Regeringens proposition

2000/01:57

Sammanhållen rovdjurspolitik

Prop.

2000/01:57

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 21 december 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Kjell[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljödepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisar regeringen en sammanhållen rovdjurspolitik för att

säkerställa att de fem rovdjursarterna björn, järv, lo, varg och kungsörn

långsiktigt finns kvar i den svenska faunan.

För de arter som uppnått sådana individantal att de bedöms som åtminstone

kortsiktigt livskraftiga fastställs miniminivåer. Det gäller björn, lo och

kungsörn. Miniminivåerna skall betraktas som en vägledning för val av

förvaltningsstrategi för rovdjursstammen. Miniminivån skall alltså inte ses som

en målsättning om vilket antal individer som är önskvärt. Målet för

förvaltningen skall vara att arterna ökar i antal utöver respektive miniminivå,

till sådana nivåer att de med större säkerhet långsiktigt kan bevaras i den

svenska faunan.

För arter som ännu inte nått sådana antal att deras överlevnad kan anses säkrad

i ett längre perspektiv, dvs. varg och järv, fastställs etappmål i stället för

miniminivåer. Innan etappmålen är uppnådda bör skyddsjakt tillåtas endast i

mycket begränsad omfattning. När etappmålet är nått görs en förnyad bedömning av

 stammens utveckling och den framtida förvaltningen av stammen.

Föreslagna nivåer och mål anges främst som antalet årliga föryngringar av arten

för att på så sätt få ett mått på stammens vitalitet. Även det totala antalet

individer för stammen anges. För björn anges en miniminivå om 100 föryngringar

per år, motsvarande 1 000 individer och för lodjur anges 300 föryngringar per

år, motsvarande 1 500 individer som miniminivå. För kungsörn anges 600 häckande

par som miniminivå. För varg anges etappmålet 20 föryngringar per år,

motsvarande 200 individer och för järv anges etappmålet 90 föryngringar per år,

motsvarande 400 individer. För rovdjurens utbredning och spridning i landet

anges vissa riktlinjer för förvaltningen.

I propositionen föreslås ändringar i jaktlagens (1987:259) bestämmelser om

ansvar för jaktbrott och jakthäleri. För jaktbrott och jakthäleri som inte

bedöms som grovt föreslås en höjning av maximistraffet till fängelse ett år. För

 jaktbrott och jakthäleri som bedöms som grovt föreslås att det lägsta straffet

skall vara fängelse sex månader och det högsta fängelse fyra år. Vidare föreslås

 att vid bedömningen av om ett jaktbrott är grovt särskilt skall beaktas om

brottet avsett ett särskilt skyddsvärt vilt och om det utförts med en särskilt

plågsam jaktmetod.

I propositionen anges att regeringen avser att göra vissa ändringar i

jaktförordningen (1987:905), bl.a. kommer skyddsjakt på varg att bli till-låten

enligt 28 § samma förordning.

Ett reformerat ersättningssystem för skador på rennäringen av rovdjur skall

författningsregleras. Systemet innebär i huvudsak att samebyarna skall få en

viss, fast ersättning per konstaterad föryngring eller annan förekomst av

rovdjur inom respektive bys betesområde. Beloppen fastställs årligen av

regeringen. Resurserna ökar för ersättning av skadorna. Resurserna ökar även för

 åtgärder för att förebygga rovdjurskador och för att ersätta uppkomna skador på

 annan tamboskap, husdjur m.m. Inventeringsverksamheten av rovdjuren föreslås

bli en del av den allmänna miljöövervakningen. Forskning och information

beträffande de stora rovdjuren ges ökade resurser. Samverkan kring förvaltningen

 av rovdjuren förstärks med i första hand Norge men även med Finland.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 7

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Bakgrund och utgångspunkter 10

4.1 Rovdjuren 10

4.1.1 Björn 10

4.1.2 Järv 11

4.1.3 Lodjur 12

4.1.4 Varg 13

4.1.5 Kungsörn 14

4.2 Skador orsakade av rovdjuren 15

4.2.1 Möten mellan människor och rovdjur 15

4.2.2 Skador på ren och andra tamdjur 16

4.3 Påverkan på viltstammarna 17

4.3.1 Älg 17

4.3.2 Rådjur 18

4.3.3 Annat vilt 18

4.3.4 Andra effekter av rovdjur 19

4.4 Konflikter 19

4.4.1 Attityder 19

4.4.2 Rennäringen 20

4.4.3 Andra tamdjur samt jaktintressen 21

4.5 Den statliga administrationen 21

4.5.1 Regeringskansliet 21

4.6 Statliga myndigheter och institutioner 21

5 Mål för antal och utbredning 23

5.1 Övergripande mål 23

5.2 Antal och utbredning 27

5.2.1 Miniminivåer och etappmål 27

5.2.2 Principer för utbredningen 30

5.2.3 Björn 32

5.2.4 Järv 34

5.2.5 Lo 36

5.2.6 Varg 38

5.2.7 Kungsörn 43

5.3 Naturvårdsverkets åtgärdsprogram för hotade arter 44

6 Åtgärder mot jaktbrott 44

6.1 Behovet av åtgärder 44

6.2 Förebyggande åtgärder 45

6.3 Förundersökningar 46

6.4 Ändringar av straffbestämmelserna 48

6.4.1 Gällande regler om jaktbrott 48

6.4.2 Höjda straff för jaktbrott 48

6.4.3 Jaktmetoden skall beaktas vid bedömningen

av om brottet är grovt 50

6.4.4 Andra ändringar av bestämmelserna om jaktbrott 52

6.4.5 Försök och förberedelse 52

6.4.6 Höjda straff för jakthäleri 53

7 Skyddsjakt 53

7.1 Beslutande myndighet 54

7.2 Utredningens förslag till ändringar i bestämmelserna

om förutsättningarna för skyddsjakt 55

7.3 Skyddsjakt utan föregående myndighetsbeslut 56

7.4 Sveriges internationella åtaganden 58

8 Ersättnings- och bidragssystem 59

8.1 Allmänna utgångspunkter 59

8.2 Bidrag och ersättning för skada på renar 61

8.3 Bidrag och ersättning för skada av vilt på annat

än renar 68

8.4 Ersättning för personskador 71

9 Inventeringar 72

10 Forskning 76

11 Information 78

11.1 Myndigheter och organisationer 78

11.2 Rovdjurscentrum 79

11.3 Viltskadecenter 79

12 Administration 81

12.1 Samverkan med grannländerna 81

12.2 Ett centralt forum för rovdjursfrågor 82

12.3 Regionala rovdjursgrupper 83

13 Ekonomiska konsekvenser 85

14 Författningskommentar 86

Bilaga 1 Sammanfattning av Rovdjursutredningens betänkande "Sammanhållen

rovdjurspolitik" (SOU 1999:146) 89

Bilaga 2 Lagförslag i Rovdjursutredningens slutbetänkande "Sammanhållen

rovdjurspolitik" (SOU 1999:146) 99

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna avseende Rovdjursutredningens

 slutbetänkande "Sammanhållen rovdjurspolitik" (SOU 1999:146) 101

Bilaga 4 Sammanfattning av skrivelser från Naturvårdsverket och Svenska

Jägareförbundet med begäran om ändringar i jaktlagen 103

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanserna avseende skrivelser

från Naturvårdsverket och Svenska Jägareförbundet 105

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanserna avseende utkastet

till lagrådsremiss 107

Bilaga 7 Det till Lagrådet remitterade lagförslaget 109

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 111

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 21 december 2000 113

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

dels godkänner regeringens förslag till

2. övergripande mål för en sammanhållen rovdjurspolitik (avsnitt 5.1)

3. miniminivåer respektive etappmål samt mål för utbredning för björn, järv, lo,

 varg och kungsörn (avsnitt 5.2.3-5.2.7).

2

Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Härigenom föreskrivs att 43, 44 och 46 §§ jaktlagen (1987:259) skall ha följande

 lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

43 §1

För jaktbrott döms till böter eller fängelse i högst sex månader den som

För jaktbrott döms till böter eller fängelse i högst ett år den som

1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde

eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter

mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen eller

1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde

eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter

mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen,

2. med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot 3 §, 31 § första stycket, 32 §

 eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 25 §, 29 § 1, 29 a §

eller 30 § första stycket.

2. med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 3 § eller 31 § första stycket eller

 mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 29 § 1 eller 30 § första

stycket eller

3. med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot 32 § eller mot en föreskrift

som meddelats med stöd av 25 eller 29 a §.

44 §2

Om ett jaktbrott är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år.

Om ett jaktbrott är att anse som grovt, döms till fängelse, lägst sex månader

och högst fyra år.

Vid bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om det avsåg ett hotat, sällsynt eller värdefullt vilt,

1. om det avsåg ett hotat, sällsynt eller annars särskilt skyddsvärt vilt,

2. om det har utförts vanemässigt eller i större omfattning,

3. om det utförts med otillåten hjälp av ett motordrivet fortskaffningsmedel

eller någon annan motordriven anordning.

3. om det utförts med otillåten hjälp av ett motordrivet fortskaffningsmedel

eller någon annan motordriven anordning,

4. om det utförts med en särskilt plågsam jaktmetod.

46 §3

Den som obehörigen tar befattning med vilt som han vet eller har skälig

anledning anta har dödats eller åtkommits genom jaktbrott, döms för jakthäleri

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Den som obehörigen tar befattning med vilt som han vet eller har skälig

anledning anta har dödats eller åtkommits genom jaktbrott, döms för jakthäleri

till böter eller fängelse i högst ett år.

Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid

bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas sådana omständigheter

som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och

högst fyra år. Vid bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

sådana omständigheter som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

Till ansvar enligt denna paragraf döms inte om gärningen är belagd med straff i

miljöbalken.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3

Ärendet och dess beredning

I samband med riksdagsbehandlingen av budgetpropositionen för år 1997

tillkännagav riksdagen att regeringen borde utarbeta en sammanhållen

rovdjurspolitik och snarast möjligt återkomma till riksdagen med ett förslag i

frågan (bet. 1996/97:JoU1, rskr. 1996/97:113). Riksdagens tillkännagivande

föranleddes av att rovdjursfrågan ansågs beröra många viktiga aspekter av

Sveriges internationella åtaganden inom faunavården och dessutom ha stor

betydelse för vissa näringsgrenar. Till grund för tillkännagivandet låg också

uppfattningen att ökningen av rovdjursstammarna kräver särskild uppmärksamhet

när det gäller utformningen av skyddsjakten och intresset av en bibehållen eller

 utökad biologisk mångfald.

Regeringen bemyndigade den 29 januari 1998 dåvarande chefen för

Miljödepartementet att tillkalla en särskild utredare för att utreda frågan om

en sammanhållen rovdjurspolitik (dir. 1998:6). I uppdraget ingick att utarbeta

förslag till en sammanhållen rovdjurspolitik i syfte att skapa en helhetssyn på

de biologiska, jaktliga och näringsmässiga frågorna. Vidare ingick att beskriva

intressekonflikterna och att föreslå åtgärder för att begränsa dem och att

åstadkomma en bättre samverkan mellan olika intressen. Uppdraget omfattade också

 att analysera behovet av förändringar i reglerna för ersättning för

rovdjursskador på renar respektive andra tamdjur samt att beskriva hur behovet

av inventeringar, forskning och information kan tillgodoses och finansieras. Med

 stöd av bemyndigandet förordnades dåvarande generalsekreteraren Sören[REDACTED_EFTERNAMN]

till särskild utredare. Utredningen genomfördes under namnet

Rovdjursutredningen.

I juli 1998 beslutade regeringen i tilläggsdirektiv (dir. 1998:63) att utredaren

 med förtur skulle utreda vissa frågor om skyddsjakt på varg.

Delbetänkandet Skyddsjakt på varg (SOU 1999:50) överlämnades till chefen för

Miljödepartementet i maj 1999. Betänkandet remissbehandlades. Remissvaren finns

tillgängliga i Jordbruksdepartementet (dnr Jo1999/2755/SU). Därefter genomfördes

 en ändring i jaktförordningen (SFS 2000:100).

Den 14 januari 2000 överlämnades slutbetänkandet Sammanhållen rovdjurspolitik

(SOU 1999:146). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. I betänkandet

 lämnades endast ett fåtal förslag till lagändringar. Förslagen finns i bilaga

2. Slutbetänkandet har remissbehandlats. Remissinstanserna finns förtecknade i

bilaga 3. Remissvaren och en sammanställning av remissvaren finns tillgängliga i

 Miljödepartementet (dnr M2000/133/Na).

Naturvårdsverket och Svenska Jägareförbundet har i skrivelser (dnr Jo2000/63

respektive Jo1998/908) hemställt om ändringar i jaktlagen. En sammanfattning av

skrivelserna finns i bilaga 4. Skrivelserna har remissbehandlats.

Remissinstanserna finns förtecknade i bilaga 5. Remissvaren finns tillgängliga i

 Jordbruksdepartementet.

Regeringen utformade en lagrådsremiss med huvudsaklig utgångspunkt i

Rovdjursutredningens slutbetänkande och skrivelserna från Naturvårdsverket och

Svenska Jägareförbundet. Med hänsyn till att lagrådsremissen även omfattade

förslag som inte behandlades i betänkandet eller skrivelserna remissbehandlades

förslagen i lagrådsremissen i särskild ordning. Remissinstanserna avseende

utkastet till lagrådsremiss finns förtecknade i bilaga 6. Remissvaren finns

tillgängliga i Miljödepartementet (dnr M2000/133/Na).

 Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 september 2000 att inhämta Lagrådets yttrande över

lagförslaget. Det till lagrådet remitterade lagförslaget finns i bilaga 7.

Lagrådet har yttrat sig över dessa förslag. Yttrandet finns i bilaga 8.

Regeringen har följt lagrådets förslag till ändringar. Vissa redaktionella

ändringar har dessutom gjorts i lagtexterna.

4 Bakgrund och utgångspunkter

4.1 Rovdjuren

I denna proposition behandlas frågor om de fyra stora rovdjursarterna, dvs.

björn, järv, lo och varg samt även kungsörn. Samtliga arter ingår som en

naturlig del i den svenska faunan. De stora rovdjuren och kungsörnen har varit

utsatta för omfattande jakt och förföljelse under långa tider. Periodvis har det

 funnits så få individer att det funnits risk för att vissa av arterna helt

skulle försvinna ur den svenska faunan. Genom olika åtgärder, såsom fridlysning

och begränsad jakt, har stammarna av åtminstone björn, lo och varg ökat. Järvens

 utveckling synes något mera osäker medan kungsörnens varit stabil.

ArtDatabanken har i sin senaste lista över hotade arter i Sverige, den s.k.

rödlistan, bedömt vargen som akut hotad, järven som starkt hotad och björnen och

 lodjuret som sårbara. Kungsörnen har klassificerats som missgynnad.

Mellan de svenska och de norska stammarna av björn, järv, lo, varg och kungsörn

förflyttar sig individer i en sådan omfattning att det finns fog för att tala om

 gemensamma stammar för Sverige och Norge. Däremot finns det viss osäkerhet om i

 vilken omfattning de svensk-norska stammarna har kontakt med finska bestånd.

Särskilt kontakten mellan det svenska och det finska vargbeståndet verkar för

närvarande osäker.

4.1.1 Björn

Björn (Ursus arctos) har en vid utbredning. De största sammanhängande europeiska

 populationerna av björn finns i dag i norra och östra Europas barrskogsområden.

 Övriga bestånd är isolerade. Populationerna ökar i de norra och östra delarna

av Europa. Den totala europeiska populationen beräknas till högst 50 000

björnar. De flesta finns i den europeiska delen av Ryssland.

Den gemensamma svensk-norska björnstammen uppskattas för närvarande till minst 1

 000 djur. Nästan hela stammen finns i Sverige. Den norska delen av stammen

beräknas uppgå till mellan 15 och 50 björnar. I stora delar av skogslandet och i

 björnens sydligaste utbredningsområde är den relativt snabba tillväxten - som

emellertid förefaller ha dämpats de senaste åren - den högsta kända tillväxten i

 världen för en brunbjörnsstam. I Finland uppträder björn med en markant

koncentration till de östra delarna av landet. Efter år 1991 har stammen ökat

kraftigt och beräknades år 2000 uppgå till 1 050-1 150 individer i Finland.

Genetiska studier av björnar i Sverige visar att det finns två olika genetiska

linjer vilket tyder på olika invandringsvägar till landet. Den sydliga linjen

visar släktskap med Syd- och Mellaneuropas björnar medan den norra har släktskap

 med björnar i Finland och Ryssland. Undersökningar under senare år visar

emellertid att det finns ett så omfattande naturligt utbyte mellan dessa grupper

 att det från genetiska aspekter inte finns anledning att förvalta dem som

separata stammar.

Omkring år 1850 uppgick den skandinaviska populationen troligen till 4 000-5 000

 björnar. Den dramatiska tillbakagången av björnen som skedde under 1800-talet

berodde på ett mycket hårt jakttryck. Björnen räddades undan utrotning tack vare

 flera åtgärder bl.a. lagändringar som fridlysning, avskaffande av s.k.

skottpengar och förbud mot handel med björnskinn.

Illegal jakt på björn förekommer inom hela det svenska utbredningsområdet men

verkar vanligare i norr än i söder (se utredningens slutbetänkande SOU 1999:146,

 bilagedelen, bilaga 7). Illegal jakt kan vara en betydande begränsande faktor i

 delar av fjällområdet. Antalet björnar är där fortfarande lågt och minskar i

många områden medan det ökar i en del skogsområden.

4.1.2 Järv

Järv (Gulo gulo) förekommer i barrskogsbältet och på tundran i Europa, Asien och

 Nordamerika. Den finns över i stort sett samma områden som renen.

Utbredningsområdet har under de senaste århundradena krympt betydligt. Fasta

bestånd i Europa finns i dag bara i Sverige, Norge, Finland och Ryssland.

Den skandinaviska järvstammen beräknades under perioden 1995-1997 till 350-480

djur. Av den norska stammen finns tre fjärdedelar i de två nordligaste fylkena.

En liten del av den norska stammen finns i ett område betydligt längre söderut.

I Finland lever järven i långt större utsträckning i skogslandet jämfört med vad

 som är fallet i de båda andra nordiska länderna. De tätaste stammarna finns i

renskötselområdet i Lappland och Kainuu samt i norra Karelen.

Järvens nuvarande utbredning i Sverige är begränsad till fjälltrakterna och det

fjällnära skogslandet. I historisk tid verkar arten inte ha funnits i de

mellansvenska och sydsvenska skogsområdena. Mer än 70 procent av beståndet

beräknas finnas i Norrbottens läns fjällvärld. Järven har stora luckor i sin

utbredning, särskilt i de södra fjällområdena. Järven har revir som försvaras

mot artfränder. Ynglande honors revir tycks uppgå till 100-200 kvadratkilometer

medan hanarnas är mångdubbelt större och överlappar flera honors revir. Nya

studier visar att honorna får ungar vartannat år.

Arten fridlystes år 1969. Den svenska populationen har minskat under de senaste

åren. Under den senaste inventeringen säsongen 1999/2000 konstaterades 40

föryngringar vilket är en minskning med 40 procent sedan 1996. Det innebär att

det i dag kan beräknas finnas ca 160-200 järvar. Mycket tyder på att olaglig

jakt starkt bidrar till att förhindra att järvstammen växer och att järven inte

återetablerar sig i sydliga delar av fjällkedjan.

4.1.3 Lodjur

Lodjur av den art som finns i Sverige (Lynx lynx), finns endast i Europa och

Asien. År 1960 fanns arten i Europa bara kvar i Fennoskandien och Östeuropa.

Återutplanteringar - lagliga och olagliga - har sedan dess skett på flera håll i

 Europa. I Norge finns lodjuret spritt över i stort sett hela landet. Antalet

beräknas där till över 600 djur. Stammen i Finland är något större, omkring

880-930 djur, men är ojämnt fördelad med en markant koncentration till landets

södra del.

I Sverige har lodjurets utbredning och antal varierat kraftigt under 1800- och

1900-talen - inte minst under 1900-talets senare del. Under 1800-talets första

hälft var lodjuret relativt allmänt förekommande över hela landet med undantag

för de allra nordligaste områdena. Under senare delen av 1800-talet minskade

stammen snabbt och 1920 fanns endast en spillra kvar i delar av Jämtlands och

Västernorrlands län. 1928 fridlystes lodjuret i hela landet. Fridlysningen hade

avsedd verkan och stammen ökade vilket innebar att allmän jakt infördes 1943.

Under senare delen av 1960-talet redovisades avskjutningssiffror på över 50

lodjur årligen och antalet lodjur minskade igen. För att försöka stoppa

lodjursstammens negativa utveckling senarelades och kortades jakttiden 1983 och

fredning av arten genomfördes i två etapper, 1986 utanför renskötselområdet och

1991 i hela landet. Arten har svarat mycket positivt på fredningen och stammen

har återhämtat sig i främst södra och mellersta Norrland och i delar av

Svealand. Inom renskötselområdet uppträder lodjuret ojämnt med en markant

koncentration till delar av Jämtlands län.

Lodjursstammen i Sverige beräknas i dag uppgå till närmare 1 500 djur. Även

lodjuret har visat en mycket kraftig minskning av antalet föryngringar i

renskötselområdet under det senaste året. Under spårningssäsongen 1999/2000

konstaterades 133 föryngringar mot 173 året innan, dvs. en minskning med drygt

20 procent under ett år.

Lodjuret är ursprungligen ett skogsdjur. Lodjurets etablering i fjälltrakterna

under efterkrigstiden följer i stort sett vargens försvinnande inom samma

områden. Lodjuret återfinns främst i starkt kuperad terräng.

Tillväxten i en lodjursstam kan i gynnsamma fall vara mycket stor eftersom

honorna tidigt blir könsmogna och regelbundet får ungar varje år. En normal

årlig tillväxt är ett eller något tiotal procent per år.

Olaglig jakt förekommer på lodjur men omfattningen är svår att uppskatta.

Utredningen har i detta avseende bl.a. hänvisat till en rapport (Kvantifiering

av illegal jakt på lodjur i Sverige), som på uppdrag av utredningen upprättades

av forskare vid ett projekt med radiomärkta lodjur i Norrbotten och Bergslagen

(se utredningens slutbetänkande SOU 1999:146, bilagedelen, bilaga 5).

4.1.4 Varg

Vargen (Canis lupus) fanns ursprungligen över större delen av norra halvklotet.

Målmedveten förföljelse från människan under lång tid har lett till att arten

minskat i antal och i många länder blivit helt utrotad. Under de allra senaste

åren har emellertid en liten återkolonisation skett bl.a. till länder i

Mellaneuropa som inte hyst varg under de senaste 150 åren. I flera länder i Syd-

 och Östeuropa finns vargbestånd som är mer än tio gånger större än beståndet i

Skandinavien. Som exempel kan nämnas att Spanien har ca 2 000 vargar och Polen

ca 600-700 vargar.

I Norge och Finland skedde en tillbakagång i vargstammen liknande den i övriga

Europa. Nedgången skedde i Norge främst under 1860-talet och i Finland några

årtionden senare. Efter år 1950 har två invandringsvågor av varg från Ryssland

varit märkbara i främst Finland, den första vågen kom 1959-1963 och den andra

1976-1977.

I Sverige fanns varg ursprungligen i alla landskap utom Öland och Gotland. Arten

 har varit föremål för hård förföljelse. Skottpengar infördes redan 1647 och

avskaffades först år 1965. Under tidigare århundraden fanns endast små bestånd

av klövvilt - såsom rådjur och älg - varför olika slag av tamdjur var viktig

föda för vargar. Vid fridlysningen år 1965 ansågs den svenska vargstammen uppgå

till högst tio vargar. Enligt senare bedömningar var det verkliga antalet

antagligen lägre. Arten var då troligen mycket nära att försvinna från hela

Skandinaviska halvön. År 1977 iakttogs emellertid vargspår i Norrbotten i sådan

omfattning att man bedömde att en del av invandringsvågen av vargar från

Ryssland även nått Sverige. År 1983 inträffade den första kända vargföryngringen

 i Sydskandinavien sedan år 1918. Därefter har det nästan årligen skett

föryngringar i Mellansverige eller angränsande områden i Norge. Vintern

1998/1999 beräknades antalet till 59-75 individer i Skandinavien dvs. i Sverige

och Norge tillsammans. Spårningen under säsongen 1999/2000 visade sju

familjegrupper och ytterligare sex revirmarkerande par i den gemensamma

norsk-svenska vargstammen. Det totala antalet vargar uppgick under vintern till

67-81 individer. I detta antal ingår inte de valpar som fötts under våren 2000.

Samtidigt bör påpekas att de sex vuxna vargar som man vet dog under perioden

oktober 1999-april 2000, inte har frånräknats. Trots ökningen ligger arten ännu

under den nivå på 50 könsmogna individer som Internationella naturvårdsunionen

(IUCN) satt som gräns för när en djurart skall beskrivas som akut hotad.

För den växande vargstammen i Mellansverige har älg och rådjur utgjort de

dominerande bytesdjuren men även bäver och grävling är normalt förekommande

byten.

Vargen lever vanligtvis i flock och hävdar revir, som under vinterhalvåret

uppgår till 600 till 1 000 kvadratkilometer. Flocken leds av en könsmogen hane

och en hona - det s.k. alfaparet. Normalt är det bara alfatiken som föder valpar

 även om det finns flera könsmogna honor i flocken. Någon gång från slutet av

det första levnadsåret lämnar ungvargarna flocken för att finna en partner och

etablera egna revir. Ungvargar kan därvid göra mycket långa vandringar. De

spårningar av radiomärkta djur som gjorts under senare år ger belägg för att

ensamma vargar kan uppträda snart sagt var som helst på den skandinaviska

halvön.

I den skandinaviska vargstammen har olaglig jakt och trafik varit de allt

överskuggande dödsorsakerna för de vargar för vilka man kunnat fastställa

dödsorsaken.

Under perioden 1980 till 1999 har den skandinaviska vargstammen visat en årlig

tillväxt i storleksordningen 20 procent, med undantag för några av de senaste

åren. Enligt de vetenskapliga bedömningar som gjorts är det troligt att

tillväxten kommer att fortsätta. Ändras tillväxttakten av någon anledning, t.ex.

 genom ökad jakt, kan situationen snabbt förändras. Redan ett litet årligt

jaktligt uttag av vuxna vargar kan ge stora effekter på tillväxttakten beroende

på vilka individer som dödas.

Vargpopulationens genetiska framtid är mera osäker. Framför allt om alla nu

levande vargar härstammar från det par som fortplantade sig första gången 1983

kan negativa effekter av inavel komma att visa sig. En snabb tillväxt av stammen

 torde emellertid minska risken för sådana effekter av inavel. Vargens

exceptionella förmåga att vandra långa sträckor talar för möjligheten till ett

visst genetiskt utbyte mellan den skandinaviska och den finsk-ryska stammen.

Genetiska undersökningar av den nuvarande norsk-svenska stammen har dock

hittills inte kunnat ge belägg för att någon invandring skett under den senaste

20-årsperioden.

En prognos med någon grad av säkerhet för den skandinaviska vargstammen framtid

går i dagsläget inte att göra. Om det etableras nya par och en fortsatt tillväxt

 accepteras skulle populationen kunna växa och arten återkomma till gamla

områden. Om en fortsatt genetisk utarmning får effekt och inavelsproblem börjar

uppträda finns det risk för att antalet vargar i Skandinavien åter kommer att gå

 ned. Enligt beräkningar av genetisk expertis skulle det bara behövas viss

invandring till Skandinavien av vargar som deltar i reproduktionen för att

risken med inavelsproblem skulle vara hävd.

4.1.5 Kungsörn

I Finland, Norge och Sverige finns en gemensam stam av kungsörn (Aquila

chrysaetos) som uppskattats till omkring 4 600 individer. I Sverige häckar

kungsörnen glest i stora delar av landet. Men huvuddelen av beståndet finns i de

 norra skogsområdena. Det är troligt att det finns något över 600 par i Sverige.

 Trenden för stammens utveckling under de senaste årtiondena är svårbedömd. På

några håll i landet ökar den men den visar samtidigt en tydligt negativ trend i

fjällområdet. Reproduktionen i fjällen är för närvarande så svag att det krävs

ett inflöde av yngre örnar från områden med överskottsproduktion av ungar för

att stammen i fjällen inte skall försvinna.

De viktigaste dödsorsakerna i Sverige torde vara svält, olovlig jakt, trafik,

kraftledningar och förgiftning samt i sällsynta fall att de dödas av andra

rovdjur. Kungsörnen lever huvudsakligen av medelstora fåglar och däggdjur. Den

äter dessutom kadaver och under vissa delar av året är detta en viktig del av

den totala födan främst för unga örnar, men under vårvintern troligen även för

de häckande paren. Rester av ren har därför påträffats i en majoritet av

undersökta bon av kungsörn. Enligt utredningen dödar kungsörn ren i mindre

omfattning och då främst små renkalvar.

Kungsörnen har länge varit förföljd men fridlysningen år 1924 medförde att

förföljelsen dämpades. I fjällen och de fjällnära områdena förekommer emellertid

 förföljelse som lokalt är av betydande omfattning. Utredningen gör bedömningen

att en återkommande olaglig jakt kan få till följd att beståndet tunnas ut och i

 värsta fall lokalt elimineras.

4.2 Skador orsakade av rovdjuren

4.2.1 Möten mellan människor och rovdjur

Rovdjurens farlighet för människor har diskuterats intensivt under de senaste

åren.

Inom stora delar av norra halvklotet delar miljontals människor livsrum med

rovdjur av de aktuella arterna. Det inträffar mängder med möten mellan rovdjur

och människor utan att något speciellt händer. För många människor upplevs

möjligheten att möta något av de stora rovdjuren i den svenska naturen som något

 positivt. Även om mötet för det mesta blir mycket flyktigt eller på långt

avstånd innebär det naturupplevelser med stora kvaliteter. Intresset för de

stora rovdjuren märks också i de rovdjurscentra, som vuxit upp på några platser

där rovdjuren finns. I många länder är naturturismen växande, så även i Sverige.

Rovdjuren kan hos många människor också skapa rädsla för den egna eller för

barnens säkerhet. Det gäller främst varg och björn. Denna oro kan få till följd

att livskvaliteten minskar och innebär därför i sig en konflikt mellan människor

 och rovdjur.

De möten mellan människa och rovdjur som främst uppmärksammats är möten med

björn. Det skandinaviska björnprojektet har lämnat en rapport (Oppdragsmelding

404, Norsk institutt for naturforskning) om möten mellan björn och människa.

Rapportens slutsats är att den svenska björnen är den fredligaste av världens

brunbjörnar. Detta innebär emellertid inte att den alltid är ofarlig. I

rapporten anges att sju människor angripits och skadats av björn under perioden

1976-1996. I sex av dessa fall var den angripne jägare och i fem av fallen var

björnen skottskadad. Sedan rapporten lämnats har ytterligare några angrepp med

personskador skett. Det senaste dödsfallet i Sverige inträffade för nästan 100

år sedan, nämligen år 1902. I Finland dödades dock en person sommaren 1998 av

björn, troligen därför att personen hastigt råkade komma mellan honan och

ungarna. Under 1990-talet har björnar allt oftare börjat söka sig mot bebyggelse

 bl.a. för att leta efter mat. När det gäller varg, lodjur och järv finns inga

undersökningar motsvarande den som skandinaviska björnprojektet gjort om björn.

Några fall av regelrätta angrepp finns inte belagda men ett oskyggt beteende är

inte ovanligt särskilt hos ensamma vargar. Honor av järv har enstaka gånger

visat aggressivt beteende när någon kommit nära deras ungar.

Att även vargar kan döda människor är belagt. Detta har dock inte hänt i modern

tid i Sverige. Vargar uppehöll sig förr regelmässigt nära människor eftersom de

i stor utsträckning levde på boskap i brist på vilda bytesdjur. Förhållandena

var följaktligen i många avseenden så annorlunda att en bedömning av riskerna

för angrepp i nutid utifrån dessa händelser blir missvisande. I andra delar av

världen där angrepp på människor skett i modern tid finns likheter med de

dåvarande förhållandena i Sverige. När det gäller varg finns det uppgifter från

Nordamerika om områden med mycket människor och stora och täta vargbestånd. Ett

exempel är Superior National Forest i Minnesota med en vargstam på flera hundra

djur. Där har man omkring 19 miljoner besöksdagar per år och det finns inte ett

fall där någon människa blivit attackerad.

4.2.2 Skador på ren och andra tamdjur

Rennäringen drabbas i betydligt större utsträckning än andra näringar av

förluster orsakade av rovdjur. Rennäringens utsatthet hänger samman med det sätt

 på vilket den bedrivs. Renarna rör sig fritt över stora områden och de flyttas

mellan olika platser allt efter årstid. Eftersom hjordarna rör sig över stora

områden, ibland i otillgänglig terräng, är det svårt att bevaka dem. Det är

därför svårt att bygga fasta anläggningar som t.ex. gärden med elstängsel för

att förhindra skador. Rennäringen bedrivs också i delar av landet där det finns

stora områden med ingen eller mycket gles bebyggelse.

Sedan 1927 har staten betalat ersättning för skador på ren orsakade av björn och

 lodjur. Rätten till ersättning har successivt utvidgats. För närvarande ingår

skador av björn, varg, lodjur, järv och kungsörn i ersättningssystemet. Antalet

ersatta renar har också successivt ökat. Inför övergången till ett nytt

ersättningssystem vid mitten av 1990-talet gjordes noggrannare undersökningar

och bedömningar av antalet dödade renar. Naturvårdsverkets uppskattning av

antalet rovdjursdödade renar byggde i huvudsak på en stor undersökning i fält av

 sambandet mellan renar och rovdjur som verket gjorde i samarbete med Statens

veterinärmedicinska anstalt (SVA) och Sveriges lantbruksuniversitet (SLU). Den

genomfördes i full skala åren 1982-1986 och visade bl.a. att rovdjuren årligen

tog omkring tolv procent av kalvarna. Järv och lodjur stod för ungefär lika stor

 del och tog tillsammans mer än 90 procent av de rovdjursdödade renkalvarna.

Björn och kungsörn svarade för mindre än tio procent. Från många samebyar hävdas

 bestämt att björn och kungsörn kan orsaka avsevärt högre dödlighet bland kalvar

 än den som redovisas i undersökningen.

Alla de aktuella rovdjursarterna kan orsaka skador på andra tamdjur än renar. I

praktiken är det endast björn, lo och varg som gör detta i någon större

utsträckning. Får är det tamdjur, förutom ren, i Sverige som angrips i störst

utsträckning. Under första hälften av 1990-talet ersattes 110-315 får och lamm

per år. Troligen dödades ytterligare 100-150 djur per år. Lo är den art som

dödar flest får och lamm. Hittills har björn och varg gjort det i betydligt

mindre utsträckning. När det gäller varg är förklaringen förmodligen främst att

fårägare i områden med fast vargförekomst numera använder elstängsel som

särskilt utvecklats för att förhindra vargangrepp. Stängslen har visat sig vara

effektiva. Det förekommer inte några skador av varg innanför fungerande

elstängsel. Stängslen ger även ett gott skydd mot angrepp av lodjur och björn.

I några län har björnar angripit bikupor. Även i dessa fall har elstängsel visat

 sig effektiva för att förhindra angrepp.

Ett problem som fått större uppmärksamhet i debatten och som vuxit i omfattning

under senare år är vargangrepp på hundar. Enligt uppgifter från Viltskadecenter

dödades 12 hundar av varg i Sverige under 1999. Flertalet angrepp har gällt

hundar som används vid jakt. Vissa vargflockar verkar angripa hundar i större

omfattning än andra. Ett sådant beteende finns dokumenterat i såväl Sverige som

Finland. I Sverige har vargarna i det s.k. Årjängsreviret svarat för omkring 60

procent av alla angrepp på hundar.

4.3 Påverkan på viltstammarna

4.3.1 Älg

För björn är älg ett viktigt bytesdjur. Björn tar främst älgkalvar, särskilt

första tiden efter kalvarnas födelse. I närmare studerade områden tog björnarna

20-25 procent av kalvarna. Det visade sig emellertid att ungefär hälften av den

ökade dödligheten kompenserades nästa år då en större del av de kor som miste

sina kalvar tidigt födde två kalvar året efter.

