 98). Också detta

register förs av Rikspolisstyrelsen. Uppgift om att någon dömts för brott

antecknas i bl.a. person- och belastningsregistret (PBR) och i kriminal-

registret (artikel 96.2a). Uppgifter om gods antecknas bl.a. i det av

Rikspolisstyrelsen förda godsregistret samt i ett särskilt efterlysnings-

system för fordon (artikel 100). I ytterligare ett register, som förs av

Rikspolisstyrelsen och lokala polismyndigheter, antecknas signalements-

uppgifter beträffande försvunna personer (artikel 97).

Tullens möjligheter att i den brottsbekämpande verksamheten bearbeta

och samla uppgifter i dataregister har reglerats i en lag som nyligen har

antagits av riksdagen (prop. 1997/98:11, bet. 1997/98:SkU8, rskr.

1997/98:74.) Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om tullens möjligheter

att i underrättelse- och spaningsverksamhet registrera uppgifter om all-

varlig brottslig verksamhet i underrättelseregister och analysregister samt

uppgifter om begångna brott i spaningsregister.

Vissa uppgifter som kan komma att omfattas av rapporter som förs in

av andra stater motsvaras, som nämnts, inte av något i dag befintligt

svenskt dataregister. Detta gäller bl.a. vissa uppgifter som kan komma att

omfattas av rapporter enligt artiklarna 96.2 b samt 99.2 a, b, och 3, som

kan vara av underrättelsekaraktär.

Beträffande inrättande och förande av personregister finns allmänna

bestämmelser i datalagen (1973:289). Med personregister avses register,

förteckning eller andra anteckningar som förs med hjälp av automatisk

databehandling (ADB) och som innehåller personuppgift som kan

hänföras till den som avses med uppgiften. Reglerna är avsedda att

skydda mot otillbörliga intrång i enskildas personliga integritet.

Enligt datalagen får personregister inrättas endast av den som har fått

licens av Datainspektionen. För vissa register krävs dessutom Data-

inspektionens tillstånd. Sådant krav på tillstånd gäller för personregister

som skall innehålla uppgifter som allmänt sett kan antas medföra särskild

risk för intrång i den personliga integriteten. Tillstånd krävs i enlighet

härmed bl.a. för personregister som innehåller uppgifter om att någon

misstänks eller har dömts för brott eller har undergått påföljd och andra

liknande uppgifter. Om inrättandet av ett register har beslutats av riks-

dagen eller regeringen (s.k. statsmaktsregister) behövs dock inte Data-

inspektionens tillstånd.

I förhållande till dagens regler kommer således de uppgifter om

personer, som via den tekniska stödfunktionen kommer att inflyta i den

svenska nationella enheten, att utgöra ett personregister i den mening

som avses ovan. Registret kommer i flera fall att innehålla sådana upp-

gifter som, enligt vad som nämnts ovan, i dag kräver endera Data-

inspektionens tillstånd eller författningsstöd. Med beaktande av vad som

uttalats i samband med riksdagsbehandlingen av propositionen om

offentlighet, integritet och ADB bör utgångspunkten vara att registret

skall ha stöd i lag (prop. 1990/91:60, bet. 1990/91:KU11).

Pågående lagstiftningsarbete

Den 24 oktober 1995 antogs Europaparlamentets och rådets direktiv om

skydd för enskilda personer med avseende på behandling av person-

uppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. Det omfattar all

behandling av personuppgifter som helt eller delvis företas på automatisk

väg liksom annan behandling än automatiserad av personuppgifter som

ingår i eller kommer att ingå i ett register. Syftet med direktivet är att det

skall skapas en gemensam hög nivå på integritetsskyddet vilket i sin tur

skall leda till att personuppgifter skall kunna flöda fritt mellan

medlemsländerna. Medlemsstaterna får inom den ram som anges i

direktivet närmare precisera villkoren för när behandling av person-

uppgifter får förekomma. Sådana preciseringar får dock inte hindra det

fria flödet av personuppgifter inom unionen.

Datalagskommittén har på regeringens uppdrag analyserat på vilket

sätt direktivet skall införlivas i svensk rätt samt lagt fram förslag till en

ny lag på området. I betänkandet Integritet Offentlighet Informations-

teknik (SOU 1997:39) har Datalagskommittén bl.a. lämnat förslag till

persondatalag. Med utgångspunkt i det förslaget har regeringen föreslagit

en ny personuppgiftslag (prop. 1997/98:44). Den föreslagna lagen inne-

håller generella riktlinjer för all behandling av personuppgifter. Därmed

avses i stort sett allt man kan göra med sådana uppgifter, exempelvis

samla in, söka, bevara och sprida uppgifter. Den föreslagna lagen

omfattar behandling av personuppgifter som är helt eller delvis

automatiserad, dvs. i första hand datoriserad. Även manuell behandling

av sådana uppgifter (på papper) kan dock omfattas av lagen, nämligen

om uppgifterna skall ingå i en strukturerad samling av personuppgifter

vilka är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda

kriterier.

Det nämnda direktivet gäller endast på gemenskapsrättens område.

Utanför detta torde således falla bl.a. sådan behandling av person-

uppgifter som utförs av polisen m.fl. för att t.ex. upprätthålla allmän

ordning eller för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Den

föreslagna personuppgiftslagen kommer dock, på samma sätt som den

nuvarande datalagen, att få en generell räckvidd. Den kommer även att

gälla behandling av personuppgifter inom polisen, om inte avvikande

bestämmelser meddelas i polisdatalagen, som nyligen föreslagits av

Registerutredningen.

Även polisregisterförfattningarna har som nämnts varit föremål för en

översyn. Registerutredningens (Ju 1995:01) arbete har skett med ut-

gångspunkt i de riktlinjer för registerstrukturen som anges i regeringens

proposition 1994/95:144 Riktlinjer för registreringen av påföljder m.m.

Registerutredningen har i delbetänkandet Kriminalunderrättelseregister

DNA-register (SOU 1996:35) och slutbetänkandet Polisens register

(SOU 1997:65) bl.a. lämnat förslag till

 lag om det allmänna belastningsregistret; det registret föreslås inne-

hålla uppgifter om påföljd för brott och liknande uppgifter

 lag om misstankeregister; registret föreslås innehålla uppgifter om

den som fyllt 15 år och som är skäligen misstänkt för något brott i

brottsbalken eller för något annat brott för vilket svårare straff än böter är

föreskrivet

 lag om polisens behandling av personuppgifter m.m. (polisdatalag)

som innehåller dels allmänna bestämmelser om behandling av person-

uppgifter i polisens verksamhet, dels särskilda bestämmelser om

kriminalunderrättelseregister, DNA-register, fingeravtrycks- och signale-

mentsregister, register över kvarstående brottsmisstankar, register som

förs för övervakning av personer samt andra register.

Behov av ny lagstiftning

Den nya lagstiftning som föreslås ersätta datalagen, i förening med de

särskilda författningar för polisens del som Registerutredningen har före-

slagit, förväntas utgöra ett rättsligt stöd för sådan behandling av person-

uppgifter som ett deltagande i SIS och upprättandet av den nationella

enheten kommer att medföra när det gäller uppgifter som kommer att

flyta in i det svenska SIS-registret från andra stater.

Det torde dock krävas särskilda regler om att upprätta det nationella

SIS-registret, eftersom detta förutsätter en teknisk och rättslig konstruk-

tion som inte förekommer på annat håll. Regeringen bedömer att det

behövs en särskild lag för detta ändamål. I denna lag bör man också föra

in en bestämmelse som reglerar det förhållandet att uppgifter som

kommer från andra länder automatiskt kommer att ingå även i det

svenska SIS-registret. Frågan om vilka myndigheter som skall ha tillgång

till uppgifter i SIS bör också regleras.

Regler om vilka uppgifter som eventuellt skall lämnas från svenska

polisregister till SIS däremot bör finnas i de författningar som styr dessa

register. De begränsningar av hänsyn till den enskildes integritet som

hittills har gällt vid införing i och användning av svenska register för

främst personefterlysning kan alltså behållas också vid införande av s.k.

rapporter i SIS för sådana ändamål. Användningen av SIS kräver inga

ändringar i dessa avseenden. Med detta synsätt kommer användningen av

SIS inte att aktualisera en mer ingripande svensk registrering än vad som

finns i dag. Den enskildes berättigade anspråk på integritet kommer alltså

i oförminskad omfattning att skyddas också inom ramen för Schengen-

samarbetet.

7.5.2 Skydd för personuppgifter och säkerhet för uppgifter i

Schengens informationssystem (artiklarna 102 118)

Artikel 102

Artikel 102 innehåller regler som begränsar användningen av uppgifter i

SIS. Uppgifterna får till att börja med endast utnyttjas för de ändamål

som angivits för var och en av de rapporter som avses i artikel 95 100

(artikel 102.1). För att uppgifter i en viss rapport, dvs. en registrering i

SIS av en person på spärrlistan eller av en begäran om verkställighet av

ett visst förfarande, skall få användas för ett ändamål som avses i ett

annat slag av rapport krävs dels att det finns grundad anledning att

avvärja en omedelbart förestående allvarlig fara för den allmänna

ordningen och säkerheten eller en stor risk antingen för statens säkerhet

eller för grovt brott, dels att tillstånd ges i förväg av den rapporterande

staten (artikel 102.3). Uppgifterna får aldrig användas för administrativa

ändamål (artikel 102.4).

Kopiering av registrerade uppgifter får, enligt artikel 102.2, endast ske

i tekniskt syfte, i den mån det krävs för direkt inhämtande av uppgifter av

de myndigheter som handhar gränskontroller, utlänningskontroll och

ärenden som gäller viseringar och uppehållstillstånd. Rapporter från

andra Schengenstater får inte kopieras från den nationella delen av SIS

till andra nationella datafiler.

Förhållande till svenska regler

Bestämmelser som liknar den som finns i artikel 102, om att uppgifter

som en stat lämnar till en annan stat inte får användas för annat än vissa

ändamål, är vanliga i internationella överenskommelser. Enligt svensk

rätt är dock myndigheternas möjligheter att använda uppgifter i all-

mänhet inte begränsade på detta sätt. För sådana begränsningar krävs

nämligen särskild lagstiftning.

Ett exempel på sådan lagstiftning utgör lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Av 1 § i

den lagen framgår att om en svensk myndighet har fått upplysningar eller

bevismaterial från en främmande stat för att användas vid utredning av

brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott och om det på

grund av en överenskommelse med den främmande staten gäller villkor

som begränsar möjligheten att utnyttja materialet, skall den svenska

myndigheten följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag

eller annan författning. Riksdagen har nyligen antagit en lagändring som

innebär att bestämmelsen även skall omfatta uppgifter som skall

användas i underrättelseverksamhet om brott (prop. 1996/97:164, bet.

1997/98:JuU2, rskr 1997/98:22). Sekretesslagen innehåller en hänvisning

till denna lag (1 kap. 4 § sekretesslagen). Andra exempel är lagen

(1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden och lagen

(1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag.

De uppgifter som svenska myndigheter kommer att kunna motta från

andra stater genom SIS bedöms i stor utsträckning komma att omfattas

av lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brott-

målsområdet. Emellertid finns exempel på att uppgifter enligt Schengen-

konventionen kan överlämnas i helt andra syften än som anges i denna

lag. Hit hör uppgifter om personer som skall införas på spärrlista (artikel

96) samt uppgifter om försvunna personer och personer som med hänsyn

till sin egen säkerhet bör tillfälligt omhändertas (artikel 97). Eftersom

sådana uppgifter endast får användas för de syften som avses med

framställningen från den främmande staten krävs kompletterande lag-

regler som förhindrar att uppgifterna används av svenska myndigheter

för andra syften, exempelvis för att utreda misstanke om brott.

Artikel 103

För att kontrollera utlämnandet av uppgifter skall varje Schengenstat se

till att i genomsnitt var tionde överföring av personuppgifter registreras i

SIS nationella del av den myndighet som svarar för registret. Registre-

ringen får endast användas för denna kontroll och skall raderas efter sex

månader.

Artikel 104

Artikel 104 reglerar frågor om tillämplig lag när en framställning

registreras i SIS och skall verkställas av en mottagande stat. Om inte

annat föreskrivs i Schengenkonventionen skall

 den rapporterande statens nationella lag tillämpas på rapporten

(artikel 104.1),

 den enskilda Schengenstatens nationella lag gälla i fråga om de

uppgifter som registreras i den nationella delen av SIS (artikel 104.2)

samt

 nationell lag hos den verkställande Schengenstaten tillämpas

beträffande verkställighet av ett förfarande som begärs i en rapport. Om

Schengenkonventionen föreskriver annat än att den verkställande statens

nationella lag skall tillämpas på förfarandet, skall likväl befogenheterna

vid förfarandet regleras av nationell lag hos den anmodade staten (artikel

104.3).

Artiklarna 105 106

Enligt artikel 105 ansvarar den rapporterande Schengenstaten för

uppgifternas riktighet, aktualitet och laglighet vid registreringen i SIS.

I artikel 106 finns bestämmelser om ändringar m.m. av uppgifter i SIS.

Det är bara den Schengenstat som fört in en uppgift i SIS (rapporterande

stat) som är berättigad att göra ändringar, komplettera, korrigera eller

radera de uppgifter som den låtit införa (artikel 106.1). En annan

Schengenstat som känner till omständigheter som föranleder misstanke

om att någon uppgift är felaktig från rättslig eller saklig synpunkt, skall

omedelbart underrätta den rapporterande Schengenstaten. Denna är då

skyldig att kontrollera den meddelade uppgiften och om det är nöd-

vändigt omedelbart rätta eller radera den (artikel 106.2). Om staterna inte

kan komma överens, skall den part som inte är upphov till rapporten

remittera ärendet till den gemensamma tillsynsmyndigheten (artikel

106.3).

Förhållande till svenska regler

Bestämmelser om rättelse av felaktiga uppgifter finns i 8 § datalagen.

Den registeransvarige är i allmänhet skyldig att rätta, ändra eller utesluta

oriktiga och missvisande personuppgifter som ingår i ett personregister.

Den föreslagna personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44) innehåller

regler om skyldighet för den personuppgiftsansvarige att vidta alla

rimliga åtgärder för att utplåna eller rätta sådana personuppgifter som är

felaktiga eller ofullständiga i förhållande till de ändamål för vilka person-

uppgifterna behandlas. Vidare innehåller den regler om krav på den

personuppgiftsansvarige att se till att de personuppgifter som behandlas

är adekvata och relevanta i förhållande till ändamålen med behandlingen

och, om det är nödvändigt, aktuella. Detta bedöms som tillräckligt för att

motsvara de krav som ställs på uppgifters riktighet och skyldighet att

korrigera uppgifter enligt artikel 105 106. Ingen av artiklarna bedöms

därför kräva lagändringar.

Artikel 107

Artikel 107 innehåller bestämmelser om informationsutbyte m.m. mellan

Schengenstater när en stat står i begrepp att rapportera en person som

redan är föremål för en rapport i SIS. Den Schengenstat som avser att

införa den nya rapporten skall träffa överenskommelse med den

Schengenstat som fört in den första rapporten, om hur rapporterna skall

kombineras.

Kommentar

Det informationsutbyte som föreskrivs i artikel 107 hänger samman med

att två framställningar kan vara oförenliga. Ett exempel är att en begäran

om förvarstagande för utlämning är oförenlig med en begäran om hemlig

övervakning. Det finns också en prioriteringsordning för de olika

framställningar som kan bli aktuella. Kontakterna handhas av de berörda

Schengenstaternas SIRENE-kontor.

Artikel 108

Inrättande av SIRENE-kontoren regleras i artikel 108. Varje Schengen-

stat skall utse en myndighet som har huvudansvaret för den nationella

delen av SIS (artikel 108.1). Det är genom den myndigheten som varje

Schengenstat skall göra sina rapporter (artikel 108.2). Det är också den

myndigheten som skall ansvara för att den nationella delen av SIS

fungerar på ett tillfredsställande sätt och vidta åtgärder som garanterar att

bestämmelserna i Schengenkonventionen följs (artikel 108.3). Schengen-

staterna skall meddela sig med varandra om vilken myndighet som skall

vara SIRENE-kontor genom depositarien (artikel 108.4).

Artikel 109

Artikel 109 reglerar den enskildes rätt att få tillgång till uppgifter i SIS.

En enskild persons rättighet att få tillgång till de uppgifter som finns

registrerade om honom eller henne i SIS skall höra under lagen hos den

Schengenstat som den enskilde vänder sig till. Om det föreskrivs i den

nationella lagen, skall den nationella tillsynsmyndighet som avses i

artikel 114.1 avgöra om uppgifterna får lämnas ut och på vilka villkor.

En Schengenstat som inte har registrerat den aktuella rapporten i SIS får

endast lämna ut information om sådana uppgifter efter det att den

rapporterande Schengenstaten har fått tillfälle att ta ställning till frågan

om utlämnande.

En begäran om utlämnande av uppgifter till den berörde skall avslås

om det kan skada verkställigheten av en åtgärd som rapporten avser, eller

om någon annan persons rätt och frihet måste skyddas. Uppgifter får

aldrig lämnas ut under pågående begärd hemlig övervakning.

Förhållande till svenska regler

Enligt svensk rätt har en person i allmänhet rätt att få ta del av uppgifter

som registrerats om honom eller henne. Enligt 10 § datalagen skall den

registeransvarige på begäran av en enskild minst en gång om året lämna

underrättelse om innehållet i personuppgifter som innefattar upplysningar

om honom. Från denna regel görs några undantag. Ett undantag är att den

registrerade inte har rätt att ta del av uppgifter som enligt en författning

eller enligt myndighets beslut som har meddelats med stöd av en

författning inte får lämnas ut till honom. Regeringens förslag till person-

uppgiftslag innehåller motsvarande bestämmelser (prop. 1997/98:44).

Regler om sekretess i sekretesslagen tar över reglerna om under-

rättelseskyldighet enligt datalagen. Emellertid gäller enligt sekretesslagen

med några få undantag att en person har rätt att ta del av uppgifter om sig

själv.

14 kap. 4 § sekretesslagen stadgar att sekretess till skydd för en enskild

inte gäller i förhållande till den enskilde själv och att den i övrigt kan helt

eller delvis efterges av honom. Undantag från denna regel kan dock följa

av andra bestämmelser i sekretesslagen. En sådan bestämmelse finns i 7

kap. 17 § som handlar om sekretess för uppgifter i kriminal- och polis-

register. Sekretessen enligt denna paragraf är absolut och gäller även i

förhållande till den enskilde själv.

I Registerutredningens slutbetänkande (SOU 1997:65, se även avsnitt

6.5.1) föreslås dock att den absoluta sekretessen enligt 7 kap. 17 §

sekretesslagen upphävs, så att uppgifter ur polis- och kriminalregister

skall kunna lämnas ut efter skadeprövning. För belastnings- och

misstankeregister samt för uppgifter i polisregister om att en person är

dömd för brott, misstänks för eller har varit misstänkt för brott, kan antas

ägna eller ha ägnat sig åt brottslig verksamhet eller kan komma att begå

allvarliga brott, föreslås ett omvänt skaderekvisit gälla vid skade-

prövningen. Det innebär att uppgifter skall få lämnas ut bara om det står

klart att utlämnandet inte kan vålla men för den registrerade eller någon

honom närstående. Andra uppgifter i polisregister skall enligt förslaget

omfattas av ett rakt skaderekvisit, dvs. sekretess skall gälla om det kan

antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men

om uppgiften röjs.

Oftast är det den person om vilken information finns som förfogar över

sekretessen. Så är dock inte alltid fallet. Sekretessen kan gälla till förmån

också för tredje man, t.ex. någon som har gjort en anmälan mot den andre

eller som annars kan bli utsatt för hot från denne (se bl.a. 9 kap. 17 §

sekretesslagen). I så fall kan inte den som i första hand berörs av

uppgifterna utan vidare få kännedom om dem.

I 5 kap. 1 § sekretesslagen finns regler till skydd för det allmännas

brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet. Sekretess gäller för

en uppgift om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda

åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften

röjs. I 9 kap. 17 § finns en korresponderande bestämmelse till skydd för

enskildas personliga och ekonomiska förhållanden. Uppgifter som hänför

sig till polisens brottsförebyggande och brottsbekämpande verksamhet

kan också skyddas genom bestämmelsen i 2 kap. 1 § om utrikessekretess.

De båda sistnämnda bestämmelserna innehåller ett rakt skaderekvisit.

Registerutredningen har i sitt slutbetänkande (SOU 1997:65) föreslagit

att sekretessen enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen skall förstärkas när det

gäller Säkerhetspolisens verksamhet för att förebygga eller avslöja brott

mot rikets säkerhet eller förebygga terrorism, på så sätt att sekretess skall

gälla om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att syftet med

beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verk-

samheten skadas om uppgiften röjs. Det föreslås alltså ett omvänt

skaderekvisit.

Enligt Schengenkonventionen är det huvudsakligen innehållet i

nationell lagstiftning som skall styra rätten till information. Emellertid

görs vissa undantag från denna regel. Frågan är om undantagen kräver

ändringar i sekretesslagen.

Att den Schengenstat som har registrerat en rapport i SIS skall ges

tillfälle till ställningstagande innan uppgifter lämnas ut, bör inte tolkas så

att svenska myndigheter skulle vara helt bundna av vad myndigheterna i

den främmande staten har för uppfattning i frågan. (Mot en sådan

tolkning talar den omständigheten att det i flera artiklar, t.ex. artikel 102,

föreskrivs att den främmande staten skall ge tillstånd till en åtgärd, innan

den får vidtas.) Emellertid kommer den främmande statens uppfattning

att spela roll vid den skadeprövning som skall göras enligt bestämmelsen

om utrikessekretess. Någon ändring i sekretesslagen torde därför inte

behövas.

Föreskriften att uppgifter inte får lämnas ut under pågående begärd

 hemlig övervakning innebär absolut sekretess i förhållande till den

registrerade. Varken 2 kap. 1 §, 5 kap. 1 § eller 9 kap. 17 § sekretess-

lagen föreskriver absolut sekretess. Varje skadeprövning torde emellertid

i praktiken leda till att det är uteslutet att uppgifter lämnas ut till den

registrerade under pågående hemlig övervakning . Några lagändringar

bedöms därför inte behövas.

Beträffande övriga angivna undantag bedöms svensk lag uppfylla

konventionens krav. (Jfr bl.a. 2 kap. 1 §, 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 §

sekretesslagen.)

Enligt artikel 109 skall vidare den nationella tillsynsmyndigheten av-

göra om uppgifter får lämna ut till enskilda och på villka villkor, om det

föreskrivs i den nationella lagen.

Enligt den svenska offentlighetsprincipen är det i regel den myndighet

som förvarar en handling som prövar en begäran om att handlingen eller

uppgifter ur den skall lämnas ut (jämför 2 kap. 14 § tryckfrihets-

förordningen). Det finns därför inte anledning att införa en special-

reglering av innebörd att tillsynsmyndigheten skall pröva frågor om

utlämnande av uppgifter. Någon lagstiftning är således inte påkallad.

Artikel 110

Av artikel 110 framgår att vem som helst kan begära rättelse av felaktiga

sakuppgifter som berör honom själv, eller radering av uppgifter om

honom som är felaktiga från rättslig synpunkt.

Förhållande till svenska regler

Se ovan under artikel 105 106.

Artikel 111

Artikel 111 reglerar enskildas rätt att föra talan om rättelse, radering,

upplysningar eller ersättning på grund av uppgifter i en rapport som berör

honom. I varje Schengenstat skall enskilda kunna vända sig till domstol

eller behöriga myndigheter med sådan talan (artikel 111.1). Schengen-

staterna är skyldiga att verkställa slutliga beslut som fattats av en domstol

eller myndighet i en sådan fråga (artikel 111.2).

Kommentar

Enligt artikel 106 är det bara den stat (i praktiken det SIRENE-kontor)

som har registrerat en rapport i SIS som kan rätta eller radera felaktiga

uppgifter. Eftersom enskilda enligt artikel 111.1 skall kunna få till stånd

en prövning angående rättelse o.d. på varje Schengenstats territorium, har

Schengenstaterna i artikel 111.2 åtagit sig att verkställa varandras domar

eller beslut i dessa avseenden.

Förhållande till svenska regler

Den föreslagna personuppgiftslagen föreskriver skyldighet för den

personuppgiftsansvarige att se till att personuppgifter är riktiga, om nöd-

vändigt aktuella m.m. samt att rätta, blockera eller utplåna person-

uppgifter bl.a. om de är felaktiga.

Den enskilde kan enligt allmänna principer i svensk rätt klaga på en

statlig myndighets beslut att vägra rätta eller radera en felaktig uppgift.

Överklagande skall ske till närmast högre myndighet och i sista hand till

regeringen. (Jfr 35 § verksförordningen [1995:1322].)

Svenska myndigheter står under tillsyn av Riksdagens ombudsmän

(JO) och Justitiekanslern (JK). Den enskilde har alltid möjlighet att

vända sig till JO eller JK med klagomål mot en myndighet som vägrar att

rätta eller radera en uppgift som den enskilde anser vara felaktig.

Den enskilde har rätt att yrka skadestånd av staten genom att väcka

talan vid allmän domstol eller genom att vända sig till JK. Möjligheten

att begära skadestånd hos JK framgår av 3 § förordningen (1995:1301)

om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten.

Tryckfrihetsförordningen (TF) och sekretesslagen innehåller bestäm-

melser om rätt att överklaga en myndighets beslut att avslå en begäran att

få ta del av en allmän handling eller uppgifter i en sådan handling (2 kap.

15 § TF och 15 kap. 7 § sekretesslagen).

Enligt regeringens bedömning motsvarar de befintliga möjligheterna i

Sverige att få till stånd en prövning angående rättelse o.d. väl de krav

som kan ställas på ett effektivt rättsskydd. Reglerna gäller såväl svenska

som utländska medborgare. Regeringen anser därför inte att det finns

behov av nya regler på området.

Inte heller artikel 111.2 bedöms föranleda lagreglering.

Artiklarna 112 113

Artikel 112 och 113 innehåller bestämmelser om gallring av uppgifter

som registrerats i SIS. Uppgifter för personefterlysning skall inte bevaras

längre än vad som är nödvändigt för det syfte i vilket de har lämnats.

Senast tre år efter registreringen bör den part som har registrerat en

rapport undersöka om uppgifterna måste bevaras. För uppgifter om

hemlig övervakning enligt artikel 99 gäller i stället en tid av ett år. Detta

framgår av artikel 112.1. Men en Schengenstat kan i enlighet med sin

nationella lagstiftning ha kortare tidsfrister för undersökning (artikel

112.2). Den rapporterande Schengenstaten kan, inom tidsfristen för

undersökningen, besluta att rapporten skall kvarstå om det är nödvändigt

för rapportens syfte (artikel 112.4).

För andra registrerade uppgifter än sådana som avser person-

efterlysning finns regler om att gallring måste ske efter viss angiven tid

tre, fem eller tio år (artikel 113.1). Uppgifter som har raderats skall

bevaras under ytterligare ett år vid den tekniska stödfunktionen, C.SIS,

för att man i efterhand skall kunna kontrollera uppgifternas riktighet

m.m. (artikel 113.2).

Förhållande till svenska regler

I 12 § datalagen finns regler om gallring av personuppgift som kan

hänföras till den som avses med uppgiften. Huvudregeln är att person-

uppgifter skall gallras när de inte längre behövs med hänsyn till

ändamålet med registret. Det nyss nämnda förslaget till innehåller inga

bestämmelser om gallring. Sådana bestämmelser förutsätter dock inte

lagform, utan kan meddelas i förordning. Registerutredningens förslag

till lag om det allmänna belastningsregistret, förslag till lag om

misstankeregister samt förslag till polisdatalag (SOU 1997:65) innehåller

gallringsbestämmelser när det gäller vissa register.

Artikel 112 och 113 kräver inte reglering i lag.

Artikel 114

Artikel 114.1 föreskriver att varje part skall utse en tillsynsmyndighet

som skall utöva självständig tillsyn över det nationella registret i SIS.

Denna myndighet skall ha tillgång till information i den nationella

enheten. Enligt artikel 114.2 skall en enskild ha rätt att vända sig till

myndigheten och begära granskning av de uppgifter som finns registre-

rade om honom eller henne samt hur uppgifterna används. Denna

rättighet skall regleras nationellt.

Förhållande till svenska regler

Datainspektionen är tillsynsmyndighet för polisregister i allmänhet. Det

finns ingen generell skyldighet för Datanspektionen att kontrollera

uppgifter om en enskild person på begäran av denne. Däremot har

Datanspektionen en allmän rätt att utöva tillsyn så att inte registrering

eller användning medför otillbörligt integritetsintrång samt föranstalta

om åtgärder, vilket även kan ske på grundval av en anmälan från en

enskild person.

Regleringen av den enskildes rätt att begära granskning hos den

nationella tillsynsmyndigheten enligt artikel 114.2 torde inte kräva

lagreglering.

Artikel 115

Artikel 115 innehåller bestämmelser om den gemensamma tillsyns-

myndigheten. Denna har bl.a. till uppgift att utöva tillsyn över den

tekniska stödfunktionen i Strasbourg (artikel 115.1) och att analysera

svårigheter i samband med tillämpning och tolkning som kan uppkomma

vid användningen av SIS (artikel 115.3). Den gemensamma tillsyns-

myndigheten är sammansatt av två representanter från varje nationell

tillsynsmyndighet (artikel 115.1).

Artikel 116

Artikel 116 reglerar Schengenstaternas skadeståndsansvar gentemot

enskilda. Varje Schengenstat är i enlighet med sin nationella lagstiftning

ansvarig för skada som tillfogas enskilda personer genom utnyttjande av

det nationella registret i SIS; en stat är skadeståndsskyldig, även om

skadan orsakats av felaktiga uppgifter i en framställning från en annan

part (artikel 116.1). I sådant fall har den Schengenstat som utbetalat

skadestånd dock i allmänhet regressrätt gentemot den andra staten

(artikel 116.2).

Förhållande till svenska regler

Som nämnts i anslutning till artikel 43 finns regler i 3 kap. 2 §

skadeståndslagen (1972:207) om statens skyldighet att ersätta skada som

har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan

verksamhet som staten svarar för.

Enligt 23 § datalagen gäller att den registeransvarige skall ersätta en

skada som har tillfogats en registrerad genom att ett personregister

innehåller oriktiga eller missvisande uppgifter om honom eller henne.

Ersättningsskyldigheten gäller oberoende av vållande. Det föreligger

således ett s.k. strikt ansvar. Detta innebär att den registeransvarige är

ersättningsskyldig även om de felaktiga uppgifterna ursprungligen

kommer från annat håll.

I förslaget till personuppgiftslag (prop. 1997/98:44) föreslås en undan-

tagsregel av innebörd att ersättningsskyldigheten i den utsträckning det är

skäligt kan sättas ned eller helt falla bort om den personuppgiftsansvarige

visar att felet inte berodde på honom eller henne. Registerutredningens

förslag till polisdatalag (SOU 1997:65) hänvisar till dessa regler om

skadestånd.

Det är inte uteslutet att bestämmelsen i 3 kap. 2 § skadeståndslagen

kan tillämpas i vissa fall där en skada har orsakats av felaktiga uppgifter

som ett annat land har fört in i SIS. Föreskriften i artikel 116 om

skadeståndsskyldighet för utnyttjande av uppgift som finns i en

Schengenstats nationella register, även i de fall skadorna orsakats av den

rapporterande staten därför att denne låtit registrera uppgifter som varit

sakligt eller rättsligt felaktiga, torde medföra behov av ett undantag från

den jämkningsregel som föreslås i personuppgiftslagen och polisdata-

lagen.

Artikel 117

Av artikel 117 framgår att varje medlemsstat är skyldig att ha en

skyddsnivå för personuppgifter i SIS som motsvarar den som bygger på

principerna i Europarådets dataskyddskonvention av den 28 januari 1981

och som tar hänsyn till Europarådets ministerkommittés rekommendation

R (87) 15 av den 17 september 1987 avseende reglering av utnyttjandet

av personuppgifter inom den polisiära sektorn (artikel 117.1). Vidare

föreskrivs att överföring av personuppgifter inte får ske förrän erforder-

liga föreskrifter om skydd av personuppgifter har trätt i kraft hos parterna

(artikel 117.2).

Förhållande till svenska regler

Sverige är anslutet till Europarådets dataskyddskonvention. Vår lagstift-

ning uppfyller konventionens krav.

Enligt svensk lag måste vissa förutsättningar vara uppfyllda för att

sekretessbelagda uppgifter skall få lämnas till utländska myndigheter.

Av 1 kap. 3 § sekretesslagen framgår att sekretessbelagda uppgifter får

röjas för utländska myndigheter, endast om det finns författningsstöd för

utlämnandet eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas till en

svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning

står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas

till den utländska myndigheten.

Enligt 7 kap. 16 § sekretesslagen gäller sekretess för personuppgifter i

personregister som avses i datalagen, om det kan antas att ett utlämnande

skulle medföra att uppgiften används för automatisk databehandling i

utlandet och att detta medför otillbörligt intrång i personlig integritet.

Regeringen har föreslagit att sekretess enligt 7 kap. 16 § sekretesslagen

skall gälla om det kan antas att en utlämnande skulle medföra att

uppgiften behandlas i strid med personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44).

Datainspektionen prövar frågor om utlämnande. Emellertid får uppgifter

alltid lämnas till utländska myndigheter om den främmande staten där

uppgiften skall användas är ansluten till Europarådets dataskydds-

konvention.

I likhet med Sverige är flertalet Schengenländer anslutna till Europa-

rådets dataskyddskonvention. Samtliga länder är enligt Schengenkon-

ventionen skyldiga att ha en skyddsnivå för personuppgifter i SIS som

bygger på principerna i dataskyddskonventionen.

Svenska myndigheter bestämmer själva vilka uppgifter som de skall

föra in i SIS. Det krävs således inga lagändringar i detta avseende för att

Sverige skall kunna ansluta sig till Schengenkonventionen.

Genom en ändring i 4 § lagen (1965:94) om polisregister m.m. som

träder i kraft den 1 januari 1998 (prop. 1996/97:164, bet. 1997/98:JuU2,

rskr. 1997/98:22), som innebär att uppgifter får lämnas till en utländsk

myndighet eller en mellanfolklig organisation om utlämnandet följer av

en internationell överenskommelse som Sverige efter riksdagens god-

kännande har tillträtt, kommer det att underlätta för svenska myndigheter

att föra in uppgifter i SIS. Motsvarande bestämmelser finns i Register-

utredningens förslag till lag om det allmänna belastningsregistret, förslag

till lag om misstankeregister samt förslag till polisdatalag (SOU

1997:65).

Artikel 118

Enligt artikel 118 är parterna skyldiga att vidta vissa säkerhetsåtgärder

vad gäller den nationella enheten i SIS, exempelvis åtgärder för att hindra

obehöriga från att få tillträde till de anläggningar som används för

databehandling av personuppgifter (artikel 118.1). Schengenstaterna

skall vidare vidta särskilda åtgärder för att garantera säkerheten vid

överföring av uppgifter till myndigheter utanför Schengenstaternas

territorium (artikel 118.2). Till att arbeta med databehandling får utses

endast särskilt kvalificerade personer som skall underkastas säkerhets-

kontroll (artikel 118.3).

Förhållande till svenska regler

Enligt 7 § datalagen är den registeransvarige skyldig att bl.a. se till att

uppgifterna i registret skyddas mot oavsiktlig eller otillåten förstörelse

eller mot otillåten ändring eller spridning. Datainspektionen kan enligt

6 § datalagen meddela föreskrifter om bl.a. kontroll och säkerhet.

Motsvarigheter till dessa bestämmelser finns i förslaget till person-

uppgiftslag (prop. 1997/98:44).

De skyldigheter som följer av artikel 118 kräver inte reglering i lag.

7.5.3 Fördelning av kostnaderna för Schengens

informationssystem (artikel 119)

Enligt artikel 119.2 skall kostnaderna för inrättande och användning av

den nationella delen av SIS bäras individuellt av varje part. Däremot

skall kostnaderna för den tekniska stödfunktionen, inbegripet kostnader

för de ledningar som förbinder de nationella delarna av SIS med den

tekniska stödfunktionen, delas mellan Schengenstaterna. Därvid skall

andelen för de Schengensteter som är EU-medlemmar bestämmas på

grundval av dess skattesats i beräkningsunderlaget för mervärdesskatt i

enlighet med artikel 2.1 c i Europeiska gemenskapernas råds beslut av

den 24 juni 1988 om systemet för medlemmarnas egna medel. Det

framgår av artikel 119.1. För Norge och Island används en särskilt

beslutad fördelningsnyckel baserad på en BNP-beräkning.

