Regeringens proposition

2000/01:68

Ersättning för ideell skada

Prop.

2000/01:68

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas rätten till skadestånd för ideella skador. Med ideella

 skador avses skador som inte är av ekonomisk natur, främst fysiskt och psykiskt

 lidande vid personskador och kränkning av den personliga integriteten. För att

stärka rätten till skadestånd för ideell skada föreslår regeringen ett antal

ändringar i skadeståndslagen.

I fråga om rätten till ersättning för ideell skada vid personskada innebär

förslagen huvudsakligen följande.

- Nära anhöriga till den som dödas genom en skadeståndsgrundande handling

får en lagstadgad rätt till ersättning för de psykiska besvär som han eller hon

åsamkas på grund av dödsfallet. Det skall inte krävas att den

skadeståndsskyldige har handlat med uppsåt eller grovt oaktsamt. Den

skadelidande skall normalt inte behöva styrka besvären med läkarintyg eller

liknande utredning.

- En ny ersättningspost kallad särskilda olägenheter införs med ett

snävare innehåll än den nuvarande ersättningsposten olägenheter i övrigt.

Samtidigt skall fysiskt och psykiskt lidande omfatta vissa skadeföljder som inte

 ryms under motsvarande begrepp i dag.

- Rätten till omprövning av skadestånd utvidgas till att avse även

ersättning för kostnader och ideell skada vid personskada.

Beträffande rätten till ersättning för kränkning genom brott innebär förslagen

huvudsakligen följande.

- En tydligare regel om kränkningsersättning införs och i lagen anges vad

som särskilt skall beaktas när ersättningen bestäms. I motiven till

bestämmelserna förespråkar regeringen en något förstärkt rätt till

kränkningsersättning för de yrkesgrupper, bl.a. poliser, som har beredskap för

vissa kränkningar.

- Särskilda bestämmelser om kränkningsersättning införs i brottsskadelagen.

Vidare föreslås att rätten till ersättning för båda de nämnda typerna av ideell

skada skall kunna ärvas i större utsträckning än i dag. Vid den skadelidandes

död skall rätten till ersättning gå över på arvingarna, om krav på ersättning

har framställts före dödsfallet. Dessutom föreslås att kostnader som har

uppkommit på grund av nära anhörigas sjukbesök och omvårdnad skall ersättas mer

generöst.

Det har skett betydande höjningar av ersättningarna för ideell skada på senare

år. Den utvecklingen innebär enligt regeringen att inga lagändringar behövs för

att påverka ersättningsnivåerna.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2002.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen

(1972:207) 6

2.2 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975: 1410) 12

2.3 Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen

(1978:413) 13

3 Ärendet och dess beredning 16

4 Ersättning för ideell skada 17

5 Ersättning för personskada 20

5.1 Ersättningsposterna 20

5.1.1 Kostnader för anhöriga 20

5.1.2 Inkomstförlust 21

5.1.3 Sveda och värk 23

5.1.4 Lyte eller annat stadigvarande men 25

5.1.5 Särskilda olägenheter 27

5.2 Ideell ersättning vid anhörigs död 30

5.3 Omprövning av skadestånd 38

5.4 Medvetslöshet eller sänkt medvetandegrad 39

5.5 Jämkning på grund av medvållande 41

5.5.1 Förutsättningar och principer för jämkning 41

5.5.2 Identifikation 44

5.6 Ersättningens storlek 45

6 Ersättning för kränkning 47

6.1 En tydligare bestämmelse om kränkningsersättning 47

6.2 Principer för bestämmande av kränkningsersättning 51

6.3 Ersättningens storlek 53

6.4 Förlust av egendom med särskilt affektionsvärde 56

6.5 Brottsskadelagen 57

7 Skall rätten till ideellt skadestånd kunna ärvas? 58

8 Skadeprövningsnämndernas roll 60

9 Ikraftträdande 62

10 Ekonomiska konsekvenser 62

11 Författningskommentar 63

11.1 Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen

(1972:207) 63

11.2 Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410) 77

11.3 Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen

(1978:413) 78

Bilaga 1 Sammanfattning (SOU 1991:34) 81

Bilaga 2 Sammanfattning (SOU 1992:84) 83

Bilaga 3 Sammanfattning (SOU 1995:33) 85

Bilaga 4 Lagförslag (SOU 1992:84) 94

Bilaga 5 Lagförslag (SOU 1995:33) 100

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanserna (SOU 1992:84) 104

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:33) 105

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 106

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 115

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001 118

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207),

2. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

3. lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207)

dels att 1 kap. 3 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 2 kap. 2 § och 3 § skall betecknas 2 kap. 4 § och 5 §,

nuvarande 2 kap. 4 § skall betecknas 2 kap. 2 §, nuvarande 2 kap. 5 § skall

betecknas 2 kap. 6 § samt nuvarande 6 kap. 3-5 §§ skall betecknas 6 kap. 4-6 §§,

dels att 2 kap. 1 §, nya 2 kap. 2 och 4-6 §§, 3 kap. 1 och 2 §§, 5 kap. 1, 2, 5

 och 6 §§ samt 6 kap. 1 och nya 6 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 2 kap. 3 § och 6 kap. 3

§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

Var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada

skall ersätta skadan, såvida icke annat följer av denna lag.

Den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada eller sakskada skall

 ersätta skadan.

2 §

(se 2 kap. 4 §)

Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan.

3 §

Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp

mot dennes person, frihet, frid eller ära skall ersätta den skada som

kränkningen innebär.

2 §

4 §

Vållar någon som ej fyllt aderton år person- eller sakskada, skall han ersätta

skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling,

handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska

förhållanden samt övriga omständigheter.

Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada innan han har fyllt arton år

skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och

utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra

ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

3 §

5 §

Den som vållar person- eller sakskada under påverkan av en allvarlig psykisk

störning skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans

sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och

andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Detsamma gäller om

någon vållar sådan skada under påverkan av en annan psykisk störning och

störningen inte är självförvållad och tillfällig.

Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada under påverkan av en allvarlig

psykisk störning eller av någon annan psykisk störning som inte är

självförvållad och tillfällig skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med

hänsyn till hans sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande

ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

4 §

Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan enligt vad

 i 1-3 §§ är föreskrivet i fråga om person- och sakskada.

(se 2 kap. 2 §)

5 §

För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott utgår ej ersättning

enligt denna lag enbart på den grund att straff för underlåtenheten kan följa

enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

6§

För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott skall ersättning

enligt denna lag inte betalas enbart på den grund att straff för underlåtenheten

 kan följa enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

3 kap.

1 §

Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada som

arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gäller

i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott.

Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta

1. personskada eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller

försummelse i tjänsten,

2. ren förmögenhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott, och

3. skada på grund av att arbetstagaren kränker någon annan på sätt som anges i

2 kap. 3 § genom fel eller försummelse i tjänsten.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vid myndighetsutövning

gäller vad nedan i detta kapitel sägs.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller en kommun gäller även vad som sägs

 nedan i detta kapitel. Vad som där sägs om en kommun gäller också ett landsting

 och ett kommunalförbund.

2 §

Staten eller kommun skall ersätta personskada, sakskada eller ren

förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning

 i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar.

Staten eller en kommun skall ersätta

1. personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller

 försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten

eller kommunen svarar, och

2. skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 §

genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning.

Vad som sägs i första stycket om kommun gäller också landsting och

kommunalförbund

5 kap.

1 §

Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

1. sjukvårdskostnad och andra utgifter,

1. sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, inbegripet skälig

kompensation till den som står den skadelidande särskilt nära,

2. inkomstförlust,

2. inkomstförlust,

3. sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt

till följd av skadan.

3. fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av

bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter

till följd av skadan.

Ersättning för inkomstförlust motsvarar skillnaden mellan den inkomst som den

skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han icke hade skadats, och den inkomst

 som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas

komma att uppnå genom sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter

och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och

verksamhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder,

bosättningsförhållanden och därmed jämförliga omständigheter.

Med inkomstförlust likställes intrång i näringsverksamhet. Med inkomst

likställes värdet av hushållsarbete i hemmet.

Med inkomstförlust likställs intrång i näringsverksamhet. Med inkomst likställs

värdet av hushållsarbete i hemmet.

2 §

Har personskada lett till döden, utgår ersättning för

Har personskada lett till döden, skall ersättning betalas för

1. begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av

dödsfallet,

1. begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av

dödsfallet,

2. förlust av underhåll.

2. förlust av underhåll,

3. personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne

särskilt nära.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som eljest var beroende av honom för

sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan

antagas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

Förlusten ersättes i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller eljest, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidraga till sin försörjning.

Med underhåll likställes värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som på annat sätt var beroende av honom

 för sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det

kan antas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

 Förlusten ersätts i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller annars, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidra till sin försörjning.

Med underhåll likställs värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet.

5 §

Ersättning för inkomstförlust och förlust av underhåll som utgår i form av

livränta kan höjas eller sänkas, om i detta kapitel avsedda förhållanden som har

 legat till grund för ersättningens bestämmande väsentligt har ändrats. Har

ersättningen fastställts i form av engångsbelopp, kan den skadelidande under

samma förutsättning tillerkännas ytterligare ersättning

Sedan frågan om ersättning enligt 1 eller 2 § har avgjorts slutligt genom avtal

eller dom, kan ersättningsfrågan omprövas, om förhållanden som enligt detta

kapitel låg till grund för ersättningen har ändrats väsentligt. Ersättning som

har fastställts i form av engångsbelopp kan dock inte sänkas.

Om ändring i skadeståndslivränta med anledning av förändringar i penningvärdet

finns särskilda bestämmelser.

6 §

Skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med

hänsyn till handlingens art och varaktighet. Därvid skall särskilt beaktas om

handlingen

1. haft förnedrande eller skändliga inslag,

2. varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa,

 3. riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga

integritet,

4. inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller

5. varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet.

Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller dylik brottslig gärning

eller som eljest är skadeståndsskyldig med anledning av sådant brott kan på

yrkande av den kränkte i mål om gärningen efter omständigheterna åläggas att

bekosta tryckning i en eller flera tidningar av dom i målet.

Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller dylik brottslig gärning

eller som annars är skadeståndsskyldig med anledning av sådant brott kan på

yrkande av den kränkte i mål om gärningen efter omständigheterna åläggas att

bekosta tryckning i en eller flera tidningar av dom i målet.

6 kap.

1 §

Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd

till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till brott som avses

 i 4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kan även

jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har

personskada lett till döden, kan skadestånd till efterlevande också jämkas, om

den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd

till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till rattfylleri

eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

 medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd som

avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till

dödsfallet.

Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada kan jämkas, om

vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är

skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i

övrigt.

3 §

Rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande samt för särskilda

olägenheter faller bort, om den skadelidande avlider innan krav på sådan

ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till ersättning för

kränkning.

5 §

6 §

En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för lidande enligt 1 kap. 3 §

skall inte förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i

 ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om

särskilda skäl föranleder annat.

Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen

 också en skadelidande som enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 har tillerkänts

skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande

men eller olägenheter i övrigt till följd av skadan.

En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för kränkning skall inte

förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål

där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda

skäl föranleder annat.

Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen

 också en skadelidande som har tillerkänts skadestånd för fysiskt och psykiskt

lidande eller för särskilda olägenheter på grund av brott.

Undantag från vad som sägs i första och andra styckena får göras i fråga om

sådana kostnader som den skadelidande har orsakat genom att uppträda på ett sätt

 som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § rättegångsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.2 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975: 1410)

Härigenom föreskrivs att 9 och 12 §§ trafikskadelagen (1975:1410) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

I fråga om trafikskadeersättning äger 5 kap. skadeståndslagen (1972:207) samt

lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor motsvarande tillämpning.

I fråga om trafikskadeersättning tillämpas 5 kap. och 6 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207) samt lagen (1973:213) om ändring av

skadeståndslivräntor.

12 §

Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till brott som avses i

4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kan även

jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har

personskada lett till döden, kan ersättning till efterlevande också jämkas, om

den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller

grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan ersättning som avses

 i 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) också jämkas, om den avlidne

uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den

skadelidandes sida har medverkat till skadan. I fall som avses i 10 § andra

stycket skall sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i

samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon varmed den skadade

 egendomen befordrades eller bristfällighet på fordonet har medverkat till

skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredje stycket sådan medverkan till

 sakskada anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften eller

bristfällighet i någon anordning för denna har medverkat till skadan.

Jämkning enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med

hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor och omständigheterna

i övrigt.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.3 Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

Härigenom föreskrivs att 2, 5, 7, 10 och 11 §§ brottsskadelagen (1978:413) skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Brottsskadeersättning utgår för personskada. Som personskada ersätts även skada

på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid

skadetillfället.

Bestämmelserna i denna lag om ersättning för personskada tilläm-pas också i

fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga

friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott.

Brottsskadeersättning betalas för personskada. Som personskada ersätts även

skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid

skadetillfället.

I fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett

 angrepp mot dennes person, frihet eller frid betalas brottsskadeersättning för

den skada som kränkningen innebär.

.

5 §

Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1-5 §§

skadeståndslagen (1972:207).

Livränta utgår endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den

skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen

 (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1-5 §§

skadeståndslagen (1972:207). Livränta betalas dock endast när ersättningen är av

 väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning.

Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 §

första stycket skadeståndslagen.

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 §

skadeståndslagen (1972:207).

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 §

skadeståndslagen.

I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § skadeståndslagen.

Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om

ersättning före dödsfallet gjorts hos Brottsoffermyndigheten.

7 §

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av personskada avräknas,

förutom skadestånd, annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund

 av skadan och som inte har avräknats redan med stöd av 5 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207). Avräkning sker dock ej i den mån ersättningen

motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av sakskada eller ren

förmögenhetsskada avräknas, förutom skadestånd, annan ersättning som den

skadelidande har rätt till på grund av skadan.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av kränkning eller med

anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada avräknas, förutom skadestånd,

annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan.

10 §

Vid personskada och vid sakskada eller ren förmögenhetsskada avräknas ett

självriskbelopp. Beloppet fastställs av regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer och beräknas med ledning av de lägsta självriskbelopp som

tillämpas här i landet vid konsument försäkring som innefattar skydd mot skada

till följd av brott.

Vid personskada, vid kränkning och vid sakskada eller ren förmögenhetsskada

avräknas ett självriskbelopp. Beloppet fastställs av regeringen eller myndighet

som regeringen bestämmer och beräknas med ledning av de lägsta självriskbelopp

som tillämpas här i landet vid konsumentförsäkring som innefattar skydd mot

skada till följd av brott.

Första stycket gäller ej i fråga om skada till följd av brott av någon som avses

 i 3 §, om brottet har begåtts på eller i närheten av anstalt eller annan plats

där han var omhändertagen eller fick vård. Första stycket gäller ej heller, om

det i övrigt finns särskilda skäl att inte avräkna något självriskbelopp.

11 §

Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fastställs i form av

engångsbelopp utgår med högst tjugo gånger det basbelopp enligt lagen (1962:381)

 om allmän försäkring som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning som

fastställs i form av livränta utgår för varje år med högst tre gånger det

basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada och ren förmögenhetsskada utgår

med högst tio gånger det basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fastställs i form av

engångsbelopp betalas med högst tjugo gånger det prisbasbelopp enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning

som fastställs i form av livränta betalas för varje år med högst tre gånger det

prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning eller med anledning av sakskada

 och ren förmögenhetsskada betalas med högst tio gånger det prisbasbelopp som

gäller då ersättningen bestäms.

Om den sammanlagda brottsskadeersättningen efter avräkning av självriskbelopp

enligt 10 § första stycket understiger tio kronor, utbetalas ingen ersättning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

3 Ärendet och dess beredning

År 1988 beslutade regeringen direktiv till en parlamentarisk kommitté för att se

 över skadeståndslagens regler om ersättning för ideell skada i samband med

personskada (dir. 1988:76). Huvuduppgifterna för kommittén var att överväga

vilka ersättningsprinciper som bör tillämpas för ideella skador, hur normer för

att bestämma ersättningen bör fastställas och om ersättningsnivåerna bör höjas.

År 1990 beslutades tilläggsdirektiv till kommittén (dir. 1990:66). Enligt dessa

skulle kommittén överväga ändringar i ersättningsnivåerna och regelverket vid

skadestånd till våldtäktsoffer och offer för andra våldsbrott som ger utrymme

för inte bara kompensation för lidandet utan också hjälp till en förändring av

livssituationen.

Kommittén lade fram tre betänkanden: Ersättning för ideell skada till

HIV-smittade (SOU 1991:34), Ersättning för kränkning genom brott (SOU 1992:84)

och slutbetänkandet Ersättning för ideell skada vid personskada (SOU 1995:33).

Kommitténs lagförslag finns i de två sistnämnda betänkandena, vilka har

remissbehandlats.

Sammanfattningar av betänkandena finns i bilagorna 1-3. Betänkandenas lagförslag

 finns i bilagorna 4 och 5. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilagorna 6 och 7. Sammanställningar av remissyttrandena finns tillgängliga i

lagstiftningsärendena (Ju 1992:3572 och Ju 1995:1595).

Försäkringsförbundet har i skrift den 27 februari 2001 lämnat vissa synpunkter

på bl.a. kommitténs kostnadsberäkningar och tidpunkten för ikraftträdandet av de

 föreslagna lagändringarna.

Denna proposition innehåller regeringens ställningstaganden till de lagförslag

som kommittén presenterar i sina betänkanden. I den mån det är nödvändigt

uttalar sig regeringen även om de bedömningar som kommittén gör i olika frågor.

De frågor som behandlas rör främst ersättning för ideell skada, men vissa

näraliggande frågor om ersättning för ekonomisk skada tas också upp.

Regeringen kommer att följa tillämpningen av och vid behov utvärdera de nya

bestämmelserna.

En särskild fråga som rönt uppmärksamhet på senare tid är hur ett ideellt

skadestånd bör beaktas vid prövning av den skadelidandes behov av socialbidrag.

Denna fråga berörs i regeringens lagrådsremiss Ny socialtjänstlag m.m. som

beslutades den 8 februari 2001. Regeringen räknar med att överlämna en

proposition till riksdagen senast den 22 mars 2001.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 1 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande finns i bilaga 9. Lagrådet

har föreslagit vissa justeringar i lagtexten. Regeringen har följt förslagen.

Ett par redaktionella ändringar har också gjorts.

Lagrådet har vidare tagit upp frågan om räckvidden av de mer detaljerade

uttalandena i författningskommentaren. Som Lagrådet har påpekat berör detta

lagstiftningsärende centrala delar av skadeståndsrätten, ett rättsområde som ger

 litet utrymme åt annat än allmänt hållna lagbestämmelser och där

rättsbildningen till stor del sker genom praxis. Regeringen har mot denna

bakgrund ansett det lämpligt att i en del fall tydligt markera den avsedda

innebörden av de föreslagna lagändringarna, bl.a. med exempel utifrån nu

gällande praxis.

Regeringen återkommer till vissa av Lagrådets synpunkter i avsnitt 5.1.1 och i

avsnitt 11.3.

4 Ersättning för ideell skada

Inom skadeståndsrätten skiljer man mellan ekonomisk och ideell skada. Med

ekonomisk skada avses ekonomiska förluster av olika slag, t.ex. kostnader,

inkomstförlust och intrång i näringsverksamhet. Ideell skada utgörs däremot av

skador av icke-ekonomisk natur, t.ex. kränkningar av den personliga integriteten

 samt fysiskt och psykiskt lidande i samband med personskador. Gränsen mellan de

 båda skadetyperna är delvis flytande, och det är i många fall omtvistat vad som

 är att hänföra till ekonomisk skada respektive ideell skada. Utmärkande för den

 ideella skadan är ändå att den inte låter sig mätas i pengar på samma sätt som

den ekonomiska skadan. Utgångspunkten i svensk skadeståndsrätt är att ersättning

 endast lämnas för ekonomisk skada. För att ideell skada skall ersättas krävs

som princip uttryckligt stöd i lag.

Utvecklingen av den offentliga och privata försäkringen, särskilt på

personskadeområdet, har medfört att andra ersättningsformer än skadestånd kommit

 att få allt större betydelse. Flertalet personskador ersätts numera till stor

del av socialförsäkringen och av olika former av enskilda försäkringar på den

skadelidandes sida. Försäkringarna ger dock i regel inte ersättning för ideell

skada bestämd enligt skadeståndsrättsliga normer. Skadeståndsrättens främsta

uppgift på personskadeområdet har därför i praktiken blivit att kompensera

ideell skada.

Personskada

I centrum för den svenska skadeståndsrätten står skadeståndslagen (1972:207).

Enligt 1 kap. 1 § gäller lagens regler om inget annat är särskilt föreskrivet

eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i

avtalsförhållanden. Skadeståndslagen ger dock ingen uttömmande reglering av

skadeståndsrätten. Åtskilliga allmänt erkända skadeståndsrättsliga grundsatser

finns inte i lagen men skall ändå tillämpas. Skadeståndsrätten är därför ett

område där rättsbildningen i hög grad styrs av praxis.

Enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 vållar person- eller sakskada ersätta skadan. Av 5 kap. 1 § framgår att

skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

sjukvårdskostnad och andra utgifter, inkomstförlust, sveda och värk, lyte eller

annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt.

Till personskada räknas såväl kroppsliga som psykiska defekttillstånd. Psykiska

besvär kan bestå i chockverkan av en viss händelse men också i efterföljande

traumatiska neuroser. För att psykiska besvär skall anses som personskada krävs

att en medicinskt påvisbar effekt föreligger. Det är alltså inte tillräckligt

med sådana allmänna känsloyttringar som är en normal följd av en

skadeståndsgrundande handling, såsom den naturliga vrede, rädsla, oro eller sorg

 som vanligen upplevs i samband med en skadegörande handling. En medicinskt

påvisbar effekt kan visa sig i att den skadelidande blir sjukskriven. Detta är

dock inget ovillkorligt krav, utan de medicinska besvären kan framgå på annat

sätt.

Ersättningsposterna vid personskada

Ersättningsposterna sjukvårdskostnader och andra utgifter samt inkomstförlust

avser de ekonomiska förluster någon åsamkas på grund av en personskada. I dessa

fall är det sålunda fråga om ersättning för ekonomisk skada.

Ersättningsposten sveda och värk avser fysiskt och psykiskt lidande under den

akuta sjukdomstiden efter skadan. Ersättningsposten är således av ideell

karaktär. Den ideella karaktären är dock inte alltid renodlad. Olika utlägg för

att underlätta den skadelidandes tillvaro under sjukdomstiden ersätts ofta som

en del av beloppet för sveda och värk.

Ersättningsposten lyte eller annat stadigvarande men omfattar lidande eller

obehag som kvarstår efter den tidpunkt då den skadelidandes personskada kan

bedömas som varaktig. Ersättningsposten är av ideell karaktär. Gränsen mellan å

ena sidan sveda och värk och å andra sidan lyte eller annat men dras alltså i

huvudsak vid den tidpunkt när ett bestående invaliditetstillstånd har inträtt.

Med lyte avses främst vanställande kroppsfel, t.ex. ärr, hälta eller förlusten

av någon kroppsdel. Annat stadigvarande men tar sikte på andra framtida följder

av skadan och då inte bara sådana som medför direkt smärta eller obehag utan

också sådana som gör det svårt eller omöjligt för den skadelidande att leva ett

normalt liv. I denna form ersätts förlust av sinnesfunktioner, impotens och

kroppsfel som inte är vanställande, t.ex. rörelsehinder, talfel eller besvär av

en protes.

Även ersättningsposten olägenheter i övrigt avser i huvudsak skadeföljder efter

den akuta sjukdomstiden. Under denna beteckning ersätts skadeföljder som i

tidigare skadeståndsrättslig praxis kompenserades än som ideell och än som

ekonomisk skada. Hit hör sådana ofta svårbedömbara faktorer som allmänna besvär

av skadan i arbetet, den ökade anspänning som krävs av den skadelidande för att

uppnå ett visst arbetsresultat och risken för att i framtiden förlora mera

extraordinära inkomster. Ytterligare en grupp av skadeföljder som i viss

utsträckning kan ersättas här är förhöjda levnadsomkostnader som kan uppkomma i

framtiden på grund av skadan, t.ex. extra utgifter för transporter, större

utgifter än normalt för kläder och skor och särskilda kostnader för rekreation

och förströelse.

Ersättningstabellerna vid personskada

Ersättningen för sveda och värk samt lyte och men bestäms i regel

schablonmässigt. Försäkringsbolagen har genom särskilda skadeprövningsnämnder

kommit fram till vissa tabellvärden för olika vanligen förekommande skador.

Tabellerna justeras regelbundet och fastställs av Trafikskadenämnden.

Trafikskadenämnden har till uppgift att lämna rådgivande yttranden till

försäkringsgivarna om ersättning för personskada från trafikförsäkringen. Enligt

 trafikförsäkringsförordningen (1976:659) är samtliga försäkringsbolag som har

tillstånd att meddela trafikförsäkring skyldiga att tillsammans med

Trafikförsäkringsföreningen upprätthålla och bekosta Trafikskadenämnden.

Nämndens reglemente fastställs av regeringen. Regeringen utser också nämndens

ordförande. Övriga ledamöter utses av Finansinspektionen. Högsta domstolen har i

 ett flertal avgöranden sanktionerat att det inom skadeståndsrätten tas

utgångspunkt i Trafikskadenämndens tabeller, varför de även tillämpas i

domstolarna (jfr rättsfallet NJA 1972 s. 81). Även riksdagen har gett sitt stöd

för denna ordning (se prop. 1975:12 s. 111, LU 1975:16 och rskr. 1975:133).

Några tabeller av motsvarande slag används inte för att bestämma ersättning för

olägenheter i övrigt, även om också denna ersättning numera till viss del

grundas på schabloner.

Kränkningsersättning

I 1 kap. 3 § skadeståndslagen anges att lagens bestämmelser om skyldighet att

ersätta personskada också skall tillämpas i fråga om lidande som någon tillfogar

 annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som

innefattar brott, genom brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar,

 olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning eller

dylik brottslig gärning. Exempel på brott som vanligen berättigar till sådan

kränkningsersättning är mordförsök och andra brott mot liv och hälsa, våldtäkt

och andra sexualbrott, ofredande och ärekränkning. Det lidande som ersätts

enligt 1 kap. 3 § avser känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos

den skadelidande, såsom chock, rädsla, förnedring, skam eller liknande

reaktioner som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en

personskada. Kränkningsersättningen tar sikte på att ersätta den kränkning som

uppkommer just i samband med angreppet, medan ersättningen för personskada i

form av sveda och värk m.m. avser det efterföljande lidandet.

Kränkningsersättningen syftar sålunda till att kompensera den skadelidande för

den kränkning av den personliga integriteten som brottet har inneburit.

Några tabeller av det slag som används för att bestämma ersättning för sveda och

 värk samt lyte och men finns visserligen inte när det gäller

kränkningsersättning. En relativt fast praxis har dock utvecklats i den

praktiska skaderegleringen, särskilt av Brottsoffermyndigheten och dess

företrädare Brottsskadenämnden. Brottsoffermyndigheten kan enligt

brottsskadelagen (1978:413) bevilja ersättning av statsmedel för skador till

följd av brott när den skadelidande inte kan få ersättning från skadevållaren

eller från annat håll, t.ex. från någon försäkring.

Länge rådde viss osäkerhet om förhållandet mellan de olika formerna av ideell

skada. Frågan gällde om kränkningsersättningen skulle ingå i ersättningen för

sveda och värk m.m. i de fall personskada uppkommit, eller om de båda

skadeposterna skulle ersättas vid sidan om varandra. Det står nu klart att det

inte finns några hinder mot att döma ut ersättning enligt dessa båda

bestämmelser vid sidan om varandra (se rättsfallet NJA 1990 s. 186).

5 Ersättning för personskada

5.1 Ersättningsposterna

5.1.1 Kostnader för anhöriga

Regeringens förslag: Den skadelidandes rätt till skadestånd för kostnader skall

i skälig omfattning avse även kompensation till den som står honom eller henne

särskilt nära. Därmed kan anhörigas inkomstförluster och kostnader vid sjukbesök

 hos den skadade liksom anhörigas kostnader för omvårdnad ersättas i något

större omfattning än i dag.

Kommitténs förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Kommittén

föreslår dock en något annorlunda utformning av bestämmelsen (se SOU 1995:33

avsnitt 5.2.1).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar

det utan någon invändning. Göteborgs tingsrätt, Statens skaderegleringsnämnd,

Kammarkollegiet, Försäkringsförbundet och SAF/Industriförbundet avstyrker

förslaget. Som skäl för avstyrkandet anförs främst att förslaget ger en alltför

långtgående rätt till ersättning och att frågan bör hanteras i praxis inom ramen

 för nuvarande bestämmelse. Finansinspektionen anser att den personkrets som kan

 anses stå den skadelidande särskilt nära bör preciseras i lagen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 kap. 1 § första stycket 1

skadeståndslagen omfattar skadestånd till den som har tillfogats personskada

bl.a. sjukvårdskostnader och andra utgifter (kostnader).

Även anhöriga till den skadelidande kan åsamkas kostnader och andra ekonomiska

förluster med anledning av skadan. I rättspraxis har skadestånd utgetts för

sådana förluster när dessa kan hänföras till den skadelidande. Det gäller t.ex.

anhörigas kostnader och inkomstförluster för sjukbesök liksom för vård av den

skadade i hemmet, i den mån sådan vård över huvud taget anses kunna ersättas

skadeståndsvägen. Kommittén konstaterar att praxis är tämligen liberal när det

gäller ersättning för anhörigas sjukbesök under den akuta sjukdomstiden. Däremot

 intas en mer restriktiv hållning när det gäller sjukbesök för tiden därefter.

För att skadestånd skall kunna betalas i sådana fall krävs att besöken är till

gagn för den skadade. Så anses ofta vara fallet när den skadade är ett barn. I

övrigt ersätts sjukbesöken normalt bara när skadorna är livshotande. Är den

skadade inte ett barn och är skadan inte livshotande, finns således små

möjligheter att få ersättning för anhörigas kostnader för sjukbesök.

Regeringen delar kommitténs uppfattning att anhörigas inkomstförluster och

kostnader vid sjukbesök hos den skadade bör kunna ersättas i något större

omfattning än som sålunda nu görs. Detta skulle inte innebära en alltför

långtgående rätt till ersättning. Tvärtom är det rimligt om skadestånd för

sådana förluster kan betalas även efter den akuta sjukdomstiden, inte bara när

den skadade är ett barn utan också när besöken kan antas vara till gagn för en

vuxen person som inte lider av en livshotande skada. En förutsättning bör dock

vara att besöken är till gagn för den skadade. Även när det gäller kostnader för

 anhörigas insatser för omvårdnaden av den skadade är det befogat med en mer

generös inställning. I den mån kostnader för vård i hemmet ersätts

skadeståndsvägen bör dessa ersättas fullt ut i de fall där vården inte kan

ordnas genom det allmännas försorg. Särskilda omständigheter i det enskilda

fallet bör också kunna medföra att ersättning ges för kostnader för vård utöver

den som det allmänna tillhandahåller (jfr rättsfallet NJA 1996 s. 639).

Som kommittén föreslår bör en viss utvidgning av ersättningsmöjligheterna

markeras genom en ändring i 5 kap. 1 § första stycket 1. De aktuella kostnaderna

 kan ses som en kostnad för den skadelidande och bör ingå i det skadestånd som

tillerkänns denne.

Lagrådet har menat att de skattemässiga konsekvenserna av sådan

kostnadsersättning som kan ges för en anhörigs inkomstförlust bör analyseras i

ärendet. Med anledning därav kan framhållas att skadestånd vid personskada som

avser kostnader är skattefritt medan skadestånd som avser inkomstförlust

beskattas i den mån ersättningen avser en förlorad inkomst av skattepliktig

natur (se SOU 1995:33 s. 66 och 76). Det skadestånd som här avses skall

tilldömas den skadelidande som en kostnadsersättning, och ersättningen torde

därmed vara skattefri. Dessa kostnader bör styrkas på lämpligt sätt av den

skadelidande. En annan sak är att den skadelidandes anhöriga kan bli

skattskyldiga för den ersättning de får från den skadelidande om ersättningen

avser förlust av en skattepliktig inkomst.

Som nämnts anser en remissinstans att den personkrets som kan anses stå den

skadelidande särskilt nära bör preciseras i lagen. Nackdelen med en sådan

uppräkning är att den inte medger en nyanserad bedömning med hänsyn till de

särskilda omständigheter som kan finnas i det enskilda fallet. I enlighet med

kommitténs förslag bör lagen inte innehålla en uppräkning av vissa

personkategorier, utan det bör i lagen bara anges att det skall röra sig om den

som står den skadade särskilt nära. Regeln bör dock främst ta sikte på make,

registrerad partner, sambo, barn och föräldrar.

5.1.2 Inkomstförlust

Regeringens bedömning: Det krävs ingen lagändring i fråga om ersättningsposten

inkomstförlust.

Kommitténs förslag och bedömning: Kommittén föreslår en justerad lydelse av 5

kap. 1 § tredje stycket andra meningen skadeståndslagen. Den föreslagna

justeringen innebär att "hushållsarbete i hemmet" ersätts med "husligt arbete i

hemmet". Avsikten är att markera att bestämmelsen inte är tillämplig på

hushållsarbete som den skadelidande har utfört vid sidan av ett avlönat

förvärvsarbete. Kommittén gör vidare bedömningen att uteblivet hushållsarbete

bör ersättas som inkomstförlust och inte - som enligt utomrättslig praxis - som

ersättning för kostnader. Kommittén gör även bedömningar avseende beräkningen

av framtida inkomstförlust för barn (se SOU 1995:33 avsnitt 5.2.2).

Remissinstanserna: Flera remissinstanser är kritiska till kommitténs förslag.

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet och Ansvarsförsäkringens

personskadenämnd ifrågasätter om man uppnår önskat resultat genom den av

kommittén föreslagna justeringen i lagtexten. Vad gäller kommittén bedömning

avseende vilken ersättningspost som bör tillämpas framhåller Trafikskadenämnden

att den i praxis utbildade metoden att lämna skadestånd i form av

kostnadsersättning inte har lett till några särskilda problem. Även

Ansvarsförsäkringens personskadenämnd och Försäkringsförbundet anser att praxis

fungerar bra.

Skälen för regeringens bedömning: För vissa skadelidande som inte har haft

särskild lön för sitt arbete måste inkomstförlusten uppskattas skönsmässigt. En

sådan grupp är egna företagare. I 5 kap 1 § tredje stycket första meningen

skadeståndslagen föreskrivs att intrång i näringsverksamhet skall likställas med

 inkomstförlust. En annan grupp är personer som till väsentlig del skött

hushållet i hemmet. I 5 kap. 1 § tredje stycket andra meningen föreskrivs därför

 att värdet av hushållsarbete i hemmet skall likställas med inkomst.

Bestämmelsen tar dock endast sikte på fall då hushållsarbetet har bedrivits i

stället för ett avlönat förvärvsarbete.

Liksom kommittén anser regeringen att den som på heltid eller deltid har arbetat

 i hemmet men som på grund av en skada inte längre kan göra det bör få

ersättning motsvarande vad det kostar att anlita hjälp från utomstående. Det bör

 som princip gälla även om någon kostnad för hjälpen i praktiken inte uppkommer

på grund av att andra familjemedlemmar tar över arbetet utan att kräva någon

särskild ersättning från den skadelidande. Härvid måste givetvis beaktas att

vissa nära anhöriga får anses ha en familjerättsligt grundad skyldighet att

bistå den skadade även om detta bistånd i viss mån går utöver vad som krävts om

skadan inte inträffat. I den praxis som har utvecklats inom den utomrättsliga

skaderegleringen brukar också ersättningen bestämmas på detta sätt. Skadeståndet

 fastställs då normalt som en kostnadsersättning och inte som inkomstförlust.

Det är just detta förhållande som kommittén alltså ser som otillfredsställande,

eftersom bestämmelsen i 5 kap. 1 § tredje stycket förutsätter att skadeståndet

skall betalas som för inkomstförlust.

