Regeringens proposition

1997/98:55

Kvinnofrid

Prop.

1997/98:55

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 februari 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Ulrica[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen behandlar åtgärder för att motverka våld mot kvinnor, pro-

stitution och sexuella trakasserier i arbetslivet.

Ett nytt brott införs i brottsbalken. Det tar främst sikte på upprepade

straffbara kränkningar som riktas mot nära anhöriga kvinnor (grov kvin-

nofridskränkning) men omfattar även barn och andra närstående personer

(grov fridskränkning). Vid bedömningen av straffvärdet skall särskild

hänsyn tas till det upprepade eller systematiska i beteendet. Straffet före-

slås vara fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Våldtäktsbrottet utvidgas så att med samlag jämställas annat sexuellt

umgänge, om gärningen med hänsyn till kränkningens art och omstän-

digheterna i övrigt är jämförlig med påtvingat samlag. Vissa av de förfa-

randen som enligt nuvarande lagstiftning bedöms som sexuellt tvång

kommer därmed att bedömas som våldtäkt. Underlåtenhet att under vissa

förutsättningar anmäla eller på annat sätt avslöja vissa grova sexualbrott

(våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av underårig eller

grovt koppleri) föreslås bli straffbelagd.

Språket i centrala bestämmelser i 3 6 kap. brottsbalken görs köns-

neutralt.

Vidare föreslås att det blir förbjudet att mot ersättning skaffa sig en

tillfällig sexuell förbindelse. Detta sker genom införandet av en särskild

lag om förbud mot köp av sexuella tjänster. Även försök skall vara

straffbart. Påföljden för brottet skall vara böter eller fängelse i högst sex

månader.

Vissa ändringar föreslås även i lagen om förbud mot omskärelse av

kvinnor (1982:316). Begreppet könsstympning ersätter begreppet omskä-

relse. På grund av brottets allvar utmönstras böter ur straffskalan. Straff-

skalan skärps så att straffet för normalbrottet blir fängelse i högst fyra år.

För det grova brottet blir minimistraffet två år. Förberedelse och stämp-

ling till sådant brott, liksom underlåtenhet att avslöja brott, straffbeläggs

också.

Socialtjänstlagen (1980:620) föreslås kompletterad med en ny paragraf

om att socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit ut-

satta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att

förändra sin situation.

I jämställdhetslagen (1991:433) föreslås ändringar som tar sikte på att

förtydliga arbetsgivarens ansvar för att vidta aktiva åtgärder för att före-

bygga och förhindra att någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasse-

rier på arbetsplatsen. En skadeståndssanktionerad skyldighet för arbets-

givaren att vidta utredningsåtgärder och andra åtgärder i det enskilda

fallet införs, liksom en definition av begreppet sexuella trakasserier.

Utöver de nu föreslagna lagändringarna aviserar regeringen att en

sexualbrottsutredning skall tillsättas. Syftet är att göra en total översyn av

bestämmelserna om sexualbrott samt att undersöka domstolarnas straff-

mätning och bedömning av straffvärdet vid sexualbrott.

Övriga åtgärder som nu vidtas för att bekämpa våldet mot kvinnor be-

handlar bl.a. frågor om myndigheters handläggning av ärenden som rör

våld mot kvinnor, stöd till frivilligorganisationer samt utvecklingsinsat-

ser av olika slag.

Genom förslag i 1998 års budgetproposition får kvinnojourerna ett

ökat stöd om 6 miljoner kronor. Medel avsätts även till vissa övriga fri-

villigorganisationer för projekt och utvecklingsinsatser. Socialstyrelsen

har nyligen fått i uppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor som rör

våld mot kvinnor och prostitution och att utarbeta allmänna råd som

närmare utvecklar hur socialtjänsten, med anledning av den nya lagbe-

stämmelsen, bör arbeta med frågor om våld mot kvinnor. För detta kom-

mer myndigheten att tillföras ett engångsbelopp om 5 miljoner kronor. I

uppdraget ingår även att utreda hur en central kristelefon skall kunna in-

rättas för våldsutsatta kvinnor.

En större satsning på att öka kunskaperna hos olika yrkesgrupper som

handlägger eller på annat sätt kommer i kontakt med ärenden som rör

våld mot kvinnor kommer att genomföras. Examensordningen i högsko-

leförordningen kommer att förtydligas för vissa yrkesutbildningar. Fort-

bildning för bl.a. poliser, åklagare, domare och personal inom socialtjänst

och hälso- och sjukvård kommer att initieras och ledas av Rikspolissty-

relsen som för ändamålet tillförs 6,5 miljoner kronor.