För vargarna är älgen i dag det viktigaste bytesdjuret. Vargar i

renskötselområdet kan orsaka stora skador på ren. I den södra delen av vargens

nuvarande utbredningsområde spelar rådjuret en viktig roll som bytesdjur. Det

har beräknats att en varg i genomsnitt dödar 10 älgar per år. Beräknat på en

vargstam i Skandinavien om 200 individer skulle detta innebära omkring 2 000

älgar per år. Om 70 procent av de 200 vargarna skulle finnas inom ett någorlunda

 sammanhängande område i Sverige skulle de under ett år döda omkring 1 400

älgar. I samma område sköts under jaktsäsongen 1997/98 ungefär 30 000 älgar. Med

 en oförändrad älgtäthet skulle, enligt utredningen, vargens beskattning av

älgbeståndet i den delen av Sverige då motsvara ungefär fem procent av

jaktuttaget.

I delar av Mellansverige finns i dag både björn och varg och det är rimligt att

anta att områden med björn- och vargförekomst kommer att öka. I områden med

glesa älgstammar kan det sammanlagda uttaget av de båda arterna komma att bli

ungefär i nivå med reproduktionen av älg. Det skulle i så fall inte finnas

utrymme för någon älgjakt. I områden med tätare älgstam och högre produktion

skulle de båda arterna tillsammans kunna ta omkring 20 procent av det årliga

jaktuttaget. I områden med annat vilt som rådjur, kommer sannolikt bytestagandet

 att riktas mot denna art och i motsvarande grad minska beträffande älgstammen.

Även förekomsten av annat vilt, som vildsvin och kronhjort, kan påverka

situationen.

4.3.2 Rådjur

Generellt har den svenska rådjursstammen visat stora beståndsförändringar under

de senaste årtiondena. I dag finns en rådjursstam som är avsevärt större än den

på 1970-talet.

Varg och lodjur är de - av de aktuella rovdjursarterna - som kan påverka

stammarna av rådjur. I områden med både älg- och rådjursstammar äter vargarna

mer älgkött än rådjurskött men dödar fler rådjur än älgar. Det har bedömts att i

 Sydsverige skulle vargarna förmodligen ta större delen av den årliga

produktionen av rådjur inom sitt revir.

Utanför renskötselområdet är rådjuret det viktigaste bytesdjuret för lo. Olika

studier visar att ett lodjur dödar ungefär 50 rådjur på ett år. Detta kan

motsvara ungefär tio procent av stammen inom ett område i Mellansverige. Varken

ren eller rådjur är en nödvändig förutsättning för att lodjuret skall kunna

existera. I Finland där rådjur nästan helt saknas lever lodjuren på skogsfågel

och hare.

I större delen av Västernorrlands och Jämtlands län har avskjutningen av rådjur

under de senaste åren sjunkit i jämförelse med när den var som högst i början av

 90-talet. Över stora områden är rådjursstammen inte längre jaktbar och lokalt

har rådjuren helt försvunnit. Lodjuren torde inte ensamma ha orsakat denna

utveckling eftersom rådjursstammen även i lodjursfria områden gått ned, om än

inte i samma grad. Inom områden där rådjursstammen befinner sig nära sin

nordliga gräns för utbredning, påverkar även andra faktorer såsom stränga

vintrar och förekomst av räv populationerna.

Söderut är förhållandena annorlunda. Den starkast begränsande faktorn för

rådjuren är rödrävens dödande av kid. Förekomst av lo skulle säkert medföra en

reduktion av rävstammen vilket i sin tur skulle gynna rådjuren. Rådjursstammarna

 är överlag så täta i södra Sverige att det skulle behövas upp emot 40 lodjur

per 1 000 kvadratkilometer innan lodjursstammen skulle få någon större effekt

för människans jakt på rådjur. Enligt undersökningar är ett lodjurs hemområde i

medeltal 400 kvadratkilometer för vuxna djur av båda könen, men kan bli mindre

om tillgången på bytesdjur är stort, varför en sådan situation inte torde

uppkomma.

4.3.3 Annat vilt

De stora rovdjuren tar även en hel del andra bytesdjur än älg och rådjur, men

det sker i mindre omfattning och effekterna är dåligt kända. Om lodjuret och

vargen sprider sig i Mellan- och Sydsverige bedöms framför allt vildsvin samt

dov- och kronhjort bli nya bytesdjur. Vildsvinsstammen i Sverige är mycket

produktiv och inte ens närvaro av både lo och varg i ett vildsvinsområde bedöms

få någon påtaglig effekt på vildsvinsstammen. Även exempelvis bäver, hare,

skogsfågel och grävling påverkas av de stora rovdjuren, troligen dock utan att

detta påverkar stammarna i någon större omfattning.

4.3.4 Andra effekter av rovdjur

Rovdjuren har i egenskap av toppredatorer en betydande funktion i ekosystemet.

Många andra arter drar nytta av de rester som de stora rovdjuren lämnar efter

sig. Bristen på tillgång till kadaver från de stora rovdjuren kan vara en orsak

till fjällrävens tillbakagång. Även järven lever till stor del på de byten som

främst lodjur och varg dödat. Rovdjuren konkurrerar även med varandra varför en

ökning av en art inte behöver innebära ökad predation på klövvilt utan i stället

 kan medföra minskat bestånd av något annat rovdjur. Skogsforskningen visar att

klövviltstammen på ett radikalt sätt påverkar den biologiska mångfalden i

skogen. Återväxten av lövträd minskar kraftigt vid ett högt betestryck av älg

och rådjur. Den naturliga regleringen av klövviltstammarna sker genom närvaro av

 stora rovdjur. Den svenska skogsnäringen lider årligen stora förluster på grund

 av de skador som framför allt täta älgstammar orsakar på ungskog av barrträden.

 Intresset för stora djur i naturen lockar allt större skaror av turister och

ses av många som en natur i balans. På olika håll i världen kompenseras skadorna

 av rovdjuren väl av intäkterna från turister som söker sig till områden där

rovdjuren finns.

4.4 Konflikter

4.4.1 Attityder

Den grundläggande inställningen hos de flesta människor är att rovdjuren har en

självklar plats i den svenska naturen. Den undersökning som Naturvårdsverket

låtit utföra om människors attityder till varg (Naturvårdsverkets rapport 4933)

visar att det finns stor förståelse för förekomsten av rovdjur bland såväl

storstadsbor som människor i glesbygd. Bl.a. framkom att flertalet tamdjursägare

 i vargområden kan acceptera vargförekomst. I allmänhet fanns en större

förståelse bland yngre personer än bland äldre. Däremot har många olika åsikter

om var och i vilket antal djuren skall få finnas. En attitydundersökning har

även utförts av en programgrupp i Hagfors kommun. Undersökningen har

presenterats av Länsstyrelsen i Värmlands län. Undersökningen visade på mer

negativa attityder mot varg än i Naturvårdsverkets undersökning.

Undersökningarna är emellertid svåra att jämföra eftersom antalet intervjuade

personer är mycket olika - 2 000 i den landsomfattande undersökningen men under

100 i den i Värmland.

Bland grupper som har intressen som påverkas negativt av rovdjursförekomsten

förekommer åsikten att rovdjur skall få finnas men i mindre utsträckning än för

närvarande eller att rovdjuren i alla fall måste decimeras avsevärt i vissa

områden. En åsikt som ofta uttrycks är att beslut om jakt efter rovdjur fattas

alltför långt ifrån dem som faktiskt berörs av rovdjursförekomsten. I stället

för att Naturvårdsverket tar beslut anser man att besluten bör fattas på lokal

nivå eller åtminstone på länsstyrelsenivå. En del jägare anser att jägarna

själva skall få avgöra i vilken utsträckning jakt skall bedrivas och en del

renskötare anser att samebyarna skall avgöra saken. Många människor upplever en

konflikt mellan centralmakten och lokala intressen eller mellan stad och

landsbygd. Avsaknaden av en av riksdagen beslutad rovdjurspolitik som visar hur

långsiktiga riktlinjer och klara mål för hur de ansvariga myndigheterna skall

handskas med rovdjursfrågorna bidrar till viss misstro mot dagens

rovdjursförvaltning. Rovdjuren kan hos människor skapa rädsla för sin egen eller

 för barnens säkerhet. Det gäller främst rädslan för varg och björn.

4.4.2 Rennäringen

Beträffande rennäringen tillkommer särskilda aspekter som hänger samman med dess

 grundläggande betydelse för den samiska kulturen. Regeringen har t.ex. i

direktiven till Rennäringspolitiska kommittén (dir. 1997:102) framhållit

rennäringens betydelse för det samiska kulturarvet. Kommittén skall lämna

förslag till en rennäringspolitik som ger förutsättningar för en ekologiskt,

ekonomiskt och kulturellt långsiktigt hållbar rennäring. Statsmakterna har också

 vid flera andra tillfällen slagit fast sambandet mellan den samiska kulturen

och rennäringen. Särskilda hänsyn måste alltså tas till rennäringen vid

utformandet av rovdjurspolitiken.

De skador som rovdjuren orsakar rennäringen skapar starka konflikter. Många

renägare anser att de försatts i en omöjlig situation. Skador av rovdjuren

uppstår utan att renägarna tillåts förhindra dem och utan att de får tillräcklig

 ersättning. Många renskötare hävdar att rovdjursstammarna nu sammantaget nått

upp till sådana nivåer att det på flera håll är i det närmaste omöjligt att

bedriva ekonomiskt lönsam renskötsel.

Exakt hur många renar som årligen dödas av rovdjur vet man inte säkert men det

kan röra sig om 20 000-30 000. Den årliga slakten ligger för närvarande på ca 50

 000 renar. Det totala antalet livrenar, dvs. renar som inte tagits ut till

slakt utan som används i produktionen, uppgick 1998 till 230 000.

Rovdjursförekomsten skapar även andra olägenheter för renskötseln. Vid

rovdjursangrepp kan t.ex. renarna drivas bort från ett betesområde.

Ett förhållande som bidrar till konflikten mellan rennäringen och rovdjuren är

att jakt på rovdjur endast tillåts i begränsad omfattning. Det får därför stor

betydelse i vad mån förluster genom rovdjur ersätts. Det huvudsakliga syftet med

 att staten betalar ersättningar är att ge rennäringen ersättning för

förlusterna och det merarbete rovdjuren skapar. Därtill är tanken med det

nuvarande ersättningssystemets utformning att det skall stimulera till

skadeförebyggande åtgärder och även bidra till en mer positiv syn på

rovdjursförekomst. Det missnöje som framkommit riktar sig framför allt mot

ersättningens storlek och det faktum att totalbeloppet fastställs innan den

inventering som skall ligga till grund för ersättningen är utförd (avsnitt 8).

Vid en stor rovdjursförekomst innebär det att ersättningen per ren minskar. En

stor rovdjursförekomst i en sameby innebär också att ersättningen blir mindre

till de andra. Bristerna på flexibilitet i systemet har hos många renägare

skapat misstro mot systemet, vilket i sin tur bidrar till att skapa en negativ

inställning till rovdjuren.

4.4.3 Andra tamdjur samt jaktintressen

Rovdjursförekomsten orsakar inte några mer utbredda konflikter med annan

tamdjursskötsel. Ett skäl till detta torde vara att länsstyrelserna har kunnat

stödja tamdjursägarna och lämnat bidrag till effektiva förebyggande åtgärder

främst i form av elstängsel. De skador som ändå uppkommit har i stor

utsträckning kunnat ersättas. Inom fäbodbruket, som mer liknar renskötsel med

djur på fritt bete, känner man oro för vad de växande rovdjursstammarna kan

innebära för framtiden.

Mellan rovdjur och jaktintressen finns konflikter främst av två skäl. Det första

 är att jägarna kan uppfatta rovdjuren som konkurrenter om vissa bytesdjur. Det

andra är att det finns en risk att främst varg men även björn och lo angriper

jakthundar som används för jakt på t.ex. klövvilt. Dessutom kan

rovdjursförekomst skapa konflikter som rör värdet av jakträtten eftersom den kan

 sjunka om det finns en väl etablerad rovdjursförekomst som beskattar det

jaktbara viltet. Konflikter mellan jägare och rovdjur är starkast i de södra

delarna av rovdjurens utbredningsområde.

4.5 Den statliga administrationen

4.5.1 Regeringskansliet

Miljödepartementet ansvarar för lagstiftningen på miljöområdet och

förvaltningsärenden som gäller bl.a. naturvård och biologisk mångfald. Av direkt

 betydelse för rovdjurspolitiken är dock främst jaktlagstiftningen som

huvudsakligen ligger inom Jordbruksdepartementets ansvarsområde.

När det gäller internationella frågor har Miljödepartementet ansvar för arbetet

inom konventionen om biologisk mångfald (SÖ 1993:77) och konventionen om skydd

av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljö, den s.k.

Bernkonventionen (SÖ 1983:30). Departementet har vidare ansvar för genomförandet

 av rådets direktiv om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter

(92/43/EEG), det s.k. art- och habitatdirektivet liksom rådets direktiv om

bevarande av vilda fåglar (79/409/EEG), det s.k. fågeldirektivet.

Jordbruksdepartementet ansvarar för de förvaltnings- och lagstiftningsärenden

som rör jakt och viltvård samt för rennäringen. Departementet handhar systemet

för ersättning av rovdjursrivna renar och ansvarar i budgetarbetet för att medel

 ställs till förfogande för förebyggande av rovdjursskador och ersättningar för

sådana skador.

4.6 Statliga myndigheter och institutioner

Sametinget har stor del i arbetet med systemet för ersättningar för

rovdjursrivna renar. Tinget beslutar om fördelningen av medel från anslaget för

viltskador till samebyarna vad avser förebyggande åtgärder, skador och

inventeringsverksamhet. Sametinget har inte någon beslutanderätt vad gäller jakt

 på rovdjuren.

Naturvårdsverket har en viktig roll i förvaltningen av rovdjuren. I vissa frågor

 fattar verket beslut i enskilda ärenden medan man på andra områden utarbetar

föreskrifter. Det är Naturvårdsverket som beslutar om jakt skall få äga rum på

björn, järv, lo, varg och kungsörn. Det är följaktligen till stor del genom

Naturvårdsverkets tillämpning av jaktlagen och jaktförordningen som den

nuvarande rovdjurspolitiken kommer till uttryck. En annan viktig aspekt på

rovdjurspolitiken är förebyggandet av skador av rovdjur samt åtgärder och

ersättningar för skador som uppkommer. I detta fall deltar verket i utformningen

 av de regelverk som tillämpas, men har sedan 1996 inte någon beslutanderätt i

enskilda ärenden. Ersättningssystemet för rovdjursskador på renar har utformats

i samarbete mellan Naturvårdsverket och Sametinget. För inventeringsverksamheten

 ger verket länsstyrelserna i uppdrag att genomföra arbetet och ställer medel

till förfogande.

Jordbruksverket är central myndighet beträffande bl.a. rennäringen. Verket skall

 inom rennäringens område arbeta för en konkurrenskraftig, miljö- och

djurskyddsanpassad livsmedelsproduktion till nytta för konsumenterna. Verket

meddelar efter samråd med Naturvårdsverket och Riksantikvarieämbetet

föreskrifter om den hänsyn som renskötseln skall ta till naturvårdens och

kulturmiljövårdens intressen.

Länsstyrelserna har ett regionalt faunavårdsansvar. På länsstyrelsen skall det

finnas en särskild expertkompetens inom sakområdet naturvård och miljöskydd. I

varje län skall det finnas en länsviltnämnd som är knuten till länsstyrelsen.

Länsviltnämnderna är länsstyrelsernas rådgivande organ i viltvårdsfrågor.

Ledamöterna utses av länsstyrelsen. Några länsstyrelser har tagit initiativ till

 att bilda särskilda rovdjursgrupper. I en del län är de knutna till

länsviltnämnderna.

Det är endast när det gäller skador som orsakas av rovdjur som länsstyrelserna

har konkreta författningsreglerade uppgifter som rör rovdjuren. Länsstyrelserna

beslutar om såväl medel till förebyggande åtgärder som ersättning för

viltskador.

Länsstyrelserna i Norrbottens, Västerbottens, Jämtlands och Dalarnas län utför

årliga inventeringar av järv, lo och varg inom ramen för ersättningssystemet för

 rovdjursskador på rennäringen. Inventeringarna genomförs i samarbete med

samebyarna. Länsstyrelserna sammanställer inventeringsresultaten.

Naturhistoriska riksmuseet tar vanligen hand om de djur som enligt reglerna om

statens vilt tillfaller staten, dit alla de berörda rovdjuren hör. Museet

bevarar material i form av skinn, skelett m.m. vilket visat sig värdefullt för

bl.a. genetiska studier av viltstammarna.

Statens veterinärmedicinska anstalt (SVA) i Uppsala obducerar många av de döda

björnar, vargar, lodjur, järvar och örnar som påträffas i naturen. Syftet med

undersökningarna är bl.a. att få kunskaper som kan användas i förvaltningen av

de enskilda arterna. En viktig del av SVA:s verksamhet gäller fall då man

misstänker jaktbrott. Den rättsveterinärmedicinska verksamheten har ökat i

omfattning de senaste åren.

Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) utvecklar kunskaperna om de biologiska

naturresurserna och människans hållbara nyttjande av dessa. Universitetet har

huvuddelen av sin verksamhet i Uppsala men bedriver verksamhet på flera andra

platser i landet. Till SLU är Centrum för biologisk mångfald och ArtDatabanken

knutna. SLU har ansvar för Grimsö forskningsstation till vilken bl.a.

Viltskadecenter är lokaliserat. Evolutionsbiologiskt centrum (EBC) vid Uppsala

universitet har genomfört olika genetiska studier av rovdjursstammarna.

Till polisens uppgift hör att förebygga och utreda brott samt att lämna

allmänheten skydd och annan hjälp. När det gäller brottslighet finns det två

typer som gäller rovdjur: olaglig jakt och olaglig handel. Uppgiften att ge

skydd och hjälp kan aktualiseras då rovdjur uppträder på ett sådant sätt att de

kan vara farliga för människor eller då de orsakar avsevärda skador. Enligt

jaktförordningen är det också polismyndigheten som skall ta hand om statens

vilt.

Från år 2000 har åklagarväsendet en ny organisation för handläggning av

miljöbrott. Miljöbrott definieras som brott mot miljöbalkens bestämmelser. Sedan

 halvårsskiftet 2000 handlägger miljöåklagarna även jaktbrott avseende björn,

järv, lo, varg och kungsörn.

5 Mål för antal och utbredning

5.1 Övergripande mål

Regeringens förslag: Det övergripande målet för en sammanhållen rovdjurspolitik

är att svenska staten skall ta ansvar för att arterna björn, järv, lo, varg och

kungsörn skall finnas i så stora antal att de långsiktigt finns kvar i den

svenska faunan och även kan sprida sig till sina naturliga utbredningsområden. I

 likhet med de 15 nationella miljökvalitetsmålen är ambitionen att detta

övergripande mål skall nås inom en generation.

Utredningens förslag: Sverige skall ta sitt ansvar för att det på den

skandinaviska halvön skall finnas sammanhängande livskraftiga stammar av björn,

järv, lo, varg och kungsörn.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ser positivt på att behandla

rovdjursstammarna i ett skandinaviskt perspektiv. De konstaterar att det stämmer

 överens med de åtaganden som Sverige gjort i internationella konventioner och

förbundit sig till genom medlemskapet i Europeiska unionen. Sametinget och

Renägarförbundet anser att varje rovdjurspopulations långsiktiga överlevnad

skall tryggas med hänsyn till allmänna intressen och rennäringens behov i det

landområde som utgörs av Norge, Sverige och Finland. Renägarförbundet anser att

hänsynen till rovdjurens bevarande inte får vara så ingripande att rennäringens

utövande försvåras. Naturvårdsverket ifrågasätter om det genetiska utbytet med

Finland är av den omfattningen som utredningen antyder. För björn, lo, järv och

kungsörn tar utredningen för givet att ett genetiskt utbyte existerar och att de

 skandinaviska populationerna inte är isolerade utan utgör en del av en

betydligt större rysk/nordisk population. Verket anser att det inte är klarlagt

att det sker ett regelbundet genetiskt utbyte mellan de finska och skandinaviska

 stammarna av björn, järv och lo. Detta måste man ta hänsyn till när minimitalen

 fastställs. Svenska Naturskyddsföreningen instämmer i att rovdjursstammarna kan

 betraktas i ett skandinaviskt perspektiv under förutsättning att man kan visa

att genetiskt utbyte verkligen äger rum och stammarna därmed kan anses som

gemensamma. Världsnaturfonden anser att ordet "långsiktigt" skall ingå i

åtagandet eftersom det måste vara målet i enlighet med konventionen om biologisk

 mångfald. Svenska Jägareförbundet konstaterar att en stark ökning av

rovdjursstammarna i vissa avseenden kommer i konflikt med andra

naturvårdsintressen. Enligt förbundet gäller det främst målet att värna det

öppna beteslandskapet i skogsbygder.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen och riksdagen har vid flera

tillfällen gett utryck för att Sverige skall bevara den biologiska mångfalden,

bl.a. i propositionen Svenska miljömål (prop.1997/98:145, bet. 1998/99:MJU6,

rskr. 198/99:188). I propositionen behandlas 15 nationella miljökvalitetsmål.

Under miljökvalitetsmålet Levande skogar sägs bl.a. att inhemska växt- och

djurarter skall kunna fortleva under naturliga betingelser och i livskraftiga

bestånd.

Genom att tillträda olika konventioner, främst den s.k. Bernkonventionen (SÖ

1983:30), och medlemskapet i Europeiska unionen har Sverige internationellt

åtagit sig att på olika sätt bevara den biologiska mångfalden.

Enligt Bernkonventionen skall vissa, angivna, djurarter ges ett starkt skydd,

däribland björn, järv och varg. Även Rådets direktiv om bevarande av livsmiljöer

 samt vilda djur och växter (92/43/EEG), det så kallade art- och

habitatdirektivet (EGT L 206, 22.07.1992 s. 7, Celex 392L0043), innehåller

regler om skydd av olika arter. Enligt direktivet skall medlemsstaterna införa

ett strikt skyddssystem för bl.a. björn, lodjur och varg. Under vissa

förutsättningar får undantag göras från huvudregeln att arterna skall skyddas.

Enligt rådets direktiv om bevarande av vilda fåglar (79/409/EEG), det så kallade

 fågeldirektivet (EGT L 103, 25.04.1979 s. 1, Celex 379L0409), skall

medlemsstaterna skydda alla naturligt förekommande fågelarter. Jakt får tillåtas

 på vissa fågelarter enligt nationella regler. För andra arter, däribland

kungsörnen, får undantag från direktivets regler om skydd bara göras i vissa

angivna fall.

De förpliktelser som följer av konventionen och direktiven stämmer överens med

regeringens och riksdagens mål att bevara den biologiska mångfalden.

Livskraftig stam

Uttrycket livskraftig stam definieras inte i de internationella konventioner och

 EG-direktiv som Sverige har en skyldighet att följa. Utredningen lade stor vikt

 vid att försöka klargöra hur uttrycket bör tillämpas för de olika

rovdjursarterna i Sverige. Bland annat anlitades en forskargrupp, som bestod av

forskare från flera vetenskapliga discipliner. Gruppen redovisade sina

bedömningar i en rapport till utredningen, som publicerats i en särskild

bilagedel till utredningens slutbetänkande (SOU 1999:146). Utredningen inhämtade

 också synpunkter från flera andra håll.

Utredningen diskuterar frågan om vad som är en livskraftig rovdjursstam utifrån

såväl teoretiska resonemang som praktisk erfarenhet från skilda håll i världen.

Därvid resoneras kring begreppen kortsiktigt respektive långsiktigt bevarande.

När man talar om att bevara en art är det oftast, enligt utredningen, uttalat

eller underförstått att det handlar om långsiktigt bevarande och att det är det

som bör eftersträvas.

Den forskargrupp som utredningen anlitade anser att det för långsiktigt

bevarande av de olika rovdjursarterna oftast krävs stammar om ett par tusen

individer. Den nedre gränsen för långsiktigt bevarande anges till 5 000

individer för björn och varg, till 3 500 individer för lo och kungsörn samt till

 3 000 individer för järv. För det lägsta kravet som bör ställas upp för ett

kortsiktigt bevarande, dvs. att arten skall finnas kvar inom de närmaste 100

åren, anser gruppen att det behövs åtminstone 500 individer av lo, järv, varg

och kungsörn samt 800 individer av björn.

Ett sätt att få ett mått på hur stora stammar som behövs för att bevara en art

är att använda s.k. sårbarhetsanalyser. Sådana analyser görs genom att man i

dataprogram simulerar olika framtida tänkbara alternativ till utveckling av en

stam. Enligt utredningen har sårbarhetsanalyser för varg visat att ett bestånd

om 100-200 vargar i Skandinavien skulle räcka för en fortsatt gynnsam utveckling

 av stammen. En förutsättning är dock att det förekommer viss invandring av varg

 från Finland. Det har emellertid varnats för att sätta alltför stor tillit till

 sådana analyser eftersom många av de grundläggande uppgifterna som behövs för

att resultatet skall bli helt tillförlitligt saknas.

Forskare som arbetat med vargstammar i Nordamerika anser enligt utredningen att

den nuvarande skandinaviska vargstammen är livskraftig även i ett längre

perspektiv. Detta bl.a. med hänsyn till att stammen är i tillväxt.

Utredningen konstaterar att det finns skiftande uppfattningar bland forskare

inom olika ämnesområden beträffande frågan om minsta livskraftiga bestånd. I

sitt remissvar anför också Sveriges lantbruksuniversitet att de miniminivåer som

 föreslås av utredningen är högre än vad som är befogat av i varje fall

genetiska skäl.

Regeringen anser att utredningen analyserat frågan om livskraftiga stammar i den

 omfattning som är rimlig med nuvarande kunskaper. Enligt regeringen är det

angeläget att vidareutveckla olika metoder för att med tiden uppnå större

säkerhet vid bedömningar av vad som krävs för bevarande av de olika stammarna av

 rovdjur. Denna slutsats får även stöd i Sveriges lantbruksuniversitets

remissyttrande.

Övergripande mål för en sammanhållen rovdjurspolitik

Regeringens och riksdagens tidigare uttalanden om att den biologiska mångfalden

skall bevaras, innebär att de naturligt förekommande rovdjursarterna skall

finnas i livskraftiga bestånd och att de även skall kunna sprida sig till för

dem naturliga områden. Målen för förvaltningen av rovdjursstammarna skall stå i

överensstämmelse med dessa uttalanden. Målen kommer därmed även att stämma

överens med Sveriges internationella åtaganden.

Som framgått finns det emellertid bland forskare skilda uppfattningar om hur

stor en rovdjursstam skall vara för att kunna anses livskraftig. Begreppet

livskraftig stam har alltså inte en entydig, fastställd betydelse. Regeringen

anser därför att begreppet som sådant inte bör användas när målen för den

svenska rovdjurspolitiken fastställs. Det övergripande målet bör i stället

formuleras som att de aktuella arterna skall finnas i så stora antal att de

långsiktigt finns kvar i den svenska faunan. Det bör emellertid framhållas att

bedömningen av hur många individer av respektive art som behövs för ett

långsiktigt bevarande bör ha sin utgångspunkt i vetenskapliga bedömningar. I

målet bör även ingå att arterna skall kunna sprida sig till sina naturliga

utbredningsområden, dvs. områden som i dag är sådana att respektive art kan leva

 och reproducera sig där.

Det övergripande målet för den sammanhållna rovdjurspolitiken skall alltså vara

att svenska staten skall ta ansvar för att arterna björn, järv, lo, varg och

kungsörn skall finnas i så stora antal att de långsiktigt finns kvar i den

svenska faunan och även kan sprida sig till sina naturliga utbredningsområden. I

 likhet med vad som gäller för de 15 nationella miljökvalitetsmålen är

regeringens ambition att detta övergripande mål skall nås inom en generation.

Nuvarande stammar av björn, järv, lo, varg och kungsörn

Utredningen bedömer att stammarna av lodjur, björn och kungsörn i Sverige

befinner sig över de nivåer som forskargruppen ansåg att det behövs för ett

kortsiktigt bevarande. För lodjur och kungsörn är stammarna så stora att de

också befinner sig över de nivåer som behövs för långsiktigt bevarande.

Regeringen anser att dessa bedömningar kan ligga till grund även för regeringens

 ställningstaganden till förslag om förvaltningspolitik för arterna.

Utredningen bedömer att stammarna i Sverige av både järv och varg befinner sig

under, för vargens del klart under, de lägst satta kritiska

populationsstorlekarna t.o.m. för kortsiktigt bevarande. För järven skulle

enligt utredningen en sammanräkning av den svenska och norska populationen ge

ett antal om 500 individer. Järvstammen skulle därigenom befinna sig på den nivå

 som forskargruppen ansåg nödvändig för kortsiktigt bevarande.

Regeringen finner emellertid med viss oro att resultatet från

inventeringssäsongen 1999/00 visar att antalet järvar minskat i Sverige. Den

sammanräknade svensk-norska stammen ligger nu troligen närmare 400 än 500

individer. Därigenom uppfyller den inte längre forskargruppens kriterium för

kortsiktigt bevarande.

Regeringen anser att utredningens bedömning beträffande vargstammen kan ligga

till grund för regeringens förslag till förvaltningspolitik för arten. Detsamma

gäller i och för sig utredningens bedömning beträffande järven. Men när det

gäller denna art måste även den senaste utvecklingen tillmätas stor betydelse.

5.2 Antal och utbredning

5.2.1 Miniminivåer och etappmål

Regeringens bedömning: Nationella miniminivåer för stammarna av björn, lo och

kungsörn bör slås fast. Miniminivån anger vilken förvaltningsstrategi som bör

tillämpas och är inte ett mått på vilket antal individer som är önskvärt av en

art. Målet för förvaltningen är att arterna skall öka i antal utöver respektive

miniminivå, till sådana nivåer att de med större säkerhet långsiktigt kan

bevaras i den svenska faunan. Om antalet djur av en art sjunker under

miniminivån bör skyddsjakt tillåtas endast i begränsad omfattning. Så länge en

art befinner sig över miniminivån bör emellertid större hänsyn tas till

motstående intressen.

För varg och järv bör etappmål slås fast. Med etappmål avses delmål för

stammarnas tillväxt mot en nivå där artens fortsatta existens i Sverige kan

anses långsiktigt säkrad. När etappmålet uppnåtts bör en förnyad bedömning göras

 om mål för arten. Innan etappmålet uppnåtts bör endast skyddsjakt tillåtas och

då i begränsad omfattning.

Nivåerna och målen bör anges som antalet föryngringar.

Utredningens förslag: Miniminivåer för rovdjursstammarna slås fast. Innan en art

 uppnått miniminivån tillåts endast skyddsjakt i begränsad omfattning. När

miniminivån är uppnådd kan stammen visserligen tillåtas fortsätta att öka men

större hänsyn kan tas till motstående intressen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslag

att miniminivåer för rovdjursstammarna bör fastställas. Ett stort antal

remissinstanser poängterar att det är viktigt att miniminivåerna inte uppfattas

som maximinivåer. Remissinstanserna redovisar emellertid mycket skilda

uppfattningar om hur miniminivåer bör utformas och på vilken grund de skall

vila. Naturvårdsverket anser att nationella miniminivåer bör fastställas för

alla rovdjuren, dvs. även för varg. Målen blir därigenom tydligare samtidigt som

 risken minskar att svenska förvaltningsbeslut ställs mot norska och vice versa.

 Stockholms universitet anser att det inte är acceptabelt om de miniminivåer som

 fastställs inte är vetenskapligt förankrade. Sveriges lantbruksuniversitet

anser att tydliga förvaltningsmål i form av miniminivåer är särskilt viktiga för

 kontroversiella arter som de stora rovdjuren. De i utredningen angivna

miniminivåerna är förvaltningsmål och inte en nivå på minsta livskraftiga

population. Lantbruksuniversitetet påpekar att det dock råder oenighet bland

forskare vad som är miniminivåer för livskraftiga populationer.

Lantbruksuniversitetet anser att utredningen föreslagit högre miniminivåer än

vad som är befogat på grundval av i varje fall genetiska skäl. Svenska Samernas

Riksförbund anför liknande synpunkter och anser att föreslagna miniminivåer

därför skall granskas vidare. Svenska Naturskyddsföreningen är kritisk mot att

utredningen inte konsekvent har använt sig av forskargruppens enhälliga

rekommendationer utan i stället låtit bedömningar av mer politiskt slag avgöra

vilka nivåer man vill föreslå. Föreningen tillstyrker därför inte utredningens

förslag när det gäller föreslagna miniminivåer. Sametinget och Länsstyrelsen i

Jämtlands län anser att det är lika viktigt att man inom renskötselområdet även

fastställer maximinivåer av den samlade rovdjurspopulationen. Naturvårdsverket,

några länsstyrelser, Svenska Naturskyddsföreningen m.fl. anser att miniminivån i

 första hand bör anges som föryngrande par eller motsvarande eftersom det ger

ett bättre mått på stammens vitalitet. Årjängs kommun anser att när

miniminivåerna uppnåtts bör besluten om ökning utöver miniminivån tas på

kommunal nivå.

Skälen för regeringens bedömning: Målen för rovdjurspolitiken kan formuleras på

olika sätt. Utredningen har föreslagit att man som mål slår fast miniminivåer.

Regeringen konstaterar att det finns ett brett stöd bland remissinstanserna för

att fastställa sådana nivåer. Med hänsyn till vad som framförs i

remissyttrandena finns det emellertid skäl att precisera begreppets innebörd.

Med miniminivå avser regeringen det minsta antal djur av en art som

förvaltningen alltid skall syfta till att upprätthålla. Målet för förvaltningen

skall emellertid vara att arterna ökar i antal utöver respektive miniminivå till

 sådana nivåer att de med större säkerhet långsiktigt kan bevaras i den svenska

faunan.

Miniminivån anger vilken förvaltningsstrategi som skall tillämpas och är alltså

inte ett mått på vilket antal individer som är önskvärt av en art. Om stammen av

 en art underskrider miniminivån skall orsakerna analyseras och åtgärder vidtas,

 vilket är en uppgift främst för Naturvårdsverket. När en art befinner sig under

 miniminivån bör endast skyddsjakt, dvs. jakt för att förebygga skador, i

begränsad omfattning förekomma. Men så länge en art befinner sig över nivån kan

större hänsyn tas till motstående intressen.

Enligt regeringen bör uttrycket miniminivå endast användas för de arter där

stammen uppnått ett sådant individantal att arten bedömts som åtminstone

kortsiktigt livskraftig. Miniminivåer bör således fastställas för björn, lo och

kungsörn (se avsnitt 5.1).

För järv och varg bör i stället etappmål fastställas, eftersom stammarna ännu

inte nått en nivå som kan anses säkra deras överlevnad i ett längre perspektiv.

Etappmål är enligt regeringen ett delmål för stammarnas storlek på väg mot en

nivå där artens fortsatta existens i den svenska faunan kan anses långsiktigt

säkrad. När ett etappmål är nått bör en utvärdering göras av stammens utveckling

 och de eventuella konflikter som uppstått med andra intressen. Det bör också

bedömas om ett nytt etappmål skall fastställas eller om det är lämpligt och

möjligt att fastställa en miniminivå.

Så länge stammen av en art inte nått etappmålet bör endast skyddsjakt tillåtas

och då i begränsad omfattning. Skyddsjakt i syfte att lokalt begränsa antalet

djur bör endast tillåtas om stammen i landet som helhet visar en entydigt

positiv utveckling. När det gäller skyddsjakt på enskilda individer som orsakar

allvarliga skador eller olägenheter kan givetvis andra bedömningar göras.

Regeringen anser att det inte är meningsfullt att nu slå fast etappmål som vida

överstiger den nuvarande numerären eftersom det skulle kunna medföra konflikter

som gör det svårt att upprätthålla förtroendet för förvaltningen. En

ändamålsenlig förvaltningsstrategi skall ha till syfte att bidra till en hållbar

 utveckling och undvika konflikter. Mål som inte kan antas bli uppnådda inom en

överskådlig framtid bidrar inte till detta.

Eftersom nationella miniminivåer och etappmål ger tydlighet åt förvaltningen

anser regeringen att det är angeläget att riksdagen fastställer sådana nivåer.

Förslag till miniminivåer och etappmål lämnas i avsnitt 5.2.3-5.2.7.