Kommittén överväger om ersättningen framdeles bör ges för inkomstförlust - som

bestämmelsen i 5 kap. 1 § tredje stycket alltså förutsätter - eller för

kostnader. Regeringen instämmer i kommitténs bedömning att ersättningen bör ges

för inkomstförlust. För detta talar särskilt att man annars tvingas arbeta med

en fiktion, nämligen att kostnader uppkommer även i fall då familjemedlemmar

kostnadsfritt utför hushållsarbete i den skadelidandes ställe.

Denna bedömning är i överensstämmelse med gällande rätt, och någon lagändring

behövs alltså inte. Frågan är då om lagen ändå bör ändras för att åstadkomma det

 klargörande som kommittén eftersträvar, nämligen att den ifrågavarande

bestämmelsen inte tar sikte på sådant hemarbete som den skadelidande utför vid

sidan om ett avlönat förvärvsarbete. Här instämmer regeringen i de

remissinstanser som motsätter sig förslaget. Avsikten med bestämmelsen får anses

 framgå tillräckligt tydligt genom de motivuttalanden som gjordes i samband med

dess tillkomst (prop. 1975:12 s. 148 och 156). Den föreslagna justeringen i

lagtexten kan dessutom inte anses medföra att lagen blir tydligare än den är i

dag.

Ersättningsposten inkomstförlust låg visserligen generellt sett utanför

kommitténs uppdrag. Kommittén hade dock till uppgift att närmare studera vissa

frågor rörande denna ersättningspost, främst frågan om skadestånd till barn för

framtida inkomstförlust.

Enligt kommittén bör skadestånd för framtida inkomstförlust liksom hittills

motsvara den verkliga förlust som kan antas uppkomma och inte uppskattas efter

t.ex. en sådan schablon som den skadelidandes medicinska invaliditetsgrad.

Kommittén anser att denna princip bör gälla även skadestånd för framtida

inkomstförlust till barn och ungdomar, trots att svårigheterna att bestämma

denna förlust kan vara särskilt stora i sådana fall. När barn skadas bör man

därför, enligt kommittén, skjuta på den slutliga prövningen till dess bilden har

 klarnat. Kommittén understryker dock att faktorer som kan hänföras till den

skadelidandes sociala närmiljö, främst föräldrars och syskons yrkesinriktning,

inte bör påverka bedömningen. Enligt kommittén kan det vidare vara befogat att

använda sig av schabloner när det inte finns några andra hållbara kriterier för

bedömningen. Kommittén menar här att man vid bedömningen av vilken inkomst den

skadelidande skulle ha haft utan skadan kan utgå från den genomsnittsinkomst för

 heltidsarbete som gäller i Sverige.

Regeringen instämmer i kommitténs bedömning att skadestånd för framtida

inkomstförlust liksom hittills bör motsvara den verkliga förlust som kan antas

uppkomma och att detsamma bör gälla även för barn och ungdomar. Som kommittén

framhåller bör sådana omständigheter som är att hänföra till den skadelidandes

sociala närmiljö därvid i princip inte påverka bedömningen.

Lagen bör dock inte göras mer detaljerad än i dag. De mer detaljerade

principerna avseende skadestånd för framtida inkomstförlust bör även i

fortsättningen fastställas i rättstillämpningen. Regeringen anser sig vidare

inte kunna uttala lika detaljerade rekommendationer för rättstillämpningen som

kommittén gör. "Lagstiftning genom motiv" är inte bindande för

rättstillämpningen, och lagstiftaren bör inte göra motivuttalanden som kan ge

sken av att vara bindande. Men regeringen avser att i fortsättningen noga

studera praxis avseende ersättning för framtida inkomstförlust till barn och

ungdomar och ta initiativ till eventuellt nödvändiga lagändringar.

5.1.3 Sveda och värk

Regeringens förslag: Bestämmelsen om ersättning för sveda och värk formuleras om

 för att tydligare visa att ersättningen avser både psykiskt och fysiskt

lidande.

Regeringens bedömning: De mer detaljerade bedömningsgrunderna som avser

ersättning för sveda och värk bör liksom i dag läggas fast i domstolars och

skadeprövningsnämnders rättstillämpning.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag (se SOU 1995:33

avsnitt 5.2.3).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser godtar kommitténs förslag.

Brottsoffermyndigheten och Sveriges Domareförbund är tveksamma till förslaget

men av olika skäl. Enligt Brottsoffermyndigheten bör de språkliga begreppen

moderniseras, och myndigheten föreslår därför "akut lidande" som en lämpligare

beteckning än "sveda och värk". Sveriges Domareförbund anser däremot att

övervägande skäl talar för att behålla begreppet sveda och värk och menar att

några språkliga ändringar inte alls bör ske i lagtexten.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt 5 kap. 1 § första stycket 3

 skadeståndslagen skall vid en personskada ersättning betalas för bl.a. sveda

och värk. Med sveda och värk avses fysiskt och psykiskt lidande under den akuta

sjukdomstiden efter skadetillfället. Den ideella karaktären är dock inte alltid

renodlad. Olika utlägg för att underlätta den skadelidandes tillvaro under

sjukdomstiden ersätts ofta som en del av beloppet för sveda och värk.

Under posten sveda och värk ersätts sålunda smärta och andra fysiska obehag men

även sådana psykiska reaktioner som ångest, sömn- och koncentrationssvårigheter,

 depressiva reaktioner, sexuella störningar m.m. som visar sig under den akuta

perioden. Ersättningen tar inte bara sikte på sådant lidande som skadan i sig

innebär utan också på lidande som följer med olika slags vård och behandling.

Även oro och ängslan inför framtiden som kan följa med skadan under

sjukdomstiden kompenseras som ersättning för sveda och värk. Ersättning för

sveda och värk brukar bestämmas i ett sammanhang sedan den akuta sjuktiden har

löpt ut och förhållandena kan överblickas. Det förekommer dock, särskilt vid

längre akuttider, att skadeståndsfrågan prövas redan på ett tidigare stadium.

Som framgår av avsnitt 4 har ersättningen för sveda och värk efter hand

standardiserats och bestäms i den praktiska skaderegleringen efter särskilda

hjälptabeller som fastställs av Trafikskadenämnden.

Kommittén framhåller att sådana objektivt konstaterbara kriterier som vårdtidens

 längd, vårdform och skadans art bör användas som mätare av skadans omfattning.

För att man skall kunna göra en nyanserad bedömning bör, enligt kommittén,

normerna i hjälptabellerna ge anvisningar om bl.a. vad som är att anse som en

svår psykisk skada och vilka olika former av psykiatrisk behandling som skall

leda till höjd grundersättning. Likaså anser kommittén att det bör komma till

klart uttryck att svårt psykiskt lidande är att jämställa med svår smärta.

Kommittén understryker också att normerna bör ändras så att ersättningsbeloppen

till svårt skadade inte sjunker för snabbt. Den bedömningen sägs motiverad inte

bara av hänsyn till de psykiska skadorna utan i viss mån även med tanke på de

fysiska skadorna.

Kommittén diskuterar också frågan om andra faktorer än de nyssnämnda borde

påverka bedömningen, t.ex. gärningens beskaffenhet, den skadelidandes ålder

eller dennes känslighet i olika avseenden. Enligt kommitténs mening är sådana

faktorer mindre lämpliga bedömningskriterier i ett system med en ganska

schabloniserad prövning som i stor utsträckning görs av olika

skadeprövningsnämnder. Detta är ett system som enligt kommittén har sådana

fördelar att det bör behållas varför lagen även fortsättningsvis bör utgå från

detta.

Kommittén gör åtskilliga uttalanden om hjälptabellerna och om de normer och

bedömningar som enligt kommittén bör tillämpas. Regeringen har i och för sig

ingen invändning i sak men har inte anledning att göra några motsvarande

uttalanden. I sina överväganden har regeringen i första hand att bedöma vilka

lagändringar som behövs.

Utgångspunkten bör vara att lagen inte görs mer detaljerad än i dag. Grunderna

för den ersättning för sveda och värk som bör betalas i olika fall bör i

stället, liksom nu, läggas fast i domstolars och skadeprövningsnämnders

rättstillämpning. Därvid är de hjälptabeller som används ett viktigt instrument.

Enligt regeringen finns inte anledning att åstadkomma ändringar i nuvarande

rättstillämpning avseende ersättning för sveda och värk. I det sammanhanget

konstaterar regeringen att betydelsefulla ändringar numera har skett i

Trafikskadenämndens hjälptabeller, i regel med den inriktning som kommittén

förespråkar. Enligt tabellerna bestäms ersättning för sveda och värk med

utgångspunkt i ett grundbelopp per månad. Grundbeloppet varierar beroende på

vårdtyp, skadetyp och vårdtidens längd, och det kan höjas om det finns särskilda

 omständigheter. Tabellerna ger numera anvisning om vad som är att anse som en

svår psykisk skada. Till svåra psykiska skador hänförs bl.a. tillstånd med

avskärmning från omgivningen genom t.ex. stumhet eller minnesförlust och mycket

svåra ångestattacker med känsla av identitetsförlust eller overklighet.

Grundbeloppet kan höjas, t.ex. om den skadelidande har genomgått vård på en

intensivvårdsavdelning. Vid svår smärta under behandlingstiden i hemmet kan

tillägg utöver grundbeloppet betalas vid t.ex. svår psykisk skada. För att

ersättningens storlek skall kunna bestämmas med ledning av tabellen krävs

normalt medicinsk utredning i form av läkarintyg. Det är dock inget krav för

tabellens tillämpning att den skadelidande har blivit sjukskriven. För barn och

pensionärer, som i regel inte blir formellt sjukskrivna, görs vanligtvis en

uppskattning av akut sjuktid. Detsamma gäller vid psykiska besvär till följd av

sexuella övergrepp. Ersättning till svårt skadade ges med oförändrat belopp

under sex månader i stället för tre månader som tidigare var fallet.

Som kommittén konstaterar kan det ifrågasättas om begreppet sveda och värk är en

 lämplig beteckning på en ersättningspost som inte bara omfattar fysiska

störningstillstånd utan också psykiska sådana. Sveda och värk är också språkligt

 sett ett ålderdomligt uttryck. Fördelen är att detta är väl inarbetat och

bekant även långt utanför kretsar med specialkunskaper. Motsvarande begrepp

förekommer i flera andra länder, också som beteckning på psykiska besvär. Som

kommittén anser bör begreppet inte utmönstras ur skadeståndslagen. Däremot bör

det som kommittén föreslår markeras genom tillägg i lagtexten att med sveda och

värk avses inte bara fysiskt utan även psykiskt lidande.

Någon lagändring härutöver behövs inte såvitt gäller ersättning för sveda och

värk.

5.1.4 Lyte eller annat stadigvarande men

Regeringens förslag: Bestämmelsen om ersättning för lyte eller annat

stadigvarande men formuleras om för att tydligare visa att ersättningen avser

både psykiskt och fysiskt lidande.

Regeringens bedömning: De mer detaljerade bedömningsgrunderna som avser

ersättning för lyte eller annat stadigvarande men bör liksom i dag läggas fast i

 domstolars och skadeprövningsnämnders rättstillämpning.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag (se SOU 1995:33

avsnitt 5.2.3).

Remissinstanserna har inget att invända mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Ersättningsposten lyte eller annat

 stadigvarande men avser bestående skadeföljder, dvs. sådana som kvarstår efter

den tidpunkt när den skadades tillstånd har blivit stationärt och behandling i

egentlig mening har upphört. Utmärkande för dessa skadeföljder är således att de

 kan antas påverka den skadades liv permanent. Ersättningen för lyte tar sikte

på fysiskt och psykiskt lidande på grund av främst vanställande kroppsfel, ärr,

hälta, förlust av kroppsdel och liknande. Ersättningen för annat stadigvarande

men avser andra framtida följder av skadan, alltså inte bara sådana som medför

direkt smärta eller obehag utan också sådana som framkallar svårigheter för den

skadelidande att klara sig i ett normalt liv. Bland de skadeföljder som ersätts

genom skadestånd för stadigvarande men finns bestående lidande och obehag som är

 förknippat med rörelseinskränkning, dövhet samt mistad eller nedsatt syn, lukt

eller smak. Andra sådana skador är upphörd eller nedsatt potens och förlust av

möjlighet att få barn. Även oro för att i framtiden drabbas av sviter av skadan

eller råka ut för skadefall som förvärrar följderna av det inträffade ersätts

som stadigvarande men. Hit hör också lidande på grund av omgivningens reaktion,

t.ex. medvetandet eller misstanken om att man av andra uppfattas som vanställd

eller som mindre dugande. Vidare anses ersättningen i allmänhet omfatta förlust

av möjligheten att ägna sig åt olika fritidssysselsättningar, i den mån denna

förlust saknar ekonomisk betydelse.

Lika lite som för ersättning för sveda och värk ges det i skadeståndslagen några

 närmare riktlinjer för hur ersättningen för lyte och men skall bestämmas.

Vägledning kan i stället fås i hjälptabeller som fastställs av

Trafikskadenämnden. Regeringen instämmer i kommitténs uppfattning att detta

system bör behållas.

Kommittén anser det rimligt att skadestånd för stadigvarande men bestäms utifrån

 den skadelidandes medicinska invaliditet och ålder vid invaliditetens inträde.

Det är fråga om psykiska och fysiska besvär som enligt kommittén i stort sett

kan antas drabba de skadelidande lika, oberoende av social situation och

livsbetingelser i övrigt. Därför är det enligt kommittén en lämplig ordning att

som hittills tillämpa en schabloniserad ersättning som leder till lika

behandling av alla skadelidande inom samma åldersgrupp och med samma

invaliditetsgrad. Sedan år 1996 tillämpas tabeller för bedömningen av den

medicinska invaliditeten som i allt väsentligt torde överensstämma med

kommitténs önskemål om hur ersättningen bör bestämmas. I hjälptabellerna

differentieras beloppen efter den skadelidandes ålder, skadans art och vilken

grad av invaliditet som den skadelidande har drabbats av. Tabellerna omfattar

betydligt fler skador än tidigare, framför allt gäller det skador av neurologisk

 karaktär. Tabellerna bygger på grundtanken att samtliga tillstånd kan graderas

från 0-100 procent, varvid 0 innebär ett helt oskadat funktionsspektrum och 100

innebär förlust av all kroppslig och psykisk funktion. En sådan gradering har

möjliggjorts genom att man har beaktat inte bara förlorad funktionsförmåga utan

också kvarvarande förmåga. Numera tillämpas även en tabell för bestämmande av

ersättning för ärr och andra utseendemässiga följder av en personskada.

Ersättningen beror i första hand på var på kroppen skadan är belägen, hur

vanprydande skadan är och vilken ålder den skadelidande har vid den akuta

sjuktidens slut. I extrema fall kan avsteg från tabellen göras. De fall som

främst avses är då skadorna är påtagligt frånstötande, t.ex. vid allvarliga och

utbredda brännskador.

Regeringen har i och för sig inga invändningar mot kommitténs överväganden men

ser inte heller här skäl att uttala någon närmare uppfattning om tillämpningen i

 olika slags situationer. Det kan konstateras att den praxis som har utbildats i

 anslutning till tabellerna är sådan att någon lagändring inte är påkallad.

Regeringen instämmer i kommitténs bedömning att det bör förtydligas i lagtexten

att ersättning för lyte eller andra stadigvarande men avser fysiskt och psykiskt

 lidande av bestående art.

Av det följande avsnittet framgår att regeringen föreslår att ersättningsposten

lyte och annat stadigvarande men skall rymma vissa olägenheter som i dag ersätts

 som olägenheter i övrigt. Effekterna av detta diskuteras vidare i

författningskommentaren (avsnitt 11.1).

5.1.5 Särskilda olägenheter

Regeringens förslag: Ersättningsposten olägenheter i övrigt slopas och ersätts

av en ersättningspost med snävare innehåll kallad särskilda olägenheter. Vissa

skadeföljder som i dag ersätts med schablonmässigt belopp som olägenheter i

övrigt avses rymmas under andra ersättningsposter.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens (se SOU 1995:33 avsnitt

5.2.5).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar förslaget. Många

remissinstanser är dock kritiska. Hovrätten för Nedre Norrland, TCO, Göteborgs

tingsrätt och Regionåklagarmyndigheten i Göteborg befarar att de

tillämpningsproblem som finns i dag kan bestå. Ansvarsförsäkringens

personskadenämnd och Försäkringsjuridiska föreningen biträder förslaget att

lyfta över schablonersättningen till posten lyte och men och anser att

olägenhetsersättning därutöver inte bör komma i fråga annat än i rena

undantagsfall. Även SAF/Industriförbundet och Juridiska fakulteten vid Uppsala

universitet vill ytterligare skärpa kraven för ersättning. Statens

skaderegleringsnämnd, Kammarkollegiet och Försäkringsförbundet anser att

ersättningen för olägenheter bör slopas helt. Enligt Försäkringsförbundet bör i

vart fall sådan ersättning betalas endast för anspänning i förvärvslivet av

synnerligen svår beskaffenhet. Trafikskadenämnden anser att bedömningen av

olägenhetsersättningen sker på ett smidigt sätt och är tveksam till om de

eftersträvade fördelarna uppnås med förslaget. Advokatsamfundet ifrågasätter om

man inte bör antingen behålla nuvarande ordning eller helt slopa

olägenhetsbegreppet. Brottsoffermyndigheten anser att den nuvarande

skadeståndsposten olägenheter i övrigt helt bör slås samman med posten lyte och

men.

Bakgrund: Enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen omfattar

skadestånd till den som har tillfogats personskada ersättning för olägenheter i

övrigt till följd av skadan. Till denna ersättningspost hänförs sådana ofta

svårbedömda faktorer som allmänna besvär av skadan i arbetet och den ökade

anspänning som krävs av den skadelidande för att han eller hon skall uppnå ett

visst arbetsresultat. Ersättningen är då tänkt att utgöra en ideell kompensation

 för den skadades faktiska eller förmodade strävan att trots skadan göra ett så

fullgott arbete som möjligt. Vidare hänförs hit risken för inkomstförluster

genom tillfällig frånvaro från arbetet och i viss utsträckning den risk för

förlust av mera extraordinära inkomster som skadan allmänt sett kan innebära.

Ytterligare en grupp av skadeföljder som ersätts är fördyrade levnadsomkostnader

 som i framtiden kan uppkomma på grund av skadan. Även förlust av

fritidssysselsättning som kan ha ekonomisk betydelse för den skadade, t.ex.

arbete på fritidshus, skall enligt motiven beaktas när ersättning för

olägenheter i övrigt bestäms. I den praktiska tillämpningen har även andra

konsekvenser av skadan på fritiden ersatts som olägenheter i övrigt. Exempel är

anspänning i hushållsarbete eller liknande arbete, såsom skötsel av bil, villa

eller trädgård. Rent ideella skadeföljder på fritiden har dock traditionellt

ansetts kompenserade genom skadestånd för lyte och annat stadigvarande men (se

t.ex. prop. 1975:12 s. 110 f. och 149).

En särskild fråga här är i vad mån mistad förmåga att utöva en viss

fritidssysselsättning bör ersättas efter en individuell bedömning. I rättsfallet

 NJA 1992 s. 642 hade en skadelidande begärt ersättning för olägenheter i övrigt

 därför att han på grund av sin skada inte längre kunde ägna sig åt sportdykning

 på fritiden. Frågan var om den skadade, utöver vad andra som drabbats av

motsvarande skada är berättigade till, borde få särskild ersättning för att han

inte kunnat fortsätta med just sportdykningen. Högsta domstolen tillerkände den

skadelidande "särskild ersättning" för minskade möjligheter att syssla med

sportdykningen. Skadeståndet dömdes ut som ersättning för olägenheter i övrigt.

Rättsfallet är omdiskuterat och har kritiserats. Till grund för kritiken ligger

uppfattningen att ideell skada bör hållas fri från individuella överväganden och

 att skadeståndsrätten bör utnyttjas i första hand för svåra skador och inte för

 förlust av glädjeämnen.

I dag torde ersättning för olägenheter i övrigt betalas endast vid invaliditet,

trots att lagtexten egentligen inte på något sätt säger att det skall vara så. I

 den praktiska skaderegleringen lämnas skadestånd för olägenheter i övrigt ofta

mer schabloniserat till skadade med samma invaliditetsgrad upp t.o.m. en

invaliditetsgrad på ungefär tio procent enligt den invaliditetstabell som

började tillämpas år 1996. Vid högre invaliditetsgrader kan man inte skönja

samma anknytning till den tillämpliga invaliditetsgraden, utan här varierar

ersättningarna mera beroende på omständigheterna i det enskilda fallet.

Ersättningen för olägenheter i övrigt beräknas vanligen genom att det fastställs

 ett årligt belopp, vilket kapitaliseras med hjälp av en åldersfaktor som beror

av den skadelidandes ålder. Ibland utdöms ett gemensamt belopp för lyte och men

samt olägenheter i övrigt.

Skälen för regeringens förslag: Ersättningsposten olägenheter i övrigt har länge

 varit omdiskuterad. Som kommittén påpekar är gränsen mot andra

ersättningsposter otydlig, och det finns därmed risk att en och samma skadeföljd

 ersätts samtidigt under flera poster. Det är också oklart hur ingående

olägenheterna skall utredas i det särskilda fallet och med vilket belopp de

skall ersättas. Det är svårt att veta vilka krav man skall ställa på

olägenheterna för att de skall ersättas särskilt som "olägenheter i övrigt".

Ersättningsposten ger sålunda tillämpningsproblem och vållar inte sällan

bekymmer i den praktiska skaderegleringen. Det är tydligt att ersättningsposten

har fått en betydligt mer schabloniserad tillämpning än vad som var avsett när

den infördes år 1975.

Kommittén konstaterar att det i den praktiska skaderegleringen lämnas skadestånd

 för olägenheter i övrigt med i stort sett samma belopp till skadelidande med

samma invaliditetsgrad upp t.o.m. 15 procent. Som framgår ovan gäller från den 1

 juli 1996 en ny tabell där den tidigare procentsatsen motsvarar ungefär 10

procent. De standardbelopp som på detta sätt fastställs vid lägre

invaliditetsgrader bör enligt kommitténs mening i fortsättningen ingå i

ersättningen för lyte och men, som alltså skulle höjas med motsvarande belopp.

För de fall där det av utredningen i skadeärendet framgår att den skadelidande

på grund av särskilda förhållanden måste anses ha tillfogats olägenheter som

klart överstiger vad som kompenseras genom den tabellariskt bestämda

ersättningen för lyte och men föreslår kommittén att ersättning skall kunna ges

under en ny skadeståndspost, "särskilda olägenheter". Ersättning för särskilda

olägenheter bör enligt kommittén även efter individuell bedömning ges till

skadelidande med en invaliditetsgrad över den nämnda procentsatsen när det

gäller framför allt sådana olägenheter i arbetet som består i allmänna besvär

och ökad anspänning för att uppnå vissa arbetsresultat. Enligt kommittén bör

också förlust av fritid kunna ersättas som särskilda olägenheter när denna

förlust innebär ett avsevärt ingrepp i den skadelidandes livsföring. Avsikten

med den föreslagna ersättningsposten är emellertid inte att det under den bör

ersättas förhöjda levnadskostnader eller smärre inkomstförluster. Kommittén

poängterar att sådana ekonomiska förluster, som för närvarande alltså i stor

utsträckning ersätts som olägenheter i övrigt, i fortsättningen bör ersättas

under de poster där de enligt kommittén hör hemma, nämligen som kostnader

respektive inkomstförlust.

Regeringen instämmer i kommitténs överväganden såtillvida att det vore en fördel

 om ersättningsposten kunde begränsas till så få skadeföljder som möjligt och om

 de vanligare skadeföljderna kunde ersättas under de traditionella

ersättningsposterna. Ersättningsposten skulle också bli tydligare och

skaderegleringen enklare, om ersättningspostens ideella karaktär kunde renodlas.

 I likhet med kommittén anser regeringen alltså att ersättningsposten

olägenheter i övrigt bör utgå och att i stället en ny ersättningspost för

särskilda olägenheter bör införas.

Som regeringen redan har varit inne på är det inte lämpligt att lagstiftaren

genom preciserade motivuttalanden försöker att i detalj styra

rättstillämpningen. Regeringen anser sig därför inte kunna uttala lika

detaljerade rekommendationer som kommittén gör. Men den principiella grunden för

 en ny renodlat ideell ersättningspost - särskilda olägenheter - bör vara i

huvudsak den som kommittén förordar. Det innebär att ersättning för särskilda

olägenheter bör betalas endast vid särskilt allvarlig invaliditet och efter en

individuell prövning samt därutöver undantagsvis om olägenheten klart överstiger

 vad som kompenseras genom ersättning för lyte eller annat stadigvarande men.

Den närmare uttolkningen av bestämmelsen får överlämnas till rättstillämpningen.

 Regeringen återkommer dock något ytterligare till frågan i

författningskommentaren (avsnitt 11.1).

Förslaget innebär alltså att vissa skadeföljder som i dag ersätts under posten

olägenheter i övrigt i fortsättningen avses bli ersatta under andra

ersättningsposter, särskilt lyte eller annat stadigvarande men.

5.2 Ideell ersättning vid anhörigs död

Regeringens förslag: Nära anhöriga till den som dödats genom en

skadeståndsgrundande handling skall ha en lagreglerad rätt till skadestånd för

personskada, främst psykiska besvär, som har åsamkats dem till följd av

dödsfallet. De psykiska besvären skall normalt inte behöva styrkas med

läkarintyg.

Regeringens bedömning: Någon särskild ersättningspost för kränkning eller sorg

och saknad bör inte införas.

Kommitténs förslag överensstämmer i stort med regeringens förslag (se SOU

1995:33 avsnitt 5.5).

Remissinstanserna har skilda uppfattningar. Flera remissinstanser, bl.a.

Riksåklagaren och Brottsoffermyndigheten, är positiva till en utvidgning av

rätten till skadestånd i enlighet med förslaget. Samtidigt är flera

remissinstanser kritiska, bl.a. SAF/Industriförbundet, Försäkringsförbundet och

Ansvarsförsäkringens personskadenämnd. De kritiska remissinstanserna anser att

förslaget kan medföra tillämpningsproblem, att frågan bör lösas i praxis och att

 det inte bör finnas en längre gående ersättningsrätt än den som kommit till

uttryck i Högsta domstolens pleniavgöranden år 1993 (se nedan).

Remissinstanserna är även splittrade i frågan om införande av en ersättningspost

 för kränkning eller sorg och saknad för efterlevande till den som har dödats

genom en brottslig eller annan skadeståndsgrundande handling. Göteborgs

tingsrätt och Regionåklagarmyndigheten i Göteborg uttalar sig mot en

ersättningspost för sorg och saknad, medan Brottsoffermyndigheten,

Patientskadenämnden och Försäkringsjuridiska föreningen är positiva till en

sådan ersättningspost. Riksåklagaren uttalar sig för att en ersättningspost för

kränkning införs vid uppsåtliga brott.

Bakgrund: Som framgår av avsnitt 4 anses psykisk chock och andra psykiska besvär

 som personskada endast om besvären utgör en medicinskt påvisbar effekt. För

rätt till skadestånd krävs också att de psykiska besvären har orsakats av en

skadeståndsgrundande handling. Det är dock inte tillräckligt att enbart detta

orsakssamband finns. Ett sådant vidsträckt skadeståndsansvar skulle kunna föra

alldeles för långt och innebära att alltför oväntade och avlägsna skadeföljder

ersätts. För att ett skadeståndsansvar skall komma i fråga krävs enligt allmänna

 skadeståndsrättsliga principer något mer än att en skada i logisk mening har

orsakats av en skadeståndsgrundande handling. En sådan begränsning ligger i

grundsatsen att enbart beräkneliga och i viss mån typiska följder av det

skadegörande beteendet ersätts. Inom skadeståndsrätten brukar detta uttryckas så

 att det skall finnas adekvat kausalitet mellan det skadegörande beteendet och

skadan. Ibland ställer man vid denna adekvansbedömning också upp ett krav på att

 skadan inte är en alltför avlägsen följd av det skadegörande beteendet. En

liknande begränsning är att det skall finnas ett samband mellan de moment som

konstituerar ett vårdslöst beteende och själva skadan eller, när det är fråga om

 strikt ansvar för farlig verksamhet, att skadan skall utgöra en följd av den

för verksamheten typiska faran. Ytterligare en begränsning, som ger uttryck för

ungefär samma tanke, är att skadestånd inte skall betalas för skador som faller

utanför skyddsändamålet för en viss skadeståndsregel. Likaså betalas skadestånd

endast till den som omedelbart, eller direkt, drabbas av en skada. En ekonomisk

förlust som är en följd av att någon annan har tillfogats person- eller sakskada

 räknas inte som en ren förmögenhetsskada utan som en s.k. tredjemansskada. En

sådan tredjemansskada är enligt skadeståndslagen ersättningsgill endast i ett

fall, nämligen när det gäller ersättning till efterlevande för

begravningskostnader och för förlust av underhåll (se 5 kap. 2 §).

Den som drabbas av medicinskt påvisbara psykiska besvär till följd av en

skadeståndsgrundande handling som riktar sig mot honom eller henne själv kan bli

 berättigad till skadestånd för dessa besvär även när han eller hon inte i

övrigt tillfogas någon personskada (jfr rättsfallet NJA 1971 s. 78). Men en rätt

 till ersättning för psykiska besvär utan någon kroppslig skada kan finnas också

 i vissa fall när själva den skadeståndsgrundande handlingen riktar sig mot

någon annan. I domstolarnas och försäkringsbolagens praxis har skadestånd

sålunda betalats ut för psykiska besvär som tillfogats någon av att bevittna att

 en nära anhörig dödas eller skadas allvarligt genom våldsbrott. Den tidigare

Brottsskadenämnden har även tillerkänt ersättning om någon tillfogats en psykisk

 chock när han eller hon strax efteråt kommit till platsen och sett en nära

anhörig död eller skadad. Trafikskadenämnden och trafikförsäkringsbolagens

praxis har under lång tid varit att ersättning lämnas för psykiska besvär som

någon fått när han eller hon varit vittne till att en nära anhörig omkommit i en

 trafikolycka.

Däremot ansågs länge att den som har tillfogats psykiska besvär av

underrättelsen om att en nära anhörig dödats eller skadats allvarligt genom en

skadeståndsgrundande handling inte hade någon rätt till ersättning för dessa

besvär (rättsfallet NJA 1979 s. 620). I sådana fall ansågs det nämligen inte

finnas adekvat kausalitet mellan den skadegörande handlingen och de psykiska

besvären. Genom två pleniavgöranden år 1993 ändrade Högsta domstolen denna

praxis (rättsfallen NJA 1993 s. 41 I och II). De aktuella fallen gällde psykiska

 besvär som tillfogats någon till följd av att en nära anhörig blivit

uppsåtligen dödad. I båda fallen var det fråga om minderåriga barn som hade

dödats på ett exceptionellt brutalt sätt. Nära anhöriga till barnen hade

drabbats av psykiska besvär när de underrättats om att barnen dödats. Högsta

domstolen beviljade de anhöriga ersättning för deras psykiska besvär.

I 1993 års pleniavgöranden konstaterade Högsta domstolen att ett argument mot

att döma ut skadestånd i fall som de aktuella skulle kunna vara den vedertagna

principen att en skada som endast indirekt träffar en skadelidande

(tredjemansskada) inte ersätts. Enligt domstolen har dock denna princip sitt

huvudsakliga tillämpningsområde när tredje man drabbas av en allmän

förmögenhetsskada till följd av att någon annan har lidit en fysisk skada och

kan i vart fall inte i sig anses hindra skadestånd till den som själv tillfogats

 personskada. När det gällde frågan om adekvat kausalitet ifrågasatte domstolen

om det fanns skäl att upprätthålla ett sådant synsätt som har kommit till

uttryck i NJA 1979 s. 620 (se ovan). Domstolen konstaterade att psykiska besvär

hos de närstående är en typisk och näraliggande följd när en person dödas genom

en uppsåtlig handling. Enligt domstolen talade vidare starka billighetsskäl för

att skadestånd skall kunna betalas om det visas att sådana besvär har uppstått.

Domstolen tog upp frågan hur långt man borde gå i rättspraxis när det gäller att

 vidga skadeståndsmöjligheterna samt konstaterade att det kan diskuteras om

skadestånd även bör kunna betalas när någon drabbas av psykiska besvär till

följd av att en närstående har skadats allvarligt men inte avlidit. Domstolens

slutsats var att sådana skadeståndsmöjligheter kräver så ingående överväganden

av principiell och praktisk natur att de lämpligen bör ankomma på lagstiftaren.

Enligt domstolen kunde dock möjligheterna till skadestånd - utan ny lagstiftning

 - utvidgas till de fall där en person har drabbats av psykiska besvär till

följd av att en närstående blivit uppsåtligen dödad. Domstolen biföll de

anhörigas skadeståndsyrkanden och ändrade därmed tidigare rättspraxis. Med

utgångspunkt i allmänt tillämpade normer för ersättning av detta slag, dvs.

Trafikskadenämndens hjälptabeller, bestämdes ersättningen till 25 000 kronor per

 person. Genom avgörandena besvarades också en annan fråga. Domstolen fann

nämligen att det i de aktuella fallen inte kan betalas någon ersättning enligt 1

 kap. 3 § till de efterlevande för kränkning. Bestämmelsen om

kränkningsersättning tar sikte på den integritetskränkning som någon har utsatts

 för genom brott mot dennes person, frihet, frid eller ära och kunde enligt

domstolen inte anses ge rätt till ersättning för det lidande som därigenom

tillfogas någon annan.

År 1996 (dvs. sedan kommittén hade lämnat sitt slutbetänkande) skedde

ytterligare en utvidgning i rättspraxis av närståendes rätt till ersättning för

psykiska besvär som utgör personskada. Högsta domstolen dömde då ut skadestånd

vid grov oaktsamhet som låg mycket nära uppsåtligt handlande (se rättsfallet NJA

 1996 s. 377). Skadeståndet avsåg ersättning för psykiska besvär till

föräldrarna och systern till en pojke som hade dödats när han under lek på

trottoaren blivit överkörd av en rattfull bilist. Högsta domstolen prövade

därefter år 1999 frågan om även närstående till den som dödats genom oaktsamhet

som inte är grov har rätt till skadestånd för psykiska besvär (se rättsfallet

NJA 1999 s. 632). Domstolens majoritet besvarade denna fråga nekande, varvid det

 hänvisades till att en så långtgående utvidgning av dessa möjligheter som till

situationer där dödsfallet har orsakats av ett vårdslöst eller annat

skadeståndsgrundande handlande förutsätter så ingående överväganden av både

principiell och praktisk natur att de lämpligen bör ankomma på lagstiftaren. Två

 justitieråd var dock skiljaktiga och ville bifalla yrkandena och därmed genom

rättspraxis utvidga rätten till skadestånd.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Behovet av en ny lagreglering

Högsta domstolen har alltså under 1990-talet i fyra avgöranden av särskilt

intresse tagit ställning till frågan i vilken omfattning det finns en rätt till

skadestånd för psykiska besvär som någon har drabbats av till följd av att en

nära anhörig dödats eller skadats allvarligt (NJA 1993 s. 41 I och II, NJA 1996

s. 377 och NJA 1999 s. 632). Rättsläget torde i dag vara att det finns en rätt

till skadestånd för psykiska besvär som har orsakats av att en nära anhörig

dödats, ifall dödandet skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet som ligger

mycket nära ett uppsåtligt handlande. Däremot har anhöriga ingen rätt till

ersättning för psykiska besvär, om dödandet orsakats av ett enbart oaktsamt

eller annat skadeståndsgrundande handlande (strikt ansvar). Det finns inte

heller några avgöranden från högre instanser där ersättning har lämnats när

någon tillfogats psykiska besvär av vetskapen om att en nära anhörig skadats

allvarligt genom en skadeståndsgrundande handling.

Som framgått har Högsta domstolen också uttalat att en mer långtgående

utvidgning av rätten till skadestånd för psykiska besvär till följd av någons

död eller allvarliga personskada förutsätter så ingående överväganden av både

principiell och praktisk natur att de lämpligen bör ankomma på lagstiftaren. Man

 kan således inte räkna med någon ytterligare rättsbildning genom praxis som

drar upp gränsen mellan sådana fall där förutsättningarna för ansvar skall anses

 föreligga och sådana fall där det inte är rimligt att låta skadevållaren betala

 skadestånd till närstående. I linje med vad Högsta domstolen har uttalat bör

det alltså nu genom lagstiftning bestämmas var gränsen skall gå.