7.6 Avd. V Transport av och rörlighet för varor

(artiklarna 120 125)

När det grundläggande Schengenavtalet och senare tillämpningskon-

ventionen kom till år 1985 respektive 1990 var den inre marknaden ännu

inte förverkligad. Det rådde alltså i praktiken inte fri rörlighet för vare sig

varor, tjänster, kapital eller personer mellan de dåvarande EG-länderna.

Detta är skälet till att Schengenkonventionen innehåller bestämmelser om

varor. På det området har emellertid gemensamma EU-regler införts

varför bestämmelserna i Schengenkonventionen inte längre tillämpas, i

överensstämmelse med konventionens bestämmelser om att EU-regler

har företräde.

Mot bakgrund av detta kommer artikel 120 125 i Schengen-

konventionen, som behandlar transport av och rörlighet för varor, inte att

presenteras närmare.

7.7 Avd. VI Skydd av personuppgifter (artiklarna 126

130)

Regeringens bedömning:

 Regeln om strikt skadeståndsansvar bör föranleda en undantagsregel

för de fall där jämkning kan bli aktuellt enligt de regler som föreslås i

den nya personuppgiftslagen, jämför artikel 116 (artikel 126 127).

 Lagstiftning torde föranledas av Schengenkonventionens bestäm-

melser om ändamålsbegränsning för användande av personuppgifter

om meddelade begränsade viseringar, artikel 16, eller uppehålls-

tillstånd för utlänning på spärrlista, artikel 25, samt upplysningar om

förvärv av vapen, artikel 91 (artikel 126).

 I övrigt torde artikel 126 130 inte föranleda lagstiftning.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens utom

vad gäller artiklarna 127 och 129 b. Beträffande artikel 127 påtalades i

promemorian, med utgångspunkt i den nu gällande datalagen, ett behov

av lagstiftning eftersom skadeståndsskyldighet enligt Schengen-

konventionen skall gälla även för manuellt överförda uppgifter. I

promemorian gjordes också bedömningen att bestämmelsen i artikel 129,

att uppgifter inte utan tillstånd från den främmande staten får lämnas ut

till andra myndigheter än polisiära myndigheter, skall föranleda

lagstiftning.

Remissinstanserna har inte framfört någon annan uppfattning, med

undantag för Datainspektionen som anfört att det behövs författnings-

reglering för att ålägga tillsynsmyndigheten den i artikel 128 angivna

granskningsskyldigheten, som avser artikel 126 127 och som blir mer

omfattande än tillsyn enligt datalagen.

Skälen för regeringens bedömning redovisas i anslutning till artiklarna

under rubrik Förhållande till svenska regler.

Artikel 126

Artikel 126 innehåller bestämmelser om skydd av personuppgifter som

överförs genom ADB. Från artikelns tillämpningsområde undantas enligt

artikel 126.4 dels uppgifter som behandlas i SIS, dels uppgifter som

avser asylsökande. Beträffande sådana uppgifter som avses i artikel 48

69, dvs. det rättsliga samarbetet, gäller endast punkterna 1 och 2 i artikel

126.

Enligt artikel 126.1 måste varje Schengenstat ha ett skydd för person-

uppgifter som minst motsvarar det i Europarådets dataskyddskonvention.

Enligt artikel 126.2 får överföring av uppgifter inte ske förrän sådana

föreskrifter har trätt i kraft hos de Schengenstater som berörs av över-

föringen.

Artikel 126.3 föreskriver följande. a) Den mottagande Schengenstaten

får enligt huvudregeln inte använda uppgifterna för andra ändamål än de

som föreskrivs i konventionen. Användning för andra ändamål kan dock

ske, om den stat som överför uppgifterna ger sitt tillstånd till detta. b)

Uppgifterna får endast användas av domstolar, förvaltningar och vissa

andra offentliga organ. c) Den Schengenstat som överför uppgifterna

ansvarar för att de är riktiga. Om denna stat konstaterar att felaktiga

uppgifter har överförts, skall den mottagande Schengenstaten underrättas

om detta. Den mottagande staten är skyldig att rätta eller förstöra

uppgifterna. d) En mottagande stat är ersättningsskyldig för skada som

har tillfogats en registrerad person, även om skadan har orsakats genom

överföring av felaktiga uppgifter. I sådana fall har den mottagande staten

regressrätt gentemot den stat som har överfört uppgifterna. För skade-

ståndsansvaret gäller regler i nationell lagstiftning. e) Både sändande och

mottagande register skall ha samma innehåll med avseende på de

överlämnade uppgifterna. f) Den gemensamma tillsynsmyndigheten som

avses i artikel 115 kan på en Schengenstats begäran yttra sig om

tillämpning och tolkning av artikel 126.

Kommentar

Bestämmelserna överensstämmer i huvudsak med de som gäller för

personuppgifter i SIS. Begränsningen i artikel 126.3 b av vilka myndig-

heter som får använda överförda uppgifter saknar uttrycklig motsvarighet

beträffande uppgifter som registrerats i SIS. I praktiken torde dock

samma begränsning följa av den allmänna regeln om användnings-

begränsning i artikel 102. Regeln i artikel 126.3 e att överföring och

mottagande av personuppgifter skall föras in i såväl ursprungligt som

mottagande register har sin motsvarighet i faktiska förhållanden

beträffande uppgifter som registreras i SIS och vidarebefordras via den

tekniska stödfunktionen C.SIS. Regeln innebär således ingen avvikelse

från vad som gäller för uppgifter i SIS.

Förhållande till svenska regler

Föreskriften att mottagna uppgifter inte får användas för andra ändamål

än som anges i konventionen torde, med de ändringar som riksdagen

beslutat (prop. 1996/97:164, bet. 1997/98:JuU2, rskr. 1997/98:22), i

huvudsak uppfyllas genom den särskilda lagen med vissa bestämmelser

om internationellt samarbete på brottmålsområdet (se vad som sagts ovan

om artikel 102 i avsnitt 7.5.2). Ändamålsbegränsningen i artikel 126 för

användning av uppgifter om meddelande av begränsade viseringar

(artikel 16), uppehållstillstånd för utlänning som finns upptagen på

spärrlista (artikel 25) samt upplysningar om förvärv av vapen (artikel

91), bör dock föranleda lagstiftning.

I övrigt torde någon särskild lagstiftning för anpassning till

Schengenkonventionen i nu aktuella delar inte behövas utöver vad som

anförts ovan i anslutning till artikel 116.

(Se närmare den redovisning som lämnas i anslutning till artikel 102,

105, 106, 110, 116 och 117 i avsnitt 7.5.3.)

Artikel 127

Beträffande manuell överföring av personuppgifter gäller enligt artikel

127.1 bestämmelserna i artikel 126, dvs. samma regler som gäller för

uppgifter som överförts med ADB.

För annan överföring av personuppgifter mellan Schengenstaterna än

den som regleras i artikel 126.1 (ADB-överförda uppgifter, utom SIS och

uppgifter om asylsökande) och 127.1 (manuellt överförda uppgifter som

inte avser asylsökande eller det rättsliga samarbetet), skall enligt artikel

127.2 artikel 126.3 tillämpas med undantag för punkt e. I artikel 127.2

finns dessutom en del särskilda föreskrifter, nämligen att

 överföring och mottagande av uppgifter i allmänhet skall registreras

skriftligt a

 den mottagande Schengenstaten skall garantera samma skyddsnivå

vid utnyttjande av uppgifterna som föreskrivs i den nationella

lagstiftningen för utnyttjande av uppgifter av liknande slag b samt att

 det i nationell lag skall finnas regler om hur den person som

uppgifterna rör kan få tillgång till dem c.

Från artikelns tillämpningsområde undantas överföring av uppgifter

som avses i artikel 28 38 samt artikel 48 69, dvs. uppgifter som avser

asylsökande eller det rättsliga samarbetet (artikel 127.3).

Kommentar

Artikel 127.2 omfattar bl.a. vissa manuellt överförda uppgifter avseende

vapen enligt artikel 91 i Schengenkonventionen.

Även reglerna i artikel 127 överensstämmer i huvudsak med vad som

gäller för uppgifter i SIS. Skillnaden ligger i att regeln i artikel 127.2 a

handlar om manuellt överförda uppgifter.

Förhållande till svenska regler

Artikel 127 föranleder inga andra överväganden när det gäller för-

hållande till svenska regler än artikel 126 och artikel 116.

Artikel 128

Artikel 128.1 uppställer som förutsättning för att personuppgifter som

avses i artikel 126 och 127 skall få överföras, att de Schengenstater som

berörs av överföringen har utsett en nationell tillsynsmyndighet för att

granska att föreskrifterna i artiklarna följs. Detta gäller dock, enligt

artikel 128.3, inte för överföring av uppgifter om asyl och det rättsliga

samarbetet.

Av artikel 128.2 framgår att en Schengenstat, som redan utsett en

tillsynsmyndighet för att granska att bestämmelser om skydd för

manuella personuppgifter följs, skall ålägga tillsynsmyndigheten att

också övervaka att bestämmelserna i artikel 126 130 i Schengen-

konventionen följs.

Kommentar

Motsvarande regler gäller för SIS.

Förhållande till svenska regler

Datainspektionen är enligt 15 § datalagen skyldig att utöva tillsyn över

att automatisk databehandling inte medför något otillbörligt intrång i den

personliga integriteten. Datalagen innehåller dock inte några föreskrifter

som går så långt som i artikel 128 i Schengenkonventionen. Den före-

slagna personuppgiftslagen omfattar all sorts behandling av person-

uppgifter. Det innebär att varje åtgärd som vidtas beträffande person-

uppgifter omfattas av lagen, vare sig behandlingen sker automatiskt eller

personuppgifterna behandlas manuellt men har strukturerats så att

sökning kan ske enligt särskilda kriterier. Förslaget till personuppgiftslag

innehåller regler om en tillsynsmyndighet som skall ha till uppgift att

utöva tillsyn över behandlingen av personuppgifter. Men inte heller här

finns någon föreskrift om granskningsskyldighet som fullt motsvarar den

som avses i artikel 128.

Åtagandet i artikel 128 bör därför en föranleda föreskrift om skyldig-

het för tillsynsmyndigheten att övervaka att bestämmelserna i artikel

126 130 i Schengenkonventionen följs inom dessa områden. En sådan

föreskrift kan meddelas i en förordning.

Artikel 129

Vad gäller överföring av personuppgifter i enlighet med artikel 39 47,

dvs. inom det polisiära samarbetet, måste staterna enligt artikel 129 ha en

skyddsnivå för uppgifterna som tar hänsyn till principerna i 1987 års

Europarådsrekommendation (jfr art. 117). Beträffande överföring av

uppgifter enligt artikel 46 gäller dessutom

 att den mottagande Schengenstaten bara får använda uppgifterna för

de ändamål och enligt de villkor som den utlämnande staten anger, a

 att uppgifterna endast får lämnas till polisiära myndigheter, såvida

inte den Schengenstat som överför uppgifterna medger att de får lämnas

till andra myndigheter, b samt

 att den mottagande Schengenstaten på begäran skall underrätta den

stat som har lämnat uppgifterna om hur dessa använts och vilka resultat

som har uppnåtts, c.

Kommentar

Artikelns regler om skyddsnivå för personuppgifter och villkor för

uppgifternas användning överensstämmer med de som gäller för SIS (se

avsnitt 7.5.3).

Förhållande till svenska regler

Uppgifter som avses i artikel 46 omfattas av 1 § lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. I

promemorian bedömdes bestämmelsen i artikel 129 b, att uppgifterna

endast får utlämnas till polisiära myndigheter, kräva lagreglering.

Bestämmelsen är dock en komplettering till artikel 46 om hur utbyte av

information skall ske och därmed endast ett villkor för uppgifternas

användning. Villkoret omfattas av lagen om vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet. Artikel 129 föranleder

således inga lagändringar.

Artikel 130

Artikel 130 anger att föreskrifterna i artikel 127 129 gäller vid ut-

lämnande av personuppgifter genom en sambandsman endast om denne

vidarebefordrar uppgifterna till den Schengenstat som har sänt ut honom.

7.8 Avd. VII Verkställande kommittén (artiklarna 131

133)

Artikel 131

En verkställande kommitté har inrättats i enlighet med artikel 131.1.

Verkställande kommitténs huvudsakliga uppgift består i att utöva tillsyn

över att Schengenkonventionen tillämpas korrekt (artikel 131.2).

Artikel 132

Varje Schengenstat företräds i Verkställande kommittén av den minister

som ansvarar för genomförandet av Schengenkonventionen, men i

överläggningar får även ministrarnas sakkunniga delta (artikel 132.1).

Verkställande kommittén, som själv fastställer sin arbetsordning, skall

fatta enhälliga beslut (artikel 132.2). Beslut kan, på begäran av en

Schengenstats företrädare, skjutas upp högst två månader efter att

förslaget lagts fram (artikel 132.3). Verkställande kommittén kan även

bilda arbetsgrupper (artikel 132.4).

Kommentar

Huvuddragen i Schengens samarbetsorganisation har presenterats ovan i

avsnitt 4.8 och presenteras närmare i departementspromemorian Sveriges

anslutning till Schengensamarbetet (Ds 1997:38) och i bilaga 11.

Artikel 133

Sammanträdena i Verkställande kommittén skall äga rum alternerande på

de olika Schengenstaternas territorium samt så ofta som behövs.

7.9 Avd. VIII Slutbestämmelser (artiklarna 134 142)

Artikel 134 135

Bestämmelserna i Schengenkonventionen skall tillämpas endast i den

mån de är förenliga med gemenskapsrätten och om inte annat följer av

bestämmelserna i Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 om

flyktingars rättsliga ställning, ändrad genom New York-protokollet av

den 31 januari 1967.

Artikel 136

En Schengenstat skall i god tid underrätta övriga Schengenstater om

avsikt att inleda förhandlingar med tredje land om gränskontroller

(artikel 136.1) samt får inte utan föregående medgivande av de andra

Schengenstaterna träffa avtal med tredje land om förenkling eller

avskaffande av gränskontroller, med undantag för den rätt som EU:s

medlemsstater har att gemensamt träffa sådana avtal (artikel 136.2). För

avtal om lokal gränstrafik finns dock undantag och villkor i artikel 3.1

(artikel 136.3).

Artikel 137

Schengenkonventionen kan vara föremål för reservationer endast i den

mån det anges i artikel 60.

Artikel 138

Schengenkonventionens bestämmelser skall vad beträffar Frankrike och

Nederländerna endast tillämpas på staternas respektive europeiska

territorium.

Artikel 139

Artikel 139 innehåller bestämmelser om att konventionen skall läggas

fram för ratificering, godkännande eller antagande (artikel 139.1) samt

bestämmelser om ikraftträdande av Schengenkonventionen (artikel

139.2 3).

Artikel 140

Artikel 140 reglerar medlemskap och anslutning till Schengensamarbetet

(artikel 140.1) samt ratificering m.m. och ikraftträdande av anslutnings-

avtal (artikel 140.2).

Kommentar

Schengenländernas samarbete med Island och Norge, som inte är

medlemmar i EU, grundar sig, som framgått, på samarbetsavtal.

Artikel 141

Artikel 141 reglerar förslag (artikel 141.1), beslut (artikel 141.2) och

ikraftträdande (artikel 141.3) av ändringar i Schengenkonventionen.

Beslut om ändring skall vara enhälligt.

Artikel 142

I artikel 142 regleras frågor om anpassningar av Schengenkonventionen

till konventioner i Europeiska gemenskaperna avseende förverkligandet

av ett område utan inre gränser.

8 Ekonomiska konsekvenser

8.1 Investeringskostnader

Polisen

Rikspolisstyrelsen har i sitt budgetunderlag inför årets budgetproposition

anfört att Schengensamarbetet beräknas kosta sammanlagt cirka 90

miljoner kronor fördelat på tre år. Den största delen av detta är

investeringskostnader för bl.a. uppbyggnad av den nationella delen av

SIS. I beloppet innefattas även Rikspolisstyrelsens s.k. Schengenprojekt i

vilket Rikspolisstyrelsen har en samordnande funktion vad gäller den

svenska polisens förberedelser inför Schengensamarbetet. Även andra

kostnader som kostnader för utbildning av personal, investeringar

regionalt och lokalt samt anskaffande av annan teknisk utrustning är

inräknade i detta belopp.

Tullen och Kustbevakningen

Generaltullstyrelsen förutsätter att varje tullmyndighet måste ha tillgång

till SIS. De beräknade kostnaderna för detta beräknas uppgå till mellan

tre och fem miljoner kronor. I detta belopp ingår även utbildnings-

kostnader.

Även för Kustbevakningens del uppkommer vissa mindre kostnader

för anslutning till SIS.

Utlandsmyndigheterna och Statens invandrarverk (SIV)

Investeringskostnaderna för ett Schengenanpassat IT-baserat viserings-

system vid utrikesförvaltningen och Invandrarverket kan beräknas till

totalt cirka 11 miljoner kronor.

De årliga drifts- och underhållskostnaderna för dessa system beräknas

uppgå till totalt cirka 13 miljoner kronor.

En arbetsgrupp inom Utrikesdepartementet, med deltagande av bl.a.

Invandrarverket, studerar arbetsfördelningen mellan utrikesförvaltningen

och Invandrarverket i ljuset av Schengensamarbetet.

Luftfartsverket

Luftfartsverket har redovisat en plan för anpassning av flygplatserna till

Schengensamarbetets krav. Riksdagen har godkänt inriktningen i planen

(prop. 1996/97:150, bet. 1996/97:FiU20, rskr. 1996/97:118). De sam-

manlagda investeringskostnaderna uppgår till cirka 600 miljoner kronor.

Regeringen har i 1998 års budgetproposition anvisat finansiering för

denna kostnad genom att under åren 1997 2000 medge en tillfällig

nedsättning av kravet på Luftfartsverkets inleveranser av medel till

statskassan, dock motsvarande högst två tredjedelar av de totala

kostnaderna.

8.2 Personalkostnader

Myndigheternas bedömningar samt beräkningar för utrikes-

representationen

Myndigheterna har i underlaget till Riksrevisionsverkets rapport anmält

att det finns ett stort behov av ökade resurser för att uppfylla Schengen-

samarbetets krav.

Rikspolisstyrelsen har anfört ett behov av ytterligare cirka 220

årsarbetskrafter för gränskontroll och inre utlänningskontroll vilket mot-

svarar ett resurstillskott på cirka 75 miljoner kronor på årsbasis.

Generaltullstyrelsen har anfört att Schengensamarbetet medför ett

behov av att anställa ytterligare 128 personer.

Kustbevakningen har anfört att de, utöver de 85 personer som skulle

behöva tillföras verksamheten för att anpassa den till EU-arbetets krav,

har behov av att utöka personalstyrkan med ytterligare 75 personer för att

möta Schengensamarbetets krav. I det sistnämnda ingår personal för att

återbemanna sjöbevakningsstationen Understen.

Den ändrade viseringshanteringen antas medföra en merkostnad netto

för nödvändiga personalförstärkningar vid utlandsmyndigheterna på

uppskattningsvis 8 miljoner kronor.

Riksrevisionsverkets bedömning

Riksrevisionsverket gör den sammanfattande bedömningen att Schengen-

konventionen bara i mindre utsträckning innebär nya arbetsuppgifter för

myndigheterna och i den mån detta blir fallet kommer dessa kostnader

resursmässigt att kunna rymmas inom nuvarande ramar för verk-

samheten. Riksrevisionsverket anser dock att det föreligger ett behov av

att förstärka polisens gränskontrollverksamhet med 41 årsarbetskrafter

för att uppfylla dagens krav på gränskontrollverksamheten och för att

möta de krav som ställs på grund av ökade trafikströmmar samt 6

årsarbetskrafter för inre kontrollverksamhet. Kustbevakningen bör enligt

Riksrevisionsverket tillföras 85 årsarbetskrafter för att uppfylla de krav

som EU-anslutningen ställer och tillföras medel för att återbemanna

sjöbevakningsstationen Understen. Vad slutligen gäller tullen ser

Riksrevisionsverket vissa behov av förstärkningar för att uppfylla de

nuvarande kraven på tullen och för att parera en ökning av resande-

strömmen och godstrafiken. Den slutliga bedömningen av dessa frågor

rörande tullen bör dock enligt Riksrevisionsverket anstå tills den av

regeringen tillsatta utredningen om EU-medlemskapets effekter på Tull-

verkets organisation och dimensionering (Dir. 1997:34, Fi 1997:05)

lämnar sitt betänkande. Riksrevisionsverket har emellertid inte fört något

resonemang om möjligheterna till omprioriteringar inom myndigheterna.

8.3 Regeringens bedömning

Regeringens bedömning: Kostnader för Schengensamarbetet skall

finansieras inom ramarna för berörda utgiftsområden. Myndigheterna har

tillförts vissa resurser i 1998 års budget. Myndigheternas behov av ökade

resurser som inte kan hänföras till Schengensamarbetet får mot bakgrund

av bl.a. de samverkansmöjligheter som finns, bedömas i det ordinarie

budgetarbetet.

I budgetpropositionen för 1998 har regeringen föreslagit att polisen

skall tillföras nya resurser för bl.a. teknikutveckling. Regeringen gör

bedömningen att dessa nya resurser täcker de kostnader för investeringar

som angivits ovan. Även Luftfartsverkets investeringsbehov är tillgodo-

sett genom regeringens ställningstagande i budgetpropositionen för 1998.

Regeringen angav i budgetpropositionen för 1997 att en samlad

bedömning av de ekonomiska konsekvenserna för Schengensamarbetet

skulle ges i 1997 års ekonomiska vårproposition. I denna konstaterades

att det då inte fanns ett tillräckligt detaljerat underlag för att göra en

sådan bedömning, men att ökade utgifter för myndigheterna med an-

ledning av Schengensamarbetet under åren 1997 2000 skulle finansieras

inom ramarna för berörda utgiftsområden. Detta gäller fortfarande som

utgångspunkt.

Regeringen delar Generaltullstyrelsens uppfattning att samtliga tull-

kontor bör ha tillgång till SIS. Även Kustbevakningen bör i lämplig om-

fattning vara uppkopplad mot SIS. När det gäller dessa och övriga ovan

angivna investeringskostnader för tullen, Kustbevakningen, utlands-

myndigheterna och Invandrarverket, är dessa kostnader sådana att de bör

finansieras inom ramarna för berörda utgiftsområden.

I fråga om personalkostnaderna för gränskontroll och inre kontroll är

det regeringens uppfattning att man genom ett utvecklat samarbete

mellan myndigheterna kan utnyttja deras samlade resurser som både

materiellt, personellt och adminstrativt är stora på ett sådant sätt att

detta i huvudsak täcker de Schengenrelaterade behoven.

Tullens dimemsionering och resurser är föremål för utredning vars

resultat föreligger i slutet av januari 1998. Mer slutgiltiga ställnings-

taganden bör därför ske i budgetarbetet.

Vad gäller Kustbevakningen har vissa resurser tillförts verksamheten i

budgetpropositionen för 1998, vilka för närvarande beräknas tillgodose

de behov som Kustbevakningen har för att kunna utföra sina uppgifter i

dessa avseenden.

Regeringen har som framgått av kapitel 5 ovan bedömt att

insatserna bör intensifieras på vissa områden, främst vad gäller en allmän

kvalitetshöjning av gränskontrollen och en viss utökning av den inre

kontrollen.

En stor del av myndigheternas redovisade behov av resurstillskott för

att möta Schengensamarbetets krav har av Riksrevisionsverket bedömts

inte vara en konsekvens av Schengensamarbetet. Detta kan i stället ses

som justeringar av ambitionsnivån vad gäller gränskontrollen och den

inre utlänningskontrollen. Mot bakgrund av bl.a. Riksrevisionsverkets

rapport gör regeringen i nuläget bedömningen att ett visst resurstillskott

kan komma att behövas. I enlighet med vad regeringen tidigare har anfört

disponerar polisen, tullen och Kustbevakningen tillsammans ansenliga

personalresurser och materiella resurser. Myndigheterna har också en

avsevärd organisatorisk och administrativ styrka som i samverkan kan bli

ännu bättre. Dessa resurser måste ses som en helhet i fråga om att bygga

upp en yttre gränskontrollverksamhet som motsvarar de krav som ställs i

dag och i framtiden. Regeringen avser att återkomma med en helhets-

bedömning i det ordinarie budgetarbetet.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över departements-

promemorian Sveriges anslutning till Schengensamarbetet (Ds 1997:38)

Följande remissinstanser har inkommit med remissyttranden.

Riksdagens ombudsmän (JO), Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten

i Göteborg, Länsrätten i Skåne län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riks-

åklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Datainspektionen,

General-

tullstyrelsen, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Uppsala universitet Juridiska

fakulteten,

Lunds universitet Juridiska fakulteten, Statens Invandrarverk,

Utlänningsnämnden,

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, SIDA, Kustbevakningen,

Folkhälsoinstitutet, Läkemedelsverket, Socialstyrelsen, Luftfartsverket,

Sjöfarts-

verket,

Amnesty International, Caritas Sverige, Flyktinggruppernas och Asylkom-

mittéernas Riksråd (FARR), Grossistförbundet Svensk Handel, Kommunförbundet,

Landsorganisationen i Sverige, Rädda Barnen, SAS STONK, ST-Polisväsende,

Statens Järnvägar, Svenska Bussbranschens Riksförbund, Svenska Flyktingrådet,

Svenska Röda Korset, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Akademikers

Centralorganisation, Sveriges Campingvärdars Riksförbund, Sveriges Exportråd,

Sveriges Hamn- och Stuveriförbund, Sveriges Industriförbund, Sveriges Kristna

råd, Sveriges Redareförening, Tjänstemännens Centralorganisation, Tull/Kust,

UHNCR, Folkrörelsen Nej till EU, Riksorganisationen Unga mot EU samt EU-

kritiska rådet.

AVTAL

MELLAN REGERINGARNA I BENELUXSTATERNA,

TYSKLAND OCH FRANKRIKE OM

DET GRADVISA AVSKAFFANDET AV

KONTROLLER VID DE GEMENSAMMA GRÄNSERNA

Regeringarna i Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Franska

republiken,

Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna,

nedan kallade parterna ,

som är medvetna om att den allt fastare sammanslutningen mellan folken i

Europeiska

gemenskapernas medlemsstater bör få sitt uttryck i rätten till fritt passerande

av de inre

gränserna för alla medborgare i medlemsstaterna och i den fria rörligheten för

varor och

tjänster,

som är angelägna om att stärka solidariteten mellan sina folk genom att avskaffa

 hindren

för den fria rörligheten över de gemensamma gränserna mellan Beneluxstaterna,

Tyskland

och Frankrike,

som beaktar de framsteg som redan har gjorts inom Europeiska gemenskaperna för

att

säkerställa den fria rörligheten för personer, varor och tjänster,

som strävar efter att avskaffa kontroller vid de gemensamma gränserna av

medborgarna i

Europeiska gemenskaperna och att där underlätta rörligheten för varor och

tjänster,

som beaktar att tillämpningen av detta avtal kan kräva lagstiftningsåtgärder som

 skall

föreläggas de nationella parlamenten på grund av signatärstaternas

författningar,

som beaktar Europeiska rådets förklaring i Fontainebleau den 25 26 juni 1984 om

avskaffandet vid de inre gränserna av polis- och tullformaliteter för person-

och varutrafik,

som beaktar det avtal som ingicks i Saarbrücken den 13 juli 1984 mellan Tyskland

 och

Frankrike,

som beaktar de slutsatser som antogs den 31 maj 1984 till följd av mötet i

Neustadt/Aisch

mellan transportministrarna i Beneluxstaterna och Tyskland, och

som beaktar den promemoria av den 12 december 1984 från regeringarna i

Beneluxstaterna som förelagts regeringarna i Tyskland och Frankrike,

har enats om följande.

 AVDELNING I

 ÅTGÄRDER SOM SKALL VIDTAS PÅ KORT SIKT

 Artikel 1

Från och med detta avtals ikraftträdande och till dess att alla kontroller har

avskaffats skall

formaliteterna vid de gemensamma gränserna mellan Beneluxstaterna, Tyskland och

Frankrike ske på nedan angivna villkor för medborgare i Europeiska

gemenskapernas

medlemsstater.

 Artikel 2

Beträffande personers fria rörlighet skall polis- och tullmyndigheter från och

med den 15 juni

1985 i allmänhet endast visuellt och utan att stoppa dem kontrollera de

privatfordon som med

låg hastighet passerar den gemensamma gränsen.

De kan dock utföra mer långtgående stickprovskontroller. Dessa skall i

möjligaste mån

utföras på därför avsedda platser så att den övriga trafiken inte hindras vid

gränsövergången.

 Artikel 3

För att underlätta den visuella kontrollen kan medborgare i Europeiska

gemenskapernas

medlemsstater som i motorfordon kommer till en gemensam gräns på fordonets

vindruta

fästa en grön skiva med minst 8 cm i diameter. Denna skiva anger att de

uppfyller

gränspolisens föreskrifter, endast transporterar varor som är tillåtna inom

ramen för

tullbefrielse och respekterar valutabestämmelserna.

 Artikel 4

Vid kontroll av yrkesmässiga persontransporter på väg skall parterna eftersträva

 att förkorta

uppehållstiden vid de gemensamma gränserna till ett minimum.

Parterna skall söka lösningar som gör det möjligt att före den 1 januari 1986

vid de

gemensamma gränserna avskaffa den systematiska kontrollen av färdblad och

transporttillstånd för yrkesmässig persontrafik på väg.

 Artikel 5

Före den första januari 1986 skall, i den mån detta låter sig göra, förenade

kontroller införas

vid de nationella tullkontor som ligger intill varandra, om detta inte redan har

 skett i

praktiken. På ett senare stadium skall det undersökas huruvida det är möjligt

att med hänsyn

till de lokala betingelserna införa förenade tullstationer vid andra

gränskontor.

 Artikel 6

Utan att det påverkar tillämpningen av mer förmånliga arrangemang mellan

parterna, skall

dessa vidta de åtgärder som är nödvändiga för att underlätta rörligheten för de

medborgare i

Europeiska gemenskapernas medlemsstater som är bosatta i kommuner vid de

gemensamma

gränserna, så att dessa kan passera gränserna utanför de godkända

gränsövergångarna och på

tider då gränskontoren inte är öppna.

De berörda personerna kan endast komma i åtnjutande av dessa fördelar under

förutsättning

att de inte transporterar andra varor än sådana som är tillåtna inom ramen för

tullbefrielse och

att de respekterar valutabestämmelserna.

 Artikel 7

Parterna skall eftersträva att snarast möjligt tillnärma sin viseringspolitik

för att undvika de

negativa konsekvenser i fråga om invandring och säkerhet som kan uppstå på grund

 av de

minskade kontrollerna vid de gemensamma gränserna. De skall, om möjligt före den

 1

januari 1986, anta de bestämmelser som är nödvändiga för att tillämpa sina

förfaranden i

fråga om utfärdande av visum och inresetillstånd till sina respektive

territorier under

beaktande av nödvändigheten att säkerställa att samtliga fem medlemsstaters

territorier

skyddas mot olaglig invandring och aktiviteter som kan vara till men för

säkerheten.

 Artikel 8

Med hänsyn till de minskade kontrollerna vid de gemensamma gränserna och de

betydande

skillnaderna i Beneluxstaternas, Tysklands och Frankrikes lagstiftningar,

förbinder sig

parterna att på sina territorier kraftfullt bekämpa den olagliga

narkotikahandeln och att

effektivt samordna sina åtgärder på detta område.

 Artikel 9

Parterna skall stärka samarbetet mellan sina tull- och polismyndigheter, bl.a i

fråga om

kampen mot brottsligheten, särskilt den illegala handeln med narkotika och

vapen, mot

personers olagliga inresa och vistelse, mot skatte- och tullbedrägerier samt mot

 smuggling.

Parterna skall i detta syfte och i enlighet med sin nationella lagstiftning

eftersträva att

förbättra informationsutbytet och förstärka detta i fråga om upplysningar som

kan vara av

intresse för de övriga parterna i kampen mot brottsligheten.

Parterna skall inom ramen för sina nationella lagstiftningar stärka det

ömsesidiga stödet mot

olagliga kapitaltransaktioner.

 Artikel 10

För att säkerställa det samarbete som föreskrivs i artikel 6 9 skall parternas

behöriga

myndigheter sammanträda regelbundet.

 Artikel 11

I fråga om gränsöverskridande varutransporter på väg skall parterna från och med

 den 1 juli

1985 avstå från att vid de gemensamma gränserna systematiskt göra följande

kontroller:

 Kontroll av körtid och viloperioder (rådets förordning [EEG] nr 543/69

av den 25 mars

1969 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter och AETR

[Europeiska överenskommelsen om arbetsförhållanden för fordonsbesättningar vid

internationella vägtransporter]).

 Kontroll av vikten och dimensionerna hos yrkesfordon. Denna bestämmelse

är inte till

hinder för införandet av automatiska vägningssystem för viktkontroller vid

stickprov.

 Kontroller av fordons tekniska skick.

Bestämmelser skall antas för att undvika dubbelkontroller inom parternas

territorier.

 Artikel 12

Från och med den 12 juli 1985 skall vid de gemensamma gränserna kontroll av

handlingar

som berättigar till transporter som genomförs utan tillstånd eller inte omfattas

 av kvoter i

enlighet med gemenskapsbestämmelser eller bilaterala bestämmelser, ersättas med

stickprovskontroller. De fordon som transporterar varor som omfattas av sådana

system skall

vid gränsövergången ge sig tillkänna med en optisk symbol. Parternas behöriga

myndigheter

skall gemensamt fastställa tekniska data för denna optiska symbol.

 Artikel 13

Parterna skall eftersträva att före den 1 januari 1986 harmonisera de system för

 godkännande

av yrkesmässig vägtransport som gäller för gränstrafik dem emellan i syfte att

förenkla,

underlätta och göra det möjligt att ersätta färdtillstånd med tillstånd för

viss tid med

visuell kontroll vid passerandet av gemensamma gränser.

Närmare bestämmelser för att omforma färdtillstånd till tillstånd för viss tid

skall fastställas

bilateralt med hänsyn till de olika berörda ländernas behov av vägtransporter.

 Artikel 14

Parterna skall söka lösningar som gör det möjligt att vid de gemensamma

gränserna förkorta

den väntetid som till följd av gränsformaliteterna uppstår för

järnvägstransporter.

 Artikel 15

Parterna skall rekommendera sina respektive järnvägsbolag att

 anpassa de tekniska förfarandena så att väntetiden vid de gemensamma

gränserna

förkortas till ett minimum,

 vidta alla nödvändiga åtgärder för att i fråga om vissa godstransporter

per järnväg som

järnvägsbolagen själva skall fastställa, kunna tillämpa ett särskilt

befordringssätt som

gör det möjligt att snabbt passera de gemensamma gränserna utan nämnvärda

uppehåll

(godståg med förkortad väntetid vid gränserna).

 Artikel 16

Parterna skall genomföra en harmonisering av öppethållandetiderna vid tullkontor

 för

flodtrafik vid de gemensamma gränserna.

 AVDELNING II

 ÅTGÄRDER SOM SKALL VIDTAS PÅ LÅNG SIKT

 Artikel 17

I fråga om personers fria rörlighet skall parterna söka att avskaffa

kontrollerna vid de

gemensamma gränserna och att överföra dessa till sina yttre gränser. I detta

syfte skall de till

en början, om så är nödvändigt, eftersträva en harmonisering av lagar och andra

författningar

rörande de förbud och begränsningar som ligger till grund för kontrollerna och

vidta

kompletterande åtgärder för att skydda säkerheten och hindra olaglig invandring

av

medborgare från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskaperna.

 Artikel 18

Parterna skall inleda samråd om särskilt följande frågor, under beaktande av de

resultat som

åtgärderna på kort sikt medfört:

a) Utarbetandet av system för polisiärt samarbete i fråga om

brottsförebyggande och

efterspaning.

b) Granskning av eventuella svårigheter vid tillämpningen av avtal om

internationell

rättslig samverkan och utlämning i syfte att finna de lösningar som är bäst

anpassade

för att förbättra parternas samarbete på dessa områden.

c) Sökande efter medel som gör det möjligt att gemensamt bekämpa

brottslighet, bl. a.

utredning avseende eventuellt införande av rätt för poliser att efterforska,

under

beaktande av existerande kommunikationsmedel och internationell rättslig

samverkan.