Regeringen lämnade i december 1997 s.k. myndighetsgemensamma

uppdrag till berörda myndigheter på central och regional nivå. Syftet med

dessa är bl.a. att förtydliga de krav som regeringen ställer på myndighe-

terna i deras arbete med frågor om våld mot kvinnor. Berörda myndig-

heter åläggs att förebygga våldsbrott mot kvinnor, att utarbeta åt-

gärdsprogram eller policydokument för sitt arbete med dessa frågor, att

samverka med andra myndigheter och med frivlligorganisationer samt att

utveckla och följa det internationella arbetet på området. Myndigheterna

skall regelbundet redovisa vidtagna åtgärder till regeringen. Genom be-

slutet om de myndighetsgemensamma uppdragen får vissa myndigheter

även särskilda uppdrag.

Sammanlagt avsätts 41 miljoner kronor för de åtgärder som regeringen

nu vidtar för att bekämpa våldet mot kvinnor.

Samtliga lagändringar föreslås träda i kraft den 1 juli 1998 utom för-

budet mot köp av sexuella tjänster som föreslås träda i kraft den 1 januari

1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Propositionens lagförslag 8

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 8

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:316) med

förbud mot omskärelse av kvinnor 14

2.3 Förslag till lag om förbud mot köp av sexuella

tjänster 15

2.4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) 16

2.5 Förslag till lag om ändring i jämställdhetslagen

(1991:433) 17

3 Ärendet och dess beredning 19

4 Allmänna utgångspunkter 20

5 Ett internationellt perspektiv 24

6 Våldets omfattning 30

7 De sociala myndigheternas insatser m.m. 35

7.1 Socialtjänstlagen 35

7.2 Sociala utvecklingsinsatser 39

7.3 Barn i misshandelsmiljöer 41

8 Hälso- och sjukvårdens insatser 43

9 Rättsväsendets insatser 47

9.1 Polisens handläggning 47

9.1.1 Åtgärdsprogram/policydokument m.m. 47

9.1.2 Handel med kvinnor 51

9.2 Åklagarnas handläggning 52

9.3 Behandlingsmetoder för män som dömts för vålds-

och sexualbrott 55

9.4 Elektronisk övervakning 57

10 Myndighetsgemensamma uppdrag 58

11 Frivilliga organisationer 60

11.1 Kvinnojourer 60

11.2 Mansjourer och andra mansorganisationer 63

11.3 Andra frivilligorganisationer 64

11.4 Brottsofferjourer 65

12 Utbildning och forskning 66

12.1 Inledning 66

12.2 En förbättrad yrkesutbildning 67

12.3 En satsning på fortbildning genomförs 70

12.4 Forskningsfrågor 71

13 Brott mot kvinnofrid m.m. 74

13.1 Ett kvinnofridsbrott införs 74

13.2 Olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande 84

13.3 Kränkningar på grund av kön eller sexuell läggning 85

13.4 Könsneutral lagtext 88

14 Sexualbrotten 89

14.1 Våldtäktsbrottet utvidgas 89

14.1.1 Våldtäkt mot vuxen 89

14.1.2 Våldtäkt mot barn 92

14.2 Underlåtenhet att avslöja sexualbrott 94

14.3 Bestämmelserna om sexualbrott ses över 95

15 Könsstympning 96

15.1 En skärpt lagstiftning 96

15.2 Förebyggande åtgärder 99

16 Prostitution 100

16.1 Köp av sexuella tjänster förbjuds 100

16.2 Utvecklingsinsatser 107

17 Jämställdhetslagen - sexuella trakasserier i arbetslivet och

arbetsgivarens ansvar 108

17.1 Inledning 108

17.2 Definition av begreppet sexuella trakasserier 109

17.3 Förtydligande av arbetsgivarens ansvar att vidta

aktiva åtgärder 113

17.4 Skadeståndssanktionerad skyldighet att vidta

utredningsåtgärder och andra åtgärder i det

enskilda fallet 116

17.5 Skadeståndet 120

18 Sekretessfrågor 122

19 Kostnader 127

20 Ikraftträdande 130

21 Författningskommentarer 131

21.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 131

21.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:316)