Regeringen anser i likhet med Naturvårdsverket och flera länsstyrelser att även

regionala miniminivåer bör anges uttryckta som regionala delnivåer av de

nationella miniminivåerna. Om sådana tydliga miniminivåer anges kan en större

del av besluten gällande förvaltning av rovdjuren ske på den regionala nivån

utan att de nationellt satta nivåerna riskerar att underskridas. De regionala

miniminivåerna bör såsom verket föreslår fastställas av verket efter samråd med

respektive länsstyrelse. När det gäller järv och varg, för vilka nationella

etappmål fastställs, är det inte aktuellt att nu ange några regionala mål.

Antalet individer av dessa arter är så litet att skyddsjakt som beslutas av

myndighet måste ske i ett nationellt perspektiv.

Utredningen föreslår att miniminivåerna skall anges i antal individer av de

olika arterna, utom för kungsörn där nivån anges i antalet häckande par. Flera

remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket, har föreslagit att nivåerna skall anges

 i reproducerande par eller honor med ungar eftersom det ger ett bättre mått på

stammens vitalitet. Det är dessutom lättare att inventera reproducerande par än

antalet individer. Utifrån kunskaper om antalet reproducerande par kan det

totala antalet individer uppskattas utifrån erfarenheter om fördelningen mellan

reproducerande par och övriga delar av stammen. Regeringen delar

remissinstansernas synpunkter och anser att minimi- och etappmål bör anges i

antalet årliga föryngringar. Det bör även anges hur många individer detta kan

beräknas motsvara.

Uppgifterna om stammens storlek kommer alltid att innehålla ett visst mått av

osäkerhet. De inventeringar som genomförs kan av praktiska och ekonomiska skäl

aldrig bli så detaljerade att det exakt går att fastställa stammarna. Ju större

stammarna är, desto svårare är det att ange exakta tal. Inventeringsresultaten

anges därför oftast som ett intervall. Med tillämpning av försiktighetsprincipen

 anser regeringen att bedömningar av om en art överstiger miniminivån respektive

 når upp till etappmålet skall utgå från det lägsta angivna talet i intervallet

för stammen.

Samarbete med Norge och Finland

Mellan de svenska och de norska stammarna av björn, järv, lo, varg och kungsörn

förflyttar sig individer i en sådan omfattning att det finns fog för att tala om

 gemensamma stammar för Sverige och Norge. Däremot finns det viss osäkerhet om i

 vilken omfattning de svensk-norska stammarna har kontakt med finska bestånd.

Särskilt kontakten med det finska vargbeståndet verkar för närvarande osäker.

Beslut om förvaltningen i det ena landet kan ofta få konsekvenser i

grannländerna. Ett väl utvecklat samarbete med i första hand Norge men även med

Finland är därför viktigt. Utredningen har tydligt visat på den stora betydelsen

 av sådant samarbete bl.a. för att komma överens om miniminivåer som kan avse

hela den skandinaviska halvön men eventuellt även en region som omfattar

Finland.

Regeringen anser att det ännu inte är möjligt eller lämpligt att ange några

miniminivåer eller mål utöver dem som bör gälla för Sverige. Regeringen avser

emellertid att ge Naturvårdsverket i uppdrag att vidareutveckla samarbetet med

Norge och Finland beträffande rovdjursfrågor. Syftet skall vara att försöka

uppnå gemensamma förvaltningsstrategier.

5.2.2 Principer för utbredningen

Regeringens bedömning: Rovdjursarterna bör som huvudregel få sprida sig inom

respektive arts naturliga utbredningsområde. I områden där riskerna för angrepp

på människor och andra olyckor är störst bör man i förvaltningen försöka hindra

en etablering eller i varje fall minska antalet djur. Också i områden där en art

 gör stor skada bör antalet djur minskas. För de arter som inte nått upp till

etappmålet bör dock en förutsättning för sådan skyddsjakt vara att det kan

konstateras att stammen som helhet i landet har en positiv utveckling. Detsamma

gäller om en art minskat i antal så att den befinner sig under miniminivån.

Inom renskötselområdet bör rovdjursstammarnas utveckling styras så att ordnad

renskötsel inte omöjliggörs eller allvarligt försvåras i någon sameby.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i allmänhet förslaget, som dock

 uppfattas olika av instanserna. Svenska Naturskyddsföreningen,

Världsnaturfonden, Svenska Jägareförbundet och Svenska Fåravelsförbundet

tillstyrker förslaget. Naturvårdsverket anser att det är både angeläget och

värdefullt att rovdjursstammarna sprids eftersom björn, lo och varg tidigare

funnits över i stort sett hela landet. Motståndet mot rovdjur och även skadorna

på tamdjur förefaller att vara störst i områden där rovdjuren nyligen

återetablerat sig. Det måste därför finnas tid att vidta förebyggande åtgärder

mot skador samtidigt som befolkningen ges möjlighet att lära sig leva med

rovdjur. Verket anser därför att en återetablering av rovdjur bör ske relativt

långsamt. Svenska Jägareförbundet betonar vikten av att inte en alltför stor del

 av stammarna av de fyra stora rovdjuren koncentreras till ett mindre

geografiskt område i Svealand. Årjängs kommun saknar en analys av det

sammanlagda rovdjurstrycket i Mellansverige och föreslår att en sådan analys

genomförs inför riksdagens beslut. Sveriges Jordägareförbund anser att det

varken privatekonomiskt, samhällsekonomiskt eller socialt är önskvärt att

permanenta stammar av de stora rovdjuren tillåts etablera sig i Götaland och

större delen av Svealand. Sametinget och Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att

 det är av stort värde för rennäringen om man kan fastställa toleransnivåer för

samebyar eller något större område i fråga om antal och slag av rovdjur som

långsiktigt kan hållas i området. Naturvårdsverket anser att renskötselområdet

borde ha analyserats lite närmare av utredningen eftersom landområdet i sin

helhet inte är formellt definierat och används olika intensivt för renskötsel.

Svenska Samernas Riksförbund anser att det skall fastställas en högsta nivå per

sameby för det totala rovdjurstrycket.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser i likhet med utredningen att

rovdjuren skall få möjlighet att sprida sig inom respektive arts naturliga

utbredningsområden. Med naturligt utbredningsområde skall förstås ett område som

 i dag är sådant att arten kan leva och reproducera sig där. Spridningen skall

ske utan mänsklig medverkan.

Spridningen kan emellertid inte vara helt fri. Viss skyddsjakt kommer att

behövas för att hindra etablering eller minska antalet djur i vissa områden. För

 de arter som inte nått upp till etappmålet, eller arter som minskat i antal så

att de befinner sig under miniminivån, bör särskild restriktivitet med

skyddsjakt iakttas. Därför bör en förutsättning för skyddsjakt i syfte att

lokalt begränsa stammen vara att stammen som helhet i landet visar en positiv

utveckling. Landet är visserligen i vissa delar glest befolkat, med det går dock

 inte att peka ut några större sammanhängande områden där konflikter med

människor helt kan uteslutas.

Riskerna för angrepp på människor är erfarenhetsmässigt nästan helt knutna till

björn. I vissa områden kan riskerna för angrepp vara större än i andra. I

områden där de största riskerna finns bör en etablering hindras eller i varje

fall bör antalet djur minska. Förutom direkta angrepp på människor kan olyckor

uppstå på andra sätt t.ex. genom att en björn eller varg skrämmer ridhästar

eller får tamboskap i sken.

I de områden där en art gör stor skada bör man försöka minska antalet individer

under förutsättning att det finns områden där arten kan existera i tillräckligt

antal med mindre konflikter med människan.

Renskötselområdet

Rennäringen är den näring som drabbas hårdast av skador på grund av förekomsten

av rovdjur. Det är mot den bakgrunden naturligt att det krävs olika

ställningstaganden inom respektive utanför renskötselområdet.

Renskötselområdet intar en särställning så till vida att samtliga av de stora

rovdjuren har naturliga utbredningsområden som sträcker sig över detta. Samtliga

 arter orsakar också skador för rennäringen. Det är därför viktigt att beakta

konsekvenserna av rovdjursförekomsten både för rennäringen i stort och för de

enskilda samebyarna.

 I förslaget till nytt ersättningssystem för rovdjursdödade renar (Sametingets

och Naturvårdsverkets rapport 1995-02-07) angavs att rovdjurens beskattning av

antalet renar inte bör överstiga en tredjedel av det normala slaktuttaget,

vilket ansågs motsvara tio procent av renantalet. Regeringen konstaterar att

rennäringen anser att förslaget på denna punkt inte kommit att tillämpas på ett

för rennäringen tillfredsställande sätt. Utredningen anser emellertid att det

inte är möjligt eller lämpligt att på detta sätt slå fast en toleransnivå för

antalet rovdjur. Utredningen menade att det är svårt att se hur toleransnivån

skulle tillämpas i praktiken och att det också är svårt att se betydelsen för en

 enskild sameby. Sametinget och Naturvårdsverket har även i förslaget till

reformerat ersättningssystem enats om en toleransnivå (bilaga 3 till

utredningens slutbetänkande SOU 1999:146). I detta förslag sägs att gränsen för

att näringen avsevärt försvåras går vid uppkomna rovdjursförluster motsvarande

ca 30 procent av det normala slaktuttaget mätt över flera år.

Regeringen anser att det är ett grundläggande krav att en ordnad renskötsel kan

bedrivas och att skadorna av rovdjur därför inte får bli för omfattande. Tills

vidare bör de regionala miniminivåer som kommer att anges för björn och lo kunna

 utnyttjas på ett sådant sätt i förvaltningen att de samlade skadorna orsakade

av rovdjur inte överstiger den toleransnivå som Sametinget och Naturvårdsverket

anger. För järv och varg är stammarna ännu så små att det tills vidare bör

prövas från fall till fall om skyddsjakt skall medges.

Sammanfattningsvis anser regeringen att rovdjursstammarnas utveckling inom

renskötselområdet bör styras så att ordnad renskötsel inte omöjliggörs eller

allvarligt försvåras i någon sameby. Förslagen till mål för de olika arternas

antal och utbredning har därför utformats med hänsyn till rennäringens

intressen.

5.2.3 Björn

Regeringens förslag: Miniminivån för björnstammen i Sverige skall vara 100

föryngringar per år, vilket motsvarar ett totalt antal av ca 1 000 individer.

Målet för björnstammens utbredning bör vara att den fyller ut områdena mellan de

 nuvarande reproduktionsområdena och att stammens spridning söderut tillåts

fortsätta.

Utredningens förslag: Den gemensamma svensk-norska björnstammen uppskattas för

närvarande till minst 1 000 djur. Detta antal bör ses som en miniminivå för

björnstammen som helhet. För Sveriges del slås också 1 000 björnar fast som

miniminivå. Stammen kan tillåtas att växa och skyddsjakten i Sverige bör

fortsätta. Björnstammen tillåts fortsätta att sprida sig söderut, vilket i

första hand torde komma att beröra mellersta delarna av Dalsland och den del av

Sverige som ligger norr om en tänkt linje från Vänerns nordspets till norra

Uppland. Inom renskötselområdet bör björnstammen få fortsätta att öka så att

områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena fylls ut.

Remissinstanserna: Flertalet remissinsatser tillstyrker en miniminivå om 1 000

individer. Stockholms universitet anser emellertid att det är riskabelt att

sätta gränsen vid 1 000 djur eftersom det förutsätter ett fritt utbyte av

individer med bestånd längre österut. Huruvida ett sådant utbyte förekommer i

dag är oklart. Universitet anser att stammen i stället bör tillåtas uppgå till

flera tusen djur. Sametinget anser att nuvarande björnstam inte är acceptabel

från renskötselsynpunkt. Tinget föreslår att skydd för rennäringen vidtas genom

decimering inom områden där man kan dokumentera skador. Tinget motsätter sig att

 björnstammen skall få fortsätta att utvecklas ovanför lappmarksgränsen och på

renbetesfjällen. Liknande synpunkter anförs av Renägarförbundet. Förbundet anser

 vidare att totalt maximalt 1 500 björnar skall räknas som en tillräckligt stor

population i Sverige, Norge och Finland. Den föreslagna nivån bör enligt bl.a.

Naturvårdsverket kompletteras med en nivå för antalet årliga föryngringar.

Verket anser att miniminivån på 1 000 individer sannolikt ligger under den stam

som finns i dag. Verket föreslår att stammen kan tillåtas öka till 150

föryngringar per år vilket motsvarar den långsiktigt livskraftiga nivån om 1 500

 individer. Verket påpekar att antalet björnar har ökat stadigt under de senaste

 åren samtidigt som problemen med skador av björn inte ökat i motsvarande grad

och på det hela taget är hanterliga. Svenska Samernas Riksförbund anser att

björnstammen är mycket större än vad utredningen bedömer. Länsstyrelsen i

Värmlands län, Svenska Kennelklubben och Svenska Jägareförbundet anser att den

föreslagna ökningen av björnstammen bör ske så långsamt att befolkningen

underhand lär sig umgås med björn som trots allt bedöms som det farligaste

rovdjuret för människan.

Skälen för regeringens förslag

Miniminivå

Den skandinaviska björnstammens tillväxttakt är den högsta kända i världen för

en brunbjörnsstam. Den gynnsamma utvecklingen, som björnstammen haft under en

längre period, innebär att det i Skandinavien finns minst 1 000 björnar. Endast

en liten del av dessa finns för närvarande i Norge. Reproduktionen är

koncentrerad till vissa områden och expansionen till nya områden sker långsamt.

Trots björnstammens tillväxt under de senaste decennierna har problemen med

skador orsakade av björn, t.ex. på tamdjur, inte ökat i motsvarande grad och kan

 anses vara hanterliga.

Regeringen delar utredningens bedömning att en miniminivå för björnstammen om ca

 1 000 individer bör fastslås vilket motsvarar 100 föryngringar. Regeringen

delar även utredningens och flera av remissinstansernas uppfattning att

björnstammen kan tillåtas att fortsätta att växa. Målet för förvaltningen bör

vara att arten når en nivå som säkerställer att den långsiktigt bevaras i den

svenska faunan. Enligt rapporten från den forskargrupp utredningen anlitade

behövs 1 500 individer för ett långsiktigt bevarande inom Sverige (se

utredningens slutbetänkande SOU 1999:146, bilagedelen, bilaga 2). Angivet i

föryngringar motsvarar det 150 föryngringar per år. I den mån stammen ökar bör

även jakten kunna öka.

Regeringen föreslår alltså att miniminivån för den svenska björnstammen skall

vara 100 föryngringar per år vilket motsvarar ett totalt antal av ca 1 000

individer.

Mål för utbredning

Björnen är det rovdjur som kan utgöra den mest påtagliga risken för människor.

Skadskjutna och trafikskadade björnar kan vara aggressiva. Att komma i närheten

av en björn vid ett byte eller en björnhona med ungar kan också vara

risksituationer. Möten med björn har blivit vanligare och antalet incidenter och

 olyckor har också ökat. Ännu har emellertid i modern tid ingen sådan olycka med

 dödlig utgång inträffat i Sverige (avsnitt 4.2.1).

Om förekomst av björn kan accepteras i ett visst område får bedömas från plats

till plats med hänsyn till risken för olyckor. Det är viktigt att försöka

undvika att björnar vänjer sig vid att söka föda nära bebyggelse eller att de

uppehåller sig i relativt tätt befolkade områden eftersom detta innebär risker

för olyckor. De möjligheter för länsstyrelserna att besluta om skyddsjakt som

regeringen avser att genomföra bör kunna utnyttjas då sådana risker uppstår

(avsnitt 7.1).

Enligt utredningen finns det inom renskötselområdet områden med så tät förekomst

 av björn att betydande svårigheter uppkommer för rennäringen. Främst orsakar

björnen skada på renkalvar. Utredningen anser emellertid att detta inte är skäl

att kraftigt minska björnstammen längs fjällkedjan, där fjällsamebyarna har sina

 kalvningsland. I stället menar utredningen att problemen bör kunna mötas med

förebyggande åtgärder, däribland skyddsjakt på särskilt skadegörande individer.

Regeringen delar i och för sig utredningens uppfattning i denna fråga, men vill

betona att skyddsjakt förmodligen är det enda effektiva sättet att begränsa

skadorna.

Regeringens bedömning är att det inte finns några avgörande skäl för att

begränsa björnens utbredning i Sverige. Målet för björnstammens utbredning bör

därför vara att den skall fylla ut områdena mellan de nuvarande

reproduktionsområdena, vilka är belägna från Dalarna och norrut. Stammens

spridning söderut, som redan pågår, bör också tillåtas fortsätta. Någon

geografisk gräns för spridningen bör enligt regeringens bedömning inte anges

närmare. Arten bör i princip få fortsätta att expandera inom sitt naturliga

utbredningsområde.

Jakten på björn bör ha sådan inriktning att risken för olyckor där människor

kommer till skada minimeras. Vidare bör jakten utformas så att skadorna på renar

 och andra tamdjur begränsas. Särskild hänsyn bör tas till behovet att minska

risken för att många renkalvar dödas.

Regeringen föreslår alltså att målet för björnstammens utbredning skall vara att

 arten sprider sig inom sitt naturliga utbredningsområde, dvs. att den fyller ut

 områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena och sprider sig söder ut.

5.2.4 Järv

Regeringens förslag: Etappmålet för järvstammen i Sverige skall vara 90

föryngringar per år, vilket motsvarar ett totalt antal av ca 400 individer.

Målet för järvstammens utbredning är att den sprider sig jämnare inom sitt

naturliga utbredningsområde.

Utredningens förslag: Den gemensamma skandinaviska järvstammen kan uppskattas

till närmare 500 individer. Detta antal individer bör ses som en miniminivå för

stammen som helhet. För Sverige slås 300 järvar fast som miniminivå. En långsam

ökning av den svenska delen av stammen eftersträvas liksom en jämnare spridning

inom renskötselområdet. En försiktig ökning av skyddsjakten kan tillåtas när man

 kan se att järven sprider sig och växer i antal. Etablering av järv utanför

renskötselområdet är önskvärd. Järvstammen bör få återhämta sig och en jämnare

spridning längs fjällkedjan bör eftersträvas.

Remissinstanserna: Stockholms universitet anser att det är alltför riskabelt

från bevarandesynpunkt att ha så få som 300 järvar i Sverige. Liknande

synpunkter framförs av bl.a. Naturvårdsverket och Länsstyrelsen i Västerbottens

län. Naturvårdsverket, Svenska Rovdjursföreningen och Länsstyrelsen i

Norrbottens län anser att miniminivån bör sättas till 500 individer.

Naturvårdsverket föreslår dessutom att miniminivån anges som 100 föryngringar

per år - vilket motsvarar ca 500 individer. Svenska Rovdjursföreningen anför att

 eftersom Norge medger en generös jakt på järv kan Sverige inte förlita på att

den norska järvstammen tillsammans med den svenska är livskraftig. Sveriges

lantbruksuniversitet anser att det är tveksamt att fästa stor förhoppning till

att en betydande del av järvpopulationen skall etablera sig i skogsområdet

utanför renskötselområdet. Naturvårdsverket m.fl. anför att den uttalade viljan

att få en jämnare utbredning av järv sannolikt kräver att järvstammen är så tät

i vissa områden att utvandring blir en naturlig effekt. Sametinget anser att en

ökad spridning av järvstammen förutsätter en kraftig minskning av

lodjursstammen. Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att man borde fundera på

att flytta järvar från ett område till ett annat. Länsstyrelsen i Västerbottens

län hyser viss oro för att miniminivån för järv är för låg. Kiruna kommun

bedömer att en jämnare spridning av järvstammen längs fjällkedjan kommer att

innebära att det totala rovdjurstrycket skulle minska i områden med förut stort

rovdjurstryck.

Skälen för regeringens förslag

Etappmål

Regeringen finner det otillfredsställande och oroande att järvstammen trots

skyddsåtgärder endast ökat obetydligt under de senaste 30 åren. Särskilt

bekymmersam ter sig utvecklingen under de allra senaste åren. Av allt att döma

har stammen minskat i antal sedan 1996. Vid den senaste inventeringen, under

säsongen 1999/2000, noterades 40 föryngringar i renskötselområdet vilket är 17

färre föryngringar än året innan, 11 färre än 1998 och 26 föryngringar färre än

under åren 1997 och 1996. Bestånden av järv i Norge och i Finland visar inte

motsvarande nedgång under senare år.

Om inte den snabba tillbakagången kan hejdas kan den svenska järvstammen inom

endast ett fåtal år komma i en från bevarandesynpunkt mycket osäker situation.

Det förhållandet att stammen till stor del delas med Norge innebär att det finns

 ett stort behov av en gemensam förvaltning eftersom åtgärder i ettdera landet

kan få konsekvenser för livskraften hos stammen som helhet. Regeringen avser att

 ge Naturvårdsverket i uppdrag att vidareutveckla samarbetet med främst Norge i

syfte att uppnå en gemensam förvaltningsstrategi (avsnitt 5.2.1).

Utredningen har föreslagit att en nivå om 500 järvar bör vara en miniminivå för

den gemensamma norsk-svenska stammen. Som tidigare påpekats anser regeringen att

 överläggningar måste ske med grannländerna innan en sådan nivå läggs fast.

Regeringen bedömer dock, liksom utredningen, att målet för den gemensamma

järvstammen bör vara att den når en nivå som säkerställer att den långsiktigt

finns kvar i faunan.

Regeringen föreslår att ett etappmål för den svenska delen av järvstammen nu

slås fast. Etappmålet bör vara 90 föryngringar per år, vilket motsvarar ca 400

individer.

Utbredning

Järvens nuvarande utbredningsområde ligger nästan helt inom renskötselområdet. I

 modern tid är föryngring i andra delar av landet konstaterad endast vid enstaka

 tillfällen.

Järven orsakar stora skador för rennäringen. Med hänsyn till det grundläggande

målet att järven långsiktigt skall finnas kvar i faunan är det svårt att undvika

 skador. Regeringen tolkar emellertid rennäringens synpunkter så att järvens

närvaro i renskötselområdet kan hanteras om spridningen blir jämnare och

förekomsten av andra rovdjur reduceras.

En allmän utgångspunkt för målen för rovdjursarternas utbredning i

renskötselområdet (avsnitt 5.2.2), är att renskötseln inte allvarligt skall

försvåras eller omöjliggöras i någon sameby. Därför bedömer regeringen i likhet

med utredningen att en ökning av järvstammen inom renskötselområdet till det

föreslagna etappmålet 90 föryngringar, förmodligen kräver en jämnare spridning

än för närvarande

Regeringen anser att det skulle vara positivt för järvstammen om arten

etablerade sig utanför renskötselområdet i större utsträckning. Konflikterna med

 människan skulle där troligen bli långt mindre än vad som är fallet inom

renskötselområdet. Det är en uppgift för länsstyrelserna (avsnitt 4.6) att

noggrant följa sådana etableringar. Det är emellertid inte, såvitt nu kan

bedömas, troligt att järven mer allmänt kommer att sprida sig utanför

renskötselområdet.

Regeringen föreslår att målet för den svenska järvstammens utbredning skall vara

 att arten sprider sig jämnare inom sitt naturliga utbredningsområde.

5.2.5 Lo

Regeringens förslag: Miniminivån för lodjursstammen i Sverige skall vara 300

föryngringar per år, vilket motsvar ett totalt antal av ca 1 500 individer.

Målet skall vara att antalet lodjur i landet som helhet inte skall minska. Målet

 för lodjursstammens utbredning skall vara att arten skall finnas såväl inom som

 utanför renskötselområdet men att huvuddelen av stammen skall finnas utanför

renskötselområdet.

Utredningens förslag: Den gemensamma svensk-norska lodjursstammen uppskattas för

 närvarande till drygt 2 000 djur. 1 500 djur bör ses som miniminivån för den

gemensamma stammen. För Sverige slås 1 000 individer fast som miniminivå.

Förvaltningen av lodjursstammen sker bl.a. med hänsyn till näringarnas och

jaktintressenas behov. Lo ges möjlighet att i ökad omfattning sprida sig till

Götaland. Inom renskötselområdet bör antalet lodjur minskas kraftigt av hänsyn

till rennäringen.

Remissinstanserna: Sametinget anser att det behövs en minskning av

lodjursstammen till 350 individer för att minska skadorna på rennäringen till

acceptabel nivå. Naturvårdsverket anser att den svenska stammen bör ligga på

dagens nivå om 1 500 individer och föreslår att miniminivån formuleras som 300

föryngringar per år, motsvarande 1 500 individer. Vidare bör enligt verket stor

försiktighet gälla för jakt i spridningszonen för att inte försvåra etablering i

 Södra Svealand och Götaland. Verket konstaterar att utredningens förslag att

minska lodjursstammen i renbetesområdet överensstämmer med verkets policy men

att minskningen till 400 djur är alltför långtgående. Beträffande minskning av

lodjursstammarna så bör det samlade rovdjurstrycket i samebyarna beaktas. Även

Stockholms universitet, Svenska Naturskyddsföreningen och Svenska

Rovdjursföreningen anser att minskningen genom avskjutning är för omfattande.

Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att den föreslagna minskningen i

renbeteslandet skulle medföra att det i framtiden inte kommer att finnas en

livskraftig lodjursstam i Norrbotten. Renägarförbundet anser att miniminivån

skall fastställas till 1 700 individer och avse Sverige, Norge och Finland

tillsammans. Årjängs kommun stöder tanken att lodjursstammen skall minskas men

anser att minskningen i stället bör ske i Mellansverige i de områden som har hög

 vargtäthet. Svenska Jägareförbundet anser att det är helt nödvändigt att minska

 stammen även i södra Norrland och stora delar av Svealand även om motsvarande

ökning inte sker i Götaland. Stockholms universitet och Svenska

Rovdjursföreningen framhåller att det är orimligt att öka avskjutningen av

lodjur bara för att de tar en del av de vilda bytesdjuren som även är av

intresse för jägarna.

Skälen för regeringens förslag

Miniminivå

Lodjuret har under den senaste tioårsperioden haft en positiv utveckling. Den

gemensamma svensk-norska lodjursstammen uppskattas för närvarande till drygt 2

000 djur, varav omkring 1 500 finns i Sverige. Naturvårdsverket anser i sitt

remissvar att miniminivån borde vara 300 föryngringar per år, motsvarande 1 500

individer medan utredningen föreslår att miniminivån bör anges till 1 000 djur,

vilket även det är en nivå som kan anses vara långsiktigt livskraftig.

Regeringen delar Naturvårdsverkets bedömning av lämplig miniminivå för

lodjursstammen. Regeringen föreslår alltså att miniminivån för lodjursstammen

skall vara 300 föryngringar per år, vilket motsvarar ca 1 500 djur. Målet för

förvaltningen av lodjursstammen skall alltså vara att stammen i landet som

helhet inte skall minska, även om antalet djur i renskötselområdet långsamt bör

reduceras (se nedan).

En miniminivå på 300 årliga föryngringar ger utrymme för endast en mycket

begränsad jakt. Viss hänsyn till motstående intressen bör emellertid, liksom för

 närvarande, kunna tas i förvaltningen av lodjursstammen. I ett historiskt

perspektiv har lodjursstammen emellertid visat stor känslighet för jakttrycket

och fluktuerat kraftigt. Det är därför viktigt att noggrant följa stammens

utveckling för att bedöma effekterna av jakten.

Utbredning

Utredningen och flera remissinstanser påpekar att lodjuret orsakar stora problem

 för rennäringen. Den hittillsvarande förvaltningen av lodjursstammen har, som

Naturvårdsverket framhåller, varit att jakt huvudsakligen tillåtits inom

renskötselområdet. Utredningen föreslår att antalet lodjur minskas till 400

individer i renskötselområdet. Utanför detta bör beståndet i princip vara kvar

på nuvarande nivå, enligt utredningen.

Föryngringarna av lodjur har minskat betydligt i renskötselområdet och långt mer

 än vad som rimligen är effekten av den tillåtna jakten. Om tendensen håller i

sig kan antalet lodjur inom något eller några år komma att minskat till det

antal som utredningen förslagit att stammen skall reduceras till inom

renskötselområdet.

Regeringen delar utredningens uppfattning att det är motiverat med skyddsjakt på

 lodjur i renskötselområdet av hänsyn till rennäringens intressen. Målet bör

vara en långsam minskning mot den nivå utredningen föreslagit för

renskötselområdet, dvs. 400 individer. För att lodjursstammen skall vara

tillräckligt stor i ett riksperspektiv bör stammen emellertid tillåtas växa i

andra områden innan den reduceras i renskötselområdet. Regeringen anser att en

sådan tillväxt skall vara konstaterad innan reduktionen genomförs. Det är en

uppgift för Naturvårdsverket att noggrant följa lodjursstammens utvecklingen.

Regeringen anser således att huvuddelen av lodjursstammen bör finnas utanför

renskötselområdet. Lodjuret bör ges möjlighet att i ökad omfattning sprida sig

söderut även till Götaland. Jakt på lodjur bör därför inte tillåtas i sådan

omfattning eller på sådana platser att dess spridning söderut förhindras. De

jaktliga intressena kommer därigenom att få tåla en större påverkan på

viltbestånden. I områden med återetablering av lo och där stammen ökar snabbt

bör liksom för närvarande begränsad jakt kunna tillåtas.

Regeringen föreslår att målet för lodjursstammens utbredning skall vara att

arten skall finnas såväl inom som utanför renskötselområdet, men att huvuddelen

av stammen skall finnas utanför renskötselområdet.

5.2.6 Varg

Regeringens förslag: Etappmålet för vargstammen i Sverige skall vara 20

föryngringar per år, vilket motsvarar totalt ca 200 individer. Då detta etappmål

 uppnåtts skall en grundlig utvärdering av vargförekomstens effekter genomföras.

 Därefter beslutas om ett eventuellt nytt etappmål eller en miniminivå. Målet

för vargstammens utbredning skall vara att stammen på naturlig väg sprider sig

över landet, men att dess förekomst i renskötselområdet i huvudsak begränsas

till de områden utanför renskötselns åretruntmarker där den gör minst skada. Det

 långsiktiga målet är att vargstammen skall växa till en nivå som säkerställer

att den långsiktigt finns kvar i den svenska faunan.

Utredningens förslag: Våren 1998/99 uppgick den gemensamma svensk-norska

vargstammen till 59-75 djur. Miniminivån för den svensk-norska stammen slås fast

 till 200 individer. Stammen tillförsäkras genetiskt utbyte med vargar från

Finland. Redan innan stammen nått miniminivån bör skyddsjakt kunna tillåtas i

begränsad omfattning, främst inom renskötselområdet. Utanför detta bör

skyddsjakten inriktas på vargar som skapar särskilt stora problem. I en

situation där vargstammens ökningstakt är snabb bör man vara mer generös med

tillstånd till skyddsjakt än annars. Det bör inte finnas någon fast vargstam i

renskötselområdet. Vargen bör kunna sprida sig över Svealand och till vissa

delar av Götaland. En jämnare spridning av stammen än för närvarande bör

eftersträvas.

Remissinstanserna: Remissinstanserna anser att en miniminivå bör fastställas men

 redovisar mycket skilda uppfattningar om lämplig nivå. En miniminivå om 200

vargar accepteras av Svenska Naturskyddsföreningen och Världsnaturfonden som ett

 första delmål. Svenska Jägareförbundet, Årjängs kommun och Svenska

Kennelklubben anser att nivån är för hög. Årjängs kommun anser att 100 individer

 räcker och Kennelklubben anser att 150 individer är tillräckligt i en första

etapp. Stockholms universitet framhåller att den föreslagna nivån är påtagligt

mycket lägre än den nivå forskargruppen anger som lägsta nivå för kortsiktigt

bevarande. Vidare anser universitetet att det inte är bevarandebiologiskt

acceptabelt att inte tillåta etablering av varg i renskötselområdet. Liknande

synpunkter redovisas av Uppsala universitet. Universitetet anser att

utredningens påstående att det saknas acceptans hos allmänheten för en större

vargstam än 200 individer inte är korrekt och uppfattar utredningens

argumentation som både felaktig och anmärkningsvärd. Även Svenska

Naturskyddsföreningen anser att utredningen kan ha överskattat motståndet mot

ett större bestånd. Svenska Jägareförbundet föreslår att Naturvårdsverket anger

antalet familjegrupper eller antalet revirhävdande par då sådana mål är mer

relevanta än totalantalet individer. Förbundet anser också att det måste finnas

en viss acceptans för varg även i renskötselområdet. Naturhistoriska riksmuseet

anser att det sannolikt krävs en gles vargstam inom renskötselområdet för att en

 individ från Finland skall ha möjlighet att överleva och finna en partner.

Naturvårdsverket föreslår att en miniminivå för varg i Sverige skall anges till

15 föryngringar per år vilket motsvarar 150 individer. Om skadorna kan hållas på

 en rimlig nivå kan ökningen enligt verket fortsätta till i varje fall 500

individer. Även Länsstyrelsen i Värmlands län och Naturskyddsföreningen anser

att en miniminivå för antalet producerande par bör fastställas. Sametinget,

Renägarförbundet och Svenska Samernas Riksförbund anser att föryngring av varg

inte skall tillåtas i renskötselområdet. Naturvårdsverket motsätter sig bestämt

att en fast vargstam inte skall få förekomma i renskötselområdet. Det är inte

rimligt med tanke på att det dels rör sig om 40 procent av landets yta, dels

torde vara nödvändigt med viss invandring för att undvika inavel. Beträffande

varg, menar verket, måste stor restriktivitet visas vid främst etablering i

renskötselns åretruntmarker och inte automatiskt i hela renskötselområdet.

Liknande synpunkter framförs av Svenska Naturskyddsföreningen och Svenska

Rovdjursföreningen. Naturvårdsverket tar bestämt avstånd från att flytta

alternativt inplantera vargar som en möjlighet att säkra ett genetiskt utbyte.

Svenska Rovdjursföreningen anser att det är absurt att ett land med sådana

resurser i form av stora glesbygdsområden och tillgång på vilda bytesdjur som

Sverige har, inte skulle tåla mer än 200 vargar.

Skälen för regeringens förslag

Etappmål

Under gynnsamma förhållanden kan förökningen i en vargstam vara snabb.

Vargstammen i Sverige och Norge har under 1990-talet uppvisat en ökning som

överträffar de andra rovdjurens. Möjligheter finns därför att vargen åter kan

bli en del av faunan i stora delar av landet. Under våren 2000 uppgick

vargstammen till mellan 67 och 81 djur. I detta antal ingår inte de valpar som

föddes under våren 2000. Samtidigt bör påpekas att de sex vuxna vargar som man

känner till har dött nyligen, inte har frånräknats. Trots ökningen ligger arten

därför ännu under den nivå på 50 könsmogna individer som Internationella

naturvårdsunionen (IUCN) satt som gräns för när en art skall beskrivas som akut

hotad. Antalet familjegrupper var under våren 2000 sju och ytterligare sex par

bedömdes markera revir. Tillväxten har emellertid visat sig vara förknippad med

flera olika problem. Vargförekomsten skapar starka känslor och konflikter. På

många håll pågår en häftig debatt om vargförekomsten. Problem av ett annat slag

är t.ex. att det under våren 2000 konstaterades att ungarna i en vargkull i

Norge utgjordes av varghybrider, dvs. korsning mellan varg och hund. Kort tid

efter att förhållandet blivit klarlagt beslutades om avlivning av samtliga

valpar.

Vargens spridning har huvudsakligen skett genom att nya revir har etablerats

relativt nära redan befintliga. Enstaka djur kan dock genomföra långa

vandringar; det gäller inte minst yngre handjur. Enstaka vargar kan därför

numera uppträda i vilken del som helst av landet.

En viktig aspekt när det gäller vargstammen är att Sverige delar stammen med

Norge. Vargar, såväl flockar som enstaka individer, rör sig regelbundet över

gränsen. I Norge finns omfattande fårskötsel med får på i huvudsak fritt

skogsbete. Möjligheterna till åtgärder för att förebygga vargangrepp på tamdjur

skiljer sig därför väsentligt mellan Sverige och Norge beträffande andra tamdjur

 än ren. I Norge pågår beredning av förslag om att varg endast skall accepteras

i delar av landet där fårbesättningarna är förhållandevis få. Vargar som

uppehåller sig utanför dessa områden skall få jagas. Huvuddelen av nuvarande

vargflockar i Norge befinner sig i områden som i framtiden, enligt förslaget,

inte skall hysa varg.

Utredningen och flera remissinstanser framhåller att en långsam tillväxt av

vargstammen bör eftersträvas. En snabb tillväxt och spridning kan leda till nya

och ökade skador. Också i övrigt kan förhållanden uppstå som av en del av

befolkningen kan upplevas som främmande och hotande. Med en långsam tillväxt får

 människor bättre möjligheter att lära sig leva med vargen. Därmed förbättras

förutsättningarna för att dess närvaro skall accepteras. Enligt forskare bedöms

emellertid en snabb tillväxt av vargstammen minska risken för effekter av

inavel.