 Artikel 19

Parterna skall särskilt söka harmonisera lagstiftningar och bestämmelser om

 narkotika,

 skjutvapen och sprängämnen,

 den anmälan som resande skall göra på hotell.

 Artikel 20

Parterna skall eftersträva en harmonisering av sin viseringspolitik och av de

villkor som

gäller för inresa till deras territorier. Om det visar sig vara nödvändigt skall

 de även,

beträffande medborgare i länder som inte är medlemmar i Europeiska

gemenskaperna,

förbereda en harmonisering av sina bestämmelser om vissa aspekter av

utlänningars

rättigheter.

 Artikel 21

Parterna skall inom ramen för Europeiska gemenskaperna ta gemensamma initiativ

a) för att uppnå en ökad tullbefrielse för resande,

b) för att inom ramen för gemenskapens tullbefrielser avskaffa de hinder

som kan

föreligga vid införsel från medlemsstaterna i fråga om varor vars innehav inte

är

förbjudet för de ifrågavarande staternas medborgare.

Parterna skall inom ramen för Europeiska gemenskaperna ta initiativ för att få

till stånd en

harmoniserad uppbörd i avreselandet av mervärdesskatt för

turisttransportprestationer

inom Europeiska gemenskaperna.

 Artikel 22

Parterna skall sinsemellan och inom ramen för Europeiska gemenskaperna

efterstäva att

 öka tullbefrielsen för motorfordonsbränsle så att den överensstämmer med

 den

normala tankkapaciteten hos bussar och turistbussar (600 l),

 tillnärma skattesatserna för dieselbränsle och öka tullbefrielsen för

den normala

tankkapaciteten hos lastbilar.

 Artikel 23

Parterna skall även beträffande varutransporter vid de nationella kontrollkontor

 som ligger

intill varandra eftersträva en minskning av väntetiden antalet anhalter.

 Artikel 24

När det gäller varors rörlighet skall parterna söka tillvägagångssätt för att

till de yttre

gränserna eller inom landet förlägga de kontroller som för närvarande görs vid

de

gemensamma gränserna.

I detta syfte skall de sinsemellan och inom ramen för Europeiska gemenskaperna

vidta

gemensamma initiativ för harmonisering av de bestämmelser som ligger till grund

för

kontrollen av varor vid de gemensamma gränserna. De skall övervaka att dessa

åtgärder

inte är till men för det nödvändiga skyddet av människors, djurs eller växters

hälsa.

 Artikel 25

Parterna skall utveckla det samarbete som syftar till tullfrihet för varor som

passerar

gemensamma gränser med hjälp av ett systematiskt och automatiserat utbyte av de

nödvändiga upplysningar som framkommer genom enhetsdokumentet.

 Artikel 26

Parterna skall undersöka hur de indirekta skatterna (mervärdesskatt och

punktskatter) kan

harmoniseras inom ramen för Europeiska gemenskaperna. De skall i detta syfte

understödja de initiativ som tas av Europeiska gemenskaperna.

 Artikel 27

Parterna skall pröva om på basis av ömsesidighet de inskränkningar av

tullbefrielse kan

avskaffas som i enlighet med gemenskapslagstiftningen gäller för gränsinvånare

vid de

gemensamma gränserna.

 Artikel 28

Varje ingående av bilaterala eller multilaterala överenskommelser som liknar

detta avtal

med stater som inte är parter i avtalet skall föregås av samråd mellan parterna.

 Artikel 29

Detta avtal skall även gälla för Berlin, om inte Tysklands regering inom tre

månader efter

detta avtals ikraftträdande avger en förklaring med motsatt innehåll till

regeringarna i

Beneluxstaterna och Frankrike.

 Artikel 30

De åtgärder som föreskrivs i detta avtal och som inte är tillämpliga från och

med avtalets

ikraftträdande skall börja tillämpas före den 1 januari 1986 i fråga om åtgärder

 enligt

avdelning I och, om möjligt, före den 1 januari 1990 i fråga om åtgärder enligt

avdelning

II, om inte andra tidsfrister har fastställts i detta avtal.

 Artikel 31

Detta avtal skall tillämpas med förbehåll för bestämmelserna i artiklarna 5 och

6 samt 8

16 i det avtal som ingicks i Saarbrücken den 13 juli 1984 mellan Tyskland och

Frankrike.

 Artikel 32

Detta avtal undertecknas utan förbehåll för ratifikation eller godkännande,

eller med

förbehåll för ratifikation eller godkännande, följt av ratifikation eller

godkännande.

Detta avtal skall tillämpas interimistiskt från och med den dag som följer på

undertecknandet.

Detta avtal träder i kraft trettio dagar efter det att det sista ratifikations-

eller

godkännandeinstrumentet har deponerats.

 Artikel 33

Luxemburgs regering skall vara depositarie för detta avtal. Den skall överlämna

en

bestyrkt kopia av avtalet till var och en av de övriga signatärstaternas

regeringar.

TILL BEVIS HÄRPÅ har undertecknade befullmäktigade undertecknat detta avtal.

SOM SKEDDE I SCHENGEN den fjortonde juni nittonhundraåttiofem på tyska, franska

och

nederländska, vilka tre texter är lika giltiga.
[REDACTED_EFTERNAMN] le Gouvernement du Royaume de Belgique

Voor de Regering van het Koninkrijk Belië

Für die Regierung der Bundesrepublik Deutschland
[REDACTED_EFTERNAMN] le Gouvernement de la République française
[REDACTED_EFTERNAMN] le Gouvernement du Grand-Duché de Luxembourg

Voor de Regering van het Koninkrijk der Nederlanden

KONVENTION

om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985

mellan regeringarna i Beneluxstaterna,

Förbundsrepubliken Tyskland och Frankrike

om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna

Schengenavtalets tillämpningskonvention

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Förklaring

AVDELNING I

Definitioner

Artikel 1

AVDELNING II

Om avskaffande av kontroller vid de inre gränserna och om

personers rörlighet

Kapitel 1

Passerandet av de inre gränserna

Artikel 2

Kapitel 2

Passerandet av de yttre gränserna

Artikel 3 8

Kapitel 3

Viseringar

Avsnitt 1

Viseringar för kortare vistelse

Artikel 9 17

Avsnitt 2

Viseringar för längre vistelse

Artikel 18

Kapitel 4

Villkor för utlänningars rörelsefrihet

Artikel 19 24

Kapitel 5

Uppehållstillstånd och personer registrerade på spärrlista

Artikel 25

Kapitel 6

Följdåtgärder

Artikel 26 27

Kapitel 7

Ansvarighet i samband med behandling av asylansökan

Artikel 28 38

AVDELNING III

Polis och säkerhet

Kapitel 1

Polisiärt samarbete

Artikel 39 47

Kapitel 2

Inbördes rättshjälp i brottmål

Artikel 48 53

Kapitel 3

Principen non bis in idem (icke två gånger för samma sak)

Artikel 54 58

Kapitel 4

Utlämning

Artikel 59 66

Kapitel 5

Överförande av verkställighet av brottmålsdom

Artikel 67 69

Kapitel 6

Narkotika

Artikel 70 76

Kapitel 7

Skjutvapen och ammunition

Artikel 77 91

AVDELNING IV

Schengens informationssystem

Kapitel 1

Inrättandet av Schengens informationssystem

Artikel 92

Kapitel 2

Utnyttjande och användning av Schengens informationssystem

Artikel 93 101

Kapitel 3

Skydd av personuppgifter och säkerhet för uppgifter i

Schengens informationssystem

Artikel 102 118

Kapitel 4

Fördelning av kostnaderna för Schengens informationssystem

Artikel 119

AVDELNING V

Transport av och rörlighet för varor

Artikel 120 125

AVDELNING VI

Skydd av personuppgifter

Artikel 126 130

AVDELNING VII

Verkställande kommittén

Artikel 131 133

AVDELNING VIII

Slutbestämmelser

Artikel 134 142

Slutdokument, protokoll och förklaringar

Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Franska republiken,

Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna, nedan kallade de

avtalsslutande parterna ,

som stöder sig på Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av

kontroller vid de gemensamma gränserna,

som har beslutat att fullfölja det i det avtalet framförda önskemålet om att

avskaffa

kontroller vid de gemensamma gränserna vad gäller rörligheten för personer och

att underlätta transporten och den fria rörligheten för varor över samma

gränser,

som beaktar att Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskaperna, som

kompletteras av Europeiska enhetsakten, föreskriver att den inre marknaden skall

medföra att det skapas ett område utan inre gränser,

som beaktar att det av avtalsparterna eftersträvade målet sammanfaller med detta

syfte, dock utan att kunna förutse vilka åtgärder som kommer att vidtas i

samband

med tillämpningen av bestämmelserna i avtalet,

som beaktar att genomförandet av detta önskemål kräver en rad lämpliga åtgärder

och ett nära samarbete mellan de avtalsslutande parterna

har enats om följande.

AVDELNING I

Definitioner

Artikel 1

I denna konvention avses med

inre gränser: de avtalsslutande parternas gemensamma

landgränser samt deras flygplatser för inrikes flyg

och deras hamnar för reguljära färjeförbindelser

endast vad gäller ankommande eller avgående trafik

till andra flygplatser eller hamnar på de

avtalsslutande parternas territorium utan angöring av

hamnar eller mellanlandning på flygplatser utanför

detta territorium,

yttre gränser: de avtalsslutande parternas land- och sjögränser

samt flygplatser och hamnar, såvida de inte räknas

som inre gränser,

inrikesflyg: all flygtrafik som uteslutande ankommer till eller

avgår från de avtalsslutande parternas territorium

utan landning på tredje lands territorium,

tredje land: alla andra stater än de avtalsslutande parterna,

utlänning: varje annan person än medborgare i Europeiska

gemenskapernas medlemsstater,

utlänning registrerad varje utlänning som i Schengens informations-

på spärrlista: system har registrerats för nekad inresa enligt vad

 som föreskrivs i artikel 96,

gränsövergångsställe: varje övergångsställe som de behöriga

myndigheterna har godkänt för passerandet av de

yttre gränserna,

gränskontroll: den kontroll vid gränserna som utan hänsyn till

andra skäl enbart avser en avsikt att passera gränsen,

transportör: varje fysisk eller juridisk person som bedriver

yrkesmässig persontrafik luft-, sjö- eller landvägen,

uppehållstillstånd: varje tillstånd av vilket slag det än är som utfärdats

av någon av de avtalsslutande parterna och

berättigar till vistelse på denna parts territorium;

som sådant tillstånd räknas inte tillfälligt tillstånd att

vistas på någon av de avtalsslutande parternas

territorium i avvaktan på behandling av en

asylansökan eller en ansökan om uppehållstillstånd,

asylansökan: varje ansökan som en utlänning lämnat skriftligen,

muntligen eller på annat sätt, vid den yttre gränsen

eller på någon av de avtalsslutande parternas

territorium, för att bli erkänd som politisk flykting

enligt Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 om

flyktingars rättsliga ställning, ändrad genom New

York-protokollet av den 31 januari 1967, och på så

sätt få uppehållstillstånd,

asylsökande: varje utlänning som inkommit med en asylansökan

enligt vad som avses i den här konventionen och om

vilken ännu inte har fattats något avgörande beslut,

behandling av asylansökan: alla förfaranden som avser undersökningar,

beslut

och åtgärder som vidtas för att genomföra slutgiltiga

beslut rörande en asylansökan, med undantag av

fastställandet av vilken avtalsslutande part som skall

ansvara för behandlingen av en asylansökan enligt

bestämmelserna i denna konvention.

AVDELNING II

om avskaffande av kontroller vid de inre gränserna

och om personers rörlighet

KAPITEL 1

Passerandet av de inre gränserna

Artikel 2

1. De inre gränserna får passeras överallt utan att någon personkontroll

genomförs.

2. Då den allmänna ordningen eller statens säkerhet så kräver, kan

emellertid en

avtalsslutande part, efter samråd med de övriga avtalsslutande parterna, besluta

 om

att vid de inre gränserna, under en begränsad tidsperiod, genomföra nationella

gränskontroller som är anpassade till det aktuella läget. Om den allmänna

ordningen

eller statens säkerhet kräver ett omedelbart ingripande, skall den berörda

parten vidta

nödvändiga åtgärder och snarast möjligt underrätta övriga avtalsparter om detta.

3. Avskaffandet av personkontrollen vid de inre gränserna skall inte

inverka på

bestämmelserna i artikel 22, inte heller på behöriga myndigheters rätt att i

enlighet

med respektive avtalsslutande parts lagstiftning utöva sina polisiära

befogenheter på

partens hela territorium och inte heller på skyldigheten att inneha, medföra och

 visa

upp handlingar och dokument som föreskrivs i den avtalsslutande partens lag.

4. Kontrollen av varor skall ske i enlighet med relevanta bestämmelser i

denna

konvention.

KAPITEL 2

Passerandet av de yttre gränserna

Artikel 3

1. De yttre gränserna får passeras i princip endast vid

gränsövergångsställen och

under fastställda öppethållandetider. Närmare bestämmelser samt undantag och

bestämmelser om lokal gränstrafik, liksom regler som gäller för särskilda

kategorier

av sjötrafik, såsom nöjesbåtar eller kustfiske, skall fastställas av den

verkställande

kommittén (Verkställande kommittén).

2. De avtalsslutande parterna förbinder sig att införa påföljder för

passerande utan

tillstånd av de yttre gränserna utanför gränsövergångsställena och de

fastställda

öppethållandetiderna.

Artikel 4

1. De avtalsslutande parterna garanterar att från och med 1993 kommer från

tredje

land ankommande flygpassagerare som ämnar fortsätta resan med inrikesflyg att

dessförinnan underkastas såväl personkontroll som kontroll av handbagage vid

ankomsten på den flygplats där det utifrån kommande flygplanet landat. Inrikes

flygpassagerare som ämnar fortsätta resan med flyg till tredje land skall före

utresan

underkastas såväl personkontroll som kontroll av handbagage på den flygplats

från

vilken utresan sker.

2. De avtalsslutande parterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för

 att

kontrollerna skall kunna utföras i enlighet med bestämmelserna i punkt 1.

3. Bestämmelserna i punkterna 1 och 2 avser inte kontroll av inlämnat

bagage;

denna kontroll skall genomföras antingen på den flygplats som är resans slutmål

eller

på den flygplats där resan påbörjas.

4. Fram till den tidpunkt som föreskrivs i punkt 1 skall flygplatserna,

trots

definitionen av inre gränser, betraktas som yttre gränser vad gäller inrikes

resor med

flyg.

Artikel 5

1. I samband med vistelse som inte överskrider tre månader, kan inresa till

 de

avtalsslutande parternas territorium beviljas en utlänning, som

a) är innehavare av ett eller flera giltiga dokument som tillåter passerande av

gränsen och som fastställts av Verkställande kommittén,

b) innehar giltig visering, om sådan krävs,

c) i förekommande fall kan uppvisa dokument som bevisar syftet med och

villkoren för den avsedda vistelsen samt har tillräckliga medel för sitt

uppehälle vad gäller såväl den planerad vistelsens längd som återresan till

ursprungslandet eller transitresa till ett tredje land som medger inresa, eller

att han är i stånd att på laglig väg anskaffa dessa medel,

d) inte finns registrerad på spärrlista,

e) inte anses utgöra en risk för den allmänna ordningen, statens säkerhet eller

någon av de avtalsslutande parternas internationella förbindelser.

2. Inresa till de avtalsslutande parternas territorium skall vägras en

utlänning som

inte uppfyller samtliga dessa villkor, utom i de fall då en avtalsslutande part

finner

det nödvändigt att avvika från denna princip av humanitära skäl, i eget intresse

 eller

på grund av internationella förpliktelser. I sådana fall skall inresetillståndet

 begränsas

till den berörda partens territorium varvid denna avtalsslutande part är skyldig

 att

underrätta övriga avtalsslutande parter om detta.

Dessa regler påverkar inte tillämpningen av de särskilda bestämmelserna om

rätten

till asyl eller bestämmelserna i artikel 18.

3. Genomresa skall beviljas en utlänning som innehar uppehållstillstånd

eller visum

utfärdat av någon av de avtalsslutande parterna eller, om så krävs, båda dessa

dokument, varvid undantag skall göras om utlänningen finns upptagen på

spärrlistan

hos den avtalsslutande part vars yttre gräns han infunnit sig vid.

Artikel 6

1. Gränstrafiken vid de yttre gränserna skall underkastas kontroll av

behöriga

myndigheter. Denna kontroll skall utföras enligt gemensamma principer, inom

ramen

för de avtalsslutande parternas egna befogenheter och deras respektive lagar,

varvid

hänsyn skall tas till alla avtalsslutande parters intressen och territorium.

2. De gemensamma principer som avses i punkt 1 är följande:

a) Personkontrollen skall inte endast omfatta granskning av resedokument

och

andra villkor för inresa, vistelse, arbete och utresa, utan även efterspaning

och

förhindrande av hot mot de avtalsslutande parternas inre säkerhet och allmänna

ordning. Dessutom skall fordon och föremål som medförs av personer vid

passerandet av gränsen kontrolleras. Dessa kontroller skall verkställas av varje

avtalsslutande part i enlighet med dennas lagstiftning, i synnerhet vad gäller

kroppsvisitering.

b) Alla personer skall åtminstone underkastas en kontroll för fastställande

 av

identiteten genom uppvisande av resedokument.

c) Vid inresa skall utlänningar underkastas en mera noggrann kontroll i

enlighet

med bestämmelserna i a.

d) Vid utresa skall i samtliga avtalsslutande parters intresse utföras

nödvändig

kontroll i enlighet med utlänningars rättigheter och med hänsyn till behov av

spaningsverksamhet och förhindrande av hot mot de avtalsslutande parternas

inre säkerhet och allmänna ordning. Denna kontroll skall utföras i samtliga fall

vad gäller utlänningar.

e) Om sådana kontroller inte kan utföras på grund av särskilda

omständigheter,

skall en prioritering ske. I detta avseende skall i princip inresekontroll ges

företräde framför kontroll vid utresa.

3. De yttre gränsernas sträckning mellan gränsövergångsställena skall

bevakas av

rörliga enheter från behöriga myndigheter; detta skall även gälla

gränsövergångsställena utanför normalt öppethållande. Denna kontroll skall

genomföras på ett sådant sätt att den inte uppmuntrar någon att försöka undvika

kontroll vid gränsövergångsställena. Tillvägagångssättet för denna bevakning

skall

vid behov fastställas av Verkställande kommittén.

4. De avtalsslutande parterna förbinder sig att sätta in lämplig personal i

 tillräckligt

antal för genomförandet av denna kontroll och bevakningen av de yttre gränserna.

5. Samma grad av kontroll skall äga rum vid yttre gränserna.

Artikel 7

De avtalsslutande parterna skall bistå varandra och ha ett nära och fast

samarbete för

att uppnå en effektiv kontroll och bevakning. De skall särskilt inleda ett

utbyte av

relevant och betydelsefull information varvid, om inte annat föreskrivs i detta

avtal,

undantag skall göras för uppgifter av individuell karaktär. De skall, i den mån

det är

möjligt, harmonisera sina anvisningar till de myndigheter som ansvarar för

kontrollen

samt främja en enhetlig utbildning och fortbildning av den personal som ansvarar

 för

kontrollernas genomförande. Detta samarbete kan ske i form av ett utbyte av

kontaktpersoner.

Artikel 8

Verkställande kommittén skall fatta nödvändiga beslut om det praktiska

tillvägagångssättet för genomförandet av kontroll och bevakning vid gränserna.

KAPITEL 3

Viseringar

Avsnitt I

Viseringar för kortare vistelse

Artikel 9

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att anta en gemensam politik

vad gäller

rörligheten för personer, i synnerhet i fråga om reglerna för beviljande av

viseringar.

För att uppnå detta mål skall de ge varandra ömsesidigt stöd. De avtalsslutande

parterna förbinder sig att gemensamt eftersträva en harmonisering av

viseringspolitiken.

2. Gentemot tredje land för vars medborgare samtliga avtalsslutande parter

vid

tidpunkten för undertecknandet av denna konvention eller därefter kommit överens

om gemensamma viseringsregler, får dessa regler ändras endast genom en gemensam

överenskommelse mellan samtliga avtalsslutande parter. En avtalsslutande part

kan i

undantagsfall avvika från de gemensamma viseringsreglerna rörande tredje land

vid

tvingande skäl som beror på att den egna politiken kräver ett brådskande beslut.

Denna part skall samråda i förväg med de övriga avtalsslutande parterna och i

samband med sitt beslut ta hänsyn till såväl deras intressen som följderna av

detta

beslut.

Artikel 10

1. En enhetlig visering skall införas och gälla för samtliga avtalsslutande

 parters

territorium. Denna visering, vars giltighetstid närmare behandlas i artikel 11,

får

beviljas för vistelse som omfattar högst tre månader.

2. De avtalsslutande parterna skall fram till införandet av denna visering

erkänna

varandras respektive viseringar, såvida dessa beviljats på gemensamma villkor

och

på grundval av gemensamma kriterier som fastställts inom ramen för i

sammanhanget gällande bestämmelser enligt detta kapitel.

3. Trots vad som sägs i punkterna 1 och 2 skall varje avtalsslutande part

förbehålla

sig rätten att begränsa territoriet för en sådan viserings giltighet i enlighet

med de

gemensamma bestämmelser som fastställs inom ramen för relevanta bestämmelser i

detta kapitel.

Artikel 11

1. Den visering som föreskrivs i artikel 10 kan vara

a) resevisering giltig för en eller flera inresor, varvid varken

tidslängden för en

oavbruten vistelse eller den totala tidslängden för flera på varandra följande

vistelser får överstiga tre månader per halvår räknat från det första

inresedatumet,

b) transitvisering som tillåter innehavaren att resa genom de

avtalsslutande

parternas territorium en, två eller i undantagsfall flera gånger för att ta sig

till

tredje lands territorium, varvid tidslängden för genomresan inte får överstiga

fem

dagar.

2. Bestämmelserna i punkt 1 hindrar inte att någon av de avtalsslutande

parterna

under loppet av det halvår som avses vid behov utfärdar en ny visering, vars

giltighet

begränsas till denna parts territorium.

Artikel 12

1. Den enhetliga visering som avses i artikel 10.1 skall utfärdas av de

avtalsslutande parternas diplomatiska och konsulära myndigheter samt, i

förekommande fall, av de myndigheter hos de avtalsslutande parterna som avses i

artikel 17.

2. Avtalsslutande part med befogenhet att utfärda sådan visering är i

princip den

part som utgör resans huvudmål. Om detta inte kan fastställas, åligger

utfärdandet av

visering i allmänhet den diplomatiska eller konsulära representation för den

avtalsslutande part på vars territorium den första inresan sker.

3. Verkställande kommittén skall fastställa genomförandebestämmelserna,

särskilt

kriterierna för fastställandet av resans huvudmål.

Artikel 13

1. Ingen visering får införas i ett resedokument som inte längre är

giltigt.

2. Den i resedokumentet angivna giltighetstiden skall vara längre än den

för en

visering, varvid hänsyn skall tas till tidsramen för viseringens nyttjande.

Resedokumentets giltighet skall tillåta en utlänning återresa till hans hemland

eller

inresa till tredje land.

Artikel 14

1. Ingen visering får införas i ett resedokument som inte betraktas som

giltigt av

någon av de avtalsslutande parterna. Om resedokumentet är giltigt endast hos en

eller

flera avtalsslutande parter, skall den införda viseringen begränsas till denna

eller

dessa.

2. I händelse av att resedokumentet betraktas som ogiltigt av en eller

flera

avtalsslutande parter, får visering utfärdas i form av ett tillstånd som

ersätter visering.

Artikel 15

I princip får de viseringar som avses i artikel 10 endast utfärdas för

utlänningar som

uppfyller de inresevillkor som fastställs i artikel 5.1 a, 5.1 c, 5.1 d och 5.1

e.

Artikel 16

Om någon av de avtalsslutande parterna finner det nödvändigt att, av något av de

 skäl

som anges i artikel 5.2, avvika från den i artikel 15 fastställda principen i

samband

med utfärdandet av visering för utlänningar som inte uppfyller samtliga i

artikel 15.1

upptagna villkor för inresa, skall denna viserings giltighet begränsas till

denna

avtalsslutande parts territorium, varvid en part skall underrätta övriga

avtalsslutande

parter om detta.

Artikel 17

1. Verkställande kommittén skall anta gemensamma regler rörande

granskningen

av viseringsansökningar, övervaka att dessa regler följs samt anpassa dem till

nya

situationer och villkor.

2. Dessutom skall Verkställande kommittén definiera de fall då visering

inte får

utfärdas utan föregående hänvändelse till den berörda avtalsslutande partens

centrala

myndighet samt, i förekommande fall, till andra avtalsslutande parters centrala

myndigheter.

3. Verkställande kommittén skall även fatta nödvändiga beslut som rör

a) för visering tillåtna typer av resedokument,

b) myndigheter med uppgift att utfärda visering,

c) villkor för utfärdande av visering vid gränsen,

d) en viserings form, innehåll och giltighetstid samt avgifter som skall

tas ut i

samband med utfärdandet.

e) villkor för förlängning eller avslag av de viseringar som avses i c och

d, varvid

hänsyn skall tas till samtliga avtalsslutande parters intressen,

f) villkor för begränsning av en viserings giltighet till en viss stats

territorium,

g) principer för utarbetandet av en gemensam förteckning över utlänningar

registrerade på spärrlista, utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 96.

Avsnitt 2

Viseringar för längre vistelse

Artikel 18

En visering för vistelse som överstiger tre månader skall betraktas som

nationellt

uppehållstillstånd som beviljats av någon av de avtalsslutande parterna i

överensstämmelse med dennas lagstiftning. En sådan visering ger innehavaren

tillstånd att passera genom de övriga avtalsslutande parternas territorium, i

avsikt att

komma till det territorium som hör till den avtalsslutande part som beviljat

tillståndet,

förutsatt att innehavaren uppfyller de inresevillkor som anges i artikel 5.1 a,

5.1 d och

5.1 e och förutsatt att han inte är upptagen på spärrlistan hos den

avtalsslutande part

vars territorium han önskar passera genom.

KAPITEL 4

Villkor för utlänningars rörelsefrihet

Artikel 19

1. Utlänningar, som har en för de avtalsslutande parterna enhetlig visering

 och som

på föreskrivet sätt inrest till ett territorium som tillhör någon av de

avtalsslutande

parterna, får röra sig fritt på samtliga avtalsslutande parters territorier

under den

giltighetstid som angivits i denna visering, såvida de uppfyller de

inresevillkor som

anges i artikel 5.1 a, 5.1 c, 5.1 d och 5.1 e.

2. Fram till införandet av enhetlig visering får utlänningar, som är

innehavare av

visering utfärdad av någon av de avtalsslutande parterna och som på föreskrivet

sätt

inrest till något av deras territorier, röra sig fritt på samtliga

avtalsslutande parters

territorier under den giltighetstid som anges i den utfärdade viseringen, dock

högst tre

månader räknat från första inresedag, såvida de uppfyller de inresevillkor som

anges i

artikel 5.1 a, 5.1 c, 5.1 d och 5.1 e.

3. Punkterna 1 och 2 avser inte visering vars giltighet begränsats till ett

 visst

territorium i enlighet med bestämmelserna i kapitel 3 i denna avdelning.

4. Bestämmelserna i denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar

tillämpningen av artikel 22.

Artikel 20

1. Utlänningar utan skyldighet att inneha visering får röra sig fritt på de

avtalsslutande parternas territorier under högst tre månader under en tidsperiod

 av

sex månader räknat från första inresedag, såvida de uppfyller de inresevillkor

som

anges i artikel 5.1 a, 5.1 c, 5.1.d och 5.1 e.

2. Bestämmelserna i punkt 1 skall inte påverka rätten för någon av de

avtalsslutande parterna att låta förlänga utlänningars vistelse på dess

territorium

utöver tre månader med hänsyn till särskilda omständigheter eller gällande

bestämmelser i en bilateral överenskommelse som slutits före ikraftträdandet av

denna konvention.

Artikel 21

1. Utlänningar med av någon avtalsslutande part utfärdat uppehållstillstånd

 får,

under förutsättning att såväl detta tillstånd som resedokumentet är giltiga,

röra sig

fritt under högst tre månader på övriga avtalsslutande parters territorier,

såvida de

uppfyller de inresevillkor som anges i artikel 5.1 a, 5.1 c och 5.1 e och inte

finns

registrerade på den berörda avtalsslutande partens spärrlista.

2. Punkt 1 avser även utlänningar med av någon avtalsslutande part utfärdat

tidsbegränsat uppehållstillstånd och ett resedokument utfärdat av samma

avtalsslutande part.

3. De avtalsslutande parterna skall tillställa Verkställande kommittén en

förteckning över av dem utfärdade giltiga dokument i form av uppehållstillstånd

eller

tidsbegränsat uppehållstillstånd samt resedokument enligt denna artikel.

4. Bestämmelserna i denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar

tillämpningen av artikel 22.

Artikel 22

1. En utlänning, som inrest på föreskrivet sätt till någon av de

avtalsslutande

parternas territorium är skyldig att enligt de av varje avtalsslutande part

fastställda

villkoren anmäla sig hos den behöriga myndigheten hos den avtalsslutande part

vars

territorium han beträder. Undertecknandet av denna anmälan skall ske, allt efter

 vad

varje avtalsslutande part finner lämpligt, antingen vid inresan eller inom en

tidsfrist

på tre arbetsdagar räknat från inresedag på den berörda partens territorium.

2. En utlänning, som är bosatt inom någon avtalsslutande parts territorium

och som

reser till en annan avtalsslutande parts territorium, är underkastad den

anmälningsplikt som avses i 1.

3. Undantag från punkt 1 och 2 skall varje medlemsstat föreskriva och

underrätta

Verkställande kommittén om.

Artikel 23

1. En utlänning som inte uppfyller, eller inte längre uppfyller, villkoren

för kortare

vistelse på någon avtalsslutande parts territorium, skall i princip utan

dröjsmål lämna

de avtalsslutande parternas territorium.

2. En utlänning med fortfarande giltigt uppehållstillstånd eller

tidsbegränsat

uppehållstillstånd utfärdat av en annan avtalsslutande part, skall ofördröjligen

 bege

sig till den partens territorium.

3. Om en sådan utlänning inte frivilligt lämnar den avtalsslutande partens

territorium, eller om det kan antas att han inte kommer att lämna territoriet,

eller om

det finns tvingande skäl för utlänningens utresa med hänsyn till inre säkerhet

eller

allmän ordning, måste utlänningen utvisas i enlighet med bestämmelserna i den

avtalsslutande partens lagar från det territorium där han gripits. Om den

berörda

avtalsslutande partens lagar inte tillåter utvisning, får vistelse på

territoriet medges.

4. Utvisning från den berörda statens territorium kan ske till utlänningens

 hemland

eller någon annan stat där han tillåts resa in, varvid hänsyn framför allt skall

 tas till

gällande bestämmelser i återtagandeavtal ingångna mellan de avtalsslutande

parterna.

5. Bestämmelserna i punkt 4 får inte strida mot de avtalsslutande parternas

 egna

bestämmelser rörande asylrätten eller mot Genèvekonventionen av den 28 juli 1951

angående flyktingars rättsliga ställning, ändrad genom New York-protokollet av

den

31 januari 1967, eller mot bestämmelserna i punkt 2 i denna artikel och i

artikel 33.1

den här konventionen.

Artikel 24

Om inte annat följer av Verkställande kommitténs definition av lämpliga

kriterier och

praktiska tillvägagångssätt skall de avtalsslutande parterna kompensera varandra

 för

ekonomisk obalans som kan uppstå i samband med den utvisningsskyldighet som

föreskrivs i artikel 23, om utvisningen inte kan verkställas på utlänningens

bekostnad.

KAPITEL 5

Uppehållstillstånd och personer registrerade på spärrlista

Artikel 25

1. När en avtalsslutande part skall besluta om utfärdande av

uppehållstillstånd för

en utlänning som registrerats på spärrlista, skall den först rådgöra med den

avtalsslutande part som verkställt registreringen, varvid hänsyn skall tas till

denna

stats intressen; uppehållstillstånd får endast beviljas om det finns skäl av

allvarlig art,

i synnerhet av humanitärt slag eller till följd av internationella

förpliktelser.

Om uppehållstillstånd beviljas skall den avtalsslutande part som ansvarar för

registreringen vidta åtgärder för återkallande av registreringen, men får dock

låta

registrera den aktuella utlänningen på sin egen spärrlista.

2. Om det visar sig att en utlänning, med av någon part utfärdat giltigt

uppehållstillstånd, registrerats på spärrlista, skall den registrerande

avtalsslutande

parten kontakta den som beviljat uppehållstillståndet för att besluta om det

finns

tillräckliga skäl för att återkalla detta.

Om ingen återkallelse sker skall den registrerande parten vidta åtgärder för

återkallande av registreringen, men får dock låta registrera den aktuella

utlänningen

på sin egen spärrlista.

KAPITEL 6

Följdåtgärder

Artikel 26

1. Om inte annat följer av förpliktelser i samband med anslutning till

Genèvekonventionen den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning,

ändrad

genom New York-protokollet av den 31 januari 1967, skall de avtalsslutande

parterna

förplikta sig att i sin egen lagstiftning införa följande regler:

a) Om en utlänning vägras inresa till någon avtalsslutande parts

territorium, skall

den transportör som ombesörjt luft-, sjö- eller landtransport fram till den

yttre

gränsen vara skyldig att utan dröjsmål återtaga ansvaret för denne. På anmodan

av gränsövervakande myndigheter skall transportören ombesörja utlänningens

återresa till det tredje land där han påbörjat sin resa, eller det tredje land

som

utfärdat det resedokument med vilket resan företagits, eller något annat tredje

land som med säkerhet tillåter inresa.

b) Transportören är skyldig att vidta alla nödvändiga åtgärder för att

försäkra sig

om att en utlänning, som transporteras luft- eller sjövägen, är innehavare av de

dokument som krävs för inresa till de avtalsslutande parternas territorium.

2. Om inte annat följer av förpliktelser i samband med anslutning till

Genèvekonventionen den 28 juni 1951 angående flyktingars rättsliga ställning,

ändrad genom New York-protokollet av den 31 januari 1967, samt med hänsyn till

sin egen grundlag skall de avtalsslutande parterna förbinda sig att införa

sanktioner

mot transportörer som luft- eller sjövägen från tredje land till deras

territorium

befordrar utlänningar utan nödvändiga resedokument.

3. Bestämmelserna i 1 b och 2 avser även transportörer som ansvarar för

grupptransporter i samband med internationella bussförbindelser, gränstrafik

undantagen.

Artikel 27

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att införa lämpliga sanktioner

mot den

som i vinstsyfte hjälper, eller försöker hjälpa, utlänningar att resa in till

eller vistas på

någon parts territorium i strid mot den berörda partens lagstiftning rörande

utlänningars inresa och vistelse.

2. Om någon avtalsslutande part får kännedom om sådana förhållanden som

avses i

punkt 1, och som strider mot någon annan parts lagstiftning, skall den

underrätta den

andra parten om detta.

3. Den avtalsslutande part som på grund av brott mot sin egen lagstiftning

anmodar

en annan part att väcka åtal för sådana handlingar som avses i punkt 1, skall

genom

officiell anmälan eller intygande av behöriga myndigheter styrka vilka

lagbestämmelser som har överträtts.

KAPITEL 7

Ansvarighet i samband med behandling av asylansökan

Artikel 28

De avtalsslutande parterna bekräftar åter sina förpliktelser enligt

Genèvekonventionen den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning,

ändrad

genom New York-protokollet av den 31 januari 1967, utan någon som helst

geografisk begränsning av tillämpningsområdet för dessa texter, och sin

skyldighet

att vad gäller tillämpningen av dessa instrument samarbeta med myndigheterna hos

Förenta Nationernas Höge Kommissarie för flyktingar.

Artikel 29

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att behandla alla

asylansökningar som

lämnas av utlänningar på något av sina territorium.

2. Denna skyldighet innebär inte att någon avtalsslutande part alltid måste

 ge den

asylsökande inrese- eller uppehållstillstånd på sitt territorium.

Samtliga avtalsslutande parter förbehåller sig rätten att, på grundval av sina

egna

bestämmelser och i enlighet med sina internationella förpliktelser, avvisa eller

 utvisa

en asylsökande till tredje land.