med förbud mot omskärelse av kvinnor 136

21.3 Förslag till lag om förbud mot köp av sexuella

tjänster 136

21.4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) 137

21.5 Förslag till lag om ändring i jämställdhetslagen

(1991:433) 138

Bilaga 1 Sammanfattning av Kvinnovåldskommissionens

betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60) 143

Bilaga 2 Kvinnovåldskommissionens lagförslag 157

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:60) 174

Bilaga 4 Sammanfattning av 1993 års Prostitutionsutrednings

betänkande Könshandel (SOU 1995:15) 176

Bilaga 5 Prostitutionsutredningens lagförslag 185

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:15) 187

Bilaga 7 Sammanfattning av rapporten Sexuella trakasserier

och arbetsgivarens ansvar (dnr A97/3077/JÄM) 188

Bilaga 8 Lagförslag i rapporten Sexuella trakasserier och

arbetsgivarens ansvar 191

Bilaga 9 Förteckning över remissinstanserna (Sexuella

trakasserier och arbetsgivarens ansvar) 193

Bilaga 10 Lagrådsremissens lagförslag 194

Bilaga 11 Lagrådets yttrande 205

Bilaga 12 Myndighetsgemensamma uppdrag Fel! Bokmärket är inte

definierat.

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 februari

1998 225

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i brottsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1982:316) med förbud mot omskärelse av

 kvinnor,

3. lag om förbud mot köp av sexuella tjänster,

4. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

5. lag om ändring i jämställdhetslagen (1991:433).

2 Propositionens lagförslag

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

 dels att 3 kap 5 §, 4 kap. 1 3 §§, 5 kap. 5 § och 6 kap. 1, 3, 4, 8, 11

och

12 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en ny bestämmelse, 4 kap. 4 a §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

5 §

Den som tillfogar annan per-

son kroppsskada, sjukdom eller

smärta eller försätter honom i

vanmakt eller annat sådant till-

stånd, döms för misshandel till

fängelse i högst två år eller, om

brottet är ringa, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som tillfogar en annan

person kroppsskada, sjukdom

eller smärta eller försätter honom

eller henne i vanmakt eller något

annat sådant tillstånd, döms för

misshandel till fängelse i högst

två år eller, om brottet är ringa,

till böter eller fängelse i högst

sex månader.

4 kap.

1 §

Om någon bemäktigar sig samt

bortför eller inspärrar barn eller

annan med uppsåt att skada ho-

nom till liv eller hälsa eller

tvinga honom till tjänst eller att

öva utpressning, dömes för män-

niskorov till fängelse på viss tid,

lägst fyra och högst tio år, eller

på livstid.

Är brottet mindre grovt, dömes

till fängelse i högst sex år.

Den som bemäktigar sig och

för bort eller spärrar in ett barn

eller någon annan med uppsåt att

skada honom eller henne till liv

eller hälsa eller att tvinga honom

eller henne till tjänst eller att öva

utpressning, döms för människo-

rov till fängelse på viss tid, lägst

fyra och högst tio år, eller på

livstid.

Är brottet mindre grovt, döms

till fängelse i högst sex år.

2 §

Den som i annat fall än i 1 §

sägs berövar någon friheten,

genom att bortföra eller inspärra

honom eller på annat sätt, dömes

för olaga frihetsberövande till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

Är brottet mindre grovt, dömes

till böter eller fängelse i högst

två år.

Den som i annat fall än som

sägs i 1 § för bort eller spärrar

in någon eller på annat sätt be-

rövar honom eller henne frihe-

ten, döms för olaga frihetsberö-

vande till fängelse, lägst ett och

högst tio år.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst

två år.

3 §

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, genom olaga

tvång eller vilseledande, föranle-

der att någon kommer i krigs-

eller arbetstjänst eller annat så-

dant tvångstillstånd eller förmår

någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där han kan

befaras bli utsatt för förföljelse

eller utnyttjad för tillfälliga sexu-

ella förbindelser eller på annat

sätt råka i nödläge, döms för för-

sättande i nödläge till fängelse,

lägst ett och högst tio år.

Är brottet mindre grovt, dömes

till böter eller fängelse i högst

två år.

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, genom olaga

tvång eller vilseledande, föranle-

der att någon kommer i krigs-

eller arbetstjänst eller annat så-

dant tvångstillstånd eller förmår

någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där han eller

hon kan befaras bli utsatt för för-

följelse eller utnyttjad för tillfäl-

liga sexuella förbindelser eller på

annat sätt råka i nödläge, döms

för försättande i nödläge till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst

två år.

4 a §

Den som begår brottsliga gär-

ningar enligt 3, 4 eller 6 kap.

mot en närstående eller tidigare

närstående person, döms, om

gärningarna varit ett led i en

upprepad kränkning av perso-

nens integritet och varit ägnade

att allvarligt skada personens

självkänsla, för grov frids-

kränkning till fängelse, lägst

sex månader och högst sex år.