Principer för en ny reglering

Som kommittén framhåller bör det krävas att en ny lagreglering så tydligt som

möjligt anger vilka fall som är ersättningsgilla; ingen är betjänt av en

lagregel som huvudsakligen hänvisar till rena rimlighetsavgöranden och därmed

leder till ett oklart rättsläge. Lagregeln bör vidare vara praktiskt användbar

och får inte ge upphov till för höga administrationskostnader i den praktiska

skaderegleringen. Givetvis måste de samhällsekonomiska konsekvenserna i stort

också beaktas.

Med hänsyn till dessa krav kan regeln inte ge rätt till skadestånd för vem som

helst som har fått psykiska besvär när någon annan dödats till följd av en

skadeståndsgrundande handling. En sådan rätt bör i princip tillkomma bara den

som genom släktskap, samboende eller liknande står den skadade särskilt nära.

Regeringen delar även kommitténs uppfattning att en lagreglerad rätt till

skadestånd bör begränsas till fall där den nära anhörige har dödats. Givetvis

kan psykiska besvär också framkallas av att en nära anhörig har skadats. Det är

emellertid då inte lika säkert att besvären är en förutsebar och typisk följd av

 skadehändelsen. Klart är att så inte är fallet när en nära anhörig har skadats

lindrigt. Däremot torde besvären inte vara oväntade och atypiska när den nära

anhörige har tillfogats en allvarlig personskada. Men det går inte att dra en

lika fast gräns mellan allvarliga och lindriga fall av personskador som mellan

dödsfall och andra fall. En generell rätt till skadestånd för psykiskt lidande

till följd av att en nära anhörig har skadats allvarligt skulle dessutom kunna

få kostnadskonsekvenser som är svåra att överblicka. Som kommittén poängterar

utesluter detta inte att skadestånd i särskilda fall bör kunna betalas även för

psykiska besvär till följd av att en nära anhörig har skadats allvarligt.

Framför allt gäller det när någon har tillfogats lidandet av att bevittna själva

 skadehändelsen (jfr rättsfallet NJA 1971 s. 78). Även annars, t.ex. när den

nära anhörige har överlevt efter att ha svävat mellan liv och död, kan en rätt

till skadestånd te sig befogad. Regeringen instämmer dock i att en generell

lagreglering inte bör utformas med sikte på fall av detta eller liknande slag,

utan dessa fall bör även i fortsättningen avgöras i rättstillämpningen med

beaktande av samtliga föreliggande omständigheter.

Enligt regeringens mening bör en lagreglering av rätten till skadestånd för

anhörigas psykiska besvär inriktas på fall där en nära anhörig har dödats genom

en skadeståndsgrundande handling. Frågan är då om det finns någon anledning att

i lagen dra en ytterligare gräns med hänsyn till grunden för

skadeståndsansvaret. Rättsläget i dag innebär att grunden för

skadeståndsskyldigheten är av avgörande betydelse för om skadestånd för psykiskt

 lidande kan betalas till anhöriga. I likhet med kommittén kan regeringen inte

se att det finns anledning att göra någon sådan gränsdragning. När det gäller

skadestånd för personskada finns det knappast skäl att låta rätten till

skadestånd vara beroende av om skadan har framkallats uppsåtligen eller av ett

grovt vårdslöst eller ett enbart vårdslöst beteende. När någon dödas torde

psykiskt lidande hos de anhöriga i regel vara lika typiska och beräkneliga

oavsett om skadevållaren varit oaktsam eller handlat med uppsåt. Det finns

knappast heller några rationella skäl för att här sätta en gräns vid de fall där

 en nära anhörig har dödats genom ett vårdslöst förfarande. Det skulle tvärtom

bara försvåra skaderegleringen, om man måste utreda om vårdslöshet har

förekommit även när skadeståndsansvaret är strikt. Kommittén påpekar att det i

den allmänna samhällsdebatten har framhållits att svensk skadeståndsrätt inte är

 tillräckligt generös när det gäller skadestånd för psykiska besvär till följd

av att en nära anhörig dödats genom en skadeståndsgrundande handling. En rätt

till skadestånd oavsett grunden för skadeståndsansvaret torde stå i samklang med

 det allmänna rättsmedvetandet. Det finns således starka skäl att göra

efterlevandes rätt till skadestånd för psykiskt lidande oberoende av grunden för

 skadeståndsskyldigheten.

I likhet med kommittén anser regeringen att även trafikskadeersättning bör

omfattas av de nya reglerna. Detta är konsekvent med att ersättningsrätten skall

 gälla även när den som orsakat dödsfallet är ansvarig på strikt grund.

Frågan är om en sådan utvidgning av ersättningsrätten skulle få så negativa

samhällsekonomiska konsekvenser att den trots allt inte bör väljas.

En mycket stor del av de fall där någon dödas genom en ersättningsgrundande

handling inträffar i trafiken och belastar således trafikförsäkringen. Enligt

den beräkning kommittén har gjort skulle kostnaderna ligga på 10-15 miljoner

kronor om året, vilket motsvarar 1-1,5 procent av trafikförsäkringspremierna.

Kostnaderna med anledning av övriga dödsfall belastar i regel en

ansvarsförsäkring eller, om en sådan försäkring inte täcker skadeståndet,

Brottsoffermyndighetens anslag. Enligt kommitténs bedömning skulle kostnaderna i

 denna del bli måttliga. När kommittén presenterade sitt förslag år 1995 gjordes

 sålunda den bedömningen att en utvidgning av ersättningsrätten inte skulle

medföra särskilt betydande kostnader. Därefter har rätten till ersättning

utvidgats i rättspraxis genom att även dödsfall som har orsakats av grov

vårdslöshet nu berättigar till skadestånd (rättsfallet NJA 1996 s. 377). Man kan

 därför utgå från att kostnadskonsekvenserna av en lagändring skulle bli ännu

mindre i dag. För Brottsoffermyndighetens och därmed statens del lär

kostnadsökningen endast bli marginell.

Försäkringsförbundet gör i sin skrift den 27 februari 2001 gällande att

kostnaderna för trafikförsäkringen skulle bli betydligt högre än vad kommittén

har beräknat. Mot bakgrund av de beräkningar som kommittén har gjort gör

regeringen dock bedömningen att kostnaderna för trafikförsäkringen inte kan bli

så stora att trafikförsäkringen bör lämnas utanför de nya reglerna.

Inte heller de samhällsekonomiska konsekvenserna i övrigt är sådana att de bör

hindra en annars motiverad lagändring i detta avseende.

Ersättning för sorg och saknad eller kränkning, bevislättnad

Ett alternativ till att ge nära anhöriga en rätt till skadestånd för psykiskt

lidande och annan personskada är att ge en rätt till ersättning för den sorg och

 saknad som de efterlevande upplever när en nära anhörig har avlidit genom en

skadeståndsgrundande handling. Det är också möjligt att ha en sådan

ersättningspost vid sidan en rätt till ersättning för psykiskt lidande i form av

 personskada.

En ersättningsmöjlighet för sorg och saknad finns i bl.a. England, Frankrike och

 Italien. Skadeståndet betalas då ofta ut med standardiserade belopp.

Brottsoffermyndigheten, Patientskadenämnden och Försäkringsjuridiska föreningen

förordar att en ersättningspost för sorg och saknad införs också i svensk rätt.

En standardiserad skadeståndspost av detta slag är i allmänhet lättare att

hantera i skaderegleringen än skadestånd för den personskada i form av psykiska

besvär som kan ha åsamkats närstående till den avlidne. Det talar visserligen

för att man inför en möjlighet till ersättning för sorg och saknad i stället för

 en rätt till skadestånd för de psykiska besvären. Som kommittén understryker

bör man emellertid inte nu upphäva den möjlighet till skadestånd för personskada

 som har slagits fast av Högsta domstolen. Det är också rimligt att skadeståndet

 bestäms efter besvärens svårhet i det enskilda fallet, låt vara efter

schabloner, och att den skadelidande kan få full ersättning såväl för de

kostnader och den inkomstförlust som har uppkommit som för det fysiska och

psykiska lidande av övergående natur eller av bestående art som han eller hon

har åsamkats. En standardiserad ersättning för sorg och saknad skulle utesluta

detta. Regeringen instämmer alltså i kommitténs slutsats att den rätt till

ersättning som i dag ges i praxis för personskada i form av psykiska besvär inte

 bör ersättas med en schabloniserad ersättning för sorg och saknad.

En delvis annorlunda fråga är om det bör kunna betalas ersättning för sorg och

saknad utöver ersättningen för psykiska besvär. Några remissinstanser, bl.a.

Brottsoffermyndigheten, förespråkar en sådan särskild rätt till ersättning för

sorg och saknad. Det viktigaste skälet är därvid att det i rättstillämpningen

har krävts att de psykiska besvären skall bevisas. Detta kan ofta vara svårt och

 omständligt. Dessutom upplevs det många gånger som kränkande för den anhörige.

Med en schabloniserad rätt till ersättning för sorg och saknad skulle den som

inte vill underkasta sig en undersökning av de egna psykiska besvären ändå få

ersättning för de starka känslor och de mer eller mindre definierbara psykiska

påfrestningar som typiskt sett uppkommer vid en nära anhörigs död.

Flera omständigheter talar dock emot en särskild rätt till ersättning för sorg

och saknad.

En sådan rätt skulle för det första vara en principiell nyhet i svensk

skadeståndsrätt, och en seriös bedömning av frågan bör därmed åtföljas av

överväganden om en motsvarande eller liknande rätt borde finnas även i andra

sammanhang. Borde det t.ex. också finnas en rätt till ersättning för de känslor

av ledsnad och bedrövelse som normalt följer med att ett barn blir skadat eller

med förlusten av alla ägodelar i en brand? Även om en nära anhörigs död är en

händelse utan direkt motsvarighet, bör en sådan principiell nyhet i

skadeståndsrätten knappast införas utan ingående överväganden som beaktar bl.a.

de rättssystematiska konsekvenserna. Till detta kommer att det allvarligt kan

ifrågasättas om skadeståndsrätten över huvud taget är ett ändamålsenligt

instrument för att ge ersättning för känslor som sorg och saknad.

För det andra sammanhänger som framgått det eventuella behovet av en rätt till

ersättning för sorg och saknad i stor utsträckning med bevisproblemen. Dessa

problem skulle nästan helt försvinna om beviskraven sattes lägre än vid andra

typer av personskador. I en dom den 17 oktober 2000 uttalade sig Högsta

domstolen om beviskraven i dessa fall (rättsfallet NJA 2000 s. 521). Domstolen

framhöll att när någon dödas genom en uppsåtlig eller därmed jämförlig handling

kommer dödsfallet plötsligt och drabbar de anhöriga på ett chockartat sätt,

vartill kommer den särskilda påfrestning som följer av att den avlidne bragts om

 livet genom brott. Domstolen påpekade att det ligger i sakens natur att de som

har stått den avlidne nära då drabbas av psykiska besvär utöver sådana känslor

av sorg och saknad som ett dödsfall brukar medföra. Domstolen anförde vidare att

 i sådana fall där det inte är aktuellt att ersätta andra skadeföljder än sveda

och värk och smärre belopp avseende kostnader eller inkomstförlust bör man utan

närmare utredning kunna presumera att dessa besvär är att hänföra till

personskada.

Genom avgörandet kan Högsta domstolen sägas ha infört en bevislättnad för

psykiska besvär som tillfogas på grund av att en nära anhörig dödats genom en

uppsåtlig eller därmed jämförlig handling. Det är naturligt att vid en

lagstadgad rätt till ersättning i detta avseende utgå från en sådan

bevislättnad. Enligt regeringens mening bör utgångspunkten vara att samma

beviskrav gäller oavsett om skadan framkallats uppsåtligen eller av ett grovt

vårdslöst eller ett enbart vårdslöst beteende. Även i de vårdslösa fallen sker

dödsfallet i regel plötsligt och oväntat, inte sällan på ett våldsamt sätt. Lika

 lite som vid närståendes rätt till skadestånd i sig bör grunden för

skadeståndet vara av betydelse och det finns inte heller här skäl att

särbehandla de fall där skadeståndet är strikt.

Vid en lagstadgad rätt till ersättning för psykiskt lidande till följd av att en

 nära anhörig dödats bör det alltså normalt inte krävas läkarintyg eller

liknande utredning för att styrka att de psykiska besvären är att hänföra till

personskada. När det inte är aktuellt att ersätta andra skadeföljder än sveda

och värk och smärre belopp avseende kostnader eller inkomstförlust bör man utan

närmare utredning kunna utgå från att dessa besvär innebär en personskada.

Därmed förlorar också det viktigaste skälet för en särskild rätt till ersättning

 för sorg och saknad i tyngd.

En annan fråga som då aktualiseras är om man skall upprätthålla ett krav på att

de psykiska besvären skall vara medicinskt påvisbara. Det kan hävdas att en

sådan förutsättning för rätt till ersättning i själva verket blir bortspelad om

man normalt inte skall kräva utredning i form av läkarintyg. Att besvären är

medicinskt påvisbara är dock en förutsättning för att de skall kunna hänföras

till personskada med den innebörd detta begrepp har i svensk rätt. Det finns

inte här anledning att välja en annan utgångspunkt än det etablerade

personskadebegreppet enbart därför att beviskraven bör ställas lägre när det

gäller de psykiska besvär till följd av en nära anhörigs död.

Det kan sägas att det i praktiken inte är någon större skillnad mellan en rätt

till ersättning för psykiska besvär som normalt inte behöver styrkas med

läkarintyg eller liknande utredning och en rätt till ersättning för sorg och

saknad. De praktiska konsekvenserna av att ersättningen avser psykiska besvär,

och inte sorg och saknad, torde framför allt visa sig däri att en rätt i

enskilda fall till ersättning utöver ett schablonbelopp fordrar en särskild

utredning som påvisar ovanligt omfattande psykiska besvär.

Mot den angivna bakgrunden instämmer regeringen i kommitténs bedömning att det

inte bör införas någon särskild rätt till ersättning för sorg och saknad.

Regeringen delar vidare kommitténs uppfattning att det - utöver det utrymme som

kan finnas i dag - inte bör införas någon särskild rätt till ersättning för

kränkning till efterlevande till den som dödats genom ett brott.

Personkretsen

När det gäller den personkrets som kan anses stå den skadelidande särskilt nära

och därmed bli berättigad till skadestånd finns det inte skäl att göra någon

annan bedömning än den som har gjorts avseende anhörigas kostnader i avsnitt

5.1.1. Regleringen bör alltså i första hand ta sikte på make, registrerad

partner, sambo, barn och förälder. Frågan behandlas ytterligare i

författningskommentaren (se avsnitt 11.1).

Slutsats

Regeringen kommer alltså till slutsatsen att kommitténs förslag bör genomföras.

Den som har åsamkats en personskada till följd av att en nära anhörig har dödats

 genom en skadeståndsgrundande handling bör få en lagreglerad rätt till

skadestånd. Vid en sådan rätt bör det normalt inte krävas läkarintyg eller

liknande utredning för att styrka de psykiska besvären. En ny bestämmelse bör

lämpligen tas in i 5 kap 2 § skadeståndslagen, som handlar om efterlevandes rätt

 till skadestånd till följd av att någon har dödats. Lika lite som andra regler

i skadeståndslagen får den nya bestämmelsen läsas motsatsvis så att den

utesluter en rätt till skadestånd i andra fall. Någon särskild rätt till

ersättning för sorg och saknad bör inte finnas, inte heller någon särskild rätt

till ersättning för kränkning.

Slutligen kan anmärkas att den ersättning som i dag döms ut för psykiska besvär

med anledning av en anhörigs död ofta synes uppgå till ett schabloniserat belopp

 på 25 000 kr (jfr rättsfallet NJA 2000 s. 521). Även om inget preciserat

uttalande om vad som är en rimlig ersättningsnivå bör göras här, kan ändå

noteras att beloppet inte har ändrats sedan år 1993 när Högsta domstolen för

första gången dömde ut sådan ersättning och att beloppet numera framstår som

lågt.

5.3 Omprövning av skadestånd

Regeringens förslag: Möjligheten till omprövning av skadestånd utvidgas till att

 avse även ersättning för kostnader och ersättning för ideell skada vid

personskada. Bestämmelsen förtydligas så att det framgår att den är tillämplig

också när man tidigare bedömt att skadestånd över huvud taget inte kan ges.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag (se SOU 1995:33

avsnitt 5.6.2).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har

inget att invända mot det. Några remissinstanser, bl.a. Kammarkollegiet och

Försäkringsförbundet, avstyrker förslaget med hänvisning till vikten av att en

skadereglering kan avslutas så snabbt som möjligt.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen kan

skadestånd för inkomstförlust och förlust av underhåll omprövas om de

förhållanden som har legat till grund för bestämmandet av ersättningen har

ändrats väsentligt.

Kommittén föreslår att bestämmelsens tillämpningsområde utvidgas till att avse

även skadestånd för kostnader och för ideell skada vid personskada. Enligt

kommittén har det i den praktiska skaderegleringen visat sig vara en brist att

en omprövningsmöjlighet saknas för dessa ersättningsposter. När

omprövningsmöjligheten infördes för inkomstförlust och förlust av underhåll

antogs det inte finnas något motsvarande behov för andra ersättningsposter.

Enligt kommittén visade sig detta antagande dock vara oriktigt; till detta

bidrog att försäkringsbolagen upphörde med en tidigare praxis att ibland medge

omprövning trots att de inte var skyldiga till det. Bolagen motiverade detta

bl.a. med att riksdagen genom att införa en omprövningsmöjlighet för vissa

ersättningsposter tagit ställning emot en sådan möjlighet i övrigt.

Som skäl för en utvidgad omprövningsmöjlighet enligt kommitténs förslag kan

anföras samma argument som för den redan lagreglerade möjligheten till

omprövning, dvs. att skadestånd skall bestämmas så att den skadelidande så långt

 det är möjligt blir kompenserad för de följder som han eller hon har drabbats

av genom skadan. Principen kan visserligen inte upprätthållas fullt ut efter det

 att skadeståndet har fastställts, men starka skäl talar för en möjlighet till

omprövning när utvecklingen har gått i en helt annan riktning än man antog när

skadeståndet bestämdes.

Ett alternativ till en möjlighet till omprövning är att vänta med den slutliga

prövningen för att på så sätt se till att kompensationen blir så riktig som

möjligt. Om skadeståndsfrågan prövas i domstol, kan domstolen därvid förbehålla

den skadelidande rätt att återkomma med sitt ersättningskrav när skadeläget

bättre kan överblickas. Det finns emellertid nackdelar med att skjuta upp den

slutliga prövningen på det sättet, främst att den skadelidande får leva under

stor osäkerhet. Ett sätt att minska osäkerheten kan vara att fastställa en

tidsbegränsad livränta som får gälla fram till den slutliga prövningen. Denna

metod lämpar sig dock mindre väl när det gäller ersättning för ideell skada,

eftersom sådan ersättning regelmässigt bestäms till ett engångsbelopp. Metoden

att helt eller delvis skjuta på den slutliga prövningen förutsätter vidare att

man vet - eller i vart fall kan anta - att den framtida utvecklingen är osäker.

Sådan kännedom föreligger inte alltid. Om skadan utvecklas på ett sätt som man

inte kunnat förutse, återstår - om det inte finns en möjlighet till omprövning -

 endast att försöka angripa domen eller uppgörelsen genom resning respektive

tillämpning av 36 § avtalslagen. Regeringen instämmer i kommitténs bedömning att

 detta inte är tillfredsställande.

En utvidgning av möjligheten till omprövning även till ersättning för kostnader

och ideell skada skulle innebära en möjlighet till korrigering i de fall där

domstolarna på ett tidigt stadium gör bedömningar av hur en skada kommer att

utvecklas. Sådana bedömningar kan ofta bli aktuella vid ersättning för sveda och

 värk, framför allt när en skadeståndstalan förs i samband med ett brottmål.

Särskilt besvärligt kan det vara när brottsoffret har drabbats av psykiska

besvär till följd av brottet. Det kan då dröja länge innan omfattningen av

besvären kan bedömas med säkerhet. Som kommittén framhåller vore det i sådana

fall en olycklig ordning om domstolen skulle behöva hänvisa den skadelidande att

 återkomma med sitt krav i en separat process. En bättre lösning är att

domstolen, med utgångspunkt från den kännedom som finns, kan bestämma

ersättningen och att den skadelidande, om en väsentlig förändring av

förhållandena inträder, har möjlighet att påkalla omprövning av skadeståndet.

Några remissinstanser framhåller vikten av att skaderegleringen avslutas så

snabbt som möjligt, varvid det också betonas att försäkringsbolagen inte bör

tvingas att göra reservavsättningar för eventuella ytterligare

ersättningsanspråk. Enligt regeringen mening har dessa argument inte en sådan

tyngd att de bör hindra att en möjlighet till omprövning införs. Det gäller

särskilt som möjligheten är avsedd endast för undantagsfall. Den nuvarande

möjligheten till omprövning av inkomstförlust och förlust av underhåll synes

inte heller ha gett upphov till några påtagliga problem.

Regeringen anser alltså att möjligheten till omprövning bör utvidgas till att

avse även ersättning för kostnader och ideell skada vid personskada. I enlighet

med kommitténs förslag bör det av den aktuella bestämmelsen tydligt framgå att

den är tillämplig också när skadestånd tidigare har bedömts över huvud taget

inte kunna betalas.

Regeringen instämmer i kommitténs bedömning att det inte bör införas någon

möjlighet till omprövning av skadestånd på grund av ändrade förhållanden på den

skadeståndsskyldiges sida.

5.4 Medvetslöshet eller sänkt medvetandegrad

Regeringens bedömning: Det krävs inga lagstiftningsåtgärder när det gäller

principerna för skadestånd som avser ideell skada till skadelidande som är

medvetslösa eller har sänkt medvetandegrad.

Kommitténs bedömning: Skadestånd för ideell skada bör fastställas utan hänsyn

till om den skadelidande är varaktigt medvetslös eller har sänkt medvetandegrad.

 I de undantagsfall där det finns anledning att anta att den skadelidande till

följd av skadan har fått sin livslängd avsevärt förkortad bör skadeståndet dock

- i överensstämmelse med den praxis som tillämpas inom försäkringsbranschen -

kunna fastställas att betalas som livränta (se SOU 1995:33 avsnitt 5.2.6).

Remissinstanserna instämmer i allt väsentligt i kommitténs bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Skadestånd för ideell skada vid personskada

syftar bl.a. till att ersätta den skadelidande för fysiskt och psykiskt lidande

och annat obehag i den personliga livsföringen. Avsikten är således att de

besvär som skadan har fört med sig i görlig mån skall neutraliseras eller

lindras. Det förekommer att personer skadas så allvarligt att de får sin

medvetandegrad sänkt eller blir varaktigt medvetslösa. Utmärkande för dessa fall

 är att den skadelidande mer eller mindre saknar insikt om sin situation och

därmed inte har möjlighet att tillgodogöra sig ett eventuellt skadestånd. I

tidigare försäkringspraxis fastställdes skadestånd för sveda och värk samt lyte

och men till ett lägre belopp när den skadelidande inte var vid fullt

medvetande. Denna praxis grundade sig på uppfattningen att ersättning för ideell

 skada har en starkt personlig karaktär och därför bör minskas när den

skadelidande inte har möjlighet att tillgodogöra sig den. Numera tillämpas

emellertid inom försäkringsbranschen en praxis som kännetecknas av att graden av

 medvetande hos den skadelidande är av underordnad betydelse. Det förhållandet

att den skadelidande har tillfogats en så allvarlig personskada att han eller

hon blivit varaktigt medvetslös eller fått sin medvetandegrad sänkt föranleder

alltså inte i sig att skadeståndet reduceras. Den skadelidande får lika stort

skadestånd som skulle ha betalats vid fullt medvetande. Ersättningen utges som

regel i form av engångsbelopp. Denna ändring av praxis har föranletts av att det

 i praktiken är omöjligt att med säkerhet fastställa vad den skadelidande

upplever av sin situation. Bedömningen av vilket lidande som den enskilde

tillfogas är osäker. Tidigare försäkringspraxis kan sägas ha inneburit att

osäkerheten gick ut över den skadelidande, medan osäkerheten nu läggs på

skadevållaren, ett synsätt som regeringen finner naturligt.

Enligt den praxis som har utvecklats bestäms skadeståndet i vissa fall i form av

 periodiskt förfallande belopp (livränta) i stället för engångsbelopp. Så är

fallet när ersättning fastställs till medvetslösa personer som inte reagerar på

stimuli. Förklaringen till denna praxis torde finnas i det förhållandet att

livslängden då i regel är avsevärt förkortad. Ett skäl som brukar åberopas till

stöd för denna praxis är att skadestånd för ideell skada har en starkt personlig

 karaktär och därför inte bör tillfalla den skadelidandes arvingar om den

skadade skulle dö vid låg ålder. Att skadeståndet betalas som livränta i stället

 för engångsbelopp har dock kritiserats i olika sammanhang. Det har hävdats att

en sådan praxis kan uppfattas så att man spekulerar i den skadades ibland

begränsade utsikter att överleva. Det bör emellertid uppmärksammas att problemet

 nästan uteslutande rör ersättningsposten lyte eller annat stadigvarande men,

dvs. skadeföljder som den skadade måste utstå under återstoden av livet. Det

ligger i sakens natur att skadestånd då i möjligaste mån anpassas till den tid

man kan förvänta sig att den skadelidande har kvar att leva.

Regeringen delar kommitténs uppfattning att man i det enskilda fallet inte bör

försöka bedöma i vilken utsträckning den skadelidandes livslängd har förkortats

och fastställa skadeståndet med hänsyn till denna bedömning. Förutom risken för

missbedömningar skulle en sådan ordning framstå som stötande genom att den

inbjuder till spekulation om den skadelidandes fortsatta livslängd. Däremot kan

knappast några avgörande invändningar resas mot den praxis som innebär att

skadeståndet kan betalas som livränta om den skadelidande till följd av skadan

bedöms ha fått sin livslängd avsevärt förkortad. Metoden innebär att man inte

bara tillgodoser den skadelidandes intresse att få full ersättning för sin skada

 utan också skadevållarens intresse av att inte ersätta några andra skadeföljder

 än de som aktualiseras under den skadelidandes livstid.

Det finns således inte anledning att vidta några lagstiftningsåtgärder när det

gäller ersättning för ideell skada till personer som är medvetslösa eller har

sänkt medvetandegrad.

5.5 Jämkning på grund av medvållande

5.5.1 Förutsättningar och principer för jämkning

Regeringens bedömning: Det krävs inga lagstiftningsåtgärder när det gäller

förutsättningarna och principerna för jämkning av skadestånd på grund av

medvållande.

Kommitténs förslag: Bestämmelsen i 6 kap. 1 § tredje stycket skadeståndslagen om

 hur jämkning skall ske ändras så att det uttryckligen framgår att den

skadelidandes behov av skadeståndet skall beaktas vid bedömningen av vad som kan

 anses utgöra en skälig jämkning. Vad gäller ersättning för kostnader och

inkomstförlust bör jämkning inte ske när denna ersättning är av väsentlig

betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Då bör jämkning

 ske enbart av ersättningen för ideell skada (se SOU 1995:33 avsnitt 5.7.1 och

5.7.3).

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som uttalar sig i frågan har

Trafikskadenämnden och Göteborgs tingsrätt inget att invända mot den föreslagna

lagändringen. Statens skaderegleringsnämnd, Kammarkollegiet,

SAF/Industriförbundet och Försäkringsförbundet avstyrker förslaget.

SAF/Industriförbundet anser att möjligheterna till jämkning vid personskada är

alltför begränsade redan i dag. Försäkringsförbundet menar att det inte finns

anledning att ha en ur den skadelidandes perspektiv generösare inställning än

som följer av gällande praxis.

Bakgrund: Sedan gammalt har gällt att skadestånd kan jämkas på grund av

medverkan genom vållande på den skadelidandes sida. I 1864 års strafflag fanns

en jämkningsregel enligt vilken skadestånd vid medvållande kunde jämkas efter

vad som var skäligt. Vid prövningen hade i praktiken graden av skuld på den

skadevållandes och den skadelidandes sida den avgörande betydelsen.

Jämkningsregeln, som var tillämplig både vid personskada och vid egendomsskada,

fördes med vissa mindre språkliga ändringar över till den nya skadeståndslagen

år 1972. Regeln utvecklades vid en tid då rättvisa och billighet ansågs kräva

att de ekonomiska följderna av en skada skulle bäras av alla dem som uppsåtligen

 eller av oaktsamhet hade skuld till skadan, den skadelidande inbegripen. Senare

 kom även andra argument att anföras till stöd för reglerna om jämkning. Det

gjordes gällande att en möjlighet till jämkning på grund av medvållande var

värdefull från preventionssynpunkt, dvs. att enskilda till följd av

jämkningsrisken skulle vara försiktigare och att skador därmed skulle kunna

undvikas. Vidare ansågs medvållandereglerna ha vissa fördelar från

rättssystematisk och rättsteknisk synpunkt. Medvållandereglerna försvarades

också med hänvisning till det allmänna rättsmedvetandet.

I förarbetena till 1975 års personskadereform anlades ett annat synsätt. Enligt

detta borde skadeståndsreglerna vara utformade så att de tillgodoser socialt

motiverade ersättningsbehov samtidigt som de leder till en samhällsekonomiskt

rationell fördelning av de förluster som uppkommer genom skadefall (prop.

1975:12 s. 131). För personskadornas del ansågs att en tillämpning av de

dåvarande medvållandereglerna fick konsekvenser som inte var förenliga med det

nya betraktelsesättet. Man menade att det från sociala och humanitära synpunkter

 inte var rimligt att den som drabbades av en skada skulle bli lidande för all

framtid av en tillfällig oaktsamhet. Vidare ansågs att tillgängliga ekonomiska

resurser skulle utnyttjas bäst om skaderiskerna i samhället slogs ut på så många

 händer som möjligt. Om fullt skadestånd utgick skulle det, enligt detta

synsätt, ofta leda till en acceptabel riskspridning eftersom skadeståndet i de

flesta fall skulle täckas av en ansvarsförsäkring; en jämkning av skadestånd på

grund av medvållande torde däremot i de flesta fall medföra att skadan delvis

skulle komma att stanna på den skadelidande. Vid denna tidpunkt ansågs

argumentet att möjligheterna till jämkning var av betydelse från

preventionssynpunkt ha spelat ut sin roll såvitt avsåg personskador. De

rättssystematiska och rättstekniska synpunkter som tidigare anförts till stöd

för jämkning, liksom hänvisningen till det allmänna rättsmedvetandet, ansågs

sakna nämnvärd tyngd.

Mot denna bakgrund infördes år 1975 nya regler om jämkning vid medvållande i

skadeståndslagen. Enligt dessa begränsades möjligheterna att jämka skadestånd

vid personskada väsentligt, medan möjligheterna att jämka skadestånd vid

sakskada och ren förmögenhetsskada bibehölls i stort sett oförändrade. Sverige

fick härigenom medvållanderegler som från ett internationellt perspektiv måste

betraktas som generösa mot den skadelidande.

Skälen för regeringens bedömning

Förutsättningarna för jämkning

Enligt 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen kan skadestånd på grund av

personskada jämkas om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov

vårdslöshet har medverkat till skadan. Har en förare av motordrivet fordon som

har gjort sig skyldig till trafikonykterhetsbrott skadats, kan dock skadeståndet

 jämkas vid varje vårdslöshet från förarens sida.

Som tidigare har påpekats kan de svenska medvållandereglerna vid personskada

från ett internationellt perspektiv betraktas som generösa mot den som drabbats

av en personskada. Kommittén har inte funnit något land som har motsvarande

regler i sin allmänna skadeståndslagstiftning. Däremot konstaterar kommittén att

 det finns flera länder, t.ex. Danmark och Finland, som har regler av detta slag

 i sin lagstiftning om ersättning för trafikskador.

Kommittén för en diskussion kring frågan om möjligheterna att jämka skadeståndet

 vid personskador bör utvidgas men föreslår ingen lagändring i detta avseende.

De sociala och humanitära skäl som år 1975 åberopades till stöd för den

nuvarande ordningen är enligt kommittén alltjämt bärande. Enligt kommittén har

de nuvarande medvållandereglerna vidare bidragit till att skaderegleringen i

personskadefallen har förenklats avsevärt.

Regeringen instämmer i kommitténs bedömning och ser inte skäl att i detta

sammanhang föreslå ändrade regler i skadeståndslagen om jämkning på grund av

medvållande. I sammanhanget kan också noteras att riksdagen år 1994 ansåg att

det inte fanns skäl till någon sådan ändring (bet. 1993/94:LU27 s. 5).

Jämkningsprinciper

I de undantagsfall då skadeståndet skall jämkas vid personskador uppkommer

frågan hur jämkning skall ske. Enligt 6 kap. 1 § tredje stycket skall jämkning

på grund av medvållande till personskada ske efter vad som är skäligt med hänsyn

 till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Sedan det

har konstaterats att skadeståndsskyldighet föreligger och att den skadelidande

medverkat till skadan på sådant sätt att det kan föranleda jämkning, bör man

alltså ställa frågan hur långt skuldgraden på ömse sidor och andra

omständigheter motiverar en jämkning. Anledningen till att man vid 1975 års

personskadereform valde att i lagtexten hänvisa till omständigheterna i övrigt

var att framför allt parternas ekonomiska förhållanden skulle kunna vägas in i

bedömningen. På så vis menade man att sådana resultat som skulle kunna framstå

som obilliga mot den skadelidande kunde undvikas. Tanken var att jämkning skall

undvikas helt eller delvis om skadan har en sådan omfattning att den ifrågasatta

 nedsättningen av skadeståndet kan få allvarliga följder för den skadelidandes

försörjningsmöjligheter och levnadsförhållanden (se prop. 1975:12 s. 174).

Inom försäkringsbranschen har det utvecklats en praxis som går ut på att en

jämkning inte bör äventyra den sociala tryggheten för den skadelidande och

dennes familj. Denna praxis innebär att skadestånd för vårdkostnader o.d. till

en skadelidande som är i klart behov av hjälp eller vård inte jämkas över huvud

taget. När det gäller jämkning av inkomstförlust tillämpar Trafikskadenämnden en

 s.k. 90-procentsregel. Den innebär att jämkning inte görs med högre belopp än

som svarar mot tio procent av den skadelidandes inkomstunderlag - dvs. den

inkomst den skadelidande skulle ha haft som oskadad - till den del det inte

överstiger 7,5 basbelopp.

Kommittén föreslår att lagtexten skall ändras så att det uttryckligen framgår

att den skadelidandes behov av skadeståndet skall beaktas vid bedömningen av vad

 som kan anses utgöra en skälig jämkning. Därmed vill kommittén markera att

skadestånd vid personskada för kostnader och inkomstförlust inte bör jämkas när

denna ersättning är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård

eller försörjning och att jämkning då bör ske bara av ersättningen för den

ideella skada som den skadelidande kan ha drabbats av. Kommittén säger sig inte

vara övertygad om att domstolarna i tillräcklig utsträckning tar hänsyn till

parternas ekonomiska förhållanden så att resultat som framstår som oskäliga mot

den skadelidande kan undvikas.

Enligt regeringens mening framstår en sådan lagändring inte som tillräckligt

motiverad. Det är endast i enstaka fall som det över huvud taget kan bli

aktuellt att jämka skadeståndet vid personskada. I de få fall där jämkning trots

 allt kan ske är utgångspunkten att jämkningen inte får leda till allvarliga

följder för den skadelidandes försörjningsmöjligheter och levnadsförhållanden.

Det finns knappast stöd för att tillämpningen av nuvarande reglering skulle leda

 till resultat som kan anses vara oskäligt hårda mot den skadelidande. Som

Trafikskadenämnden påpekar tillämpas en praxis som bygger på den grundtanke som

kommittén anser bör vara styrande vid jämkning. Den lagändring som kommittén

föreslår riskerar dessutom att ge den skadelidandes behov en alltför stor vikt

bland de omständigheter som skall beaktas vid en jämkning.