3. Oberoende av vilken avtalsslutande part den asylsökande riktar sin

ansökan till

skall endast en part ansvara för behandling av ansökan. Denna part fastställs

enligt de

i artikel 30 närmare beskrivna kriterierna.

4. Varje avtalsslutande part förbehåller sig trots punkt 3 rätten att, om

det finns

särskilda skäl enligt den egna lagstiftningen, behandla en asylansökan, även om

ansvaret enligt detta avtal skulle ligga hos någon annan avtalsslutande part.

Artikel 30

1. Den avtalsslutande part som ansvarar för behandlingen av en asylansökan,

 skall

fastställas enligt följande:

a) En avtalsslutande part som utfärdat något slag av visering eller

uppehållstillstånd

till en asylsökande betraktas som ansvarig för behandlingen av ansökan. Om

visering har beviljats av någon annan avtalsslutande part, är denna ansvarig.

b) Om flera avtalsslutande parter har beviljat den asylsökande visering av

något

slag eller ett uppehållstillstånd skall ansvaret ligga hos den avtalsslutande

part

vars visering eller uppehållstillstånd har den längsta giltighetstiden.

c) Så länge den asylsökande inte lämnat de avtalsslutande parternas

territorium,

skall det krav som fastställs i 1 a och 1 b kvarstå, även om hans visering, av

vilket slag det än är, eller uppehållstillstånd inte längre är giltigt. Om den

asylsökande lämnat de avtalsslutande parternas territorium efter det att

visering

eller uppehållstillstånd beviljats, skall dessa dokument medföra ansvar enligt

punkterna 1 a och 1 b, utom när de inte längre är giltiga med hänsyn till vad

som

sägs i nationella bestämmelser.

d) Om den asylsökande befriats från viseringstvång av de avtalsslutande

parterna

skall ansvaret ligga hos den part vars yttre gräns passerats av den asylsökande

vid inresan till de avtalsslutande parternas territorium.

Så länge ingen fullständig politisk samordning skett inom området för visering,

och

om den asylsökande befriats från viseringstvånget av endast vissa avtalsslutande

parter, skall ansvaret ligga hos den part vars yttre gräns den asylsökande vid

inresan

till de avtalsslutande parternas territorium kunnat passera på grund av

befrielse från

viseringstvång om inte annat följer av bestämmelserna i punkt 1 a c.

Om asylansökan inlämnas till någon avtalsslutande part som beviljat den sökande

visering för genomresa oavsett om den sökande har passerat någon passkontroll

och om denna visering utfärdats efter det att transitlandet hos konsulära eller

diplomatiska myndigheter för den avtalsslutande part som är resans mål försäkrat

 sig

om att den asylsökande uppfyller denna parts inresevillkor skall ansvaret för

behandlingen av ansökan ligga hos den avtalsslutande part som är bestämmelseort.

e) Om en asylsökande inrest till de avtalsslutande parternas territorium

och saknar

ett eller flera av de dokument som enligt Verkställande kommittén fordras för

tillstånd att passera gränsen, skall den part vara ansvarig vars yttre gräns den

asylsökande passerat vid inresan till de avtalsslutande parternas territorium.

f) Om en utlänning, vars asylansökan redan tagits upp för behandling av

någon av

de avtalsslutande parterna, inkommer med en ny ansökan, skall denna tas upp av

samma part.

g) Om en utlänning, som tidigare meddelats ett slutgiltigt beslut rörande

en till

någon av de avtalsslutande parterna inlämnad asylansökan, förnyar sin ansökan,

skall denna tas upp av den part som behandlade den tidigare ansökan, såvida den

sökande inte lämnat de avtalsslutande parternas territorium.

2. Om någon avtalsslutande part åtagit sig behandlingen av en asylansökan i

enlighet med vad som sägs i artikel 29.4 skall den ansvariga avtalsslutande

parten

enligt punkt 1 i den här artikeln befrias från sina skyldigheter.

3. Om det skulle visa sig omöjligt att fastställa den ansvariga

avtalsslutande parten

på grundval av de kriterier som anges i punkterna 1 och 2 skall ansvaret ligga

hos den

avtalsslutande part till vilken asylansökan ställts.

Artikel 31

1. De avtalsslutande parterna skall snarast möjligt försöka fastställa vem

av dem

som skall ansvara för behandlingen av en asylansökan.

2. Om någon enligt artikel 30 icke ansvarig avtalsslutande part tillställs

en

asylansökan från en utlänning som vistas på dess territorium, kan denna part för

 att

möjliggöra behandling av ansökan anmoda den ansvariga parten att åta sig den

asylsökande.

3. Den ansvariga avtalsslutande parten är skyldig att ta emot en sådan

asylsökande

som avses i punkt 2, om anmodan sker inom sex månader räknat från inlämnandet av

asylansökan. Om ingen anmodan har gjorts inom denna tidsfrist skall den part

till

vilken asylansökan inkommet ansvara för behandlingen av denna.

Artikel 32

Den avtalsslutande part som ansvarar för behandlingen av en asylansökan skall

behandla den i enlighet med sin egen lagstiftning.

Artikel 33

1. Om en asylsökande vistas olagligen på en annan avtalsslutande parts

territorium

medan asylförfarandet pågår, skall den ansvariga avtalsslutande parten återta

honom.

2. Punkt 1 skall inte tillämpas om den andra avtalsslutande parten beviljat

 den

asylsökande uppehållstillstånd för en tidsperiod som överstiger eller motsvarar

ett år.

I sådana fall skall ansvaret för behandlingen av ansökan överföras till den

andra

avtalsslutande parten.

Artikel 34

1. En ansvarig avtalsslutande part skall återta en utlänning vars

asylansökan

slutgiltigt avslagits och som rest till en annan avtalsslutande parts

territorium utan

tillstånd att vistas på detta.

2. Punkt 1 skall dock inte tillämpas om en ansvarig avtalsslutande part

ombesörjt

utvisning av utlänningen utanför de avtalsslutande parternas territorium.

Artikel 35

1. En avtalsslutande part som beviljat en utlänning flyktingstatus och

uppehållstillstånd skall, under förutsättning att berörda parter överenskommit

om

detta, åta sig ansvaret för behandling av asylansökan från medlemmar av dennes

familj.

2. Med familjemedlem avses i punkt 1 en flyktings make eller ogifta barn

under 18

år eller, om flyktingen är ett ogift barn under 18 år, dennes far eller mor.

Artikel 36

En avtalsslutande part med ansvar för behandlingen av en asylansökan kan av

humanitära skäl, i synnerhet vad gäller familjeförhållanden eller kulturell

bakgrund,

anmoda en annan avtalsslutande part att återta detta ansvar såvida den

asylsökande

önskar det. Den anmodade parten skall göra en bedömning av om den kan

tillmötesgå begäran.

Artikel 37

1. Behöriga myndigheter hos de avtalsslutande parterna skall snarast

möjligt

informera varandra om följande:

 a) Nya bestämmelser eller åtgärder avseende rätten till asyl eller

behandlingen

av asylsökande, senast vid ikraftträdandet.

 b) Statistiska uppgifter om det tillkomna antalet asylsökande varje

 månad samt

viktigaste ursprungsländer och, i den mån de är tillgängliga, påföljande beslut

rörande asylansökningar.

 c) Tillkomst eller betydande ökning vad avser vissa grupper av

asylsökande

samt inhämtade uppgifter om dessa.

 d) Grundläggande beslut rörande rätten till asyl.

2. För att få till stånd en gemensam utvärdering skall de avtalsslutande

parterna

dessutom svara för ett nära samarbete vad avser insamlandet av uppgifter om

situationen i de asylsökandes ursprungsländer.

3. Varje påpekande från någon avtalsslutande parts sida om konfidentiell

behandling av den lämnade informationen bör respekteras av övriga avtalsslutande

parter.

Artikel 38

1. Varje avtalsslutande part skall till en annan part på dennas begäran

vidarebefordra tillgängliga uppgifter om en asylsökande som är nödvändiga för

 fastställande av vilken avtalsslutande part som skall svara för

behandling av

asylansökan,

 behandling av asylansökan,

 iakttagande av de skyldigheter som föreskrivs i detta kapitel.

2. Dessa uppgifter får endast avse

a) identitet (efternamn och förnamn, i förekommande fall tidigare namn,

tillnamn

eller antagna namn, födelsedatum och -ort, nuvarande och tidigare

medborgarskap vad avser den asylansökande samt, i förekommande fall, dennes

familjemedlemmar),

b) legitimationshandlingar och resedokument (art, giltighetstid, datum för

utfärdande, utfärdande myndighet, plats för utfärdandet osv.),

c) övriga uppgifter som krävs för fastställande av den sökandes identitet,

d) vistelse på olika orter samt resvägar,

e) uppehållstillstånd eller visering utfärdade av någon avtalsslutande

part,

f) plats för inlämnande av asylansökan,

g) i förekommande fall, datum för inlämnande av tidigare asylansökan, datum

 för

inlämnande av nuvarande ansökan, hur långt förfarandet framskridit, innebörd

av fattade beslut.

3. Dessutom kan en avtalsslutande part anmoda en annan part att meddela de

skäl

en asylsökande åberopat som stöd för sin ansökan samt, i förekommande fall,

grunderna för beslut som fattats angående denne. Den anmodade parten skall

avgöra

om det är möjligt att följa anmodan. Vidarebefordran av sådan information får

under

alla förhållanden endast ske med den asylsökandes samtycke.

4. Utbyte av information skall ske på en avtalsslutande parts begäran och

får endast

förekomma mellan myndigheten som har utsetts av varje avtalsslutande part och

som

har meddelats till Verkställande kommittén.

5. Utlämnade uppgifter får endast användas för de syften som avses i punkt

1.

Sådana uppgifter får endast förmedlas till myndigheter och domstolar med uppgift

 att

- fastställa den avtalsslutande part som skall svara för behandling av

asylansökan,

- behandla asylansökan,

- iaktta de skyldigheter som föreskrivs i detta kapitel

6. Den uppgiftslämnande avtalsslutande parten skall ansvara för

uppgifternas

riktighet och aktualitet.

Om det visar sig att en berörd avtalsslutande part lämnat oriktiga uppgifter,

eller

uppgifter som inte skulle ha lämnats ut, skall de mottagande avtalsslutande

parterna

omedelbart underrättas om detta. De skall tillrättalägga dessa uppgifter eller

låta

förstöra dem.

7. En asylsökande har rätt att på begäran få kännedom om utväxlad

information

som rör honom under den tid den är tillgänglig.

Om han konstaterar att uppgifterna är oriktiga, eller inte borde ha

vidarebefordrats,

skall han ha rätt att kräva att de tillrättaläggs eller förstörs enligt de

villkor som avses

i punkt 6.

8. Utlämnande och mottagande av uppgifter i samband med informationsutbyte

skall registreras hos varje berörd avtalsslutande part.

9. Vidarebefordrade uppgifter skall inte bevaras längre än vad som är

nödvändigt

för det ändamål för vilket utbytet har skett. Nödvändigheten av att bevara

uppgifterna

bör undersökas i sitt sammanhang av den berörda avtalsslutande parten.

10. Under alla förhållanden skall de vidarebefordrade uppgifterna ha samma

rättsskydd hos den mottagande avtalsslutande parten som annan information av

liknande karaktär.

11. Om uppgifterna inte förs in i dataregister utan behandlas på annat sätt,

 skall

samtliga avtalsslutande parter vidta lämpliga åtgärder för effektiv tillsyn av

att denna

artikel följs. Om någon avtalsslutande part förfogar över en avdelning av det

slag

som anges i punkt 12, kan denna få i uppdrag att sköta sådan säkerhetskontroll.

12. Om en eller flera avtalsslutande parter önskar föra in de uppgifter som

avses i

punkterna 2 och 3, helt eller delvis, i dataregister, får automatisk

databehandling

användas endast om de berörda avtalsslutande parterna har antagit en datalag i

enlighet med principerna i Europarådets konvention av den 28 januari 1981

rörande

personskydd i samband med automatisk databehandling av uppgifter som avser

enskild person, och om dessa parter har utsett en lämplig egen registeransvarig

myndighet för databehandling och utnyttjande av uppgifter som vidarebefordrats i

enlighet med den här konventionen.

AVDELNING III

Polis och säkerhet

KAPITEL 1

Polisiärt samarbete

Artikel 39

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att låta sina polismyndigheter

bistå

varandra inom ramen för staternas lagstiftning och sin behörighet i syfte att

förhindra

och upptäcka brottsliga handlingar, såvida staternas lagstiftning inte

förbehåller

rättsliga myndigheter rätten till framställning och framställningen eller dess

tillämpning inte innebär att den mottagande avtalsslutande parten skall vidta

tvångsåtgärder. Om de polismyndigheter som mottagit en framställning saknar

behörighet att verkställa den, skall den överlämnas till behöriga myndigheter.

2. Skriftlig information, enligt bestämmelserna i punkt 1, som lämnats av

den

mottagande avtalsslutande parten får inte utnyttjas av den part som gjort en

framställning i syfte att framlägga bevis för brottslig gärning annat än med

samtycke

av behöriga rättsliga myndigheter hos den part som mottagit framställningen.

3. De framställningar om bistånd som avses i punkt 1 samt bifallande av

dessa får

utväxas mellan centrala organ med uppgift att å respektive avtalsslutande parts

vägnar genomföra det internationella samarbetet. Om framställningen inte kan ske

 i

behörig tid på det sätt som anges ovan, kan polismyndigheterna på den

framställande

avtalsslutande partens sida rikta den direkt till behöriga myndigheter hos den

mottagande parten, varvid dessa myndigheter får vidta direkta åtgärder. I sådana

 fall

skall den polismyndighet som gör en direkt framställning snarast möjligt

underrätta

det centrala organ hos den mottagande parten som ansvarar för det

internationella

polisiära samarbetet, om att direkt framställning görs.

4. Avseende gränsområden kan överenskommelser om samarbete träffas mellan

ansvariga ministrar hos respektive avtalsslutande part.

5. Bestämmelserna i denna artikel utgör inte något hinder för utförligare

nuvarande

och framtida bilaterala överenskommelser mellan avtalsslutande parter med

gemensam gräns. De avtalsslutande parterna skall hålla varandra underrättade om

sådana överenskommelser.

Artikel 40

1. Polismän i den ena avtalsslutande partens land vilka inom ramen för en

förundersökning i sitt eget land håller någon under uppsikt som misstänks för

delaktighet i ett brott som kan medföra utlämning, får fortsätta sin övervakning

 på

den andra partens territorium, om denna samtyckt till övervakning över gränsen

på

grundval av en i förväg gjord framställning om rättsligt bistånd mellan

staterna.

Samtycket får vara förenat med vissa villkor.

På begäran skall övervakningen överlåtas till polismän hos den avtalsslutande

part

vars territorium berörs.

Den framställning om rättsligt bistånd som avses i första stycket skall ställas

till en av

de avtalsslutande parterna utsedd myndighet med behörighet att bevilja eller

vidarebefordra framställningen om samtycke.

2. Om det på grund av synnerlig brådska för att en framställning om den

andra

avtalsslutande partens föregående samtycke inte kan göras, får övervakande

polismän

överskrida gränsen för fortsatt övervakning av en person misstänkt för de

brottsliga

handlingar som anges i punkt 7, om följande villkor uppfylls:

a) Överskridande av gränsen i samband med övervakningen skall amälas till

den i

punkt 5 upptagna myndighet som utsetts av den avtalsslutande part på vars

territorium övervakningen fortsätter.

b) Framställning om rättsligt bistånd i enlighet med punkt 1 och med

uppgift om

skäl som berättigar till gränsöverskridande utan föregående samtycke, skall

överlämnas utan dröjsmål.

Övervakningen skall genast upphöra, om den avtalsslutande part vars territorium

berörs begär detta efter att ha mottagit en anmälan som avses i punkt 2 a eller

en

framställning som avses i punkt 2 b, eller om samtycke inte erhållits inom fem

timmar efter gränsöverskridandet.

3. Den övervakning som avses i punkterna 1 och 2 får endast ske på följande

allmänna villkor:

a) Övervakande polismän skall följa bestämmelserna i denna artikel och

lagbestämmelserna i den avtalsslutande parts land på vars territorium de

opererar; de skall följa lokala behöriga myndigheters instruktioner.

b) Med undantag av de situationer som anges i punkt 2 skall polismännen i

samband med övervakningen ha ett dokument med uppgift om att samtycke

givits.

c) Övervakande polismän skall hela tiden kunna styrka sin officiella

behörighet.

d) Övervakande polismän får medföra tjänstevapen i samband med

övervakningen,

om inte annat uttryckligen har beslutats av den anmodade parten; utnyttjande av

tjänstevapen skall vara förbjudet utom i samband med nödvärn.

e) Beträdande av bostäder och platser som inte är öppna för allmänheten

skall vara

förbjudet.

f) Övervakande polismän får inte utsätta den övervakade personen för

identitetskontroll eller gripa denne.

g) All verksamhet skall rapporteras till myndigheterna hos den

avtalsslutande part på

vars territorium den sker; övervakande polismän kan åläggas att inställa sig

personligen.

h) Myndigheterna hos den avtalsslutande part där polismännen har sitt

hemvist skall,

på begäran av myndigheterna hos den part på vars territorium övervakningen

skett, medverka vid den undersökning som följer efter den operation i vilken de

deltagit, rättsliga förfaranden inbegripna.

4.De polismän som avses i punkterna 1 och 2 är

 vad gäller Belgien:

medlemmar av till allmän åklagarmyndighet knuten kriminalpolis, belgiskt

gendarmeri och belgisk lokal polis samt, på de villkor som fastställs i de

lämpliga

bilaterala avtal som avses i punkt 6, belgiska tulltjänstemän, när det gäller

deras

åligganden i fråga om olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, olaglig

handel med vapen och sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt

avfall;

 vad gäller Tyskland:

tysk polis på förbunds- och delstatsnivå (Polizeien des Bundes und der Länder)

samt,

endast när det gäller områdena olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen

och olaglig vapenhandel, tjänstemän i Zollfahndungsdienst (tullens

spaningsavdelning) i deras egenskap av biträdande polis till allmän åklagar-

myndighet;

 vad gäller Frankrike:

polisbefäl och polismän tillhörande fransk rikskriminalpolis och franska

gendarmeriet samt, på de villkor som fastställs i de lämpliga bilaterala avtal

som

avses i punkt 6, franska tulltjänstemän, när det gäller deras åligganden i fråga

 om

olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, olaglig handel med vapen och

sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt avfall;

 vad gäller Luxemburg:

polismän tillhörande luxemburgskt gendarmeri och luxemburgsk polis samt, på de

villkor som fastställs i de lämpliga bilaterala avtal som avses i punkt 6,

luxemburgska

tulltjänstemän, när det gäller deras åligganden i fråga om olaglig handel med

narkotika och psykotropa ämnen, olaglig handel med vapen och sprängämnen samt

olaglig transport av giftigt och skadligt avfall;

 vad gäller Nederländerna:

 polismän tillhörande Rijkspolitie och Gemeentepolitie

(nederländsk polis

på riks- och lokalnivå) samt, på de villkor som fastställs i de lämpliga

bilaterala avtal som avses i punkt 6, tjänstemän tillhörande de nederländska

skattemyndigheternas avdelning för information och efterforskningar med

behörighet på området för införselavgifter och punktskatter, när det gäller

deras åligganden i fråga om olaglig handel med narkotika och psykotropa

ämnen, olaglig handel med vapen och sprängämnen samt olaglig transport av

giftigt och skadligt avfall.

5. Den myndighet som avses i punkterna 1 och 2 är

 vad gäller Belgien:

 Commissariat Général de la Police judiciaire;

 vad gäller Tyskland:

 Bundeskriminalamt;

 vad gäller Frankrike:

 Direction centrale de la Police judiciaire;

 vad gäller Luxemburg:

 Procureur général d''''Etat;

 vad gäller Nederländerna:

 Landelijk Officier van Justitie, med behörighet för övervakning

utanför

gränsen.

6. De avtalsslutande parterna får på bilateral nivå utvidga

tillämpningsområdet för

denna artikel och anta kompletterande bestämmelser i samband med verkställandet

av den.

7. Den övervakning som avses i punkt 2 får endast ske i samband med någon

av

följande straffbara gärningar:

 mord

 dråp

 våldtäkt

 mordbrand

 penningförfalskning

 grov stöld och grovt häleri

 utpressning

 människorov och tagande av gisslan

 olaglig människohandel

 olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen

 brott mot lagbestämmelser angående vapen och sprängämnen

 ödeläggelse genom användande av sprängämnen

 olaglig transport av giftigt och skadligt avfall

Artikel 41

1. Polismän från den ena avtalsslutande partens land vilka i sitt eget land

 förföljer

någon som tagits på bar gärning vid begående av något av de brott som avses i

punkt

4 eller vid medhjälp till något av dessa brott har befogenhet att utan

föregående

samtycke fortsätta förföljande på den andra avtalsslutande partens territorium,

när

behöriga myndigheter hos den andra parten på grund av sakens brådskande natur

inte

kunnat underrättas i förväg genom något av de kommunikationsmedel som anges i

artikel 44 om beträdandet av detta territorium, eller när dessa myndigheter inte

kunnat bege sig till platsen i tid för att ta upp förföljandet.

Detsamma gäller om den som förföljs rymt från häkte eller avtjänande av

frihetsstraff.

Senast vid tidpunkten för gränsöverskridandet skall förföljande polismän anhålla

 om

bistånd av behöriga myndigheter hos den part på vars territorium förföljandet

äger

rum. Förföljandet skall upphöra omedelbart, om den part på vars territorium

förföljandet måste äga rum, begär detta. På de förföljande polismännens begäran

skall lokala behöriga myndigheter ta fast den förföljde för att fastställa hans

identitet

eller gripa honom.

2. Förföljandet skall verkställas på något av följande villkor angivna i

den

förklaring som föreskrivs i punkt 9:

a) Förföljande polismän har inte rätt att beröva den förföljde friheten.

b) Om ingen framställning görs om avbrytande av förföljandet eller om

lokala

behöriga myndigheter inte kan ingripa inom rimlig tid, får förföljande polismän

beröva den förföljde friheten tills polismän hos den part på vars territorium

förföljandet äger rum och som bör underrättas utan dröjsmål, kan fastställa den

förföljdes identitet eller gripa honom.

3. Förföljandet skall verkställas i överensstämmelse med punkterna 1 och 2

på

något av följande villkor, angivna i den förklaring som föreskrivs i punkt 9:

a) I en zon eller under en tidsfrist gällande från och med

gränsöverskridandet, vilka

skall anges i förklaringen.

b) Utan områdes- eller tidsbegränsning.

4. I den förklaring som avses i punkt 9 skall de avtalsslutande parterna

ange de

brott som avses i punkt 1 på något av nedanstående sätt:

a) Följande brott:

 mord

 dråp

 våldtäkt

 mordbrand

 penningförfalskning

 grov stöld och grovt häleri

 utpressning

 människorov och tagande av gisslan

 olaglig människohandel

 olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen

 brott mot lagbestämmelser angående vapen och sprängämnen

 ödeläggelse genom användande av sprängämnen

 olaglig transport av giftigt och skadligt avfall

 smitning från olycka som medfört dödsfall eller

allvarliga skador.

b) Brott som kan leda till utlämning.

5. Förföljandet får endast verkställas på följande allmänna villkor:

 a) Förföljande polismän skall följa bestämmelserna i denna artikel

och gällande

lag hos den avtalsslutande part på vars territorium de opererar; de skall följa

behöriga lokala myndigheters instruktioner.

 b) Förföljandet skall endast ske över landgränserna.

 c) Beträdande av bostäder och platser som inte är tillgängliga för

 allmänheten

är förbjudet.

 d) Förföljande polismän skall vara lätt identifierbara, antingen

genom att de bär

uniform eller genom armbindel eller genom extra anordningar placerade på

fordonet; bärande av civil klädsel i förening med användande av fordon med

borttagen beteckning och utan ovan nämnda anordningar är förbjudet;

förföljande polismän skall hela tiden kunna styrka sin officiella befogenhet.

 e) Förföljande polismän får medföra sitt tjänstevapen; det får inte

 användas

annat än i nödvärn.

 f) När den förföljde väl tagits fast enligt bestämmelserna i punkt

2 b, får denne i

samband med förandet till lokala behöriga myndigheter endast

kroppsvisiteras av säkerhetsskäl; handfängsel får användas under transport av

den förföljde; föremål i den förföljdes ägo får beslagtas.

 g) Efter samtliga operationer som anges i punkterna 1, 2 och 3

skall förföljande

polismän inställa sig hos behöriga lokala myndigheter hos den avtalsslutande

part på vars territorium de opererat för att redovisa för sitt uppdrag; på dessa

myndigheters anmodan skall polismännen vara skyldiga att stå till disposition

ända tills omständigheterna kring deras ingripande klarlagts på ett

tillfredsställande sätt: detta villkor gäller även när förföljandet inte lett

till ett

gripande av den förföljde.

 h) Myndigheterna hos den avtalsslutande part där de förföljande

polismännen

har sitt hemvist skall, på begäran av myndigheterna hos den avtalsslutande

part på vars territorium förföljandet skett, medverka vid den undersökning

som följer efter den operation i vilken de deltagit, rättsliga förfaranden

inbegripna.

6. Den som till följd av en sådan åtgärd som avses i punkt 2 gripits av

lokala

behöriga myndigheter kan, oberoende av nationalitet, kvarhållas för förhör. De

nationella lagbestämmelserna skall gälla i tillämpliga delar.

Om personen inte är medborgare i den avtalsslutande parts land på vars

territorium

han gripits, skall han frisläppas senast sex timmar efter gripandet, timmarna

från

midnatt fram till klockan nio ej inräknade, såvida lokala behöriga myndigheter

inte

tidigare mottagit en framställning om tillfälligt omhändertagande för utlämning

i

någon form.

7. De polismän som avses i föregående punkter är

 vad gäller Belgien:

 medlemmar av till allmän åklagarmyndighet knuten kriminalpolis,

belgiskt

gendarmeri och belgisk lokal polis samt, på de villkor som fastställs i de

lämpliga bilaterala avtal som avses i punkt 10, belgiska tulltjänstemän, när

det gäller deras åligganden i fråga om olaglig handel med narkotika och

psykotropa ämnen, olaglig handel med vapen och sprängämnen samt olaglig

transport av giftigt och skadligt avfall;

 vad gäller Tyskland:

 tysk polis på förbunds- och delstatsnivå (Polizeien des Bundes

und der

Länder) samt, endast när det gäller områdena olaglig handel med narkotika

och psykotropa ämnen och olaglig vapenhandel, tjänstemän i

 Zollfahndungsdienst (tullens spaningsavdelning) i sin egenskap av

biträdande polis till allmän åklagarmyndighet;

 vad gäller Frankrike:

 polisbefäl och polismän tillhörande fransk rikskriminalpolis och

 franska

gendarmeriet samt, på de villkor som fastställs i de lämpliga bilaterala avtal

som avses i punkt 10, franska tulltjänstemän, när det gäller deras åligganden i

fråga om olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, olaglig handel

med vapen och sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt

avfall;

 vad gäller Luxemburg:

 polismän tillhörande luxemburgskt gendarmeri och luxemburgsk

polis samt,

på de villkor som fastställs i de lämpliga bilaterala avtal som avses i punkt

10,

luxemburgska tulltjänstemän, när det gäller deras åligganden i fråga om

olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, olaglig handel med

vapen och sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt avfall;

 vad gäller Nederländerna:

 tjänstemän tillhörande Rijkspolitie och Gemeentepolitie

(nederländsk

polis på riks- och lokalnivå) samt, på de villkor som fastställs i de lämpliga

bilaterala avtal som avses i punkt 10, tjänstemän tillhörande de nederländska

skattemyndigheternas avdelning för information och efterforskningar med

behörighet på området för införselavgifter och punktskatter, när det gäller

deras åligganden i fråga om olaglig handel med narkotika och psykotropa

ämnen, olaglig handel med vapen och sprängämnen samt olaglig transport av

giftigt och skadligt avfall.

8. Denna artikel strider inte vad berörda avtalsslutande parter beträffar

mot artikel

27 i Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning och inbördes rättshjälp i

brottmål, ändrat genom tilläggsprotokollet av den 11 maj 1974.

9. Samtidigt med denna konventions undertecknande skall varje

avtalsslutande part

upprätta en förklaring i vilken den med ledning av bestämmelserna i punkterna 2,

 3

och 4 skall ange villkoren för utövande av förföljande på dess territorium för

varje

avtalsslutande part med vilken den har en gemensam gräns.

En avtalsslutande part kan när som helst ersätta sin förklaring med en ny på

villkor

att denna inte innebär en inskränkning av den föregående.

Varje förklaring skall upprättas efter samråd med var och en av de berörda de

avtalsslutande parterna och i en anda av jämställdhet i fråga om de regler som

skall

tillämpas på båda sidor om de inre gränserna.

10. De avtalsslutande parterna kan på bilateral nivå utöka

tillämpningsområdet för

punkt 1 och anta kompletterande bestämmelser i samband med genomförandet av

denna artikel.

Artikel 42

I samband med de operationer som avses i artiklarna 40 och 41 skall polismän som

 å

tjänstens vägnar befinner sig på en annan avtalsslutande parts territorium

likställas

med denna stats polismän i händelse av att de skulle utsättas för eller begå

brottsliga

handlingar.

Artikel 43

1. När, i enlighet med artiklarna 40 och 41 i denna konvention, polismän

från

någon avtalsslutande part å tjänstens vägnar befinner sig på en annan parts

territorium, skall den förstnämnda parten vara ansvarig enligt gällande lag hos

den

avtalsslutande part på vars territorium polismännen opererar, för skador vållade

 av

dessa i samband med uppdragets utförande.

2. Den avtalsslutande part på vars territorium de skador som avses i punkt

1

uppstår, skall ersätta skadorna enligt de villkor som gäller för ersättande av

skador

som vållas av dess egna polismän.

3. Den avtalsslutande part vars polismän orsakat skada inom någon annan

parts

territorium, skall ersätta den senare för hela det belopp som denna utbetalat

till offren

eller dessas rättsinnehavare.

4. Utan att det påverkar utövandet av avtalsparternas rättigheter gentemot

tredje

man och utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelsen i punkt 3, skall en

avtalsslutande part i det fall som avses i punkt 1 avstå från att begära

ekonomisk

ersättning för skador denna orsakats av en annan avtalsslutande part.

Artikel 44

1. I överensstämmelse med relevanta internationella konventioner och med

hänsyn

till såväl lokala förhållanden som tekniska möjligheter skall de avtalsslutande

parterna, i synnerhet vad gäller gränsområden, upprätta telefon-, radio-, telex-

 och

andra direkta förbindelser för att underlätta polis- och tullsamarbetet,

särskilt i fråga

om vidarebefordran av information i rätt tid när det gäller övervakning och

förföljande över gränserna.

2. Utöver vidtagandet av dessa kortsiktiga åtgärder skall de avtalsslutande

 parterna

särskilt undersöka följande möjligheter:

a) Utbyte av materiel eller tilldelande av sambandspersonal försedd med

lämplig

radioutrustning.

b) Utvidgning av de frekvensband som används i gränsområdena.

c) Inrättande av en gemensam förbindelse för de polis- och tullmyndigheter

som

opererar i de aktuella områdena.

d) Samordning av de planerade inköpen av kommunikationsutrustning för att

kunna inrätta standardiserade och kompatibla kommunikationssystem.

Artikel 45

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att vidta nödvändiga åtgärder

som

garanterar att

a) den som driver hotell- eller pensionatrörelse eller av denne utsedd

föreståndare

skall se till att utländska gäster, till vilka även räknas övriga avtalsslutande

 parters

medborgare samt medborgare i andra medlemsstater i Europeiska gemenskapen,

varvid undantag skall göras för makar eller medföljande minderåriga samt

medlemmar i gruppresor, personligen fyller i och undertecknar registreringskort

och

att de styrker sin identitet genom uppvisande av giltig identitetshandling,

b) de ifyllda registreringskorten skall bevaras för behöriga myndigheter

eller

vidarebefordras till dessa, såvida dessa bedömer det vara nödvändigt för

vidtagande av skyddsåtgärder mot hot, för straffsrättsliga förfaranden eller för

 att

klargöra omständigheterna kring försvunna personer eller trafikolyckor, varvid

undantag skall göras om nationella lagar stadgar annorlunda.

2. Punkt 1 skall också tillämpas i fråga om den som tillfälligt vistas på

någon plats

som utnyttjas för yrkesmässig uthyrningsverksamhet, i synnerhet den som bor i

tält,

husvagn eller båt.

Artikel 46

1. I särskilda fall får varje avtalsslutande part, med hänsyn till sin

nationella

lagstiftning och utan föregående anmodan, till en berörd avtalsslutande part

förmedla

uppgifter som kan vara av intresse för denna, för att på så sätt bistå denna i

fråga om

brottsbekämpning, förebyggande av brott eller vidtagande av skyddsåtgärder mot

hot

mot allmän ordning och säkerhet.

2. Bortsett från de regler för samarbete i gränsområdena som avses i

artikel 39.4

skall utbyte av information ske genom förmedling av en utsedd central myndighet.

 I

särskilt brådskande fall får informationsutbyte i enlighet med den här artikeln

verkställas på direkt väg mellan berörda polismyndigheter, om detta inte strider

 mot

staternas lagstiftning. Den centrala myndigheten skall snarast möjligt

underrättas om

detta.

Artikel 47

1. De avtalsslutande parterna får träffa bilaterala avtal som medger att en

avtalsslutande part tillsätter kontaktpersoner med tjänstgöring under en viss

tid eller

tills vidare hos den andra partens polismyndigheter.

2. Tillsättandet av kontaktpersoner för en viss tid eller tills vidare

avser att främja

och påskynda samarbetet mellan de avtalsslutande parterna, särskilt när det

gäller att

lämna bistånd

a) i form av informationsutbyte avseende brottsbekämpning i såväl

förebyggande

som förhindrande mening,

b) vid verkställandet av framställningar om inbördes polis- och rättshjälp

i brottmål,

c) i samband med uppdrag som utförs av myndigheter med ansvar att övervaka

de

yttre gränserna.

3. Kontaktpersonerna skall ha uppgifter av rådgivande och stödjande art. De

 skall

inte ha befogenheter att självständigt genomföra polisiära åtgärder. De skall

lämna

information och utföra sina uppdrag inom ramen för de instruktioner de får från

den

egna avtalsslutande parten och från den part hos vilken de placerats. De skall

lämna

regelbundna rapporter till chefen för den polismyndighet hos vilken de

placerats.

4. De avtalsslutande parterna kan träffa avtal på bilateral eller

multilateral nivå om

att en parts kontaktpersoner med placering i tredje land även skall företräda en

 eller

flera avtalsslutande parters intressen. Med stöd av sådana avtal skall de

kontaktpersoner som är placerade i tredje land, vid framställning eller på eget

initiativ

lämna information till andra avtalsslutande parter och inom ramen för sina

befogenheter fullgöra uppdrag för dessa parters räkning. De avtalsslutande

parterna

skall hålla varandra underrättade om sina planer på placering av kontaktpersoner

 i

tredje land.

KAPITEL 2

Inbördes rättshjälp i brottmål

Artikel 48

1. Bestämmelserna i detta kapitel avser att komplettera den europeiska

konventionen av den 20 april 1959 om inbördes rättshjälp i brottmål samt, vad

avser

relationerna mellan de avtalsslutande parter som ingår i den ekonomiska unionen

Benelux, kapitel 2 i Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning och

inbördes

rättshjälp i brottmål, ändrat genom tilläggsprotokoll av den 11 maj 1974, och

att

underlätta tillämpningen av dessa avtal.

2. Punkt 1 påverkar inte tillämpningen av mer vittomfattande bestämmelser i

gällande bilaterala avtal mellan de avtalsslutande parterna.