Regeringen delar utredningens bedömning att det är avgörande för vargstammen att

 man får förståelse hos lokalbefolkningen för utvecklingen. Det är särskilt

viktigt att ansvariga myndigheter, främst länsstyrelsen och Naturvårdsverket,

uppmärksammar situationen i områden där vargen nyligen återetablerat sig.

Särskilda informationsinsatser är ofta nödvändiga i sådana områden (avsnitt 11).

Vargförekomsten skapar konflikter med näringsintressen och jaktintressen.

Regeringen bedömer å ena sidan att det därför inte nu är möjligt att få en bred

acceptans för en vargstam av den storlek som krävs för att den skall kunna

bedömas som långsiktigt hållbar enligt vissa vetenskapliga analyser. Å andra

sidan är det inte rimligt att ange ett mål som inrymmer ett alltför stort mått

av osäkerhet beträffande vargstammens långsiktiga bevarande i den svenska

faunan. Ett sådant mål skulle innebära att det saknades reellt innehåll i de mål

 som regeringen och riksdagen satt upp i det miljöpolitiska arbetet om

bevarandet av den biologiska mångfalden i Sverige.

Mot bakgrund av det nuvarande antalet vargar och de svårigheter som

vargförekomsten orsakar bedömer regeringen att etappmålet för den svenska

vargstammen bör vara 20 årliga föryngringar, motsvarande ca 200 individer.

Regeringen vill dock framhålla att etappmålet inte får uppfattas som det största

 antal vargar som kan tillåtas. Innebörden är i stället, som framhållits i

avsnitt 5.2.1, att förvaltningsåtgärderna kan ges en annan inriktning när

etappmålet är uppnått.

Regeringen föreslår alltså att etappmålet skall vara 20 vargföryngringar i

Sverige per år, motsvarande ca 200 individer.

När etappmålet är nått bör en grundlig genomgång genomföras av konsekvenserna av

 vargförekomsten. Det är då rimligt att pröva om ett nytt etappmål bör

fastställas eller om en miniminivå bör anges. Med tiden bör en nivå för antalet

vargar kunna anges, som bättre står i överensstämmelse med de nivåer som med

vetenskapliga utgångspunkter bedömts vara nödvändiga för en kortsiktigt

livskraftig vargstam, dvs. minst 500 individer. Det långsiktiga målet bör vara

att vargstammen skall växa till en nivå som säkerställer att den långsiktigt

finns kvar i den svenska faunan.

För det etappmål som föreslås vill regeringen i likhet med utredningen framhålla

 vikten av ett genetiskt utbyte med andra vargstammar. Utan genetiskt utbyte

ökar riskerna för negativa inavelseffekter. Sådant utbyte bör ske på naturlig

väg. Så länge antalet vargar är färre än vad som krävs för att stammen skall

anses livskraftig är det väsentligt att noga följa dess utveckling. Redan i

nuläget sker en omfattande bevakning. Detta måste fortsätta under avsevärd tid

framöver.

Utbredning

Den skandinaviska vargstammen finns huvudsakligen i Dalarna, Värmland, Dalsland

och angränsande fylken i Norge dvs. utanför renskötselområdet. Målet för

förvaltningen av vargstammen bör vara att vargen på ett naturligt sätt sprider

sig till övriga delar av landet. Vargens etablering i de södra delarna av

Sverige torde bli begränsad till större sammanhängande skogsområden även om

erfarenheter från andra länder visar att varg kan uppehålla sig i människors

närhet om den väl accepteras. För att minska eventuella konflikter är det

önskvärt att få en så jämn spridning som möjligt. Vargens flockbildande beteende

 är därvid ett särskilt problem eftersom även en enstaka men individrik grupp

kan uppfattas som en betydande koncentration.

Varg är det rovdjur som är svårast för rennäringen att hantera. Förutom att

vargen dödar renar innebär dess jaktsätt att renhjordar kan splittras och

förflytta sig långa sträckor vilket kan medföra stort merarbete för renskötaren.

Utredningen föreslår att det inte skall finnas någon fast vargstam i

renskötselområdet. Företrädare för rennäringen och Sametinget stöder

utredningens förslag. Flera andra remissinstanser anser emellertid att det är

orimligt att undanta en så stor del som 40 procent av landet från föryngring av

ett djur som tidigare förekommit naturligt i området.

Regeringen bedömer att regelbundna föryngringar i stora delar av

renskötselområdet inte torde vara möjligt att förena med modern renskötsel.

Naturvårdsverket och andra remissinstanser har emellertid framfört att det

utanför renskötselns åretruntmarker torde finnas områden där vargförekomst

medför endast begränsade skador för renskötseln. Det kan vara områden där det

sällan finns renar eller områden där förutsättningarna för att vidta

förebyggande åtgärder är gynnsamma.

Mot bakgrund av synpunkter framförda av remissinstanserna bedömer regeringen att

 det även inom renskötselområdet bör vara möjligt med enstaka föryngringar

utanför åretruntmarkerna. Den huvudsakliga delen av vargstammen måste emellertid

 finnas utanför renskötselområdet.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen alltså att målet för vargstammens

utbredning skall vara att stammen på naturlig väg sprider sig över landet, men

att dess förekomst i renskötselområdet i huvudsak begränsas till de områden

utanför åretruntmarkerna där den gör minst skada.

Skyddsjakt

Frågor rörande ändringar i bestämmelserna om skyddsjakt behandlas i avsnitt 7.

Innan det föreslagna etappmålet är nått bör skyddsjakt tillåtas endast i

begränsad omfattning. Främst bör skyddsjakt kunna tillåtas inom

renskötselområdet. Det gäller då främst vargar som etablerar revir inom för

rennäringen särskilt olämpliga områden. En förutsättning för skyddsjakt bör dock

 vara att stammen som helhet i landet visar en positiv utveckling mot

etappmålet. Detta följer också av de allmänna förutsättningar för skyddsjakt som

 anges i 23 a § jaktförordningen (1987:905). Där sägs bl.a. att jakt bara får

tillåtas om upprätthållandet av artens bevarandestatus inte försvåras.

För att ett genetiskt utbyte skall kunna äga rum mellan den skandinaviska och

den finsk-ryska vargstammen, måste vargar kunna röra sig från gränsen till

Finland och till det område där huvuddelen av den skandinaviska vargstammen

finns. Ett sådant utbyte är av största vikt för att den skandinaviska

vargstammen inte skall bli genetiskt utarmad. Stor restriktivitet bör därför

gälla för skyddsjakt på ensamgående vargar i dessa områden. Ensamma vargar

medför erfarenhetsmässigt heller inte samma problem för rennäringen som

revirhållande familjegrupper.

Även utanför renskötselområdet bör skyddsjakt kunna tillåtas i begränsad

omfattning innan etappmålet är nått. Det kan främst gälla enstaka individer i

situationer med allvarliga skadeproblem som inte rimligen kan lösas på annat

sätt. Också i en situation där vargstammen ökar snabbt kan det vara motiverat

att möta lokala problem med skyddsjakt. Givetvis är det också i dessa fall en

förutsättning att vargstammen i landet som helhet visar en positiv utveckling.

5.2.7 Kungsörn

Regeringens förslag: Miniminivån för kungsörnsstammen skall vara 600 årliga

häckningar. Kungsörnens utbredning bör inte påverkas av människan.

Utredningens förslag: I Finland, Norge och Sverige finns en gemensam stam av

kungsörn som kan uppskattas till 4 600 individer. I Sverige finns omkring 600

häckande par, vilket bör slås fast som miniminivå för Sverige. Beträffande

kungsörn finns det en konflikt endast med rennäringen. Skyddsjakt kan knappast

komma ifråga annat än möjligen i speciella undantagsfall. Kungsörnens utbredning

 bör inte påverkas av människan

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som kommenterat förslaget

tillstyrker det, såsom Svenska Naturskyddsföreningen, Världsnaturfonden och

Svenska Jägareförbundet. Stockholms universitet anser att den minskning som

skett i fjällområdet måste brytas. Också Naturvårdsverket och Svenska

Naturskyddsföreningen anser att utvecklingen i fjällområdet är oroande. Med

hänsyn till att otillåtna fångstredskap kommit till användning anser verket att

handel och import av otillåtna fångstredskap skall förbjudas. Naturvårdsverket

anser att stammen kan tillåtas öka och att ökningen främst bör ske i skogslandet

 åt öster och söder.

Skäl för regeringens förslag: Kungsörnen har en sammanhängande utbredning i

Sverige, Norge och Finland. Den gemensamma stammen beräknas uppgå till ca 4 600

individer. Det sammanhängande utbredningsområdet fortsätter österut in i

Ryssland. Den svenska delen av stammen, som beräknas till ca 600 häckande par,

är i dag tillräckligt stor för att arten långsiktigt skall finnas kvar i landet

som en del av faunan.

Utredningen anser emellertid att det finns anledning till oro för kungsörnens

utveckling i delar av fjällkedjan och fjällnära områden. För att arten på längre

 sikt skall kunna finnas kvar i dessa områden är stammen beroende av tillskott

av örnar från andra platser för att inte minska i antal. Enligt uppgifter som

utredningen redovisar är förklaringen till detta förmodligen olaglig jakt.

Regeringen anser att det därför är angeläget att vidta åtgärder för att bekämpa

denna jaktbrottslighet. Åtgärder mot jaktbrott behandlas närmare i avsnitt 6.

Regeringen bedömer i likhet med utredningen och flertalet remissinstanser att

kungsörnen är det av rovdjuren som leder till minst konflikter med

näringsutövare och jaktintressen. Regeringen anser därför att skyddsjakt inte

bör tillåtas annat än undantagsfall.

Regeringen delar utredningens uppfattning att 600 häckande par bör slås fast som

 miniminivå för den svenska delen av kungsörnsstammen. Stammens

utbredningsområde bör inte påverkas av människan.

I den mån de ansvariga myndigheterna, främst Naturvårdsverket, ser behov av

åtgärder för att stödja en tillväxt av kungsörnsstammen och dess vidare

utbredning, bör sådana åtgärder övervägas.

5.3 Naturvårdsverkets åtgärdsprogram för hotade arter

Regeringens bedömning: Naturvårdsverket bör snarast efter riksdagens

ställningstagande till förslagen i denna proposition bearbeta sina under år 2000

 antagna åtgärdsprogram för björn, järv, lodjur och varg.

Utredningens förslag: Utredningen har inte behandlat frågan.

Skälen för regeringens bedömning: Naturvårdsverket har till sitt remissyttrande

över Rovdjursutredningen bifogat fyra åtgärdsprogram för bevarande av arterna

björn, järv, lodjur och varg. Verket fastställde programmen den 28 juni 2000.

Programmen utgör en del av verkets arbete med att ta fram åtgärdsprogram för

hotade arter och miljöer. Verket har hittills redovisat 23 sådana program varav

de nu aktuella utgör nr 20 till 23. Verket anger att programmen för de fyra

rovdjuren skall utvärderas och revideras senast när regering och riksdag

behandlat Rovdjursutredningens förslag. Verket anger tider som är något olika

för de olika programmen.

Regeringen anser att åtgärdsprogrammen är väsentliga för den framtida

förvaltningen av arterna. För att undvika oklarheter om vilka utgångspunkter som

 gäller för förvaltningen av de fyra arterna bör Naturvårdsverket snarast göra

de bearbetningar av programmen som är motiverade med hänsyn till riksdagens

ställningstagande till förslagen i denna proposition.

6 Åtgärder mot jaktbrott

6.1 Behovet av åtgärder

Utredningen har presenterat ett material som visar att jaktbrott som innefattar

dödande av björn, järv, lo, varg och kungsörn förekommer i stor omfattning. Av

utredningen framgår också att grymma metoder ofta används vid den olagliga

jakten.

En omfattande olaglig jakt försvårar, eller rent av omöjliggör, en långsiktig

och konsekvent förvaltning av arterna i fråga. Brottsligheten kan alltså

avsevärt påverka möjligheterna att föra en samlad rovdjurspolitik. För stammarna

 av järv och varg, som är de mest fåtaliga av de aktuella arterna, kan

jaktbrotten få särskilt allvarliga konsekvenser. De kan t.o.m. påverka

möjligheterna att bevara långsiktigt livskraftiga stammar av dessa arter. När

det gäller kungsörn redovisar utredningen uppgifter om att kungsörnsstammen i

vissa delar av fjällkedjan och de fjällnära områdena kan antas vara utsatt för

en tämligen omfattande förföljelse. Utvecklingen kan innebära att artens

möjlighet att överleva i dessa områden riskeras. När det gäller björn och lo

redovisas uppgifter som tyder på att den olagliga jakten åtminstone i vissa

områden kan vara större än den lagliga skyddsjakten.

Den stora omfattningen av den olagliga jakten visar enligt regeringens mening

med tydlighet att det finns starka skäl att vidta åtgärder mot brottsligheten.

Även de grymma metoder som förekommer är i sig ett skäl att vidta åtgärder.

Liksom utredningen och flertalet remissinstanser anser regeringen därför att

åtgärder måste vidtas både för att förebygga jaktbrotten och för att öka

möjligheterna att upptäcka och beivra brottsligheten.

6.2 Förebyggande åtgärder

Regeringens bedömning: Polis, åklagare och länsstyrelser skall i ett fördjupat

samarbete gemensamt planera insatser för att förebygga jaktbrott avseende björn,

 järv, lo, varg och kungsörn. Länsstyrelserna skall också i ökad utsträckning

bevaka områden där risken för jaktbrott bedöms som stor. Länsstyrelserna får

särskilda medel för de ökade insatserna mot jaktbrott.

Utredningens förslag: Länsstyrelser, polismyndigheter och åklagarmyndigheter

planerar tillsammans för gemensamma insatser i syfte att förebygga jaktbrott

avseende rovdjur. Länsstyrelserna får särskilda medel för att göra punktinsatser

 med ökad bevakning.

Remissinstanserna: Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen är positiva till

utredningens förslag. Även de länsstyrelser som yttrat sig över förslaget har

varit positiva. En del av dessa har framhållit att ökade ekonomiska resurser

behövs.

Skälen för regeringens bedömning: Redan i dag genomför polismyndigheter och

länsstyrelser i viss utsträckning insatser för att förebygga jaktbrott avseende

björn, järv, lo, varg och kungsörn. I fjällänen förekommer t.ex. övervakning

från polishelikopter under vårvintern. Utredningen lämnar också exempel på att

länsstyrelser gjort insatser med ökad bevakning av järvlyor.

Det är emellertid nödvändigt att öka och effektivisera insatserna för att

förebygga brottsligheten. I de län där det finns fasta stammar av björn, järv,

lo, varg eller kungsörn bör därför ett fördjupat samarbete mellan polis,

åklagare och länsstyrelser komma till stånd. Syftet bör vara att planera och

genomföra gemensamma, långsiktiga insatser för att förebygga jaktbrott.

Länsstyrelserna bör också i ökad utsträckning vidta åtgärder i fält för att

förebygga jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn. Insatserna bör

inriktas på ökad bevakning över områden och på tider då risken för jaktbrott är

stor. Utredningen har gett exempel på punktinsatser som genomförts med relativt

enkla och billiga metoder och som bedömts vara effektiva. Åtgärder beträffande

järv och varg bör prioriteras särskilt eftersom dessa arter är mest fåtaliga.

Järvstammen har dessutom under de senaste åren minskat påtagligt i antal, vilket

 kan bero på att den utsatts för jaktbrott. När det gäller varg bör, förutom

föryngringar, ensamma vargar på vandring i norra Sverige uppmärksammas särskilt.

 Sådana vargar kan ha invandrat från Finland. Invandrade individer är särskilt

betydelsefulla för vargstammens långsiktiga överlevnad. Får de möjlighet att

komma i kontakt med den huvudsakliga svenska vargstammen i Mellansverige och

reproducera sig minskar risken för att stammen skall drabbas av genetisk

utarmning.

Regeringen avser att anslå särskilda medel för länsstyrelsernas arbete med

förebyggande åtgärder (avsnitt 13). Det gäller för såväl samarbetet med polis-

och åklagarmyndigheterna som det praktiska bevakningsarbetet. Regeringen avser

också att ge Naturvårdsverket i uppdrag att överväga hur

inventeringsverksamheten inom ramen för miljöövervakningen kan bidra till

arbetet med att förebygga jaktbrott (avsnitt 9).

6.3 Förundersökningar

Regeringens bedömning: Polisväsendet får särskilda resurser för att kunna öka

utredningsinsatserna beträffande grova jaktbrott som avser de aktuella arterna.

Utredningens förslag: Förundersökningar om jaktbrott avseende björn, järv, lo,

varg och kungsörn leds regelmässigt av miljöåklagare och i varje polisdistrikt

finns särskilda utredare som ansvarar för sådana utredningar. Polisen etablerar

också ett samarbete med länsstyrelsernas fältpersonal när det gäller

brottsutredningarna.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till utredningens

förslag. Riksåklagaren tillstyrker det men framhåller att förslaget kräver att

åklagarväsendet får ytterligare resurser. Rikspolisstyrelsen ställer sig positiv

 till förslagen om ökat samarbete mellan polisen och andra myndigheter. Statens

veterinärmedicinska anstalt anser att det bör övervägas om anstalten skall få

speciella medel för den rättsmedicinska verksamheten. Naturvårdsverket

tillstyrker att miljöåklagare skall leda brottsutredningarna angående jaktbrott.

 När det gäller polisens utredningsverksamhet menar verket att det kan vara

lämpligt att bilda en utredningsgrupp i varje län. Länsstyrelsen i Norrbottens

län anser att det är nödvändigt att inom poliskåren etablera särskilda

specialutbildade enheter för utredning av illegal rovdjursjakt.

Rovdjursföreningen bedömer att uppklarningsprocenten för jaktbrott avseende

rovdjur inte kommer att öka genom att ansvaret för utredningarna läggs på

miljöåklagarna.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen föreslår att straffen för bl.a.

jaktbrott skall höjas (avsnitt 6.4.2). För att straffskärpningarna skall leda

till en minskning av jaktbrotten måste de kombineras med åtgärder som ökar

möjligheterna att upptäcka och lagföra gärningsmännen. För att jaktbrotten

avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn skall kunna bekämpas är det alltså

viktigt att ytterligare förbättra polis- och åklagarmyndigheternas förmåga att

utreda brotten.

De åtgärder som regeringen avser att vidta för att förebygga brottsligheten

innebär också ökade möjligheter att upptäcka redan begångna brott. Åtgärderna

kan även leda till att brott upptäcks tidigare än vad som annars varit fallet,

vilket ger ett bättre utgångsläge för förundersökningarna. I kombination med

ännu effektivare förundersökningar kan alltså dessa åtgärder innebära

förbättrade möjligheter att lagföra misstänkta gärningsmän.

Riksåklagaren har inrättat en särskild miljöbrottsorganisation. Den består dels

av en central enhet vid Riksåklagarens kansli, Miljöbrottsenheten, och dels av

specialiståklagare vid landets sex åklagarmyndigheter, så kallade miljöåklagare.

 Miljöbrottsorganisationen har till uppgift att bekämpa brott mot lagstiftning

som har till ändamål att skydda den yttre miljön.

Riksåklagarens definition av miljöbrott omfattade ursprungligen inte någon typ

av jaktbrott. Sedan halvårsskiftet 2000 handläggs emellertid bl.a. jaktbrott

avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn av miljöåklagare. Utredningens

förslag i denna del har alltså redan genomförts.

Regeringen delar utredningens, och Riksåklagarens, uppfattning att

förundersökningar av jaktbrott avseende stora rovdjur och kungsörn bör ledas av

åklagare med specialistkompetens på miljöområdet. Regeringen ser alltså positivt

 på den utvidgning av miljöåklagarnas ansvarsområde som genomförts.

Utredningen har även föreslagit att det i varje polisdistrikt skall finnas

särskilda utredare som ansvarar för utredningarna av jaktbrott avseende björn,

järv, lo, varg och kungsörn. Genom att koncentrera utredningsarbetet till vissa

polismän kan man, liksom beträffande åklagarna, tillförsäkra att utredarna får

ökad erfarenhet. Det bör emellertid vara en uppgift för polismyndigheterna att

avgöra hur verksamheten bör organiseras för att den skall bli så effektiv som

möjligt.

Tidigare har framhållits att utredningar av grova jaktbrott avseende björn,

järv, lo, varg och kungsörn ofta är komplicerade. Regeringen avser därför att

öka polisväsendets ekonomiska resurser för detta ändamål (avsnitt 13). De

rättsmedicinska undersökningarna är många gånger viktiga för

förundersökningarna. Statens veterinärmedicinska anstalt har i sitt

remissyttrande anfört att det bör övervägas om anstalten skall få särskilda

medel för detta ändamål. Även om ändamålet är angeläget finns det emellertid för

 närvarande inte möjlighet att tillskjuta nya resurser.

Utredningen har föreslagit att polismyndigheterna skall etablera ett samarbete

med länsstyrelsernas fältpersonal när det gäller brottsutredningarna.

Länsstyrelserna i fjällänen har fältpersonal, så kallade naturbevakare, med hög

kompetens i rovdjursfrågor. Deras kunskaper om spårning och rovdjurens vanor och

 beteenden kan med säkerhet få stor betydelse för förundersökningarnas kvalitet.

 Det är alltså viktigt att polismyndigheterna och länsstyrelserna aktivt

samarbetar i denna fråga. Det samarbete som bör etableras för att förebygga

jaktbrott torde även vara en god plattform för att förbättra

brottsutredningsverksamheten.

6.4 Ändringar av straffbestämmelserna

6.4.1 Gällande regler om jaktbrott

Jaktbrott kan utgöras av en rad olika handlingar (43 § jaktlagen [1987:259] ).

För att straff skall komma ifråga krävs det att handlingen utförts med uppsåt

eller av grov oaktsamhet.

Det är ett jaktbrott att jaga vilt som inte får jagas, dvs. fredat vilt. Med

jakt avses inte bara att fånga och döda vilt utan också att i sådant syfte söka

efter, spåra eller förfölja vilt samt att göra ingrepp i viltets bo och att ta

eller förstöra fåglars ägg (2 § jaktlagen). Jaktbrott kan också bl.a. bestå i

jakt på annans jaktområde, otillåten användning av motordrivna

fortskaffningsmedel, vissa fall av användning av drivande hund på sådant sätt

att drevet huvudsakligen går över annans jaktområde, användning av otillåtna

vapen och jaktmedel samt brott mot reglerna om statens vilt (43 § andra punkten

jaktlagen).

Straffskalan innefattar böter och upp till sex månaders fängelse. Om brottet är

att anse som grovt är straffet fängelse i upp till två år (44 § jaktlagen).

Vissa omständigheter skall särskilt beaktas vid bedömningen av om ett brott är

grovt. Detta gäller bl.a. om brottet avsåg hotat, sällsynt eller värdefullt

vilt, om det har utförts vanemässigt eller i större omfattning eller om det

utförts med otillåten hjälp av motordrivet fortskaffningsmedel.

Försök och förberedelse till jaktbrott är för närvarande inte straffbart.

6.4.2 Höjda straff för jaktbrott

Regeringens förslag: Minimistraffet för jaktbrott som är att anse som grovt höjs

 till sex månaders fängelse. Maximistraffet höjs till fyra års fängelse.

Maximistraffet för jaktbrott som inte är grovt höjs till ett års fängelse. Vid

bedömningen av om ett jaktbrott är grovt skall särskilt beaktas om brottet

avsett ett särskilt skyddsvärt vilt.

Utredningens förslag: Minimistraffet för grovt jaktbrott höjs till sex månaders

fängelse.

Remissinstansernas yttranden över utredningens förslag: De flesta

remissinstanserna har varit positiva till utredningens förslag. Det gäller bl.a.

 Hovrätten för Övre Norrland som inte har något att invända mot att

minimistraffet för ett grovt jaktbrott som innebär dödande av ett hotat eller

sällsynt vilt höjs. Hovrätten anser emellertid att lagstiftningen även i

fortsättningen måste ge utrymme för en nyanserad påföljdsbestämning när det

gäller jaktbrotten. Som exempel nämner man att olovlig jakt på älg i praxis

bedömts som grovt jaktbrott men att påföljden brukar vara ett kortare

fängelsestraff. Riksåklagaren tillstyrker att minimistraffet för grovt jaktbrott

 höjs men anser att även straffmaximum bör höjas för att straffskalan inte skall

 bli alltför snäv. Riksåklagaren föreslår en höjning från två till fyra år. För

att inte det högsta straffet för jaktbrott som inte är grovt skall sammanfalla

med det lägsta för grovt brott, föreslår Riksåklagaren att maximistraffet för

icke grovt brott skall höjas till ett år. Även Rikspolisstyrelsen anser att

straffvärdet för grovt jaktbrott behöver höjas och att straffmaximum bör höjas

om minimistraffet höjs.

Remissinstansernas yttranden över utkastet till lagrådsremiss: Hovrätten för

övre Norrland anser att det är oklart vad som avses med särskilt värdefullt

vilt. Östersunds tingsrätt har inget att erinra mot förslagen. Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen och Sametinget tillstyrker förslagen. Naturvårdsverket,

Svenska Naturskyddsföreningen och Världsnaturfonden tillstyrker förslagen till

ändringar i straffskalorna men anser att det bör klarläggas vad som avses med

särskilt värdefullt vilt. Lantbrukarnas Riksförbund motsätter sig ändringar av

straffskalan för grovt jaktbrott. Svenska Jägareförbundet tillstyrker förslagen

till ändringar i straffskalorna med undantag för höjningen av maximistraffet för

 grovt jaktbrott. Förbundet bedömer att det kommer uppstå problem vid tolkningen

 av formuleringen särskilt värdefullt vilt. Jägarnas Riksförbund avstyrker

förslagen.

Skälen för regeringens förslag: Jaktbrottsligheten är så omfattande att den är

ett allvarligt problem vid förvaltningen av stammarna av björn, järv, lo, varg

och kungsörn. Särskilt för järv, varg och kungsörn kan den få allvarliga

konsekvenser. En straffskärpning kan ha en avskräckande effekt och på så sätt

bidra till att förebygga brottsligheten. Detta gäller särskilt om

straffskärpningen kombineras med åtgärder som ökar möjligheterna att upptäcka

brott. Sådana åtgärder planeras (avsnitt 6.2). En höjning av straffskalorna

innebär också en markering av att brottsligheten anses ha ett högt straffvärde.

Regeringen instämmer således i utredningens förslag att minimistraffet för grovt

 jaktbrott bör höjas.

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har anfört att även straffmaximum för grovt

 jaktbrott bör höjas om minimistraffet höjs. Detta motiveras med att domstolarna

 bör ha erforderligt handlingsutrymme. Regeringen delar denna uppfattning och

föreslår därför att det högsta straffet skall vara fyra års fängelse.

Den föreslagna höjningen av straffskalan för grovt jaktbrott kommer att gälla

för alla typer av sådana brott och alltså inte enbart för brott avseende björn,

järv, lo, varg och kungsörn. Höjningen innebär en markering av att det finns

anledning att se allvarligt på den grova jaktbrottsligheten över huvud taget.

För vissa jaktbrott som för närvarande anses som grova kan emellertid det nu

föreslagna minimistraffet te sig alltför strängt. Hovrätten för Övre Norrland

har till exempel påpekat att så kan vara fallet beträffande vissa jaktbrott

avseende älg. Enligt regeringens mening bör därför också de förutsättningar som

skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt ändras

något.

För närvarande anges att det vid bedömningen särskilt skall beaktas bland annat

om brottet avsåg ett värdefullt vilt, varmed främst avses ekonomiskt värdefullt

vilt. I lagrådsremissen föreslogs att det i stället borde anges att det särskilt

 skall beaktas om brottet avsåg ett särskilt värdefullt vilt. Lagrådet anser

emellertid att ett annat uttryckssätt bör väljas, som klarare återspeglar syftet

 med förslaget och ger en anvisning om vilka typer av vilt som anses böra

skyddas genom de strängare straffreglerna (se bilaga 7). Lagrådet föreslår

därför att det i stället för särskilt värdefullt vilt skall stå "annars särskilt

 skyddsvärt vilt".

Regeringen delar Lagrådets uppfattning och föreslår därför att bestämmelsen

utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Särskilt skyddsvärt vilt kan vara

djur av en art som är i behov av skydd utan att arten är hotad eller sällsynt.

Det kan t.ex. vara en art som tidigare varit hotad eller sällsynt eller en art

som minskat i antal och vars långsiktiga överlevnad därför riskeras. Det kan

också vara fråga om en art för vars bevarande staten haft stora kostnader, som

blir onödiga om djur av arten dödats olagligt.

Den föreslagna ändringen innebär att vissa jaktbrott som i dag bedöms som grova

kan anses som icke grova. Det bör till exempel kunna gälla jakt på älg eller

annat ekonomiskt värdefullt vilt på någon annans jaktområde. De föreslagna

ändringarna av straffskalan innebär att det även i övrigt bör finnas ett visst

utrymme för att bedöma brott som tidigare ansetts grova som icke grova.

Mot bakgrund av förslagen beträffande grova jaktbrott bör det säkerställas att

det finns utrymme för en nyanserad straffmätning för jaktbrott som inte bedöms

som grova. Straffmaximum för sådana brott bör därför höjas. Regeringen föreslår

att det högsta straffet för icke grovt jaktbrott skall vara ett års fängelse.

6.4.3 Jaktmetoden skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt

Regeringens förslag: Vid bedömningen av om ett jaktbrott är grovt skall även

beaktas om det utförts med en särskilt plågsam jaktmetod.

Utredningens förslag: Frågan behandlas inte.

Remissinstansernas yttranden över utredningen: Riksåklagaren har anfört att det

visat sig att det i Sverige förekommer användning av bl.a. fällor och andra

grymma redskap som orsakar viltet svåra plågor. Riksåklagaren har därför

föreslagit att det vid bedömningen huruvida ett brott är grovt särskilt skall

beaktas om det utförts med ett för jakten otillåtet redskap eller med en

särskilt grym metod.

Remissinstansernas yttranden över utkastet till lagrådsremiss: Östersunds

tingsrätt har inget att erinra mot förslaget. Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen

och Sametinget tillstyrker förslaget. Naturvårdsverket, Svenska

Naturskyddsföreningen och Svenska Jägareförbundet anser att det skall vara

tillräckligt att en grym metod använts för att ett jaktbrott skall anses grovt,

dvs. att det inte skall behöva vara fråga om en särskilt grym metod. Jägarnas

Riksförbund avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: All jakt skall bedrivas på ett sätt som är så

skonsamt som möjligt för viltet. Den som använder i och för sig tillåtna

jaktmetoder på ett sådant sätt att viltet tillfogas onödigt lidande kan dömas

till böter för brott mot 27 § jaktlagen. I allvarligare fall kan gärningsmannen

dömas för djurplågeri till fängelse i högst två år, om djuret vid jakten har

utsatts för otillbörligt lidande. I jaktsammanhang torde djurplågeri främst

komma i fråga vid allvarligare, uppsåtliga, brott medan jaktlagens bestämmelse

kan tillämpas i mindre allvarliga fall. Ett exempel på brott mot 27 § kan vara

en situation då någon utnyttjar ett alltför dåligt skottillfälle och därför

skadskjuter vilt. Den som använder otillåtna metoder kan även dömas för

jaktbrott i kombination med djurplågeri.

När det gäller jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn finns många

 exempel på att mycket plågsamma metoder kommit till användning. Av utredningen

framgår bland annat att otillåtna fällor som orsakar viltet svåra lidanden

används. Ett annat exempel från utredningen är användning av gift, vilket kan

medföra att viltet utsätts för ett långdraget lidande. Utredningen redogör också

 för uppgifter om att rovdjur spåras och jagas långa sträckor med snöskoter

innan de skjuts, körs över eller dödas på annat sätt. Här kan det alltså vara

fråga om jaktbrott i kombination med djurplågeri. Enligt regeringens mening blir

 dock lagstiftningen tydligare om jaktbrott begångna med särskilt plågsamma

jaktmetoder i sin helhet straffbeläggs direkt i jaktlagen. Jaktmetoder som de

nyss beskrivna bör därför kvalificera ett jaktbrott som grovt. Därmed skulle den

 nu föreslagna straffskalan för grovt jaktbrott, fängelse i lägst sex månader

och högst fyra år, normalt tillämpas vid alla jaktbrott med särskilt plågsamma

metoder. Straffskalan överstiger alltså väsentligt den som gäller för

djurplågeri, för vilket det högsta straffet är fängelse i två år.

Jaktbrott beträffande björn, järv, lo, varg och kungsörn, som i den senaste så

kallade rödlistan från ArtDatabanken vid Sveriges lantbruksuniversitet klassats

som hotade eller missgynnade arter, är normalt att anse som grovt brott oavsett

hur det utförts. I sådana fall krävs alltså inte att brottet har utförts med en

särskilt plågsam metod för att det skall anses som grovt.

Riksåklagaren föreslår att det vid bedömandet av om ett jaktbrott är grovt

särskilt skall beaktas bl.a. om brottet utförts med en särskilt grym metod,

vilket även föreslogs i lagrådsremissen. Ett lämpligare uttryckssätt är

emellertid särskilt plågsam jaktmetod, en benämning som tar sikte på metodens

effekter på viltet. Regeringen föreslår därför att det vid bedömandet av om ett

jaktbrott är grovt även skall beaktas om brottet utförts med en särskilt plågsam

 jaktmetod. Såvitt nu kan bedömas är det inte tillräckligt motiverat att

användningen av ett otillåtet redskap i sig skall kvalificera ett jaktbrott som

grovt, något som Riksåklagaren har föreslagit.

Vad så slutligen angår de av utredningen redovisade uppgifterna, att det

förekommer att rovdjur förföljs med snöskoter innan de dödas, gör regeringen

följande bedömning. Sådana inslag i ett jaktbrott är, som framhållits ovan, i

regel att anse som särskilt plågsamma. Otillåten användning av motordrivna

fortskaffningsmedel är emellertid en omständighet som redan i sig alltid skall

beaktas vid bedömningen av om ett jaktbrott är att anse som grovt. Redan med nu

gällande lagstiftning kan alltså jaktbrott med hjälp av otillåten användning av

t.ex. snöskoter normalt anses som ett grovt brott.

Sammanfattningsvis innebär den föreslagna ordningen att användning av särskilt

plågsamma jaktmetoder skall vara en grund för att kvalificera ett jaktbrott som

grovt. I något mindre allvarliga fall skall, liksom för närvarande, kunna dömas

för jaktbrott i kombination med djurplågeri. Om någon utsätter vilt för

otillbörligt lidande, utan att det är fråga om ett jaktbrott, kan straff för

djurplågeri komma i fråga.

6.4.4 Andra ändringar av bestämmelserna om jaktbrott

Regeringens förslag: För vissa typer av jaktbrott skall det räcka med att

gärningsmannen handlat oaktsamt. Det skall alltså inte, såsom för närvarande,

krävas att han eller hon handlat av grov oaktsamhet eller med uppsåt.

Naturvårdsverkets och Svenska Jägareförbundets förslag: Oaktsamhet som inte är

grov skall vara tillräckligt för att jaktbrott och brott mot vissa andra

bestämmelser i jaktlagen skall vara straffbara. Verkets och förbundets begäran

har remitterats i särskild ordning. Rovdjursutredningen behandlar inte frågan.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig, utom Jägarnas

Riksförbund, har tillstyrkt förslagen.

Skälen för regeringens förslag: God artkännedom hos jägarna är nödvändig för en

korrekt jakt. En utveckling som innebär att misstag beträffande det jagade

viltets art endast i undantagsfall är straffbar bör således undvikas. Mot

bakgrund av vad Naturvårdsverket och Jägareförbundet anfört (se bilaga 4) bör

därför även oaktsamhet som inte är grov kunna leda till ansvar för jaktbrott.

Detta är emellertid inte nödvändigt, såvitt nu kan bedömas, beträffande alla

typer av jaktbrott och de olika förfaranden som är straffbara enligt 45 §

jaktlagen. Oaktsamhet som inte är grov bör endast vara straffbar i den

utsträckning som behövs för att förhindra att fredade arter dödas eller att vilt

 av en viss art jagas med vapen och jaktmetoder som inte är tillåtna vid jakt på

 arten i fråga.