Regeringen finner alltså inte anledning att föreslå någon lagändring avseende

principerna för jämkning på grund av medvållande vid personskada.

Pågående arbete

Reglerna för samordning mellan olika ersättningsformer vid personskada är

centrala. De nuvarande principerna lades fast för över 25 år sedan och är delvis

 omdebatterade. Bland annat mot denna bakgrund beslutade regeringen den 11 mars

1999 direktiv till en parlamentarisk kommitté med uppdrag att se över reglerna

om samordningen vid personskada mellan skadestånd, ersättning från offentlig

försäkring och ersättning från försäkringar av annat slag (dir. 1999:18).

Kommittén har antagit namnet Personskadekommittén. Enligt direktiven torde vissa

 följdfrågor om jämkning aktualiseras. Dessutom har Försäkringsförbundet till

regeringen framfört önskemål om en förändring av jämkningsreglerna i

trafikskadelagen på så sätt att det vid rattfylleri ges möjlighet till jämkning

oavsett vårdslöshet.

5.5.2 Identifikation

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 6 kap. 1 § första stycket tredje meningen

skadeståndslagen om identifikation skall också vara tillämplig på skadestånd

för personskada som till följd av dödsfall har åsamkats någon som stod den

avlidne särskilt nära.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag (se SOU 1995:33

avsnitt 5.7.2).

Remissinstanserna har överlag inget att invända mot kommitténs förslag.

Skälen för regeringens förslag: En princip i svensk rätt är att skadestånd för

personskada kan jämkas på grund av medvållande endast om den skadelidande själv

har medverkat till sin skada. Ett undantag gäller dock vid skadeståndskrav av

efterlevande till en omkommen person. Då kan de efterlevandes skadestånd jämkas,

 om den avlidne uppsåtligen har medverkat till skadan.

Vid skadeståndsansvar på grund av oaktsamhet torde en situation av detta slag

vara ytterst ovanlig. Vid strikt ansvar och motsvarande kan frågan dock

aktualiseras. Framför allt gäller detta på trafikskadeområdet eftersom en del

dödsfall i trafiken är självmord. Trots att jämkning kan ske i dessa fall torde

i regel ojämkad ersättning betalas till de efterlevande. En sådan praxis har

slagits fast av Högsta domstolen beträffande trafikskador i rättsfallet NJA 1981

 s. 920.

Enligt regeringens mening bör den aktuella jämkningsregeln vara tillämplig även

i de fall som omfattas av förslaget i avsnitt 5.2, dvs. vid skadestånd på grund

av personskada till följd av en nära anhörigs död. Det kan visserligen

diskuteras om jämkningsregeln behöver ändras för att detta resultat skall

uppnås. Redan i dag föreskriver den att skadestånd till "efterlevande" kan

jämkas. I klargörande syfte bör det dock göras en ändring i 6 kap. 1 § första

stycket tredje meningen skadeståndslagen.

5.6 Ersättningens storlek

Regeringens bedömning: Den höjning av ersättningsnivåerna för ideell skada vid

personskada som har skett sedan kommitténs betänkande presenterades är positiv.

Den innebär att inga lagändringar krävs.

Kommitténs bedömning: Skadestånden för ideell skada vid personskada bör höjas

betydligt när det gäller de allvarligaste skadorna. En viss höjning bör också

ske i fråga om skador som inte är fullt så allvarliga. Däremot bör

ersättningsnivån vid skador av lindrigare natur vara i princip oförändrad. Den

höjning som är önskvärd bör huvudsakligen avse ersättningsposten lyte eller

stadigvarande men. Denna ersättning bör för de allvarligaste skadorna höjas med

50 procent. Höjningarna bör genomföras etappvis (se SOU 1995:33 avsnitt 5.2.7).

Remissinstanserna är överlag positiva till kommitténs bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: En av kommitténs huvuduppgifter var att

överväga om och i så fall i vilken utsträckning ersättningsnivån vid ideell

skada borde höjas. Kommittén skulle därvid bl.a. undersöka om ersättningen för

allvarliga skador är för låg i förhållande till den ersättning som betalas vid

lindriga skador. Vidare skulle kommittén undersöka om det fanns fog för

påståendena i den allmänna debatten att ersättningen för ideell skada i Sverige

skulle vara låg vid en internationell jämförelse.

Kommittén påpekar att det är svårt att jämföra skadeståndsnivån för ideell

ersättning i olika länder, och det kan ifrågasättas om det över huvud taget är

meningsfullt. I vissa länder görs ingen klar åtskillnad mellan ideell och

ekonomisk skada. Dessutom kan skadeföljder som i ett visst land ersätts som

ekonomisk skada i ett annat land ersättas som ideell skada. Ytterligare en

svårighet kan vara att skadestånd för ideell skada ibland tas i anspråk för att

täcka sådan ekonomisk skada som inte ersätts fullt ut enligt andra regler.

Vidare kan hänsyn behöva tas till att det finns skillnader i skatteregler och

sjukförsäkringsförmåner. I vissa länder läggs ersättning från socialförsäkring

samman med skadeståndet, medan den i andra länder, bl.a. Sverige, avräknas från

skadeståndet. Olikheter i den ekonomiska standarden kan förklara skillnader i

skadeståndsnivåerna, och skadeståndets syfte kan variera mellan olika länder. En

 betydelsefull omständighet är likaså den skadelidandes faktiska möjligheter att

 få ut det skadeståndsbelopp som tilldöms honom eller henne. Är möjligheterna

att faktiskt få ersättning starkt begränsade, har inte nivån på de utdömda

skadestånden samma relevans.

I kommitténs betänkande presenteras likväl en internationell jämförelse som

åtminstone ger en uppskattning av de svenska ersättningsnivåerna i förhållande

till nivåerna i vissa andra europeiska länder. Den bild som framkommer är att

skadestånden i Sverige år 1994 låg på en förhållandevis låg nivå beträffande de

allvarligare skadorna. Enda undantaget gällde ersättning för total synförlust.

Beträffande skador som inte är fullt så allvarliga hävdade sig Sverige ganska

väl vid en internationell jämförelse. Vad beträffar skador av lindrigare natur

gick det inte att uttala sig eftersom undersökningen inte omfattade dessa

skador. Här skall dock noteras att det i vissa länder inte alls betalas någon

ersättning för ideell skada om inte skadan är av viss svårhetsgrad.

Frågan om vilken ersättningsnivå som bör gälla i Sverige kan naturligtvis inte

avgöras enbart utifrån en jämförelse av nivåerna i olika länder. En avvägning

mellan olika intressen måste alltid göras. Som kommittén anmärker finns det

omständigheter som talar emot en utveckling där skadestånden höjs i betydande

mån. Det är viktigt att beakta de ekonomiska konsekvenser som en sådan

utveckling skulle kunna få för försäkringskollektiven i form av höjda premier

och för samhället i övrigt. Det är angeläget att en generell höjning av

skadeståndsnivåerna inte leder till så höga försäkringspremier att benägenheten

att teckna försäkringar minskar kraftigt. En skadevållare saknar ju ofta egna

medel att betala skadestånd. Försäkringsersättning kan därför ofta vara den enda

 ersättning som står till buds för den skadelidande. En utveckling mot alltför

höga skadestånd skulle därför kunna innebära att alltfler skadelidande blir helt

 utan ersättning för sina skador. Visserligen kan dessa problem till viss del

undvikas genom någon typ av självrisk som innebär att de lindrigaste skadorna

inte ersätts. På så vis skulle kostnaderna kunna fördelas till de allvarligaste

skadorna. Men ett sådant system inger betänkligheter, inte minst principiella

sådana.

Mot bakgrund av de då gällande ersättningsnivåerna kommer kommittén fram till

att skadestånden för ideell skada bör höjas betydligt när det gäller de

allvarligaste skadorna och att en viss höjning bör ske också i fråga om skador

som inte är fullt så allvarliga. Däremot anser kommittén att ersättningsnivån

vid skador av mera lindrig natur bör vara i stort sett oförändrad. Enligt

kommittén bör ersättningen för ideell skada höjas huvudsakligen inom ramen för

ersättningsposten lyte och men. En avvägning av de olika intressen som bör

beaktas leder enligt kommitténs mening till att den maximala ersättningen under

denna post lämpligen kan höjas med 50 procent. Enligt kommittén skulle det

motsvara en kostnadsökning för trafikförsäkringen med två procent och för

Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada med ungefär samma procenttal. Till detta

kommer att viss ersättning enlig kommittén bör föras över från den nuvarande

skadeståndsposten olägenheter i övrigt till posten lyte eller annat

stadigvarande men (jfr avsnitt 5.1.4 och 5.1.5). En höjning i denna

storleksordning innebär för de allvarligaste skadorna att ersättningen för

ideell skada, inberäknat skadestånd för sveda och värk samt särskilda

olägenheter, skulle bli något över en miljon kronor.

För att dämpa effekterna av den höjning av skadeståndsnivån som kommittén

sålunda anser befogad synes det enligt kommittén lämpligt att den får slå igenom

 etappvis. Enligt kommitténs mening är det tillräckligt att höjningen är fullt

genomförd inom tre år från det att slutlig ställning har tagits till kommitténs

förslag. Kommittén framhåller att det inte är lämpligt att belopp anges i lagen

utan menar att dessa liksom hittills bör bestämmas i den praktiska

tillämpningen.

Som har framgått gör kommittén ganska detaljerade bedömningar om lämpliga

ersättningsnivåer. Regeringen har i och för sig inga invändningar i sak men

avstår från egna detaljerade överväganden om ersättningsnivåerna. Det avgörande

för regeringens utgångspunkt är om ersättningarna ligger på en

tillfredsställande nivå eller om det finns anledning att inskrida med

lagstiftning för att åstadkomma behövliga förändringar. Det kan då noteras att

kommitténs överväganden presenterades 1995, dvs. för sex år sedan. Det har

därefter skett betydelsefulla förändringar i ersättningsnivåerna, och dessa har

gått långt i den av kommittén eftersträvade riktningen. Sålunda tillämpar

Trafikskadenämnden och övriga skadeprövningsnämnder sedan den 1 juli 1996 en ny

invaliditetstabell. Trafikskadenämndens råd har vidare beslutat att tillämpa nya

 hjälptabeller för sveda och värk samt lyte och men fr.o.m. samma datum. Dessa

ändringar har medfört en betydande höjning av ersättningsnivåerna vad gäller

lyte och men liksom en klar höjning av ersättningsbeloppen för sveda och värk

vid längre akuttider. Av allt att döma har kommitténs överväganden påverkat

denna utveckling.

Regeringens slutsats är att ersättningsnivåerna har utvecklats och utvecklas på

ett sådant sätt att det inte finns anledning att ingripa med lagstiftning.

Regeringen gör ingen annan bedömning än kommittén i fråga om hur

ersättningsnivåerna bör läggas fast. Sålunda bör lagen inte göras mer detaljerad

 än den är i dag. Detaljerade ersättningsprinciper, schabloniserade

ersättningsbelopp m.m. bör bestämmas i den praktiska tillämpningen, varvid de

hjälptabeller som används är ett viktigt instrument.

6 Ersättning för kränkning

6.1 En tydligare bestämmelse om kränkningsersättning

Regeringens förslag: Bestämmelsen om kränkningsersättning förenklas och görs

tydligare. Den som allvarlig kränker någon annan genom brott som innefattar ett

angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära skall ersätta den skada som

kränkningen innebär.

Kommitténs förslag överensstämmer i sak med regeringens. Kommittén föreslår dock

 en annan utformning av bestämmelsen (se SOU 1992:84 avsnitt 7 och s. 265).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har inget att

invända mot förslaget. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att kopplingen

mellan den straffrättsliga systematiken och de skadeståndsgrundande handlingarna

 bör slopas. Uppsala tingsrätt menar att den oförrätt som den skadelidande har

utsatts för bör beivras inom det straffrättsliga regelsystemet och inte med

skadestånd. Försäkringsförbundet, Ansvarsförsäkringens personskadenämnd och

Försäkringsjuridiska föreningen anser att endast uppsåtliga brott bör kunna

föranleda kränkningsersättning. Remissinstanserna har synpunkter på hur

bestämmelsen bör utformas.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen skall lagens

bestämmelser om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om

lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, genom

 annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post- eller

telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olaga diskriminering

eller genom ärekränkning eller dylik brottslig gärning.

Utmärkande för de brott som grundar rätt till sådan ersättning som avses i 1

kap. 3 § är att de innefattar ett angrepp på den skadelidandes personliga

integritet, här närmast dennes privatliv och människovärde.

Kränkningsersättningen avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen

 har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, förnedring, skam eller

liknande som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en

personskada. Det ligger visserligen i sakens natur att själva kränkningen inte

kan suddas ut genom ersättning i pengar. Ersättningen kan dock lindra

verkningarna av kränkningen. Den kan bidra till att den skadelidande får

upprättelse för den förnedrande och kränkande handlingen och därmed också bidra

till att återställa självrespekten och självkänslan. Genom ersättningen kan den

skadelidande t.ex. unna sig något extra och därigenom skingra tankarna på

kränkningen och den olust och det obehag som han eller hon har åsamkats. Den som

 utsatts för mycket grova kränkningar kan få en möjlighet att genom ersättningen

 göra nödvändiga förändringar i sin livssituation. Detta torde vara vad som

gäller enligt nuvarande bestämmelse, och enligt regeringens mening bör

ersättningen även i fortsättningen inriktas på dessa fall.

Rätten till kränkningsersättning förutsätter alltså en brottslig handling. Det

krävs dock inte att skadevållaren faktiskt fälls till ansvar för brott för att

kränkningsersättning skall betalas. Det saknar också betydelse att skadevållaren

 inte kan dömas till straffrättslig påföljd på grund av sin ålder,

sinnesbeskaffenhet eller därför att brottet är preskriberat. Avgörande är endast

 om skadan har vållats genom en viss typ av brottslig handling. En liknande

reglering finns för ren förmögenhetsskada i 2 kap. 4 §. Det finns vidare en rad

särskilda områden där det har ansetts befogat att låta olika typer av lidande

och kränkningar bli ersatta utan något krav på brott. Förutom på

immaterialrättens och arbetsrättens område finns det sådana bestämmelser i t.ex.

 personuppgiftslagen (1998:204), lagen om ersättning vid frihetsberövanden och

andra tvångsåtgärder (1998:714) och kreditupplysningslagen (1973:1173).

Regeringen instämmer i kommitténs bedömning att man inte i detta sammanhang bör

upphäva kravet på brott för rätt till kränkningsersättning. Som kommittén

framhåller kan lagens krav på att den ersättningsgrundande handlingen skall vara

 brottslig knappast slopas utan att det i stället uppställs något annat allmänt

kriterium som grund för ersättning. I t.ex. dansk rätt finns krav på att

kränkningen skall vara "rättsstridig". Kravet på brott har dock den fördelen att

 de fall där kränkningsersättning skall betalas avgränsas till handlingar som av

 lagstiftaren definierats som klandervärda. För att ett brott skall föreligga

skall dels den begångna gärningen vara otillåten, dels gärningsmannen ha ett

personligt ansvar.

Kränkningsersättning kan betalas även i vissa särskilda fall vid brott som inte

är uppsåtliga. Det framgår av Högsta domstolens avgöranden NJA 1997 s. 315 och

NJA 1997 s. 572. I det förstnämnda fallet dömde Högsta domstolen ut

kränkningsersättning till en skadelidande när skadevållaren hade gjort sig

skyldig till grovt vållande till kroppsskada samt grovt rattfylleri och

smitning. Domstolen uttalade att kränkningsersättning kan betalas även vid

oaktsamhetsbrott, om omständigheterna vid brottet är så försvårande att den

skadevållandes handlande närmar sig en uppsåtlig gärning och därmed har samma

kränkande innebörd som ett avsiktligt angrepp på den skadelidandes integritet.

Detta bör gälla även enligt en ny bestämmelse.

I likhet med kommittén vill regeringen inte förorda att en möjlighet införs till

 ersättning för t.ex. den kränkning som ett brottsligt angrepp på den

skadelidandes egendom kan innebära. Förmögenhetsbrott bör lika lite som hittills

 grunda rätt till ersättning av ideell natur, såvida brottet inte samtidigt

innefattar ett sådant brott som utgör en kränkning av den personliga

integriteten. Exempel på förmögenhetsbrott som på detta sätt kan anses

integritetskränkande och på den grunden ge rätt till ersättning för kränkning är

 rån, s.k. väskryckning och utpressning. Kränkningsersättning är alltså inte

utesluten vid alla förmögenhetsbrott. Det saknar betydelse till vilken brottstyp

 en gärning rent straffrättsligt är att hänföra. Det avgörande bör vara om

brottet angriper ett sådant intresse som skyddas. Om ett visst brott som ger

rätt till kränkningsersättning konsumeras av ett annat brott som inte normalt

berättigar till sådan ersättning, bör alltså ersättning betalas ändå. Det kan

tilläggas att Brottsoffermyndigheten beviljar kränkningsersättning vid vissa

bostadsinbrott med omfattande förstörelse eller andra särskilt hänsynslösa

inslag.

Kommittén finner inte anledning att föreslå några andra ändringar när det gäller

 de brott som för närvarande grundar rätt till kränkningsersättning än att dessa

 beskrivs som brott mot annans person, frihet, frid eller ära. Regeringen

instämmer i kommitténs bedömning och föreslår att bestämmelsen förenklas genom

en sådan ändring. Regeringen delar därvid även kommitténs åsikt att en ny

bestämmelse om kränkningsersättning bör utformas som en egen ansvarsregel och

inte som i dag hänvisa till reglerna om ersättning för personskada.

Eftersom psykiskt lidande också kan utgöra en personskada och ersättas enligt 5

kap. 1 § (se avsnitt 5.1.3), bör därutöver den ändringen göras att termen

lidande utmönstras från bestämmelsen om kränkningsersättning, vilket för övrigt

kommittén själv förespråkar i sitt slutbetänkande (se SOU 1995:33 s. 438 f.).

Enligt regeringens mening passar begreppet lidande mindre väl här eftersom det i

 hög grad synes ge utryck för något subjektivt. Som regeringen återkommer till i

 nästa avsnitt bör man inte primärt se till den kränktes personliga upplevelse

när kränkningsersättning bestäms. I stället bör man först och främst se till

vilken kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit genom det brottsliga

angreppet. När bestämmelsen om kränkningsersättning utformas som en egen

ansvarsbestämmelse bör den vidare i så stor utsträckning som möjligt utformas på

 samma sätt som övriga ansvarsbestämmelser i skadeståndslagen.

Kränkningsersättningen kan då lämpligen anges ersätta den skada som kränkningen

innebär.

För att kränkningsersättning skall betalas krävs i dag att det föreligger en

allvarlig kränkning; är det inte fråga om en allvarlig kränkning, anses inget

lidande ha uppkommit (jfr prop. 1987/88:92 s. 7). Som några remissinstanser

förordar bör även kravet på allvarlig kränkning för klarhetens skull komma till

uttryck i lagen. Det blir än mer motiverat när termen lidande utmönstras ur

lagtexten.

Vad som utgör en allvarlig kränkning måste bedömas utifrån samtliga

omständigheter i varje enskilt fall. Regeringen återkommer till den frågan i

författningskommentaren. En fråga av principiell betydelse bör dock nämnas här.

Det gäller särskilt utsatta yrkesgruppers möjligheter att få

kränkningsersättning för brott de utsätts för i tjänsten, t.ex. polismän,

ordningsvakter och en del anställda inom kriminalvården och den psykiatriska

vården.

Enligt kommitténs bedömning är frågan om ett visst våld utgör en allvarlig

kränkning delvis beroende av vem som utsätts för våldet, varför det bör krävas

mer för att en allvarlig kränkning skall föreligga om våldet riktar sig mot

dessa yrkesutövare. Denna slutsats överensstämmer med gällande rätt. Den

kritiseras dock av Rikspolisstyrelsen och Föreningen Sveriges Polischefer.

Rikspolisstyrelsen har också gett in en skrivelse till regeringen vari styrelsen

 framhåller behovet av att poliser i större utsträckning får rätt till

ersättning för kränkning på grund av brott (Ju 1999:6081). Skrivelsen

aktualiserades av att Högsta domstolen fann att en polisman inte hade rätt till

kränkningsersättning efter att vid ett ingripande ha utsatts för ofredande genom

 att bli spottad rakt i ansiktet (se rättsfallet NJA 1999 s. 725). Domstolens

majoritet kom till slutsatsen att det ofredande som polismannen hade utsatts för

 vid ingripandet inte utgjorde en så allvarlig kränkning att det fanns rätt till

 kränkningsersättning. Minoriteten ansåg däremot att kränkningen var sådan att

ersättning borde betalas.

Den brottsliga handlingen bör vara av väsentlig betydelse för frågan om en

ersättningsbar kränkning föreligger eller inte. En annan sak är att personer i

vissa yrkesgrupper i praktiken har anledning att räkna med att mötas med angrepp

 i arbetet och också har en bättre beredskap för detta. Det ligger i sakens

natur att det då krävs något mer än normalt för att en allvarlig kränkning skall

 kunna konstateras. Enligt regeringens mening får dock detta synsätt inte dras

så långt att den personliga kränkningen hamnar i bakgrunden. Även om det ingår i

 en persons normala arbetsuppgifter att hantera våldsamma och stökiga personer,

bör ersättning ofta kunna ges om han eller hon i tjänsten utsätts för en

brottslig kränkning som är skymflig och direkt angriper den privata sfären,

t.ex. ett renodlat kränkande angrepp som att bli spottad rakt i ansiktet.

Regeringen återkommer till frågan i författningskommentaren (avsnitt 11.1). I

detta sammanhang kan påminnas om att den som vållar skada under påverkan av en

psykisk störning endast skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn

 till hans eller hennes sinnestillstånd (se 2 kap. 3 § skadeståndslagen).

En särskild fråga är om bestämmelsen i 6 kap. 1 § om jämkning på grund av

medvållande även fortsättningsvis bör omfatta kränkningsfallen. I likhet med

kommittén anser regeringen dock att utrymmet för att jämka kränkningsersättning

på grund av medvållande är mycket litet. Som framgår av avsnitt 6.2 och

författningskommentaren får den skadelidandes eget uppträdande i stället

betydelse för frågan om det föreligger en ersättningsgill kränkning och när

ersättningens storlek bestäms. Eftersom det alltså i praktiken saknas behov av

en särskild jämkningsregel för dessa fall - och för att undvika en alltför

komplicerad reglering - bör 6 kap. 1 § i fortsättningen inte vara tillämplig på

kränkningsfallen.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen att den nya ansvarsregeln om

kränkningsersättning skall föreskriva att den som allvarligt kränker någon annan

 genom brott mot dennes person, frihet, frid eller ära skall ersätta den skada

som kränkningen innebär. I nästa avsnitt diskuteras vilka principer som bör

tillämpas när ersättningen bestäms.

6.2 Principer för bestämmande av kränkningsersättning

Regeringens förslag: Lagen skall innehålla huvudprinciperna för hur

kränkningsersättning skall fastställas. Skadeståndet skall bestämmas efter vad

som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Därvid skall

särskilt beaktas om handlingen har haft förnedrande eller skändliga inslag,

varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig mot

någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, inneburit

missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande eller varit ägnad att

väcka allmän uppmärksamhet.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag (se SOU 1992:44

avsnitt 7.6).

Remissinstanserna godtar förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Vissa

 synpunkter på utformningen av bestämmelsen lämnas dock.

Skälen för regeringens förslag: En överordnad princip för kränkningsersättning

är att denna skall vara en kompensation för den kränkning som den enskilde

utsatts för genom brottet. Att objektivt mäta skadan är givetvis svårt. Man

blir lätt hänvisad till den skadelidandes egna uppgifter. I vad mån dessa ger en

 korrekt beskrivning av skadan är, som i många andra sammanhang, svårt att

avgöra. Vissa personer har större förmåga än andra att argumentera och i ord

beskriva den kränkning som han eller hon upplever. Ibland kan den skadelidande

inte alls eller endast i begränsad utsträckning ge uttryck för detta. Det gäller

 inte minst när den kränkte är ett litet barn eller en person med svårt

förståndshandikapp. Man kan inte heller bortse från att det alltid finns en risk

 att den skadelidande medvetet eller omedvetet överdriver sina upplevelser.

Därtill kommer att olika personer upplever händelser på olika sätt.

Som kommittén framhåller måste utgångspunkten för bestämmande av

kränkningsersättningen vara en skönsmässig bedömning, baserad på förhärskande

etiska och sociala värderingar. Man bör således även i fortsättningen i första

hand se till vilken kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit genom

angreppet. Det innebär att ersättningen i stor utsträckning får bestämmas med

ledning av objektiva faktorer. Trots detta bör man som hittills i särskilda fall

 kunna ta hänsyn till intensiteten i den skadelidandes upplevelser av

kränkningen. Om det i det enskilda fallet framkommer att kränkningen har varit

särskilt allvarlig eller kanske klart lindrigare än normalt, bör detta således

kunna medföra avvikelse från den mera schablonartade bedömning som annars bör

göras. Det kan t.ex. vara fråga om att den kränkte på grund av tidigare

upplevelser har påverkats särskilt starkt av ett angrepp på den personliga

integriteten. I fall detta har varit förutsebart måste det också kunna beaktas

vid bedömningen av graden av kränkning (jfr rättsfallet NJA 1989 s. 374).

Regeringen instämmer i kommitténs uppfattning att graden av skuld hos

gärningsmannen i sig inte bör påverka ersättningens storlek. I stället bör

ersättningens storlek avgöras med hänsyn till graden av den kränkning som

brottsoffret kan anses ha utsatts för genom handlingen. Graden av skuld hos

gärningsmannen bör därför beaktas endast i den mån kränkningen kan anses ha

påverkats därav.

En fråga av principiell betydelse är om bedömningen av kränkningen i det

enskilda fallet bör påverkas av den skadelidandes eget uppträdande vid

skadetillfället. För att en allvarlig kränkning av den personliga integriteten

skall anses uppkomma krävs naturligtvis att angreppet riktar sig mot någon som i

 viss mån värnar sin integritet. Som kommittén framhåller kan detta knappast

gälla den som inleder ett handgemäng och därigenom själv riskerar att mötas med

våld. Då får den skadelidande anses genom sitt handlande i viss utsträckning ha

gett upp kravet på respekt för den personliga integriteten. Även i sådana fall

där det inte är fråga om provokation eller annat medvållande av den skadelidande

 utan endast ett medvetet risktagande kan omständigheterna ge klart uttryck för

att personen i fråga inte värnar sin integritet på samma sätt som människor i

allmänhet gör. Även ett sådant medvetet risktagande kan vara en omständighet som

 typiskt sett bidrar till att minska kränkningen (jfr prop. 1998/99:41 s. 14).

Som alltid kan dock omständigheterna i det enskilda fallet vara speciella och

motivera en annan bedömning.

När det gäller att bestämma storleken på en kränkningsersättning finns en rad

omständigheter som bör beaktas. I enlighet med kommitténs förslag bör det i

skadeståndslagen anges vissa bedömningsgrunder för ersättningens bestämmande.

Det är naturligtvis inte möjligt att räkna upp eller närmare precisera alla

relevanta omständigheter i lagen. Att bestämma vad som skall beaktas i ett

enskilt fall är huvudsakligen en uppgift för rättstillämpningen. Vissa faktorer

är ändå så grundläggande vid bestämmande av kränkningsersättning att de bör

komma till uttryck i lagen.

Allmänt sett innebär vissa typer av brott svårare kränkningar av den personliga

integriteten än andra, t.ex. sexualbrott och allvarliga våldsbrott. Övergrepp

som upprepas eller sker under en längre tidsrymd innebär vidare typiskt sett

svårare kränkningar av den personliga integriteten än om motsvarande övergrepp

sker vid endast ett tillfälle. Vid bestämmandet av ersättningens storlek bör

utgångspunkten därför främst vara den kränkande handlingens art och varaktighet.

 Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Där bör även anges några

omständigheter som särskilt skall beaktas när ersättningen bestäms. Med tanke

främst på sexualbrotten bör föreskrivas att hänsyn skall tas till om övergreppet

 har haft förnedrande eller skändliga inslag. En annan omständighet som bör

nämnas är om handlingen har varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv

eller hälsa, vilket i första hand syftar på allvarligare våldsbrott. Vidare bör

särskilt beaktas om angreppet har riktat sig mot någon med särskilda svårigheter

 att värja sin personliga integritet eller om gärningen har inneburit ett

missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande. Det senare tar framför

allt sikte på sexuellt utnyttjande av underårig. Slutligen bör, med tanke främst

 på ärekränkningsbrotten, anges att särskild hänsyn skall tas till om handlingen

 har varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet.

Ett par remissinstanser lämnar förslag på ytterligare omständigheter att beakta

särskilt. Som kommittén förordar bör lagen dock uttrycka de typiskt sett

viktigaste omständigheterna, och regeringen finner inte motiverat att det i

lagen anges fler än enligt kommitténs förslag. Det får liksom tidigare ankomma

på rättstillämpningen att utifrån förhärskande etiska och sociala värderingar

närmare precisera vilka hänsyn som skall tas vid skadeståndets bestämmande. Med

anledning av en synpunkt från Riksförbundet för Sexuellt Likaberättigande

angående angrepp på grund av någons etniska ursprung eller sexuella läggning

skall understrykas att det vid bestämmande av kränkningsersättning måste beaktas

 om angreppet strider mot grundläggande samhällsvärderingar, t.ex. att alla

människors värde är lika.

De lagändringar som regeringen föreslår i avsnitt 6.1 och 6.2 innebär inga

egentliga sakliga nyheter. I huvudsak är det fråga om förtydliganden av vad som

redan gäller. Ändringarna bör dock kunna möjliggöra en generösare bedömning

gentemot brottsoffret i vissa fall, t.ex. för den som i ett utsatt yrke blir

föremål för ett särskilt förnedrande och kränkande angrepp.

6.3 Ersättningens storlek

Regeringens bedömning: Den höjning av ersättningsnivåerna i fråga om

kränkningsersättning som har skett är positiv. Den innebär att inga lagändringar

 behövs.

Kommitténs bedömning: Det finns ingen anledning till en generell höjning av

ersättningsnivån för kränkningsersättning. För det stora flertalet kränkningar

är nivån någorlunda väl avvägd. Vid vissa övergrepp är dock ersättningarna för

låga, framför allt vid sexualbrott och andra grova våldsbrott. Mer än en

fördubbling i sådana fall är emellertid inte motiverad. En viss höjning av

ersättningsnivån vid ärekränkningsbrott kan vara motiverad. De skadeståndsbelopp

 som förekommer inom arbetsrätten bör därvid kunna utgöra ett riktmärke (se SOU

1992:44 avsnitt 7.7).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i huvudsak med kommitténs

 bedömning eller har inget att invända mot den. Uppsala tingsrätt anser att det

saknas skäl att höja ersättningsbeloppen utöver den utveckling som före

betänkandet skett i praxis. Även Ansvarsförsäkringens personskadenämnd anser att

 nivåerna för sexualbrott och grova våldsbrott är ganska väl avvägda. Hovrätten

över Skåne och Blekinge varnar för alltför höga belopp och påpekar att man inte

kan bortse från risken att allt högre skadestånd kan vara ägnade att skapa

misstro mot målsägandens motiv för att anmäla brott. Sveriges domareförbund och

Socialstyrelsen anser att högre belopp än vad kommittén förordar bör komma i

fråga för vissa kränkningar.

Skälen för regeringens bedömning: Som anges i avsnitt 3 var en av

huvuduppgifterna för kommittén att överväga om ersättningsnivåerna för ideell

skada bör höjas. Särskild uppmärksamhet skulle därvid ägnas åt

kränkningsersättning i samband med sexualbrott. Enligt sina tilläggsdirektiv

skulle kommittén överväga en förändring av ersättningsnivån och regelverket vid

skadestånd till våldtäktsoffer och offer för andra våldsbrott som ger utrymme

för inte bara en kompensation för lidandet utan också hjälp till en förändring

av livssituationen. I delbetänkandet finns en redogörelse för vilka

ersättningsnivåer avseende kränkningsersättning som då gällde (avsnitt 5.5).

Kommittén framhåller att vad som kan sägas vara en skälig ersättningsnivå vid

olika slags kränkningar beror på vad man jämför med. Ser man t.ex. på

uppmärksammade fall i USA, där ersättning har betalats med miljonbelopp, kan den

 svenska ersättningsnivån tyckas vara mycket låg. Enligt kommittén är en sådan

jämförelse dock knappast träffande, eftersom det stora flertalet brottsoffer i

USA får betydligt lägre ersättning eller ingen ersättning alls. Synen på

skadestånd är där också en helt annan än i Sverige. I USA och en del andra

länder ser man ersättningen för ideell skada inte bara som en reparation eller

som en upprättelse för den skadelidande utan också som ett slags privatböter för

 den skadeståndsskyldige ("punitive damages"). Skadeståndet har sålunda även ett

 repressivt syfte, vilket i sig är ägnat att påverka ersättningens storlek.

Det sagda visar att det kan vara vanskligt att göra internationella jämförelser.

 Det finns ofta stora, principiellt viktiga skillnader mellan de olika

rättssystemen. En bedömning av ersättningsnivåerna i andra mer jämförbara länder

 ger likväl enligt kommittén ingen anledning till en generell höjning av

ersättningen för kränkning. För vissa slags övergrepp anser kommittén dock att

ersättningen är för låg. Det gäller framför allt vid sexualbrott och andra grova

 våldsbrott. Enligt kommittén är dock i dessa fall mer än en fördubbling av

ersättningen jämfört med den då gällande nivån inte motiverad.

När kommittén lämnade sitt betänkande om kränkningsersättning år 1992 låg den

normala kränkningsersättningen till offer för fullbordade våldtäkter på 40 000

kronor. Brottsoffermyndighetens nämnd beslutade år 1999 att normalbeloppet för

kränkningsersättning vid våldtäkt skulle vara 75 000 kronor. Sedan betänkandet

presenterades har det således skett nästan en fördubbling av ersättningen i

dessa fall. När det gäller barn som har utsatts för incest eller liknande

sexuella övergrepp låg den normala ersättningen på 30 000 kronor i mitten av

1980-talet. Vid tiden för kommitténs överväganden betalades normalt 70 000

kronor i kränkningsersättning till barn som hade utsatts för sexuella övergrepp.

 I dag betalar Brottsoffermyndigheten normalt ut 100 000 kronor i

kränkningsersättning. Högsta domstolen har också slagit fast att den allmänna

nivån för kränkningsersättning vid grövre sexualbrott mot barn bör ligga vid

just 100 000 kronor (se rättsfallet NJA 1997 s. 514). Det högsta belopp som

Brottsoffermyndigheten har betalat ut i kränkningsersättning till ett barn som

utsatts för sexuella övergrepp är 200 000 kronor.

I början av 1990-talet låg normalnivån för kränkningsersättning vid andra

allvarliga våldsbrott kring 15 000 kronor. Därefter har en avsevärd höjning

skett. Särskilt betydelsefulla är två avgöranden av Högsta domstolen avseende

försök till mord respektive grov misshandel (rättsfallen NJA 1991 s. 766 och NJA

 1992 s. 541). Högsta domstolen dömde ut, i det första fallet 70 000 kronor och

i det andra fallet 75 000 kronor. År 1995 beslutade Brottsoffermyndigheten att

höja nivån för kränkningsersättning vid mordförsök till 100 000 kronor. Högsta

domstolen har anslutit sig till denna nivå (se rättsfallet NJA 1997 s. 315).

Motsvarande nivå torde gälla fall av mycket grov misshandel. År 1999 dömde

Högsta domstolen ut 60 000 kronor i kränkningsersättning i ett fall som gällde

grov misshandel (se rättsfallet NJA 1999 s. 441). Vid bank-, post- och butiksrån

 och oprovocerad misshandel beviljar Brottsoffermyndigheten normalt

kränkningsersättning med 5 000 - 10 000 kronor. Vid rånbrotten är ersättningar

på mer än 10 000 kronor inte ovanliga, och betydligt högre belopp har fastställt

 i särskilt allvarliga fall. Högsta domstolen har i ett avgörande uttalat sig om

 ersättningsnivåerna vid rånbrott (rättsfallet NJA 1997 s. 723). Avgörandet

rörde ett grovt rån som pågick under mer än 15 minuter och som genomfördes med

synnerlig hänsynslöshet och råhet. Bankpersonal och kunder erfor intensiva

känslor av förnedring och ångest. Några ur bankpersonalen hade fått en pistol

tryckt mot sig. Domstolen tillerkände de drabbade kränkningsersättning med som

högst 50 000 kronor.