Artikel 49

Inbördes rättshjälp skall även beviljas

a) i ärenden där det är fråga om handlingar som är straffbara enligt

nationell lag hos

en av två avtalsslutande parter, eller enligt båda de avtalsslutande parternas

lagar, varvid avses överträdelser av bestämmelser som beivras av administrativa

myndigheter vars beslut kan överklagas till en domstol som är behörig att

handlägga brottmål,

b) i ärenden som gäller skadestånd för felaktigt väckt åtal eller felaktigt

 domslut,

c) i benådningsärenden,

d) i civilmål som handläggs gemensamt med brottmål så länge

brottmålsdomstolen

ännu inte slutgiltigt avgjort brottmålet,

e) för delgivning av rättsligt meddelande som gäller verkställighet av

straff eller

annan åtgärd, indrivning av böter eller rättegångskostnader,

f) i fråga om åtgärder som gäller uppskov med utdömande eller

verkställighet av

straff eller annan åtgärd, villkorlig frigivning eller uppskov med eller avbrott

 i

verkställighet av straff eller annan åtgärd.

Artikel 50

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att i enlighet med den

konvention och

det avtal som avses i artikel 48 lämna varandra inbördes rättshjälp beträffande

brott

mot lagbestämmelser och förordningar om punktskatter, mervärdesskatter och

tullavgifter. Med bestämmelser om tullavgifter förstås de särskilda reglerna i

artikel 2

i konventionen av den 7 september 1967 mellan Belgien, Förbundsrepubliken

Tyskland, Frankrike, Italien, Luxemburg och Nederländerna om ömsesidigt

administrativt bistånd mellan deras tullmyndigheter samt i artikel 2 i rådets

förordning (EEG) nr 1468 av den 19 maj 1981.

2. Framställningar om undandragande av punktskatter kan inte avslås med

motiveringen att den mottagande staten inte belägger de varor som avses i

framställningen med skatt.

3. Den avtalsslutande part som gör en framställning får inte utan

mottagande parts

föregående samtycke vare sig överlåta eller utnyttja uppgifter eller

bevismaterial som

den har fått av denna part för andra ändamål än de undersökningar, rättsliga

åtgärder

eller förfaranden som anges i framställningen.

4. Inbördes rättshjälp som avses i denna artikel får vägras när den

sannolika

skatteavgift som tagits ut med för lågt belopp eller undanhållits motsvarar

högst

25 000 ecu, eller när det sannolika värdet av varor som exporterats eller

importerats

utan tillstånd inte överstiger ett belopp av 100 000 ecu, såvida inte ärendet

med

hänsyn till omständigheterna eller vem den anklagade är anses som mycket

allvarligt

av den avtalsslutande part som gör framställningen.

5. Bestämmelserna i denna artikel gäller även när den begärda inbördes

rättshjälpen avser en gärning som endast bestraffas med böter för överträdelser

av

bestämmelser som beivras av administrativa myndigheter, om framställningen om

inbördes rättshjälp härrör från en judiciell myndighet.

Artikel 51

De avtalsslutande parterna får inte som villkor för att lämna biträde som avser

husrannsakan och beslag ställa upp andra än följande:

a) För den gärning som har föranlett framställningen är enligt lagen hos

båda

avtalsslutande parter stadgat frihetsstraff eller annan frihetsinskränkande

åtgärd i

sex månader eller mer, eller enligt lagstiftningen hos den ena av de två

avtalsslutande parterna ett motsvarande straff och gärningen enligt den andra

avtalsslutande partens lagstiftning hänförs till en överträdelse av föreskrifter

 som

beivras av administrativa myndigheter, vars beslut kan överklagas till domstol

som är behörig att handlägga brottmål.

b) Verkställandet av framställningen om biträde är förenlig med

lagstiftningen hos

den avtalsslutande part till vilken framställningen görs.

Artikel 52

1. Varje avtalsslutande part kan översända delgivningshandlingar direkt med

 post

till personer som vistas på en annan avtalsslutande parts territorium. De

avtalsslutande parterna skall lämna den verkställande kommittén en förteckning

över

handlingar som får översändas på detta sätt.

2. När det finns skäl att anta att mottagaren inte förstår det språk

handlingen är

skriven på skall handlingen, eller åtminstone de viktiga delarna av den,

översättas till

det, eller ett av de språk som talas på den avtalsslutande parts territorium där

mottagaren vistas. Om den myndighet som översänder handlingen känner till att

mottagaren endast har kunskaper i ett annat språk, skall handlingen, eller

åtminstone

de viktiga delarna av den, översättas till detta andra språk.

3. En sakkunnig eller ett vittne som inte följt en kallelse, översänd med

post, att

inställa sig skall inte, även om kallelsen i fråga innehållit påföljd vid

utevaro, utsättas

för straff, vite eller tvångsåtgärder, såvida han inte därefter frivilligt

infinner sig på

den ansökande partens territorium och där lagligen kallas på nytt. Den myndighet

som med post översänder kallelser skall se till att dessa inte innehåller någon

påföljd

vid utevaro. Denna bestämmelse skall inte påverka tillämpningen av artikel 34 i

Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning och inbördes rättshjälp i

brottmål,

ändrat genom tilläggsprotokoll av den 11 maj 1974.

4. Om en framställning om inbördes rättshjälp avser en gärning som är

straffbar

enligt båda avtalsslutande parters lagar och hänförs till överträdelser mot

förordningar som beivras av administrativa myndigheter, vars beslut kan

överklagas

till domstol som är behörig att handlägga brottmål, gäller vid översändandet av

delgivningshandlingar i princip samma förfarande som i punkt 1.

5. Trots punkt 1 kan delgivningshandlingar översändas genom den anmodade

partens judiciella myndigheter, om mottagarens adress är okänd eller om den

ansökande parten begär att handlingarna skall delges med den sökte personligen.

Artikel 53

1. Framställningar om inbördes rättshjälp kan översändas direkt mellan de

judiciella myndigheterna och återsändas på samma sätt.

2. Punkt 1 innebär inte något hinder mot att framställningar översänds och

återsänds mellan justitieministerier eller genom nationella centrala myndigheter

 för

Interpol.

3. Framställningar om tillfällig överföring eller transitering av personer

som är

tillfälligt omhändertagna, anhållna eller frihetsberövade, samt löpande eller

tillfälligt

utbyte av uppgifter ur straffregister skall översändas genom de avtalsslutande

parternas justitieministerier.

4. I enlighet med den europeiska konventionen av den 20 april 1959 om

inbördes

rättshjälp i brottmål avses med justitieministerium i Förbundsrepubliken

Tyskland

förbundsrepublikens justitieminister och delstaternas justitieministrar eller

senatorer.

5. Information som syftar till lagföring för brott mot lagar om kör- och

vilotider i

enlighet med artikel 21 i den europeiska konventionen av den 20 april 1959 om

inbördes rättshjälp i brottmål eller artikel 42 i Beneluxavtalet av den 27 juni

1962 om

utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål, ändrat genom tilläggsprotokoll av

den

11 maj 1974, kan översändas av den ansökande partens judiciella myndigheter

direkt

till den anmodade partens judiciella myndigheter.

KAPITEL 3

Principen Non bis in idem

(icke två gånger för samma sak)

Artikel 54

En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom

hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part,

under

förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under

verkställighet eller

inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet

ägt

rum.

Artikel 55

1. I samband med ratificering, antagande eller godkännande av denna

konvention

kan en avtalsslutande part förklara sig icke bunden av artikel 54 i ett eller

flera av

följande fall:

 a) Om gärning som avses i en utländsk dom förövats helt eller

delvis på den

egna avtalsslutande partens territorium; i det senare fallet skall dock inte

detta

undantag gälla om brottet i fråga delvis förövats på ett territorium som tillhör

den avtalsslutande part hos vilken domen avkunnats.

 b) Om gärning som avses i en utländsk dom omfattat brott mot

statens säkerhet

eller andra för denna avtalsslutande part lika väsentliga intressen.

 c) Om gärning som avses i en utländsk dom begåtts av en tjänsteman

hos denna

avtalsslutande part och omfattat missbruk av tjänsteställning.

2. En avtalsslutande part som avgivit en förklaring angående de undantag

som

anges i punkt 1 b skall ange vilka brott som undantaget avser.

3. En avtalsslutande part kan när som helst återta en förklaring angående

ett eller

flera av undantagen i punkt 1.

4. En förklaring enligt punkt 1 skall inte tillämpas, om den berörda

avtalsslutande

parten avseende samma gärning gjort framställning om överförande av lagföring

till

den andra parten eller beviljat utlämning av den berörda personen.

Artikel 56

Om en avtalsslutande part väcker nytt åtal mot någon som dömts för samma gärning

av en annan avtalsslutande part, skall vad han undergått av frihetsberövande på

den

senare partens territorium avräknas vid påföljdens bestämmande. I den

utsträckning

nationell lagstiftning så tillåter skall hänsyn även tas till andra påföljder

han undergått

förutom frihetsberövande.

Artikel 57

1. Om en avtalsslutande part åtalar en person för ett brott och de behöriga

myndigheterna hos denna part har skäl att anta att åtalet avser samma gärning

som

personen redan dömts för av en annan part, skall myndigheterna i fråga, om skäl

föreligger, göra en framställning om upplysningar av betydelse för ärendet till

de

behöriga myndigheterna hos den part på vars territorium den misstänkte redan

dömts.

2. Den begärda informationen skall överlämnas snarast möjligt och skall

beaktas

när det gäller vilka fortsatta åtgärder som skall vidtas i den pågående

rättegången.

3. I samband med ratificering, antagande eller godkännande av denna

konvention

skall var och en av de avtalsslutande parterna ange de myndigheter som är

bemyndigade att begära och lämna de uppgifter som avses i denna artikel.

Artikel 58

Bestämmelserna ovan skall inte utesluta tillämpning av mer vittgående nationella

bestämmelser avseende principen non bis in idem i samband med rättsliga

avgöranden som meddelats i främmande stat.

KAPITEL 4

Utlämning

Artikel 59

1. Bestämmelserna i detta kapitel avser att komplettera såväl den

europeiska

utlämningskonventionen av den 13 september 1957 som, vad gäller förbindelserna

mellan de avtalsslutande parter som är medlemmar i den ekonomiska unionen

Benelux, kapitel 1 i Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning och

inbördes

rättshjälp i brottmål, ändrad genom tilläggsprotokoll av den 21 maj 1974, samt

att

underlätta tillämpningen av dessa avtal.

2. Bestämmelserna i punkt 1 utgör inget hinder för tillämpningen av mer

vittomfattande bestämmelser i gällande bilaterala avtal mellan de avtalsslutande

parterna.

Artikel 60

Vad avser förbindelserna mellan två avtalsslutande parter, varav den ena inte

tillträtt

den europeiska konventionen av den 13 september 1957 om utlämning, skall

bestämmelserna i den konventionen tillämpas med beaktande av gjorda förbehåll

och

avgivna förklaringar, antingen i samband med ratificeringen av konventionen

eller,

vad avser de avtalsslutande parter som inte tillträtt konventionen, i samband

med

ratificering, godkännande eller antagande av denna konvention.

Artikel 61

Frankrike förbinder sig att på en avtalsslutande parts begäran utlämna en person

 som

dömts för en gärning, för vilken enligt fransk lag är stadgat ett längsta

frihetsstraff

eller annat omhändertagande upp till en tid av lägst två år, och enligt lagen

hos den

ansökande parten ett längsta frihetsstraff eller annat omhändertagande upp till

en tid

av lägst ett år.

Artikel 62

1. Beträffande preskriptionsavbrott skall endast den ansökande partens

bestämmelser tillämpas.

2. Amnesti som meddelats av den anmodade parten skall endast utgöra hinder

mot

utlämning om brottet faller under denna parts domsrätt.

3. Frånvaron av angivelse eller annat officiellt meddelande som medger

lagföring,

och som endast krävs enligt den anmodade partens lagstiftning, påverkar inte

skyldigheten att utlämna.

Artikel 63

De avtalsslutande parterna förbinder sig, i enlighet med den konvention och det

avtal

som anges i artikel 59, att sinsemellan utlämna de personer som av de rättsliga

myndigheterna i den ansökande staten är åtalade för något av de brott som avses

i

artikel 50.1, eller som är efterlysta av dessa myndigheter för verkställighet av

 straff

eller annan säkerhetsåtgärd för ett sådant brott.

Artikel 64

En registrering i Schengens informationssystem , som gjorts i enlighet med

artikel

95 skall ha samma verkan som en begäran om tillfälligt omhändertagande i

enlighet

med artikel 16 i den europeiska konventionen av den 13 september 1957 om

utlämning eller i enlighet med artikel 15 i Beneluxavtalet av den 27 juni 1962

om

utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål, ändrat genom tilläggsprotokoll av

den

11 maj 1974.

Artikel 65

1. Utan att det påverkar möjligheten att anlita diplomatisk väg skall

framställningar

om utlämning och transitering översändas från det behöriga ministeriet hos den

ansökande parten till det behöriga ministeriet hos den anmodade parten.

2. Behöriga ministerier är

 i Belgien: justitieministeriet,

 i Förbundsrepubliken Tyskland: förbundsrepublikens

justitieministerium och

delstaternas ministrar eller senatorer,

 i Frankrike: utrikesministeriet,

 i Luxemburg: justitieministeriet,

 i Nederländerna: justitieministeriet.

Artikel 66

1. Om utlämning av en eftersökt person inte uttryckligen möter något hinder

 enligt

lagen hos den anmodade parten, kan denna part medge utlämning utan något

formellt

förfarande, såvida den som begärs utlämnad ger sitt samtycke därtill i ett

protokoll

som upprättas i närvaro av en medlem av judiciell myndighet och efter att ha

hörts av

denne i avsikt att informera om rätten till formellt utlämningsförfarande. Den

som

begärs utlämnad kan låta sig biträdas av juridiskt ombud i samband med hörandet.

2. Vid utlämning i enlighet med punkt 1 kan inte den eftersökte, som

uttryckligen

förklarar sig avstå från det skydd som specialitetsprincipen ger, återkalla

denna

förklaring.

KAPITEL 5

Överförande av verkställighet av brottmålsdom

Artikel 67

Följande bestämmelser avser att komplettera Europarådets konvention av den 21

mars 1983 om överförande av dömda personer mellan de avtalsslutande parter som

tillträtt denna konvention.

Artikel 68

1. Om en medborgare i en avtalsslutande part som genom lagakraftvunnen dom

dömts till frihetsstraff eller någon annan frihetsberövande åtgärd genom att fly

 till sitt

eget land undandragit sig verkställighet av detta straff eller denna åtgärd, kan

 den

avtalsslutande part som lagföringen ägt rum hos göra en framställning till den

andra

parten om verkställighet av straffet eller åtgärden, om den dömde påträffas på

den

senares territorium.

2. I avvaktan på de handlingar som åberopas i framställningen om

verkställighet av

frihetsstraff eller annan frihetsberövande åtgärd eller återstående del av

straff och på

beslut i samband med framställningen, kan den berörda anmodade parten på begäran

av den ansökande parten kvarhålla den dömde eller vidta andra åtgärder för att

säkra

dennes närvaro på den anmodade partens territorium.

Artikel 69

Det överförande av verkställighet som avses i artikel 68 kräver inte samtycke av

 den

som dömts till frihetsstraff eller annan frihetsberövande åtgärd. Övriga

bestämmelser

i Europarådets konvention av den 21 mars 1983 om överförande av dömda personer

skall gälla i tillämpliga delar.

KAPITEL 6

Narkotika

Artikel 70

1. De avtalsslutande parterna skall inrätta en ständig arbetsgrupp med

uppgift att

undersöka gemensamma problem i samband med bekämpandet av kriminalitet inom

narkotikaområdet och att i förekommande fall utarbeta förslag för att förbättra

de

praktiska och tekniska sidorna av samarbetet mellan de avtalsslutande parterna.

Arbetsgruppen skall lägga fram sina förslag i Verkställande kommittén.

2. Den arbetsgrupp som avses i punkt 1 och vars medlemmar skall utses av

behöriga nationella myndigheter, skall inbegripa företrädare för polis- och

tullmyndigheter.

Artikel 71

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig vad gäller direkt eller

indirekt

försäljning av varje slag av narkotika och psykotropa ämnen, även cannabis, samt

innehav av sådana preparat och ämnen för försäljning eller export, att i

enlighet med

Förenta nationernas gällande konventioner* vidta alla erforderliga åtgärder för

att

förebygga och straffa olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen.

2. Utöver bestämmelserna om detta i artiklarna 74 76 förbinder sig de

avtalsslutande parterna att genom administrativa och straffrättsliga åtgärder

förebygga och straffa olaglig export av narkotika och psykotropa ämnen, även

cannabis, liksom försäljning, anskaffning och överlåtelse av sådana preparat och

ämnen.

3. För att bekämpa olaglig import av narkotika och psykotropa ämnen, även

cannabis, skall de avtalsslutande parterna förstärka sin kontroll av person- och

varutrafiken samt transportmedel vid de yttre gränserna. Sådana åtgärder skall

utarbetas av den arbetsgrupp som avses i artikel 70. Arbetsgruppen skall

överväga

bland annat andra uppdrag för viss polis- och tullpersonal som blivit fri från

tjänstgöring vid de inre gränserna liksom tillämpning av moderna metoder för

upptäckt av narkotika och användning av narkotikahundar.

*1961 års allmänna narkotikakonvention och 1972 års tilläggsprotokoll till

denna;

1971 års konvention om psykotropa ämnen; Förenta nationernas konvention den 19

december 1988 mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen.

4. För att försäkra sig om att bestämmelserna i denna artikel följs skall

de

avtalsslutande parterna särskilt bevaka de platser som är kända för

narkotikahandel.

5. De avtalsslutande parterna skall göra allt som står i deras makt för att

 förebygga

och bekämpa de negativa effekterna av den illegala efterfrågan på varje slag av

narkotika och psykotropa ämnen, även cannabis. De åtgärder som vidtas i detta

syfte

faller under de enskilda avtalsslutande parternas ansvar.

Artikel 72

Under hänsynstagande till sin konstitution och nationella lagstiftning skall de

avtalsslutande parterna garantera att gällande lagstiftning medger beslag och

förverkande av tillgångar som härrör från illegal handel med narkotika och

psykotropa ämnen.

Artikel 73

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att, i enlighet med sin

konstitution och

nationella lagstiftning, vidta åtgärder i syfte att tillåta kontrollerade

leveranser inom

den illegala handeln med narkotika och psykotropa ämnen.

2. Beslut om tillgripande av kontrollerade leveranser kommer att fattas i

varje

enskilt fall efter inhämtande av varje berörd parts tillstånd.

3. Varje part skall ansvara för ledning och övervakning av operationen på

sitt

territorium och skall bemyndigas att ingripa.

Artikel 74

Vad gäller laglig handel med narkotika och psykotropa ämnen är de avtalsslutande

parterna eniga om att de kontroller som grundar sig på de av Förenta nationernas

konventioner som anges i artikel 71 och som genomförs vid de inre gränserna, så

mycket som möjligt skall överföras till det inre av landet.

Artikel 75

1. Vad gäller persontrafik till de avtalsslutande parternas områden eller

inom

sådant område får enskilda personer medföra narkotika och psykotropa ämnen inom

ramen för medicinsk behandling, på villkor att de vid varje slag av kontroll kan

 visa

ett intyg som utfärdats eller attesterats av behörig myndighet i hemlandet.

2. Verkställande kommittén skall besluta om utformningen av och innehållet

i det

intyg som avses i punkt 1 och som utfärdats av någon avtalsslutande part, och

särskilt

om uppgifter som avser art och mängd av preparat och ämnen samt resans

tidslängd.

3. De avtalsslutande parterna skall underrätta varandra om vilka

myndigheter som

har behörighet att utfärda eller attestera det intyg som avses i punkt 2.

Artikel 76

1. Om det står i överensstämmelse med egna medicinska, etiska och praktiska

regler, skall de avtalsslutande parterna, om det visar sig nödvändigt, besluta

om

lämpliga kontrollåtgärder för de narkotiska preparat och psykotropa ämnen som

hos

någon eller flera av de avtalsslutande parterna är föremål för strängare

kontroller än

på det egna territoriet, för att på så sätt undvika att effektiviteten av dessa

kontroller

skadas.

2. Punkt 1 skall också gälla beträffande ämnen som ofta används för

framställning

av narkotika och psykotropa ämnen.

3. De avtalsslutande parterna skall hålla varandra underrättade om vilka

åtgärder

som vidtagits för att övervaka den legala handeln med de ämnen som avses i

punkterna 1 och 2.

4. Problem som uppstår i detta sammanhang, skall behandlas regelbundet i

Verkställande kommittén.

KAPITEL 7

Skjutvapen och ammunition

Artikel 77

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att anpassa sina lagar och

andra

författningar om förvärv, innehav, handel och överlåtelse av skjutvapen och

ammunition till bestämmelserna i detta kapitel.

2. I detta kapitel behandlas fysiska och juridiska personers förvärv,

innehav, handel

och överlåtelse av skjutvapen och ammunition; här avses inte leveranser till

centrala

och territoriella myndigheter, väpnade styrkor och polis, inte heller dessas

förvärv

och innehav, inte heller statliga företags tillverkning av skjutvapen och

ammunition.

Artikel 78

1. I detta kapitel klassificeras skjutvapen enligt följande:

a) förbjudna vapen,

b) vapen för vilka det krävs tillstånd,

c) vapen med anmälningsskyldighet.

2. Bestämmelserna om skjutvapen skall även tillämpas på slutstycken,

magasin och

pipor som utgör del av eller är avsedda att utgöra del av skjutvapen.

3. Med korta vapen avses i detta avtal skjutvapen vars pipa inte är längre

än 30 cm

och vars totala längd inte överstiger 60 cm; övriga skjutvapen är långa vapen.

Artikel 79

1. Till förbjudna skjutvapen och förbjuden ammunition skall räknas

a) skjutvapen som i vanliga fall används för militära ändamål,

b) helautomatiska skjutvapen, även om de inte är avsedda för militärt bruk,

c) skjutvapen som är kamouflerade som ett annat föremål,

d) pansarammunition, kulammunition med explosiva eller självantändande

laddningar samt projektiler för sådan ammunition,

e) ammunition för pistoler och revolvrar med dumdum- eller ihåliga

spetskulor och

projektiler för sådan ammunition.

2. Behöriga myndigheter kan i särskilda fall bevilja tillstånd att inneha

skjutvapen

och ammunition enligt punkt 1 om det inte medför någon fara för säkerheten och

den

allmänna ordningen.

Artikel 80

1. Till skjutvapen som får förvärvas eller innehas med tillstånd hör

åtminstone

följande, under förutsättning att de inte är förbjudna:

a) Korta halvautomatiska och korta repetervapen.

b) Korta enskottsvapen med centralt perkussionslås.

c) Korta enskottsvapen med ringformigt perkussionslås med en total längd

under

28 cm.

d) Långa halvautomatiska vapen med magasin och kammarstycke som rymmer fler

än tre patroner.

e) Långa halvautomatiska repetervapen med slätborrad pipa som inte är

längre än

60 cm.

f) Civila halvautomatiska vapen som liknar militära automatvapen.

2. Till vapen för vilka fordras tillstånd till innehav hör inte

a) vapen för signalgivning, tårgas eller livräddning, under förutsättning

att deras

tekniska konstruktion gör det omöjligt att med hjälp av vanliga verktyg ändra

dem till vapen för kulammunition och att avskjutning av irriterande ämnen inte

orsakar andra personer obotlig skada,

b) långa halvautomatiska vapen med magasin och kammarstycke som inte rymmer

fler än tre patroner utan omladdning, under förutsättning att laddstycket inte

är

löstagbart eller att vapnet inte kan ändras med hjälp av vanliga verktyg på ett

sådant sätt att magasin och kammarstycke rymmer fler än tre patroner.

Artikel 81

Till skjutvapen med anmälningsskyldighet hör, såvida innehav av sådana inte är

otillåtet eller fordrar tillstånd,

a) långa repetervapen,

b) långa enskottsvapen med en eller flera räfflade pipor,

c) korta enskottsvapen med ringformigt perkussionslås med en total längd

över 28

cm,

d) de vapen som anges i artikel 80.2 b.

Artikel 82

Till de vapen som avses i artiklarna 79, 80 och 81 hör inte

a) skjutvapen av en modell eller tillverkning, utom i undantagsfall, från

tiden före 1

januari 1870 förutsatt att de inte tillåter användning av ammunition avsedd för

otillåtna vapen eller vapen som inte får innehas utan tillstånd,

b) efterbildningar av de vapen som anges i a, på villkor att de inte

tillåter

användning av patron med metallhylsa,

c) skjutvapen som gjorts obrukbara för all slags ammunition genom tekniska

åtgärder som garanteras genom plombering av en officiell myndighet eller som

godtas av en sådan myndighet.

Artikel 83

Tillstånd till förvärv och innehav av sådana skjutvapen som avses i artikel 80

får

endast ges om

a) sökanden fyllt 18 år, med undantag av dispens för jakt eller för

tävlings- och

övningsskjutning,

b) sökanden inte kan anses olämplig för förvärv eller innehav av skjutvapen

 på

grund av psykisk sjukdom eller någon annan mental eller kroppslig svaghet,

c) sökanden inte funnits skyldig till brott eller på annat sätt kan

misstänkas utgöra

en fara för säkerheten eller den allmänna ordningen,

d) det skäl till förvärv eller innehav av skjutvapen som den sökande

åberopar kan

anses som giltigt.

Artikel 84

1. Anmälningar om de vapen som avses i artikel 81 skall antecknas i ett

register

som förs av sådana personer som avses i artikel 85.

2. Om ett vapen överlåts av en annan person än den som avses i artikel 85

skall en

anmälan om detta göras enligt bestämmelser som varje avtalsslutande part

fastställer.

3. De anmälningar som avses i denna artikel skall innehålla de uppgifter

som är

nödvändiga för att identifiera de berörda personerna och vapnen.

Artikel 85

1. De avtalsslutande parterna åtar sig att se till att den som tillverkar

skjutvapen

som det krävs tillstånd för och att den som bedriver handel med sådana vapen,

ansöker om tillstånd och att den som tillverkar skjutvapen vars innehav måste

anmälas, och den som bedriver handel med sådana, har anmälningsskyldighet.

Tillstånd som avser skjutvapen för vilka sådant tillstånd krävs skall även täcka

skjutvapen med anmälningsskyldighet. De avtalsslutande parterna skall övervaka

de

personer som tillverkar eller bedriver handel med vapen på ett sådant sätt att

en

effektiv kontroll garanteras.

2. De avtalsslutande parterna förpliktar sig att anta bestämmelser om att

alla

skjutvapen åtminstone skall vara försedda med ett fast tillverkningsnummer för

att

underlätta identifiering och att de skall vara försedda med varumärke.

3. De avtalsslutande parterna skall föreskriva att tillverkare och handlare

 har

skyldighet att låta registrera samtliga skjutvapen för vilka krävs tillstånd

eller

anmälan; registren skall göra det möjligt att på kort tid fastställa vapentyp,

ursprung

och köpare.

4. I fråga om de vapen för vilka krävs särskilt tillstånd enligt artiklarna

 79 och 80

åtar sig de avtalsslutande parterna att anta bestämmelser om att sådana

skjutvapens

identifieringsnummer och beteckning skall finnas upptagna på det tillståndsbevis

 som

utfärdas till innehavaren.

Artikel 86

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att anta bestämmelser som

förbjuder

den som genom tillståndsbevis eller anmälan har rätt att inneha skjutvapen att

överlämna sådana vapen till personer som inte har tillstånd till förvärv eller

innehav.

2. De avtalsslutande parterna kan bevilja tillfälligt överlämnande av

sådana vapen

enligt bestämmelser som de själva skall fastställa.

Artikel 87

1. De avtalsslutande parterna skall i sin nationella lagstiftning införa

bestämmelser

om återkallande av tillstånd, när innehavaren inte längre uppfyller de krav för

beviljande av tillstånd som avses i artikel 83.

2. De avtalsslutande parterna förbinder sig att vidta tillräckliga åtgärder

 som

särskilt skall omfatta beslag av vapen och återkallande av tillstånd, och att

föreskriva

lämpliga påföljder vid brott mot de bestämmelser i lagar och förordningar som

avser

skjutvapen. Sådana påföljder kan innebära beslag av skjutvapen.

Artikel 88

1. För den som beviljats tillstånd att förvärva skjutvapen skall inte

krävas något

särskilt tillstånd till förvärv av sådan ammunition som är avsedd för detta

vapen.

2. För ammunition som förvärvas av personer utan tillstånd att förvärva

vapen skall

samma regler gälla som för det vapen ammunitionen är avsedd för. Tillstånd kan

beviljas för endast en eller för alla typer av ammunition.

Artikel 89

Ändringar eller tillägg vad avser otillåtna typer av skjutvapen och de typer av

skjutvapen för vilka krävs tillstånd eller anmälan kan göras av Verkställande

kommittén med hänsyn till såväl den tekniska och ekonomiska utvecklingen som

statens säkerhet.

Artikel 90

De avtalsslutande parterna skall ha möjlighet att anta strängare lagar eller

bestämmelser vad gäller reglerna för skjutvapen och ammunition.

Artikel 91

1. Med stöd av den europeiska konventionen av den 28 juni 1978 om kontroll

av

enskilda personers införskaffande och innehav av skjutvapen överenskommer de

avtalsslutande parterna om att, inom ramen för sin nationella lagstiftning,

skapa ett

utbyte av upplysningar om förvärv av skjutvapen när det gäller personer,

enskilda

eller vapenhandlare, som har sitt vanliga hemvist eller sin verksamhet på en

annan

parts territorium. Med vapenhandlare avses den vars yrkesmässiga verksamhet helt

eller delvis består i handel med skjutvapen.

2. Detta utbyte av upplysningar avser,

a) mellan två avtalsslutande parter som ratificerat den konvention som

anges i

punkt 1, de skjutvapen som upptagits i bilaga 1, avdelning A.1 a h i den

konventionen,

b) mellan två avtalsslutande parter av vilka åtminstone den ena inte har

ratificerat

den konvention som anges i punkt 1, de vapen för vilka tillstånd och anmälan

regleras genom bestämmelser hos var och en av de avtalsslutande parterna.

3. Upplysningar om förvärv av skjutvapen skall lämnas utan dröjsmål och

innehålla följande uppgifter:

a) Datum för införskaffandet och följande personuppgifter om den som

förvärvat

vapen:

 I fråga om fysiska personer, efternamn, förnamn, födelsedatum

och

födelseort, adress och passnummer eller nummer på identitetshandling, samt

datum för meddelandets lämnande och uppgift om verkställande myndighet,

oberoende av om denna är vapenhandlare eller inte.

 I fråga om juridiska personer, företagsnamn och säte samt

beträffande den

person som är bemyndigad att företräda den juridiska personen efternamn,

förnamn, födelsedatum och födelseort, adress och passnummer eller nummer

på identitetshandling.

b) Vapentyp, tillverkningsnummer, kaliber och övriga kännetecken för

skjutvapnet

i fråga samt identifieringsnummer.

4. Varje avtalsslutande part skall utse en nationell myndighet som ansvarar

 för

översändande och mottagande av de upplysningar som avses i punkterna 2 och 3,

samt utan dröjsmål underrätta övriga avtalsslutande parter om varje ändring vad

gäller den utsedda myndigheten.

5. Den myndighet som är utsedd av varje part får förmedla de mottagna

upplysningarna till behöriga lokala polismyndigheter och gräns-

bevakningsmyndigheter för att på så sätt kunna förhindra eller åtala straffbara

gärningar och brott mot bestämmelserna.

AVDELNING IV

Schengens informationssystem

KAPITEL 1

Inrättandet av Schengens informationssystem

Artikel 92

1. De avtalsslutande parterna skall upprätta och underhålla ett gemensamt

informationssystem, nedan kallat Schengens informationssystem , som skall bestå

av en nationell enhet för varje part och en teknisk stödfunktion. Med hjälp av

ett

automatiskt sökningsförfarande skall varje part genom Schengens informations-

system kunna få rapporter om personer och föremål för gränskontroller,

undersökningar och andra kontroller som utförs av polis och tullmyndigheter inom

landets gränser i överensstämmelse med nationell lagstiftning samt, vad

beträffar den

särskilt rapporterade grupp som avses i artikel 96, vid utfärdande av

viseringar,

uppehållstillstånd och handhavande av utlänningar inom ramen för tillämpningen

av

bestämmelserna om rörlighet för personer i denna konvention.

2. I Schengens informationssystem skall varje avtalsslutande part för egen

räkning

och på eget ansvar upprätta och underhålla en nationell enhet vars dataregister

skall

innehålla uppgifter som är identiska med uppgifterna i de dataregister som finns

 vid

de övriga avtalsslutande parternas nationella enheter; detta skall åstadkommas

med

hjälp av den tekniska stödfunktionen. För att en sådan överföring av uppgifter

som

avses i punkt 3 skall kunna ske utan dröjsmål och så effektivt som möjligt skall

 varje

part, i samband med upprättandet av den nationella enheten, följa gemensamt

fastställda protokoll och förfaranden vad gäller den tekniska stödfunktionen.

Det

nationella dataregistret hos var en och av parterna skall kunna användas för

automatisk sökning på varje avtalsslutande parts territorium. Sökning i

dataregister

vid andra avtalsslutande parters nationella enheter skall inte kunna göras.

3. De avtalsslutande parterna skall för gemensam räkning och under

gemensamt

ansvar upprätta och underhålla den tekniska stödfunktionen i Schengens

informationssystem, för vilken Frankrike skall ha ansvaret; detta stödsystem

skall

placeras i Strasbourg. Den tekniska stödfunktionen skall innehålla ett

dataregister

som genom serieöverföring av uppgifter garanterar att de nationella enheternas

dataregister är identiska. Den tekniska stödfunktionens dataregister skall

innehålla

rapporter om personer och föremål, såvida de är av intresse för samtliga

avtalsslutande parter. Den tekniska stödfunktionens dataregister skall inte

uppta

andra uppgifter, förutom dem som anges i denna punkt och i artikel 113.2.

KAPITEL 2

Utnyttjande och användning av Schengens informationssystem

Artikel 93

I enlighet med bestämmelserna i denna konvention skall syftet med Schengens

informationssystem vara att på de avtalsslutande parternas territorium med hjälp

 av

information som överförs via detta system bevara ordning och allmän säkerhet,

inbegripet statens säkerhet, samt tillämpa denna konventions bestämmelser om

rörlighet för personer.

Artikel 94

1. Schengens informationssystem skall endast innehålla sådana

uppgiftskategorier

som lämnas av var och en av de avtalsslutande parterna och som är nödvändiga för

de ändamål som avses i artikel 95 100. Den rapporterande avtalsslutande parten

skall

pröva om ärendet är av sådan vikt att en registrering av rapporten i Schengens

informationssystem är berättigad.

2. Uppgiftskategorierna är följande:

a) Rapporterade personer.

b) De föremål som avses i artikel 100 och de fordon som avses i artikel 99.

3. För personer får inga andra uppgifter registreras än följande:

a) Efternamn och förnamn, eventuellt separat registrering av alias.

b) Särskilda yttre oföränderliga fysiska kännemärken.

c) Andra förnamnets initialbokstav.

d) Födelsedatum och födelseort.

e) Kön.

f) Nationalitet.

g) Uppgift om huruvida personen är beväpnad.

h) Uppgift om huruvida personen kan tillgripa våld.

i) Syftet med registreringen.

j) Begärt förfarande.

Anmärkningar av annat slag, särskilt de uppgifter som nämns i första meningen i

artikel 6 i Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om skydd för enskilda

 vid

automatisk databehandling av personuppgifter, är inte tillåtna.

4. I den mån någon part bedömer att en rapport i enlighet med artiklarna

95, 97

eller 99 inte är förenligt med dess nationella lagstiftning, internationella

förpliktelser

eller viktiga nationella intressen, kan denna part låta rapporten i den

nationella delen

av Schengens informationssystem åtföljas av ett påpekande om att verkställighet

av

det begärda förfarandet inte kommer att ske på dess territorium på grundval av

rapporten. Överläggningar om detta bör ske med övriga avtalsslutande parter. Om

den rapporterande parten inte återkallar den gjorda rapporten skall den

tillämpas fullt

ut för övriga avtalsslutande parter.

Artikel 95

1. Uppgifter angående personer som har efterlysts för förvarstagande för

utlämning

skall tas med på begäran av den ansökande partens rättsliga myndigheter.

2. Före rapporten skall den rapporterande avtalsslutande parten undersöka

om

förvarstagandet sker i överensstämmelse med den anmodade partens nationella

lagstiftning. Om den rapporterande avtalsslutande parten är tveksam, skall den

rådgöra med övriga berörda avtalsslutande parter.