Oaktsamhet som inte är grov bör därför vara tillräcklig för straffansvar endast

beträffande vissa typer av jaktbrott. Regeringen förslår att detta skall gälla

vid dödande av fredat vilt, jakt med användning av motordrivna

fortskaffningsmedel då detta inte är tillåtet samt jakt med användning av

otillåtna vapen och jaktmedel i övrigt.

6.4.5 Försök och förberedelse

Försök och förberedelse till jaktbrott är inte straffbart. Riksåklagaren har i

sitt remissyttrande över Rovdjursutredningens slutbetänkande föreslagit att

försök och förberedelse skall kriminaliseras. Frågan har inte behandlats av

Rovdjursutredningen.

Enligt utredningen kommer fällor ofta till användning vid olaglig jakt på

rovdjur. Detta synes särskilt gälla järv och kungsörn. Möjligheterna att

förhindra att rovdjur dödas genom denna typ av brott skulle förmodligen kunna

förbättras genom en kriminalisering av försök och förberedelse till jaktbrott.

Det skulle bl.a. innebära att olika typer av befattning med otillåtna fällor

blir straffbara. Också när det gäller jaktbrott som bedrivs med skjutvapen

skulle det kunna vara av betydelse om förberedelse och försök kriminaliserades.

Regeringen anser således att det finns övervägande skäl som talar för att

kriminalisera försök och förberedelse till jaktbrott. Mot bakgrund av en översyn

 av förberedelsebrottet i allmänhet som pågår inom Regeringskansliet bör

emellertid frågan övervägas närmare och den pågående översynen bör avvaktas.

Regeringen avser därför återkomma till riksdagen i frågan vid ett senare

tillfälle.

6.4.6 Höjda straff för jakthäleri

Regeringens förslag: Straffskalorna för jakthäleri och grovt jakthäleri ändras

på samma sätt som beträffande jaktbrott respektive grovt jaktbrott.

Utredningens förslag: Utredningen behandlade inte denna fråga.

Remissinstansernas yttranden över utredningen: Hovrätten för Övre Norrland anser

 att en översyn av straffskalan för grovt jakthäleri bör övervägas om

straffskalan för grovt jaktbrott ändras. Motsvarande åsikt framförs av

Riksåklagaren och Östersunds tingsrätt.

Remissinstansernas yttranden över utkastet till lagrådsremiss: De flesta

remissinstanser som yttrat sig i frågan tillstyrker förslagen. Svenska

Jägareförbundet anser att straffskalorna för jakthäleri och grovt jakthäleri bör

 vara desamma som för motsvarande jaktbrott men motsätter sig en höjning av

straffmaximum för grovt jakthäleri. Jägarnas Riksförbund avstyrker förslagen.

Skälen för regeringens förslag: Jakthäleri består i att någon tar obehörig

befattning med vilt som han eller hon vet eller har skälig anledning anta har

dödats eller åtkommits genom jaktbrott. I straffskalan ingår böter och fängelse

i högst sex månader och för grovt brott fängelse i högst två år. Straffskalorna

för jakthäleri och grovt jakthäleri bör enligt regeringens mening stämma överens

 med straffskalorna för motsvarande jaktbrott. En sådan överensstämmelse finns

t.ex. när det gäller stöld och grov stöld å ena sidan och häleri och grovt

häleri å den andra.

Regeringen föreslår därför att maximistraffet för jakthäleri höjs till ett års

fängelse. För grovt jakthäleri föreslås en straffskala från lägst sex månaders

fängelse till högst fyra års fängelse.

7 Skyddsjakt

Med skyddsjakt avses jakt som bedrivs i syfte att förebygga skador av vilt.

Bestämmelser om skyddsjakt finns i 7-9 §§ jaktlagen (1987:259) och 23 a-29 §§

jaktförordningen (1987:905).

Skyddsjakt efter björn, varg, järv, lo och kungsörn kan tillåtas under vissa

förutsättningar. Prövningen av om skyddsjakt skall tillåtas på dessa arter görs

av Naturvårdsverket (24 och 27 §§ jaktförordningen). I vissa fall kan skyddsjakt

 efter björn, järv eller lo också bedrivas på initiativ av en enskild utan

föregående prövning av någon myndighet. Detta får ske under vissa

förutsättningar i omedelbart samband med ett rovdjursangrepp på ett tamdjur (28

§ jaktförordningen). Paragrafen omfattar inte varg eller kungsörn.

Brottsbalkens bestämmelse om nöd innebär att den som utan stöd i

jaktlagstiftningen dödar ett vilt djur för att förhindra en skada under vissa

begränsade förutsättningar går fri från ansvar för brott.

Skyddsjaktens bedrivande

Skyddsjakt måste, liksom all annan jakt, bedrivas på ett etiskt försvarbart

sätt. Ett grundläggande krav är att honor inte skjuts ifrån sina ungar. Det har

diskuterats om den skyddsjakt på lodjur som bedrivs strider mot detta. Ungarna

föds normalt i månadsskiftet maj-juni och följer sin mor närmare ett år.

Skyddsjakten, som bedrivs under vintern, kan därför leda till att honor skjuts

ifrån sina ungar innan de kan klara sig på egen hand. Tiden för jakt på lodjur

bör anpassas till detta, vilket för närvarande också är fallet. Enligt

Naturvårdsverkets beslut om skyddsjakt på lodjur under vintern 1999/2000 tilläts

 jakt med kulvapen endast under slutet av februari och mars. Det innebär att

jakt tilläts under den sista tiden innan ungarna normalt skiljs från modern.

Det har också diskuterats om fällfångst är etiskt försvarbar. Den invändning som

 framförts är att djuren utsätts för svår stress. Det är alltså viktigt att

Naturvårdsverket kontinuerligt utvärderar fällfångsten från ett

djurskyddsperspektiv, vilket också sker. Utvärderingen görs på grundval av

Statens veterinärmedicinska anstalts omfattande undersökningar av lodjur som

dödats under skyddsjakten.

På många håll anses också att jakt på ungar i bo inte är etiskt försvarbar.

Utifrån dessa aspekter har den skyddsjakt som bedrivs på järv ifrågasatts.

Skyddsjakt på järv har under senare år emellertid tillåtits i ytterst begränsad

omfattning och under strängt kontrollerade former, som tillgodosett

djurskyddsintresset.

Kritik har således riktats mot metoderna för den skyddsjakt som bedrivs.

Regeringens bedömning är emellertid att Naturvårdsverket genom tillstånden till

skyddsjakt väl anpassar jakten till de etiska krav som bör ställas.

7.1 Beslutande myndighet

Regeringens bedömning: Jaktförordningen ändras så att det blir möjligt för

Naturvårdsverket att delegera till länsstyrelserna att besluta om skyddsjakt på

enskilda individer av björn eller lo som orsakar allvarliga skador eller

olägenheter.

Utredningens förslag: Naturvårdsverket får delegera till länsstyrelserna att ge

tillstånd till skyddsjakt på enskilda individer av björn eller lo som orsakar

allvarliga skador eller olägenheter. Delegation skall vara huvudregeln i län med

 fasta stammar av björn och lo.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i frågan, däribland

flertalet länsstyrelser, har varit positiva till utredningens förslag.

Sametinget anser att Naturvårdsverket skall kunna delegera till tinget att

besluta om skyddsjakt. Naturvårdsverket har inget att erinra mot förslaget men

framhåller att verket måste ha möjlighet att återkalla en delegation. Svenska

Samernas Riksförbund anser att möjligheten till delegation skall gälla alla

rovdjursarter. Svenska Naturskyddsföreningen tillstyrker förslaget men

framhåller att en förutsättning för delegation är att länsstyrelsen har egen,

erforderlig kompetens i rovdjursfrågor. Föreningen anser att Naturvårdsverket

skall ha möjlighet att återkalla delegationen. Världsnaturfonden anser att

delegation bör ske under en prövotid.

Skälen för regeringens bedömning: Förvaltningen av stammarna av björn, järv, lo,

 varg och kungsörn är en nationell angelägenhet samt en förpliktelse enligt

internationella konventioner och medlemskapet i Europeiska unionen. Vid

förvaltningen är det alltså viktigt att ha överblick över situationen i landet

som helhet. Många arter rör sig över så stora områden att de lämpligast

förvaltas på riksnivå. Liksom utredningen anser regeringen därför att

Naturvårdsverket även i fortsättningen skall ha huvudansvaret för omfattningen

av jakten på björn, järv, lo, varg och kungsörn.

Det finns emellertid fördelar med regionalt beslutsfattande i vissa fall, vilket

 utredningen har framhållit. Erfarenheter och kunskaper från lokal nivå kan då

bättre komma till användning. De regionala myndigheterna har större

lokalkännedom och kunskap om de problem som finns på orten. Det finns normalt

också utvecklade former för samarbete med andra regionala och lokala myndigheter

 såsom polisen. För lokalbefolkningen kan ökad närhet till beslutsfattarna också

 innebära större förståelse för de beslut som fattas. De fördelar som finns med

regionalt beslutsfattande har särskilt stor betydelse i fall där det krävs en

snabb beslutsprocess.

Utredningen har bedömt att länsstyrelserna i de län där det finns fasta stammar

av rovdjur, har kompetens att hantera en beslutanderätt på ett sätt som stämmer

överens med de övergripande målen för förvaltningen av de aktuella arterna.

Regeringen har inte anledning att ifrågasätta denna bedömning.

Sammantaget delar således regeringen utredningens uppfattning att

Naturvårdsverket bör ha möjlighet att delegera till länsstyrelserna att ge

tillstånd till skyddsjakt på enskilda djur som orsakar allvarliga skador eller

olägenheter. Delegation bör för närvarande bara kunna komma ifråga beträffande

arterna björn och lo, som finns i förhållandevis stora bestånd. Den närmare

utformningen av bestämmelserna avser regeringen att ta upp i förordningsform.

7.2 Utredningens förslag till ändringar i bestämmelserna om förutsättningarna

för skyddsjakt

Regeringens bedömning: Det finns för närvarande inte anledning att genomföra de

förändringar i de allmänna förutsättningarna för skyddsjakt som utredningen

föreslår.

Utredningens förslag: I 23 a § jaktförordningen föreskrivs att man vid beslut om

 skyddsjakt på lo och varg särskilt skall ta hänsyn till risken för skador på

renar. När det gäller lo skall också behovet att skydda stammarna av vilda

hjortdjur beaktas.

Remissinstanserna: Synpunkterna på förslaget till ändring i 23 a § har varit

blandade. Riksåklagaren avstyrker förslaget eftersom ren redan torde omfattas av

 paragrafen. Naturvårdsverket anser att det är fråga om detaljregleringar som

det inte finns anledning att införa. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser att

 tillägget inte innebär någon ändring i sak och kan uteslutas. Svenska Samernas

Riksförbund anser att alla rovdjursarter inom renskötselområdet skall omfattas.

Världsnaturfonden tillstyrker förslaget att särskild hänsyn skall tas till

risken för skador på ren. Länsstyrelsen i Dalarnas län, Svenska

Naturskyddsföreningen och Svenska Rovdjursföreningen avstyrker att behovet att

skydda stammarna av vilda hjortdjur skall beaktas. Svenska Jägareförbundet är

positivt till förslaget att behovet att skydda stammarna av hjortdjur skall

beaktas men anser att sådan hänsyn skall tas också vid beslut om jakt på björn

och varg.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag till ändringar av de

allmänna förutsättningarna för skyddsjakt är ett sätt att ge förslagen

beträffande de olika rovdjursarternas antal och utbredning genomslag i

jaktlagstiftningen. Regeringen anser emellertid att förslagen innebär en

detaljreglering som det för närvarande inte finns behov av. Det kan påpekas att

Naturvårdsverkets beslut om skyddsjakt beträffande björn och särskilt lo

åtminstone under de senaste åren utformats med hänsyn till rennäringen.

Regeringen har också en något annorlunda syn på målen för rovdjursarternas antal

 och utbredning än utredningen (avsnitt 5.2).

Sammantaget anser regeringen därför att det, i varje fall för närvarande, inte

finns anledning att genomföra några förändringar i jaktförordningen med

anledning av utredningens förslag i denna del.

7.3 Skyddsjakt utan föregående myndighetsbeslut

Regeringens bedömning: Vargstammen har under 1990-talet haft en hög

tillväxttakt. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att regeringen föreslår att

 förvaltningen skall syfta till en fortsatt hög tillväxt, kommer skyddsjakt på

varg utan föregående beslut av Naturvårdsverket återigen att tillåtas på samma

villkor som för närvarande gäller för björn, järv och lo. Om vargstammens

positiva utveckling bryts avser regeringen emellertid att åter ändra regleringen

 så att den inte längre omfattar varg.

Utredningens förslag: 28 § jaktförordningen ändras så att ägaren eller vårdaren

av ett tamdjur får döda en björn, järv, lo eller varg som är under direkt

angrepp på tamdjuret. Förslaget innebär dels att förutsättningarna ändras så att

 utrymmet för skyddsjakt utvidgas, dels att varg tas med i paragrafen.

Remissinstanserna: Hovrätten för Övre Norrland och Kammarrätten i Sundsvall

ifrågasätter om förslaget är förenligt med art- och habitatdirektivet. Många

remissinstanser, däribland Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen, anser att

förslaget innebär att det blir svårt att bevisa om det varit fråga om ett

jaktbrott eller om skyddsjakt varit berättigad. Naturvårdsverket anser att de

föreslagna ändringarna lämnar utrymme för vida tolkningar och att det finns en

uppenbar risk att den föreslagna ändringen innebär att fredningen av rovdjuren

sätts ur spel. Svenska Samernas Riksförbund tillstyrker förslaget men anser att

den så kallade förföljelserätten bör återinföras. Svenska Jägareförbundet

tillstyrker förslaget. Jägarnas Riksförbund anser att förföljelserätten skall

återinföras och att vargen skall jämställas med björn och lo i paragrafen. Även

Svenska Fåravelsföreningen menar att det är viktigt att vargen återinförs i

paragrafen.

Skälen för regeringens bedömning

Förutsättningarna för skyddsjakt

Utredningens förslag innebär att möjligheterna till skyddsjakt utan föregående

beslut av en myndighet utvidgas beträffande björn, järv och lo, som omfattas av

28 § jaktförordningen (1987:905) i dess nuvarande lydelse. En sådan förändring

ter sig för närvarande mindre lämplig särskilt beträffande järven, en art som

under de senaste åren minskat i antal på ett mycket oroande sätt.

Regeringen föreslår nu åtgärder för att bekämpa jaktbrotten avseende björn,

järv, lo, varg och kungsörn (avsnitt 6). Flera remissinstanser har uttryckt

farhågor för att utredningens förslag till ändringar i 28 § jaktförordningen

kommer att medföra stora svårigheter att bevisa om ett jaktbrott begåtts eller

om det varit fråga om tillåten skyddsjakt. Dessa farhågor framstår som

berättigade.

Sammantaget anser regeringen därför att det, i varje fall för närvarande, inte

är lämpligt att ändra förutsättningarna för skyddsjakt enligt 28 §

jaktförordningen på det sätt utredningen föreslagit.

Skyddsjakt på varg

Utredningen föreslog också att varg skulle omfattas av 28 § jaktförordningen.

Vargstammen har under 1990 talet haft en stark tillväxt. Regeringen föreslår att

 etappmålet för vargstammens tillväxt skall vara 20 föryngringar, vilket

motsvarar omkring 200 individer (avsnitt 5.2.4). Mot bakgrund av den tidigare

tillväxten är det rimligt att förvänta sig att stammen fortsätter öka och att

antalet föryngringar därför också kommer att öka.

I samband med att miljö- och jordbruksutskottet (bet. 1999/2000:MJU17)

behandlade propositionen 1999/2000:73 om jaktens villkor tog utskottet upp

frågan om skyddsjakt på varg utan föregående myndighetsbeslut. Utskottet

hänvisade då till Rovdjursutredningen och tillade att frågan om den så kallade

nödvärnsrätten får klargöras i den fortsatta beredningen.

Med en vargstam i tillväxt ökar riskerna för skador på renar och andra tamdjur.

Med hänsyn till vargens förmåga att på kort tid vandra långa sträckor kan

skadeproblem uppstå på platser där man inte haft anledning att vidta åtgärder

för att förebygga skador. Det kan därför inte uteslutas att det kan finnas ett

berättigat behov för tamdjursägare att i akuta skadesituationer ha möjlighet att

 döda en varg som angriper tamdjur. Främst bör detta gälla tamdjur som ingår i

en näringsverksamhet. Även för vissa tamdjursarter som inte ingår i sådan

verksamhet kan det ibland finnas ett berättigat behov av att kunna döda en varg

i omedelbart samband med ett angrepp.

Mot denna bakgrund avser regeringen att ändra 28 § jaktförordningen så att den

åter omfattar varg. Denna förändring förutsätter dock att vargstammens tillväxt

fortsätter och att takten i tillväxten är hög. Bryts den nuvarande positiva

utvecklingen är det inte möjligt att tillåta någon skyddsjakt på varg utan

föregående beslut av Naturvårdsverket. I en sådan situation avser regeringen

alltså att åter ändra 28 § jaktförordningen så att den inte längre omfattar

varg.

7.4 Sveriges internationella åtaganden

Regeringens bedömning: Regeringen avser att verka för att Sverige skall få

tillämpa bilaga 3 i Bernkonventionen på björn och bilaga 5 i art- och

habitatdirektivet på både björn och lo.

Utredningens förslag: Sverige agerar för att få till stånd undantag från både

Bernkonventionens och art- och habitatdirektivets regler om skydd för björnen

samt från direktivets regler om skydd för lodjuret. Syftet skall vara att

Sverige skall ha frihet att bedriva en rent förvaltande jakt på arterna.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan är

positiva.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige har tillträtt konventionen om skydd av

 europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljö (SÖ 1983:30), den

så kallade Bernkonventionen.

I konventionen föreskrivs att parterna till konventionen skall säkerställa ett

särskilt skydd för vissa djurarter, som anges i bilaga 2 till konventionen.

Björnen är en av de arter som enligt konventionen skall ha särskilt skydd.

Beträffande de arter som skall ha särskilt skydd är huvudregeln att all

avsiktlig fångst och allt avsiktligt dödande skall förbjudas. Undantag får

endast göras under vissa förutsättningar och för vissa syften. Förutsättningarna

 är att det inte finns någon annan tillfredsställande lösning för att uppnå

syftet med undantaget och att den berörda populationens fortbestånd inte

påverkas på ett ogynnsamt sätt. Undantag får göras bland annat för att skydda

vilda djur samt hindra allvarlig skada på gröda, boskap, skog, fiske, vatten och

 annan egendom. Vidare får undantag göras med hänsyn till bland annat

allmänhetens hälsa och säkerhet eller andra övergripande allmänna intressen

(artikel 9).

Lodjuret hör inte till de arter som skall ha ett särskilt skydd enligt

Bernkonventionen. Arten ingår i stället i en annan bilaga till konventionen,

bilaga 3. Arterna i denna bilaga skall visserligen också skyddas, men

konventionen tillåter att arterna utnyttjas, t.ex. genom jakt. Detta skall ske

på ett sådant sätt att populationerna hålls utom fara.

Enligt rådets direktiv om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter

(92/43/EEG), det så kallade art- och habitatdirektivet (EGT L 206, 22.07.1992 s.

 7, Celex 392L0043), skall vissa djurarter ges ett starkt skydd. Dessa arter är

förtecknade i en särskild bilaga till direktivet, bilaga 4. Bl.a. björn och lo

ingår i bilagan. De skyddsregler som direktivet föreskriver stämmer i stora drag

 överens med Bernkonventionens regler beträffande de arter som skall ha ett

starkt skydd. I direktivet finns, liksom i konventionen, en bilaga där arter som

 kan bli föremål för förvaltningsåtgärder förtecknats, bilaga 5.

Utredningen ansåg att Bernkonventionens och art- och habitatdirektivets krav på

skydd för björn och direktivets skydd för lo i dagsläget inte är avpassade efter

 svenska förhållanden. Arterna, menade utredningen, har utvecklats på ett sådant

 sätt att det i varje fall på längre sikt inte är motiverat i Sverige med ett så

 starkt skydd som konventionen och direktivet föreskriver. Mot denna bakgrund

ansåg utredningen att Sverige borde agera för att få till stånd undantag från

både Bernkonventionens och art- och habitatdirektivets regler om skydd för björn

 samt från direktivets regler om skydd för lodjur. Med sådana undantag skulle

Sverige ha möjlighet att bedriva en rent förvaltande jakt på arterna.

Regeringen delar utredningens uppfattning att konventionen och direktivet bör

anpassas så att Sverige får större frihet att långsiktigt förvalta stammarna av

björn och lo. Regeringen avser därför att verka för ändringar av konventionen

och direktivet. Ändringarna skulle lämpligen kunna få den innebörden att Sverige

 får tillämpa bilaga 3 i Bernkonventionen på björn och bilaga 5 i direktivet på

både björn och lo.

8 Ersättnings- och bidragssystem

8.1 Allmänna utgångspunkter

Regeringens bedömning: Bidrag för att förebygga skador som har orsakats av vilt

 och för att ersätta inträffade skador skall under vissa förutsättningar kunna

lämnas av statsmedel.

Rätten till bidrag och ersättning regleras i en särskild förordning. Sametingets

 beslut om bidrag och ersättningar skall kunna överklagas till allmän

förvaltningsdomstol.

Utredningens förslag: Ersättning skall inte lämnas om verksamheten där skadorna

inträffar bedrivits på ett sådant sätt att risken för skador onödigtvis ökats.

Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar i allmänhet de tankar som ligger

bakom förslaget till ersättningssystem. Flera påpekar att full ersättning måste

lämnas för inträffad skada och att ersättning för personskada också bör kunna

lämnas. Naturvårdsverket anser däremot att förslaget präglas av brist på

konkreta förslag.

Remissinstanserna instämmer i förslaget att ersättningssystemet regleras i en

förordning. Några domstolar anser att möjligheterna att överklaga beslut enligt

förordningen bör övervägas ytterligare.

Skälen för regeringens bedömning

Regeringen uttalade i prop. 1991/92:9 om jakt och viltvård att var och en är

skyldig att tåla ett visst mått av intrång och olägenhet till följd av

förekomsten av vilt. Respekten för naturen och dess givna regler måste prägla

synen på konflikter mellan olika mänskliga aktiviteter och viltet. Detta innebär

 att viltskador inte helt kan undvikas även om en allt för hög grad av tålighet

enligt propositionen inte kan krävas av dem som drabbas av skador. Principen bör

 dock vara att viltskador skall förebyggas. En tillräckligt stor avskjutning av

de jaktbara stammarna under den normala jakttiden är det viktigaste medlet för

att förebygga viltskador. Möjligheten att få ersättning för skada av vilt bör,

när det gäller andra skador än de rovdjur orsakar på tamdjur, endast finnas kvar

 när det gäller skador orsakade av de arter där på grund av beståndens ringa

storlek jakt inte är tänkbar i någon form. Dessa principer bör enligt

regeringens uppfattning fortfarande gälla.

Författningsreglering

I 29 a § jaktförordningen (1987:905) regleras frågor om bidrag till åtgärder för

 att förebygga viltskador och om ersättning för sådana skador. Bestämmelsen

gäller dock inte i fråga om skador på renar. Under statsanslaget 42:6 Ersättning

 för viltskador anvisas medel för bidrag för att ersätta skada på ren som

orsakats av björn, varg, järv, lo eller örn. Användningen av de medel, som

disponeras av Sametinget, regleras enbart i regleringsbrev.

Utredningen föreslår att rätten till ersättning för rovdjursdödade renar skall

regleras i en särskild förordning med rätt för Sametinget att utfärda närmare

föreskrifter om ersättningarna. Naturvårdsverket bör få utfärda närmare

föreskrifter om den inventering som skall ligga till grund för

ersättningssystemet.

Före år 1995 reglerades rätten till ersättning för skada av annat vilt än

rovdjur i förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. medan

frågor om ersättning för tamdjur som skadats eller dödats av björn, varg, järv,

lo eller örn före år 1996 reglerades i förordningen (1976:430) om ersättning vid

 vissa skador av rovdjur.

Regeringen avser att reglera rätten till ersättning för skada av vilt, inklusive

 skador på ren, liksom bidrag för att förebygga skada av vilt i en särskild

förordning. Förslaget innebär dessutom att en ändring bör göras i

jaktförordningen (1987:905).

Överklagande

Sametingets och länsstyrelsens beslut i ärenden om ersättning för viltskador får

 för närvarande inte överklagas. Utredningen anser att Sametingets beslut bör få

 överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen delar utredningens

uppfattning att Sametingets beslut om ersättning bör få överklagas. Beträffande

möjligheten att överklaga länsstyrelsens beslut bör ingen ändring göras.

Allmänna villkor för ersättning

I 29 a § jaktförordningen (1987:905) anges att ersättning bara får lämnas om

det är uppenbart oskäligt att den skadelidande själv skall svara för de

kostnader skadan föranleder. Vid prövningen skall särskilt beaktas om viltet får

 jagas, skadans omfattning samt möjligheten att genomföra en effektiv skyddsjakt

 eller andra skadeförebyggande åtgärder.

Utredningen föreslår att en motsvarande bestämmelse bör finnas även i framtiden

för skador som inte avser ren. Regeringen delar utredningens uppfattning om

behovet av en sådan bestämmelse.

8.2 Bidrag och ersättning för skada på renar

Regeringens bedömning: Ersättning för skador som björn, järv, lo, varg och

kungsörn orsakar på renar lämnas till samebyarna. Ersättning för skador orsakade

 av järv, lo och varg baseras på antalet föryngringar eller annan förekomst som

genom rovdjursinventering visats förekomma inom byn. Ersättning för skada på ren

 av björn och kungsörn lämnas om arten förekommer inom samebyn och baseras på

byns areal. Om rovdjur på kort tid dödar ett stort antal renar inom ett

begränsat område kan särskild ersättning lämnas till renarnas ägare. Därutöver

kan ersättning för förebyggande åtgärder lämnas efter särskild prövning.

Ersättning för förekomst av varg, järv och lo bör lämnas med ett fast belopp per

 föryngring eller annan förekomst. För björn och kungsörn uppskattas ett

totalbelopp för de skador dessa arter kan orsaka renskötseln.

Ersättningen bör främst baseras på de beräknade skador respektive art kan

förorsaka. Samma ersättning lämnas utifrån rovdjursförekomst oavsett om renar

dödas eller skadas. Vid beräkningen av ersättningens storlek bör hänsyn främst

tas till medelslaktvärdet för en ren med tillägg för honornas produktionsvärde

och det merarbete rovdjursförekomsten förorsakar.

I vinterbetesområdet och i områden som omfattas av den norsk-svenska

renbeteskonventionen bör beloppen sättas ned med 25 procent.

Ärenden om ersättning för skada på ren bör även i fortsättningen administreras

av Sametinget.

Sametinget kan även lämna bidrag till en sameby för skadeförebyggande åtgärder,

men bidraget skall räknas av från ersättningsbeloppet för rovdjursförekomst.

Utredningens förslag: Ersättning för skador orsakade av järv, lo och varg lämnas

 till samebyarna utifrån antalet föryngringar eller annan förekomst av arterna

inom samebyarnas betesområden. För skador orsakade av björn och kungsörn lämnas

ersättning om arterna förekommer inom en sameby. Vid fall då rovdjur på en kort

tid dödar ett stort antal renar inom ett begränsat område lämnas ersättning

enligt särskilda regler till renägaren. Rätten till ersättning för rovdjursrivna

 renar regleras i en särskild förordning. Sametinget får varje år särskilda

medel för bidrag till skadeförebyggande åtgärder. Om skyddsjakt tillåts inom

samebyn sätts ersättningen ned.

Remissinstanserna: Det råder delade uppfattningar om utredningens förslag som

innebär att ersättning skall lämnas efter rovdjursförekomst. Naturvårdsverket

anser att utredningen tagit ett steg tillbaka när man talar om ersättning för

skador och inte för rovdjursförekomst. Det blir mer komplicerat att beräkna och

enas om ersättningarnas storlek. Verket anser, liksom Länsstyrelsen i

Norrbottens län, ArtDatabanken och samebyar i Gällivare kommun, att man även när

 det gäller björn och kungsörn bör eftersträva att betala ersättning grundad på

rovdjursförekomst. ArtDatabanken anser att ersättning för kungsörn endast bör

betalas ut för året-runt-markerna eftersom skadorna endast drabbar små

renkalvar.

Utredningens förslag om att sätta ned ersättningen i de fall när skyddsjakt

tillåts inom en sameby kritiseras av flera remissinstanser. Sametinget,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Svenska Samernas Riksförbund (SSR),

Renägarförbundet och flera samebyar kritiserar förslaget. SSR påpekar att

ersättningarna avser redan uppkomna skador baserade på tidigare års inventering.

Förslaget att ersättning för skador orsakade av varg, järv och lo skall ersättas

 med ett fast belopp per föryngring tillstyrks av remissinstanserna.

Naturvårdsverket anser dock att ersättning skall lämnas för rovdjursförekomst

och inte för skador. Sametinget och Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att

beloppen bör knytas till någon form av index. Regeringen delar utredningens

uppfattning att dessa skador skall ersättas med ett fast belopp.

Några remissinstanser kritiserar förslaget om att ersättningsbeloppen för varg,

järv och lo skall motsvara skadorna som de kan uppskattas till med ledning av

värdet på en ren, det antal renar ett rovdjur dödar och samebyns merarbete medan

 ersättningen för skada av björn och kungsörn skall uppskattas till ett

totalbelopp. Sveriges Lantbruksuniversitet menar att slakt- och

produktionsvärdena måste räknas upp till sina verkliga belopp medan SSR helt

avvisar förslaget. Naturvårdsverket har en rad synpunkter på förslaget.

Ersättning bör endast lämnas för rovdjursförekomst och beräknas på renarnas

medelslaktvärde. Verket bör ha en viktig roll när ersättningsnivåerna bestäms.

Reducerad ersättning bör lämnas för rovdjur utanför året-runt-markerna medan

differentierad ersättning bör lämnas i nationalparker.

Sametinget och Länsstyrelsen i Jämtlands län delar utredningens uppfattning att

det inte finns skäl att ersätta järv- resp. lodjursförekomst med olika belopp.

De anser också att ersättning bör lämnas med samma belopp både inom och utom

året-runt-markerna. SSR anser att ersättningen bör baseras på ett civilrättsligt

 fastställt belopp. Remissinstanserna tillstyrker att det är regeringen som

skall fastställa ersättningsbeloppen.

Sametinget och Renägarförbundet anser att det vid massdödande bör finnas en

automatisk rätt att förfölja och avliva det angripande rovdjuret.

Förslaget att särskilda medel skall finnas för skadeförebyggande åtgärder

tillstyrks av remissinstanserna.

Skälen för regeringens bedömning

Ersättning för rovdjursrivna renar

I prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur m.m. föreslog regeringen att

rennäringen årligen skulle få disponera ett belopp som motsvarade det skäliga

värdet av de renar som rivits av rovdjur. Fördelningen av ersättningen skulle

baseras på rovdjursförekomst. Sametinget skulle svara för administrationen och

fördelningen i samverkan med Naturvårdsverket. Riksdagen godkände vad regeringen

 föreslagit (bet. 1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115). I budgetpropositionen för år

 2001 har regeringen föreslagit att 35 miljoner kronor anvisas för att ersätta

skador som rovdjur orsakar på renar.

Det ankommer på Sametinget att, efter samråd med Naturvårdsverket och berörda

myndigheter, avgöra lämplig metod för insamling, bearbetning och redovisning av

rapporterade rovdjursförekomster. Ersättningssystemet började tillämpas den 1

januari 1996.

Regeringen delar utredningens uppfattning att ersättning som huvudregel, liksom

i dag, skall baseras på rovdjursförekomst. För varg, järv och lo skall

ersättningen främst baseras på antalet föryngringar av rovdjur. Om föryngring

inte skett i en sameby lämnas i stället ersättning för regelbunden eller

tillfällig förekomst av dessa arter inom byns betesområde. För att kunna

fastställa och fördela ersättningarna krävs således även i fortsättningen

rovdjursinventeringar i renskötselområdet.

När det gäller björn saknas för närvarande säkra metoder för inventeringar. För

kungsörn finns visserligen inventeringsmetoder, men stora delar av fjällvärlden

och de fjällnära skogarna inventeras inte. Utredningen föreslår därför att

ersättning för förekomst av björn eller kungsörn i en sameby även i

fortsättningen lämnas med ett schablonbelopp som baseras på betesområdets areal.

 Regeringen delar denna uppfattning.

Regeringen instämmer i utredningens förslag att ersättning på motsvarande sätt

bör lämnas även för rovdjursförekomst i de betesområden i Norge som disponeras

för svensk renskötsel med stöd av 1972 års konvention mellan Sverige och Norge

om renbetning. Rovdjursinventeringar utförs av länsstyrelserna och samebyarna

från gränsen och fem kilometer in i Norge. I den mån inventering inte kan

utföras i de svenska konventionsområdena i Norge får rovdjursförekomsten där

även i fortsättningen baseras på uppgifter från norska myndigheter. Norska

renägare har enligt konventionen rätt att låta sina renar beta på vissa områden

i Sverige. Deras rovdjursförluster ersätts av norska staten enligt norska

bestämmelser.

Ersättning med ett bestämt belopp för förekomst av varg, järv och lo

Sametingets disponibla belopp för rovdjursförekomst fastställs av riksdagen i

statsbudgeten. För år 2000 var beloppet 35 miljoner kronor. Sametinget fördelar

det disponibla beloppet främst utifrån inventeringsresultat, varvid de största

beloppen, ca 90 procent, utbetalas vid föryngring av lo och järv. Eftersom det

disponibla beloppet har ökat under åren 1996-2000, oberoende av hur många

föryngringar av respektive rovdjursart som påträffats, har ersättningen per

föryngring av lo och järv ökat samtidigt som rovdjursstammarna minskat i

renskötselområdet. Ersättningen skall i princip motsvara värdet av ett visst

antal renar. En järv- eller loföryngring ersätts i dag exempelvis med ett belopp

 som skall motsvara värdet av 200 renar. En järvföryngring innebär emellertid

inte att järvarna dödar 200 renar varje år. Tanken är i stället att det antalet

ersättningsberättigande renar även skall innefatta kompensation för merarbete

och vad som benämns rovdjurens naturvårdsvärde. Omräkningen av det fasta

beloppet till värdet av ett visst antal renar leder enligt utredningen till

missuppfattningar av skadans verkliga omfattning eftersom det antal renar som

skall ersättas inte motsvarar det antal som faktiskt dödas. Enligt utredningen

bör metoden att beräkna ersättningen i värdet av antalet renar därför överges. I

 stället bör enligt utredningen ett visst belopp fastställas per föryngring

eller annan förekomst när det gäller varg, järv och lo.

Regeringen delar utredningens uppfattning att förekomst av varg, järv eller lo i

 en sameby bör ersättas med ett i förväg fastställt belopp. Så snart

inventeringen är klar kan samebyarna beräkna vilken ersättning man erhåller för

 rovdjursförekomsten i byn. Regeringens uppfattning är att Sametinget även i

fortsättningen bör ansvara för administrationen och fördelningen av ersättningen

 till rennäringen för rovdjursförekomst. Sametinget skall efter samråd med

Naturvårdsverket i sin årliga anslagsframställning bedöma behovet av medel för

ersättning av rovdjursrivna renar och därmed sammanhängande kostnader. Frågan om

 medel för detta liksom för övriga viltskador tas upp i budgetpropositionen.

Ersättningsbeloppens storlek för de olika arterna bestäms efter riksdagens

ställningstagande till budgetpropositionen av regeringen i det årliga

regleringsbrevet till Sametinget. I regleringsbrevet fastställs särskilt de

belopp som skall lämnas för föryngring samt regelbunden och tillfällig förekomst

 av varg, järv respektive lo. Dessutom fastställs totalbelopp för förekomst av

björn respektive kungsörn i renskötselområdet.

Sametinget betalar i dag ut ersättningen för rovdjursförekomst till samebyarna.

Några bestämmelser om hur samebyarna skall använda pengarna finns inte. Vanligen

 fördelar samebyn pengarna bland renägarna baserat på deras renantal, men det

förekommer även att pengarna helt eller delvis används av samebyn för gemensamma

 ändamål. Samebymedlem kan enligt 97 § rennäringslagen (1971:437) överklaga byns

 beslut om användningen av ersättningen till länsstyrelsen. Utredningen föreslår

 att samebyn även i framtiden bör få avgöra hur pengarna bör användas.

Regeringen delar utredningens uppfattning.