I sammanhanget bör nämnas att Brottsoffermyndigheten normalt inte dömer ut

ersättningsbelopp under 5 000 kronor, eftersom endast allvarliga kränkningar

berättigar till kränkningsersättning. I de fall lägre ersättning har dömts ut

beror det oftast på att högre belopp inte har begärts.

Som kommittén påpekar kan det lidande som en ärekränkning innebär inte i

allmänhet jämföras med det lidande som tillfogas den som utsätts för sexuella

övergrepp eller andra grova våldsbrott. Kommittén menar riktigt att det vid

bedömningen av ersättningsnivån i dessa fall dock kan beaktas att ersättningarna

 ofta utges av skadevållare som har förmåga att betala dem och att

ersättningarna därför kan ha en viss preventiv verkan. Regeringen kan också

instämma i kommitténs uppfattning att det vid ersättning för denna typ av brott

bör beaktas att brottet inte sällan medför en ekonomisk förlust för den

skadelidande som denne kan ha svårt att styrka och att skadeståndet för

kränkning därför kan tjäna även som surrogat för denna ekonomiska förlust. Det

kan här noteras att Högsta domstolen i rättsfallet NJA 1994 s. 637 dömde ut

betydande skadestånd. Det rörde sig om ett tryckfrihetsmål som gällde förtal och

 grovt förtal, bl.a. genom att en tidning publicerat fotomontage där bilder av

vissa kända personers ansikten hade fogats till pornografiska bilder. Domstolen

dömde ut 100 000 kr till var och en av målsägandena. De höga skadestånden

motiverades bl.a. av preventiva skäl. Omständigheterna var dock speciella. När

det gäller bedömningen av vad som kan anses utgöra skälig "normalersättning" vid

 ärekränkningsbrott kan, i enlighet med kommitténs bedömning, de

skadeståndsbelopp som förekommer inom arbetsrätten utgöra ett lämpligt

riktmärke.

Regeringen kan alltså konstatera att det skett betydande höjningar av

kränkningsersättningen och att höjningarna är betydligt kraftigare än vad som

följer av ändringarna i penningvärdet. Ersättningarna är i dag generellt sett

betydligt högre än när kommittén påbörjade sitt arbete för drygt tio år sedan.

Då hävdades ofta i den allmänna debatten att skadestånden i Sverige för

kränkning av den personliga integriteten låg på en påfallande låg nivå vid en

internationell jämförelse. Detta torde inte längre kunna hävdas, om man bortser

från rättssystem där skadeståndet har ett delvis annat syfte.

Regeringens slutsats är att ersättningsnivåerna har utvecklats och utvecklas på

ett sådant sätt att det inte finns anledning att ingripa med lagstiftning. De

nuvarande ersättningsnivåerna ligger i stort sett på den nivå som kommittén

förespråkar i 1992 års betänkande. Det bör liksom tidigare vara de

rättstillämpande organens uppgift att bestämma kränkningsersättningens storlek

och därvid göra en skönsmässig bedömning baserad på förhärskande etiska och

sociala värderingar.

6.4 Förlust av egendom med särskilt affektionsvärde

Regeringens bedömning: Någon utökad möjlighet till ersättning för förlust av

egendom med särskilt affektionsvärde bör inte införas.

Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens bedömning (se SOU 1992:44

avsnitt 7.9).

Remissinstanserna instämmer i eller har inget att invända mot kommitténs

bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Som framgår av avsnitt 6.1 kan

kränkningsersättning även betalas vid vissa förmögenhetsbrott, t.ex. vid

bostadsinbrott med omfattande förstörelse eller andra särskilt skändliga inslag.

 Generellt sett kan kränkningsersättning däremot inte betalas för den kränkning

som ett brottsligt angrepp på den skadelidandes egendom kan innebära eller för

det intrång i övrigt i den skadelidandes äganderätt som en skada på dennes

egendom utgör.

Kommittén tar upp frågan om det bör införas en särskild möjlighet till

ersättning av ideell natur för förlust av egendom med särskilt affektionsvärde.

Det är en fråga som tidigare har uppmärksammats i samband med strävandena att

stärka brottsoffrens ställning. Enligt gällande rätt torde denna typ av förlust

endast kunna ersättas om den på något sätt kan hänföras till skada av ekonomiskt

 slag, dvs. om egendomen har ett affektionsvärde även för andra än ägaren (t.ex.

 en släktklenod som har ett affektionsvärde för flera i samma släkt).

I enlighet med kommitténs bedömning skulle det medföra betydande praktiska

svårigheter och olägenheter om en generell rätt till ersättning för

affektionsvärden infördes i svensk skadeståndsrätt. Den praktiska betydelsen av

en lagändring skulle bli begränsad, eftersom det i regel är svårt för den

skadelidande att bevisa en förlust av affektionsvärde. En ersättningsrätt skulle

 vidare riskera att fördyra och komplicera skaderegleringen. I varje enskilt

fall måste man då utreda om den egendom som skadats haft ett affektionsvärde för

 ägaren, och det lär inte vara lätt att beräkna skadans storlek eller fastställa

 schabloner för en sådan beräkning. Kommittén anmärker också att det dessutom är

 svårt att inse varför en rätt till ersättning för affektionsvärde skulle

begränsas till de fall där egendomen har förlorats eller skadats genom brott och

 inte genom andra skadeståndsgrundande handlingar. Om en ersättningsrätt

infördes, borde den således snarast omfatta alla skadeståndsgrundande

handlingar. De samhällsekonomiska konsekvenserna av en sådan ersättningsrätt är

oklara, och något godtagbart underlag för att införa en sådan ordning finns

inte i dag. Till detta kommer att man i de flesta andra europeiska länder har

intagit en mycket restriktiv hållning i frågan och att ersättning inte utgår i

något av de övriga nordiska länderna.

I likhet med kommittén kan regeringen alltså inte förorda att en möjlighet till

ersättning för förlust av affektionsvärde införs i svensk rätt i vidare mån än

som redan gäller.

6.5 Brottsskadelagen

Regeringens förslag: Brottsskadeersättning för kränkning genom brott skall

betalas enligt väsentligen samma principer som skadestånd för sådan kränkning.

Brottsskadelagens bestämmelser om kränkningsersättning anpassas till de nya

reglerna i skadeståndslagen. Brottsskadelagens regler om självrisk skall även

gälla ersättning för kränkning genom brott. Ett särskilt tak på tio basbelopp

skall gälla för kränkningsersättning.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag. Dock föreslår

kommittén inte att brottsskadelagens regler om självrisk skall gälla för

kränkningsersättning (se SOU 1992:4 s. 282 f.).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som uttalar sig i frågan instämmer

i förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Uppsala tingsrätt anser att

statens ansvar för kränkningsersättning bör begränsas till de fall där svårt

lidande förekommer. Den tidigare Brottsskadenämnden anser att brottsskadelagens

regler om självrisk bör gälla även för kränkningsersättning.

Skälen för regeringens förslag: Staten betalar ut brottsskadeersättning enligt

brottsskadelagen om ett brottsoffer inte kan få sina skador ersatta av

skadevållaren och inte heller genom någon försäkring eller annan

ersättningsform. Brottsskadeersättning betalas i första hand för personskador

och för kränkning. Frågor om brottsskadeersättning prövas av

Brottsoffermyndigheten, vilken år 1994 ersatte Brottsskadenämnden. Enligt

regeringens mening bör staten även fortsättningsvis garantera brottsoffer rätt

till kränkningsersättning när sådan ersättning inte kan fås från annat håll.

Regeringens förslag i avsnitt 6.1 innebär att skadeståndslagens bestämmelse om

kränkningsersättning utformas som en egen ansvarsregel. Detta bör få till följd

att motsvarande ändring görs i brottsskadelagen. Brottsskadeersättning för

kränkning bör alltså bli en särskild ersättningstyp i brottsskadelagen. I

brottsskadelagen bör även tas in en erinran om att skadeståndslagens principer

för bestämmande av skadestånd med anledning av kränkning gäller för

fastställande av brottsskadeersättning för sådan kränkning (jfr avsnitt 6.2).

Enligt 10 § brottsskadelagen avräknas ett självriskbelopp vid personskada. Detta

 gäller dock inte, om det finns särskilda skäl att inte avräkna självrisk.

Konstruktionen innebär att reglerna om självrisk gäller även för

kränkningsersättning. Som kommittén konstaterar innebär det förhållandet att

kränkningsersättning föreslås utgöra en egen ersättningstyp att bestämmelserna

om avräkning av självriskbelopp i 10 § inte längre blir tillämpliga på

ersättningen, om inte också en följdändring görs i 10 §. Enligt kommittén bör

någon sådan följdändring inte göras, varvid det hänvisas till att det över huvud

 taget inte torde finnas utrymme för att avräkna självriskbelopp när det gäller

kränkningsersättning. Kommittén menar nämligen att det alltid lär finnas

särskilda skäl mot att avräkna självrisk från kränkningsersättning. Denna

slutsats kritiseras emellertid av den tidigare Brottsskadenämnden, som påpekar

att självriskavdrag i själva verket vanligtvis görs i praxis även när enbart

kränkningsersättning betalas ut. Det kan också konstateras att inte heller

nuvarande Brottsoffermyndigheten anser att det alltid finns särskilda skäl mot

avräkning av självrisk vid kränkningsersättning. Myndigheten har sålunda

fortsatt att tillämpa tidigare praxis. Enligt regeringen finns det inte skäl att

 nu genom lagstiftning hindra en sådan praxis. Reglerna om självriskavdrag bör

alltså även i fortsättningen vara tillämpliga på kränkningsersättning.

En särskild fråga är om två självrisker skall avräknas när den skadelidande får

ersättning för både personskada och kränkning. Många gånger kan detta framstå

som orimligt, t.ex. när det är samma angrepp som har orsakat både personskadan

och kränkningen. I andra fall kan det vara naturligt med två självrisker.

Eftersom kränkning i fortsättningen hålls tydligt isär från personskada, är det

mest konsekvent att öppna möjligheten att göra avdrag för två självrisker (jfr

nedan om maximibeloppet för ersättning). Det skall därvid noteras att självrisk

inte skall avräknas om det finns särskilda skäl mot sådan avräkning (10 § andra

stycket brottsskadelagen). Det torde förhållandevis ofta finnas särskilda skäl

mot att avräkna dubbla självrisker.

I 11 § brottsskadelagen anges beloppsgränser för brottsskadeersättningen.

Sålunda gäller ett tak på tjugo basbelopp för ersättning med anledning av

personskada. För ersättning som fastställs i form av livränta är taket tre

basbelopp per år. Vad gäller sakskada och ren förmögenhetsskada gäller ett tak

på tio basbelopp. Till följd av brottsskadelagens nuvarande utformning omfattar

taket på tjugo basbelopp för personskadeersättning även kränkningsersättning.

Eftersom kopplingen mellan personskada och kränkning föreslås upphöra, bör en

särskild takregel införas för kränkningsersättningen. Som kommittén föreslår bör

 taket vara tio basbelopp. Eftersom kränkningsersättningen hittills ersatts som

personskada och sålunda måst rymmas inom det högsta beloppet för personskada,

blir ändå det sammanlagda högsta beloppet för ersättning för personskada och

för kränkning högre än i dag.

7 Skall rätten till ideellt skadestånd kunna ärvas?

Regeringens förslag: Rätten till skadestånd för ideell skada vid personskada och

 för kränkning genom brott skall kunna ärvas i större utsträckning än i dag. Vid

 den skadelidandes död skall rätten till ersättning gå över till arvingarna, om

krav på ersättning har framställts före dödsfallet.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag (se SOU 1995:33

avsnitt 5.4).

Remissinstanserna tillstyrker överlag förslaget eller lämnar det utan någon

invändning. Några remissinstanser, däribland Försäkringsjuridiska föreningen,

anser dock att det saknas skäl för en ändring av rättsläget på denna punkt.

Brottsoffermyndigheten anser att rätten till skadeståndet bör gå över till

arvingarna även när krav inte har framställts före dödsfallet.

Skälen för regeringens förslag: När en fordran på skadestånd väl har betalats

ingår det utbetalda beloppet i den skadelidandes förmögenhet och kan vid dennes

död ärvas på samma sätt som andra tillgångar i dödsboet. Det gäller oavsett om

skadeståndet avser ekonomisk eller ideell skada. Innan en fordran på skadestånd

har betalats är utgångspunkten såvitt gäller ekonomisk skada att fordringen vid

den skadelidandes död utgör en förmögenhetsrättslig tillgång i dennes dödsbo. Är

 fordringen då inte slutligt fastställd, faller den dock bort till den del den

avser tiden efter dödsfallet. Någon ekonomisk förlust uppkommer ju inte för

denna tid. I denna situation är det alltså bara skadestånd för tiden fram till

dödsfallet som går över på arvingarna. I gengäld kan den skadelidandes

efterlevande få en egen rätt till skadestånd enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen

för förlust av underhåll.

En obetald fordran på ekonomiskt skadestånd går alltså över till arvingarna,

dock att en fordran som inte har fastställts innan den skadelidande dör går över

 endast till den del den avser tiden före dödsfallet. Beträffande en obetald

fordran på ideell skada gäller den motsatta utgångspunkten. Rätten till

skadestånd för ideell skada vid personskada och för kränkning går inte till

någon del över på den skadelidandes arvingar, om inte skadeståndet har

fastställts före dödsfallet. I sådana fall kan rätten till ideellt skadestånd

alltså inte ärvas.

Det sagda framgår av rättspraxis. Någon uttrycklig lagbestämmelse finns inte.

I likhet med kommittén anser regeringen att det finns anledning att ändra de

nuvarande principerna. Som kommittén framhåller torde en fordran på skadestånd i

 allmänhet vara förfallen till betalning i den mening som avses i räntelagen

(1976:635) i och med att krav har framställts och behövlig utredning har lagts

fram (se rättsfallet NJA 1991 s. 796 och prop. 1975:102 s. 126). Skadeståndet

skall alltså betalas i sin helhet så snart som dessa förutsättningar är

uppfyllda, och enligt 4 § andra stycket räntelagen börjar dröjsmålsränta löpa på

 detta belopp en månad senare. Det förefaller inkonsekvent att denna skyldighet

faller bort ifall den skadelidande dör innan skyldigheten har infriats. Och det

gäller även i fråga om sanktionen för underlåtenhet att infria skyldigheten,

dvs. upplupen men inte betald dröjsmålsränta. Ju längre det dröjer innan

ersättningen fastställs, desto större är risken att ersättningen aldrig betalas

ut. I vissa fall, t.ex. när skadevållaren avsiktligt förhalar

skadeståndsärendet, ter det sig orimligt att skadeståndsskyldigheten skulle

bortfalla om den skadelidande inte överlever tills skadan reglerats.

Frågan är då vilka förutsättningar som bör gälla för att rätten till

skadeståndet skall gå över till den skadelidandes arvingar. En tänkbar lösning

är att ersättningen går över till arvingarna om den skadelidande avlider efter

det att hans fordran på skadestånd har förfallit till betalning. Men en sådan

tidsgräns är inte invändningsfri. För att förfallodagen skall inträda krävs

nämligen att den skadelidande kan anses ha lagt fram den utredning som skäligen

kan begäras av honom. Frågan om detta krav är uppfyllt kan vara svår att bedöma

och kan därmed ge upphov till ett oönskat osäkerhetstillstånd. En princip som är

 lättare att tillämpa är att i stället dra gränsen vid den tidpunkt när krav på

ersättningen har framställts, vilket kommittén förordar.

Ytterligare en möjlighet kunde vara att låta rätten till ersättning gå över till

 arvingarna även om den skadelidande inte ens har framställt något krav på

ersättning innan han avled. Denna lösning förordas av Brottsoffermyndigheten av

det skälet att en sådan ordning är ännu lättare att tillämpa. Den skulle

emellertid innebära att man i alltför hög grad kom i konflikt med syftet med det

 ideella skadeståndet, nämligen att kompensera den skadelidande för det psykiska

 och fysiska lidande som han eller hon har drabbats av till följd av skadan.

Ibland skulle det dessutom vara mycket svårt att fastställa skadan, om den

skadelidande inte ens framställt ett yrkande.

Enligt regeringen är det i stället naturligt att uppställa den förutsättningen

att den skadelidande i viss utsträckning måste ha varit aktiv för att få ut

skadeståndet. I flertalet fall lär det inte vara svårt att avgöra om ett krav på

 ersättning har framställts före dödsfallet. Regeringen anser således att den av

 kommittén föreslagna lösningen är den lämpligaste. Som kommittén förordar bör

samma regler gälla vid ersättning för ideell skada vid personskada och vid

ersättning för kränkning genom brott.

Regeringen föreslår alltså att nuvarande principer ändras. Rätten till

skadestånd för ideell skada bör övergå till den skadelidandes arvingar om den

skadelidande har krävt ersättning före dödsfallet. En särskild bestämmelse om

detta bör tas in i skadeståndslagen. Den nya regeln i skadeståndslagen bör gälla

 även trafikskadeersättning och brottsskadeersättning.

8 Skadeprövningsnämndernas roll

Regeringens bedömning: Schabloner för ersättning vid ideell skada kan även

fortsättningsvis bestämmas i den verksamhet som försäkringsbolagens

skadeprövningsnämnder bedriver. Det nuvarande samspelet mellan nämnderna,

Brottsoffermyndigheten och domstolarna fungerar bra. Det finns alltså inte

anledning att genom lagstiftning försöka styra prövningen till domstolarna.

Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens bedömning (se SOU 1995:33

avsnitt 5.8).

Remissinstanserna är överlag positiva till kommitténs bedömning eller har inget

att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: I svensk skadeståndsrätt gäller - och bör även

 i fortsättningen gälla - att den skadelidande skall ha full ersättning för sin

skada. Detta innebär dock särskilda problem vid ideell skada, eftersom det inte

finns några objektiva grunder för att mäta den förlust som den ideella skadan

har medfört för den skadade. Det är därför naturligt att denna ersättning måste

bestämmas mer schablonmässigt än när det gäller ekonomiska skador. Att

skadestånd bestäms efter standardiserade normer har många fördelar. Det innebär

att man kan undvika godtycke och att det blir lättare att avgöra vilket

skadeståndsbelopp som skall betalas. Det förenklar skaderegleringen och

underlättar frivilliga överenskommelser. Intresset av likabehandling och

förutsebarhet talar för att även domstolarna använder sig av sådana schabloner i

 de fall som prövas där. Som regeringen redan tidigare har konstaterat bör

ersättningsschabloner utvecklas i rättstillämpningen och inte slås fast i lag.

I kommitténs uppdrag ingick att överväga om det är möjligt att ge domstolarna en

 mer framträdande roll när det gäller rättsbildningen rörande ersättningens

storlek.

Vad först gäller fastställande av ersättning för ideell skada vid personskada

behandlas en väsentlig del av ersättningsanspråken av Trafikskadenämnden och

Ansvarsförsäkringens personskadenämnd. Kommittén konstaterar att det är ytterst

få av dessa ärenden som går vidare till domstol, även om prövningen i dessa

nämnder inte hindrar parterna att föra talan vid domstol. Systemet med

skadeprövningsnämnder är något som Sverige och Finland torde vara tämligen

ensamma om i Europa. I andra länder står ofta bara möjligheten till

domstolsprövning till buds för den skadelidande som är missnöjd med

försäkringsbolagets ställningstagande i en ersättningstvist.

I likhet med kommittén ser regeringen många fördelar med det svenska systemet

med skadeprövningsnämnder. Detta tvistlösningssystem innebär tveklöst en stor

avlastning för domstolarna. Ett system med domstol som enda

tvistlösningsalternativ skulle sannolikt vara mycket kostsamt för samhället.

Även för de skadelidande blir kostnaderna ofta betydligt högre i en process vid

domstol än vid en prövning i skadeprövningsnämnderna. Själva förfarande vid

nämnderna är i princip kostnadsfritt för de skadelidande. Rättssystemet skulle

vidare knappast ha den fasthet som utmärker tillämpningen i dag, om inte dessa

nämnder funnits. De främjar sålunda en enhetlig skadereglering. I det fåtal fall

 där ersättningsfrågan drivits vidare till domstol har nämndernas praxis också i

 allmänhet godtagits.

Självfallet kan dock nämndernas yttranden inte ha samma auktoritet som

avgöranden av Högsta domstolen. Från principiell synpunkt kan det också vara

betänkligt om rättsbildningen på ett centralt område inom civilrätten i så liten

 grad styrs av de allmänna domstolarna. Det är därför positivt att kunna

konstatera att Högsta domstolen i ett ökat antal fall under senare år har tagit

ställning i olika frågor rörande ideell personskadeersättning.

Även när det gäller fastställande av kränkningsersättning har kommittén kommit

fram till att samspelet mellan domstolar och nämnder (främst dåvarande

Brottsskadenämnden, nuvarande Brottsoffermyndigheten) fungerar bra. Kommittén

lämnar inga förslag till förändringar. I praktiken utgår ofta

kränkningsersättning från överfallsskyddet i hemförsäkringarna eller i form av

brottsskadeersättning som beviljas av Brottsoffermyndigheten. Ofta hänskjuts

anspråk på kränkningsersättning från hemförsäkringarna till Ansvarsförsäkringens

 personskadenämnd. Praxis hos Brottsoffermyndigheten och Ansvarsförsäkringens

personskadenämnd har ofta styrt domstolarnas praxis när det saknats vägledande

avgöranden från Högsta domstolen. Högsta domstolen har också i vissa fall tagit

intryck av den praxis som utvecklats hos Brottsoffermyndigheten (se t.ex.

rättsfallet NJA 1997 s. 315). När Högsta domstolen gör vägledande uttalanden om

ersättningsnivåerna får det å sin sida ofta direkt genomslag i nämndernas

praxis. Som har framgått av avsnitt 6.3 har rättsutvecklingen på senare år också

 alltmer kommit att styras genom Högsta domstolen.

Regeringen delar kommitténs bedömning att detta samspel mellan domstolar och

nämnder fungerar på ett bra sätt i dag och att den nuvarande ordningen är

tillfredsställande. Det finns sålunda inte anledning att genom lagstiftning

försöka styra prövningen till domstolarna.

9 Ikraftträdande

Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna skall träda i kraft den 1

januari 2002. Några övergångsbestämmelser införs inte.

Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör kunna träda i kraft den 1

januari 2002.

Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer tillämpas nya skadeståndsregler

endast på skadefall som har inträffat efter ikraftträdandet (se SOU 1992:84 s.

281 med hänvisningar). Dessa principer bör tillämpas också på de regler som

föreslås i detta lagstiftningsärende. Någon övergångsbestämmelse om detta

behövs inte (jfr prop. 1975:12 s. 143).

10 Ekonomiska konsekvenser

Regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna kan medföra mindre

kostnadsökningar för staten i form av brottsskadeersättning. Dessa ökade

kostnader ryms dock inom anslaget för brottsskadeersättning på den nivå anslaget

 har i dag.

Skälen för regeringens bedömning: Betalning av skadestånd innebär i sin

renodlade form en förmögenhetsöverföring från den skadeståndsskyldige till den

skadelidande. I de flesta fall betalas inte ersättningen av den primärt

skadeståndsskyldige. Denne kanske saknar ekonomiska tillgångar, skyddas av någon

 försäkring eller är helt enkelt okänd. Ersättning för personskada betalas i

praktiken ofta från en försäkring, t.ex. trafikförsäkringen eller

trygghetsförsäkringen vid arbetsskada. Ersättning för kränkning genom brott

betalas ofta från överfallsskyddet i brottsoffrets hemförsäkring. Vid skada på

grund av ett brott kan dock ersättningen i sista hand komma att betalas av

staten (Brottsoffermyndigheten) i form av brottsskadeersättning enligt

brottsskadelagen.

De utökade möjligheterna till skadestånd för psykiska besvär som föreslås i

avsnitt 5.2 påverkar i mycket liten utsträckning Brottsoffermyndighetens

verksamhet. Även förslaget om ökade möjligheter att ersätta anhörigas kostnader

(5.1.1) och förslaget om att skadestånd för ideell skada skall kunna ärvas

(avsnitt 7) torde ha ringa betydelse. Vad som har föreslagits angående

omprövning av skadestånd (5.3) tillämpas redan av Brottsoffermyndigheten. När

det gäller just de särskilt utsatta yrkesgrupper som utsätts för brott i

tjänsten kan det i och för sig inte uteslutas att det uppkommer vissa

kostnadseffekter för Brottsoffermyndigheten. De ökade kostnaderna torde dock

uppgå till högst ett par hundra tusen kronor per år, vilket endast är en bråkdel

 av nuvarande anslag för brottsskadeersättning som uppgår till 74 miljoner

kronor.

Enligt regeringens bedömning blir kostnadseffekterna för Brottsoffermyndigheten

så små att de bör rymmas under anslaget för brottsskadeersättning på den nivå

anslaget har i dag. I övrigt finns det ingen anledning att anta att förslagen

kommer att medföra några ökade kostnader för det allmänna.

Som tidigare sagts kommer de utökade möjligheter till skadestånd som föreslås

till huvudsaklig del att belasta olika former av försäkringar.

Som konstaterats i avsnitt 5.2 torde den utvidgade rätten till ersättning för

psykiska besvär vid en anhörigs död endast innebära mindre kostnader för

försäkringskollektivet, främst i form av något höjda trafikförsäkringspremier.

Även övriga förslag lär endast medföra små kostnadsökningar för försäkringarna.

Regeringens förslag i avsnitt 5.1.4 om en ökad schablonisering av vissa

skadeföljder som i dag ersätts som olägenheter i övrigt kommer samtidigt att

minska administrationskostnaderna vid försäkringsbolagens skadereglering. Denna

kostnadsbesparing kan antas uppväga en del av den kostnadsökning förslagen i

övrigt kan medföra. Förslagen torde således endast leda till mindre höjningar av

 trafikförsäkringspremierna. För andra försäkringar är kostnadseffekterna

obetydliga.

11 Författningskommentar

11.1 Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Ändringarna i skadeståndslagen är i redaktionellt hänseende tämligen stora.

Härigenom uppnås en klarare systematik. Lagens grundläggande ansvarsregler har

samlats i de inledande bestämmelserna i 2 kap. Bestämmelsen om

kränkningsersättning har utformats som en egen ansvarsregel och förts över till

2 kap. I 3 kap. har gjorts ändringar i huvudsak med anledning av att

bestämmelsen om kränkningsersättning blivit en egen ansvarsregel. Även i 5 och 6

 kap. har redaktionella ändringar gjorts.

De sakliga ändringarna avser i stor utsträckning förtydliganden och

preciseringar av gällande rätt. En utvidgning av skadeståndsansvaret sker i

fråga om psykiskt lidande vid anhörigs död (5 kap. 2 § första stycket 3). Vidare

 utvidgas rätten till ersättning för anhörigas kostnader vid personskada (5 kap.

 1 § första stycket 1) liksom möjligheten att ompröva ersättning för kostnader

och för ideell skada vid personskada (5 kap. 5 § första stycket). Rätten att

ärva den skadelidandes rätt till ersättning för ideell skada utvidgas (6 kap. 3

§).

2 kap. Skadeståndsansvar på grund av eget vållande

1 § Den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada eller sakskada

skall ersätta skadan.

Paragrafen är i sak oförändrad. I paragrafen angavs tidigare att den gällde

"såvida inte annat följer av denna lag". Mot bakgrund av övriga redaktionella

ändringar har hänvisningen bedömts överflödig och har därför tagits bort.

2 § Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan.

Paragrafen har i sak oförändrad förts över från 2 kap. 4 §.

3 § Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett

angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära skall ersätta den skada som

kränkningen innebär.

Paragrafen, som ersätter den tidigare bestämmelsen i 1 kap. 3 §, anger

förutsättningarna för kränkningsersättning. Överväganden finns i avsnitt 6.1.

Enligt paragrafen skall den som allvarligt kränker någon annan genom brott som

innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den

skada som kränkningen innebär. I 5 kap. 6 § anges riktlinjer för hur

ersättningen skall bestämmas. Även brott utanför brottsbalken kan grunda rätt

till kränkningsersättning.

Angrepp mot annans person avser den kroppsliga integriteten. Hit hör misshandel,

 grov misshandel och försök till mord. Andra exempel är våld mot tjänsteman och

förgripelse mot tjänsteman liksom övergrepp i rättssak när den angripne utsätts

för våld. Även vållande till kroppsskada eller sjukdom kan ge rätt till

kränkningsersättning (se rättsfallen NJA 1997 s. 315 och NJA 1997 s. 572).

Angrepp mot annans frihet avser den enskildes rörelse- och handlingsfrihet.

Exempel på sådana brott är människorov, olaga frihetsberövande, försättande i

nödläge och olaga tvång. Hit hör även rån och utpressning.

Angrepp mot annans frid avser främst den enskildes rätt att få vara i fred och

hålla sitt privatliv okänt för andra. Hit hör olaga hot, hemfridsbrott,

ofredande, brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar och olovlig

avlyssning. Andra exempel på sådana brott som utgör brott mot annans frid och

kan innefatta en allvarlig kränkning är hot mot tjänsteman samt förgripelse mot

tjänsteman och övergrepp i rättssak om gärningen innefattar hot.

Överträdelse av besöksförbud innebär ofta att den som förbudet avser att skydda

utsätts för ett brott mot sin frid. Om den som förbudet gäller inte har gjort

mer än uppehållit sig inom det förbjudna området utan att söka kontakt med den

skyddade, torde dock sällan någon allvarlig kränkning av dennes frid ha

uppkommit. Annorlunda kan det förhålla sig om den som har besöksförbud uppför

sig på ett sådant sätt att agerandet är ägnat att framkalla oro och ängslan hos

den skyddade.

För att en enskild person skall kunna anses allvarligt kränkt krävs att han

eller hon är i särskild grad berörd av brottet. Framkallande av fara för annan

kan sålunda innebära ett brott som innefattar angrepp mot annans frid, om

gärningsmannen medvetet har utsatt en eller flera bestämda personer för en

konkret fara (jfr rättsfallet NJA 1999 s. 334). Detta gäller även andra brott

som innefattar framkallande av fara för annan, t.ex. mordbrand och andra

allmänfarliga brott. Däremot torde det inte kunna betraktas som en

fridskränkning när enbart en obestämd krets personer har löpt risk att skadas

(jfr rättsfallet NJA 1998 s. 310).

Förmögenhetsbrott ger normalt ingen rätt till kränkningsersättning. Det är dock

inte uteslutet. En grov stöld som sker genom intrång i annans bostad kan utgöra

ett angrepp mot annans frid och innebära en allvarlig kränkning. Så är fallet om

 bostaden har skövlats eller om brottet haft andra särskilt hänsynslösa inslag.

Ett annat förmögenhetsbrott som torde berättiga till kränkningsersättning i

vissa fall är skadegörelse, nämligen när skadegörelsen samtidigt innebär ett

ofredande. I övrigt är förmögenhetsbrott, såsom bedrägeribrott,

förskingringsbrott och borgenärsbrott, normalt av sådant slag att det inte är

fråga om något angrepp enligt förevarande paragraf.

Sexualbrotten kan innefatta angrepp såväl mot annans person som mot annans

frihet eller frid. Det gäller särskilt våldtäkt och vissa fall av sexuellt

tvång. Sexualbrott som inte innebär tvång i straffrättslig mening utgör angrepp

mot annans frid och i många fall även mot annans person. Grov fridskränkning och

 grov kvinnofridskränkning kan innefatta angrepp både mot annans person och mot

annans frihet eller frid.

Angrepp mot annans ära tar sikte på kränkningar av någon annans anseende eller

självkänsla. I första hand avses ärekränkningsbrotten. Hit hör också mened, om

gärningsmannen haft uppsåt att skada en oskyldig person. Detsamma gäller falskt

eller obefogat åtal, falsk eller obefogad angivelse samt falsk eller vårdslös

tillvitelse.

Vid bedömningen om kränkningen är att anse som allvarlig bör beaktas samtliga

omständigheter kring handlingen. Här kan man hämta viss ledning av den

uppräkning som görs i 5 kap. 6 § rörande de faktorer som påverkar skadeståndets

bestämmande. Bagatellartade kränkningar bör inte medföra att skadestånd skall

betalas enligt paragrafen. Det kan nämnas att Brottsoffermyndigheten i sin

praxis har ansett att en allvarlig kränkning inte kan uppskattas till ett lägre

belopp än 5 000 kronor.

Vad som är att anse som en allvarlig kränkning får bedömas från fall till fall.

Därvid bör samtliga relevanta omständigheter tillmätas betydelse. Det är klart

att sexualbrotten är sådana att de regelmässigt innebär en allvarlig kränkning.

Sådant sexuellt ofredande som enbart består i att någon blottar sig torde dock

endast i undantagsfall anses innebära en så allvarlig kränkning att ersättning

skall betalas. Även de flesta våldsbrott får anses medföra en allvarlig

kränkning. Också ringa fall av misshandel kan innefatta en allvarlig kränkning,

t.ex. om misshandeln sker under uppmärksammade former eller på annat sätt har

ärekränkande inslag. Våldsamt motstånd torde endast i vissa undantagsfall

innebära en allvarlig kränkning och ge rätt till ersättning.

En allvarlig kränkning av den personliga integriteten förutsätter att angreppet

riktar sig mot någon som åtminstone i viss mån värnar sin integritet. En person

som inleder ett handgemäng och därigenom själv riskerar att mötas med våld måste

 anses delvis ha gett upp kravet på respekt för den personliga integriteten. Om

våldet i ett sådant fall inte är allvarligt i förhållande till provokationen,

kan det knappast anses leda till en allvarlig kränkning av den personliga

integriteten. Skulle våldet däremot vara allvarligare, kan det vara fråga om en

 sådan kränkning som ger rätt till ersättning. Då kan det medvetna risktagandet

i stället beaktas när ersättningens storlek bestäms. Att på detta sätt ta hänsyn

 till den skadelidandes eget förhållningssätt torde bli aktuellt främst vid

mindre grova våldsbrott, ofredanden och ärekränkningsbrott. Den skadelidandes

uppträdande vid sexualbrott saknar som regel betydelse för frågan om det är en

allvarlig kränkning eller inte.

Frågan vilka möjligheter en person som tillhör en särskilt utsatt yrkesgrupp har

 att få kränkningsersättning för brott som han eller hon utsätts för i tjänsten

har behandlats i avsnitt 6.1 i övervägandena. Personer i en del yrkesgrupper,

t.ex. poliser och vissa anställda inom kriminalvården och psykiatrin, har

anledning att räkna med att mötas med vissa mindre grova angrepp i arbetet och

har också i praktiken en beredskap för detta. Det ligger i sakens natur att det

då krävs något mer än normalt för att en allvarlig kränkning skall kunna

konstateras. Detta synsätt bör dock inte dras så långt att den personliga

kränkningen hamnar i bakgrunden. Även om det ingår i en persons normala

arbetsuppgifter att hantera våldsamma och stökiga personer, bör ersättning ofta

kunna ges när denne i tjänsten utsätts för en brottslig kränkning som är

skymflig och direkt angriper den privata sfären. Ett exempel kan vara ett sådant

 renodlat kränkande angrepp som att bli spottad rakt i ansiktet.

Den som har orsakat en allvarlig kränkning genom ett sådant brott som sägs i

paragrafen skall ersätta den skada som kränkningen innebär. Begreppet skada är

här avsett att väsentligen motsvara det begrepp - lidande - som hittills har

använts för motsvarande situationer, dock med den skillnaden att det i mindre

mån syftar på den skadelidandes egen upplevelse. Avsikten är sålunda att skadan

i huvudsak skall bedömas utifrån objektiva kriterier. Sådana kriterier anges i 5

 kap. 6 §, där det som tidigare sagts finns riktlinjer för hur ersättningen

skall bestämmas. I motiven till den bestämmelsen framgår också att det bör

finnas ett visst utrymme att ta hänsyn till den drabbades upplevelse i det

enskilda fallet.