Samtidigt med sin rapport skall den avtalsslutande parten utan dröjsmål skicka

följande uppgifter av betydelse för ärendet till de anmodade avtalsslutande

parterna:

a) Vilken myndighet som begär förvarstagande.

b) Huruvida det finns häktningsbeslut eller någon annan handling med samma

innebörd eller en lagakraftvunnen dom.

c) Brottets art och tillämpliga straffbestämmelser.

d) Beskrivning av omständigheterna kring brottets begående, inbegripet

tidpunkt,

plats och i vilken grad den rapporterade personen varit delaktig i gärningen.

e) Sannolik brottspåföljd.

3. En anmodad avtalsslutande part kan i dataregistret i den nationella

delen hos

Schengens informationssystem låta rapporten åtföljas av en uppgift som avser

förbud, under tiden fram till det att denna uppgift raderas, att verkställa

förvarstagande på grundval av rapporten. Radering av en sådan uppgift skall ske

inom tjugofyra timmar efter registrering av rapporten, såvida den berörda parten

 inte

avslår begäran om förvarstagande på rättsliga grunder eller av särskilda

lämplighetsskäl. Om det finns synnerliga skäl med anledning av den sammansatta

arten hos de sakförhållanden rapporten grundas på, kan tidigare nämnda tidsfrist

förlängas till att omfatta högst en vecka. Utan att det påverkar en sådan

uppgift eller

beslut om avslag kan övriga avtalsslutande parter låta verkställa det begärda

förvarstagandet.

4. Om någon part av särskilt brådskande skäl begär omedelbar efterspaning

skall

den anmodade parten undersöka om den kan avstå från uppgiften. Den anmodade

parten skall vidta de åtgärder som krävs för omedelbar verkställighet av det

begärda

förfarandet, om rapporten godtas.

5. Om förvarstagande inte kan verkställas på grund av att någon

undersökning

ännu inte avslutats eller på grundval av beslut om avslag hos någon anmodad

part,

skall den sistnämnda parten behandla rapporten som en rapport i syfte att få

meddelande om vistelseort.

6. De anmodade avtalsslutande parterna skall verkställa det begärda

förfarandet i

enlighet med gällande konventioner om utlämning och nationell lagstiftning. De

är

inte skyldiga att verkställa det begärda förfarandet om det avser någon av deras

 egna

medborgare, dock utan att detta påverkar möjligheten att verkställa

förvarstagandet

enligt nationell lagstiftning.

Artikel 96

1. Uppgifter angående utlänningar som rapporteras för införande på

spärrlista skall

registreras på grundval av en nationell rapport till följd av beslut som fattats

 av

administrativa myndigheter eller behörig domstol i enlighet med processuella

regler i

nationell lagstiftning.

2. Besluten kan grundas på det hot mot den allmänna ordningen eller

säkerheten

och statens säkerhet som en utlännings vistelse på statens territorium kan

medföra.

Till sådana fall kan framför allt räknas

a) en utlänning som dömts till ansvar för en gärning för vilken föreskrivs

frihetsberövande påföljd i minst ett år,

b) en utlänning om vilken det finns grundad anledning att anta att han

begått grova

brott, till vilka även räknas de som avses i artikel 71 eller om vilken det

skäligen

kan befaras att han kommer att begå sådana handlingar på någon avtalsslutande

parts territorium.

3. Beslut kan även grundas på att utlänningen varit föremål för en åtgärd

som

innebär avlägsnande, avvisning eller utvisning som vare sig återkallats eller

varit

förenad med viss tidsbegränsning, eller som åtföljts av inreseförbud eller, i

förekommande fall, av vägrat uppehållstillstånd som grundats på överträdelse av

nationella bestämmelser om inresa eller uppehållstillstånd för utlänningar.

Artikel 97

Vad avser försvunna personer eller personer som med hänsyn till sin egen

säkerhet

eller i syfte att förebygga hot tillfälligt bör omhändertas på begäran av en

behörig

myndighet eller en behörig rättslig myndighet hos den rapporterande parten,

skall

deras personuppgifter registreras för att de polisiära myndigheterna skall kunna

underrätta den rapporterande parten om uppehållsort eller omhänderta personen

för

förhindrande av fortsatt resa, om det inte strider mot nationell lag. Detta

gäller

särskilt minderåriga och personer som enligt beslut av en behörig myndighet bör

ges

sluten vård. Meddelande får inte lämnas utan den försvunnes samtycke, om han är

myndig.

Artikel 98

1. På framställning av behöriga rättsliga myndigheter om meddelande om

uppehållsort eller hemvist skall det registreras personuppgifter rörande

vittnen,

åtalade som förelagts att infinna sig för hörande vid domstolsförhandling i

samband

med brottmål eller personer som skall dömas till påföljd för brott eller

inställa sig för

verkställighet av frihetsberövande.

2. Den avtalsslutande part som gör en framställning skall lämnas begärda

uppgifter

i enlighet med nationell lagstiftning och gällande konventioner om inbördes

rättshjälp

i brottmål.

Artikel 99

1. Med hänsyn till nationell lagstiftning hos den rapporterande

avtalsslutande

parten skall uppgifter registreras om personer eller fordon för hemlig

övervakning

eller särskild kontroll i enlighet med punkt 5.

2. En sådan rapport får ske i syfte att bekämpa brottslighet och förebygga

hot mot

den allmänna säkerheten

a) om det finns sannolika skäl till misstanke om att personen avser att

begå, eller

redan begår, ett stort antal synnerligen grova brott, eller

b) om den allmänna uppfattning om personen, särskilt på grundval av redan

begångna brott, leder till misstanke om att han även i framtiden kommer att begå

synnerligen grova brott.

3. På begäran av myndigheter som ansvarar för statens säkerhet kan en

rapport

dessutom göras i enlighet med nationell lagstiftning, om det finns synnerliga

skäl till

misstanke om att de uppgifter som avses i punkt 4 är nödvändiga för vidtagande

av

skyddsåtgärder för avvärjande av den allvarliga fara någon utgör, eller av någon

annan allvarlig fara för statens inre och yttre säkerhet. Den rapporterande

avtalsslutande parten är skyldig att först rådgöra med övriga avtalsslutande

parter.

4. I syfte att utföra hemlig övervakning genom av polis och tullmyndigheter

verkställda gränskontroller eller andra kontroller inom landet, kan nedanstående

uppgifter, helt eller delvis, inhämtas och översändas till den rapporterande

myndigheten:

a) Påträffande av en rapporterad person eller ett rapporterat fordon.

b) Plats, tidpunkt eller skäl för undersökningen.

c) Resväg och målet för resan.

d) Personer i den övervakades sällskap eller passagerare i fordonet.

e) Använt fordon.

f) Transporterade föremål.

g) Omständigheter kring påträffandet av personen eller fordonet.

Inhämtandet av uppgifter bör ske på ett sådant sätt att det inte skadar

övervakningens

hemliga karaktär.

5. Inom ramen för den särskilda kontroll som avses i punkt 1 får personer,

fordon

och medförda föremål kroppsvisiteras eller genomsökas i enlighet med nationell

lagstiftning för uppnående av de mål som avses i punkterna 2 och 3. Om någon

parts

lagar inte tillåter denna särskilda kontroll, skall den i den berörda partens

fall ändras

till hemlig övervakning.

6. En anmodad avtalsslutande part kan i dataregistret i den nationella

enheten hos

Schengens informationssystem låta denna rapport åtföljas av en uppgift som avser

förbud, under tiden fram till att denna uppgift raderas, att verkställa det

begärda

förfarandet avseende hemlig övervakning eller särskild kontroll. Radering av en

sådan uppgift skall ske inom tjugofyra timmar efter det att rapporten

registrerats,

såvida den berörda parten inte avslår förfarandet på rättsliga grunder eller av

särskilda lämplighetsskäl. Utan att det påverkar en sådan uppgift eller beslut

om

avslag kan övriga avtalsslutande parter låta verkställa det begärda förfarandet.

Artikel 100

1. Uppgifter om föremål som efterlysts för beslag eller för att användas

som

bevismaterial vid rättegång i brottmål skall registreras i Schengens

informationssystem.

2. Om en efterforskning visar att det föreligger en rapport om ett

påträffat föremål,

skall den myndighet som har observerat rapporten kontakta den rapporterande för

att

överenskomma om vilka åtgärder som behöver vidtas. För detta ändamål kan i

enlighet med denna konvention även personuppgifter översändas. De åtgärder som

skall vidtas av den part som påträffat föremålet skall vara förenliga med dennas

nationella lagstiftning.

3. Följande kategorier av föremål skall registreras:

a) Stulna, bortförda eller försvunna motorfordon med en cylindervolym

överstigande 50 cc.

b) Stulna, bortförda eller försvunna släpvagnar och husvagnar med en

tjänstevikt

överstigande 750 kg.

c) Stulna, bortförda eller försvunna skjutvapen.

d) Stulna, bortförda eller försvunna blankodokument.

e) Stulna, bortförda eller försvunna utfärdade legitimationshandlingar

(pass, ID-

kort, körkort).

f) Sedlar (registrerade sedlar).

Artikel 101

1. Tillgång till i Schengens informationssystem registrerade uppgifter och

rätt att

söka fram dessa direkt har endast myndigheter som har behörighet för

a) gränskontroller,

b) andra undersökningar inom landet som verkställs av polis och

tullmyndigheter

samt samordning av sådana undersökningar.

2. Därutöver skall tillgång till uppgifter som är registrerade enligt

artikel 96 samt

rätt att söka fram dessa direkt beviljas myndigheter med behörighet att utfärda

viseringar, centrala myndigheter med behörighet att granska viseringsansökningar

samt myndigheter med behörighet att bevilja uppehållstillstånd och handha

utlänningsärenden inom ramen för tillämpningen av denna konventions

bestämmelser om rörlighet för personer. Tillgången till uppgifterna skall

regleras i

varje avtalsslutande parts nationella lagstiftning.

3. Användarna får endast hämta de uppgifter som krävs för att de skall

kunna

fullgöra sina förpliktelser.

4. Varje part skall till Verkställande kommittén överlämna en förteckning

över de

behöriga myndigheter som har tillstånd att direkt hämta uppgifter som är

registrerade

i Schengens informationssystem. I förteckningen skall det för varje myndighet

anges

vilka uppgifter den får hämta och för vilket syfte.

KAPITEL 3

 Skydd av personuppgifter och säkerhet för uppgifter i Schengens

informationssystem

Artikel 102

1. De uppgifter som föreskrivs i artikel 95 100 får av de avtalsslutande

parterna

endast utnyttjas för de ändamål som angivits för var och en av de rapporter som

avses

i dessa artiklar.

2. Kopiering av registrerade uppgifter får endast ske i tekniskt syfte, i

den mån

sådan kopiering krävs för direkt hämtande av uppgifter av de myndigheter som

avses

i artikel 101. Rapporter från andra avtalsslutande parter får inte kopieras från

Schengens informationssystems nationella del till andra nationella datafiler.

3. I samband med de rapporter som föreskrivs i artiklarna 95 100 i denna

konvention skall, vid varje avvikelse från punkt 1 i avsikt att gå från ett slag

 av

rapport till en annan, finnas grundad anledning att avvärja en omedelbart

förestående

allvarlig fara för den allmänna ordningen och säkerheten, en stor risk för

statens

säkerhet eller grovt brott. För detta ändamål skall tillstånd ges i förväg av

den

rapporterande parten.

4. Registrerade uppgifter får inte användas för administrativa ändamål.

Härav följer

att de uppgifter som avses i artikel 96 i enlighet med varje parts nationella

lagstiftning

inte kan användas för andra ändamål än vad som avses i artikel 101.2.

5. All användning av uppgifterna som inte är förenlig med punkt 1 4 skall

betraktas som åsidosättande av varje parts lagar.

Artikel 103

För att kunna kontrollera utlämnandet av uppgifterna skall varje part se till

att i

genomsnitt var tionde överföring av personuppgifter registreras i Schengens

informationssystems nationella del av den myndighet som ansvarar för registret.

Registreringen kan endast användas för detta ändamål och skall raderas efter sex

månader.

Artikel 104

1. Den nationella lagstiftning som gäller hos den rapporterande

avtalsslutande

parten skall tillämpas på rapporten, med undantag för vad som särskilt

föreskrivs i

denna konvention.

2. Om inte annat följer av bestämmelserna i denna konvention, skall varje

avtalsslutande parts lagar gälla i fråga om de uppgifter som registreras i den

nationella delen av Schengens informationssystem.

3. Om inte annat följer av bestämmelserna i denna konvention om

verkställighet av

det förfarande som begärs i en rapport, skall nationell lag hos den

avtalsslutande part

som verkställer det begärda förfarandet tillämpas. I den mån det föreskrivs

annorlunda i denna konvention om verkställighet av förfarande som begärts i

rapporten, skall befogenheterna vid förfarandet regleras av nationell lag hos

den

anmodade parten. Om det begärda förfarandet inte kan verkställas, skall den

anmodade parten omedelbart underrätta den rapporterande parten.

Artikel 105

Den rapporterande avtalsslutande parten skall ansvara för uppgifternas

riktighet,

aktualitet och laglighet vid registreringen i Schengens informationssystem.

Artikel 106

1. Endast den rapporterande avtalsslutande parten skall vara berättigad att

 göra

ändringar, komplettera, korrigera eller radera de uppgifter som den låtit

införa.

2. Om en part som inte gjort rapporten, känner till omständigheter som

föranleder

misstanke om att någon uppgift är felaktig ur rättslig eller saklig synpunkt,

skall den

omedelbart underrätta den rapporterande parten om detta, vilken i sin tur är

skyldig

att kontrollera den meddelade uppgiften och, om det visar sig nödvändigt,

omedelbart

rätta eller radera uppgiften.

3. Om de avtalsslutande parterna inte kan komma överens, skall den part som

 inte

är upphov till rapporten remittera ärendet för yttrande till den gemensamma

tillsynsmyndighet som avses i artikel 115.1.

Artikel 107

Om en person redan varit föremål för en rapport i Schengens informationssystem,

skall den part som låter införa en ny rapport, träffa överenskommelse med den

part

som har fört in den första rapporten om hur rapporterna skall kombineras. För

detta

ändamål kan de avtalsslutande parterna även fastställa allmänna bestämmelser.

Artikel 108

1. Varje avtalsslutande part skall utse en myndighet som har huvudansvaret

för den

nationella delen av Schengens informationssystem.

2. Varje avtalsslutande part skall göra sina rapporter genom denna

myndighet.

3. Denna myndighet skall ansvara för att den nationella delen fungerar på

ett

tillfredsställande sätt och vidta åtgärder som garanterar att bestämmelserna i

denna

konvention följs.

4. De avtalsslutande parterna skall meddela sig med varandra genom

depositarien

om den myndighet som avses i punkt 1.

Artikel 109

1. En enskild persons rättighet att få tillträde till de uppgifter som

finns registrerade

om honom i Schengens informationssystem skall höra under lagen hos den part som

han vänder sig till. Om det föreskrivs i den nationella lagen, skall den

nationella

tillsynsmyndighet som avses i artikel 114.1 avgöra om uppgifterna får lämnas ut

och

på vilka villkor. En part som inte har lämnat rapporten får endast lämna ut

information om sådana uppgifter efter att den rapporterande avtalsslutande

parten

givits tillfälle till ställningstagande.

2. Utlämnande av information till den berörda personen skall avslås, om det

 kan

skada verkställigheten av rättsliga uppdrag som rapporten avser, eller om någon

annan persons rätt och frihet måste skyddas. Information får aldrig lämnas ut

under

pågående begärd hemlig övervakning.

Artikel 110

Vem som helst kan begära rättelse av felaktiga sakuppgifter som berör honom

själv,

eller låta radera uppgifter om honom som är felaktiga ur rättslig synpunkt.

Artikel 111

1. På varje avtalsslutande parts territorium skall enskilda personer kunna

vända sig

till domstol eller enligt nationell lag behöriga myndigheter med talan om

framför allt

rättelse, radering, upplysningar eller gottgörelse i samband med en rapport som

berör

honom.

2. Utan att det påverkar bestämmelserna i artikel 116 förbinder sig de

avtalsslutande parterna inbördes att verkställa slutliga beslut som fattats av

en

domstol eller myndigheter som avses i punkt 1.

Artikel 112

1. Personuppgifter som registrerats i Schengens informationssystem för

personefterlysning, skall inte bevaras längre än vad som är nödvändigt för det

syfte i

vilket de lämnats. Senast tre år efter registreringen skall den rapporterande

avtalsslutande parten undersöka om uppgifterna måste bevaras. För de rapporter

som

avses i artikel 99 är denna tidsfrist ett år.

2. I förekommande fall skall varje avtalsslutande part i enlighet med sin

nationella

lagstiftning bestämma kortare tidsfrister för undersökning.

3. Schengens informationssystems tekniska stödfunktion skall automatiskt

underrätta de avtalsslutande parterna med en månads varsel om raderingar som har

programmerats in i systemet.

4. En rapporterande avtalsslutande part kan, inom tidsfristen för

undersökningen,

besluta att rapporten skall kvarstå, om detta visar sig nödvändigt för det syfte

 som

ligger till grund för denna. Förlängd tidsfrist för en rapport måste meddelas

till den

tekniska stödfunktionen. Bestämmelserna i punkt 1 skall gälla vid förlängd

rapport.

Artikel 113

1. Andra uppgifter än de som avses i artikel 112 skall bevaras i högst tio

år,

uppgifter angående utfärdade legitimationshandlingar och registrerade sedlar i

högst

fem år och uppgifter angående motorfordon, släpvagnar och husvagnar i högst tre

år.

2. Raderade uppgifter skall bevaras under ytterligare ett år vid den

tekniska

stödfunktionen. Under denna tidsfrist skall de inte kunna utnyttjas för annat än

 för att

i efterhand kontrollera deras riktighet och att registreringen skett i

överensstämmelse

med lagen. Därefter skall de förstöras.

Artikel 114

1. Varje avtalsslutande part skall utse en tillsynsmyndighet med uppgift

att med

beaktande av den nationella lagen utöva självständig tillsyn över det nationella

registret i Schengens informationssystem och att kontrollera att behandling och

utnyttjande av uppgifter som upptagits i Schengens informationssystem inte

skadar

den enskildes rättigheter. För detta ändamål skall tillsynsmyndigheten ha

tillträde till

registret i den nationella delen av Schengens informationssystem.

2. Enskilda personer har rätt att begära att tillsynsmyndigheterna skall

granska

registrerade uppgifter som berör dem i Schengens informationssystem och hur

dessa

uppgifter används. Denna rättighet skall regleras i den nationella lagen hos den

 part

till vilken begäran lämnas. Om uppgifterna har registrerats av en annan part,

skall

kontrollen utföras i nära samarbete med den senare partens tillsynsmyndighet.

Artikel 115

1. En gemensam tillsynsmyndighet skall bildas med uppgift att utöva tillsyn

 över

den tekniska stödfunktionen i Schengens informationssystem. Denna myndighet

skall

vara sammansatt av två representanter från varje nationell tillsynsmyndighet.

Varje

part skall ha rätt att delta i överläggningar och beslut. Denna tillsyn skall

utövas i

enlighet med bestämmelserna i denna konvention, Europarådets konvention av den

28 januari 1981 om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av

personuppgifter med beaktande av Europarådets ministerkommittés rekommendation

R (87) 15 av den 17 september 1987 avseende reglering av utnyttjandet av

personuppgifter inom den polisiära sektorn samt i enlighet med nationell lag hos

 den

part som har ansvar för den tekniska stödfunktionen.

2. Vad beträffar Schengens informationssystems tekniska stödfunktion skall

den

gemensamma tillsynsmyndigheten ha till uppgift att granska tillämpningen av

bestämmelserna i denna konvention. För detta ändamål skall den ha tillträde till

 den

tekniska stödfunktionen.

3. Den gemensamma tillsynsmyndigheten skall även ha behörighet att

analysera de

svårigheter i samband med tillämpning eller tolkning som kan uppkomma vid

användningen av Schengens informationssystem, studera de problem som kan

komma att uppstå i samband med den självständiga tillsyn som utövas av

nationella

tillsynsmyndigheter hos de avtalsslutande parterna eller i samband med utövandet

 av

rätten till tillträde till systemet, samt att utarbeta harmoniserade förslag för

 att komma

fram till gemensamma lösningar på befintliga problem.

4. Redogörelser som upprättats av den gemensamma tillsynsmyndigheten skall

översändas till de myndigheter som de nationella tillsynsmyndigheterna

översänder

sina redogörelser till.

Artikel 116

1. Varje avtalsslutande part skall i enlighet med sin nationella

lagstiftning vara

ansvarig för varje skada som tillfogas en person genom utnyttjande av det

nationella

registret i Schengens informationssystem. Detta skall även gälla när skador

förorsakats av den rapporterande parten, därför att denne låtit registrera

uppgifter

som varit felaktiga ur rättslig eller saklig synpunkt.

2. Om den part mot vilken talan väcks inte är rapporterande part, skall den

 senare

på begäran ersätta utbetalade skadeståndsbelopp, såvida den anmodade parten inte

använt uppgifterna på ett sätt som strider mot denna konvention.

Artikel 117

1. Vad avser automatisk databehandling av personuppgifter som överförs i

enlighet

med vad som föreskrivs i denna avdelning, skall varje part senast vid tidpunkten

 för

denna konventions ikraftträdande vidta de nationella åtgärder som krävs för att

uppnå

en skyddsnivå för personuppgifter som åtminstone motsvarar den som följer av

principerna i Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om skydd för

enskilda

vid automatisk databehandling av personuppgifter och är förenlig med

Europarådets

ministerkommittés rekommendation R (87) 15 av den 17 september 1987 avseende

reglering av användningen av personuppgifter inom den polisiära sektorn.

2. Sådan överföring av personuppgifter som avses i denna avdelning skall

inte

kunna äga rum förrän de bestämmelser om skydd av personuppgifter som avses i

punkt 1 trätt i kraft på det territorium som innehas av de avtalsslutande parter

 som

berörs av överföringen.

Artikel 118

1. Varje avtalsslutande part förbinder sig att vad gäller den nationella

delen av

Schengens informationssystem vidta åtgärder för att

a) hindra obehöriga från tillträde till de anläggningar som används för

databehandling av personuppgifter (kontroll vid ingången till anläggningarna),

b) hindra obehöriga från att läsa, kopiera, ändra eller avlägsna datamedier

 (kontroll

av datamedier),

c) hindra obehörigt införande av uppgifter i registret och hindra obehöriga

 från att

skaffa sig kännedom om, ändra eller radera registrerade personuppgifter

(kontroll av införande av uppgifter),

d) hindra att system för automatisk databehandling används av obehöriga

personer

via anläggningar för överföring av data (kontroll av användningen),

e) hindra behöriga från att i samband med användningen av ett automatiskt

databehandlingssystem skaffa sig tillträde till andra uppgifter än dem som ingår

 i

deras befogenheter (kontroll av tillgången till uppgifter),

f) garantera möjlighet till kontroll och granskning av vilka myndigheter

som

personuppgifter kan överföras till via anläggningar för överföring av data

(kontroll av dataöverföring),

g) garantera möjlighet till efterföljande kontroll och granskning av vilka

personuppgifter som förts in i ett automatiskt databehandlingssystem, tidpunkt

för införandet och vem som infört sådana uppgifter (kontroll av registrering),

h) hindra obehörig läsning, kopiering, ändring eller radering i samband med

 såväl

överföring av personuppgifter som transport av datamedier (kontroll av

transport).

2. Varje avtalsslutande part skall vidta särskilda åtgärder för att

garantera

säkerheten vid överföring av uppgifter till myndigheter utanför de

avtalsslutande

parternas territorium. Underrättelse om sådana åtgärder skall ske till den

gemensamma tillsynsmyndigheten.

3. Varje part får för databehandlingen vid sin nationella del av Schengens

informationssystem endast utse särskilt kvalificerade personer som skall

underkastas

säkerhetskontroll.

4. Den part som ansvarar för Schengens informationssystems tekniska

stödfunktion

skall med avseende på denna vidta de åtgärder som föreskrivs i punkt 1 3.

KAPITEL 4

Fördelning av kostnaderna för Schengens informationssystem

Artikel 119

1. Kostnaderna för inrättandet och användningen av den tekniska

stödfunktion som

avses i artikel 92.3 inbegripet kostnader för de ledningar som förbinder de

nationella

delarna av Schengens informationssystem med den tekniska stödfunktionen skall

delas av de avtalsslutande parterna. Varje parts andel skall bestämmas på

grundval av

varje parts skattesats i beräkningsunderlaget för mervärdesskatt i enlighet med

artikel

2.1 c i Europeiska gemenskapernas råds beslut av den 24 juni 1988 om systemet

för

medlemmarnas egna medel.

2. Kostnaderna för inrättande och användning av den nationella delen av

Schengens informationssystem skall bäras individuellt av varje part.

AVDELNING V

Transport av och rörlighet för varor

Artikel 120

1. De avtalsslutande parterna skall gemensamt vaka över att deras lagar och

 andra

författningar inte medför orättmätigt hinder för varors rörlighet över de inre

gränserna.

2. De avtalsslutande parterna skall underlätta varors rörlighet över de

inre

gränserna vid verkställighet av formaliteter som är förbundna med förbud och

restriktioner i samband med förtullning av konsumtionsvaror. Verkställighet av

sådan

förtullning kan ske efter eget val antingen inom landet eller vid inre gränser.

De

avtalsslutande parterna skall sträva efter att förlägga förtullningen inom

landet.

3. I den mån det underlättande som avses i punkt 2 inte kan åstadkommas,

helt eller

delvis, på vissa områden, skall de avtalsslutande parterna sinsemellan eller

inom

ramen för Europeiska gemenskaperna försöka skapa förutsättningar för att

underlätta

varors rörlighet.

I denna punkt avses särskilt kontroll av att bestämmelser om transporttillstånd

och

tekniska kontroller av transportmedel efterlevs, kontroller som genomförs av

veterinär och polis, hälsokontroller som genomförs av veterinär, kontroller av

växter

samt kontroller av transporter av farligt gods och avfall.

4. De avtalsslutande parterna skall bemöda sig om att harmonisera

formaliteterna

vad gäller varors rörlighet över de yttre gränserna och genom tillämpning av

enhetliga principer övervaka att dessa följs. För detta ändamål skall ett nära

samarbete mellan de avtalsslutande parterna ske i Verkställande kommittén, inom

ramen för Europeiska gemenskaperna och i andra internationella sammanslutningar.

Artikel 121

1. De avtalsslutande parterna skall med beaktande av gemenskapsrätten avstå

 från

kontroller och inte längre kräva de sundhetsintyg för växter som i

gemenskapsrätten

föreskrivs för vissa växter och växtprodukter.

Verkställande kommittén skall anta en förteckning över de växter och

växtprodukter

som skall omfattas av den förenkling som anges i föregående mening. Den kan göra

ändringar i denna förteckning och skall fastställa dagen för ikraftträdande av

sådana

ändringar. De avtalsslutande parterna skall underrätta varandra om vidtagna

åtgärder.

2. Om det föreligger risk för att skadliga organismer förs in eller sprids

får en

avtalsslutande part begära ett tillfälligt återinförande av de kontrollåtgärder

som

föreskrivs i gemenskapsrätten och tillämpa dem. Den skall omedelbart skriftligen

informera de övriga avtalsslutande parterna om detta och ange orsakerna till

sitt

beslut.

3. Sundhetsintyg för växter får även fortsättningsvis användas som det

intyg som

krävs enligt lagstiftningen om artskydd.

4. Den behöriga myndigheten skall på begäran utfärda ett sundhetsintyg för

växter

när ett parti helt eller delvist är avsett för återexport, under förutsättning

att

växtskyddskraven är uppfyllda för de berörda växterna eller växtprodukterna.

Artikel 122

1. De avtalsslutande parterna skall utvidga sitt samarbete avseende

säkerheten i

samband med transport av farligt gods och förbinder sig att harmonisera de

nationella

bestämmelser som utfärdats med hänsyn till gällande internationella

konventioner.

Dessutom förbinder de sig särskilt att bevara säkerhetsnivån genom att

 a) harmonisera kraven vad avser yrkesutbildning av förare,

 b) harmonisera villkoren för och omfattningen av kontroller som

verkställs

under pågående transport och på företag,

 c) harmonisera brottsrubriceringarna och lagbestämmelserna om

tillämpliga

straff,

 d) upprätthålla ett ständigt utbyte av information och av

erfarenheter som

vunnits i samband med vidtagna åtgärder och verkställda kontroller.

2. De avtalsslutande parterna skall utvidga sitt samarbete i fråga om

kontrollerna av

transporterna över de inre gränserna av farligt och icke-farligt avfall.

För detta ändamål skall de sträva efter att inta en gemensam hållning i fråga om

ändringar av gemenskapens direktiv vad avser kontroll och administration av

transporter av farligt avfall och vid upprättandet av gemensamma dokument om

icke-

farligt avfall, för att på så sätt skapa en tillräcklig infrastruktur för

omhändertagande

och kunna fastställa så harmoniserade normer som möjligt för omhändertagandet.

I avvaktan på gemensamma bestämmelser angående icke-farligt avfall skall

kontroller i samband med transporter av sådant avfall verkställas på grundval av

 ett

särskilt förfarande som tillåter kontroll av transport till bestämmelseorten

under

pågående behandling.

Bestämmelserna i punkt 1 andra meningen gäller även denna punkt.

Artikel 123

1. De avtalsslutande parterna åtar sig att samråda om ett upphävande av den

ömsesidiga skyldighet de för närvarande har att skaffa exporttillstånd för

strategiska

industriella och tekniska produkter och att, om det visar sig nödvändigt,

ersätta dessa

tillstånd med ett smidigt förfarande, under förutsättning att det första och det

 slutliga

bestämmelselandet är någon av de avtalsslutande parterna.

Utöver detta samråd och för att garantera effektiviteten av de kontroller som

kan visa

sig nödvändiga, skall de avtalsslutande parterna genom ett nära samarbete på

grundval av en samordningsmekanism och med beaktande av nationella

bestämmelser sträva efter att åstadkomma ett utbyte av ändamålsenlig

information.

2. Vad avser andra varor än de strategiska industriella och tekniska

produkter som

avses i punkt 1 skall de avtalsslutande parterna inrikta sig på att å ena sidan

verkställa

exportformaliteterna inom landet och å andra sidan harmonisera sina

kontrollförfaranden.

3. Inom ramen för de mål som beskrivits i punkterna 1 och 2 ovan skall de

avtalsslutande parterna inleda samråd med andra berörda partnerstater.

Artikel 124

Varukontrollernas antal och omfattning i samband med persontrafiken över de inre

gränserna skall minskas till lägsta möjliga nivå. Fortsatt minskning och slutlig

avveckling är beroende av en gradvis ökande avgiftsbefrielse för resande och av

den

framtida utvecklingen vad gäller bestämmelserna om personers rörlighet över

gränserna.

Artikel 125

1. De avtalsslutande parterna skall träffa överenskommelser om tillsättande

 av

kontaktpersoner hos sina tullmyndigheter.

2. Tillsättandet av kontaktpersoner skall syfta till att främja och

påskynda

samarbetet mellan de avtalsslutande parterna i allmänhet, framför allt inom

ramen för

redan befintliga konventioner och gemenskapsdokument om ömsesidigt bistånd.

3. Kontaktpersonerna skall ha en rådgivande och stödjande funktion. De

skall inte

ha befogenhet att på eget initiativ vidta några åtgärder i samband med

tullmyndigheternas administrativa verksamhet. De skall lämna information och

utföra

sina uppgifter inom ramen för de instruktioner de får från sin egen

avtalsslutande

part.

AVDELNING VI

Skydd av personuppgifter

Artikel 126

1. Vad gäller automatisk databehandling av personuppgifter som skall

överföras i

enlighet med denna konvention, skall varje avtalsslutande part senast vid denna

konventions ikraftträdande anta de nationella bestämmelser som krävs för att

skyddsnivån för personuppgifterna minst skall motsvara den som följer av

principerna i Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om skydd för

enskilda

vid automatisk behandling av personuppgifter.

2. Överföring av personuppgifter enligt vad som föreskrivs i denna

konvention får

inte äga rum förrän de bestämmelser om skydd av personuppgifter som avses i

punkt

1 har trätt i kraft på det territorium som innehas av de avtalsslutande parter

som

överföringen berör.

3. Vad gäller automatisk databehandling av personuppgifter som överförs

genom

tillämpning av denna konvention, skall dessutom följande bestämmelser gälla:

a) Uppgifterna får av den mottagande avtalsslutande parten inte användas

för andra

ändamål än de som föreskrivs i denna konvention vad gäller överföring av

sådana uppgifter. Användning av uppgifterna för andra ändamål får endast ske

efter föregående tillstånd av den part som ombesörjer överföringen och med

hänsyn tagen till den mottagande partens lagstiftning. Tillstånd får beviljas på

villkor att nationell lag hos den part som låter överföra uppgifterna medger

detta.

b) Uppgifterna får endast användas av domstolar, förvaltningar och organ

som

utför sådana uppgifter eller fyller en funktion inom ramen för de mål som avses

i

a.

c) Den avtalsslutande part som överför uppgifterna, skall vara skyldig att

se till att

de är riktiga. Om denna part, antingen genom eget initiativ eller på begäran av

en

berörd person, konstaterar att felaktiga uppgifter, eller uppgifter som inte

skulle

ha överförts, har lämnats ut, skall den mottagande parten, eller parterna,

omedelbart underrättas om detta. Denna, eller dessa, är skyldiga att se till att

sådana uppgifter rättas eller förstörs, eller låta meddela att uppgifterna är

felaktiga eller inte borde ha överförts.

d) Om en person har tillfogats skada, kan en avtalsslutande part inte

åberopa att en

annan avtalsslutande part låtit överföra felaktiga uppgifter för att på så sätt

frita

sig från ansvar enligt nationell lag. Om den mottagande avtalsslutande parten är

skyldig att gottgöra användning av överförda felaktiga uppgifter, skall den

avtalsslutande part som var ansvarig för överföringen ersätta den mottagande

avtalsslutande parten utbetalade skadeståndsbelopp i sin helhet.

e) Överföring och mottagande av personuppgifter skall införas i såväl det

ursprungliga som i det mottagande dataregistret.

f) Den gemensamma tillsynsmyndighet som avses i artikel 115 kan på en

avtalsslutande parts begäran yttra sig om svårigheter i samband med tillämpning

och tolkning av denna artikel.

4. Denna artikel gäller inte sådana överföringar av uppgifter som avses i

avdelning

II kapitel 7 och i avdelning IV. Punkt 3 gäller inte sådan överföring av

uppgifter som

avses i avdelning III kapitel 2 5.

Artikel 127

1. Vid överföring av personuppgifter till någon annan part med tillämpning

av

bestämmelserna i denna konvention, gäller bestämmelserna i artikel 126 för

överföring av uppgifter från ett icke-automatiskt dataregister och deras

införande i ett

sådant dataregister.

2. Vid överföring av personuppgifter till en annan avtalsslutande part med

tillämpning av denna konvention skall, i andra fall än de som regleras i artikel

 126.1

och punkt 1 i den här artikeln, artikel 126.3, med undantag av punkt e,

tillämpas.

Dessutom gäller följande:

 a) Överföring och mottagande av personuppgifter skall registreras

skriftligt.

Denna skyldighet gäller inte om inte registrering krävs för användningen av

uppgifterna, i synnerhet om de inte används eller endast används i mycket

begränsad omfattning.

 b) Vid användningen av uppgifterna skall den mottagande parten

garantera

minst samma skyddsnivå som föreskrivs i dess egna lagar vid användningen

av uppgifter av liknande slag.

 c) Tillträde till uppgifter och villkor för dess beviljande skall

regleras i nationell

lag hos den part hos vilken den berörda personen anhåller om detta.

3. Denna artikel skall inte tillämpas på sådan överföring av uppgifter som

avses i

avdelning II kapitel 7, avdelning III kapitel 2 5 samt i avdelning IV.

Artikel 128

1. Sådan överföring av personuppgifter som avses i denna konvention får

endast

ske, om de avtalsslutande parter som berörs av överföringen ålagt en nationell

tillsynsmyndighet att genomföra en fristående granskning av att bestämmelserna i

artiklarna 126 och 127 följs, liksom de bestämmelser som antagits för

tillämpningen

av dessa artiklar, i samband med behandlingen av personuppgifterna i

dataregistren.

2. I den mån en part i enlighet med nationell lag uppdragit åt en

tillsynsmyndighet

att inom ett eller flera områden genomföra en fristående granskning av att

bestämmelserna om skydd för personuppgifter som inte införts i dataregister

följs,

skall denna part ålägga samma myndighet att övervaka att bestämmelserna i denna

avdelning följs inom dessa områden.