Rovdjursinventeringar i renskötselområdet

Fördelningen till samebyarna av ersättningen för förekomst av varg, järv och lo

grundar sig på inventeringar. Förekomsten av varg, järv och lo i

renskötselområdet fastställs därför genom särskilda inventeringar.

Länsstyrelserna i Norrbottens, Västerbottens, Jämtlands och Dalarnas län har

ansvaret för inventeringarna inom samebyarna i länet. Länsstyrelserna i

Västerbottens och Jämtlands län svarar för arbetet inom Västernorrlands län.

Ansvaret omfattar insamling, dokumentation, bearbetning, sammanställning,

dataläggning, rapportering och arkivering av information om de

ersättningsgrundande arterna. Varje år lämnar länsstyrelserna rapporter om

förekomsten av rovdjur i de olika samebyarna till byarna, Sametinget och

Naturvårdsverket. För samebyarnas kostnader för inventeringen anslås för år 2001

 i likhet med tidigare år 3 miljoner kronor. Länsstyrelsernas kostnader för

inventeringsarbetet betalas av Naturvårdsverket.

Inventeringsarbetet utförs av fältpersonal från länsstyrelserna och särskilt

utsedda personer från respektive sameby. Målet med inventeringsarbetet är att

årligen för varje samebys hela betesområde fastställa antalet föryngringar av

varg, järv och lo. Om det inte förekommer någon föryngring av en art inom en

sameby skall det fastställas om arten förekommer regelbundet, uppträder

tillfälligt eller helt saknas.

Enligt regeringens uppfattning är det även i fortsättningen nödvändigt med

regelbundna inventeringar för att fastställa rovdjursförekomsten i varje sameby.

 Så långt möjligt bör inventeringarna även omfatta de svenska

konventionsområdena i Norge. Inventeringen skall redovisa föryngringar samt

regelbunden och tillfällig förekomst av respektive art i en sameby. Ersättningen

 till samebyarna för förekomst av järv, lo och varg skall baseras på det

inventeringsresultat som länsstyrelserna redovisar, möjligen med vissa undantag

om särskilda skäl föreligger. För att fördelningen mellan samebyarna av det

totala ersättningsbeloppet skall bli rättvis måste inventeringarna utföras på

samma sätt i olika län. Det bör vara en uppgift för främst Naturvårdsverket och

länsstyrelserna samt även Sametinget att ytterligare förfina metoderna för att

uppnå korrekta, trovärdiga och jämförbara inventeringar.

Inventeringen skall även fastställa om björn eller kungsörn förekommer inom

samebyn. För närvarande saknas möjlighet att med någon grad av säkerhet

fastställa antalet björnar och örnar. En förutsättning för att ersättning för

förekomst av björn eller kungsörn skall lämnas till en sameby skall vara att

förekomsten styrkts genom inventering. Det är angeläget att en heltäckande

kungsörnsinventering snart kan komma i gång på renskötselns året-runt-marker och

 att metoder för björninventering tas fram så att en fördelning av ersättningen

baserad på individnivå kan införas.

Ersättning vid massdödande

Vid extrema situationer när massdödande av renar förekommit kan Sametinget i dag

 betala ut ersättning för de dödade renarna liksom för merkostnader som

uppkommer till följd av skadan för exempelvis återsamling av renarna. Eftersom

renarna normalt återfinns kan ägaren liksom renarnas ålder och kön identifieras.

 Ersättningen betalas därför ut direkt till renägaren. Med massdödande avser

Sametinget att ett eller flera rovdjur inom loppet av högst sju dagar dödat

minst tio renar inom ett begränsat område, exempelvis en vintergrupps väl

samlade hjords betestrakt. Under budgetåret 1999 betalade Sametinget ut drygt

260 000 kronor för massdödande i fem fall.

Regeringen instämmer i utredningens förslag att ersättning vid massdödande bör

kunna lämnas även i fortsättningen. De nuvarande bestämmelserna kan

huvudsakligen tillämpas även fortsättningsvis. Under anslaget Ersättningar för

viltskador bör medel anvisas under en särskild anslagspost för sådana kostnader.

Ersättning vid tillstånd till skyddsjakt

Utredningen föreslår att ersättningen för rovdjursrivna renar normalt bör sättas

 ned om tillstånd till skyddsjakt beviljas på någon av de aktuella arterna.

Nedsättningen bör motsvara omfattningen av den tillåtna skyddsjakten. Principen

bör enligt utredningen vara att ingen ersättning skall lämnas för skador av det

djur för vilket tillstånd till skyddsjakt lämnats. Om det funnits särskilda skäl

 som medfört att en sameby inte haft möjlighet att bedriva skyddsjakt i tillåten

 omfattning bör dock enligt utredningen Sametinget kunna besluta att inte sätta

ned ersättningen till byn. Från renägarhåll har framförts att det kan vara svårt

 att lägga ned tillräcklig tid på skyddsjakt. Utredningen föreslår därför att

det i vissa fall skall vara möjligt att få bidrag till extra kostnader för

skyddsjakt för att effektivisera jakten.

Regeringen gör följande bedömning. Utredningens förslag bygger på den tidigare

fastlagda principen att skador i första hand skall förebyggas genom jakt och

inte ersättas. Det kan förefalla naturligt att en samebys tillstånd att avlägsna

 en järvlya skulle medföra att ersättning inte lämnas för skador orsakade av den

 föryngringen. Under senare år har emellertid Naturvårdsverket fattat mer

generella beslut om skyddsjakt på lo och björn där antalet rovdjur som får

fällas inte är knutet till en viss samebys område. Det kan också finnas

svårigheter för renskötarna att kunna avsätta erforderlig tid för skyddsjakten,

i synnerhet under slakt- och flyttningssäsongerna samt vid perioder med dåligt

väder. Regeringen anser mot denna bakgrund att det inte nu bör införas någon

nedsättning av ersättningsbeloppen om skyddsjakt tillåts.

Det ligger i samebyns eget intresse att en effektiv skyddsjakt bedrivs. För att

samebyn skall kunna göra detta är det emellertid angeläget att

skyddsjaktsbesluten utformas på ett sådant sätt att hjälpmedel och utomstående

jägare i görligaste mån får anlitas. Så bör exempelvis på statens mark ovanför

odlingsgränsen och på renbetesfjällen, där länsstyrelsen upplåter rätt till

jakt, jakt på rovdjur kunna upplåtas till andra personer efter samråd med

samebyn.

Utgångspunkter vid beräkningen av ersättningsbeloppen

Utredningen föreslår att ersättningsbeloppen för de skador som björn, varg,

järv, lo och kungsörn orsakar skall motsvara den ekonomiska skada respektive art

 kan bedömas orsaka. För varg, järv och lo uppskattas skadans storlek med olika

belopp för föryngring och för regelbunden respektive tillfällig förekomst. För

björn och kungsörn uppskattas i stället skadorna inom renskötselområdet i dess

helhet.

Det är enligt utredningen omöjligt att exakt bestämma storleken av skadorna

eftersom flera av faktorerna som bestämmer ersättningen är osäkra eller svåra

att beräkna. Utgångspunkten för uppskattningen bör dock vara värdet av en ren,

det antal renar som respektive rovdjursart beräknas döda under ett år och det

merarbete som förekomsten av de aktuella rovdjursarterna orsakar rennäringen.

Värdet av en ren bör enligt utredningen baseras på slaktvärdet, som baseras på

slakteriernas pris på renkött inklusive det statliga prisstödet. Hos

Jordbruksverket finns uppgifter om avräkningspris, slaktvikt och antalet

slaktade renar. Det går därigenom att räkna fram ett medelslaktvärde, som bör

användas vid beräkningen av renens värde.

De rovdjursdödade honrenar som inte skulle slaktats har förutom slaktvärdet även

 ett produktionsvärde eftersom de skulle använts i renhjordens fortsatta

produktion. Alla honrenar används emellertid inte i produktionen utan en del

slaktas. Under de senare åren har antalet slaktade vajor sjunkit från drygt 35

till drygt 20 procent av den totala slakten. Totalt sett dödar dock rovdjuren

kalvar i större utsträckning än vuxna djur.

Det saknas för närvarande helt tillförlitliga uppgifter om hur många renar ett

rovdjur av en viss art dödar under ett år. De uppgifter som finns grundar sig

ofta på äldre undersökningar vars tillförlitlighet ibland har ifrågasatts.

Utredningen anser att det knappast finns underlag för att ge högre ersättning

vid järv- än vid loförekomst.

Någon uppskattning av det antal renar en varg dödar saknas. Enligt utredningen

är dock uppfattningen den, att varg kan orsaka betydligt större skador än de

andra arterna.

Utredningen uppskattar att kungsörnen årligen dödar mellan 300 och 600 friska

renkalvar.

När det gäller björn finns det inte heller några tillförlitliga beräkningar av

hur många renar som kan beräknas bli dödade per år. Det anses dock enligt

utredningen att både björn och kungsörn dödar ungefär lika många renar per år

och gör betydligt mindre skada än järv och lo.

Ett rovdjursangrepp kan medföra merarbete genom att renhjorden kan skingras vid

ett angrepp. Merarbetet kan bestå i att hitta och flytta tillbaka renar som

skingrats och ibland även skiljningsarbete. Utredningen anser att det främst är

angrepp av varg och järv som kan orsaka merarbete.

Regeringen delar utredningens uppfattning om dessa utgångspunkter för

beräkningen av ersättningsbeloppen. När det gäller beräkningen av hur många

renar som kan antas bli dödade av de olika rovdjursarterna bör de senaste

kunskaperna från rovdjursforskningen inhämtas. Regeringen återkommer i avsnitt

13 närmare till kostnaderna.

Differentierade ersättningar för året-runt-markerna respektive

vinterbetesmarkerna

Utan att lämna något egentligt förslag tar utredningen upp frågan om

differentierad ersättning vid föryngring och vid förekomst av rovdjur inom

året-runt-markerna respektive vinterbetesmarkerna.

Med året-runt- markerna avses de områden där renskötsel får bedrivas hela året.

Utanför dessa områden, vinterbetesmarkerna, får renskötsel bara bedrivas under

oktober- maj, dvs. drygt halva året De rovdjur som lever i vinterbetesmarkerna

lever under tiden maj- september således på andra bytesdjur än renar. Med få

undantag avser rovdjursföryngringarna inom vinterbetesområdet lodjur.

Den begränsade tid av året som renskötsel är tillåten inom vinterbetesmarkerna

innebär att rovdjurens skador för renskötseln är mindre där än inom andra delar

av renskötselområdet. Regeringen anser därför att ersättningen för föryngring

och förekomst av rovdjur bör vara lägre inom vinterbetesområdet än inom övriga

delar av renskötselområdet. Ersättningen bör vara 25 procent lägre i

vinterbetesområdet än inom övriga områden. Motsvarande reduktion av ersättning

bör även gälla inom konventionsbetesområden i Norge där renskötsel endast är

tillåten under en del av året.

Förebyggande åtgärder

Det är viktigt att understryka att det nuvarande ersättningssystemet är

konstruerat så att det skall stimulera till förebyggande åtgärder eftersom

samma ersättning utbetalas oavsett om renar rovdjursdödas eller inte. Sametinget

 har inom ramen för det nuvarande ersättningssystemet möjlighet att betala ut

ersättning för skadeförebyggande åtgärder. Detta har endast skett i mindre

omfattning med ca 0,5 miljoner kronor per år. I motsats till övrig

tamdjursskötsel bedrivs rennäringen mycket extensivt varför möjligheterna att

förebygga skador inom renskötseln är betydligt mindre.

Utredningen anser att det är viktigt att man även inom rennäringen försöker

förebygga skador i större utsträckning än i dag. Trots att det nuvarande

ersättningssystemet som sådant borde stimulera till att förebygga

rovdjursskador, har detta bara skett i mindre omfattning sedan systemet

infördes. Det behöver därför enligt utredningens mening införas ett särskilt

ekonomiskt stöd för detta.

Det är enligt regeringens uppfattning viktigt att det även inom rennäringen i

görligaste mån bedrivs ett arbete med att förebygga skador. Som utredningen

konstaterat är dock möjligheterna till sådana åtgärder mindre i förhållande till

 annan tamdjursskötsel. De åtgärder som närmast kan vara aktuella och som inte

kan anses ingå i det normala renskötselarbetet är extrainsatser som hopsamling

och flyttning till mindre rovdjurstäta områden. Sådana åtgärder kan visserligen

vara kostsamma, men innebär samtidigt en ökad slaktintäkt för samebyn genom att

antalet rovdjursdödade renar minskar. Eftersom detta inte reducerar samebyns

ersättning för rovdjursförekomst uppkommer ändå en vinst för samebyn vid lyckade

 skadeförebyggande åtgärder. Något extra bidrag utöver det fasta

ersättningsbeloppet bör därför inte lämnas. Samebyn kan emellertid få stora

kostnader för en flyttning till andra betesområden, kostnader som ibland kan

vara svåra att finansiera. I avvaktan på att det ordinarie ersättningsbeloppet

betalas ut till samebyn bör därför Sametinget ha möjlighet att lämna bidrag för

skadeförebyggande åtgärder. Det bidraget skall därför räknas av från den

ersättning för rovdjursförekomst som samebyn enligt rovdjursinventeringen skall

erhålla.

8.3 Bidrag och ersättning för skada av vilt på annat än renar

Regeringens bedömning: I fråga om bidrag och ersättningar för andra skador av

vilt än på ren bör nuvarande bestämmelser i huvudsak bibehållas.

Utredningens förslag: Länsstyrelserna är skyldiga att lämna ersättning för

skador som rovdjur orsakar på andra tamdjur än ren eller annan egendom som ingår

 i näringsverksamhet. Naturvårdsverket fastställer en taxa för ersättningar för

de arter som i någon större utsträckning kan förväntas bli skadade eller dödade

av rovdjur. Ersättning lämnas även för djur i hägn.

Remissinstanserna: Förslaget att ersättning skall kunna lämnas för att förebygga

 skador även på andra tamdjur än renar tillstyrks. Naturvårdsverket anser dock

att möjligheten endast bör gälla näringsverksamhet och för djur som har

avsevärda kulturvårds- eller naturvårdsvärden.

Förslaget att ersättning för skador av rovdjur endast skall lämnas för tamdjur

och egendom i näringsverksamhet får ett blandat mottagande. Naturvårdsverket

avvisar förslaget utom såvitt gäller hästar eftersom skador i första hand skall

förebyggas. Länsstyrelserna tillstyrker förslaget, men påpekar att kostnaderna

kommer att bli väsentligt högre än tidigare. Jägarnas och hundägarnas

organisationer anser att även djur som inte ingår i näringsverksamhet bör

omfattas av ersättningssystemet. Förslaget att ersättningssystemet även skall

omfatta djur på fritt skogsbete liksom biodlingar tillstyrks i allmänhet.

Naturvårdsverket avvisar dock förslaget med undantag för att näringsverksamhet

inte bör vara ett krav för att erhålla ersättning för hotade lantraser. För att

ersättning alls skall kunna lämnas bör förebyggande åtgärder först ha vidtagits.

Skälen för regeringens bedömning

Regler om bidrag av statsmedel för att förebygga skada av vilt liksom regler om

 ersättning för sådan skada finns i 29 a § jaktförordningen (1987:905) och i

viltskadekungörelsen (SNFS 1996:4, omtryckt i NFS 1999:11). Regleringen gäller

inte i fråga om skador på renar.

Beslut om bidrag till förebyggande åtgärder och ersättning för viltskador

meddelas av länsstyrelsen. Bidrag och ersättningar får enligt 29 a §

jaktförordningen lämnas i mån av tillgång på medel. Det är således inte

föreskrivet någon rättighet för enskilda att få vare sig bidrag eller

ersättning.

Innevarande budgetår anvisas under anslaget Ersättningar för viltskador m.m. 25

miljoner kronor för att förebygga skada av vilt och ersätta sådan skada i den

mån skadan avser annat än renar. I budgetpropositionen för budgetåret 2001 har

regeringen föreslagit att ytterligare 8 miljoner kronor anvisas för att motverka

 de ekonomiska förluster och andra olägenheter som fiskenäringen drabbas av.

Dessa medel, som disponeras av Naturvårdsverket, fördelas på länsstyrelserna som

 beslutar om användningen. För innevarande år har Naturvårdsverket avsatt 12

miljoner kronor för att ersätta sälskador. Resterande belopp, 13 miljoner

kronor, används för bidrag till förebyggande åtgärder och ersättning för skador

av andra djur än säl. Av detta belopp används 1,4 miljoner kronor för att

förebygga skador och 1 miljon kronor för att ersätta sådana skador.

Regeringen har tidigare redogjort för vilka allmänna villkor som i dag gäller

för att erhålla bidrag för att förebygga skada av vilt och ersättning för

inträffad sådan skada. Länsstyrelsen kan således i mån av tillgång på medel

lämna bidrag eller ersättning för detta. Samma regler gäller oavsett om skadan

förorsakats av rovdjur eller av annat vilt.

Bidrag till förebyggande åtgärder

Inriktningen är att skador skall förebyggas. De viltskademedel som

länsstyrelserna anvisar skall enligt Naturvårdsverkets viltskadekungörelse i

första hand användas till bidrag för att förebygga viltskador. Endast det belopp

 som återstår sedan bidragen lämnats får användas till ersättningar för

viltskador. Bidrag får lämnas både till åtgärder som man vet har en

skadeförebyggande effekt och för utveckling av åtgärder som sannolikt kan ge

tillräckliga skadeförebyggande effekter.

Bidrag får enligt viltskadekungörelsen dock inte lämnas till åtgärder för skydd

av egendom som till sin karaktär är särskilt exponerad för skador och därför

alltid kräver skadeförebyggande åtgärder för att inte drabbas av omfattande

viltskador. I Naturvårdsverkets allmänna råd sägs att bidrag därför inte får

lämnas för skydd av bikupor och fisk i fiskodlingar. Detsamma gäller tamdjur på

fritt skogsbete. Bidrag får vidare bara ges för åtgärder som avser att skydda

egendom som är avsedd att användas i näringsverksamhet.

Utredningen konstaterar att bidrag för att förebygga skador är ett viktigt led i

 rovdjurspolitiken. Bidrag till rovdjurssäkra elstängsel inom områden med fast

vargförekomst har enligt utredningen haft en avgörande betydelse för

tamdjursägarnas syn på främst förekomsten av varg och björn. Utredningen

föreslår mot denna bakgrund att systemet med bidrag till förebyggande åtgärder i

 princip inte bör förändras. Utredningen anser dock att det bör finnas samma

möjlighet för länsstyrelserna att lämna bidrag till förebyggande åtgärder för

djur på löst skogsbete som för andra tamdjur om djuren ingår i

näringsverksamhet. Även om biodlingar inte får samhällets stöd på samma sätt som

 fäbodbruket, bör enligt utredningen bidrag även kunna lämnas till åtgärder för

att förebygga skador på egendom som ingår i sådan näringsverksamhet.

Regeringen delar utredningens uppfattning i fråga om möjligheten att erhålla

bidrag för att förebygga rovdjursskador på tamdjur på fritt skogsbete. Ett

villkor för bidrag bör dock vara att egendomen ingår i näringsverksamhet.

Ersättning för skada av vilt på annat än renar

I mån av tillgång på medel får länsstyrelsen betala ersättning för skada av vilt

 på annat än ren. Enligt Naturvårdsverkets viltskadekungörelse får dock

ersättning inte lämnas för egendom som till sin karaktär är särskilt exponerad

för skador. Inte heller får ersättning lämnas för skador på vilda djur, med

undantag för sälskador på fisk i fiskeredskap. Vidare får som regel ersättning

inte lämnas till den som fått bidrag för förebyggande av skador orsakade av den

viltart för vilken ersättning begärs, men undantag kan göras om det finns

särskilda skäl. Slutligen får ersättning endast ges för egendom avsedd att

användas i näringsverksamhet men även från detta krav kan undantag göras.

När det gäller hundar som skadas eller dödas av björn, järv, lo, varg eller

kungsörn finns i viltskadekungörelsen särskilda regler. Hundar får ersättas

trots att de inte används i näringsverksamhet. För dessa ersättningar har

schablonbelopp fastställts.

Utredningen föreslår att länsstyrelsen skall vara skyldig att betala ersättning

för skador som björn, varg, järv, lo eller kungsörn orsakat på tamdjur och annan

 egendom som ingår i näringsverksamhet. För egendom som inte ingår i

näringsverksamhet bör enligt utredningen övervägas att införa en möjlighet att

ersätta rovdjursrivna hästar. Det finns inte heller något skäl att behålla

inskränkningen i rätten till ersättning för vilda djur i hägn som dödas av

rovdjur.

För att få acceptans för rovdjuren är det enligt utredningen av stor betydelse

att ersättning lämnas för rovdjursskador. Det är också viktigt att reglerna

uppfattas som logiska och konsekventa. I det nuvarande systemet kan

ersättningarna variera från tid till annan och mellan länen beroende på

variationer i antalet inträffade skador och respektive länsstyrelses

medelstilldelning. De skador som rovdjuren åstadkommer på andra tamdjur än renar

 är mycket väl dokumenterade eftersom alla skador av rovdjur besiktigas av

besiktningsmän som är förordnade av länsstyrelserna. Viltskadecenter har

utarbetat rekommenderade ersättningsbelopp för dödade eller skadade får, som är

det enda tamdjursslag som förekommer i ersättningssammanhang i nämnvärt antal.

Utredningens förslag har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna.

Regeringen föreslår i avsnitt 9 att en ökad inventeringsverksamhet bör komma

till stånd utanför renskötselområdet. Därigenom kommer ökad kunskap att erhållas

 om antalet rovdjur i länen. I avsaknad av inventeringar är det inte heller

möjligt att närmare förutsäga var tamdjuren kan förväntas bli dödade såvida inte

 skadeförebyggande åtgärder vidtas. Liksom hittills bör ett fast belopp anvisas

för fördelning mellan länen. Ersättning bör kunna lämnas för alla skador på

tamdjur i näringsverksamhet. Ersättning bör liksom hittills kunna lämnas för

hundar. Däremot bör ersättning för viltskador inte lämnas för vilda djur i hägn.

 Det bör ankomma på djurens ägare att konstruera hägnet på ett sådant sätt att

rovdjuren inte tar sig igenom det.

8.4 Ersättning för personskador

Regeringens bedömning: Frågan om ersättning av statsmedel vid personskador

orsakade av främst björn bör övervägas närmare.

Utredningens förslag: Utredningen behandlade inte frågan.

Skälen för regeringens bedömning: Av avsnitt 4.2.1 framgår att det i Sverige

under senare år inträffat ett antal fall då björnar angripit och skadat

människor. I Finland inträffade ett dödsfall 1998.

Svensk lagstiftning innehåller inte någon särskild bestämmelse om ersättning för

 personskador till följd av angrepp från rovdjur eller andra vilda djur. I den

numera upphävda jaktstadgan (1938:279) fanns emellertid en bestämmelse om

ersättning för skador till följd av björnangrepp. Enligt bestämmelsen var staten

 skyldig att betala ersättning då någon dödats eller skadats av ett sådant

angrepp, såvida inte den angripne framkallat angreppet genom egna åtgärder.

Rätten till ersättning av statsmedel vid dödsfall och personskador på grund av

björnangrepp togs 1981 bort genom en ändring i jaktstadgan. Ändringen

genomfördes efter ett förslag från Jakt- och viltvårdsberedningen i betänkandet

Viltskador (SOU 1979:52). Förslaget motiverades på följande sätt. "Enligt

uppgift har bestämmelsen endast åberopats en gång sedan år 1938. Sedan

bestämmelsen tillkom har vidare det allmänna försäkringsskyddet byggts ut

avsevärt och det finns också goda möjligheter för den enskilde att komplettera

sitt försäkringsskydd på lämpligt sätt. Bestämmelsen är mot bakgrund härav

otidsenlig. I detta sammanhang bör också uppmärksammas att risken för skador

till följd av angrepp från andra djurarter - exempelvis aggressiva älgar och

rådjur - utan att för den skull vara så stor att den bör framhävas är betydligt

större än de risker som är förknippade med förekomsten av björn."

Rovdjursutredningen behandlade inte frågan om ersättning av statsmedel vid

personskador till följd av angrepp av björn eller andra rovdjursarter. Frågan

har emellertid uppmärksammats inom Regeringskansliet på olika sätt, bl.a. genom

Svenska Jägareförbundets remissyttrande.

Jakt- och viltvårdsberednings motiv för förslaget att ta bort rätten till

ersättning för personskador orsakade av björnar är fortfarande aktuella. Det kan

 emellertid inte bortses från att sådana skador kan leda till svåra ekonomiska

påfrestningar för den som saknar ett kompletterande privat försäkringsskydd.

Sådana konsekvenser av rovdjursförekomsten kan leda till minskat förtroende för

den statliga rovdjurspolitiken. Regeringens bedömning är därför att frågan om

ersättning av statsmedel vid personskador orsakade av främst björn bör

övervägas närmare.

9 Inventeringar

Regeringens bedömning: Länsstyrelsernas arbete med inventeringar av rovdjur bör

bli en del av miljöövervakningsprogrammet. Sametinget bör även fortsättningsvis

erhålla medel för samebyarnas medverkan i inventeringsverksamheten via anslaget

för viltskador. Regeringen avser att ge Naturvårdsverket i uppdrag att i samråd

med länsstyrelserna utforma inventeringsverksamheten av stora rovdjur som en del

 av miljöövervakningen och att i samråd med Miljöövervakningsnämnden lämna

förslag till finansiering av verksamheten inklusive länsstyrelsernas

administration. Naturvårdsverket skall även inom ramen för ovan nämnda uppdrag

redovisa hur en nationell databas för stora rovdjur bör utformas och samordnas

med miljöövervakningen.

Utredningens förslag: I statsbudgeten anslås årligen särskilda medel för

länsstyrelsernas inventeringar inom renskötselområdet. Länsstyrelserna utanför

renskötselområdet med etablerade rovdjursstammar får sammanlagt, i ett första

steg, årligen 1,5 miljoner kronor för inventeringsverksamhet. Regeringen ger

Naturvårdsverket i uppdrag att upprätta en databas för stora rovdjur avseende

hela landet.

Remissinstanserna

Inventeringar inom renskötselområdet

Naturvårdsverket och ArtDatabanken anser att inventeringar av björn och kungsörn

 skall ingå i inventeringsverksamheten. Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller

 med skärpa vikten av att tillräckliga medel för inventeringar inom

renskötselområdet avsätts i statsbudgeten.

Inventeringar utanför renskötselområdet

Flertalet remissinstanser poängterar behovet av tillförlitlig

beståndsövervakning. Naturvårdsverket ser dock ett behov av att konkretisera

förslaget. Länsstyrelsen i Värmlands län anser inte att de belopp som diskuteras

 i utredningen på långa vägar täcker det behov som finns för

beståndsövervakningen. Länsstyrelsen i Västernorrlands län anser att

inventeringsverksamheten utanför renskötselområdet inte är tillräckligt belyst i

 utredningen och förordar att Naturvårdsverket får i uppgift att utreda hur

inventeringsverksamheten utanför renskötselområdet bör ske praktiskt,

administrativt och vilka medel som erfordras. Vidare delar man utredningens

bedömning att övervakning bör ske på reproduktionsnivå, eftersom detta bör bli

mindre kostsamt än övervakning på individnivå. Svenska Jägareförbundet påpekar

vikten av den stora samhällsinsats som genomförs i förbundets regi.

Rovdjursdatabas

Samtliga remissinstanser som kommenterat förslaget tillstyrker det, med undantag

 av Svenska Jordägarförbundet som vill att databasen skall ligga under

Viltskadecenter. WWF betonar vikten av samarbete med Norge. Naturhistoriska

riksmuseet anser att de data som i dag finns i museets databaser redan är

allmänt tillgängliga, och att det inte finns någon anledning att dubblera den

information som rör skinn, skelett och miljödata.

Skälen för regeringens bedömning

Allmänt om inventeringar

Goda kunskaper om stammarnas storlek och utveckling är av avgörande betydelse

för en god förvaltning av rovdjuren. En god och rikstäckande övervakning är

därför ett viktigt inslag i den framtida rovdjursförvaltningen. Eftersom det

finns risk för att beståndsövervakning blandas ihop med övervakning för att

t.ex. motverka jaktbrott, som behandlas i avsnitt 6, används här i stället

benämningen inventeringsverksamhet. Huvuddelen av beståndsövervakningen utgörs

dessutom av inventeringsverksamhet. I detta sammanhang har begreppen samma

innebörd. Inventeringsarbetet bör ske med så enhetliga metoder som möjligt och

vara återkommande. För ersättning till rennäringen för rovdjursskador utgör

detta grunden för det reformerade ersättningssystemet. Kunskaperna är viktiga

för olika förvaltningsbeslut, t.ex. i fråga om skyddsjakt. Det är emellertid

inte givet att det behövs årliga inventeringar av alla arter i hela landet. När

en viss stabilitet uppnåtts i bestånden kan inventeringarna ske glesare.

Inriktningen av verksamheten bör vara att få bästa möjliga information om

reproduktionen i stammen. Inventeringarnas utformning måste oftast vara

artspecifika. Vad som då fastställs genom inventeringarna varierar mellan

arterna. För varg är familjegrupper eller etablerade par det lämpligaste, för

björn och lo är det honor med ungar, för järv är det lyor och för kungsörn är

det häckande par. För att få fram uppgifterna om det totala antalet individer i

stammarna behöver inventeringsdata kombineras med resultaten från olika

forskningsprojekt. Det totala antalet individer i stammarna av de olika arterna

blir därför oftast beräkningar, inte absoluta tal.

Bevarande av biologisk mångfald är en viktig del i flera av de 15

miljökvalitetsmål som fastställts av riksdagen. Information om biologisk

mångfald har emellertid varit av relativt blygsam omfattning i

miljöövervakningen. I framtiden kommer kunskapen därom emellertid att bli allt

viktigare eftersom förändringar i bestånden kan ge tidiga indikationer på

förändringar i miljön. Den förbättrade förvaltning med tydligare mål för

verksamheten som regeringen presenterar i denna proposition och

Naturvårdsverkets åtgärdsprogram och förvaltningsplaner kommer att kräva ökade

kunskaper om rovdjuren för att det skall vara möjligt att bedöma vilka mål som

har nåtts. Ofta krävs långa tidsserier för att få mått på såväl naturliga

variationer som inverkan av miljöförändringar. Dessutom är det viktigt att kunna

 se effekten av olika förvaltningsbeslut. Regeringen anser mot denna bakgrund

att beståndsövervakningen av rovdjuren bör vara en del av miljöövervakningen. I

budgetpropositionen för år 2001 har miljöövervakningen fått betydande

resursförstärkningar. Fördelning av medel för miljöövervakningen hanteras av

Miljöövervakningsnämnden. Nämnden är knuten till Naturvårdsverket men har att

självständigt fatta beslut om fördelning av medlen från anslaget för

miljöövervakning.

Länsstyrelserna svarar generellt för regional miljöövervakning medan det samlade

 ansvaret för miljöövervakningen för landet som helhet ligger på

Naturvårdsverket. För att rovdjursstammarna skall kunna följas är det nödvändigt

 att inventeringsverksamheten samordnas mellan länen. Detta kräver i sin tur att

 enhetliga metoder används i varje fall i alla län utanför renskötselområdet.

Utredningen har påpekat att en del viktig information från

inventeringsverksamhet m.m. är svår att få tag på eftersom den inte

systematiserats. Genom den spridning av rovdjuren, som av allt att döma sker,

kommer allt fler län att framdeles behöva hantera rovdjursfrågor.

Länsstyrelsernas del av inventeringsverksamheten bekostas för år 2000

huvudsakligen genom medel från utgiftsområde 20, anslaget 34:3 Åtgärder för att

bevara den biologiska mångfalden. Naturvårdsverket fördelar pengar från anslaget

 till länsstyrelserna.

Regeringen anser att länsstyrelsernas arbete med inventeringar av rovdjur bör

bli en del av miljöövervakningsprogrammet genom att anslaget 34:2

Miljöövervakning m.m. utnyttjas för att täcka kostnader för

inventeringsverksamheten. Regeringen avser därför att ge Naturvårdsverket i

uppdrag att i samråd med länsstyrelserna utforma inventeringsverksamheten av

stora rovdjur som en del av miljöövervakningen och att i samråd med

Miljöövervakningsnämnden lämna förslag till finansiering av verksamheten. I

uppdraget bör även ingå att överväga hur inventeringsverksamheten inom ramen för

 miljöövervakningen kan bidra till arbetet med att förebygga jaktbrott (avsnitt

6.2).

Inventeringar inom renskötselområdet

En tillförlitlig beståndsuppskattning av rovdjursförekomster inom

renskötselområdet är grunden för det befintliga ersättningssystemet. Inom ramen

för det nuvarande ersättningssystemet för renar som dödas av rovdjur har man

inom renskötselområdet sedan 1996 genomfört heltäckande inventeringar av järv,

lo och varg. Arbetet görs gemensamt av länsstyrelserna och samebyarna.

Länsstyrelserna sammanställer resultaten för respektive län och rapporterar till

 Naturvårdsverket och Sametinget. Regeringen anser att detta arbete skall

fortsätta. För närvarande bedöms det inte nödvändigt med några utökade insatser.

Regeringen konstaterar att utredningen respektive Naturvårdverket redovisar

delvis olika kostnader beträffande länsstyrelsernas del av verksamheten. Med de

medel Naturvårdsverket har att tillgå kan länsstyrelsernas ålagda uppgifter inte

 finansieras i sin helhet enligt verket. Verket har påpekat att

inventeringsverksamheten även bör rymma inventeringar för kungsörn och björn.

Regeringen finner att inventeringsverksamheten i renskötselområdet respektive

utanför renskötselområdet har delvis olika syften. Inom renskötselområdet sker

inventeringsverksamheten i samverkan mellan samebyarna och personal knuten till

länsstyrelserna. Ersättningssystemet fordrar att bestånden av rovdjuren kan

bestämmas varje år för att behovet av ersättningar skall kunna beräknas och

förutsättningar ges för en rättvis fördelning av skademedlen mellan samebyarna.

De medel som utgår till Sametinget för inventeringsverksamheten bör därför även

fortsättningsvis finansieras via anslaget för viltskador, utgiftsområde 23.

Inventeringar utanför renskötselområdet

Utanför renskötselområdet sker inventeringarna främst genom ideella

organisationers insatser. På samma sätt som för länsstyrelserna inom

renskötselområdet bör det vara berörda länsstyrelsers uppgift i övriga delar av

landet att samordna inventeringarna av stora rovdjur och sammanställa rapporter

om utvecklingen. För att övervakningen av rovdjursstammarna ska kunna garanteras

 långsiktigt med bibehållen kvalitet bör verksamheten inte delas upp på flera

organisationer som kan ha särintressen att bevaka.

Länsstyrelserna har, tillsammans med Naturvårdsverket, tagit initiativ för att

samordna inventeringsverksamheten utanför renskötselområdet inom ramen för

Viltskadecenters verksamhet. Regeringen anser att en långsiktig lösning av

frågan om samordningen i enlighet med detta initiativ kräver att

Viltskadecenters organisation och status fastställs (se vidare avsnitt 11).

Rovdjursdatabas

En del av det inventeringsmaterial om stora rovdjur som insamlats under senare

år finns lagrat i en gemensam databas för de fyra nordligaste länen. Respektive

länsstyrelse är ansvarig. Annat material är spritt och svårt att få del av. Även

 data om fällda djur behöver sammanställas. Dessa rapporteras till polis och

vidare till länsstyrelsen som ska rapportera till Naturvårdsverket. Befintlig

statistik på skador orsakade av rovdjur är inte tillfredställande.

Regeringen avser mot bakgrund av detta ge Naturvårdsverket i uppdrag att

redovisa hur en nationell databas som innehåller bl.a. inventeringsdata för

samtliga stora rovdjur skall utformas och samordnas med miljöövervakningen.

Databasen skall vara geografiskt heltäckande. I databasen bör information från

länsstyrelserna, Naturhistoriska riksmuseet, Statens veterinärmedicinska

anstalt, polisen, Svenska Jägareförbundet m.fl. registreras.

10 Forskning

Regeringens bedömning: Regeringen har, som utredningen föreslagit, höjt

ambitionsnivån rörande rovdjursforskningen genom att höja bidraget ur

jaktvårdsfonden med 2 miljoner kronor årligen för viltforskningen. Fördelningen

av resurser för forskningen bör ske så att en långsiktig finansiering av

rovdjursforskningsprojekt kan säkras. Om de prioriteringar som regeringen gett

uttryck för i den forskningspolitiska propositionen inte får avsedd effekt får

frågan prövas på nytt.