Det är sålunda "skadan" som ersätts och alltså - i strängt logisk mening - inte

"kränkningen". Att lagen har utformats på det sättet är av skäl som närmast är

av systematisk art. Det torde dock på det hela taget sakna betydelse för den

sakliga bedömningen. Lagen anger att det är den skada som kränkningen "innebär"

som skall ersättas. Det får därför anses korrekt att tala om en ersättning för

själva kränkningen.

4 § Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada innan han har fyllt arton år

 skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och

utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra

ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

Paragrafen har i sak oförändrad förts över från 2 kap. 2 §.

5 § Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada under påverkan av en

allvarlig psykisk störning eller av någon annan psykisk störning som inte är

självförvållad och tillfällig skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med

hänsyn till hans sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande

ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

Paragrafen har i sak oförändrad förts över från 2 kap. 3 §.

6 § För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott skall ersättning

 enligt denna lag inte betalas enbart på den grund att straff för

underlåtenheten kan följa enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

Paragrafen har i sak oförändrad förts över från 2 kap. 5 §. På förslag av

Lagrådet har paragrafen behållits i 2 kap.

3 kap. Skadeståndsansvar för arbetsgivare och det allmänna

1 § Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta

1. personskada eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller

försummelse i tjänsten,

2. ren förmögenhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott, och

3. skada på grund av att arbetstagaren kränker någon annan på sätt som anges i

2 kap. 3 § genom fel eller försummelse i tjänsten.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller en kommun gäller även vad som sägs

 nedan i detta kapitel. Vad som där sägs om en kommun gäller också ett landsting

 och ett kommunalförbund.

I paragrafen har första stycket redigerats om med anledning av att kränkning har

 blivit en egen skadetyp. Där har lagts till en uttrycklig bestämmelse om att

arbetsgivaransvaret omfattar sådan kränkning som avses i 2 kap. 3 §. Tillägget

innebär, till följd av den nya regeln om kränkningsersättning i 2 kap. 3 §, en

marginell ändring i sak. Det skall observeras att hänvisningen till 2 kap. 3 §

innebär att alla de krav som ställs i den paragrafen gäller för att

skadeståndsskyldighet skall föreligga enligt förevarande bestämmelse. Det

fordras alltså både brott och fel och försummelse i tjänsten.

Den bestämmelse som hittills funnits i 3 kap. 2 § andra stycket har flyttats

till andra stycket i förevarande paragraf. Detta innebär sakligt sett inget nytt

 men klargör direkt i lagen att bestämmelsen i 3 kap. 3 § om ansvar för felaktig

 myndighetsinformation även är tillämplig på landsting och kommunalförbund.

2 § Staten eller en kommun skall ersätta

1. personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller

 försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten

eller kommunen svarar, och

2. skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom

 fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning

Paragrafen har redigerats om och försetts med en uttrycklig bestämmelse av

innebörd att ansvaret för staten och kommunerna omfattar kränkning enligt 2 kap.

 3 §. Tillägget innebär endast en marginell ändring i sak (se kommentaren till 3

 kap. 1 §). Det skall noteras att skadeståndsansvaret vid kränkning förutsätter

 både fel eller försummelse och brott enligt 2 kap. 3 §. Det är ingen ändring

jämfört med i dag.

Andra stycket har flyttats till 3 kap. 1 §.

5 kap. Skadeståndets bestämmande

1 § Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

1. sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, inbegripet skälig

 kompensation till den som står den skadelidande särskilt nära,

2. inkomstförlust,

3. fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av

bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter

till följd av skadan.

Ersättning för inkomstförlust motsvarar skillnaden mellan den inkomst som den

skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han icke hade skadats, och den inkomst

 som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas

komma att uppnå genom sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter

och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och

verksamhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder,

bosättningsförhållanden och därmed jämförliga omständigheter.

Med inkomstförlust likställs intrång i näringsverksamhet. Med inkomst likställs

värdet av hushållsarbete i hemmet.

Paragrafen anger vilken ersättning som skall betalas vid skadestånd till den som

 har tillfogats personskada. Första stycket har ändrats i tre hänseenden.

Bestämmelsen i första punkten har ändrats för att möjliggöra att anhörigas

kostnader vid t.ex. sjukbesök hos den skadelidande kan ersättas i något större

omfattning. Ersättningsposterna sveda och värk och lyte eller annat

stadigvarande men i tredje punkten har vidare formulerats om för att innebörden

skall framgå tydligare. I tredje punkten har ersättningsposten olägenheter i

övrigt ersatts av posten särskilda olägenheter. Frågorna behandlas i avsnitt

5.1.

Första stycket

Ändringen i första punkten om skadestånd för kostnader innebär att även

kostnader och inkomstförluster för dem som står den skadelidande särskilt nära

kan ersättas. Ersättningen tillkommer den skadelidande för att sedan användas av

 denne till att gottgöra de närstående för deras kostnader. På samma sätt som

gäller enligt 5 kap. 2 § första stycket 1 beträffande andra kostnader än

begravningskostnader skall det göras en skälighetsbedömning. Detta avviker från

den annars gällande skadeståndsrättsliga grundsatsen att kostnader till följd av

 ett skadefall skall ersättas fullt ut.

Kostnader för närståendes sjukbesök kan ersättas även för tiden efter den akuta

sjukdomstiden. Det gäller inte bara när den skadelidande är ett barn utan också

när besöken kan antas vara till gagn för en vuxen person även om denne inte

lider av en livshotande skada. Det kan röra sig om besök hos en skadelidande som

 vistas en längre tid på ett sjukhus eller någon annan vårdinrättning. De

kostnader för närståendes sjukbesök som i skälig omfattning kan ingå i

skadeståndet till den skadelidande är t.ex. utgifter för resa och förlust av

arbetsinkomst. Även kostnader för närståendes omvårdnad av den skadelidande kan

ersättas i den omfattning som det är skäligt. Den närståendes inkomstförlust bör

 kunna ersättas även när denna kostnad överstiger vad det normalt skulle kosta

att anlita hjälp utifrån, i varje fall om sådan hjälp inte kan tillhandahållas.

Särskilda omständigheter i det enskilda fallet kan medföra att ersättning ges

för kostnader för vård utöver den som det allmänna tillhandahåller (jfr

rättsfallet NJA 1996 s. 639). En förutsättning för ersättning är att besöken och

 omvårdnaden är till gagn för den skadade. Det bör genom läkarintyg eller på

annat lämpligt sätt styrkas att besöken och omvårdnaden kan främja den skadades

hälsa och rehabilitering.

Med närstående avses främst den avlidnes make, registrerade partner eller sambo,

 barn och föräldrar. Även andra personer än familjemedlemmar kan anses vara

närstående i paragrafens mening, t.ex. en person som en äldre skadelidande utan

nära släktingar känner särskild samhörighet med.

Bestämmelsen i tredje punkten om skadestånd för ideell skada har ändrats för att

 betona att sådan skada kan avse inte bara fysiskt utan också psykiskt lidande.

Det framgår nu tydligt att skadeståndet omfattar ersättning för fysiskt och

psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art

(lyte eller annat stadigvarande men).

En förutsättning för att psykiska besvär skall kunna ersättas är att de utgör en

 personskada, dvs. är medicinskt påvisbara. En särskild fråga är om ersättning

för ideell skada skall kunna ges för den oro för framtida skador som kan

upplevas av dem som genom en skadeståndsgrundande handling har utsatts för risk

att drabbas av sjukdom, t.ex. cancer, eller risk för att ha blivit smittade av

HIV-virus. Om denna oro har lett till psykiska besvär av sådan grad att de är

att anse som personskada, kan skadestånd betalas för den skadan. Det gäller även

 om risken senare inte förverkligas. Skulle den befarade skadan också inträffa,

får den ersättas särskilt.

Gränsen mellan å ena sidan sveda och värk och å andra sidan lyte eller annat

stadigvarande men dras i regel vid den tidpunkt då ett bestående

invaliditetstillstånd har inträtt, dvs. då det medicinska tillståndet kan anses

permanent och behandling i egentlig mening har upphört. Detta kan dock inte

uppfattas så att ersättning för sveda och värk inte skall lämnas i de fall där

en fysisk skada är att anse som bestående redan omedelbart vid eller i nära

anslutning till skadetillfället, i den betydelsen att varje form av behandling

är utsiktslös när det gäller att åstadkomma en förändring av den fysiska skadan

som sådan. Vid bedömningen i vad mån ersättning för sveda och värk skall betalas

 måste också beaktas den skadelidandes psykiska tillstånd. Sålunda torde det

inte sällan förekomma att den fysiska skadan i sig på ett tidigt stadium är att

anse som bestående medan de psykiska besvär som har uppkommit som en följd därav

 kan fortgå under lång tid. Då kan ersättning ges för sveda och värk till dess

att det konstateras att de akuta skadeverkningarna antingen helt upphört eller

blivit bestående.

Under posten lyte och annat stadigvarande men bör i fortsättningen ersättas även

 olägenheter vid sådana invaliditetsgrader som tidigare ersattes schablonmässigt

 under posten olägenheter i övrigt.

Av tredje punkten framgår vidare att ersättning skall betalas för särskilda

olägenheter till följd av skadan. Ersättningsposten, som ersätter den tidigare

posten olägenheter i övrigt, tar sikte på fall där den skadelidande tillfogas

ideell skada i sådan omfattning att skadan måste anses klart överstiga vad som

ersätts enligt en schablonmässigt bestämd ersättning för fysiskt och psykiskt

lidande av övergående natur och av stadigvarande art.

Ersättningen för särskilda olägenheter bestäms efter en individuell bedömning i

det särskilda fallet. Ersättning kan framför allt betalas när den skadelidande

drabbas av ökad anspänning i arbetet i betydande grad. Det kan röra sig om

påtagliga besvär vid frekvent förekommande arbetsuppgifter eller när den

skadelidande har uppenbara svårigheter att fungera i arbetet. I undantagsfall

kan det också förekomma att den skadelidande i sin dagliga livsföring besväras i

 så hög grad av sin skada att schabloniserad ersättning för bestående men inte

kan anses utgöra en tillräcklig kompensation. Ersättning för särskilda

olägenheter kan då utges.

Avsikten är således att de olägenheter vid invaliditetsgrader som tidigare

ersattes schablonmässigt i stället skall ersättas under ersättningsposten för

fysiskt och psykiskt lidande av bestående art (lyte eller annat stadigvarande

men). Det hindrar dock inte att högre ersättning än den som schablonmässigt döms

 ut vid lägre invaliditetsgrader kan ges enligt den nya ersättningsposten

särskilda olägenheter, om olägenheterna är tillräckligt allvarliga. När det

gäller högre invaliditetsgrader får man i varje enskilt fall bedöma i vad mån

dessa olägenheter är särskilt allvarliga och bör kompenseras särskilt.

Den nya ersättningsposten avser enbart ideell skada. Det betyder att sådana

ekonomiska skadeföljder som tidigare kunde ersättas som olägenheter i övrigt i

stället får ersättas som kostnader eller inkomstförlust i den mån en någorlunda

säker uppskattning kan göras. Avsikten är inte att göra det svårare för en

skadelidande att få sådana skadeföljder ersatta.

Försiktighet är påkallad när det gäller individualiserad ersättning för förlust

av vissa specifika glädjeämnen i livet såsom framtida fritidssysselsättning.

Ersättning för sådana förluster kan normalt anses ingå i schabloniserad

ersättning för lyte eller annat stadigvarande men. Trots detta bör det finnas

ett visst utrymme att ersätta särskilda olägenheter på grund av förlust av eller

 minskade möjligheter att t.ex. utöva vissa fritidsaktiviteter. En förutsättning

 bör i så fall vara att det är fråga om ett avsevärt ingrepp i den skadelidandes

 livsföring som inte kan uppvägas av andra sysselsättningar. Det bör således

vara fråga om en betydande förlust av en livskvalitet. Ett något strängare

synsätt än det som kom till uttryck i rättsfallet NJA 1992 s. 642 ter sig alltså

 motiverat.

2 § Har personskada lett till döden, skall ersättning betalas för

1. begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av

dödsfallet,

2. förlust av underhåll,

3. personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne

särskilt nära.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som på annat sätt var beroende av honom

 för sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det

kan antas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

 Förlusten ersätts i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller annars, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidra till sin försörjning.

Med underhåll likställs värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet.

Paragrafen anger vilken ersättning som utgår när en personskada har lett till

döden. I en ny tredje punkt i första stycket har tagits in en bestämmelse som

innebär att ersättning betalas för psykiska besvär som har åsamkats en anhörig

till följd av dödsfallet. Övervägandena finns i avsnitt 5.3.

Tredje punkten i första stycket

Har personskada lett till döden, skall enligt tredje punkten ersättning betalas

för personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne

 särskilt nära. Sådant skadestånd skall betalas oavsett grunden för

skadeståndsskyldigheten. Det innebär en utvidgning i förhållande till tidigare

praxis. Enligt den nya bestämmelsen skall skadestånd sålunda betalas även när

dödandet skett genom oaktsamhet som inte är grov och när den skadeståndskyldige

bär strikt skadeståndsansvar.

Den närstående skall ha "åsamkats" en personskada till följd av dödsfallet.

Därmed avses att skadan kan ha uppkommit mera indirekt än när den har

"tillfogats" den skadelidande (jfr 5 kap. 1 § första stycket).

Ett skadestånd för personskada bestäms enligt 5 kap. 1 §. Det gäller också vid

sådan personskada som avses i denna bestämmelse. Skadeståndet omfattar alltså

ersättning för kostnader, inkomstförlust och ideella förluster till följd av

skadan. De ideella förlusterna ersätts som fysiskt och psykiskt lidande av

övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat

stadigvarande men). I förekommande fall kan även ersättning för särskilda

olägenheter betalas.

Personskadan består i detta fall regelmässigt av en psykisk chock eller andra

psykiska besvär. För att sådana besvär skall vara ersättningsgilla som

personskada krävs att de är medicinskt påvisbara. När någon dödas genom en

skadeståndsgrundande handling, kommer dödsfallet som regel plötsligt och

oväntat, inte sällan på ett våldsamt sätt. Det ligger i sakens natur att de

efterlevande då drabbas av psykiskt lidande utöver den allmänna sorgen och

saknaden efter den närstående. Man kan därför normalt utgå från att den

närstående har åsamkats psykiska besvär. I sådana fall där det inte är aktuellt

att ersätta andra skadeföljder än sveda och värk och smärre belopp avseende

kostnader eller inkomstförlust bör man utan närmare utredning kunna utgå från

att dessa besvär är att hänföra till personskada. Då bör det sålunda inte vara

nödvändigt att den närstående styrker de psykiska besvären genom läkarintyg

eller liknande utredning (jfr rättsfallet NJA 2000 s. 521). Självklart behövs

över huvud taget ingen bevisning om besvären vitsordas av motparten i en

process. Men även om kravet bestrids bör det normalt räcka - på samma sätt som

om bestämmelsen skall tillämpas vid anspråk på brottsskadeersättning - att de

besvär som den närstående själv beskriver är av sådan art att de får anses

medicinskt påvisbara och sålunda är att anse som en personskada. Enbart ett

påstående om en personskada är dock inte tillräckligt.

Bevislättnaden är av betydelse när den anhörige yrkar ersättning för psykiska

besvär under sådan tid eller av sådan omfattning i övrigt som normalt sett

uppkommer i dessa typer av fall, dvs. vid ersättning i enlighet med gällande

praxis. Yrkas ersättning med högre belopp på den grunden att de psykiska

besvären varit särskilt långvariga eller ovanligt omfattande i övrigt, kan

särskild bevisning behövas.

I undantagsfall kan de psykiska besvären leda till personlighetsförändringar

eller på annat sätt bli bestående. Då kan ersättning ges för bestående men efter

 den invaliditetsgrad som kan åsättas dessa besvär. Det kan någon gång även

förekomma att den skadelidande även har rätt till skadestånd för särskilda

olägenheter som besvären medför. I dessa båda fall bör dock särskild utredning

om skadan krävas.

Berättigade till skadestånd är de som har stått den avlidne särskilt nära.

Regleringen tar främst sikte på make, registrerad partner, sambo, barn och

föräldrar. I första hand avses då medlemmar i samma etablerade hushållsgemenskap

 som den som ryckts bort genom dödsfallet. Det kan dock inte uteslutas att även

andra personer någon gång kan komma i fråga för ersättning, t.ex. syskon som

inte sammanbodde med den döde (jfr rättsfallen NJA 1996 s. 509 och NJA 2000 s.

521).

Bestämmelsen är inte avsedd att läggas till grund för motsatsslutet att en rätt

till skadestånd inte finns i andra fall än när en nära anhörig har dödats.

Enligt gällande rätt torde skadestånd i vissa fall kunna betalas i en del andra

situationer, t.ex. när någon har fått en psykisk chock av att bevittna att en

nära anhörig har skadats allvarligt.

Någon rätt till ersättning för sorg och saknad eller för kränkning finns inte i

de situationer som bestämmelsen avser.

5 § Sedan frågan om ersättning enligt 1 eller 2 § har avgjorts slutligt genom

avtal eller dom, kan ersättningsfrågan omprövas, om förhållanden som enligt

detta kapitel låg till grund för ersättningen har ändrats väsentligt. Ersättning

 som har fastställts i form av engångsbelopp kan dock inte sänkas.

Om ändring i skadeståndslivränta med anledning av förändringar i penningvärdet

finns särskilda bestämmelser.

I paragrafen regleras möjligheten till omprövning av ett skadestånd som har

fastställts genom en dom eller ett avtal. Första stycket har ändrats för att

utvidga möjligheten till att avse även ersättning för kostnader och ideell skada

 vid personskada. Bestämmelsen har också förtydligats så att det framgår att den

 är tillämplig också när skadestånd tidigare bedömts över huvud taget inte kunna

 betalas. Övervägandena finns i avsnitt 5.4.

Första stycket

Enligt första stycket kan efter ändringen skadestånd för kostnader och ideell

skada vid personskada omprövas på samma sätt som tidigare har gällt enbart

beträffande inkomstförlust och förlust av underhåll. Liksom i de senare fallen

är en förutsättning att det har inträtt en väsentlig förändring i de

förhållanden som enligt bestämmelserna i 5 kap. har legat till grund för

skadeståndets bestämmande. Vad som tidigare sagts om hur denna förutsättning

skall tolkas gäller alltjämt (se prop. 1975:12 s. 170 f.). För de nya

ersättningsposterna tillkommer dock vissa särskilda frågor.

Kravet på att de förhållanden som har legat till grund för bedömningen skall ha

ändrats väsentligt innebär att omprövning kan komma i fråga endast mera sällan.

Vad som främst åsyftas är fall där den skadelidandes hälsotillstånd i betydande

grad har kommit att avvika från vad man föreställde sig när skadeståndet

fastställdes. Skillnaden mellan antagen och faktisk skada bör vara så markant

att det framstår som angeläget att en ny prövning kommer till stånd.

Väsentlighetsrekvisitet knyter an till den förändring som skall ha skett i fråga

 om de förhållanden som har legat till grund för bedömningen av

skadeståndsfrågan och således inte i första hand till den skillnad i ersättning

som kan bli följden av de ändrade förhållandena.

En förutsättning för att omprövning skall ske är att ändringen inte har kunnat

förutses vid den första prövningen. Sådana ändringar i t.ex. den skadelidandes

hälsotillstånd som kan förutses redan vid den första prövningen skall påverka

det ursprungliga skadeståndet. Att prognosen allmänt sett har varit osäker bör

dock inte i sig utesluta omprövning.

Beträffande ersättning för fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur

(sveda och värk) är utrymmet för omprövning i regel mycket begränsat. Denna

ersättning bestäms ju i de flesta fall när den akuta sjuktiden har gått till

ända. Det förekommer emellertid - inte minst vid psykisk skada - att

ersättningen fastställs på ett tidigare stadium. Då är omprövning möjlig, om det

 framkommer att avgörandet grundar sig på antaganden om en framtida utveckling

som senare visar sig vara felaktiga. Även i övrigt kan finnas fördröjda effekter

 av en skadehändelse som motiverar en omprövning av ersättningen för sveda och

värk.

Omprövning vid ideell skada torde dock ha störst betydelse när det gäller

ersättning för fysiskt och psykiskt lidande av bestående art (lyte eller annat

stadigvarande men). Det ligger då i sakens natur att omprövning endast kan komma

 i fråga när förändringen är bestående. Vad däremot beträffar ersättning för

kostnader krävs i och för sig inte att förändringen är bestående. I praktiken

torde dock en förändring av de förhållanden som har legat till grund för

skadeståndet i dessa avseenden sällan vara väsentlig, om den inte samtidigt är

bestående.

Som utgångspunkt gäller att den skadelidande har att styrka att det skett en

sådan förändring av förhållandena som här avses för att en ny prövning skall

ske.

Ersättning för kostnader och ideell skada bestäms som regel i form av

kapitalbelopp. I sådana fall får omprövningen inte leda till att ersättningen

sänks. I den mån det förekommer att sådan ersättning fastställs i form av

livränta kan omprövning emellertid ske också till den skadelidandes nackdel. Om

det t.ex. framkommer att den skadelidandes hälsotillstånd har blivit betydligt

bättre än vad man hade antagit när skadeståndet bestämdes och skadan därför inte

 alls har medfört de kostnader som man då räknat med, kan en anpassning av

livräntan till de nya förhållandena vara möjlig. Syftet med bestämmelsen är dock

 i första hand att göra det möjligt att korrigera ett skadestånd som mot

bakgrund av de förändrade förhållandena har blivit alldeles för lågt.

I den mån den skadelidande tillerkänns ytterligare ersättning, bör denna

bestämmas med hänsyn till den ersättningsnivå som gäller då tilläggsersättningen

 fastställs. Detta följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer. Ersättning

 som tidigare betalats som engångsbelopp får räknas om med hänsyn till rådande

penningvärde (jfr rättsfallet NJA 1993 s. 192).

Bestämmelsen medger inte omprövning på grund av ändrade förhållanden på den

skadeståndsskyldiges sida. Om anledning till omprövning väl föreligger på grund

av ändring i den skadelidandes förhållanden, skall dock vid prövningen hänsyn

tas även till den skadeståndsskyldiges förhållanden (se prop. 1975:12 s. 216).

6 § Skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med

hänsyn till handlingens art och varaktighet. Därvid skall särskilt beaktas om

handlingen

1. haft förnedrande eller skändliga inslag,

2. varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa,

3. riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga

integritet,

4. inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller

5. varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet.

Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller dylik brottslig gärning

eller som annars är skadeståndsskyldig med anledning av sådant brott kan på

yrkande av den kränkte i mål om gärningen efter omständigheterna åläggas att

bekosta tryckning i en eller flera tidningar av dom i målet.

Paragrafens första stycke är nytt. I stycket anges riktlinjer för bestämmande av

 skadestånd med anledning av kränkning enligt 2 kap. 3 §. Övervägandena finns i

avsnitt 6.2. Den tidigare bestämmelsen i paragrafen bildar nu ett andra stycke.

Första stycket

Ersättning för kränkning genom brott skall bestämmas huvudsakligen efter en

objektiv bedömning. Det hindrar inte att man i särskilda fall kan ta hänsyn till

 intensiteten i den skadelidandes upplevelser av kränkningen. Omständigheter i

det enskilda fallet som talar för att kränkningen har varit särskilt påtaglig

eller kanske lindrigare än normalt skall således kunna medföra avvikelse från

den bedömning som annars skulle ha gjorts. Avsikten med bestämmelsen är att peka

 på vissa omständigheter som är ägnade att typiskt sett påverka graden av

kränkning och därmed också ersättningens storlek. Även andra omständigheter kan

naturligtvis vara betydelsefulla i det enskilda fallet, förutsatt att de knyter

an till kränkningen.

Allmänt gäller att ersättningen skall bestämmas efter vad som är skäligt med

hänsyn till handlingens art och varaktighet. Att handlingens art skall beaktas

innebär att ersättningarna varierar beroende på vilken typ av övergrepp det är

fråga om. Typiskt sett innebär vissa brott allvarligare kränkningar av den

personliga integriteten än andra brott. Sexualbrott och allvarliga våldsbrott är

 exempel. Vidare skall den kränkande handlingens varaktighet påverka

bedömningen. Vid upprepade övergrepp som sträckt sig över lång tidsrymd blir

sålunda ersättningen högre än vid enstaka övergrepp.

Vid bestämmandet av ersättningen skall vissa omständigheter särskilt beaktas.

En sådan omständighet är enligt punkt 1 om övergreppet har haft förnedrande

eller skändliga inslag. Så är ofta fallet vid sexualbrotten, även om de

förnedrande eller skändliga inslagen kan variera i styrka från fall till fall.

Ett exempel på alldeles särskilt förnedrande och skändliga inslag utgör s.k.

gruppvåldtäkter. Andra sexuella övergrepp med utdraget förlopp kan vara att

bedöma på liknande sätt. Förnedrande och skändliga inslag kan även finnas vid

våldsbrott, t.ex. när våldet innebär tortyr eller stympning. Likaså kan våld och

 hot som tar sig uttryck i pennalism eller trakasserier av allvarligt slag

hänföras hit. Detta gäller inte minst när våldet är ägnat att bryta ned den

utsattes självförtroende, vilket kan utmärka misshandel av någon närstående.

Med förnedrande och skändliga inslag åsyftas här däremot inte i och för sig det

allmänna obehag och den allmänna förnedring som det kan innebära för ett

brottsoffer att behöva utstå en polisutredning och rättegång och där lämna ut

sina mest personliga förhållanden. Vad som avses i första stycket är genomgående

 omständigheter som karaktäriserar den kränkande handlingen.

Särskild hänsyn skall vidare tas till om den kränkande handlingen har varit

ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa (punkt 2). Här syftas

framför allt på sådana våldsbrott som har utförts med betydande hänsynslöshet

eller grymhet. Hit kan hänföras de flesta fall av försök till mord eller dråp

liksom andra våldsbrott av allvarligt slag. Detta innebär inte att alla former

av grov misshandel kan anses ägnade att framkalla allvarlig rädsla för liv eller

 hälsa. Brottsrubriceringen kan nämligen bero på omständigheter som inte är

relevanta vid bedömningen av skadeståndsfrågan. Även vid allvarligare hot kan

omständigheterna vara sådana att angreppet kan anses ägnat att framkalla

allvarlig rädsla för liv eller hälsa.

Ytterligare en omständighet som särskilt skall beaktas är om handlingen har

riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga

integritet (punkt 3). Bestämmelsen tar sikte på sådana fall där gärningsmannen

utnyttjar brottsoffrets oförmåga att försvara sig eller på annat sätt värja sig

mot angreppet. Att angreppet riktar sig mot någon med särskilda svårigheter att

värja sin personliga integritet är ofta utmärkande för brott mot ett litet barn,

 en åldring eller en person med ett fysiskt eller psykiskt handikapp. Även i

vissa fall när brottsoffrets svårighet att värja sig är endast tillfällig, t.ex.

 vid ett berusat eller drogat tillstånd, kan man ta särskild hänsyn till detta.

Det gäller i synnerhet om gärningsmannen har drogat sitt offer som därför inte

varit medvetet om vad han eller hon utsatts för.

Vidare skall särskilt beaktas om handlingen har inneburit missbruk av ett

beroende- eller förtroendeförhållande (punkt 4). Detta rekvisit tar framför allt

 sikte på sexuellt utnyttjande av underårig. Även i andra fall kan dock den

omständigheten att gärningsmannen och brottsoffret står i ett beroende- eller

förtroendeförhållande till varandra påverka graden av kränkning. Det kan gälla

t.ex. om en arbetsgivare utnyttjar en arbetstagares beroendeställning eller om

en lärare utnyttjar den särskilda bindning som en elev kan känna till läraren.

Slutligen skall enligt punkt 5 särskilt beaktas om den kränkande handlingen har

varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet. Därmed avses i första hand

ärekränkningsbrotten, i synnerhet förtal. Även situationer när någon misshandlas

 eller ofredas i andras åsyn kan omfattas.

6 kap. Gemensamma bestämmelser

1 § Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande

själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan.

Skadestånd till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till

rattfylleri eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom

vårdslöshet har medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan

skadestånd som avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har

medverkat till dödsfallet.

Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada kan jämkas, om

vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är

skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i

övrigt.

I paragrafen behandlas jämkning av skadestånd på grund av medvållande. I första

stycket har tredje meningen justerats med anledning av den rätt till ersättning

för personskada till följd av en nära anhörigs död som införts i 5 kap. 2 §.

Frågorna om jämkning på grund av medvållande behandlas i avsnitt 5.5.

Ändringen i tredje meningen klargör att bestämmelsen om s.k. identifikation är

tillämplig i alla fall som avses i 5 kap. 2 §. Den tillämpas alltså även på

skadestånd för personskada som till följd av dödsfallet har åsamkats någon som

stod den skadelidande särskilt nära. Jämkning av skadestånd i dessa fall torde

dock i praktiken sällan komma i fråga. Däremot kan jämkning av

försäkringsersättning i en motsvarande situation aktualiseras ganska ofta. Det

gäller särskilt vid sådana dödsfall i trafiken som i själva verket är självmord.

 Den situationen nämns i författningskommentaren till förslaget till ändring i

12 § trafikskadelagen.

Jämkning av skadestånd för personskada vid någon annans dödsfall kan

aktualiseras även på grund av den efterlevande anhöriges medverkan. Enligt

första meningen i stycket skall jämkning ske om den skadelidande - dvs. den

anhörige - har medverkat till sin skada uppsåtligen eller genom grov oaktsamhet.

 Sådan jämkning torde relativt sällan komma i fråga. Frågan om jämkning av

trafikskadeersättning i motsvarande fall kan däremot uppkomma ganska frekvent.

Situationen diskuteras nedan i kommentaren till förslaget till ändring i 12 §

trafikskadelagen.

Ändringen i andra meningen är rent redaktionell och innebär ingen ändring i sak.

3 § Rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande samt för särskilda

olägenheter faller bort, om den skadelidande avlider innan krav på sådan

ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till ersättning för

kränkning.

Paragrafen anger när skadestånd för ideell skada vid personskada och för

kränkning genom brott faller bort. Frågan behandlas i avsnitt 7.

Av bestämmelsen följer att rätten till ersättning för sådana skador faller bort

om ersättningskrav inte har framställts medan den skadelidande var i livet.

Bestämmelsen innebär motsatsvis att den skadelidandes rätt till ersättning går

över till dennes arvingar om ersättning har krävts innan den skadelidande avled.

Frågan är då hur ersättningen skall bestämmas när den skadelidande har avlidit

efter det att anspråket har framställts men innan det har fastställts. Denna

fråga berörs inte i bestämmelsen. Men i enlighet med de allmänna reglerna om

bestämmande av skadestånd torde ersättning böra betalas för den faktiska skadan.

 Det synes innebära att skadeståndet skall beräknas - på samma sätt som gäller

enligt praxis beträffande skadestånd för kostnader och inkomstförlust - med

utgångspunkt i den skada som den avlidne faktiskt kom att uppleva under sin

livstid, dvs. den skada som hänför sig till tiden före dödsfallet. Det gäller

såväl ersättning för ideell skada vid personskada - alla skadetyperna - som

ersättning för kränkning.

Den skadelidandes skadeståndskrav skall ha framställts antingen hos den

skadeståndsskyldige själv eller hos någon som företräder denne. Ett

försäkringsbolag där den skadeståndsskyldiges ansvar är försäkrat får anses

utgöra en sådan företrädare (jfr SOU 1963:33 s. 43). Vid tvist huruvida

skadestånd har krävts lär det ankomma på den skadelidandes arvingar att styrka

detta. Även om den skadelidandes skadeståndskrav inte uttryckligen har

förklarats avse ideell skada vid personskada eller allvarlig kränkning, kan i

allmänhet en sådan begäran tolkas in i kravet. Något bestämt belopp behöver inte

 heller ha begärts.

6 § En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för kränkning skall inte

förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål

där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda

skäl föranleder annat.

Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen

 också en skadelidande som har tillerkänts skadestånd för fysiskt och psykiskt

lidande samt särskilda olägenheter på grund av brott.

Undantag från vad som sägs i första och andra styckena får göras i fråga om

sådana kostnader som den skadelidande har orsakat genom att uppträda på ett sätt

 som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § rättegångsbalken.

Paragrafen begränsar brottsoffers skyldighet att ersätta motpartens

rättegångskostnader och har i sak oförändrad förts över från 6 kap. 5 §.

Följdändringar har skett i första och andra stycket.

Andra stycket är tillämpligt även när en nära anhörig till en person som dödats

genom brott har tillerkänts ersättning för fysiskt och psykiskt lidande samt

särskilda olägenheter med stöd av den nya regeln i 5 kap. 2 § första stycket

tredje punkten.

11.2 Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

9 § I fråga om trafikskadeersättning tillämpas 5 kap. och 6 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207) samt lagen (1973:213) om ändring av

skadeståndslivräntor.

Paragrafen har ändrats så att bestämmelsen i 6 kap. 3 § skadeståndslagen om

rätten att ärva ideellt skadestånd tillämpas också i fråga om

trafikskadeersättning. Övervägandena finns i avsnitt 7.

Det är att märka att hänvisningen till 5 kap. skadeståndslagen medför att den

nya bestämmelsen om ersättning för personskada vid nära anhörigs dödsfall (5

kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen) kommer att gälla även för ersättning

 enligt trafikskadelagen. Det innebär att en nära anhörig till den som dödas i

trafiken har rätt till trafikskadeersättning för sin personskada. Normalt

handlar det om ersättning för psykiskt lidande. Här kan hänvisas till

kommentaren till 5 kap. 2 § skadeståndslagen. Frågan om jämkning av

trafikskadeersättningen i vissa fall berörs i kommentaren till 12 § nedan.

12 § Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller

grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan ersättning som avses

 i 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) också jämkas, om den avlidne

uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den

skadelidandes sida har medverkat till skadan. I fall som avses i 10 § andra

stycket skall sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i

samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon varmed den skadade

 egendomen befordrades eller bristfällighet på fordonet har medverkat till

skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredje stycket sådan medverkan till

 sakskada anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften eller

bristfällighet i någon anordning för denna har medverkat till skadan.

Jämkning enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med

hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor och omständigheterna

i övrigt.

Paragrafens första stycke har ändrats till följd av de ändringar i

skadeståndslagen som gäller ersättning vid dödsfall till nära anhöriga som

drabbas av en personskada till följd av dödsfallet (se 5 kap. 2 § och 6 kap. 1 §

 skadeståndslagen). Innebörden av de ändringar som gjorts här är att motsvarande

 jämkningsregler som i skadeståndslagen kommer att gälla.

Jämkning av trafikskadeersättning kan aktualiseras i de nu nämnda fallen både om

 den anhörige har medverkat till dödsfallet - och därmed sin egen personskada -

uppsåtligen eller av grov vårdslöshet (första meningen) och om den döde själv

uppsåtligen har medverkat till sitt dödsfall (tredje meningen).

Om någon har orsakat en anhörigs död i trafiken genom uppsåt, bör han inte ha

rätt till trafikskadeersättning för den personskada som möjligen kan ha drabbat

honom på grund av dödsfallet. Jämkning bör alltså ske till noll. Även vid grov

vårdslöshet ter det sig ofta rimligt att avsevärt jämka ersättningen. Här kan

dock förekomma situationer där en jämkning till noll framstår som orimligt hård.

 Frågan får överlämnas till rättstillämpningen.

Vid självmord i trafiken torde ersättningen till de anhöriga för deras

personskada med anledning av dödsfallet oftast böra jämkas till noll.

Andringen i andra meningen är endast av redaktionell art.

11.3 Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

2 § Brottsskadeersättning betalas för personskada. Som personskada ersätts även

skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid

skadetillfället.

I fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett

 angrepp mot dennes person, frihet eller frid betalas brottsskadeersättning för

den skada som kränkningen innebär.