3. Denna artikel skall inte tillämpas på överföring av uppgifter som avses

i

avdelning II kapitel 7 och i avdelning III kapitlen 2 5.

Artikel 129

Vad gäller överföring av personuppgifter i enlighet med avdelning III kapitel 1

förbinder sig de avtalsslutande parterna att, utan att det påverkar

tillämpningen av

bestämmelserna i artiklarna 126 och 127, införa en skyddsnivå i fråga om

personuppgifter som tar hänsyn till principerna i Europarådets ministerkommittés

rekommendation R (87) 15 av den 17 september 1987 avseende reglering av

användningen av personuppgifter inom den polisiära sektorn. I fråga om

överföring

av uppgifter enligt artikel 46 gäller dessutom följande :

a) Uppgifterna får av den mottagande avtalsslutande parten endast användas

för de

ändamål som anges av den utlämnande avtalsslutande parten och med hänsyn

tagen till de villkor som ställts av denna part.

b) Uppgifterna får endast utlämnas till polisiära myndigheter; förmedling

av

uppgifter till andra myndigheter får endast ske efter föregående tillstånd av

den

part som lämnar ut uppgifter.

c) På begäran skall den mottagande avtalsslutande parten underrätta den

part som

överförde uppgifterna om hur dessa använts och vilka resultat som uppnåtts på

grundval av dem.

Artikel 130

Vid utlämnande av personuppgifter genom en sådan kontaktperson som avses i

artikel 47 eller artikel 125, gäller bestämmelserna i denna avdelning endast om

kontaktpersonen i fråga överför uppgifterna till den avtalsslutande part som

tillsatt

honom på den andra avtalsslutande partens territorium.

AVDELNING VII

Verkställande kommittén

Artikel 131

1. En verkställande kommitté (Verkställande kommittén) skall inrättas för

tillämpningen av denna konvention.

2. Utan att det påverkar de särskilda befogenheter som Verkställande

kommittén

tilldelas i denna konvention, skall dess huvudsakliga uppgift bestå i att utöva

tillsyn

över att denna konvention tillämpas på ett korrekt sätt.

Artikel 132

1. Varje avtalsslutande part skall ha en plats i Verkställande kommittén. I

Verkställande kommittén skall de avtalsslutande parterna företrädas av en

minister

som ansvarar för genomförandet av denna konvention; denna företrädare får kalla

erforderliga sakkunniga som får delta i överläggningarna.

2. Verkställande kommittén skall fatta enhälliga beslut. Den skall själv

fastställa sin

arbetsordning; i detta avseende får den föreskriva ett skriftligt förfarande för

beslutsfattandet.

3. På begäran av företrädaren för någon avtalsslutande part kan det

slutliga beslutet

rörande ett förslag om vilket Verkställande kommittén beslutat uppskjutas i

högst två

månader efter framläggandet av förslaget.

4. Verkställande kommittén kan låta bilda arbetsgrupper, som är sammansatta

 av

företrädare för de avtalsslutande parternas administrativa myndigheter, för att

förbereda beslut eller för andra arbetsuppgifter.

Artikel 133

Verkställande kommitténs sammanträden skall alternerande äga rum på varje

avtalsslutande parts territorium. Den skall sammanträda så ofta som det behövs

för att

kunna utföra sina uppgifter.

AVDELNING VIII

Slutbestämmelser

Artikel 134

Bestämmelserna i denna konvention skall endast tillämpas i den mån de är

förenliga

med gemenskapsrätten.

Artikel 135

Bestämmelserna i denna konvention skall tillämpas om inte annat följer av

bestämmelserna i Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 om flyktingars rättsliga

ställning, ändrad genom New York-protokollet av den 31 januari 1967.

Artikel 136

1. En avtalsslutande part som avser att inleda förhandlingar med tredje

land om

gränskontrollerna skall i god tid underrätta de övriga avtalsslutande parterna

om

detta.

2. Om inte annat följer av den rätt som medlemsstaterna i Europeiska

gemenskaperna har att gemensamt träffa sådana avtal, får inte någon part utan

föregående medgivande av övriga avtalsslutande parter träffa avtal med ett eller

 flera

tredje länder om förenkling eller avskaffande av gränskontrollerna.

3. Bestämmelserna i punkt 2 skall inte tillämpas på avtal om lokal

gränstrafik,

eftersom dessa avtal följer de undantag och villkor som fastställs i artikel

3.1.

Artikel 137

Denna konvention kan inte vara föremål för reservationer, med undantag för dem

som anges i artikel 60.

Artikel 138

Bestämmelserna i denna konvention skall vad beträffar Frankrike endast tillämpas

 på

dess europeiska territorium.

Bestämmelserna i denna konvention skall vad beträffar Nederländerna endast

tillämpas på dess europeiska territorium.

Artikel 139

1. Denna konvention skall läggas fram för ratificering, godkännande eller

antagande. Ratificerade, godkända eller antagna handlingar skall deponeras hos

regeringen i Luxemburg, som skall underrätta samtliga avtalsslutande parter om

detta.

2. Denna konvention skall träda i kraft första dagen i andra månaden efter

deposition av den handling som sist ratificerats, godkänts eller antagits.

Bestämmelserna angående Verkställande kommitténs bildande, verksamhet och

befogenheter skall gälla från och med ikraftträdandet av denna konvention.

Övriga

bestämmelser skall gälla från och med första dagen i tredje månaden efter denna

konventions ikraftträdande.

3. Luxemburg skall underrätta samtliga avtalsslutande parter om datum för

ikraftträdandet.

Artikel 140

1. Varje stat som är medlem i Europeiska gemenskaperna kan bli part i denna

konvention. Anslutningen skall vara föremål för ett avtal mellan staten i fråga

och de

avtalsslutande parterna.

2. Ett sådant avtal skall läggas fram för ratificering, godkännande eller

antagande

av den anslutande staten och var och en av de avtalsslutande parterna. Det skall

 träda

i kraft första dagen i andra månaden efter deposition av den sist ratificerade,

godkända eller antagna handlingen.

Artikel 141

1. Varje avtalsslutande part kan till depositarien lägga fram förslag om

ändring av

denna konvention. Depositarien skall översända förslaget till övriga

avtalsslutande

parter. På en parts begäran skall bestämmelserna i denna konvention omprövas av

de

avtalsslutande parterna, om de finner att något förhållande innebär en väsentlig

förändring av de villkor som förelåg vid tidpunkten för denna konventions

ikraftträdande.

2. De avtalsslutande parterna skall besluta enhälligt om ändringar i denna

konvention.

3. Ändringarna skall träda i kraft första dagen i andra månaden efter

depositionsdatum för den sist ratificerade, godkända eller antagna handlingen.

Artikel 142

1. Då konventioner ingås mellan medlemsstaterna i Europeiska gemenskaperna

avseende förverkligandet av ett område utan inre gränser, skall de

avtalsslutande

parterna komma överens om de villkor på vilka bestämmelserna i denna konvention

skall ersättas eller ändras med hänsyn till motsvarande bestämmelser i de

konventionerna.

De avtalsslutande parterna skall i detta avseende beakta att bestämmelserna i

denna

konvention kan föreskriva ett mer vittgående samarbete än det som följer av

bestämmelserna i de konventionerna.

Bestämmelser som strider mot dem som medlemsstaterna i Europeiska

gemenskaperna överenskommit om skall under alla omständigheter anpassas.

2. Ändringar i denna konvention som av de avtalsslutande parterna bedöms

som

nödvändiga, skall läggas fram för ratificering, godkännande eller antagande.

Bestämmelserna i artikel 141.3 skall tillämpas under förutsättning att

ändringarna inte

träder i kraft före ikraftträdandet av de ovan nämnda konventionerna mellan

medlemsstaterna i Europeiska gemenskaperna.

Till bevis härpå har undertecknade befullmäktigade undertecknat denna

konvention.

Upprättad i Schengen den nittonde juni nittonhundranittio i ett enda original på

franska, nederländska och tyska språken, vilka samtliga tre texter är lika

giltiga, som

skall deponeras i arkiven hos Luxemburgs regering, som skall överlämna en

bestyrkt

kopia till varje avtalsslutande part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Franska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

SLUTAKT

I samband med undertecknandet av konventionen om tillämpning av Schengenavtalet

av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken

Tyskland och Frankrike om det gradvisa avskaffandet av kontroller vid de

gemensamma gränserna har de avtalsslutande parterna antagit följande

förklaringar:

1. Gemensam förklaring i anslutning till artikel 139

 Signatärstaterna skall underrätta varandra redan före konventionens

ikraftträdande om alla omständigheter av betydelse för de frågor som avses i

konventionen och för ikraftträdandet av denna.

 Konventionen skall inte träda i kraft förrän villkoren för dess

tillämpning

uppfyllts i signatärstaterna och bevakningen av de yttre gränserna blivit

genomförd.

2. Gemensam förklaring i anslutning till artikel 4

 De avtalsslutande parterna förbinder sig att så långt möjligt samtidigt

iaktta

denna tidsfrist och att förebygga varje svaghet i samband med

säkerhetskontroller. Före den 31 december 1992 skall Verkställande kommittén

undersöka vilka framsteg som gjorts. Nederländerna understryker att det kan

uppstå svårigheter i samband med iakttagandet av tidsfristen vad gäller en viss

flygplats, men att dessa dock inte skall ge upphov till brister ur

säkerhetssynpunkt. Övriga avtalsslutande parter kommer att ta hänsyn till denna

situation, utan att detta får resultera i svårigheter för den inre marknaden.

 I händelse av svårigheter skall Verkställande kommittén undersöka vilka

de

bästa förhållandena är för ett samtidigt vidtagande av dessa åtgärder på

flygplatserna.

3. Gemensam förklaring i anslutning till artikel 71.2

 Om någon avtalsslutande part inom ramen för sin nationella politik vad

gäller att

förebygga och behandla beroende av narkotika och psykotropa ämnen, avviker

från den princip som avses i artikel 71.2, skall samtliga avtalsslutande parter

vidta de administrativa och straffrättsliga åtgärder som krävs för att förebygga

och bekämpa olaglig import och export av dessa produkter och ämnen, särskilt

sådan som är avsedd för övriga avtalsslutande parters territorium.

4. Gemensam förklaring i anslutning till artikel 121

 De avtalsslutande parterna skall i överensstämmelse med gemenskapsrätten

avstå från kontroller och inte längre kräva de sundhetsintyg för växter som i

gemenskapsrätten föreskrivs för de växter och växtprodukter som

 a) förtecknas i punkt 1 nedan, eller

 b) förtecknas i punkt 2 6 nedan och som har sitt ursprung

hos en av de

avtalsslutande parterna.

 1. Snittblommor och växtdelar för prydnadsändamål av arterna

 Castanea

 Chrysanthemum

 Dendranthema

 Dianthus

 Gladiolus

 Gypsophila

 Prunus

 Quercus

 Rosa

 Salix

 Syringa

 Vitis

 2. Färska frukter av arterna

 Citrus

 Cydonia

 Malus

 Prunus

 Pyrus

 3. Träslag av arterna

 Castanea

 Quercus

 4. Odlingssubstrat som helt eller delvist består av jord eller

kompakt organiskt

stoff som exempelvis växtdelar, torv och bark med mull, men som inte helt

utgörs av torv.

 5. Frön

 6. Sådana levande växter som förtecknas nedan och som omfattas av

nedan

angivna KN-nummer ur den tullnomenklatur som offentliggjorts i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning den 7 september 1987.

 KN-nr Varuslag

 0601 20 30 Lökar, stamknölar, rotknölar och

rhizomer, under tillväxt eller i

blomning: orkidéer, hyacinter, narcisser

och tulpaner

 0601 20 90 Lökar, stamknölar, rotknölar och

rhizomer, under tillväxt eller i

blomning: andra

 0602 30 10 Rhododendron simsii (Azalea indica)

 0602 99 51 Frilandsplantor: perenna växter

 0602 99 59 Frilandsplantor: andra

 0602 99 91 Krukväxter: blomväxter med knoppar

eller blommor, med undantag av

kaktusar

 0602 99 99 Krukväxter: andra

5. Gemensam förklaring avseende nationell asylpolitik

 De avtalsslutande parterna skall granska sin nationella politik i

asylfrågor i syfte

att harmonisera denna.

6. Gemensam förklaring i anslutning till artikel 132

 De avtalsslutande parterna skall underrätta sina nationella parlament om

 denna

konventions genomförande.

Upprättad i Schengen den nittonde juni nittonhundranittio, i ett enda original

på

franska, nederländska och tyska språken, vilka samtliga tre texter är lika

giltiga, som

skall deponeras i arkiven hos Luxemburgs regering, som skall överlämna en

bestyrkt

kopia till varje avtalsslutande part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Franska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

Protokoll

För komplettering av slutakten till konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet

av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken

Tyskland och Frankrike om det gradvisa avskaffandet av kontroller vid de

gemensamma gränserna, har de avtalsslutande parterna avgivit följande

gemensamma förklaring samt tagit del av nedanstående ensidiga förklaringar

gjorts i

samband med nämnda konvention:

I. Förklaring avseende konventionens tillämpningsområde

 De avtalsslutande parterna fastställer att efter enandet av de båda

tyska staterna

skall konventionens folkrättsliga tillämpningsområde utvidgas till att även

omfatta Tyska demokratiska republikens nuvarande territorium.

II. Förklaringar av Förbundsrepubliken Tyskland rörande tolkningen av

denna konvention

 1. Konventionen ingås i perspektivet av de båda tyska staternas

enande.

 Tyska demokratiska republiken betraktas inte som främmande land

i

förhållande till Förbundsrepubliken Tyskland.

 Artikel 136 skall inte tillämpas i fråga om förbindelserna

mellan

Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska republiken.

 2. Denna konvention strider inte mot de bestämmelser som antagits i

skriftväxlingen av den 20 augusti 1984 mellan Förbundsrepubliken Tyskland

och Österrike angående minskade kontroller vid de gemensamma gränserna

för de båda staternas medborgare. Dessa bestämmelser skall dock, med

hänsyn till de oeftergivliga krav avseende säkerhet och inresa som ställs av

de avtalsslutande parterna i Schengen, tillämpas på ett sådant sätt att dessa

lättnader i praktiken kommer att begränsas till att endast omfatta österrikiska

medborgare.

III. Förklaring av Konungariket Belgien i anslutning till artikel 67

 Det förfarande som skall tillämpas inom landet vad gäller

övertagande av

verkställighet av utländska domar skall inte vara det som föreskrivs i belgisk

lag om mellanstatlig överföring av dömda, utan ett särskilt förfarande som

kommer att beslutas om i samband med ratificeringen av denna konvention.

Upprättat i Schengen den nittonde juni nittonhundranittio i ett enda original på

franska, nederländska och tyska språken, vilka samtliga tre texter är lika

giltiga, som

skall deponeras i arkiven hos Luxemburgs regering, som skall överlämna en

bestyrkt

kopia till varje avtalsslutande part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Franska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

GEMENSAM FÖRKLARING

av ministrar och statssekreterare

vid möte den 19 juni 1990 i Schengen

Regeringarna hos de avtalsslutande parter som slutit Schengenavtalet skall

inleda

eller fullfölja diskussioner som särskilt berör följande områden:

 Förbättring och förenkling vad gäller tillvägagångssättet vid utlämning.

 Förbättrat samarbete vad gäller åtal för brott som rör vägtrafiken.

 Bestämmelser angående ömsesidigt erkännande av förverkande av rätten att

framföra motorfordon.

 Möjliggörande av ömsesidig verkställighet av bötesstraff.

 Fastställande av regler för ömsesidig överföring av åtal, inbegripet

möjlighet till

överföring av den tilltalade till hans ursprungsland.

 Fastställande av regler för återförande till hemlandet av minderåriga

som

obehörigen skilts från vårdnad av den person som med stöd av lagen har

vårdnaden.

 Fortsatt förenkling av kontroller i samband med kommersiell rörlighet

för varor.

Upprättad i Schengen den nittonde juni nittonhundranittio i ett enda original på

franska, nederländska och tyska språken, vilka samtliga tre texter är lika

giltiga, som

skall deponeras i arkiven hos Luxemburgs regering, som skall överlämna en

bestyrkt

kopia till varje avtalsslutande part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Franska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

FÖRKLARING AV MINISTRAR OCH STATSSEKRETERARE

Den 19 juni 1990 undertecknade företrädare för regeringarna i Konungariket

Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Franska republiken, Storhertigdömet

Luxemburg och Kungariket Nederländerna i Schengen en konvention om tillämpning

av det den 14 juni 1985 i Schengen ingångna avtalet mellan regeringarna i

Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Frankrike om det gradvisa

avskaffandet av kontroller vid de gemensamma gränserna.

I samband med undertecknandet avgav de följande förklaring:

 Enligt de avtalsslutande parternas mening utgör denna konvention en

viktig

etapp i förverkligandet av ett område utan inre gränser och inspirerar till

fortsatt

samarbete mellan medlemsstaterna i Europeiska gemenskaperna.

 Med beaktande av riskerna vad gäller säkerhet och olaglig invandring

betonar

ministrarna och statssekreterarna nödvändigheten av att införa en effektiv

kontroll vid de yttre gränserna enligt de enhetliga principer som avses i

artikel 6.

De avtalsslutande parterna skall särskilt bemöda sig om en harmonisering av

arbetsmetoderna för kontroll och bevakning av gränserna i samband med

genomförandet av dessa enhetliga principer.

 För övrigt kommer Verkställande kommittén att undersöka såväl alla

åtgärder av

betydelse för införandet av en enhetlig och effektiv kontroll vid de yttre

gränserna som den konkreta tillämpningen av dessa. Till sådana åtgärder hör

åtgärder för att kontrollera de omständigheter under vilka en utlänning har rest

 in

på de avtalsslutande parternas territorium samt åtgärder för tillämpning av

samma regler för vägrad inresa, utarbetande av en gemensam handbok för

tjänstemän med uppgift att bevaka gränserna och skapande av gemensamma

normer rörande kontrollen vid de yttre gränserna genom utbyten och arbetsbesök

sinsemellan.

I samband med undertecknandet bekräftades dessutom det av den centrala

förhandlingsgruppen fattade beslutet att skapa en arbetsgrupp med uppgift att

 redan före konventionens ikraftträdande underrätta den centrala

förhandlingsgruppen om alla omständigheter av betydelse för de områden som

avses i konventionen och för dennas ikraftträdande, särskilt i fråga om gjorda

framsteg beträffande en harmonisering av lagbestämmelserna inom ramen för

enandet av de båda tyska staterna,

 samråda om denna harmoniserings och dessa omständigheters inverkan på

genomförandet av avtalet,

 redan före konventionens ikraftträdande utarbeta konkreta åtgärder inför

perspektivet av inresa av utlänningar som inte underkastats viseringstvång och

framlägga förslag angående harmoniseringen av tillvägagångssättet i samband

med personkontroll vid de framtida yttre gränserna.

Avtal om Konungariket Sveriges anslutning till tillämpningskonventionen till

Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid

de gemensamma gränserna, undertecknad i Schengen den 19 juni 1990

Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Franska republiken,

Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna, som är parter i

tillämpningskonventionen till Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis

avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, undertecknad i

Schengen den 19 juni 1990 mellan regeringarna i de stater som ingår i den

ekonomiska unionen Benelux, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska

republiken, nedan kallad 1990 års konvention , och Italienska republiken,

Konungariket Spanien och Portugisiska republiken, Hellenska republiken och

Republiken Österrike, som anslutit sig till 1990 års konvention genom avtal

undertecknade den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6 november 1992

respektive den 28 april 1995,

å ena sidan,

och Konungariket Sverige å andra sidan,

som beaktar att Konungariket Sveriges regering den 19 december 1996 i

Luxemburg undertecknat protokoll om anslutning till Schengenavtalet av den 14

juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna

mellan regeringarna i de stater som ingår i den ekonomiska unionen Benelux,

Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken, ändrat genom Italienska

republikens, Konungariket Spaniens och Portugisiska republikens, Hellenska

republikens och Republiken Österrikes anslutningsprotokoll, undertecknade den 27

november 1990, den 25 juni 1991, den 6 november 1992 respektive den 28 april

1995,

som stöder sig på artikel 140 i 1990 års konvention,

har kommit överens om följande:

Artikel 1

Genom detta avtal ansluter sig Konungariket Sverige till 1990 års konvention.

Artikel 2

1. De polismän som avses i artikel 40.4 i 1990 års konvention är, vad gäller

Konungariket Sverige, dagen för undertecknandet av detta avtal följande:

a) Polismän som är anställda vid svenska polismyndigheter.

b) Tulltjänstemän, som är anställda vid svenska tullmyndigheter i de fall de har

polisiära befogenheter, dvs. främst i samband med smugglingsbrott och andra

brott

i samband med inresa och utresa till och från riket.

c) Tjänstemän anställda vid den svenska Kustbevakningen i samband med

övervakning till sjöss.

2. Den myndighet som avses i artikel 40.5 i 1990 års konvention är, vad gäller

Konungariket Sverige, dagen för undertecknandet av detta avtal: Rikspolis-

styrelsen.

Artikel 3

De polismän som avses i artikel 41.7 i 1990 års konvention är, vad gäller

Konungariket Sverige, dagen för undertecknandet av detta avtal följande:

1. Polismän som är anställda vid svenska polismyndigheter.

2. Tulltjänstemän, som är anställda vid svenska tullmyndigheter i de fall de har

polisiära befogenheter, dvs. främst i samband med smugglingsbrott och andra

brott

i samband med inresa och utresa till och från riket.

Artikel 4

Det behöriga departement som avses i artikel 65.2 i 1990 års konvention är, vad

gäller Konungariket Sverige, dagen för undertecknandet av detta avtal:

Utrikesdepartementet.

Artikel 5

Bestämmelserna i detta avtal skall inte utgöra hinder för samarbetet inom ramen

för den nordiska passunionen i den mån detta inte står i motsatsställning till

eller

hindrar tillämpningen av detta avtal.

Artikel 6

1. Detta avtal skall ratificeras, godkännas eller godtas. Ratifikations-,

godkännande- eller godtagandeinstrumenten skall deponeras hos Storhertigdömet

Luxemburgs regering, som skall meddela de avtalsslutande parterna om

deponeringen.

2. Detta avtal träder i kraft den första dagen i den andra månaden efter det att

 de

stater för vilka 1990 års konvention har trätt i kraft och Konungariket Sverige

har

deponerat sina ratifikations-, godkännande- eller godtagandeinstrument.

För de övriga staterna skall avtalet träda i kraft den första dagen i den andra

månaden efter det att dessa stater har deponerat sina ratifikations-,

godkännande-

eller godtagandeinstrument, under förutsättning att det har trätt i kraft enligt

bestämmelserna i föregående stycke.

3. Storhertigdömet Luxemburgs regering skall meddela var och en av de övriga

avtalsslutande parterna om dagen för ikraftträdandet.

Artikel 7

1. Storhertigdömet Luxemburgs regering skall till Konungariket Sveriges regering

överlämna en bestyrkt kopia av 1990 års konvention på franska, grekiska,

italienska, nederländska, portugisiska, spanska och tyska.

2. Texten till 1990 års konvention upprättad på svenska bifogas detta avtal och

gäller på samma villkor som de texter till 1990 års konvention som är upprättade

på franska, grekiska, italienska, nederländska, portugisiska, spanska och tyska.

Till bekräftelse härpå har undertecknade, därtill vederbörligen bemyndigade,

undertecknat detta avtal.

Upprättat i Luxemburg den 19 december 1996 i ett original på franska, grekiska,

italienska, nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska, vilka

samtliga

åtta texter är lika giltiga, som skall deponeras i arkiven hos Storhertigdömet

Luxemburgs regering, som skall överlämna bestyrkta kopior därav till varje

avtalsslutande part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Hellenska republikens regering

För Konungariket Spaniens regering

För Franska republikens regering

För Italienska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

För Republiken Österrikes regering

För Portugisiska republikens regering

För Konungariket Sveriges regering

Slutakt

I. Vid undertecknandet av avtalet om Konungariket Sveriges anslutning till

tillämpningskonventionen till Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis

avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, undertecknad i

Schengen den 19 juni 1990 mellan regeringarna i de stater som ingår i den

ekonomiska unionen Benelux, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska

republiken, till vilket Italienska republiken, Konungariket Spanien och

Portugisiska

republiken, Hellenska republiken och Republiken Österrike anslutit sig genom

avtal av den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6 november 1992 respektive

den 28 april 1995, har Konungariket Sveriges regering antagit slutakten,

protokollet och den gemensamma förklaringen av ministrar och statssekreterare

som undertecknades i samband med undertecknandet av 1990 års konvention.

Konungariket Sveriges regering ansluter sig till de gemensamma förklaringarna

och beaktar de ensidiga förklaringarna i dessa.

Storhertigdömet Luxemburgs regering skall till Konungariket Sveriges regering

överlämna bestyrkta kopior av slutakten, protokollet och den gemensamma

förklaringen av ministrar och statssekreterare som undertecknades i samband med

undertecknandet av 1990 års konvention på franska, grekiska, italienska,

nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska.

II. Vid undertecknandet av avtalet om Konungariket Sveriges anslutning till

tillämpningskonventionen till Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis

avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, undertecknad i

Schengen den 19 juni 1990 mellan regeringarna i de stater som ingår i den

ekonomiska unionen Benelux, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska

republiken, till vilken Italienska republiken, Konungariket Spanien och

Portugisiska republiken, Hellenska republiken och Republiken Österrike anslutit

sig genom avtal av den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6 november

1992 respektive den 28 april 1995, har de avtalsslutande parterna antagit

följande

förklaringar:

1. Gemensam förklaring avseende artikel 6 i anslutningsavtalet

De avtalsslutande parterna skall redan före anslutningsavtalets ikraftträdande

underrätta varandra om alla omständigheter av betydelse för de frågor som avses

i

1990 års konvention och för ikraftsättandet av anslutningsavtalet.

Detta avtal skall sättas i kraft mellan de stater för vilka 1990 års konvention

har

satts i kraft och för Konungariket Sverige när villkoren för tillämpning av 1990

 års

konvention har uppfyllts i samtliga dessa stater och när kontrollerna vid de

yttre

gränserna har trätt i funktion.

För var och en av de övriga staterna skall detta anslutningsavtal sättas i kraft

 när

villkoren för tillämpning av 1990 års konvention är uppfyllda i respektive stat

och

när kontrollerna vid de yttre gränserna har trätt i funktion.

2. Gemensam förklaring avseende artikel 9.2 i 1990 års konvention

De avtalsslutande parterna fastställer att, vid tidpunkten för undertecknandet

av

avtalet om Konungariket Sveriges anslutning till 1990 års konvention, det

gemensamma regelsystem på visumområdet som åsyftas i artikel 9.2 i 1990 års

konvention är det system som från och med den 19 juni 1990 tillämpas mellan

signatärstaterna av 1990 års konvention.

3. Gemensam förklaring avseende konventionen om utlämning upprättad med

stöd av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen

Signatärstaterna av 1990 års konvention bekräftar att artikel 5.4 i konventionen

 om

utlämning, upprättad med stöd av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen

mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen undertecknad i Dublin den 27

september 1996, liksom deras respektive förklaringar som fogats till nämnda

konvention, skall gälla inom ramen för 1990 års konvention.

III. De avtalsslutande parterna beaktar Konungariket Sveriges förklaring

angående

Italienska republikens, Konungariket Spaniens och Portugisiska republikens,

Hellenska republikens och Republiken Österrikes anslutningsavtal.

Konungariket Sveriges regering beaktar innehållet i anslutningsavtalen för

Italienska republiken, Konungariket Spanien och Portugisiska republiken,

Hellenska republiken och Republiken Österrike till 1990 års konvention,

undertecknade den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6 november 1992

respektive den 28 april 1995, liksom innehållet i de till dessa avtal fogade

slutakterna och förklaringarna.

Storhertigdömet Luxemburgs regering skall till Konungariket Sveriges regering

överlämna bestyrkta kopior av dessa handlingar.

Förklaring av Konungariket Sverige avseende Konungariket Danmarks och

Republiken Finlands anslutningsavtal till 1990 års konvention

Vid undertecknandet av detta avtal beaktar Konungariket Sverige innehållet i

Konungariket Danmarks och Republiken Finlands anslutningsavtal till 1990 års

konvention jämte de till dessa avtal fogade slutakterna och förklaringarna.

Upprättad i Luxemburg den 19 december 1996 i ett original på franska, grekiska,

italienska, nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska, vilka

samtliga

åtta texter är lika giltiga, som skall deponeras i arkiven hos Storhertigdömet

Luxemburgs regering, som skall överlämna bestyrkta kopior därav till varje

avtalsslutande part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Hellenska republikens regering

För Konungariket Spaniens regering

För Franska republikens regering

För Italienska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

För Republiken Österrikes regering

För Portugisiska republikens regering

För Konungariket Sveriges regering

Protokoll om Konungariket Sveriges regerings anslutning till avtalet om grad-

vis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna undertecknat i

Schengen den 14 juni 1985

Regeringarna i Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Franska

republiken, Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna,

som är parter i det avtal som undertecknades i Schengen den 14 juni 1985 om

gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, nedan kallat

 avtalet , liksom regeringarna i Italienska republiken, Konungariket Spanien och

Portugisiska republiken, Hellenska republiken och Republiken Österrike, vilka

har

anslutit sig till avtalet genom protokoll undertecknade den 27 november 1990,

den

25 juni 1991, den 6 november 1992 respektive den 28 april 1995, å ena sidan,

och Konungariket Sveriges regering, å andra sidan,

som beaktar de framsteg som redan gjorts inom Europeiska unionen avseende den

fria rörligheten för personer, varor och tjänster,

som beaktar att även Konungariket Sveriges regering vill avskaffa inre

gränskontroller för persontrafik,

har kommit överens om följande:

Artikel 1

Genom detta protokoll ansluter sig Konungariket Sveriges regering till avtalet i

dess lydelse enligt protokollen om Italienska republikens, Konungariket Spaniens

och Portugisiska republikens, Hellenska republikens och Republiken Österrikes

anslutning undertecknade den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6

november 1992 respektive den 28 april 1995.

Artikel 2

I artikel 1 i avtalet skall orden Konungariket Sverige läggas till efter

 Portugisiska republiken .

Artikel 3

I artikel 8 i avtalet skall orden Konungariket Sverige läggas till efter

 Portugisiska republiken .

Artikel 4

1. Detta protokoll skall undertecknas antingen utan eller med förbehåll för

ratifikation eller godkännande.

2. Detta protokoll träder i kraft den första dagen i den andra månaden efter den

 dag

då regeringarna i de stater för vilka avtalet har trätt i kraft och Konungariket

Sveriges regering har uttryckt sitt samtycke till att vara bundna av

protokollet.

För de övriga staterna träder protokollet i kraft den första dagen i den andra

månaden efter den dag då var och en av dessa stater har uttryckt sitt samtycke

till

att vara bunden av protokollet, förutsatt att det har trätt i kraft enligt

bestämmelserna i föregående stycke.

3. Storhertigdömet Luxemburgs regering är depositarie för detta protokoll och

skall

överlämna en bestyrkt kopia till var och en av de övriga signatärstaternas

regeringar. Den skall även meddela dem om dagen för ikraftträdandet.

Artikel 5

1. Storhertigdömet Luxemburgs regering skall till Konungariket Sveriges regering

överlämna en bestyrkt kopia av avtalet på franska, grekiska, italienska,

nederländska, portugisiska, spanska och tyska.

2. Texten till avtalet, upprättad på svenska, bifogas detta protokoll och gäller

 på

samma villkor som de texter till avtalet som upprättats på franska, grekiska,

italienska, nederländska, portugisiska, spanska och tyska.

Till bekräftelse härav har undertecknade, därtill vederbörligen bemyndigade,

undertecknat detta protokoll.

Upprättat i Luxemburg den 19 december 1996 på franska, grekiska, italienska,

nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska, vilka samtliga åtta

texter

är lika giltiga.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Hellenska republikens regering

För Konungariket Spaniens regering

För Franska republikens regering

För Italienska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

För Republiken Österrikes regering

För Portugisiska republikens regering

För Konungariket Sveriges regering

Förklaring av Konungariket Sveriges regering om Konungariket Danmarks

och Republiken Finlands regeringars anslutningsprotokoll

Vid undertecknandet av detta protokoll beaktar Konungariket Sveriges regering

innehållet i Konungariket Danmarks och Republiken Finlands regeringars

anslutningsprotokoll till Schengenavtalet och bifogade förklaringar.

Förklaring av ministrarna och statssekreterarna

Den 19 december 1996 har företrädare för regeringarna i Konungariket Belgien,

Förbundsrepubliken Tyskland, Hellenska republiken, Konungariket Spanien,

Franska republiken, Italienska republiken, Storhertigdömet Luxemburg,

Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike, Portugisiska republiken och

Konungariket Sverige i Luxemburg undertecknat avtalet om Konungariket

Sveriges anslutning till tillämpningskonventionen till Schengenavtalet av den 14

juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna,

undertecknad i Schengen den 19 juni 1990 mellan regeringarna i de stater som

ingår i den ekonomiska unionen Benelux, Förbundsrepubliken Tyskland och

Franska republiken, till vilket Italienska republiken, Konungariket Spanien och

Portugisiska republiken, Hellenska republiken och Republiken Österrike anslutit

sig genom avtal av den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6 november

1992 respektive den 28 april 1995.

De har beaktat den förklaring varigenom företrädaren för Konungariket Sveriges

regering ansluter sig till den förklaring som de ministrar och statssekreterare

som

företrädde regeringarna i Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland,

Franska republiken, Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna

avgav i Schengen den 19 juni 1990 och till det beslut som bekräftades samma dag

i

samband med undertecknandet av tillämpningskonventionen till Schengenavtalet,

till vilket beslut och vilken förklaring regeringarna i Italienska republiken,

Konungariket Spanien, Portugisiska republiken, Hellenska republiken och

Republiken Österrike har anslutit sig.