Utredningens förslag: Staten bör öka sina satsningar på rovdjursforskning. En

ökning med 2 miljoner kronor per år skulle väsentligt förbättra villkoren för

forskningen på de mest angelägna områdena.

Remissinstanserna: Remissinstanserna betonar vikten av att tillräckliga resurser

 satsas på forskning. Flera remissinstanser, bl.a. Uppsala universitet, anser

att föreslaget belopp om 2 miljoner kronor är för lågt. Statens

veterinärmedicinska anstalt och Naturvårdsverket påpekar särskilt behovet av

medel för att kunna ta hand om och analysera döda djur eller material från döda

djur som av olika skäl samlas in. Sametinget, Renägarförbundet och Kiruna kommun

 betonar vikten av att forskning sker i samråd med berörda samebyar för att

undvika störningar i renskötseln.

Skälen för regeringens bedömning: Forskningen är och kommer även framöver att

vara en förutsättning för ökad kunskap om rovdjuren och för en långsiktig

förvaltning av rovdjursstammarna. Den forskning som hittills har bedrivits om

svenska och fennoskandiska rovdjurspopulationer har varit av hög kvalitet och

utgör basen för den plattform som rovdjurspolitiken nu står på. Det är viktigt

att forskningsprojekten får fortsatt ekonomiskt stöd så att de kan bedrivas med

den långsiktighet som krävs och att nya långsiktiga projekt kan startas. Det

finns bl.a. ett växande behov av forskning som avser genetiska studier samt

forskning beträffande möjligheterna att förebygga skador såväl innanför som

utanför renskötselområdet. Flera av de svenska rovdjursforskningsprojekten har

bedrivits och bedrivs i samarbete med forskare i grannländerna, främst Norge.

Eftersom de flesta rovdjursstammarna är gemensamma med främst Norge men i viss

mån även med Finland bör samarbetet mellan forskare och forskningsinstitutioner

i dessa länder stärkas. Vidare är det viktigt att samarbetet fortsätter med de

frivilliga organisationerna, t.ex. Världsnaturfonden och Svenska

Jägareförbundet, vilka mycket förtjänstfullt bidragit till de ökade kunskaperna

om de stora rovdjuren i Sverige. Forskningen bör sträva efter fortsatt öppenhet

gentemot allmänheten. Särskilt viktigt är det att skapa goda relationer och

samverka med renägare, andra tamdjursägare, jägare och personer knutna till

naturvårdsorganisationer. Om tamdjursägare får information om att det finns

rovdjur i ett visst område ökar möjligheterna att förebygga skador.

Regeringen har i den forskningspolitiska propositionen (prop. 2000/01:3) angett

att forskning om biologisk mångfald är ett viktigt forskningsområde för hållbar

utveckling. Regeringen pekar där på att det finns anledning att särskilt

poängtera vikten av några forskningsområden varav rovdjursforskning är ett av

dem som måste prioriteras. I propositionen anges att det behövs långsiktiga

projekt för att fortlöpande kunna ge nödvändiga resultat för förvaltningen av de

 svenska rovdjurspopulationerna. Vidare anges att om de prioriteringar som

regeringen gett uttryck för inte får avsedd effekt får frågan prövas på nytt.

Medel för finansiering av rovdjursforskning kan sökas från olika organ. Organen

som förmedlar forskningspengar har något olika inriktning. Naturvårdsverket har

forskningsmedel främst för tillämpad forskning av kortsiktig natur. För

grundforskning inom området har det bildats ett nytt forskningsråd för miljö,

areella näringar och samhällsbyggande. För programinriktad verksamhet förfogar

MISTRA över forskningsmedel. Därtill kommer viltforskningsnämnden och privata

forskningsmedel från t.ex. WWF, Svenska Jägareförbundet och särskilda fonder.

Viss basverksamhet vid myndigheter och institutioner är av fundamental betydelse

 för rovdjursforskningen utan att i egentlig mening vara forskning. Dit hör

t.ex. hanteringen av rovdjur i egenskap av statens vilt på Statens

veterinärmedicinska anstalt och Naturhistoriska riksmuseet.

Regeringen har som aviserats i propositionen Jaktens villkor (prop.

1999/2000:73), mot bakgrund av Rovdjursutredningens förslag, ökat bidraget ur

jaktvårdsfonden till viltforskningen med 2 miljoner kronor.

Regeringen anser mot denna bakgrund att en höjd ambitionsnivå rörande

rovdjursforskningen av den storleksordning som utredningen anger är möjlig inom

ramen för befintliga medel. Fördelningen av resurser för forskningen bör ske så

att en långsiktig finansiering av rovdjursforskningsprojekt kan säkras.

11 Information

11.1 Myndigheter och organisationer

Regeringens bedömning: Regeringen avser att ge Naturvårdsverket i uppdrag att

föreslå utformning av förstärkta informationsinsatser om stora rovdjur.

Regeringen avser att ställa extra medel till förfogande för

informationsinsatserna.

Utredningens förslag: Regeringen bör ge Naturvårdsverket i uppdrag att utarbeta

en detaljerad strategi för information om rovdjur.

Remissinstanserna: Remissinstanserna betonar vikten av såväl ökade som riktade

informationsinsatser. Länsstyrelsen i Västmanlands län anser att länsstyrelserna

 är betjänta av ett omfattande centralt informationsmaterial. Naturvårdsverket

stöder utredningens förslag att en informationsstrategi utarbetas av verket men

anser att Viltskadecenters betydelse som kunskapsföremedlare till näringar och

allmänhet bör betonas. Även Sveriges lantbruksuniversitet framhåller

Viltskadecenters roll i informationsarbetet. Länsstyrelserna i Värmlands och

Västernorrlands län anser att Naturvårdsverket bör samverka med länsstyrelserna

i uppdraget. Svenska Rovdjursföreningen anser att Naturvårdsverket bör utnyttja

den kompetens som finns inom ideella organisationer.

Skälen för regeringens bedömning: Kunskap om rovdjuren har en nyckelroll för

allmänhetens förståelse för rovdjur och rovdjurspolitiken. Ett ökat arbete med

väl underbyggd och allsidig information om rovdjuren är därför ett viktig led i

arbetet med att minska de konflikter som skapas runt rovdjursförekomsten.

Erfarenheterna från Viltskadecenters verksamhet visar också hur information och

utbildning - tillsammans med bidrag till skadeförebyggande åtgärder - på ett

avgörande sätt medverkat till att tamdjursägare kunnat acceptera rovdjur i sin

närhet.

Av särskild betydelse är att aktuell kunskap om rovdjurens antal och utbredning

finns lätt tillgänglig för allmänheten. På så sätt kan rykten och

missuppfattningar motverkas. En bidragande orsak till konflikterna runt

rovdjursförekomsten är att olika grupper har olika uppfattningar om hur många

rovdjur det finns och var de finns. God och lättillgänglig information om antal

och utbredning kan ge ett kunskapsunderlag som kan accepteras av människor med

olika uppfattningar i rovdjursfrågorna. Därmed blir det lättare att föra en

saklig diskussion och att finna lösningar på konflikter.

Information bör också spridas i syfte att bredda kunskapen om de olika arternas

biologiska förhållanden samt de skador och problem de orsakar. De sociala

aspekterna på rovdjursförekomsten bör också belysas och de bör sättas in i ett

historiskt perspektiv.

Redan i dag arbetar många myndigheter och organisationer med att sprida kunskap

om rovdjuren. Inte minst viktigt är de ideella organisationernas, museernas och

djurparkernas informationsarbete, eftersom de ofta även når människor som inte

lika lätt nås av information från myndigheter.

Regeringen anser mot bakgrund av redovisningen att det finns ett ökat behov av

information om rovdjuren. Som central myndighet för förvaltningen av rovdjur har

 Naturvårdsverket ett huvudansvar för att ta fram information om rovdjur.

Regeringen avser därför att ge Naturvårdsverket i uppdrag att redovisa förslag

till utformning av förstärkta informationsinsatser om stora rovdjur. I uppdraget

 bör ingå att göra en bristanalys för att bedöma vilka informationsinsatser som

behöver öka i första hand. Verket bör då beakta den information som sprids av

andra myndigheter och organisationer, och redovisa såväl egna insatser med

information som en bedömning av informationsinsatser som kan genomföras av andra

 intressenter. Verket bör därvid lämna förslag till fördelning av de medel som

regeringen ställer till förfogande för informationsinsatser.

11.2 Rovdjurscentrum

Regeringens bedömning: Frågan om statliga medel till ett eller några

rovdjurscentrum bör hanteras inom ramen för regeringens uppdrag till

Naturvårdsverket om informationsfrågor.

Utredningens förslag: En arbetsgrupp tillsätts inom Miljödepartementet med

uppdrag att fortsätta samtalen med Orsa Björnpark, Järvzoo, Värmlands

rovdjurscenter och Viltskadecenter samt med berörda län och kommuner, om

inrättandet av ett eller flera rovdjurscentrum. För statens del innefattar

satsningen ett visst ekonomiskt stöd till kompetensutveckling och

informationsinsatser.

Remissinstanserna: Vissa remissinstanser tillstyrker förslaget medan andra menar

 att staten inte ska gå in och finansiera ett eller flera rovdjurscentrum.

Länsstyrelsen i Dalarnas län anser att utredningens förslag att staten skall

bidra till ett rovdjurscentrum är mycket bra. Länsstyrelsen i Västernorrlands

län anser att samordning i frågan bör ske med det uppdrag som föreslås ges till

Naturvårdsverket beträffande informationsstrategi.

Skälen för regeringens bedömning: De insatser som redan görs av bl.a. Orsa

Björnpark, Järvzoo, Värmlands rovdjurscenter och Viltskadecenter för att sprida

information och kunskap om rovdjur är betydelsefulla. Behovet av information

kommer troligen att växa under de närmaste åren. För de stora rovdjuren finns

ett stort intresse hos allmänheten. Rovdjur som iakttas på nya ställen brukar

väcka stort medialt intresse. Den verksamhet som skulle kunna vara aktuell att

stödja vid ett rovdjurscentrum har på olika sätt koppling till

informationsverksamhet. Regeringen bedömer mot den bakgrunden att denna fråga

bör hanteras inom ramen för uppdraget till Naturvårdsverket som behandlas

närmare i avsnitt 11.1.

11.3 Viltskadecenter

Nuvarande organisation och arbetsuppgifter

Viltskadecenter finns i anslutning till Grimsö forskningsstation i Bergslagen.

Stationen är organisatoriskt knuten till Institutionen för naturvårdsbiologi vid

 Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) i Uppsala. Viltskadecenter har till uppgift

 att samla in kunskap om viltskador och att förmedla den genom information och

utbildning. Till viltskador räknas skador som rovdjur orsakar på tamdjur och

annan egendom. Viltskadecenter utvecklar i samarbete med forskarna vid stationen

 också nya metoder för att förebygga viltskador. Verksamheten på Viltskadecenter

 riktar sig främst till myndigheter, enskilda näringsidkare och organisationer

men också till allmänheten. Viltskadecenter arbetar inte med frågor som rör

rennäringen.

Viltskadecenter drivs av Lantbruksuniversitetet på uppdrag av Naturvårdsverket.

Verksamheten finansieras med viltskademedel som Naturvårdsverket förvaltar.

Dessa skall Naturvårdsverket emellertid inte använda för egen verksamhet utan

pengarna skall fördelas mellan länsstyrelserna. För finansieringen av centret

får därför en länsstyrelse en särskild del av viltskademedlen som betalas till

SLU och slutligen slussas till Viltskadecenter.

Viltskadecenters framtida organisation och arbetsuppgifter

Regeringens bedömning: Viltskadecenters organisation och formella status bör

fastställas av Naturvårdsverket innan framtida arbetsuppgifter och finansiering

beslutas.

Utredningens förslag: Viltskadecenter blir permanent. Den interimistiska

styrelsens förslag om organisation avvaktas. Viltskadecenters arbete med frågor

som har anknytning till viltskador fortsätter. Centret skall vara sammanhållande

 när det gäller beståndsövervakningen av björn, lo och varg utanför

renskötselområdet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Naturvårdsverket

poängterar att finansieringen bör ske direkt via viltskadeanslaget. Verket anser

 i detta sammanhang att anslaget i stället bör benämnas viltförvaltningsanslag.

Några remissinstanser har detaljerade synpunkter på styrelsens sammansättning.

Skälen för regeringens bedömning: Naturvårdsverket har under hösten 1999

tillsatt en interimistisk styrelse för Viltskadecenter. Styrelsen har i uppdrag

att utarbeta förslag till vilken verksamhet som skall bedrivas och hur den skall

 organiseras och finansieras. I styrelsen ingår tre representanter för

länsstyrelserna, tre för näringarna och en för Naturvårdsverket. Styrelsen har

den 1 september 2000 lämnat ett förslag till Naturvårdsverket. Enligt förslaget

bör Viltskadecenter även i fortsättningen drivas som ett projekt för vilket

Naturvårdsverket är ansvarigt. Naturvårdsverket bör därför även i fortsättningen

 svara för att ett särskilt avtal träffas med en lämplig uppdragstagare om

genomförande av projektet. För att få kontinuitet i verksamheten bör sådana

avtal löpa över perioder som är minst tre år. För projektet bör det finnas en

projektstyrelse med i princip den nuvarande styrelsens sammansättning.

Styrelsens uppgift skall vara att genomföra projektet på de ekonomiska villkor

som Naturvårdsverket efter samråd med styrelsen ställer. Styrelsen skall därmed

få direkta befogenheter att besluta om och ha ansvar för projektets verksamhet

och ekonomi. Styrelsen bör utses av Naturvårdsverket efter hörande av berörda

organisationer. Inom ramen för Naturvårdsverkets instruktion bör Viltskadecenter

 ges en så självständig roll som möjligt, vad gäller centrets verksamhet och

budget. Det är viktigt att lokaliseringen av Viltskadecenter även

fortsättningsvis blir Grimsö forskningsstation. Styrelsen föreslår vidare att

finansieringen av centret även fortsättningsvis sker genom medel från

viltskadeanslaget. Den nuvarande ordningen med att medel från viltskadeanslaget

går via en länsstyrelse bör ändras så att Naturvårdsverket direkt får använda

anslaget för Viltskadecenters verksamhet. Den interimistiska styrelsens förslag

bereds för närvarande inom Naturvårdsverket.

Länsstyrelserna, Naturvårdsverket och lantbruksnäringen har önskemål att bredda

Viltskadecenters verksamhet. Utöver det direkta arbetet med viltskador bör

centret även enligt utredningen vara sammanhållande för beståndsövervakningen av

 de stora rovdjuren utanför renskötselområdet. Därvid skall centret ha till

uppgift att biträda de medverkande länsstyrelserna i utbildning av spårare, att

samordna metoder för beståndsövervakningen och att sammanställa länsstyrelsernas

 årsrapporter över denna. En sådan verksamhet har redan påbörjats beträffande

varg.

Regeringens bedömning är att Viltskadecenter fyller en viktig funktion.

Viltskadecenter skulle med fördel kunna arbeta med fler frågor än för

närvarande, inte minst sådana där en samordning av länsstyrelsernas arbete

behövs. Den verksamhet som man börjat utveckla när det gäller

inventeringsverksamheten av rovdjur utanför renskötselområdet är ett sådant

arbete. Centret har emellertid för närvarande en oklar organisation och formell

status och som en följd därav en omständlig finansieringsmodell. I sitt

remissyttrande har Naturvårdsverket pekat på att Viltskadecenters roll

beträffande inventeringsverksamheten behöver tydliggöras. Regeringen delar

Naturvårdsverkets uppfattning och vill i det sammanhanget peka på att

inventeringsverksamheten enligt förslaget i avsnitt 9 blir en del av

miljöövervakningen. Den interimistiska styrelsens förslag bereds för närvarande

inom Naturvårdverket. Viltskadecenters organisation och formella status bör

fastställas innan framtida arbetsuppgifter och finansiering beslutas.

12 Administration

12.1 Samverkan med grannländerna

Regeringens bedömning: Regeringen avser att ge Naturvårdsverket i uppdrag att ta

 initiativ till ett utökat samarbete beträffande rovdjursfrågor med främst

norska Direktoratet for naturforvaltning, men även med finska myndigheter.

Samarbetet bör, som för närvarande, i första hand gälla varg men utökas till att

 även omfatta järv och björn.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller att det är nödvändigt med

ett mer utvecklat samarbete mellan länderna. Några påpekar att samarbetet

naturligt bör vara mest utvecklat med Norge men Renägarförbundet anser att

samarbetet fullt ut bör gälla även Finland och omfatta samtliga rovdjur.

Remissinstanserna påpekar att samarbetet bör omfatta alla nivåer i samhället.

Årjängs kommun påpekar att det behövs ett samlat grepp på riksdags- och

regeringsnivå när det gäller de grundläggande besluten avseende rovdjuren. Detta

 behövs för att klara av förvaltningen samt för att kunna hantera

opinionsbildningen. Naturskyddsföreningen anser det önskvärt med en ökad

samstämmighet i förvaltningsprinciper och lagstiftning. Svenska Jägareförbundet

tillstyrker förslaget men ser med stor oro på den restriktiva inställning till

expansion av rovdjurens utbredning som tycks finnas i Norge.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen konstaterar att det mellan Sverige

och Norge skett ett samarbete sedan lång tid och under senare tid även med

Finland. För Nordkalottenområdet sker samarbetet mellan länderna främst på den

regionala nivån mellan länsstyrelserna och fylkena. Det mest omfattande

samarbetet har gällt beståndsuppskattningar och utveckling av gemensamma

inventeringsmetoder inom ramen för Nordkalottkommitténs miljöråds arbetsgrupp

för stora rovdjur. Erfarenheterna härifrån är överlag goda och har utmynnat i

rapporter angående beståndsövervakning m.m. Beträffande förvaltningen har ett

mer formaliserat arbete skett mellan Sverige och Norge främst mellan de centrala

 myndigheterna, Naturvårdsverket respektive Direktoratet for naturforvaltning.

Regeringen finner att utredningen mycket tydligt visat att förvaltningsfrågorna

är av avgörande betydelse när det gäller bevarande av livskraftiga stammar av de

 stora rovdjuren och då särskilt vad beträffar vargen. I Norge hanteras

rovdjursförvaltningen i betydligt högre utsträckning än i Sverige av regionala

och lokala instanser. Detta har medfört att information och samordning med den

svenska förvaltningen ibland upplevts som mindre tillfredsställande. Det är

emellertid angeläget att överbrygga de olikheter som finns i förvaltningen för

att skapa ett förtroendefullt samarbete. Regeringen avser att ta initiativ för

att utveckla samarbetet med främst Norge och Finland. Som ett led i detta arbete

 kommer Naturvårdsverket att få i uppdrag att finna lämpliga former för att

utveckla samarbetet med Norge och Finland.

12.2 Ett centralt forum för rovdjursfrågor

Regeringens bedömning: Till Naturvårdsverket knyts ett rådgivande organ för

samråd i rovdjursfrågor med representanter för rennäringen, den ideella

naturvården, jakten, jordbruket och forskningen. I detta forum skall

övergripande policyfrågor, inventeringsarbetet och rovdjursstammarnas utveckling

 diskuteras. Även generella beslut om jakt på rovdjur kan diskuteras.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning på flertalet

punkter.

Remissinstanserna: Remissinstanserna redovisar skilda uppfattningar över

förslaget. Vissa ser en fördel med ett centralt partssammansatt organ, medan

andra förordar regionala partssammansatta grupper. De länsstyrelser som

kommenterat förslaget är i allmänhet positiva. Naturvårdsverket påpekar att det

finns en uppenbar risk för dubbelarbete och oklara roller om det dels finns

regionala rovdjursgrupper, dels ett centralt organ. Verket påpekar också att

förslaget skulle motverka möjligheten till delegering av vissa beslut om stora

rovdjur till regional nivå. Riksåklagaren befarar att ett centralt

partssammansatt organ snarare kan öka än minska de spänningar som finns i

rovdjursfrågan. Flertalet remissinstanser som tillstyrker förslaget, t.ex.

Svenska Jägareförbundet och Världsnaturfonden, motiverar inte närmare sina

ställningstaganden.

Skälen för regeringens bedömning: Som central myndighet har Naturvårdsverket

till uppgift att höra olika intressegrupper och väga in deras intressen i de

bedömningar som görs när beslut skall fattas i frågor som rör

rovdjursförvaltningen. Detta görs i dag bl.a. genom överläggningar med olika

intressegrupper och remissförfaranden inför beslut.

Den misstro som på sina håll finns mot centrala myndigheter måste tas på allvar.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att ett centralt rådgivande

samrådsorgan med föreslagen omfattning och inriktning av verksamheten kan bidra

till att öka förståelsen mellan myndigheter och olika intressegrupper. Ett

sådant rådgivande organ kan även öka förståelsen intressegrupperna emellan.

Därigenom ökar möjligheten att få en bred uppslutning för den rovdjurspolitik

som förs, vilket skulle medföra en bredare uppslutning runt

rovdjursförvaltningen.

De återkommande överläggningar som Naturvårdsverket redan nu genomför med

företrädare för näringar och olika intressegrupper bör kunna formaliseras i ett

rådgivande organ för samråd. Verket anser att det finns behov av att vidga

kontaktytorna med olika företrädare, och att det bl.a. kan ske i form av

återkommande seminarier. Regeringen finner att en sådan verksamhet mycket väl

kan ligga inom ramen för en något mera formaliserad verksamhet. Det är

emellertid angeläget att deltagande i organet inte förbehålls vissa

intresseorganisationer, utan att ett brett och öppet deltagande möjliggörs. Det

är också viktigt att organet i första hand sammankallas för diskussioner om

policyfrågor och inte för överläggningar i enskilda ärenden. Verksamheten i

forumet bör också utvärderas senast efter två år.

I de flesta sammanhang som rör rovdjursfrågor är i stort sett endast män

inblandade. De beslut som fattas i olika sammanhang och även den allmänna

debatten, skulle vinna på att kvinnor i större utsträckning deltog. Man bör

därför eftersträva en jämnare könsfördelning i forum som diskuterar

rovdjursfrågor.

Regeringen kommer att ge Naturvårdsverket i uppdrag att organisera ett

rådgivande samrådsorgan.

12.3 Regionala rovdjursgrupper

Regeringens bedömning: Länsstyrelserna i de län där det finns fasta stammar av

de stora rovdjuren bildar rovdjursgrupper. Representanter för länsstyrelsen,

kommuner, polismyndighet, åklagare, jägarorganisationer, ideella

naturvårdsorganisationer, tamdjursägare, samebyar och markägare bör ingå. Även

personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en

myndighet eller organisation. Rovdjursgrupperna kan vara fristående från

länsviltnämnderna.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är till övervägande delen positiva till

förslaget. Riksåklagaren anser att det finns större förutsättningar för ett

regionalt organ att fungera än för ett centralt. Naturvårdsverket påpekar att

regionala grupper som liknar de föreslagna rovdjursgrupperna redan har uppstått

spontant på flera håll. Länsstyrelsen i Värmlands län ser ett problem med att ha

 grupperna länsvisa, eftersom rovdjursstammarna inte begränsas länsvis. Även

andra länsstyrelser framför liknande synpunkter. Svenska Jägareförbundet påpekar

 att länsviltnämnderna borde kunna hantera dessa frågor. Naturskyddsföreningen

poängterar att grupperna inte får uppfattas som ett forum främst för jägare och

jaktfrågor.

Skälen för regeringens bedömning: En viktig bakgrund till konflikterna runt

rovdjursförekomsten är den misstro som finns, dels mellan de intressegrupper som

 på olika sätt engagerar sig i rovdjursfrågor, dels mellan vissa grupper och

myndigheter. Ett ökat förtroende mellan dem som på olika sätt är engagerade i

rovdjursfrågor kan säkerligen bidra till att man hittar lösningar på många

konflikter. Informationsutbyte mellan olika lokala och regionala grupper kan ge

en gemensamt accepterad kunskapsbas, vilket tillsammans med insyn i

beslutsprocesserna kan skapa bättre förutsättningar för en mer nyanserad syn på

rovdjursförekomsten. Det är viktigt med öppenhet mellan organisationer,

myndigheter och andra grupper i rovdjursfrågor. I de flesta län där det finns

fasta stammar av en eller flera rovdjursarter finns grupper som arbetar med

rovdjursfrågor. Oftast har länsstyrelserna eller jägarorganisationerna tagit

initiativet till grupperna och de är också knutna till länsstyrelserna som

rådgivande organ. Sammansättningen av rovdjursgrupperna varierar mellan länen.

Förutom representanter för länsstyrelsen kan jägare, markägare, kommuner,

naturvårdsorganisationer, forskare och enskilda människor som lever i områden

där rovdjur förekommer ingå i grupperna.

Regeringen konstaterar att rovdjursgrupperna har varit till nytta och fyller en

viktig funktion. De är lokalt förankrade och ger möjlighet till diskussion och

utbyte av information. De är ett viktigt steg på vägen mot ökad öppenhet.

Grupperna bör kunna utvecklas i syfte att öka sin betydelse för hanteringen av

de konflikter som rovdjuren skapar.

Utredningen har föreslagit att det i länsstyrelseinstruktionen uttryckligen

anges att länsstyrelserna i de län där det finns stora rovdjur skall bilda

rovdjursgrupper. Dessa skall finnas vid sidan av länsviltnämnderna. Den närmare

organisatoriska lösningen bör varje länsstyrelse själv bestämma. Denna uppgift

skall finansieras inom ram. Grupperna kan t.ex. vara knutna direkt till en viss

enhet på länsstyrelsen eller till länsviltnämnderna.

Enligt regeringens förslag i avsnitt 7 kommer länsstyrelserna att få ett större

ansvar beträffande förvaltningen av rovdjuren. Det kommer därför att finnas ett

ökande behov av att diskutera och bereda olika frågor beträffande rovdjuren.

Rovdjursgrupper bör finnas i åtminstone de län som hyser fasta stammar av de

stora rovdjuren. Den närmare organisatoriska lösningen bör varje länsstyrelse

själv bestämma. Rovdjursgrupper kan t.ex. inrättas för större områden än län.

Dessutom kan det vara motiverat att söka samarbete för en viss region, en sådan

är fjällvärlden, som berör flera länsstyrelser.

Flera länsstyrelser är ännu bara tillfälligt berörda av frågor om stora rovdjur

eller behöver hantera endast enstaka ärenden om rovdjur. I framtiden är det dock

 troligt att alltfler länsstyrelser blir berörda. Det finns dock inte skäl att

ställa krav på att omgående upprätta rovdjursgrupper. Länsviltnämnderna bör

kunna hantera sådana frågor om det endast förekommer rovdjur vid enstaka

tillfällen.

I rovdjursgrupperna bör ingå förutom länsstyrelserna representanter för

kommuner, polismyndighet, åklagarmyndighet, jägarorganisationer, ideella

naturvårdsorganisationer, samebyar, markägare, tamdjursägare och andra

jordbruksintressen. Även personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå

utan att representera en myndighet eller organisation. På detta sätt kan

gruppernas sammansättning vidgas och en god balans mellan olika intressen kan

företrädas. En jämn könsfördelning bör eftersträvas.

Syftet med rovdjursgrupperna är främst att öka utbytet av information. Men

grupperna skall också, jämte länsviltnämnderna, vara rådgivande när det gäller

länsstyrelsernas arbete med rovdjursfrågor. Då det gäller enskilda ärenden bör

bara sådana som är av större principiell betydelse behandlas av

rovdjursgrupperna.

13 Ekonomiska konsekvenser

Regeringens bedömning: De 15 miljoner kronor som tillförs anslaget för

viltskador från år 2002 används för att finansiera olika åtgärder inom en

sammanhållen rovdjurspolitik.

Utredningens förslag: Utredningen anger samlade ökade utgifter om 10,2-13,3

miljoner kronor.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker flertalet ökningar men anser

att utredningen på flera punkter underskattat kostnaderna för olika åtgärder.

Skälen för regeringens bedömning

Ersättning för rovdjursskadade renar

För år 2001 är 35 miljoner kronor avsatta för skador på rennäringen av rovdjur.

Genom ett reformerat ersättningssystem med fasta belopp för rovdjuren kommer

ersättningen totalt sett att höjas. För ersättning av de rovdjursförekomster

inom renskötselområdet som konstaterats under inventeringssäsongen 2000/01 anser

 regeringen att ytterligare 9 miljoner kronor bör tillföras anslagsposten för år

 2002. Av anslaget får högst 1 miljon kronor användas för ersättning till

renägare som råkat ut för att rovdjur massdödar renar.

Förebyggande åtgärder och skador på andra tamdjur

Medlen till förebyggande åtgärder mot rovdjurskador och ersättning för uppkomna

skador hanteras av länsstyrelserna. Strävandena att vidta förebyggande åtgärder

för att förhindra skador av rovdjur bör enligt regeringen intensifieras och

prövas innan skyddsjakt vidtas som förvaltningsåtgärd. Under år 1999 utbetalades

 från anslaget för viltskador ca 1,3 miljoner kronor till förebyggande åtgärder

främst för att skydda tamboskap. Vissa förebyggande åtgärder har visat sig

mycket effektiva, såsom elstängsel för stängslad tamboskap. Detta arbete bör

fortsätta men det krävs också ett omfattande utvecklingsarbete bl.a. för att

skydda djur som inte går i hägn.

För ersättning av skador på andra tamdjur än renar betalades under år 1999 ut

900 000 kronor. Med växande rovdjursstammar, inte minst tillväxten i

vargstammen, kan skadorna beräknas öka. Regeringen anser att 3 miljoner kronor

av de tillförda medlen skall kunna nyttjas för att täcka de ökade kostnaderna

för förebyggande åtgärder och ersättning för rovdjurskador.

I likhet med vad som för närvarande gäller bör medlen i första hand användas

till förebyggande åtgärder.

Information

Informationen kring rovdjuren är viktig för kunskapen om rovdjuren och för

förståelsen av rovdjurspolitiken. Naturvårdsverket får disponera 1 miljon kronor

 för egen och andras informationsverksamhet.

Forskning

Forskningen spelar en viktig roll för att bygga upp ny kunskap om rovdjuren.

Forskningen tillförs från år 2001 ytterligare 2 miljoner kronor årligen genom

medel från jaktvårdsfonden i enlighet med propositionen Jaktens villkor (prop.

1999/2000:73).

Ökad övervakning av jaktbrott

Flera myndigheter är involverade i arbete med att förebygga men också utreda

jaktbrott. 2 miljoner kronor fördelas mellan polisväsendet och länsstyrelserna.

14 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

43 §

Straffmaximum ändras från sex månader till ett år (avsnitt 6.4.2). Förslaget

hänger samman med de ändringar som föreslås i 44 §. Där föreslås ändringar som

innebär att vissa jaktbrott som tidigare ansetts grova i stället kan bedömas som

 icke grova. Genom höjningen av straffmaximum för icke grovt brott säkerställs

att det, i fall som tidigare ansetts som grova brott, finns utrymme för en

nyanserad påföljdsbestämning.

Kravet på grov oaktsamhet tas bort beträffande de typer av jaktbrott som anges i

 andra punkten i den nya lydelsen (avsnitt 6.4.4). De bestämmelser som anges där

 är följande. Enligt 3 § är allt vilt fredat om inte annat följer av jaktlagen

eller föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av denna. Av 31 § första

stycket följer att motordrivna fortskaffningsmedel som huvudregel inte får

användas vid jakt. Enligt 29 § första punkten får regeringen meddela

föreskrifter om när olika slag av vilt får jagas i olika delar av landet.

Föreskrifter enligt 30 § första stycket handlar om vilka vapen och jaktmedel i

övrigt som får användas vid jakt.

Förslaget att det skall räcka med oaktsamhet för straffbarhet i de angivna

fallen innebär att misstag hos jägare avseende det jagade viltets art i ökad

utsträckning blir straffbara. Det kan gälla fall då någon av oaktsamhet dödar

ett vilt av en art på vilken jakt inte är tillåten vid den aktuella tidpunkten.

Det kan också gälla då t.ex. hagelgevär av oaktsamhet används för jakt på ett

vilt som endast får jagas med kulvapen. Givetvis kan det även finnas fall då ett

 misstag inte anses oaktsamt och alltså inte är straffbart.

De typer av jaktbrott som anges i den nya tredje punkten fanns tidigare i andra

punkten. Beträffande dessa kvarstår kravet på grov oaktsamhet.

44 §

Straffskalan ändras (avsnitt 6.4.2). Det nya lägsta straffet blir sex månaders

fängelse och det högsta fyra års fängelse.

I andra stycket första punkten byts uttrycket värdefullt vilt ut mot uttrycket

annars särskilt skyddsvärt vilt. Därmed minskar utrymmet för att anse brott

avseende ekonomiskt värdefullt vilt som grovt brott. Vissa fall som med

paragrafens nuvarande lydelse ansetts som grova brott bör därmed kunna bedömas

som icke grova. Det bör t.ex. kunna gälla jaktbrott avseende älg. Det bör också

finnas visst utrymme för ändrade bedömningar även i fall som inte gäller

värdefullt vilt, eftersom straffskalan för grovt jaktbrott ändras.

Med annars särskilt skyddsvärt vilt avses främst djur av arter som är i behov av

 skydd utan att de är hotade eller sällsynta (avsnitt 6.4.2).

I 43 § föreslås en höjning av straffmaximum för icke grova jaktbrott. Avsikten

är att ge domstolarna erforderligt utrymme för straffmätning för brott som

tidigare ansetts som grova.

En ny grund för att kvalificera ett jaktbrott som grovt införs i andra stycket

genom en ny fjärde punkt (avsnitt 6.4.3). En särskilt plågsam jaktmetod innebär

att viltet på grund av jaktmetoden som sådan tillfogas ett svårt lidande.

Exempel kan vara användning av icke godkända fångstredskap som skadar viltet

eller leder till en långsam död. Även användning av gift kan vara en särskilt

plågsam metod.

46 §

Straffskalorna för jakthäleri och grovt jakthäleri ändras på samma sätt som

straffskalorna för jaktbrott och grovt jaktbrott (avsnitt 6.4.6).

Sammanfattning av Rovdjursutredningens betänkande "Sammanhållen rovdjurspolitik"

(SOU 1999:146)

Uppdraget

Rovdjursutredningen har fått i uppdrag att utforma ett förslag till en

sammanhållen rovdjurspolitik med en helhetssyn på de biologiska, jaktliga och

näringsmässiga frågorna. Uppdraget omfattar björn, järv, lo, varg och kungsörn.

I direktiven sägs att den grundläggande utgångspunkten för utredningsarbetet

skall vara att naturligt förekommande djurarter skall ha förutsättningar att

fortleva under naturliga betingelser och i livskraftiga bestånd. Andra

utgångspunkter skall vara de näringsmässiga och jaktliga frågorna. Beträffande

näringarna sägs att det skall vara möjligt att bedriva djurskötsel i de områden

där det förekommer rovdjur.

Behovet av en sammanhållen rovdjurspolitik

För närvarande finns det inte någon av riksdagen beslutad rovdjurspolitik.

Antalet djur av flera av de aktuella arterna har ökat under den senaste

tioårsperioden. Detta har lett till ett allt större engagemang i

rovdjursfrågorna från enskilda människor, organisationer och myndigheter.

Samtidigt har de konflikter som rovdjursförekomsten skapar blivit allt starkare

och tydligare. Därmed har också behovet av en sammanhållen rovdjurspolitik vuxit

 i styrka.

Innehållet i rovdjurspolitiken

En sammanhållen rovdjurspolitik innefattar ställningstaganden till en rad frågor

 med anknytning till rovdjursförekomsten. Den mest grundläggande frågan är hur

stora stammar av de olika arterna som man bör eftersträva i förvaltningen. För

att ta ställning till detta krävs att man först med vetenskapliga utgångspunkter

 bedömer hur stora stammarna bör vara för att anses långsiktigt livskraftiga.

Detta har vi gjort bl.a. genom att anlita en forskargrupp som skrivit en rapport

 i ämnet. Vi har även i olika sammanhang tagit del av andra forskares syn på

saken.

Den vetenskapliga synen på hur många djur som krävs för att rovdjursstammarna

skall anses livskraftiga måste vägas mot vad som är möjligt med hänsyn till

olika intressen, främst ren- och annan tamdjursskötsel samt jakten. I våra

förslag till mål för antal och utbredning av de olika rovdjursarterna har vi

gjort sådana intresseavvägningar.