Paragrafens andra stycke har ändrats efter den nya lydelsen av 2 kap. 3 §

skadeståndslagen. Kränkning genom brott utgör nu en egen skadetyp, varför

brottsskadelagens bestämmelser om personskada inte längre skall tillämpas på

kränkningsersättning. Beträffande kränkningsersättning gäller i stället

särskilda bestämmelser i 5, 7, 10 och 11 §§. Liksom tidigare grundar

ärekränkningsbrotten ingen rätt till brottsskadeersättning för kränkning.

Frågorna behandlas i avsnitt 6.5.

5 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap.

1-5 §§ skadeståndslagen (1972:207). Livränta betalas dock endast när

ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller

 försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av

skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 §

första stycket skadeståndslagen.

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 §

skadeståndslagen.

I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § skadeståndslagen.

Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om

ersättning före dödsfallet gjorts hos Brottsoffermyndigheten.

Paragrafen anger hur brottsskadeersättning skall bestämmas. I ett nytt andra

stycke har det införts en hänvisning till 5 kap. 6 § första stycket

skadeståndslagen. Hänvisningen innebär att bestämmelserna i den paragrafen skall

 tillämpas också vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av

kränkning. I ett nytt fjärde stycke föreskrivs att den nya bestämmelsen i 6 kap.

 3 § skadeståndslagen om verkan av den skadelidandes död skall tillämpas även i

fråga om brottsskadeersättning. För att rätten till brottsskadeersättning skall

gå över på den skadelidandes arvingar räcker det med att krav före dödsfallet

framställts antingen mot skadevållaren eller hos Brottsoffermyndigheten. På

förslag av Lagrådet har det i fjärde stycket lagts till att rätten till

brottsskadeersättning inte faller bort om en ansökan om ersättning gjorts hos

Brottsoffermyndigheten före dödsfallet. Frågorna behandlas i avsnitt 6.5 och

avsnitt 7.

7 § Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av personskada

avräknas, förutom skadestånd, annan ersättning som den skadelidande har rätt

till på grund av skadan och som inte har avräknats redan med stöd av 5 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207). Avräkning sker dock ej i den mån ersättningen

motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av kränkning eller med

anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada avräknas, förutom skadestånd,

annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan.

I paragrafens andra stycke har den följdändringen gjorts att kränkning genom

brott förts in som en särskild skadetyp. Det innebär ingen ändring i sak.

10 § Vid personskada, vid kränkning och vid sakskada eller ren

förmögenhetsskada avräknas ett självriskbelopp. Beloppet fastställs av

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer och beräknas med ledning av

de lägsta självriskbelopp som tillämpas här i landet vid konsumentförsäkring som

 innefattar skydd mot skada till följd av brott.

Första stycket gäller ej i fråga om skada till följd av brott av någon som avses

 i 3 §, om brottet har begåtts på eller i närheten av anstalt eller annan plats

där han var omhändertagen eller fick vård. Första stycket gäller ej heller, om

det i övrigt finns särskilda skäl att inte avräkna något självriskbelopp.

I paragrafens första stycke har den följdändringen gjorts att kränkning genom

brott förts in som en särskild skadetyp. Det innebär att kränkningsersättning i

fortsättningen skall behandlas för sig när det gäller självrisk. I dag behandlas

 det som en del av personskadeersättningen.

Den skadelidande kan alltså råka ut för att två självrisker dras bort från hans

ersättning för ideell skada. Detta är i konsekvens med att

kränkningsersättningen även i andra hänseenden ses som en särskild

ersättningspost, t.ex. vid tillämpning av bestämmelserna om högsta

ersättningsbelopp i 11 §. Många gånger kan det dock framstå som orimligt att

räkna bort två självriskbelopp från ersättningen för ideell skada. Detta kan i

sig utgöra särskilda skäl att enligt andra stycket sista meningen avstå från

avräkning.

Övervägandena finns i avsnitt 6.5.

11 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fastställs i form

av engångsbelopp betalas med högst tjugo gånger det prisbasbelopp enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning

som fastställs i form av livränta betalas för varje år med högst tre gånger det

prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning eller med anledning av sakskada

 och ren förmögenhetsskada betalas med högst tio gånger det prisbasbelopp som

gäller då ersättningen bestäms.

Om den sammanlagda brottsskadeersättningen efter avräkning av självriskbelopp

enligt 10 § första stycket understiger tio kronor, utbetalas ingen ersättning.

Paragrafen innehåller beloppsmässiga tak för den brottsskadeersättning som kan

betalas ut. Taket på tjugo basbelopp för brottsskadeersättning med anledning av

personskada omfattar enligt gällande rätt både ersättning för personskada och

kränkning. Kränkningsersättningen har nu förts över till bestämmelsens andra

stycke och omfattas därmed av taket på tio basbelopp. Det sammanlagda taket för

ersättning för ideell skada har därmed blivit högre, nämligen 30 basbelopp.

Liksom tidigare gäller ett särskilt tak på tio basbelopp även för ersättning för

 ren förmögenhetsskada och sakskada. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.

Sammanfattning (SOU 1991:34)

Vi behandlar i detta betänkande frågan om vilken ersättning för ideell skada som

 de som har smittats av HIV genom en skadeståndsgrundande handling kan anses

berättigade till enligt nuvarande skadeståndsrättsliga principer.

En grundläggande princip inom skadeståndsrätten är att en skadelidande skall få

full ersättning för sina skador. Vid personskada skall den skadelidande sålunda

kompenseras inte bara för direkta ekonomiska förluster utan även för ideell

skada, dvs. det lidande och de icke rent ekonomiska förluster som skadan har

orsakat.

Ideell skada som uppkommer i samband med personskada ersätts enligt 5 kap. 1 §

skadeståndslagen som sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt

olägenheter i övrigt till följd av skadan.

Ersättningen för sveda och värk samt lyte och annat stadigvarande men bestäms i

regel schablonmässigt. Därvid tillämpas vissa tabellvärden för olika vanligt

förekommande skador. Vid allvarligare skadetyper tillämpas inte tabellerna.

Dessa skadetyper betecknas som maximalfall; man skiljer därvid mellan större och

 mindre maximalfall.

Till större maximalfall hänförs typiskt sett skadade med förlamningstillstånd i

samtliga extremiteter. Hit hänförs också skador som medfört total blindhet. Som

mindre maximalfall räknas personer med förlamningstillstånd från midjan och

nedåt och liknande skador samt mycket svår resttillstånd efter hjärnskador.

Ersättningsnivån vid maximalskador ligger över högsta tabellersättningen och

inkluderar ersättning för sveda och värk, lyte och annat stadigvarande men.

Ersättningen, vars storlek är beroende av den skadelidandes ålder, utgår fr.o.m.

 den 1 januari 1991 för en 25 år gammal person vid större maximalfall med 555

000 kr och vid mindre maximalfall med 420 000 kr.

När det gäller skador till följd av HIV är skadeföljderna på många sätt

särpräglade. För kommittén har det varit angeläget att bilda sig en uppfattning

om hur sådana skadeföljder skall värderas i jämförelse med andra skador.

Det som framför allt skiljer HIV-smitta från många andra skadetyper är att

HIV-smitta i de flesta fall - såvitt man nu vet - leder till en för tidig död

efter ett accelererande sjukdomsförlopp. Vetskapen om att livstiden kan bli

begränsad och den ångest och oro som detta i flesta fall innebär är en faktor

som måste tillmätas stor betydelse för ersättningens storlek. Sjukdomen kan

också medföra betydande inskränkningar i den dagliga livsföringen. Förutom de

besvär sjukdomen i sig medför drabbas den smittade av en rad psykosociala

problem av mer eller mindre kronisk natur. Oron över den egna hälsan och

sjukdomens utveckling återverkar i flera avseende på den drabbades

livssituation. Detta kan ta sig uttryck i svårigheter att sköta ett arbete och

ointresse för vidareutbildning samt oförmåga att på ett meningsfullt sätt

utnyttja fritiden. Även familjelivet blir utsatt för stora påfrestningar. Det

sociala umgänget blir i regel starkt begränsat. Redan rädslan inför hur

omgivningen skall reagera vid ett avslöjande av sjukdomen bidrar till att den

smittade undandrar sig kontakter. Många som valt att berätta om sin sjukdom har

mötts av sådana reaktioner att de upplevt sig "pestsmittade". Risken att föra

smittan vidare inskränker handlingsfriheten och innebär stora påfrestningar.

Därtill skall läggas alla de mycket svåra medicinska följderna av sjukdomen.

Vi har funnit att skadeverkningarna sammantagna för överväldigande flertalet av

dem som har smittats av HIV måste innebära ett så stort lidande att de vid en

tillämpning av nuvarande skadeståndsrättsliga principer närmast är att jämställa

 med de mindre maximalfallen.

Sammanfattning (SOU 1992:84)

Enligt våra direktiv skall vi överväga om och i så fall i vilken utsträckning

ersättningsnivån vid ideell skada bör höjas. Det gäller i första hand ideell

skada i samband med personskada, dvs. sveda och värk, lyte eller annat

stadigvarande men samt olägenheter i övrigt (se 5 kap. 1 § skadeståndslagen). Vi

 skall emellertid också ta ställning till om de ersättningsbelopp som betalas ut

 för den kränkning som vissa slags brott innebär (se 1 kap. 3 §

skadeståndslagen) kan anses tillräckligt fylla syftet med ersättningen i dessa

fall. I samband därmed skall vi behandla en del andra frågor som rör

ersättningen för sådana kränkningar. I tilläggsdirektiv som vi fick i november

1990 har vidare framhållits att vi skall överväga en förändring av

ersättningsnivån och regelverket vid skadestånd till våldtäktsoffer och offer

för andra våldsbrott.

I detta betänkande behandlar vi frågan om ersättning för kränkning genom brott.

Denna ersättning skiljer sig från den ersättning för ideell skada i samband med

personskada som regleras i 5 kap. 1 § skadeståndslagen. Förutom att ersättningen

 för kränkning genom brott har till syfte att lindra verkningarna av kränkningen

 och ge den skadelidande möjlighet att förändra sin livssituation har den inslag

 av upprättelse för den förnedrande och kränkande behandling eller den oförrätt

som den skadelidande har utsatts för. Själva kränkningen bör enligt vår mening

ersättas särskilt för sig, vid sidan av den ersättning för sveda och värk etc.

som den skadelidande kan ha rätt till om han eller hon samtidigt har tillfogats

en personskada.

En utgångspunkt för våra överväganden har varit att brottsoffrens ställning bör

stärkas. Det gäller inte minst kvinnor och barn som utsätts för sexualbrott

eller annat våld i hemmet. Våra förslag är inriktade enbart på ersättning för

kränkning genom brottsliga handlingar. Förslagen avser alltså inte sådana

kränkningar av den personliga integriteten som ej är straffbara. Frågan om

integritetsskyddet för enskilda personer bör förstärkas i dessa fall övervägs

för närvarande i särskild ordning.

Den som har kränkt någon genom brott saknar i regel möjlighet att ersätta denna

kränkning av egna medel. Ersättningen utges i stället i praktiken från det

överfallsskyddsmoment i hem- eller villahemförsäkringen som de flesta

skadelidande håller sig med eller, om de inte har ett sådant skydd, av

Brottsskadenämnden. Av samhällsekonomiska skäl kan sådan ersättning inte ges vid

 alla slags kränkningar genom brott. Enligt vår mening bör ersättning komma i

fråga endast vid allvarligare kränkningar, dvs. sådana som förorsakar ett

"lidande", och bara när kränkningen har tillfogats genom vissa brott som typiskt

 sett framstår som särskilt integritetskränkande. Dessa brott beskrivs i vårt

lagförslag som brott mot annans person, frihet, frid eller ära. Sådana brott är

bl.a. sexualbrott och andra våldsbrott samt ärekränkningsbrott.

Våra förslag avser däremot inte t.ex. förmögenhetsbrott. Den kränkning som ett

brottsligt angrepp på någons egendom kan innebära bör lika litet som hittills

grunda rätt till ersättning av ideell natur, såvida inte brottet samtidigt

innebär en kränkning av den skadelidandes personliga integritet. Exempel på

förmögenhetsbrott som kan anses integritetskränkande och berättiga till

ersättning för denna kränkning är rån, s.k. väskryckning och utpressning. Även

inbrottsstölder kan enligt vår mening utgöra en integritetskränkning som bör

ersättas när den är av allvarligare slag. Så är fallet inte bara när den

bestulne var hemma då inbrottsstölden begicks utan också när han eller hon vid

hemkomsten fann bostaden skövlad eller utsatt för en omfattande förstörelse.

Ersättning för den kränkning som en inbrottsstöld utgör bör vidare kunna ges när

 inbrottsstölden har haft andra särskilt skändliga inslag av liknande

beskaffenhet.

På den senaste tiden har ersättningarna för kränkning genom brott höjts

väsentligt, särskilt när det gäller sexualbrott och grövre våldsbrott. En vanlig

 uppfattning torde dock vara att ersättningsnivån i Sverige alltjämt är låg i

dessa fall. En jämförelse med ersättningarna i andra länder och inom andra

rättsområden visar också enligt vår mening att ersättningsnivån - även om den

för det stora flertalet kränkningar får anses väl avvägd - är för låg vid

sexualbrott och grova våldsbrott. Den svåra kränkning som dessa typer av brott

regelmässigt innebär för de skadelidande bör bättre än i dag återspeglas i den

ersättning som utges till dem. Mer än en fördubbling av ersättningen jämfört med

 nuvarande nivå - 40 000 kr vid våldtäktsbrott samt 70 000 kr vid incestbrott

och grova våldsbrott - är dock enligt vår mening inte motiverad. Vi anser också

att den nuvarande ersättningsnivån vid ärekränkningsbrott - 5 000 - 25 000 kr -

bör höjas något. De skadeståndsbelopp som förekommer inom arbetsrätten vid

obefogade uppsägningar och avskedanden - minst 30 000 respektive 40 000 kr - kan

 därvid utgöra ett riktmärke.

Vi föreslår att vissa omständigheter, som bör särskilt beaktas när ersättning

för kränkning genom brott bestäms, anges i lagen. Dessa omständigheter är att

kränkningen har haft förnedrande eller skändliga inslag, varit ägnad att

framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig mot någon med

särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, inneburit missbruk av

 ett beroende- eller förtroendeförhållande eller varit ägnad att väcka allmän

uppmärksamhet. En markering av dessa omständigheter kan ses som ett uttryck för

vår uppfattning att skadestånden i dessa fall bör utgå med högre belopp än

hittills.

Förslagen avses träda i kraft den 1 juli 1993.

Sammanfattning (SOU 1995:33)

Utredningsuppdraget

Vår uppgift har huvudsakligen varit att överväga olika frågor som rör ideell

skada, dvs. skada av icke-ekonomiskt slag. I vårt förra betänkande (SOU 1992:84)

 behandlade vi den form av ideell skada som utgörs av kränkning genom brott mot

den personliga integriteten (se 1 kap. 3 § skadeståndslagen). I föreliggande

slutbetänkande redovisas våra överväganden beträffande ideell skada i samband

med personskada. Det gäller sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men

och olägenheter i övrigt (se 5 kap. 1 § skadeståndslagen).

För bara några år sedan var skadeståndets främsta uppgift på personskadeområdet

att täcka ideell skada. Utvecklingen på senare tid med en fortlöpande minskning

av förmåner från socialförsäkringen har emellertid medfört att skadestånd fått

ökad betydelse även som ersättning för ekonomiska skadeföljder till följd av en

personskada. I detta betänkande behandlas vissa frågor som rör sådana

skadeföljder i den mån de har särskilt nämnts i våra direktiv eller tilldragit

sig uppmärksamhet i andra sammanhang.

Allmänna utgångspunkter

En utgångspunkt för oss har varit att den skadelidande genom skadestånd skall ha

 full ersättning för sin skada. I fråga om skadestånd för ekonomiska

skadeföljder är vår grundinställning att skadan inte skall bestämmas med ledning

 av schabloner utan att den verkliga förlusten skall ersättas även om den kan

vara svår att uppskatta.

När det däremot gäller skadeföljder av ideell natur finns ingen absolut sanning;

 det är i grunden en rättspolitisk fråga om en viss ideell skada skall

uppskattas till 10 000, 100 000 eller 1 000 000 kr. Det är emellertid viktigt

att skadeståndsbeloppen i dessa fall bestäms efter så fasta kriterier som

möjligt, så att man inte hamnar i rena godtycket. Sådana kriterier kan vara den

tid som skadan ger sig till känna, smärtans intensitet och den nedsättning av

kroppsfunktionerna som skadan medför. Vi ställer oss därför bakom nuvarande

ordning som innebär att standardiserade normer av detta slag används för att

värdera ideella skadeföljder vid personskada.

En utgångspunkt har vidare varit att man bör sträva efter att så långt möjligt

uppnå nordisk rättslikhet på skadeståndsområdet. Hänsyn bör också tas till

utvecklingen i länder utanför Norden. En viss försiktighet bör dock iakttas till

 sådana kraftiga höjningar av ersättningsnivån vid ideell skada som skett i

vissa av dessa länder på senare tid. Vad man framför allt bör inrikta sig på är

att höja ersättningsnivån vid de allvarligaste skadorna.

Skadestånd till den som tillfogats personskada

Skadestånd till den som tillfogats personskada omfattar enligt 5 kap. 1 § första

 stycket skadeståndslagen ersättning för kostnader, inkomstförlust och ideell

skada.

Kostnader

En fråga som rör skadeståndsposten kostnader är om anhörigas kostnader för besök

 och annan stimulans till den skadade kan ersättas i något större utsträckning

än för närvarande. Enligt vår mening bör man vara generös när det gäller

ersättning för sådana kostnader, liksom kostnader för anhörigas insatser för

omvårdnaden av den skadade. För att markera att en utvidgning av de nuvarande

ersättningsmöjligheterna i detta avseende är önskvärd föreslår vi att

bestämmelsen i 5 kap. 1 § första stycket 1 skadeståndslagen om skadestånd för

kostnader ändras så, att den skadelidandes rätt till skadestånd avser i skälig

omfattning också kostnader för dem som står honom särskilt nära.

I övrigt inrymmer skadeståndsposten kostnader olika problem som enligt vår

mening bör utredas i särskild ordning. Det gäller bl.a. frågan i vad mån

kostnader för vård utöver den som samhället erbjuder skall kunna ersättas

skadeståndsvägen.

Inkomstförlust

Av de utgångspunkter som vi har haft för vårt arbete följer att skadestånd för

framtida inkomstförlust bör liksom hittills motsvara den verkliga förlust som

kan antas uppkomma och inte uppskattas efter t.ex. en sådan schablon som den

skadelidandes medicinska invaliditetsgrad.

Det sagda gäller i princip även skadestånd för framtida inkomstförlust till barn

 och ungdomar, trots att svårigheterna att bestämma denna förlust kan vara

särskilt stora i sådana fall. Framför allt blir bedömningen vansklig i de fall

då barn och ungdomar skadas så allvarligt att de aldrig kan komma ut i

förvärvslivet eller i vart fall kan göra det bara med mycket begränsad

förvärvsförmåga. Skulle utredningen i skadeärendet om den skadelidandes anlag

och förutsättningar i övrigt för en viss förvärvsverksamhet inte ge någon som

helst ledning för bedömningen, kan det vara befogat att använda sig av

schabloner. En sådan kan enligt vår mening vara den genomsnittsinkomst för

heltidsarbete som gäller i vårt land. Däremot bör sådana omständigheter som kan

hänföras till den skadelidandes s.k. sociala närmiljö i princip inte påverka

bedömningen.

Skadelidande som har skadats så allvarligt att de måste vårdas resten av livet

bör ha rätt till skadestånd inte bara för vårdkostnaderna utan också för den

beräknade inkomstförlusten till följd av skadan. Det överensstämmer med vad som

uttalats vid tillkomsten av 1975 års ändring av personskadereglerna i 5 kap.

skadeståndslagen och med försäkringspraxis på senare tid.

Skadelidande som före skadan arbetade i hemmet men på grund av skadan inte

längre kan gör det bör tillerkännas skadestånd för förlust av inkomst, värderad

efter vad det kostar att anlita hjälp av utomstående.

Sveda och värk

De normer som tillämpas för närvarande för att bestämma ersättning för sveda och

 värk utgår från sådana objektivt konstaterbara kriterier som vårdtidens längd,

vårdform och skadans art. Dessa faktorer bör också enligt vår mening användas

som mätare av skadans omfattning.

Bl.a. av historiska skäl är de nuvarande normerna mera inriktade på fysisk än på

 psykisk skada. För att man skall kunna göra en nyanserad bedömning också av

psykiska skador bör normerna enligt vår mening revideras något. Sålunda bör de

kompletteras så att de - på samma sätt som beträffande fysiska skador - ger

anvisning om vad som är att anse som svår psykisk skada, liksom vilka olika

former av psykiatrisk behandling som skall leda till höjd grundersättning.

Likaså bör komma till klart uttryck att svårt psykiskt lidande är att jämställa

med svår smärta.

Normerna bör vidare - inte bara av hänsyn till de psykiska skadorna utan i viss

mån även med tanke på de fysiska skadorna - ändras så att ersättningsbeloppen

till svårt skadade inte sjunker lika snabbt som i dag.

Lyte och men

Skadestånd för stadigvarande men tar sikte på bestående skadeföljder i form av

fysiska och psykiska besvär. Dessa besvär låter sig enligt vår mening ganska väl

 mätas genom en invaliditetsgradering grundad på begreppet invaliditet i

betydelsen fysisk och psykisk funktionsnedsättning. Besvären kan antas drabba de

 skadelidande i stort sett lika oberoende av deras sociala situation och

livsbetingelser i övrigt. Skadestånd för stadigvarande men bör därför även i

fortsättningen bestämmas huvudsakligen med hänsyn till den skadelidandes

medicinska invaliditet och ålder vid tidpunkten för invaliditetens inträde .

Den medicinska bedömningen görs i dag med ledning av invaliditetstabeller som

har tillkommit i slutet av 1800-talet och därefter inte genomgått någon

genomgripande förändring, även om de har justerats vid flera tillfällen. Ett

förslag till nya invaliditetstabeller som utarbetats inom försäkringsbranschen

med hjälp av medicinsk expertis och som på flera väsentliga punkter skiljer sig

från de nuvarande lades fram år 1991. Enligt vår mening uppfyller detta förslag

bättre de krav som kan ställas på sådana tabeller som underlag för den

medicinska bedömningen. Bl.a. har förslaget en mera logisk och ändamålsenlig

uppbyggnad, innefattar betydligt fler skador än de nuvarande tabellerna och

anvisar - efter utländsk förebild - en princip för bedömningen av sammansatta

invaliditeter. Vi anser därför att den medicinska bedömningen i fortsättningen

bör göras med utgångspunkt i de föreslagna tabellerna. Det innebär bl.a. att

dagens ordning med särskild ersättning för s.k. maximal och nivåfall överges och

 att utgångspunkten i stället blir att samtliga skadetyper ersätts strikt efter

invaliditetsgrad. Samtidigt undviker man med detta förslag att olika skadetyper

- såsom för närvarande - ersätts efter skilda ersättningstabeller.

En övergång till de föreslagna invaliditetstabellerna fordrar särskilda

överväganden när det gäller total synförlust. Denna skadetyp har under lång tid

intagit en särställning i svensk skadeståndsrätt och i ersättningshänseende

jämställts med de allra svåraste skadorna, såsom tetraplegi (dvs. förlamning av

såväl armar som ben). Sålunda ersätts total synförlust i dag som ett stort

maximalfall, vilket motsvarar 650 000 kr inberäknat ersättning för sveda och

värk. I 1991 års förslag till ny invaliditetstabell är total synförlust åsatt en

 invaliditetsgrad om 68 procent - vilket motsvarar 100 procent enligt 1981 års

tabellverk; någon omvärdering av skadetypen från medicinsk synpunkt är det

således inte fråga om - medan exempelvis tetraplegi har åsatts en

invaliditetsgrad av 99 procent. Om ersättningen beräknas strikt efter

invaliditetsgrad, medför detta med nödvändighet att ersättningen för total

synförlust i framtiden blir betydligt lägre än för tetraplegi. Mot detta finns

enligt vår mening i och för sig inget att erinra. Däremot ställer vi oss

tveksamma till att ersättningen för stadigvarande men skulle vid total

synförlust sänkas även i absoluta tal. Vi förordar därför beträffande denna typ

av skada en tillfällig särlösning, som innebär att ersättningen så att säga

fryses på dagens nivå och förblir oförändrad till dess att den tabellariska

ersättningen vid en invaliditet av 68 procent har nått upp till motsvarande

belopp. Intill dess skulle ersättningen för total synförlust - efter avdrag för

vad som kan anses belöpa på sveda och värk - uppgå till inte fullt 570 000 kr.

Särskilda olägenheter

Den nuvarande skadeståndsposten olägenheter i övrigt har gett upphov till

tillämpningsproblem av olika slag, t.ex. hur gränsen skall dras till andra

skadeståndsposter, hur ingående olägenheterna skall utredas i det särskilda

fallet och med vilket belopp de skall ersättas.

I den praktiska skaderegleringen lämnas skadestånd för olägenheter i övrigt ofta

 med samma belopp till skadelidande med samma invaliditetsgrad upp fr.o.m. 15

procent; vid nämnda invaliditetsgrad uppgår ersättningen till en 25-årig person

i de flesta fall till ca 90 000 kr. Dessa "standardbelopp" bör enligt vår mening

 i fortsättningen ingå i ersättningen för lyte och men, som alltså höjs med

motsvarande belopp.

Om det av utredningen i skadeärendet framgår att den skadelidande på grund av

särskilda förhållanden måste anses ha tillfogats olägenheter som klart

överstiger vad som kompenseras genom den tabellariskt bestämda ersättningen för

lyte och men, bör ersättning emellertid ges under en ny skadeståndspost,

"särskilda olägenheter". Ersättning för särskilda olägenheter bör även, efter en

 individuell bedömning, ges till skadelidande med en invaliditetsgrad över 15

procent när det gäller framför allt sådana olägenheter i arbetet som består i

allmänna besvär och ökad anspänning för att uppnå ett visst arbetsresultat.

Också förlust av fritid bör kunna ersättas som särskilda olägenheter, om denna

förlust innebär ett avsevärt ingrepp i den skadelidandes livsföring.

Under skadeståndsposten särskilda olägenheter bör däremot inte ersättas förhöjda

 levnadskostnader eller smärre inkomstförluster. Sådana ekonomiska förluster,

som för närvarande i stor utsträckning ersätts som olägenheter i övrigt, bör i

fortsättningen ersättas under de poster där de hör hemma, alltså som kostnader

respektive inkomstförlust.

Den nuvarande skadeståndsposten olägenheter i övrigt bör alltså upphöra. Detta

är ett steg i riktning mot nordisk rättslikhet beträffande skadestånd för ideell

 skada och medför att jämförelser mellan ersättningsnivån i Sverige och övriga

länder i fortsättningen underlättas.

Skadestånd för ideell skada till skadelidande som är medvetslösa eller har sänkt

 medvetandegrad

Skadestånd för ideell skada bör enligt vår mening bestämmas utan hänsyn till om

den skadelidande är varaktigt medvetslös eller har sänkt medvetandegrad. I de

undantagsfall där det finns anledning att anta att den skadelidande till följd

av skadan har fått sin livslängd avsevärt förkortad bör skadeståndet dock kunna

fastställas att utgå som livränta, såsom för närvarande görs i

försäkringspraxis.

Ersättningsnivån vid ideell skada

En av våra huvuduppgifter har varit att överväga om den nuvarande

ersättningsnivån vid ideell skada bör höjas. Det har inte sällan hävdats att

skadestånden i Sverige för ideell skada vid en internationell jämförelse ligger

på en påfallande låg nivå. Att jämföra skadeståndsnivån i olika länder möter

emellertid av olika skäl betydande svårigheter. Sålunda fordras för att man

skall få en någorlunda rättvisande bild att man beaktar också den ersättning som

 lämnas för ekonomisk skada. Även en rad andra faktorer har betydelse vid en

sådan jämförelse. En så omfattande undersökning av ersättningen i olika länder

har emellertid inte varit möjlig att genomföra inom ramen för vårt uppdrag. Vi

har i stället fått begränsa jämförelsen till enbart ideell skada.

Bl.a. med hänsyn till resultatet av den jämförande undersökning som vi har

företagit föreslår vi att skadestånden för ideell skada höjs betydligt när det

gäller de allvarligaste skadorna. En viss höjning bör göras också i fråga om

skador som inte är fullt så allvarliga. Däremot bör ersättningsnivån vid skador

av mera lindrig natur vara i princip oförändrad.

Den höjning som är önskvärd bör göras huvudsakligen på ersättningsposten lyte

och men. Denna ersättningspost bör för de allvarligaste skadorna höjas med 50

procent, vilket tillsammans med skadestånden för sveda och värk samt särskilda

olägenheter medför en maximal ersättning på över 1 milj. kr. För att dämpa

kostnadseffekterna av en sådan höjning synes det lämpligt att den slår igenom

etappvis. Sålunda är det enligt vår mening tillräckligt att höjningen är fullt

genomförd inom tre år från det att statsmakterna har tagit ställning till våra

förslag.

Skadestånd vid dödsfall

Har personskada lett till döden, utgår enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen

ersättning för begravningskostnad och, i skälig omfattning, andra kostnader till

 följd av dödsfallet. Dessutom ersätts förlust av underhåll.

När det gäller anhörigas kostnader till följd av ett dödsfall har svensk

rättspraxis utvecklats i en för de skadelidande liberal riktning. Vi räknar med

att denna utveckling kommer att fortsätta utan att någon lagändring är påkallad.

Skadestånd för förlust av underhåll uppskattas i den utomrättsliga

skaderegleringen utifrån vissa schabloner rörande de efterlevandes behov av

underhåll. Vi har ingen erinran mot detta förfarande, under förutsättning att

den som styrker ett större underhållsbehov får högre skadestånd än som följer av

 schablonen. I praktiken tillämpas schablonerna också på detta sätt.

Verkan av den skadelidandes död

Enligt allmänna grundsatser som har gällt i vårt land sedan länge faller rätten

till skadestånd för ideell skada bort, om den som skadats dör innan skadeståndet

 har fastställts genom dom eller avtal.

Dessa grundsatser, som inte gäller i något annat land vars skadeståndssystem vi

har studerat, kan enligt vår mening leda till märkliga resultat. De innebär

nämligen att en skyldighet att betala skadestånd för ideell skada som inträtt

medan den skadelidande var i livet kan - liksom sanktionen för denna skyldighet

i form av dröjsmålsränta - falla bort om skyldigheten inte infrias innan den

skadelidande hinner avlida.

Vi föreslår därför att de principer som gäller för närvarande ändras så att

rätten till skadestånd för ideell skada som regleras i skadeståndslagen går över

 på den skadelidandes arvingar om krav på sådant skadestånd har framställts

innan den skadelidande avled. En särskild bestämmelse av detta innehåll bör tas

in i 6 kap. skadeståndslagen.

Skadestånd för psykisk chock e.d.

Den som har tillfogats personskada i form av chock eller andra psykiska besvär

genom underrättelsen om att en nära anhörig dödats genom en skadeståndsgrundande

 handling har i tidigare praxis vägrats skadestånd. Denna praxis ändrades av

Högsta domstolen år 1993, då närstående till den som blivit uppsåtligen dödad

tillerkändes skadestånd för psykiska besvär med anledning av dödsfallet.

Enligt vår mening bör rätten till skadestånd för psykiska besvär till följd av

att en nära anhörig har dödats genom en skadeståndsgrundande handling inte

begränsas till fall då dödandet har skett uppsåtligen. Skadestånd bör kunna utgå

 även när dödsfallet har vållats genom vårdslöshet eller när skadeståndsansvaret

 vilar på strikt grund. Endast den som genom släktskap, samboende eller liknande

 stod den avlidne särskilt nära bör dock vara berättigad till skadestånd för sin

 personskada. En bestämmelse av detta innehåll bör tas in i 5 kap. 2 §

skadeståndslagen.

Bestämmelsen reglerar inte det fallet att någon har åsamkats psykiska besvär

till följd av att en nära anhörig har skadats allvarligt genom en

skadeståndsgrundande handling. Bestämmelsen får dock inte läsas så att den

utesluter en rätt till skadestånd i fall som liknar dem som har lagreglerats.

Frågan i vad mån skadestånd skall kunna utgå i sådana fall får avgöras i

rättstillämpningen.

Enligt vår mening finns det inte anledning att - vid sidan av den rätt till

skadestånd för personskada i form av psykiska besvär som vårt förslag innebär -

införa en rätt till skadestånd för kränkning eller sorg och saknad med anledning

 av att någon har dödats genom en skadeståndsgrundande handling.

Omprövning av skadestånd

Skadestånd för personskada fastställs ofta vid en tidpunkt när det ännu inte

står klart hur skadeläget i dess helhet kommer att gestalta sig. Bedömningen av

framtida skadeföljder får därför i stor utsträckning grunda sig på antaganden av

 olika slag. Om det senare visar sig att dessa antaganden inte håller streck,

finns enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen möjlighet att ompröva skadeståndet på

grund av ändrade förhållanden när det gäller inkomstförlust och förlust av

underhåll.

I fråga om skadestånd för kostnader och ideell skada saknas däremot en sådan

omprövningsmöjlighet. Detta har visat sig vara en brist inte minst i den

praktiska skaderegleringen. Vi förordar därför att det införs en möjlighet till

omprövning även av skadestånd för kostnader och ideell skada. I likhet med vad

som gäller i fråga om inkomstförlust och förlust av underhåll bör en

förutsättning för omprövning dock vara att de förhållanden som legat till grund

för ersättningens bestämmande har ändrats väsentligt.

Omprövning enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen av skadestånd för personskada bör

som för närvarande kunna ske bara vid ändrade förhållanden på den skadelidandes

sida.

Jämkning på grund av medvållande

Skadestånd med anledning av personskada bör liksom för närvarande kunna jämkas

på grund av medvållande endast om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom

 grov vårdslöshet har medverkat till skadan.

I de undantagsfall när jämkning kommer i fråga bör skadestånd för kostnader och

inkomstförlust enligt vår mening inte jämkas, om denna ersättning är av

väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Sådan

 ersättning bör alltså alltid utgå oavkortad. Den jämkning som i och för sig kan

 vara motiverad med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och andra

omständigheter bör i dessa fall göras uteslutande på den ersättning för ideell

skada som den skadelidande kan ha rätt till; denna ersättning fyller inte samma

väsentliga behov för den skadelidandes vård eller försörjning.

Vårt förslag innebär att bestämmelsen i 6 kap. 1 § tredje stycket

skadeståndslagen ändras så att det - på samma sätt som av den allmänna

jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen - uttryckligen framgår att den

skadelidandes behov av skadeståndet skall beaktas vid bedömningen av vad som kan

 anses utgöra en skälig jämkning.

Skadeståndets bestämmande

De standardiserade normer som bör användas för att bestämma ersättning för sveda

 och värk samt lyte och men bör enligt vår mening inte styras av detaljerade

lagregler utan som hittills utbildas i den praktiska tillämpningen.

En överväldigande majoritet av anspråk på skadestånd för personskada behandlas

för närvarande av olika rådgivande nämnder som är verksamma på

försäkringsområdet, framför allt Trafikskadenämnden och Ansvarsförsäkringens

personskadenämnd. Genom detta nämndförfarande erbjuds parterna i skadeärendet

möjlighet att på ett förhållandevis enkelt sätt få ledning för bedömningen av

deras fall. Mot detta system för att lösa eller förebygga konflikter om

personskadeersättning kan enligt vår mening någon befogad kritik inte riktas.

Nämndernas konfliktlösande verksamhet innebär att deras ställningstaganden i

olika frågor om personskadeersättning, i avsaknad av vägledande

domstolsavgöranden, har kommit att styra rättsutvecklingen på detta område. På

grund av de kostnadsrisker som är förenade med en rättegång drar sig de

skadelidande för att anlita domstolarna även i sådana fall där ersättningsfrågan

 är av principiell betydelse och det därför skulle vara önskvärt att den i sista

 hand prövades av Högsta domstolen. För att stimulera de skadelidande att i

sådana fall föra saken vidare till domstol bör nämnderna - när rättsfrågorna är

ägnade för prejudikatbildning - avsluta sina yttranden till försäkringsbolagen

med en rekommendation till dem att oavsett utgången i en domstolsrättegång stå

för såväl sina egna som den skadelidandes rättegångskostnader.