Samarbetsavtal mellan Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland,

Franska republiken, Storhertigdömet Luxemburg, Konungariket Neder-

länderna, Italienska republiken, Konungariket Spanien, Portugisiska

republiken, Hellenska republiken, Republiken Österrike, Konungariket

Danmark, Republiken Finland och Konungariket Sverige, som är

avtalsslutande parter i Schengenavtalet och Schengenkonventionen, och

Republiken Island och Konungariket Norge om gradvis avskaffande av

personkontroller vid de gemensamma gränserna

Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Franska republiken,

Storhertigdömet Luxemburg, Konungariket Nederländerna, Italienska republiken,

Konungariket Spanien, Portugisiska republiken, Hellenska republiken, Republiken

Österrike, Konungariket Danmark, Republiken Finland, Konungariket Sverige,

Republiken Island och Konungariket Norge, nedan kallade parterna ,

med stöd av avtalet mellan regeringarna i de stater som ingår i den ekonomiska

unionen Benelux, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om

gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, som

undertecknades i Schengen den 14 juni 1985, nedan kallat Schengenavtalet , och

tillämpningskonventionen till detta avtal, undertecknad i Schengen den 19 juni

1990, nedan kallad Schengenkonventionen , i deras ändrade lydelse enligt

Italienska republikens, Konungariket Spaniens och Portugisiska republikens,

Hellenska republikens, Republiken Österrikes och Konungariket Danmarks,

Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutningsprotokoll och

anslutningsavtal, undertecknade den 27 november 1990, den 25 juni 1991, den 6

november 1992, den 28 april 1995 respektive den 19 december 1996,

som åberopar protokollet av den 22 maj 1954 angående befrielse för medborgare i

Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige från att under uppehåll i annat

nordiskt land än hemlandet inneha pass och uppehållstillstånd, samt

överenskommelsen undertecknad i Köpenhamn den 12 juli 1957 av Danmark,

Finland, Island, Norge och Sverige om passkontroll, nedan kallad nordiska

passunionen ,

som åberopar avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) av den

2 maj 1992, och som beaktar att parterna i det avtalet är beslutna, bl.a., att,

så långt

det är möjligt, förverkliga fri rörlighet för personer i hela EES,

som beaktar den förklaring av regeringarna i medlemsstaterna i Europeiska

gemenskaperna och staterna i Europeiska frihandelssammanslutningen (EFTA)

som antogs vid mötet i Oporto den 2 maj 1992, som fogats till avtalet om EES,

enligt vilken EG-medlemsstaterna och EFTA-staterna, för att främja den fria

rörligheten för personer, skall samarbeta inom ramen för den ordning som skall

bestämmas i vederbörliga organ i syfte att för varandras medborgare och deras

familjemedlemmar underlätta kontrollerna vid gränserna mellan sina territorier,

som beaktar att Schengenavtalet, Schengenkonventionen och den nordiska

passunionen föreskriver att personkontrollerna mellan de avtalsslutande parterna

skall avskaffas vid de gemensamma gränserna,

som beaktar att Konungariket Danmark, Republiken Finland och Konungariket

Sverige, som är medlemmar i Europeiska unionen, har undertecknat protokollen

om anslutning till Schengenavtalet och avtalen om anslutning till

Schengenkonventionen den 19 december 1996 i Luxemburg,

som beaktar att det, för att vara part i Schengenkonventionen, fordras

medlemskap

i Europeiska gemenskaperna; att så länge som Republiken Island och

Konungariket Norge inte är medlemmar i Europeiska gemenskaperna, de inte kan

tillträda Schengenkonventionen,

som önskar bidra till avskaffandet av kontrollerna av persontrafik vid parternas

gemensamma gränser, och som anser att detta samarbete omfattar de nödvändiga

kompensatoriska åtgärderna; att, för att uppnå detta mål, det är nödvändigt att

sluta

ett samarbetsavtal mellan parterna,

som beaktar att detta avtal inte gäller varor; att varor täcks av avtalet om

EES; att

de åtgärder som syftar till att reglera kontrollen av handbagage måste sökas

utanför

detta avtal,

som beaktar att vissa av Europeiska gemenskapens bestämmelser eller

bestämmelser som antagits inom ramen för Europeiska unionen och som ersätter

bestämmelser i Schengenkonventionen, för att kunna utsträckas till att omfatta

Republiken Island och Konungariket Norge, kan medföra behov av att träffa

arrangemang mellan Republiken Island och Konungariket Norge och Europeiska

gemenskapen eller medlemsstaterna i Europeiska unionen; att det är nödvändigt

att, i förekommande fall, införa övergångsbestämmelser,

har kommit överens om följande:

 Artikel 1

Schengenavtalet, Schengenkonventionen inklusive slutakten, protokollen och de

gemensamma förklaringar som fogats till Schengenkonventionen, de beslut som

fattats och de förklaringar som gjorts av verkställande kommittén eller på dess

vägnar enligt bestämmelserna i Schengenkonventionen, liksom de avtal som

träffats i samband med Schengenkonventionen, skall gälla mellan parterna i detta

avtal, om inte annat sägs i detta avtal. I avtalets bilaga finns en förteckning

över de

bestämmelser som gäller dagen för undertecknandet av avtalet.

 Artikel 2

1. Republiken Island och Konungariket Norge skall delta i alla möten med

verkställande kommittén, gemensamma övervakningsmyndigheten, centralgruppen

samt alla övriga arbetsgrupper som har inrättats för att bereda beslut eller för

 annan

verksamhet.

2. Republiken Island och Konungariket Norge får framföra sina ståndpunkter och

problem samt framlägga förslag, men skall inte delta i omröstningar.

3. De stater som är parter i Schengenkonventionen skall utbyta synpunkter med

Republiken Island och Konungariket Norge om frågor som behandlas i Europeiska

unionens organ och som har samband med detta avtal.

 Artikel 3

1. Republiken Island och Konungariket Norge skall självständigt besluta om de

vill

godta:

a) beslut som fattats och förklaringar som avgivits av verkställande kommittén

eller på dess vägnar,

b) bestämmelser i gemenskapsrätten som verkställande kommittén har förklarat

medföra att bestämmelser i Schengenkonventionen inte längre är tillämpliga

enligt

dess artikel 134,

c) bestämmelser antagna av medlemsstaterna i Europeiska unionen som

verkställande kommittén har förklarat ersätter bestämmelser i

Schengenkonventionen enligt dess artikel 142.1,

d) ändringar i Schengenkonventionen enligt dess artiklar 141 och 142.2, och

e) avtal som kan komma att ingås mellan samtliga parter i Schengenkonventionen

och tredje land, vilka träder i kraft efter dagen för undertecknandet av detta

avtal.

De förklaringar som avses i 1 b och 1 c ovan utgör beslut av verkställande

kommittén enligt innebörden i artikel 132.2 i Schengenkonventionen. Kommittén

skall bestämma vilka av bestämmelserna i 1 b och 1 c ovan som skall göras till

föremål för arrangemang mellan Republiken Island och Konungariket Norge och

Europeiska gemenskapen eller medlemsstaterna i Europeiska unionen. Om

målsättningen att ovannämnda arrangemang och ersättningsbestämmelser skall

träda i kraft samtidigt inte kan uppnås, skall verkställande kommittén, inom

ramen

för sin behörighet, anta de övergångsbestämmelser som eventuellt kan behövas.

2. Republiken Islands och Konungariket Norges godtagande av beslut,

förklaringar, bestämmelser, ändringar eller avtal som åsyftas i punkt 1 skapar

rättigheter och skyldigheter mellan parterna. Verkställande kommittén skall

formellt notera detta godtagande och införa det i sitt mötesprotokoll.

3. Om verkställande kommitténs dagordning innehåller antagande av ett beslut som

avses i punkt 1 ovan och om diskussionen i en arbetsgrupp och därefter i

centralgruppen har givit anledning förmoda att Republiken Island och/eller

Konungariket Norge inte kan instämma i detta beslut, skall de båda länderna ges

tillfälle att uttrycka sin ståndpunkt i verkställande kommittén. Denna skall

inte fatta

beslut i frågan förrän den uttryckligen har beaktat Republiken Islands och/eller

Konungariket Norges ståndpunkt.

 Artikel 4

Bestämmelserna i detta avtal skall inte utgöra hinder för samarbetet inom ramen

för den nordiska passunionen i den mån detta inte står i motsatsställning till

eller

hindrar tillämpningen av detta avtal.

 Artikel 5

Detta avtal skall inte tillämpas på Svalbard (Spetsbergen).

 Artikel 6

Artikel 2.4 och avdelning V i Schengenkonventionen faller inte inom detta avtals

tillämpningsområde.

 Artikel 7

1. Republiken Island och Konungariket Norge skall vid undertecknandet av detta

avtal anmäla följande uppgifter:

 Vilka polismän som avses i artikel 40.4 i Schengenkonventionen.

 Vilken myndighet som avses i artikel 40.5 i Schengenkonventionen.

 Vilket departement som avses i artikel 65.2 i Schengenkonventionen.

2. Samtidigt skall Konungariket Norge anmäla följande uppgifter:

 Vilka polismän som avses i artikel 41.7 i Schengenkonventionen.

 Vilka polismän som avses enligt bilateralt avtalade villkor enligt artikel

41.10 i

Schengenkonventionen i fråga om behörighet vad gäller olaglig hantering av

narkotika och psykotropa ämnen, vapen och sprängämnen samt olaglig transport

av giftigt och skadligt avfall.

3. De anmälningar som avses i punkterna 1 och 2 skall lämnas till

Storhertigdömet

Luxemburgs regering, som är depositarie för detta avtal och som skall meddela de

övriga parterna. Detsamma gäller för ändringar som kan komma att göras avseende

förordnanden av de polismän, myndigheter och departement som avses i punkterna

1 och 2 ovan.

 Artikel 8

Detta avtal skall ratificeras, godkännas eller godtas. Ratifikations-,

godkännande-

eller godtagandeinstrumenten skall deponeras hos Storhertigdömet Luxemburgs

regering, som skall meddela alla övriga parter.

 Artikel 9

1. För detta avtals ikraftträdande skall följande villkor gälla:

a) Att alla stater som är parter i detta avtal skall ha deponerat sina

ratifikations-,

godkännande- eller godtagandeinstrument.

b) Att Konungariket Danmarks, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges

avtal om anslutning till Schengenkonventionen har trätt i kraft.

c) Att de särskilda avtal med Europeiska gemenskapen har trätt i kraft som,

enligt

beslut av verkställande kommittén, fordras för att Republiken Island och

Konungariket Norge skall kunna anta de gemenskapsbestämmelser som har

medfört att bestämmelser i Schengenkonventionen vid dagen för undertecknandet

av detta avtal inte längre är tillämpliga enligt dess artikel 134.

d) Att de särskilda avtal med medlemsstaterna i unionen har trätt i kraft som,

enligt

beslut av verkställande kommittén, fordras för att Republiken Island och

Konungariket Norge skall kunna anta de unionens bestämmelser som vid dagen för

undertecknandet av detta avtal har ersatt Schengenkonventionens bestämmelser

enligt dess artikel 142.1.

e) Att de särskilda avtal med tredje land har trätt i kraft som, enligt beslut

av

verkställande kommittén, fordras för att Republiken Island och Konungariket

Norge skall kunna ansluta sig till bestämmelserna i de avtal som vid dagen för

undertecknandet av detta avtal har träffats mellan medlemsstaterna i

Schengenkonventionen och tredje land.

2. Verkställande kommittén skall försäkra sig om att villkoren för

ikraftträdandet

har uppfyllts och meddela depositarien, Storhertigdömet Luxemburgs regering.

Detta avtal skall träda i kraft första dagen i andra månaden efter det att

ratifikations-, godkännande- eller godtagandeinstrumenten har deponerats, med

förbehåll för att de villkor som anges i punkt 1 b, c, d och e ovan har

uppfyllts.

Storhertigdömet Luxemburgs regering skall meddela alla parter om dagen för

ikraftträdandet.

3. Detta avtal skall sättas i kraft mellan de stater för vilka

Schengenkonventionen

har satts i kraft och för Republiken Island och Konungariket Norge när villkoren

för tillämpning av Schengenkonventionen har uppfyllts i samtliga dessa stater

och

när kontrollerna vid de yttre gränserna har trätt i funktion.

 Artikel 10

1. Om allvarliga meningsskiljaktigheter skulle uppstå mellan Republiken Island

och/eller Konungariket Norge, å ena sidan, och de övriga parterna i detta avtal,

 å

andra sidan, kan avtalet sägas upp av de stater som är parter i

Schengenkonventionen gemensamt och av Republiken Island och/eller

Konungariket Norge var för sig.

2. Om Republiken Island och/eller Konungariket Norge inte godtar ett beslut

enligt

artikel 3.1, skall det betraktas som en uppsägning och ordförandeskapet i

verkställande kommittén skall inom 30 dagar underrätta Storhertigdömet

Luxemburgs regering, som skall meddela de övriga parterna. Republiken Island

och/eller Konungariket Norge skall upphöra att vara parter i detta avtal sex

månader efter detta meddelande.

3. Detta avtal skall upphöra att gälla när Republiken Island och Konungariket

Norge eller när de stater som är parter i Schengenkonventionen upphör att vara

parter i avtalet.

4. Följderna av en uppsägning av detta avtal skall göras till föremål för en

överenskommelse mellan de återstående parterna och den part som gör

uppsägningen. I avsaknad av överenskommelse skall verkställande kommittén,

inom gränserna för sin behörighet, vidta nödvändiga åtgärder.

Till bekräftelse härpå har undertecknade, därtill vederbörligen bemyndigade,

undertecknat detta avtal.

Upprättat i Luxemburg den 19 december 1996 på danska, finska, franska, grekiska,

isländska, italienska, nederländska, norska, portugisiska, spanska, svenska och

tyska språken, vilka samtliga tolv texter är lika giltiga, i ett

originalexemplar som

skall deponeras i arkiven hos Storhertigdömet Luxemburgs regering, som skall

överlämna bestyrkta kopior därav till varje part.

För Konungariket Belgiens regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Franska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

För Italienska republikens regering

För Konungariket Spaniens regering

För Portugisiska republikens regering

För Hellenska republikens regering

För Republiken Österrikes regering

För Konungariket Danmarks regering

För Republiken Finlands regering

För Konungariket Sveriges regering

För Republiken Islands regering

För Konungariket Norges regering

Protokoll om ändring av artiklarna 40, 41 och 65 i Konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985, undertecknad i Schengen

den 19 juni 1990.

Regeringarna i Kungariket Belgien, Kungariket Danmark, Förbundsrepubliken

Tyskland, Hellenska republiken, Kungariket Spanien, Franska republiken,

Italienska republiken, Stor-hertigdömet Luxemburg, Kungariket Nederländerna,

Republiken Österrike, Portugisiska republiken, Republiken Finland och Kungariket

Sverige (nedan kallade avtalsparterna), som är parter i Konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985, undertecknad i Schengen den

19 juni 1990 (nedan kallad Schengenkonvenventionen),

som beaktar artikel 141 i Schengenkonventionen,

som beaktar att av avtalsparterna utsedda behöriga polismän, myndigheter och

ministerier enligt artikel 40.4 och 40.5 samt artiklarna 41.7 och 65.2 i

Schengenkonventionen anges uttryckligen i konventionen, och att ändringar av

dessa uppgifter till följd av förändringar i en avtalsparts nationella

organisation

därför kräver att konventionen ändras,

som beaktar att det, för att undvika framtida ändringar av konventionen, är

nödvändigt att förenkla detta förfarande, med bevarande av principen att det,

under

förutsättning av samtycke från de övriga avtalsparter där polismännen i fråga

kan

komma att genomföra operationer, är upp till var och en av avtalsparterna att

utse

sina egna polismän, myndigheter och ministerier,

som beaktar att införandet av detta förenklade förfarande innebär att nya

punkter

måste läggas till i artiklarna 40, 41 och 65 i Schengenkonventionen, i vilka de

utsedda behöriga polismännen, myndigheterna och ministerierna anges,

har kommit överens om följande.

Artikel 1

l. Följande punkt skall läggas till i artikel 40.4 i Schengenkonventionen:

 Avtalsparterna får ändra sina uppgifter om vilka polismän som de har utsett.

Varje

sådan ändring skall anmälas av den berörda avtalsparten och bekräftas genom en

förklaring från Verkställande kommittén. Ändringen skall träda i kraft den

första

dagen i den andra månaden efter denna förklaring.

2. Följande punkt skall läggas till i artikel 40.5 i Schengenkonventionen:

 Avtalsparterna får ändra sina uppgifter om vilka myndigheter som de har utsett.

Varje sådan ändring skall anmälas av den berörda avtalsparten och skall

bekräftas

genom en förklaring från Verkställande kommittén. Ändringen skall träda i kraft

den första dagen i den andra månaden efter denna förklaring.

3. Följande punkt skall läggas till i artikel 41.7 i Schengenkonventionen:

 Avtalsparterna får ändra sina uppgifter om vilka polismän de har utsett. Varje

sådan ändring skall anmälas av den berörda avtalsparten och bekräftas genom en

förklaring från Verkställande kommittén. Ändringen skall träda i kraft den

första

dagen i den andra månaden efter denna förklaring.

4, Följande punkt skall läggas till i artikel 65.2 i Schengenkonventionen:

 Avtalsparterna får ändra sina uppgifter om vilka behöriga ministerier de har

utsett. Varje sådan ändring skall anmälas av den berörda avtalsparten och skall

bekräftas genom en förklaring från Verkställande kommittén. Ändringen skall

träda i kraft den första dagen i den andra månaden efter denna förklaring

Artikel 2

1. Detta protokoll skall ratificeras, godtagas eller godkännas. Ratifikations-,

godtagande- eller godkännandeinstrumenten skall deponeras hos regeringen i

Storhertigdömet Luxemburg, som skall underrätta alla avtalsparter om detta.

2. Detta protokoll träder i kraft den första dagen i den andra månaden efter det

 att

det sista ratifikations-, godtagande- eller godkännandeinstrumentet har

deponerats.

3. Storhertigdömet Luxemburg skall underrätta alla avtalsparter om dagen för

dess

ikraftträdande.

Till bekräftelse härav har nedanstående befulmäktigade personer undertecknat

detta protokoll.

Upprättat i Lissabon den 24 juni nittonhundranittiosju på danska, holländska,

finska, franska, tyska, grekiska, italienska, portugisiska, spanska och svenska

språken, vilka alla texter är lika giltiga, i ett enda original som skall

deponeras i

arkiven i Storhertigdömet Luxemburg, som skall översända bestyrkta kopior därav

till varje avtalspart.

För Kungariket Belgiens regering

För Kungariket Danmarks regering

För Förbundsrepubliken Tysklands regering

För Hellenska republikens regering

För Konungariket Spaniens regering

För Franska republikens regering

För Italienska republikens regering

För Storhertigdömet Luxemburgs regering

För Konungariket Nederländernas regering

För Republiken Österrikes regering

För Portugisiska republikens regering

För Republiken Finlands regering

För Konungariket Sveriges regering

Ur Statskontorets PM Schengenavtalets konsekvenser för Yttre gräns-

kontroll Flygplatser SIS och SIRENE (Dnr 62/97-5)

Sammanfattande bedömningar

Promemorians tre kapitel om yttre gränskontroll (kap 3), flygplatser (kap 4) och

SIS och SIRENE (kap 5) avslutas med en sammanfattande bedömning. Nedan ges

en sammanfattning av dessa bedömningar.

Yttre gränskontroll

Konsekvenserna är beroende av flera svårbedömda faktorer som inte

direkt kan relateras till Schengen

Det är svårt att bilda sig en uppfattning om vilka förändringar av

gränskontrollmyndigheternas organisation och arbetsformer som kommer att

krävas vid ett Schengenmedlemskap. Det beror bl.a. på att konsekvenserna av

medlemskapet är beroende av en rad svårbedömda faktorer t.ex. övriga

medlemsländers insatser, myndigheternas nuvarande resurser, och förändringar i

omvärlden som tillsammans med Schengen utgör villkoren för den svenska

gränskontrollen.

En bedömning av omfattningen på de organisatoriska förändringar som följer av

Schengen måste därför grundas på en samlad politisk bedömning av

Schengenavtalet som sådant och de specifika förutsättningar som gäller för varje

myndighet. Detta innebär att det är svårt att utifrån objektiva utgångspunkter

bedöma rimligheten i de svenska gränskontrollmyndig-heternas krav. De

iakttagelser, som redovisas i promemorian, kan dock ge vägledning vid en sådan

bedömning.

Schengenavtalets krav är en tolkningsfråga

Personkontrollen vid de yttre gränserna ska enligt tillämpningskonventionen

utföras av behörig myndighet i enlighet med respektive avtalsparts nationella

lagstiftning. Någon enhetlig uppfattning om styrkan på kontrollen eller praxis

 på

området är dock svår att finna. Att mer konkret definiera vad som menas med en

stark och effektiv kontroll samt hur den praktiskt ska utföras är därför

problematiskt. Medlemsländerna åtar sig också att övervaka den yttre gränsen

mellan gränsövergångsställena med mobila bevakningsenheter. Hur övervakningen

i praktiken ska gå till regleras inte närmare i konventionen.

Det finns därför också relativt stora skillnader mellan hur olika svenska

aktörer

tolkar kraven. Av gränskontrollmyndigheterna är det i första hand polisen som

förespråkar en strikt tillämpning av Schengenkonventionen. Men även

Kustbevakningen och Generaltullstyrelsen har framfört att en svensk anslutning

till

Schengen kräver en mer omfattande och effektiv kontrollverksamhet inom

respektive myndighets ansvarsområde.

Flera intervjuade menar att Schengen inte motiverar de förslag som

myndigheterna har presenterat. Myndigheternas tolkningar sägs i stora stycken

sakna grund i tillämpningskonventionen. Det förefaller också finnas skillnader

mellan hur tjänstemän i olika länder tolkar kraven, och de praktiska

konsekvenser

som följer därav.

 Sammantaget innebär de oklarheter som finns i tillämpningskonventionen, samt

de skilda uppfattningar som finns mellan svenska aktörer å ena sidan, och mellan

olika länder å den andra, att det enligt vår mening är svårt att ge några

entydiga

svar på frågan om vilka krav Schengenavtalet ställer på gränskontrollen det är

 i

stor utsträckning en tolkningsfråga.

Finns skäl att avvakta med beslut om stora förändringar?

Sverige har förklarat sig berett att vidta de kompensatoriska åtgärder, bl.a. en

effektiv yttre gränskontroll, som anges i tillämpningskonventionen. Detta

åtagande

kommer att innebära förändringar för gränskontrollmyndigheterna. Flera av dessa

åtgärder är dock av sådan karaktär att de bör bedömas från fall till fall och

grundas

på en värdering av de särskilda förhållanden som råder i de berörda länderna och

deras omgivningar. Enligt vår mening är det därför inte rimligt att, med ensidig

hänvisning till Schengenanslutningen, hävda att de åtgärder Sverige ska vidta

måste vara av den rigorösa karaktär som t.ex. polisen menar.

Det finns idag inte finns några tydliga indikationer på att den svenska

gränskontrollen skulle vara otillräcklig. Mot den bakgrunden anser vi att det

förefaller väl tidigt, att på grundval av Schengenavtalets krav, redan i dag

besluta

om några stora förändringar av gränskontrollmyndigheternas organisation. Ett

sådant beslut bör enligt vår uppfattning anstå tills vi vet mer om vilken

ambitionsnivå samarbetet kräver. Målsättningen måste vara en ambitionsnivå som

motsvarar svenska, såväl som andra Schengenländers krav.

Myndigheternas planerade ambitionsnivåer är överdrivna

De tre gränskontrollmyndigheternas sammanlagda förslag till personal-

förstärkningar uppgår till 747 personer. Idag finns enligt myndigheterna cirka

811

personer i den samlade nationella gränskontrollen. Myndigheternas samlade

förslag innebär därmed en personalutökning med drygt 90 %. Det sammanlagda

resursanspråket beträffande gränskontrollen uppgår till ungefär 225 mkr/år för

personal och drygt 243 mkr för investeringar.

Det ska inte förnekas att Schengenanslutningen kommer medföra en rad an-

passningskostnader. Schengen kan också komma att medföra vissa kostnader av

mer beständig natur. Enligt vår bedömning behöver dock inte de resursmässiga

konsekvenserna på långt när bli i den storleksordning som myndigheterna menar.

Samtliga myndigheter förefaller också mena att det inte i första hand är

Schengen som motiverar resursförstärkningarna. Exempelvis har alla myndigheter

påtalat att behovet av resursförstärkningar framför allt motiveras av att man

redan

idag har stora resursmässiga brister i kontrollverksamheten. Myndigheterna

framhåller även de stora förändringarna i omvärlden, bl.a. EU-medlemskapet,

Sovjetunionens sönderfall och utvecklingen i Östeuropa.

Utrymme för effektiviseringar bör finnas

I de bedömningar som de tre gränskontrollmyndigheterna presenterat finns flera

till

synes överlappande förslag. Denna iakttagelse väcker frågan om inte

myndigheternas bedömningar borde gjorts utifrån en helhetssyn på de samlade

nationella gränskontrollresurserna. Mot denna bakgrund finns det enligt vår

mening också skäl att under det fortsatta planerings- och implementeringsarbetet

utvidga samarbetet. Enligt vår uppfattning torde detta kunna innebära betydande

samordningsvinster. Det torde även finnas möjligheter att såväl rationalisera

som

effektivisera den praktiska gränskontrollverksamheten genom en ökad samverkan

såväl nationellt som internationellt.

Flygplatser

Inte praktiskt möjligt att ersätta ombyggnader med kontrollpersonal

Frågan har på uppdrag av Luftfartsverket studerats i olika projektgrupper på

Arlanda, Landvetter och Sturup. Projektgruppernas bedömning var att om inte

stora olägenheter skulle uppstå för bl.a. flygbolag och passagerare måste en

ombyggnad göras. Erfarenheterna från andra flygplatser bekräftar

projektgruppernas ställningstagande. Sammantaget pekar detta på att en

ombyggnad på Arlanda inte kan ersättas med ett ökat antal kontrollpersoner

eftersom konsekvenserna är alltför omfattande.

Ombyggnaderna bedöms medföra relativt få negativa konsekvenser för

flygplatsens aktörer

Polis, tull, flygbolag m.fl. aktörer på Arlanda, Kastrup och Vanda har

fortlöpande

kunnat lämna synpunkter på ombyggnadsförslag. Aktörerna är överens om att de

förslag till ombyggnader på flygplatserna, som nu tagits fram, sammantaget ger

så

få negativa konsekvenser som möjligt för inblandade aktörer.

Ombyggnader finansieras i allmänhet av flygplatsen

De utländska flygplatserna vi studerat har olika typer av huvudmän. Skillnaderna

 i

associationsform påverkar inte finansieringen utan ombyggnaderna på Vanda,

Kastrup och Zaventem ska finansieras/-des i sin helhet av flygplatserna.

Ombyggnadskostnaderna för Schengenanpassningen på dessa flygplatser är

emellertid betydligt mer begränsade än för Arlanda.

Polisen får ökad kontrollbörda efter Schengenanslutningen

Enligt Schengenavtalet ska personkontrollen omfatta dels utresekontroll, dels

utökad inresekontroll för tredjelandsresenärer. Schengenmedlemskapet innebär

också att passkontrollen ska upphöra för Schengenresenärer. Utifrån en

schablonmässig beräkning kan vi konstatera att kontrollättnaden inte motsvarar

ökningen utan den totala kontrolltiden ökar med cirka 20 procent. Denna

beräkning

visar dock endast att personkontrollen totalt kan ta längre tid. Det är inte

möjligt att

utifrån denna beräkning bedöma om utökade resurser behövs eftersom antalet

resurser för kontrollen är nära knutet till passagerarströmmar, antal

passagerare i

hög och lågtrafik etc. För att avgöra resursbehovet erfordras noggrannare

studier.

Klart är dock att inga egentliga besparingar torde kunna göras i

personkontrollen

sett utifrån Schengenperspektivet.

Ur sammanfattningen i Riksrevisionsverkets rapport Schengenavtalet kon-

sekvenser för gränskongrollmyndigheterna (RRV 1997:43)

Gränskontrollmyndigheternas beräkningar

De tre gränskontrollmyndigheternas har beräknat att Schengensamarbetet kommer

att kräva ökade resurser. I nedanstående tabell har en sammanställning gjorts av

myndigheternas krav på ökade personella resurser. Uppgifterna för hösten 1996 är

hämtade från Statskontorets rapport. Uppgifterna för juni 1997 är hämtade från

myndigheternas redovisningar till regeringen. För Polisens del avser det angivna

resursbehovet för juli 1997 de uppgifter som P-G Näss redovisat i en

diskussionspromemoria efter det att Riksrevisionsverket begärt att få en

specificering av de 140 årsarbetskrafter som Rikspolisstyrelsen redovisat i

junirapporten.

Gränskontrollmyndigheternas behov av personella resurser

Polisen

Tullverket

Kustbevakningen

hösten 96

juni 97

juli 97

hösten 96

juni 97

hösten 96

juni 97

Yttre

gräns-

kontroll

 90

140

156

88

Yttre

gränsbe-

vakning

153

 18

 40

40

52

75 (+85)

Inrikes-

kontroll

256

 65

Totalt

499

140

223

196

128

52

75

För Kustbevakningens del avser parentesen de 85 årsarbetskrafter som

myndigheten anser krävs för EU-anpassningen.

Riksrevisionsverkets granskning

I Statskontorets rapport anges att Schengensamarbetet för flygplatspolisen på

Arlanda kommer att medföra en ökad arbetsbelastning på ca 20 % och ett ökat

personalbehov från 74 till 84 årsarbetskrafter. Denna bedömning baseras på att

a) tredjelands trafiken utgör ca 50 % av den totala utrikestrafiken,

b) de genomsnittliga kontrolltiderna vad gäller tredjelandstrafiken skulle komma

att bli 20 sekunder för EU-medborgare och 40 sekunder för icke EU-medborgare

vad gäller såväl in- som utresekontrollen samt

c) i tredjelandstrafiken utgör icke EU-medborgare 40 % av den totala

passagerarantalet.

Riksrevisionsverkets har vid sin granskning av dessa beräkningar funnit att

tredjelandstrafiken bara utgör ca 30 % av den totala utrikestrafiken, att

mätningar

från bl a Schiphol visar att de genomsnittliga kontrolltiderna vad gäller både

EU-

medborgare och icke EU-medborgare går att pressa samt att andelen EU-

medborgare i tredjelandstrafiken sannolikt är lägre än 40 %. Schengenavtalet

medför således enligt Riksrevisionsverkets bedömning i sig inte något behov av

ökade resurser på Arlanda och inte heller vid någon annan flygplats.

Då det gäller färjetrafiken kommer Schengenavtalet att leda till ett ökat

kontrollbehov vad gäller främst trafiken till Polen och de baltiska staterna,

men

samtidigt bortfaller passkontrollen för den omfattande tysklandstrafiken. Kraven

 i

Schengenkonventionen kan således tillgodoses genom att Polisen omfördelar

resurser.

Ombyggnaden av Arlanda och Landvetter med ett nytt övre plan reserverat för

tredjelandstrafik medför enligt Generaltullstyrelsen behov av ökade resurser för

gatekontroll, dold spaning och identifiering samt bemanning av s k röda punkter.

Den granskning som Riksrevisionsverket gjort av hur Luftfartsverket planerar att

bygga om de båda flygplatserna, visar dock att behovet av ökade resurser främst

är

en konsekvens av EUs tullregler. Ombyggnaden av Arlanda och Landvetter

påverkar endast marginellt tullens resursbehov.

Polisens, Kustbevakningens och Tullverkets redovisning av mobila resurser för

att bevaka den svenska kusten för att förhindra otillåten gränsövergång mellan

de

auktoriserade gränsövergångarna, är inte baserade på några beräkningar, utan

endast på en operativ bedömning. Riksrevisionsverket har vid genomgången av de

inspektionsrapporter som Schengenländernas besöksgrupp gjort i olika länder inte

funnit något klart stöd för gränskontrollmyndigheternas bedömning. I

inspektions-

rapporterna har inte frågan om utformningen av inrikeskontrollen behandlats.

Rikrevisionsverkets bedömning

Schengenavtalet förutsätter att vissa investeringar görs inom Polisen.

Rikspolisstyrelsen har beräknat det totala investeringsbehovet till 90 mkr.

Riksrevisionsverkets bedömning är att detta belopp torde kunna nedbringas genom

att upphandlingen av teknisk utrustning samordnas med andra länder. När

förfrågningsunderlag för anskaffningen tagits fram har Rikspolisstyrelsen och

Justitiedepartementet bättre förutsättningar att bedöma resursbehovet.

Riksrevisionsverket anser att det finns motiv för att förstärka Polisens

gränskontroll med totalt 47 årsarbetskrafter motsvarande en årlig kostnad på ca

18

mkr. Enligt verkets uppfattning är detta personalbehov inte en konsekvens av

Schengenavtalet, utan motiverade för att få tillräcklig kvalitet i

gränskontrollen vid

Arlanda och Landvetter. Resurserna torde behövas även om Sverige inte skulle

inträda i Schengensamarbetet före utgången av år 1999.

Utbildning av personal för att klara den mer noggranna kontroll av

tredjelandsresenärer, som föreskrivs i Schengenkonventionen, bör ske successivt

så att, när Sverige inträder i det operativa Schengensamarbetet, Polisen har en

väl

fungerande och trimmad organisation vad gäller både in- och utresekontrollen. I

enlighet med vad Schengenländernas besöksgrupp rekommenderat bör

utresekontroll, där det är praktiskt möjligt, påbörjas redan innan Sverige

inträder i

det operativa samarbetet.

Riksrevisionsverket anser att Kustbevakningen bör tillföras 3 mkr för

återbemanning av sjöbevakningsstationen Understen. Denna åtgärd är inte något

som följer av Schengenkonventionen, utan är ett kostnadseffektivt sätt att klara

bevakningen av den långa Norrlanskusten, eftersom det finska och svenska

territorialområdet går samman vid Ålandshav. Kustbevakningen bör enligt

Riksrevisionsverkets uppfattning härutöver inte nu tillföras några särskilda

resurser

till följd av Schengenavtalet, utan resursbehovet för bevakning av främst

området

Ålands hav Öresund får prövas i den normala budgetprocessen.

Riksrevisionsverket anser att inte heller Tullverket nu bör tillföras några

resurser

som konsekvens av Schengenavtalet. Däremot kan det behövas ett resurstillskott

främst på Arlanda för att bättre uppfylla EUs krav på tullkontroll och för att

klara

de kraftiga volymökningarna vad gäller både passagerare och gods. Den ändrade

hotbilden motiverar också en resursökning och då särskilt inom området dold

spaning. Frågan om en eventuell resursökning bör prövas i samband med den nu

pågående utvärderingen av EU-medlemskapets effekter på Tullverkets

organisation och dimensionering.

För att minska kostnaderna för den samlade gränskontrollen bör samarbetet

mellan myndigheterna utvecklas. Vid sidan av vad det egentliga uppdraget

omfattar vill Riksrevisionsverket med anledning av den genomförda granskningen

föreslå därför följande:

 att Rikspolisstyrelsen, Generaltullstyrelsen och Luftfartsverket ges i uppdrag

att utreda vid vilka mindre flygplatser som det är kostnadseffektivt att låta

Polisen

respektive Tullpersonal ensam svara för både pass- och tullkontrollen,

 att Polisen formella ansvar vad gäller kontroll av handelsfartyg i hamnar

överförs till Tullverket,

 att en samverkan både på central och lokal nivå utvecklas mellan

gränskontrollmyndigheternas underrättelseenheter och att det härvid övervägs att

ge Polisen samma möjligheter som Tullverket idag har att ta del av uppgifter

från

flygbolagens databokningssystem,

 att sampatrullering mellan polismän och tullare prövas i ökad utsträckning

samt att gränskontrollmyndigheternas fordon och resurser utnyttjas mer flexibelt

vid bevakningen av den svenska kusten som utgör yttre gräns för

Schengenområdet.

Riksrevisionsverket har vid bedömningen av gränskontrollmyndigheternas

resursbehov utgått från att myndigheterna kommer att ha ett väl utvecklat

samarbete då Sverige operativt inträder i Schengensamarbetet. För att stimulera

till

ett ökat samarbete mellan gränskontrollmyndigheterna anser verket att de vinster

som uppnås genom ett bättre samarbete i första hand bör användas för att

förstärka

gränskontrollen i syfte att förhindra otillåten införsel av narkotika och vapen

samt

illegal inresa och människosmuggling till Sverige.

Sveriges förklaring i enlighet med artikel 41.9 i Schengenkonventionen

Med hänvisning till Anslutningsavtalet för Konungariket Sverige av den 19

december 1996 till Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14

juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna

(Schengenkonventionen), undertecknad i Schengen den 19 juni 1990, har den

svenska regeringen äran att underrätta Storhertigdömet Luxemburg om att, efter

samråd med Finland och Norge, med beaktande av artikel 41.9 i

Schengenkonventionen, följande villkor gäller för verkställande av förföljande

på

svenskt territorium för polismän från de två nämnda staterna, med vilka Sverige

har gemensamma gränser:

Avseende artikel 41.2 i Schengenkonventionen:

 Polismän som verkställer förföljande får gripa den förföljda misstänkta

personen på de villkor som beskrivs i artikel 41.2 b).

Avseende artikel 41.3 i Schengenkonventionen:

 Det skall inte finnas någon tids- eller områdesbegränsning för verkställandet

av förföljandet, punkt 3 b).

Avseende artikel 41.4 i Schengenkonventionen:

 Förföljande enligt artikel 41 får ske beträffande alla brott som kan leda till

utlämning, punkt 4 b.

Skiss över Schengens organisation

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 december 1997

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,

Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:42 Schengensamarbetet.

Prop.

133

Prop.1997/98:42

Bilaga 1

1

Prop.1997/98:42

Bilaga 2

143

Prop.1997/98:42

Bilaga 2

134

Prop.1997/98:42

Bilaga 3

246

Prop.1997/98:42

Bilaga 3

247

Prop.1997/98:42

Bilaga 4

Prop.1997/98:42

Bilaga 4

Prop.1997/98:42

Bilaga 5

Prop.1997/98:42

Bilaga 5

Prop.1997/98:42

Bilaga 6

Prop.1997/98:42

Bilaga 6

Prop.1997/98:42

Bilaga 7

Prop.1997/98:42

Bilaga 7

Prop.1997/98:42

Bilaga 8

Prop.1997/98:42

Bilaga 8

Prop.1997/98:42

Bilaga 9

Prop.1997/98:42

Bilaga 9

Prop.1997/98:42

Bilaga 10

Prop.1997/98:000

Bilaga 7

249

Prop.1997/98:42

Bilaga 11

248

Prop. 1997/98:42

133

249