En rovdjurspolitik bör innehålla åtgärder för att lösa, eller i varje fall

dämpa, de konflikter som förekomsten av stora rovdjur skapar. En annan viktig

del är frågan om, och i så fall vilken utsträckning, staten skall ge bidrag till

 åtgärder för att förebygga att rovdjuren orsakar skador. Nära sammanhängande

därmed är frågan om ersättningar för skador som ändå uppkommer. Andra

grundläggande delar av en rovdjurspolitik är vilka regler som skall gälla för

jakt på rovdjuren och hur man skall förhindra olaglig jakt, dvs. jaktbrott.

Andra viktiga inslag i politiken bör vara forskning, beståndsövervakning och

information till allmänheten.

Förslag

Undantag från Bernkonventionen och EG-direktiv

Bernkonventionen samt EG:s art- och habitatdirektiv sätter upp ramar för den

svenska rovdjurspolitiken. Konventionen och direktiven innebär att jakt endast

kan tillåtas av vissa anledningar. Stammarna av björn och lodjur har utvecklats

på ett sådant sätt att det i vart fall på längre sikt inte är motiverat i

Sverige med ett så starkt skydd som konventionen och direktivet föreskriver. Vi

föreslår därför att Sverige skall agera för att få till stånd undantag från

Bernkonventionens och art- och habitatdirektivets regler om skydd för björnen

samt från direktivets regler om skydd för lodjuret. Syftet skall vara att

Sverige skall ha frihet att bedriva en rent förvaltande jakt på arterna.

Antal och utbredning

Principer för antal och utbredning

Sverige skall ta sitt ansvar för att det skall finnas sammanhängande

livskraftiga stammar av björn, järv, lo, varg och kungsörn på den skandinaviska

halvön.

Som mål för rovdjurspolitiken bör miniminivåer slås fast för antalet rovdjur i

Sverige av de olika arterna. Innan en art uppnått miniminivån bör endast

skyddsjakt i begränsad omfattning tillåtas. När nivån är uppnådd bör stammen

visserligen kunna tillåtas att fortsätta öka men större hänsyn kan då tas till

motstående intressen.

Rovdjursarterna bör som huvudregel få sprida sig under kontrollerade former inom

 respektive arts naturliga utbredningsområde. För att minska riskerna för

olyckor bör man försöka förhindra att rovdjuren etablerar sig, eller i varje

fall minska antalet individer, i områden där riskerna är som störst. Också i

områden där en art gör stor skada bör man försöka minska antalet individer.

Björn

Den gemensamma svensk-norska björnstammen uppskattas för närvarande till minst 1

 000 djur. Nästan hela stammen finns i Sverige. Det nuvarande antalet björnar,

dvs. 1 000, bör ses som en miniminivå för björnstammen som helhet och också slås

 fast som miniminivå för Sveriges del. Stammen bör tillåtas att växa och

skyddsjakten i Sverige bör fortsätta.

Den föreslagna miniminivån för björnstammen överstiger antalet för kortsiktigt

bevarande, så som det bedömdes av den forskargrupp som vi anlitade. Med en klok

fortsatt förvaltning kan björnstammen nå en sådan nivå att den med vetenskapliga

 utgångspunkter anses långsiktigt livskraftig, dvs. 1 500 individer.

Björnstammen bör fortsätta att utvecklas i renskötselområdet. Den bör också få

fortsätta att sprida sig söderut, vilket i första hand torde komma att beröra

mellersta delarna av Dalsland och den del av Sverige som ligger norr om en tänkt

 linje från Vänerns nordspets till norra Uppland.

Järv

Antalet järvar i Sverige uppskattas till omkring 270. Det svenska järvbeståndet

har kontakt med järvar på den norska sidan av fjällkedjan. Tillsammans bildar de

 en population om närmare 500 individer. Stammen har också kontakt med det

finska järvbeståndet, som i renskötselområdet uppskattas till omkring 60

individer. Järvstammen är sammantaget så stor att den nått den nivå som behövs

för kortsiktigt bevarande enligt den forskargrupp vi anlitade.

Den nuvarande nivån på omkring 500 järvar i Norge och Sverige bör ses som en

miniminivå i ett svensk-norskt perspektiv. För Sverige bör 300 järvar slås fast

som miniminivå. Detta innebär att vi förespråkar en mycket försiktig ökning av

antalet järvar. Ökningen bör ske genom en jämnare spridning längs fjällkedjan

inom hela renskötselområdet. En naturlig etablering av järv utanför

renskötselområdet är önskvärd.

Lo

Den gemensamma svensk-norska lodjursstammen uppskattas för närvarande till drygt

 2 000 djur, varav cirka 1 500 i Sverige. Sammantaget är stammen så stor att den

 med vetenskapliga utgångspunkter är långsiktigt livskraftig. Miniminivån för

den gemensamma svensk-norska stammen bör vara 1 500 individer. För Sveriges del

bör 1 000 individer slås fast som miniminivå, vilket även det är en nivå där den

 kan anses långsiktigt livskraftig. Eftersom lodjursstammen redan i dag befinner

 sig över den nivån kan den i ökad grad förvaltas utifrån näringarnas och

jaktens intressen.

Vi föreslår att lostammen skall minskas kraftigt i renskötselområdet, främst

inom de södra delarna. Även utanför detta föreslår vi en något utökad

skyddsjakt. Det totala antalet lodjur utanför renskötselområdet bör emellertid

ligga kvar på i stort sett den nuvarande nivån. Det är önskvärt att stammen

sprids till områden där det i dag inte finns en fast lodjursförekomst. När så

blir fallet kan en något jämnare utbredning än för närvarande uppnås. Om

lodjuret etablerar sig i Götaland skulle alltså antalet djur i Norrland utanför

renskötselområdet och i Svealand kunna minskas.

Varg

Under våren 1998/99 uppgick den gemensamma svensk-norska vargstammen till 59-75

djur. Målet för den skandinaviska vargstammen som helhet bör vara att den växer

till 200 individer och att stammen tillförsäkras ett genetiskt utbyte med vargar

 från Finland.

Vargen bör kunna sprida sig över Svealand och till vissa delar av Götaland. En

jämnare spridning av stammen än för närvarande bör eftersträvas. Det bör inte

finnas någon fast vargstam i renskötselområdet. Däremot bör enskilda individer

kunna tillåtas inom renskötselområdet för att göra det möjligt för vargar från

Finland eller Ryssland att komma i kontakt med huvuddelen av den skandinaviska

stammen. Givetvis måste undantag även i det senare avseendet kunna göras i svåra

 skadesituationer.

Vargstammens tillväxt bör vara långsam. Redan innan antalet vargar uppgår till

200 bör skyddsjakt kunna tillåtas i begränsad omfattning, främst inom

renskötselområdet. Utanför detta bör skyddsjakten inriktas på vargar som skapar

särskilt stora problem, bl.a. genom att de är koncentrerade till ett begränsat

geografiskt område. I en situation där stammens ökningstakt är snabb bör man

vara mer generös med tillstånd till skyddsjakt än annars.

Vi anlitade, som redan nämnts, en särskild forskargrupp för att närmare belysa

frågan hur stora stammarna av de olika rovdjursarterna bör vara för att kunna

anses livskraftiga. Gruppen ansåg att det krävs minst 500 vargar för att

kortsiktigt bevara vargstammen. Å andra sidan finns det forskare - däribland en

av världens ledande vargforskare, nämligen L. David Mech - som hävdar att den

praktiska erfarenheten beträffande andra små, isolerade populationer visar att

även en mindre stam kan vara livskraftig.

Det antal djur som forskargruppen angav skulle självfallet ge en större trygghet

 för vargstammens livskraft. Vi bedömer emellertid att det i dag inte är möjligt

 att få ett nödvändigt stöd bland befolkningen, vare sig på de orter som mest

skulle beröras eller inom befolkningen i stort, för en vargstam på 500 eller

fler djur. Vargförekomsten skapar redan i dag mycket starka känslor och stora

konflikter och det pågår på många håll en häftig debatt om vargförekomsten. Man

kan på goda grunder anta att en vargstam på 500 individer skulle innebära

allvarliga problem för rennäringen. Även om det inte fanns fasta revir i

renskötselområdet skulle ungvargar förmodligen i stor utsträckning vandra in

där. En i förhållande till i dag mångdubblad vargstam skulle också leda till

stora skador för den norska fårnäringen.

Kungsörn

I Finland, Norge och Sverige finns en gemensam stam av kungsörn som kan

uppskattas till 4 600 individer. I Sverige finns omkring 600 häckande par.

Stammen är långsiktigt livskraftig. För Sveriges del bör den nuvarande nivån

slås fast som miniminivå.

Även om situationen för kungsörnen överlag måste betraktas som god finns det

anledning till oro för utvecklingen i delar av fjällkedjan och fjällnära

områden. För att kungsörnen på längre sikt över huvud taget kunna finnas kvar i

fjällen och i det fjällnära skogslandet är den, i dess nuvarande situationen

helt beroende av ett inflöde av yngre fåglar. Förmodligen är förföljelse, dvs.

jaktbrott, den viktigaste förklaringen till den negativa utvecklingen i

fjällområdena.

Kungsörnens utbredningsområde bör inte påverkas.

Hantering av konflikter

En viktig del i arbetet med att minska de konflikter som förekomsten av rovdjur

skapar är att ge grupper med intressen i rovdjursfrågor information om, insyn i

och inflytande över beslut i rovdjursfrågor. Detta är särskilt viktigt i ett

skede då rovdjursstammarna snabbt växer till i storlek och konflikterna med

andra intressen ökar.

Vi föreslår att det till Naturvårdsverket skall knytas ett rådgivande organ för

samråd i rovdjursfrågor med representanter för rennäringen, den ideella

naturvården, jakten, jordbruket och forskningen. I detta forum skall mer

generella beslut om jakt på rovdjur diskuteras och man skall följa

inventeringsarbetet och rovdjursstammarnas utveckling. Även övergripande

policyfrågor och frågor om finansieringen av rovdjursforskning skall diskuteras.

Vi föreslår också att samtliga länsstyrelser i de län där det finns stora

rovdjur skall bilda rovdjursgrupper. I dessa bör ingå representanter för

länsstyrelsen, kommuner, polismyndighet, jägarorganisationer, ideella

naturvårdsorganisationer, tamdjursägare, samebyar och markägare. Även personer

med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en myndighet

eller organisation. Syftet med grupperna bör främst vara att öka utbytet av

information. Men grupperna bör också vara rådgivande när det gäller

länsstyrelsernas arbete med rovdjursfrågor.

I de flesta sammanhang som rör rovdjursfrågor är i stort sett endast män

inblandade. Vi tror att de beslut som fattas i olika sammanhang och även

debatten skulle vinna på att kvinnor i större utsträckning deltog. I såväl det

centrala rådgivande organ som vi föreslår som de länsvisa rovdjursgrupperna bör

man därför eftersträva en jämn könsfördelning.

För att minska rennäringens konflikter på grund av rovdjursförekomsten bör

rovdjursstammarnas utveckling styras så att ordnad renskötsel inte omöjliggörs

eller allvarligt försvåras i någon sameby.

För att minska konflikten mellan jägare och rovdjur bör mycket starka

koncentrationer av rovdjur inom vissa geografiskt begränsade områden undvikas. I

 områden där varg visat en särskild benägenhet att angripa hundar bör man kunna

överväga skyddsjakt.

Bidrags- och ersättningssystemen

Renar

Sametinget skall lämna ersättning av statsmedel för skador på ren som orsakats

av björn, järv, lo varg eller kungsörn. Ersättningen skall som huvudregel lämnas

 till samebyarna. Rätten till ersättning bör regleras i en särskild förordning.

Sametinget bör utfärda närmare föreskrifter om ersättningarna och

Naturvårdsverket om de inventeringar som skall ligga till grund för

ersättningssystemet.

Ersättning för skador orsakade av järv, lo och varg bör lämnas till samebyarna

utifrån antalet föryngringar eller annan förekomst av arterna på byarnas

betesområden. För skador orsakade av björn och kungsörn lämnas ersättning om

arterna förekommer inom en sameby. Ersättningen för dessa arter fördelas mellan

samebyarna med ledning av arealen av byarnas betesområden.

Ersättningarna skall minskas om skyddsjakt tillåtits inom en samebys

betesområde. Om det finns särskilda skäl till att skyddsjaktskvoten inte kunnat

fyllas bör Sametinget dock kunna besluta att inte minska ersättningen.

För skador orsakade av järv, lo och varg lämnas ersättning med ett i förväg

fastställt penningbelopp per föryngring eller för annan förekomst inom samebyn.

Ersättningsbeloppen skall motsvara skadorna så som de kan uppskattas med ledning

 av värdet på en ren, det antal renar som man kan förvänta att respektive

rovdjursart dödar under ett år och det merarbete som rovdjursangreppen orsakar.

För björn och kungsörn uppskattas med samma utgångspunkter ett totalbelopp för

skador på rennäringen, som fördelas mellan samebyarna.

Regeringen beslutar årligen ersättningsbeloppen på förslag från Sametinget.

Sametinget skall varje år få särskilda medel för bidrag till skadeförebyggande

åtgärder. Bidrag skall kunna lämnas till samebyar eller enskilda renägare för

åtgärder som kan betraktas som extrainsatser med syfte att förebygga skador.

Andra tamdjur

Enligt de nuvarande reglerna kan länsstyrelserna lämna bidrag till åtgärder för

att förebygga skador av vilt och ersättningar för uppkomna skador i mån av

tillgång på medel.

Normalt lämnas inte bidrag till åtgärder för att skydda tamdjur på fritt

skogsbete eller biodlingar. Vi anser att dessa verksamheter bör jämställas med

andra tamdjur i detta avseende.

Vi föreslår också att länsstyrelserna skall vara skyldiga att lämna ersättning

för skador som de aktuella rovdjursarterna orsakar på tamdjur och annan egendom

som ingår i näringsverksamhet. Naturvårdsverket bör fastställa en taxa för

ersättningar avseende de tamdjursarter som kan förväntas i någon större

utsträckning bli skadade eller dödade av rovdjur. Ersättningar skall dock inte

betalas om den verksamhet där skadorna inträffat bedrivits på ett sådant sätt

att risken för skador onödigtvis ökat. Samma regler skall gälla för djur på

fritt skogsbete och bikupor.

Liksom för närvarande bör länsstyrelserna enligt jaktförordningen ha möjlighet

att lämna ersättning för egendom som inte ingår i näringsverksamheten, däribland

 hundar.

Regler om skyddsjakt

Naturvårdsverket bör få möjlighet att delegera till länsstyrelserna att ge

tillstånd till skyddsjakt på enskilda djur av björn eller lo som orsakar

allvarliga skador eller olägenheter. Delegation skall vara huvudregeln i län med

 fasta stammar av björn och lo.

I jaktförordningen bör föreskrivas att de myndigheter som beslutar om skyddsjakt

 på lo och varg särskilt skall ta hänsyn till risken för skador på renar. När

det gäller lo skall också behovet att skydda stammarna av vilda hjortdjur

beaktas.

För närvarande har ägare eller vårdare av tamdjur rätt att, utan föregående

beslut av någon myndighet, döda rovdjur som angriper ett tamdjur. Reglerna för

detta bör förenklas och vidgas. Vi föreslår att ägaren eller vårdaren av ett

tamdjur skall få döda en björn, järv, lo eller varg under ett direkt angrepp på

tamdjuret. Rätten att ingripa gäller till dess angreppet är avslutat. Det skall

inte vara tillåtet att förfölja ett angripande rovdjur för att döda det på annan

 plats. I stället bör jaktlagen ändras så att det blir tillåtet att förfölja och

 skrämma ett rovdjur i syfte att undvika nya angrepp.

Jaktbrott

Jaktbrott som innefattar dödande av rovdjur förekommer i stor omfattning och de

utförs ofta med grymma metoder. För vissa av arterna kan den olagliga jakten få

allvarliga konsekvenser. Vargstammen är fortfarande så liten att stammens

positiva utveckling kan brytas. Beträffande järven kan brottsligheten vara en av

 huvudorsakerna till att stammen inte ökat trots att arten länge varit skyddad.

Genom samarbete mellan berörda myndigheter kan arbetet mot den jaktbrottslighet

som avser rovdjur effektiviseras. Länsstyrelser samt polis- och

åklagarmyndigheter bör tillsammans planera för gemensamma insatser i syfte att

förebygga sådana brott. Myndigheterna bör också gemensamt följa upp vad som

händer med polisanmälningar, förundersökningar, åtal och domar avseende olaglig

jakt på rovdjur.

Bevakningen av områden där jaktbrott avseende rovdjur kan förekomma bör

förbättras genom utökat samarbete mellan polisen och länsstyrelsernas

fältpersonal. Länsstyrelserna bör även få särskilda medel för att göra

punktinsatser med ökad bevakning. Förundersökningar om jaktbrott avseende

rovdjur bör regelmässigt ledas av särskilt utbildade miljöåklagare och i varje

polisdistrikt bör finnas särskilda utredare som ansvarar för utredningarna.

Polisen bör etablera ett samarbete med länsstyrelsernas fältpersonal också när

det gäller brottsutredningarna.

Forskning

Staten bör öka sina satsningar på rovdjursforskning. Vår bedömning är att en

ökning med 2 miljoner kronor per år väsentligt skulle förbättra villkoren för

forskningen på de mest angelägna områdena. De områden som särskilt bör

prioriteras är genetiska studier, fortsatta undersökningar av de olika arterna

med hjälp av biotelemetri samt undersökningar av möjligheterna att förebygga

skador av rovdjur både innanför och utanför renskötselområdet.

Beståndsövervakning

Naturvårdsverket har det övergripande ansvaret för att nödvändiga inventeringar

äger rum och för att rovdjursstammarnas utveckling kan följas i landet som

helhet. Länsstyrelserna har ansvaret för att rovdjursstammarnas utveckling kan

följas på regional nivå.

Vi föreslår att det i statsbudgeten anslås särskilda medel för länsstyrelsernas

inventeringar utanför renskötselområdet. Det behövs inte några ytterligare

insatser för beståndsövervakning av järv, lo och varg inom renskötselområdet.

Länsstyrelserna har tillsammans med Naturvårdsverket tagit initiativ för att

inom ramen för Viltskadecenter samordna beståndsövervakningen utanför

renskötselområdet. Vi anser att det är en bra lösning att låta centret ha

ansvaret för samordningen.

Årligen bör ett visst belopp anslås till länsstyrelsernas inventeringsverksamhet

 utanför renskötselområdet. För att följa lodjursstammens utveckling utanför

renskötselområdet är man hänvisad till de kunskaper man kan få genom de

storskaliga inventeringar som genomförs i Svenska Jägareförbundets regi. Så

länge vargen är fåtalig har länsstyrelserna emellertid vissa möjligheter att

följa utvecklingen på egen hand och i samarbete med bl.a. forskningen.

Beträffande björnen är man i dagsläget, såväl inom som utom renskötselområdet,

främst hänvisad till de kunskaper som det går att få från forskningen. Det är

också viktigt att ta till vara de kunskaper man kan få genom uppgifter från

avskjutningsstatistik och om fallvilt.

För övervakning av kungsörnstammens utveckling bör man även i framtiden förlita

sig på uppgifter från de kungsörnsgrupper som finns inom Sveriges Ornitologiska

Förening.

Regeringen bör ge Naturvårdsverket i uppdrag att upprätta en databas för stora

rovdjur för hela landet. Där skall information från länsstyrelserna,

Naturhistoriska riksmuseet, Statens veterinärmedicinska anstalt, polisen,

Jägareförbundet m.fl. registreras.

Information

Viltskadecenter

Viltskadecenter har till uppgift att samla in kunskap om viltskador och att

förmedla den genom information och utbildning. Vi föreslår att Viltskadecenter

skall bli permanent. Det är emellertid viktigt att centrets organisatoriska

status klarläggs. Vår bedömning är att det skulle vara lämpligt om centret knöts

 till Naturvårdsverket. Centrets styrelse bör bestå av representanter för

länsstyrelserna, Naturvårdsverket och lantbruksnäringen.

Information till allmänheten

Kunskap om rovdjuren har en nyckelroll för att den breda allmänheten skall ha

förståelse för rovdjurssituationen och rovdjurspolitiken. Regeringen bör därför

ge Naturvårdsverket i uppdrag att utarbeta en detaljerad informationsstrategi i

samråd med övriga intressenter.

Ett viktigt led i informationsarbetet kan vara att inrätta ett eller flera

rovdjurscentra med International Wolf Center i Ely, Minnesota som förebild i

fråga om inriktningen av verksamheten. Det finns i dag två djurparker som med

rätt insatser skulle kunna utvecklas till viktiga rovdjurscentra: Orsa Björnpark

 i norra Dalarna och Järvzoo, som ligger i Järvsö i norra Hälsingland. Även

Värmlands rovdjurscenter i Ekshärad kan komma att fylla en viktig funktion i

informationsarbetet. Vid Viltskadecenter finns en vilja att utveckla

verksamheten till ett aktivt informationsarbete mot allmänheten.

Det finns goda skäl för att staten skall bidra till att det inrättas ett eller

flera rikstäckande centra för spridning av information om rovdjuren. Det bör ske

 genom eller i samarbete med någon eller några av de verksamheter vi har

beskrivit. För statens del skall satsningen innefatta ett visst ekonomiskt stöd

till kompetensutveckling och informationsinsatser. En särskild arbetsgrupp bör

tillsättas för att fortsätta samtalen med de aktuella anläggningarna, liksom med

 berörda centrala myndigheter, län och kommuner.

Kostnader

Livskraftiga stammar av björn, järv, lo, varg och kungsörn skall säkerställas.

Detta kräver att stammarna av vissa arter skall öka och andra åtminstone

bibehållas på nuvarande nivå. Endast lostammen kan tillåtas minska något.

Rovdjursförekomsten skapar redan i dag starka konflikter på många håll. Med

ökade stammar är risken stor att konflikter kommer att uppstå på nya platser

allt eftersom rovdjuren sprider sig. Avgörande för att hålla konflikterna på en

rimlig nivå är att staten avsätter pengar för bidrag till förebyggande åtgärder

och att de skador som uppstår ersätts.

Alternativet till att ge bidrag till förebyggande åtgärder och ersättningar är

att minska stammarna av åtminstone järv, lo och varg. Detta skulle leda till att

 livskraften hos varg- och järvstammen uppenbart skulle sättas i fara. Med de

utgångspunkter som vi fått i direktiven är det inte något alternativ att föreslå

 en sådan utveckling.

Ökande rovdjursstammar kräver också ökade satsningar på forskning och

beståndsövervakning.

Slutsatsen blir att utredningsuppdraget inte kunnat fullföljas utan förslag som

innebär ökade kostnader. Enligt vår bedömning leder kravet på livskraftiga

rovdjursstammar även med mycket låga beräkningar till kostnadsökningar på ca 13

miljoner kronor. Kostnadsökningarna fördelar sig enligt följande:

Ökade ersättningar för renar som dödas av rovdjur 6 mkr

Bidrag till förebyggande åtgärder beträffande renar 2 mkr

Förebyggande åtgärder avseende andra tamdjur 0,5 mkr

Skadeersättningar avseende andra tamdjur 0,2 mkr

Bevakning för att minska jaktbrotten 1 mkr

Forskning 2 mkr

Beståndsövervakning 1,5 mkr

Vi har inom ramen för ersättningssystemet för rovdjursdödade renar diskuterat

frågan om differentierad ersättning för olika delar av renskötselområdet. Detta

skulle kunna innebära att kostnadsökningen för dödade renar stannar vid 3 mkr.

Med en positiv utveckling av rovdjursstammarna kommer kostnaderna för såväl

bidrag till förebyggande åtgärder som ersättningar för skador att öka såvitt

avser andra tamdjur än renar. Vi kan dock inte i dagsläget varken ange hur snabb

 eller hur stor ökningen kommer att vara. Det bör emellertid finnas en beredskap

 för att kostnaderna kan öka väsentligt.

Lagförslag i Rovdjursutredningens slutbetänkande "Sammanhållen rovdjurspolitik"

(SOU 1999:146)

Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Härigenom föreskrivs att 5 och 44 §§ jaktlagen (1987:259) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §1

Var och en skall visa viltet hänsyn. Idrottstävlingar och annan liknande

friluftsverksamhet i marker där det finns vilt skall genomföras så att viltet

störs i så liten utsträckning som möjligt.

Viltet får inte ofredas och inte heller förföljas annat än vid jakt. Förbudet

hindrar dock inte att lämpliga åtgärder vidtas av markinnehavaren i syfte att

motverka skador av vilt, om sådana skador inte kan motverkas på annat

tillfredsställande sätt.

Viltet får inte ofredas och inte heller förföljas annat än vid jakt. Förbudet

hindrar dock inte att lämpliga åtgärder vidtas av markinnehavaren eller ägaren

eller vårdaren av tamdjur i syfte att motverka skador av vilt, om sådana skador

inte kan motverkas på annat tillfredsställande sätt. Därvid får viltet inte

ofredas mer än nödvändigt.

44 §2

Om ett jaktbrott är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år.

Om ett jaktbrott är att anse som grovt, döms till fängelse, lägst sex månader

och högst två år.

Vid bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om det avsåg ett hotat, sällsynt eller värdefullt vilt,

2. om det har utförts vanemässigt eller i större omfattning,

3. om det utförts med otillåten hjälp av ett motordrivet fortskaffningsmedel

eller någon annan motordriven anordning.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förteckning över remissinstanserna avseende Rovdjursutredningens slutbetänkande

"Sammanhållen rovdjurspolitik" (SOU 1999:146)

Följande remissinstanser har kommit in med yttranden över Rovdjursutredningens

slutbetänkande "Sammanhållen rovdjurspolitik" (SOU 1999:50): Hovrätten i Övre

Norrland, Östersunds tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Stockholms universitet, Uppsala universitet, Umeå

universitet, Jordbruksverket, Sveriges lantbruksuniversitet, Statens

veterinärmedicinska anstalt, Sametinget, Naturvårdsverket, Riksrevisionsverket,

Statskontoret, länsstyrelserna i Uppsala, Kronobergs, Västra Götalands,

Värmlands, Dalarnas, Västmanlands, Örebro, Gävleborgs, Västernorrlands,

Jämtlands, Västerbottens, och Norrbottens län, Naturhistoriska riksmuseet,

Viltskadecenter, Uppvidinge kommun, Hagfors kommun, Årjängs kommun, Orsa kommun,

 Strömsunds kommun, Arvidsjaurs kommun, Gällivare kommun, Kiruna kommun, Svenska

 kommunförbundet, Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska Samernas Riksförbund,

Svenska Naturskyddsföreningen, Världsnaturfonden, Svenska Jägareförbundet,

Jägarnas Riksförbund, Sveriges Ornitologiska Förening, Svenska

Fåravelsförbundet, Fäbodbrukarföreningen, Renägarförbundet, Föreningen Sveriges

Skogsindustrier, Svenska Djurparksföreningen, Svenska Kennelklubben, Sveriges

Jordägareförbund, Svenska Rovdjursföreningen samt Gävleborgs fäbodförening.

Även följande organisationer har yttrat sig över betänkandet: Sveriges Glesbygds

 Trygghet, Svenskt fjäll- och samemuseum, Danderyds Naturskyddsförening, Svenska

 Jakthundgruppen, Jakthundskommittén i Värmland, Naturskyddsföreningen i

Värmland, Fältbiologerna, Bollnäs Fågelklubb, Förbundet djurens rätt, Gruppen av

 aktiva friluftsidkare på Södertörn, Dalarnas Fäbodbrukarförening, Sandvikens

Fågelklubb, Riksföreningen Hänsynsfull Jakt, Sveriges Biodlares Riksförbund,

Söderhamns fågelklubb, Saarivuoma sameby, ArtDatabanken, Naturskyddsföreningens

i Norrbotten, Jägarnas Riksförbund (avd. 22.01 Västernorrland), Svenska

Finskstövarföreningen, Naturskyddsföreningen i Dalarna, Projekt järv i

skogslandet, Stiftelsen Säfsenskogarna och AB Furuviksparken.

Därutöver har enskilda personer kommit in med skrivelser i ärendet.

Sammanfattning av skrivelser från Naturvårdsverket och Svenska Jägareförbundet

med begäran om ändringar i jaktlagen

Naturvårdsverket

Naturvårdsverket har i en skrivelse till regeringen (dnr Jo2000/63, kompletterad

 genom Jo2000/1133) begärt att begreppet oaktsamhet införs i 43 och 45 §§

jaktlagen, i stället för grov oaktsamhet. Skrivelsen innehöll också en begäran

om att ett nytt minimistraff på sex månaders fängelse skulle införas för grovt

jaktbrott och grovt jakthäleri.

Naturvårdsverket har motiverat sin begäran på följande sätt. Det har förekommit

fall då domstolarna ansett att grov oaktsamhet inte förelegat i fall då jägare

gjort felaktiga artbestämningar, dvs. att de jagat andra arter än de jakten i

egentligen avsåg. Naturvårdsverket anser att domstolarnas bedömningar i fall av

felaktiga artbestämningar innebär att kravet på artkännedom i kompetensprovet

för jägare numera saknar betydelse.

Svenska Jägareförbundet

Svenska Jägareförbundet har i en skrivelse till regeringen (dnr Jo98/908) begärt

 att orden "grov oaktsamhet" skall bytas ut mot bara "oaktsamhet" i 43 § andra

punkten och 45 § första stycket jaktlagen (1987:259).

Jägareförbundet motiverade sin begäran på följande sätt. Den som jagar måste

kunna känna igen och skilja olika däggdjurs och fågelarter från varandra. Detta

är grundläggande eftersom inte alla arter är tillåtna för jakt och de tillåtna

arterna omfattas inte av samma jakttid. Det har emellertid förekommit fall då

domstolar ansett att misstag avseende ett djurs arttillhörighet inte utgjort

grov oaktsamhet. En sådan bedömning innebär att misstag om ett djurs

arttillhörighet inte är straffbar i vart fall om jägaren haft god tid till

förfogande och sett djuret väl. Detta innebär i sin tur att jaktförordningens

regler om vilka vapen och vilka typer av ammunition som får användas vid jakt på

 olika arter är meningslöst. Detsamma gäller reglerna om när vilt av olika arter

 får jagas.

Förteckning över remissinstanserna avseende skrivelser från Naturvårdsverket och

 Svenska Jägareförbundet

Sveriges lantbruksuniversitet, Statens veterinärmedinska anstalt,

Naturvårdsverket, Skogsstyrelsen, Statens fastighetsverk, länsstyrelserna i

Stockholms, Uppsala, Södermanlands, Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs,

Kalmar, Gotlands, Blekinge, Skåne, Hallands, Västra Götalands, Värmlands,

Örebro, Västmanlands, Dalarnas, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands,

Västerbottens och Norrbottens län, Svenska Naturskyddsföreningen, Jägarnas

Riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Svenska Jägareförbundet, Sveriges

Jordägareförbund samt Världsnaturfonden.

Förteckning över remissinstanserna avseende utkastet till lagrådsremiss

Följande remissinstanser har yttrat sig över utkastet till lagrådsremiss:

Hovrätten för Övre Norrland, Östersunds tingsrätt, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Sametinget, Naturvårdsverket, Lantbrukarnas Riksförbund

Svenska Samernas Riksförbund, Svenska Naturskyddsföreningen, Världsnaturfonden,

Svenska Jägareförbundet och Jägarnas Riksförbund

Det till Lagrådet remitterade lagförslaget

Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Härigenom föreskrivs att 43, 44 och 46 §§ jaktlagen (1987:259) skall ha följande

 lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

43 §1

För jaktbrott döms till böter eller fängelse i högst sex månader den som

1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde

eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter

mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen eller

2. med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot 3 §, 31 § första stycket, 32

§ eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 25 §, 29 § 1, 29 a §

eller 30 § första stycket.

För jaktbrott döms till böter eller fängelse i högst ett år den som

1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde

eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter

mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen,

2. med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 3 §, 31 § första stycket eller mot

 en föreskrift som har meddelats med stöd av 29 § 1, eller 30 § första stycket

eller

3. med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot 32 § eller mot en föreskrift

som meddelats med stöd av 25 § eller 29 a §.

44 §2

Om ett jaktbrott är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år.

Om ett jaktbrott är att anse som grovt, döms till fängelse i lägst sex månader

och högst fyra år.

Vid bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om det avsåg ett hotat, sällsynt eller värdefullt vilt,

1. om det avsåg ett hotat, sällsynt eller särskilt värdefullt vilt,

2.om det har utförts vanemässigt eller i större omfattning,

3. om det utförts med otillåten hjälp av ett motordrivet fortskaffningsmedel

eller någon annan motordriven anordning.

3. om det utförts med otillåten hjälp av ett motordrivet fortskaffningsmedel

eller någon annan motordriven anordning,

4. om det utförts med en särskilt grym jaktmetod.

46 §3

Den som obehörigen tar befattning med vilt som han vet eller har skälig

anledning anta har dödats eller åtkommits genom jaktbrott, döms för jakthäleri

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid

bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas sådana omständigheter

som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

Den som obehörigen tar befattning med vilt som han vet eller har skälig

anledning anta har dödats eller åtkommits genom jaktbrott, döms för jakthäleri

till böter eller fängelse i högst ett år.

Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i lägst sex månader och

högst fyra år. Vid bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

sådana omständigheter som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

Till ansvar enligt denna paragraf döms inte om gärningen är belagd med straff i

miljöbalken.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-10-10

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 28 september 2000 (Miljödepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i jaktlagen (1987:259).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Anders Ingman.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I remissen föreslås olika åtgärder mot jaktbrott och jakthäleri. Förslagen skall

 ses mot bakgrund av att det visats förekomma en omfattande olaglig jakt på

björn, järv, lo, varg och kungsörn, vilket enligt regeringen avsevärt kan

påverka möjligheterna att föra en rovdjurspolitik. Bl.a. föreslås i 44 §

jaktlagen, förutom straffskärpningar för grovt jaktbrott, vissa förändringar när

 det gäller bedömningen av om ett brott är att anse som grovt. Enligt andra

stycket i paragrafen skall sålunda vid denna bedömning särskilt beaktas bl.a. om

 brottet avsåg ett hotat, sällsynt eller särskilt värdefullt vilt (andra stycket

 1). Förslaget kan jämföras med den nuvarande lydelsen, vari talas om hotat,

sällsynt eller värdefullt vilt. Med "värdefullt vilt" avses främst ekonomiskt

värdefullt vilt. Tillägget av ordet "särskilt" syftar till att vissa jaktbrott

som i dag bedöms som grova skall kunna anses som icke grova, t.ex. jakt på älg

på annans jaktområde.

Mot bakgrund av de straffskärpningar som föreslås instämmer Lagrådet i att det

finns skäl att omformulera den aktuella punkten så att inte fler jaktbrott än

avsett kommer att hänföras till grovt brott. Lagrådet ifrågasätter emellertid om

 uttrycket "värdefullt" kan ges den vidsträckta tolkning som förordas i remissen

 enbart genom tillägg av ordet "särskilt". Enligt Lagrådets mening bör därför

ett annat uttryckssätt väljas, vilket klarare återspeglar syftet med

remissförslaget och ger en anvisning om vilka typer av vilt som anses böra

skyddas genom de strängare straffreglerna. Lagrådet föreslår därför att punkten

utformas enligt följande: "...1. om det avsåg ett hotat, sällsynt eller annars

särskilt skyddsvärt vilt".

Miljödepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 december 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:57 Sammanhållen rovdjurspolitik

1 Senaste lydelse 1994:1819.

2 Senaste lydelse 1994:1820.

3 Senaste lydelse 1998:840.

1 Senaste lydelse 1997:343.

2 Senaste lydelse 1994:1820.

1 Senaste lydelse 1994:1819.

2 Senaste lydelse 1994:1820.

3 Senaste lydelse 1998:840.

Prop. 2000/01:57

4

1

Prop. 2000/01:57

6

1

8

1

7

1

10

1

9

1

23

1

22

1

44

1

43

1

53

1

52

1

59

1

57

1

72

1

76

1

74

1

77

1

75

1

81

1

79

1

85

1

83

1

86

1

85

1

99

1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 2

101

1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 3

103

1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 4

105

1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 5

107

1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 6

111

1

Prop. 2000/01:57

Bilaga 7

Prop. 2000/01:57

Prop. 2000/01:57

Bilaga 8

113

1

Prop. 2000/01:57