Nämndernas organisation och verksamhet bör enligt vår mening utvärderas i

särskild ordning. Vi pekar på en del frågor om förfarandet vid nämnderna och

deras sammansättning som det kan finnas anledning att överväga vid en sådan

översyn av nämndverksamheten.

Vi förordar vidare att de tabeller och andra schabloner som används i den

utomrättsliga skaderegleringen för att bestämma ersättning för ideell skada

fastställs i samverkan mellan alla berörda skadeprövningsnämnder efter det att

synpunkter inhämtats från olika intressenter.

Kostnadskonsekvenser

Våra förslag innebär att de skadelidandes möjligheter att få skadestånd för

personskada förbättras i en del avseenden. Eftersom sådant skadestånd i

praktiken i de flesta fall utges från en ansvarsförsäkring eller från

motsvarande försäkring för skador i trafiken och i arbetslivet, dvs.

trafikförsäkringen respektive Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada, kan våra

förslag få kostnadskonsekvenser för dessa försäkringar. Det gäller särskilt

förslaget om en höjning av ersättningsnivån vid ideell skada och förslaget om en

 utvidgning av de nuvarande möjligheterna till ersättning för psykiska besvär

till följd av att en nära anhörig har dödats genom en skadeståndsgrundande

handling.

En höjning av den nuvarande ersättningsnivån vid skadeståndsposten lyte och men

med 50 procent i de allvarligaste fallen och en viss höjning av ersättningen i

fråga om skador som inte är fullt så allvarliga skulle enligt våra beräkningar,

om höjningen genomfördes på en gång, medföra ökade kostnader för

trafikförsäkringen med 2 procent och för Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada

med i stort sett samma procenttal. För att dämpa dessa effekter kan det vara

lämpligt att höjningen genomförs etappvis, t.ex. under tre år från det att

statsmakterna har tagit ställning till våra förslag. Kostnadsökningen för dessa

försäkringar kan då begränsas till ca 0,7 procent för vart och ett av dessa år.

För den reguljära ansvarsförsäkringen - som i regel ingår i olika slags

paketförsäkringar, t.ex. i hem och villahemförsäkringen - blir kostnaderna i det

 närmaste försumbara.

Vårt förslag om rätt till skadestånd för psykiska besvär till följd av att en

nära anhörig har dödats även genom en annan skadeståndsgrundande handling än

uppsåtligt brott skulle enligt våra beräkningar medföra en kostnadsökning för

trafikförsäkringen på 1-1,5 procent. För övriga försäkringar torde förslaget få

endast marginella kostnadseffekter.

Våra övriga förslag kan vart och ett för sig inte ha någon nämnvärd betydelse

från kostnadssynpunkt. Och inte ens sammantagna torde de medföra någon större

kostnadsökning - mindre än en tiondels procent - för de försäkringar som det nu

är fråga om.

Våra förslag kan även få vissa kostnadseffekter för Brottsoffermyndighetens, och

 därmed statens, del. Denna kostnadsökning torde dock bli mycket begränsad.

Jämställdhetspolitiska konsekvenser

En grundläggande princip inom skadeståndsrätten är att den som har tillfogats en

 skada skall försättas i samma ekonomiska läge som om skadan inte hade

inträffat. Förekommande löneskillnader mellan könen kommer därmed till uttryck

också i skadeståndsbeloppen. De skadeståndsrättsliga reglerna är inte ägnade att

 användas som instrument för att utjämna sådana skillnader.

Ikraftträdande

Våra förslag kan träda i kraft tidigast den 1 januari 1997.

Enligt allmänna principer bör de nya skadeståndsregler som vi föreslår tillämpas

 endast på skadefall som inträffar efter ikraftträdandet.

Lagförslag (SOU 1992:84)

1. Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härmed föreskrivs att 1 kap. 3 §, 2 kap. 1-5 §§, 3 kap. 1 och 2 §§ samt 5 kap. 6

 § skadeståndslagen (1972:207) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §

Bestämmelserna i denna lag om skyldighet att ersätta personskada tillämpas också

 i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga

friheten, genom annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post-

eller telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olaga

diskriminering eller genom ärekränkning eller dylik brottslig gärning.

(Se 2 kap. 3 §)

(Se 2 kap. 5 §)

För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott utgår ej ersättning

enligt denna lag enbart på den grund att straff för underlåtenheten kan följa

enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

2 kap.

1 §

Var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada

skall ersätta skadan, såvida icke annat följer av denna lag.

Den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada skall

ersätta skadan.

2 §

(Se 2 kap. 4 §)

Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan.

3 §

(Se 1 kap. 3 §)

Den som kränker annan genom brott mot dennes person, frihet, frid eller ära

skall ersätta det lidande som kränkningen medför.

2 §

4 §

Vållar någon som ej fyllt aderton år person- eller sakskada, skall han ersätta

skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling,

handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska

förhållanden samt övriga omständigheter.

Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada innan han har fyllt arton år

skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och

utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra

ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

3 §

5 §

Den som vållar person- eller sakskada under påverkan av en allvarlig psykisk

störning skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans

sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och

andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Detsamma gäller om

någon vållar sådan skada under påverkan av en annan psykisk störning och

störningen inte är självförvållad och tillfällig.

Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada under påverkan av en allvarlig

psykisk störning eller av en annan psykisk störning som inte är självförvållad

och tillfällig skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till

hans sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring

och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

4 §

Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan enligt vad

 i 1-3 §§ är föreskrivet i fråga om person- och sakskada.

(Se 2 kap. 2 §)

5 §

För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott utgår ej ersättning

enligt denna lag enbart på den grund att straff för underlåtenheten kan följa

enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

(Se 1 kap. 3 §)

3 kap.

1 §

Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada som

arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gäller

i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott.

Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta

1. person- eller sakskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom fel eller

försummelse,

2. ren förmögenhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott, eller

3. lidande som arbetstagaren i tjänsten tillfogar annan genom kränkning som

avses i 2 kap. 3 §.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vid myndighetsutövning

gäller vad nedan i detta kapitel sägs.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vid myndighetsutövning

gäller vad som föreskrivs i följande paragrafer.

2 §

Staten eller kommun skall ersätta personskada, sakskada eller ren

förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning

 i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar.

Staten eller kommun skall ersätta

1. personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller

försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten

eller kommunen svarar, eller

2. lidande som vid sådan myndighetsutövning tillfogas annan genom kränkning som

avses i 2 kap. 3 §.

Vad som sägs i första stycket om kommun gäller också landstingskommun,

kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet.

5 kap.

6 §

Skadestånd med anledning av kränkning som avses i 2 kap. 3 § bestäms efter vad

som är skäligt med hänsyn till kränkningens art och varaktighet. Därvid skall

särskilt beaktas om kränkningen har haft förnedrande eller skändliga inslag,

varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig mot

någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, inneburit

missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande eller varit ägnad att

väcka allmän uppmärksamhet.

Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller dylik brottslig gärning

eller som eljest är skadeståndsskyldig med anledning av sådant brott kan på

yrkande av den kränkte i mål om gärningen efter omständigheterna åläggas att

bekosta tryckning i en eller flera tidningar av dom i målet.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

De nya bestämmelserna tillämpas på skadefall beträffande vilka skadestånd för

lidande som avses i 1 kap. 3 § i dess äldre lydelse inte har slutligt bestämts

före ikraftträdandet.

2. Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

Härmed föreskrivs att 2, 5, 7 och 11 §§ brottsskadelagen (1978:413) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Brottsskadeersättning utgår för personskada. Som personskada ersätts även skada

på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid

skadetillfället.

Bestämmelserna i denna lag om ersättning för personskada tillämpas också i fråga

 om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten

eller genom annat ofredande som innefattar brott.

I fall då någon har kränkt annan genom brott mot dennes person, frihet eller

frid utgår brottsskadeersättning för det lidande som kränkningen har medfört.

5 §

Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1-5 §§

skadeståndslagen (1972:207).

Livränta utgår endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den

skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen

 (1973: 213) om ändring av skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1-5 §§

skadeståndslagen (1972:207). Livränta utgår dock endast när ersättningen är av

väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning.

Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning som avses i 2 § andra stycket

bestäms enligt 5 kap. 6 § skadeståndslagen (1972: 207).

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 §

skadeståndslagen (1972:207).

7 §

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av personskada avräknas,

förutom skadestånd, annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund

 av skadan och som inte har avräknats redan med stöd av 5 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207). Avräkning sker dock ej i den mån ersättningen

motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av sakskada eller ren

förmögenhetsskada avräknas, förutom skadestånd, annan ersättning som den

skadelidande har rätt till på grund av skadan.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av kränkning som avses i

2 § andra stycket eller med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada

avräknas, förutom skadestånd, annan ersättning som den skadelidande har rätt

till på grund av skadan.

11 §

Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fastställs i form av

engångsbelopp utgår med högst tjugo gånger det basbelopp enligt lagen (1962:381)

 om allmän försäkring som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning som

fastställs i form av livränta utgår för varje år med högst tre gånger det

basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada och ren förmögenhetsskada utgår

med högst tio gånger det basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning som avses i 2 § andra stycket

eller med anledning av sakskada och ren förmögenhetsskada utgår med högst tio

gånger det basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Om den sammanlagda brottsskadeersättningen efter avräkning av självriskbelopp

enligt 10 § första stycket understiger tio kronor, utbetalas ingen ersättning.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

De nya bestämmelserna tillämpas på skadefall beträffande vilka

brottsskadeersättning för lidande som avses i 2 § andra stycket i dess äldre

lydelse inte har slutligt bestämts före ikraftträdandet.

Lagförslag (SOU 1995:33)

1. Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härmed föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207)

dels att 5 kap. 1, 2 och 5 §§ samt 6 kap. 1, 3 och 4 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen införs en ny bestämmelse, 6 kap. 5 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

1 §

Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

1. sjukvårdskostnad och andra utgifter,

1. sjukvårdskostnad samt andra kostnader för den skadelidande och, i skälig

omfattning, dem som står denne särskilt nära,

2. inkomstförlust,

2. inkomstförlust,

3. sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt

till följd av skadan.

3. fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av

bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter

till följd av skadan.

Ersättning för inkomstförlust motsvarar skillnaden mellan den inkomst som den

skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han icke hade skadats, och den inkomst

 som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas

komma att uppnå genom sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter

och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och

verksamhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder,

bosättningsförhållanden och därmed jämförliga omständigheter.

Med inkomstförlust likställes intrång i näringsverksamhet. Med inkomst

likställes värdet av hushållsarbete i hemmet.

Med inkomstförlust likställs intrång i näringsverksamhet. Med inkomst likställs

värdet av husligt arbete i hemmet.

2 §

Har personskada lett till döden, utgår ersättning för

1. begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av

dödsfallet,

2. förlust av underhåll.

2. förlust av underhåll,

3. personskada som till följd av dödsfallet åsamkas någon som stod den avlidne

särskilt nära.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som eljest var beroende av honom för

sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan

antagas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

Förlusten ersättes i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller eljest, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidraga till sin försörjning.

Med underhåll likställes värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som eljest var beroende av honom för

sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan

antagas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

Förlusten ersätts i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller eljest, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidraga till sin försörjning.

Med underhåll likställs värdet av den avlidnes husliga arbete i hemmet.

5 §

Ersättning för inkomstförlust och förlust av underhåll som utgår i form av

livränta kan höjas eller sänkas, om i detta kapitel avsedda förhållanden som har

 legat till grund för ersättningens bestämmande väsentligt har ändrats. Har

ersättningen fastställts i form av engångsbelopp, kan den skadelidande under

samma förutsättning tillerkännas ytterligare ersättning.

Sedan frågan om ersättning enligt 1 eller 2 § har avgjorts slutligt genom avtal

eller dom, kan ersättningsfrågan omprövas i sådana fall då de i detta kapitel

avsedda förhållanden som har legat till grund för ersättningens bestämmande

väsentligt har ändrats. Ersättning som har fastställts i form av engångsbelopp

kan dock inte sänkas.

Om ändring i skadeståndslivränta med anledning av förändringar i penningvärdet

finns särskilda bestämmelser.

6 kap.

1 §

Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd

till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till brott som avses

 i 4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kan även

jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har

personskada lett till döden, kan skadestånd till efterlevande också jämkas, om

den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd

till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till rattfylleri

eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

 medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd som

avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till

dödsfallet.

Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada kan jämkas, om

vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är

skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i

övrigt.

Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är

skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor, varvid

även den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall

beaktas.

3 §

Rätten till ersättning enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 och 6 § faller bort,

om den skadelidande avlider innan krav på sådan ersättning har framställts.

3 §

4 §

Skall två eller flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för

skadeståndet, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den

skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem.

4 §

5 §

Vid tillämpning av denna lag likställes med arbetstagare

1. värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring samt kvinna

som genomgår utbildning för att få anställning som officer vid försvarsmakten,

2. den som under utbildning vid skola eller vård i anstalt utför arbete som till

 sin art liknar sådant som vanligen utföres av arbetstagare,

3. den som för annans räkning eljest utför arbete under omständigheter liknande

dem som förekommer i anställningsförhållande.

__________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

2. Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härmed föreskrivs att 9 och 12 §§ trafikskadelagen (1975:1410) skall ha följande

 lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

I fråga om trafikskadeersättning äger 5 kap. skadeståndslagen (1972:207) samt

lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor motsvarande tillämpning.

I fråga om trafikskadeersättning tillämpas 5 kap. och 6 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207) samt lagen (1973:213) om ändring av

skadeståndslivräntor.

12 §

Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till brott som avses i

4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, kan även

jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har

personskada lett till döden, kan ersättning till efterlevande också jämkas, om

den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller

grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan ersättning som avses

 i 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) också jämkas, om den avlidne

uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den

skadelidandes sida har medverkat till skadan. I fall som avses i 10 § andra

stycket skall sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i

samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon varmed den skadade

 egendomen befordrades eller bristfällighet på fordonet har medverkat till

skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredje stycket sådan medverkan till

 sakskada anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften eller

bristfällighet i någon anordning för denna har medverkat till skadan.

Jämkning enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med

hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor och omständigheterna

i övrigt.

Jämkning enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med

hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor, varvid även den

skadelidandes behov av trafikskadeersättningen och övriga omständigheter skall

beaktas.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

Förteckning över remissinstanserna (SOU 1992:84)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Malmö tingsrätt, Uppsala tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Brottsskadenämnden,

 Socialstyrelsen, Finansinspektionen, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala

universitet, grupptalanutredningen, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges

Domareförbund, Föreningen Sveriges Polischefer, Landstingsförbundet, Svenska

Kommunförbundet, Landsorganisationen i Sverige, Centralorganisationen SACO/SR,

Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaförbund, Folksam, Sveriges

Försäkringsförbund, Ansvarsförsäkringens Personskadenämnd, Försäkringsjuridiska

föreningen, Riksförbundet för Sexuell upplysning, Riksförbundet för Sexuellt

Likaberättigande, Svenska Läkaresällskapet, Brottsofferjourernas Riksförbund,

Riksförbundet Hem och Skola, Fredrika-Bremer-förbundet, Riksorganisationen för

kvinnojourer i Sverige och Rädda Barnens riksförbund.

Centralorganisationen SACO/SR har som sitt remissvar insänt ett yttrande från

Sveriges Psykologiförbund.

Riksåklagaren har till sitt remissvar fogat yttranden från överåklagarna vid

regionåklagarmyndigheterna i Kalmar, Luleå och Västerås.

Rikspolisstyrelsen har bifogat yttranden från polismyndigheten i Stockholm,

länsstyrelsen i Malmöhus län och länsstyrelsen i Norrbottens län.

Ett yttrande har också kommit in från Gay Moderaterna.

Statens Handikappråd och Statens Ungdomsråd har förklarat sig inte ha några

synpunkter. Föreningen Sveriges Åklagare, Svenska Arbetsgivareföreningen,

Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges Läkareförbund, Alla Kvinnors Hus,

Riksföreningen mot sexuella övergrepp mot barn och Barnens Rätt i Samhället har

beretts tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig.

Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:33)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Justitiekanslern,

Hovrätten för Nedre Norrland, Göteborgs tingsrätt, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Brottsoffermyndigheten, Riksrevisionsverket, Statens

skaderegleringsnämnd, Socialstyrelsen, Finansinspektionen, Ungdomsstyrelsen

(f.d. Statens ungdomsråd), Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet,

Kammarkollegiet, Konsumentverket, Utredningen för vägledning efter

Estoniakatastrofen (C 1994:03), Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Domareförbund,

 Landstingsförbundet, Sveriges kommunförbund, Svenska arbetsgivareföreningen

gemensamt med Sveriges Industriförbund, Landsorganisationen i Sverige,

Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges Försäkringsförbund,

Trafikskadenämnden, Ansvarsförsäkringens personskadenämnd, Patientskadenämnden,

Läkemedelsskadenämnden, Försäkringsjuridiska föreningen, Svenska

Läkaresällskapet, Handikappförbundens samarbetsorgan, Brottsofferjourernas

riksförbund samt Handikappombudsmannen.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från Regionåklagarmyndigheterna i Göteborg,

Västerås och Härnösand.

Svenska Läkaresällskapet har bifogat yttranden från sina sektioner för

audiologi, obstetrik och gynekologi, otorhino-laryngologi, huvud- och

halskirurgi, socialmedicin samt rehabilitering och fysikalisk medicin.

Brottsförebyggande rådet, Statens trygghetsnämnd, Arbetsgivarverket, Statens

handikappråd, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, TFA-nämnden, Sveriges Läkareförbund, De

handikappades riksförbund, Synskadades Riksförbund samt Riksförbundet Hem och

Skola har beretts tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207)

dels att 1 kap. 3 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 2 kap. 2 § och 3 § skall betecknas 2 kap. 4 § och 5 §,

nuvarande 2 kap. 4 § skall betecknas 2 kap. 2 §, nuvarande 2 kap. 5 § skall

betecknas 1 kap. 3 § samt nuvarande 6 kap. 3-5 §§ skall betecknas 6 kap. 4-6 §§,

dels att nya 1 kap. 3 §, 2 kap. 1 §, nya 2 kap. 2, 4 och 5 §§, 3 kap. 1 och 2

§§, 5 kap. 1, 2, 5 samt nya 6 kap. 6 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 2 kap. 3 § och 6 kap. 3

§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §

(se 2 kap. 5 §)

För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott skall ersättning

enligt denna lag inte betalas enbart på den grund att straff för underlåtenheten

 kan följa enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

2 kap.

1 §

Var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada

skall ersätta skadan, såvida icke annat följer av denna lag.

Den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada skall

ersätta skadan.

2 §

(se 2 kap. 4 §)

Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan.

3 §

Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp

mot dennes person, frihet, frid eller ära skall ersätta den skada som

kränkningen innebär.

2 §

4 §

Vållar någon som ej fyllt aderton år person- eller sakskada, skall han ersätta

skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling,

handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska

förhållanden samt övriga omständigheter.

Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada innan han har fyllt arton år

skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och

utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra

ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

3 §

5 §

Den som vållar person- eller sakskada under påverkan av en allvarlig psykisk

störning skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans

sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och

andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Detsamma gäller om

någon vållar sådan skada under påverkan av en annan psykisk störning och

störningen inte är självförvållad och tillfällig.

Den som i fall som avses i 1-3 §§ vållar skada under påverkan av en allvarlig

psykisk störning eller av en annan psykisk störning som inte är självförvållad

och tillfällig skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till

hans sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring

och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.

4 §

Den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott skall ersätta skadan enligt vad

 i 1-3 §§ är föreskrivet i fråga om person- och sakskada.

(se 2 kap. 2 §)

5 §

För skada som vållats genom underlåtenhet att avslöja brott utgår ej ersättning

enligt denna lag enbart på den grund att straff för underlåtenheten kan följa

enligt 23 kap. 6 § första stycket brottsbalken.

(se 1 kap. 3 §)

3 kap.

1 §

Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada som

arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarande gäller

i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott.

Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta

1. person- eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i

 tjänsten,

2. ren förmögenhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott, och

3. skada på grund av att arbetstagaren kränker någon annan på sätt som anges i

2 kap. 3 § genom fel eller försummelse i tjänsten.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vid myndighetsutövning

gäller vad nedan i detta kapitel sägs.

I fråga om skadeståndsansvar för staten eller en kommun gäller även vad som sägs

 nedan i detta kapitel. Vad som där sägs om en kommun gäller också ett landsting

 och ett kommunalförbund.

2 §

Staten eller kommun skall ersätta personskada, sakskada eller ren

förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning

 i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar.

Staten eller en kommun skall ersätta

1. personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller

 försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten

eller kommunen svarar, och

2. skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 §

genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning.

Vad som sägs i första stycket om kommun gäller också landsting och

kommunalförbund

5 kap.

1 §

Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för

1. sjukvårdskostnad och andra utgifter,

1. sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, inbegripet skälig

kompensation till den som står den skadelidande särskilt nära,

2. inkomstförlust,

2. inkomstförlust

3. sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt

till följd av skadan.

3. fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av

bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter

till följd av skadan.

Ersättning för inkomstförlust motsvarar skillnaden mellan den inkomst som den

skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han icke hade skadats, och den inkomst

 som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas

komma att uppnå genom sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter

och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och

verksamhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder,

bosättningsförhållanden och därmed jämförliga omständigheter.

Med inkomstförlust likställes intrång i näringsverksamhet. Med inkomst

likställes värdet av hushållsarbete i hemmet.

Med inkomstförlust likställs intrång i näringsverksamhet. Med inkomst likställs

värdet av hushållsarbete i hemmet.

2 §

Har personskada lett till döden, utgår ersättning för

Har personskada lett till döden, skall ersättning betalas för

1. begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av

dödsfallet,

1. begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av

dödsfallet,

2. förlust av underhåll.

2. förlust av underhåll,

3. personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne

särskilt nära.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som eljest var beroende av honom för

sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan

antagas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

Förlusten ersättes i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller eljest, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidraga till sin försörjning.

Med underhåll likställes värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet.

Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade

rätt till underhåll av den avlidne eller som på annat sätt var beroende av honom

 för sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det

kan antas att underhåll skulle ha kommit att utgå inom en nära framtid därefter.

 Förlusten ersätts i den omfattning som är skälig med hänsyn till den

efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller annars, på

annat sätt än genom förmån som avses i 3 §, själv bidra till sin försörjning.

Med underhåll likställs värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet.

5 §

Ersättning för inkomstförlust och förlust av underhåll som utgår i form av

livränta kan höjas eller sänkas, om i detta kapitel avsedda förhållanden som har

 legat till grund för ersättningens bestämmande väsentligt har ändrats. Har

ersättningen fastställts i form av engångsbelopp, kan den skadelidande under

samma förutsättning tillerkännas ytterligare ersättning

Sedan frågan om ersättning enligt 1 eller 2 § har avgjorts slutligt genom avtal

eller dom, kan ersättningsfrågan omprövas, om förhållanden som enligt detta

kapitel låg till grund för ersättningen har ändrats väsentligt. Ersättning som

har fastställts i form av engångsbelopp kan dock inte sänkas.

Om ändring i skadeståndslivränta med anledning av förändringar i penningvärdet

finns särskilda bestämmelser.

6 §

Skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med

hänsyn till handlingens art och varaktighet. Därvid skall särskilt beaktas om

handlingen

1. haft förnedrande eller skändliga inslag,

2. varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa,

 3. riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga

integritet,

4. inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller

5. varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet.

Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller dylik brottslig gärning

eller som eljest är skadeståndsskyldig med anledning av sådant brott kan på

yrkande av den kränkte i mål om gärningen efter omständigheterna åläggas att

bekosta tryckning i en eller flera tidningar av dom i målet.

Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller dylik brottslig gärning

eller som annars är skadeståndsskyldig med anledning av sådant brott kan på

yrkande av den kränkte i mål om gärningen efter omständigheterna åläggas att

bekosta tryckning i en eller flera tidningar av dom i målet.

6 kap.

1 §

Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd

till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till brott som avses

 i 4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kan även

jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har

personskada lett till döden, kan skadestånd till efterlevande också jämkas, om

den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd

till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till rattfylleri

eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

 medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd som

avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till

dödsfallet.

Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada kan jämkas, om

vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är

skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i

övrigt.

3 §

Rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande samt för särskilda

olägenheter faller bort, om den skadelidande avlider innan krav på sådan

ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till ersättning för

kränkning.

5 §

6 §

En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för lidande enligt 1 kap. 3 §

skall inte förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i

 ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om

särskilda skäl föranleder annat.

Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen

 också en skadelidande som enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 har tillerkänts

skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande

men eller olägenheter i övrigt till följd av skadan.

En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för kränkning skall inte

förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångs-kostnader i ett mål

där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda

skäl föranleder annat.

Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen

 också en skadelidande som har tillerkänts skadestånd för fysiskt och psykiskt

lidande eller för särskilda olägenheter på grund av brott.

Undantag från vad som sägs i första och andra styckena får göras i fråga om

sådana kostnader som den skadelidande har orsakat genom att uppträda på ett sätt

 som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § rättegångsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975: 1410)

Härmed föreskrivs att 9 och 12 §§ trafikskadelagen (1975:1410) skall ha följande

 lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

I fråga om trafikskadeersättning äger 5 kap. skadeståndslagen (1972:207) samt

lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor motsvarande tillämpning.

I fråga om trafikskadeersättning tillämpas 5 kap. och 6 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207) samt lagen (1973:213) om ändring av

skadeståndslivräntor.

12 §

Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till brott som avses i

4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kan även

jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har

personskada lett till döden, kan ersättning till efterlevande också jämkas, om

den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den

skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till

skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller

grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har

medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan ersättning som avses

 i 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) också jämkas, om den avlidne

uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.

Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den

skadelidandes sida har medverkat till skadan. I fall som avses i 10 § andra

stycket skall sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i

samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon varmed den skadade

 egendomen befordrades eller bristfällighet på fordonet har medverkat till

skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredje stycket sådan medverkan till

 sakskada anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften eller

bristfällighet i någon anordning för denna har medverkat till skadan.

Jämkning enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med

hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor och omständigheterna

i övrigt.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413)

Härigenom föreskrivs att 2, 5, 7, 10 och 11 §§ brottsskadelagen (1978:413) skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Brottsskadeersättning utgår för personskada. Som personskada ersätts även skada

på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid

skadetillfället.

Bestämmelserna i denna lag om ersättning för personskada tillämpas också i fråga

 om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten

eller genom annat ofredande som innefattar brott.

I fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett

 angrepp mot dennes person, frihet eller frid skall brottsskadeersättning

betalas för den skada som kränkningen innebär.

.

5 §

Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1-5 §§

skadeståndslagen (1972:207). Livränta utgår endast när ersättningen är av

väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning.

Livränta värdesäkras enligt lagen (1973: 213) om ändring av

skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1-5 §§

skadeståndslagen (1972:207). Livränta betalas dock endast när ersättningen är av

 väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning.

Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 §

första stycket skadeståndslagen.

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 §

skadeståndslagen (1972:207).

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 §

skadeståndslagen.

I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § skadeståndslagen.

7 §

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av personskada avräknas,

förutom skadestånd, annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund

 av skadan och som inte har avräknats redan med stöd av 5 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207). Avräkning sker dock ej i den mån ersättningen

motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av sakskada eller ren

förmögenhetsskada avräknas, förutom skadestånd, annan ersättning som den

skadelidande har rätt till på grund av skadan.

Vid bestämmande av brottsskadeersättning med anledning av kränkning eller med

anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada avräknas, förutom skadestånd,

annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan.

10 §

Vid personskada och vid sakskada eller ren förmögenhetsskada avräknas ett

självriskbelopp. Beloppet fastställs av regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer och beräknas med ledning av de lägsta självriskbelopp som

tillämpas här i landet vid konsument försäkring som innefattar skydd mot skada

till följd av brott.

Vid personskada, vid kränkning och vid sakskada eller ren förmögenhetsskada

avräknas ett självriskbelopp. Beloppet fastställs av regeringen eller myndighet

som regeringen bestämmer och beräknas med ledning av de lägsta självriskbelopp

som tillämpas här i landet vid konsumentförsäkring som innefattar skydd mot

skada till följd av brott.

Första stycket gäller ej i fråga om skada till följd av brott av någon som avses

 i 3 §, om brottet har begåtts på eller i närheten av anstalt eller annan plats

där han var omhändertagen eller fick vård. Första stycket gäller ej heller, om

det i övrigt finns särskilda skäl att inte avräkna något självriskbelopp.

11 §

Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fastställs i form av

engångsbelopp utgår med högst tjugo gånger det basbelopp enligt lagen (1962:381)

 om allmän försäkring som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning som

fastställs i form av livränta utgår för varje år med högst tre gånger det

basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av sakskada och ren förmögenhetsskada utgår

med högst tio gånger det basbelopp som gäller då ersättningen bestäms.

Brottsskadeersättning med anledning av kränkning eller med anledning av sakskada

 och ren förmögenhetsskada betalas med högst tio gånger det basbelopp som gäller

 då ersättningen bestäms.

Om den sammanlagda brottsskadeersättningen efter avräkning av självriskbelopp

enligt 10 § första stycket understiger tio kronor, utbetalas ingen ersättning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-02-19

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 1 februari 2001 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207),

2. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

3. lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Anders Dereborg.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Till grund för lagförslagen ligger ett gediget utredningsarbete. Detta har

kommit att prägla lagförslagen på ett sätt som lämnar få anledningar till

erinringar från lagstiftningstekniska utgångspunkter.

Lagförslagen berör några centrala frågor på skadeståndsrättens om-råde.

Skadeståndsrätten har i hög grad växt fram i rättspraxis och även efter

skadeståndslagens tillkomst har skett en betydande utveckling genom

domstolsavgöranden. Så lär bli fallet också i fortsättningen. Över huvud taget

ger skadeståndsrätten i sina centrala delar föga utrymme för annat än allmänt

hållna lagbestämmelser. Tillämpningen i enskilda fall får överlämnas till

domstolarna. Även de nu föreslagna bestämmelser som har nytt innehåll i sak har

i allmänhet fått en sådan generell utformning. Häremot finns inte något att

erinra från Lagrådets sida.

Det är fullt naturligt att lagstiftaren i en sådan situation försöker styra

domstolarnas tillämpning genom vägledande motivuttalanden. Regeringen synes i

lagrådsremissen vilja svära sig fri från "lagstiftning genom motiv". Inte dess

mindre är remissen särskilt i författningskommentaren fylld av uttalanden om hur

 de föreslagna bestämmelserna bör tillämpas.

Lagrådet vill erinra om att med den valda lagstiftningstekniken ett stort antal

frågor måste överlämnas åt rättstillämpningen och att i vart fall Högsta

domstolen, ställd inför verkligheten, kan finna anledning att gå ifrån

förarbetsuttalandena. Särskilt vanskligt kan det vara att genom lagmotiv försöka

 få till stånd en ändring av HD:s praxis (jfr NJA 1994 s. 480).

Rent generellt kan emellertid sägas att de föreslagna bestämmelserna vidgar

möjligheterna att få skadestånd på ett sätt som väl stämmer överens med

utvecklingen av domstolarnas praxis. I allmänhet har också förarbetsuttalandena

ett förnuftigt innehåll och kan otvivelaktigt tjäna till god vägledning vid

domstolarnas tillämpning av bestämmelserna.

Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen

1 kap. 3 §

Det remitterade förslaget innebär endast att den nuvarande bestämmelsen i 2 kap.

 5 § överförs till den ledigblivna platsen i 1 kap., vilket har rubriken

Inledande bestämmelser.

Bestämmelsen infördes genom 1975 års ändring i lagen och placerades som 2 kap. 5

 § efter lagrådsbehandlingen (prop. 1975:12 s. 226). Den var såväl i det till

Lagrådet remitterade förslaget som i Skadeståndskommitténs förslag placerad i 6

kap., som har rubriken Gemensamma bestämmelser. Då var emellertid bestämmelsen

placerad i omedelbar anslutning till bestämmelsen om skadestånd för lidande vid

vissa brott, som efter förslag av Lagrådet placerades i 1 kap. som dess 3 §. När

 motsvarande bestämmelse nu föreslås bli införd i 2 kap. är det enligt Lagrådets

 mening lämpligast att förevarande bestämmelse behålls i 2 kap. och där numreras

 6 §.

Om emellertid bestämmelsen numera bedöms inte vara lämpligt placerad i 2 kap.

framstår det från systematisk synpunkt som lämpligare att den placeras i 6 kap.,

 Gemensamma bestämmelser, än att den skulle införas i portalkapitlet.

5 kap. 1 §

Första stycket 1 torde vidga möjligheterna för den skadelidande att få

ersättning för bl.a. kostnaderna för vård som ges honom av nära anhöriga (jfr

redan enligt gällande rätt NJA 1996 s. 639). Det är önskvärt att under det

fortsatta beredningsarbetet de skatterättsliga konsekvenserna av sådan

kostnadsersättning analyseras, till ledning för domstolarna när de skall

bestämma ersättningens storlek.

Enligt förslaget skall ersättas, utöver bl.a. kostnader för den skadelidande

samt sveda och värk och lyte och men, även "särskilda" olägenheter till följd av

 skadan. Det är osäkert om tillägget av ordet "särskilda" syftar till att i

vissa fall åstadkomma en minskning av den totala ersättningen eller om det är

fråga enbart om en omfördelning av den totala ersättningen på olika poster. Det

lär emellertid vara svårt att genom lagstiftning kunna besvara frågan i den ena

eller andra riktningen. Frågan torde få hänskjutas till domstolarnas och

skadenämndernas praxis.

Bestämmelsen kan anföras som exempel på fall där regeringen kritiserar HD:s

praxis (NJA 1992 s. 642). Ordet "särskilda" - som föranleder att mer

schabloniserad ersättning skall överföras till andra ersättningsposter - medger

emellertid i enskilda fall en rimlighetsbedömning som gör att

förarbetsuttalanden inte kan hindra tidigare praxis från att leva vidare.

5 kap. 5 §

Frågan om det finns skäl till omprövning skall bedömas uteslutande från den

skadelidandes förhållanden ("förhållandena enligt detta kapitel"). Om en

omprövning kommer till stånd skall däremot vid prövningen hänsyn tas även till

den skadeståndsskyldiges förhållanden. Man kan fråga sig om en tillämpning av 6

kap. 2 § i så fall skulle kunna leda till att skadeståndet sänktes. Frågan

framstår dock som ytterst opraktisk och torde kunna lämnas därhän.

Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen

5 §

Enligt det nya fjärde stycket skall i fråga om brottsskadeersättning tillämpas

också 6 kap. 3 § skadeståndslagen. Enligt sistnämnda be-stämmelse som också är

ny faller rätten till ersättning för psykiskt och fysiskt lidande samt för

särskilda olägenheter och för kränkning bort, om den skadelidande avlider innan

krav på sådan ersättning har framställts. Fråga uppkommer mot vem kravet skall

riktas såvitt angår rätten till brottsskadeersättning. Det framstår som rimligt

att det borde räcka att krav framställts antingen mot skadevållaren eller hos

Brottsoffermyndigheten. Lagrådet förordar att till det nya stycket läggs en

andra mening av följande lydelse: "Rätten till brottsskadeersättning faller dock

 inte bort, om ansökan om ersättning före dödsfallet gjorts hos

Brottsoffermyndigheten."

Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:68 Ersättning för ideell skada

1

Prop. 2000/01:68

Prop. 2000/01:68

Prop. 2000/01:68

Bilaga 1

Prop. 2000/01:68

Bilaga 2

Prop. 2000/01:68

Bilaga 3

Prop. 2000/01:68

Bilaga 4

Prop. 2000/01:68

Bilaga 5

P

Prop. 2000/01:68

Bilaga 6

P

Prop. 2000/01:68

Bilaga 7

Prop. 2000/01:68

Bilaga 8

Prop. 2000/01:68

Bilaga 9

Prop. 2000/01:68

118

1