Har gärningar som anges i

första stycket begåtts av en man

mot en kvinna som han är eller

har varit gift med eller som han

bor eller har bott tillsammans

med under äktenskapsliknande

förhållanden, skall i stället dö-

mas för grov kvinnofridskränk-

ning till samma straff.

5 kap.

5 §

Brott som avses i 1 3 §§ får inte åtalas av annan än målsägande.

Om målsägande anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses

påkallat ur allmän synpunkt, får dock åklagaren åtala för

1. förtal och grovt förtal,

2. förolämpning mot någon i

eller för hans myndighetsutöv-

ning,

3. förolämpning mot någon

med anspelning på hans ras, hud-

färg, nationella eller etniska ur-

sprung eller trosbekännelse, eller

4. förolämpning mot någon

med anspelning på att han har

homosexuell läggning.

2. förolämpning mot någon i

eller för hans eller hennes myn-

dighetsutövning,

3. förolämpning mot någon

med anspelning på hans eller

hennes ras, hudfärg, nationella

eller etniska ursprung eller tros-

bekännelse, eller

4. förolämpning mot någon

med anspelning på hans eller

hennes homosexuella läggning.

Har förtal riktats mot avliden, får åtal väckas av den avlidnes efter-

levande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon samt, om åtal

av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, av åklagare.

Innebär brott som avses i 1 3 §§, att någon genom att förgripa sig på

en främmande makts statsöverhuvud som vistas i Sverige eller på en

främmande makts representant i Sverige har kränkt den främmande

makten, får brottet åtalas av åklagare utan hinder av vad som före-

skrivs i första stycket. Åtal får dock inte ske utan förordnande av rege-

ringen eller den regeringen har bemyndigat därtill.

6 kap.

1 §

Den som tvingar annan till

samlag eller därmed jämförligt

sexuellt umgänge genom våld el-

ler genom hot som innebär eller

för den hotade framstår som

trängande fara, döms för våld-

täkt till fängelse, lägst två och

högst sex år. Lika med våld anses

att försätta någon i vanmakt eller

annat sådant tillstånd.

Den som genom våld eller ge-

nom hot som innebär eller för

den hotade framstår som träng-

ande fara tvingar någon annan

till samlag eller till annat sexu-

ellt umgänge, om gärningen med

hänsyn till kränkningens art och

omständigheterna i övrigt är

jämförlig med påtvingat samlag,

döms för våldtäkt till fängelse,

lägst två och högst sex år. Med

våld jämställs att försätta någon i

vanmakt eller annat sådant till-

stånd.

Är brottet med hänsyn till våldets eller hotets art och

omständigheterna i övrigt att anse som mindre allvarligt, döms till

fängelse i högst fyra år.

Är brottet grovt, döms för grov våldtäkt till fängelse, lägst fyra och

högst tio år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt

beaktas, om våldet var livsfarligt eller om den som har begått

gärningen tillfogat allvarlig skada eller allvarlig sjukdom eller, med

hänsyn till tillvägagångssättet eller offrets låga ålder eller annars, visat

särskild hänsynslöshet eller råhet.

3 §

Den som förmår annan till

sexuellt umgänge genom att all-

varligt missbruka hans eller hen-

nes beroende ställning döms för

sexuellt utnyttjande till fängelse

i högst två år. Detsamma gäller

den som har sexuellt umgänge

med annan genom att otillbörligt

utnyttja att denne befinner sig i

vanmakt eller annat hjälplöst till-

stånd eller lider av en psykisk

störning.

Den som förmår någon annan

till sexuellt umgänge genom att

allvarligt missbruka hans eller

hennes beroende ställning döms

för sexuellt utnyttjande till

fängelse i högst två år. Det-

samma gäller den som har sexu-

ellt umgänge med någon annan

genom att otillbörligt utnyttja att

denna person befinner sig i van-

makt eller annat hjälplöst till-

stånd eller lider av en psykisk

störning.

Om den som har begått gärningen visat särskild hänsynslöshet eller

om brottet annars är att anse som grovt, döms för grovt sexuellt

utnyttjande till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

4§

Har någon sexuellt umgänge

med den som är under arton år

och som är hans avkomling eller

står under hans fostran eller för

vars vård eller tillsyn han har att

svara på grund av myndighets

beslut, döms för sexuellt utnytt-

jande av underårig till fängelse

i högst fyra år. Detsamma skall

gälla om någon, i annat fall än

som avses förut i detta kapitel,

har sexuellt umgänge med barn

under femton år.

Har någon sexuellt umgänge

med den som är under arton år

och som är avkomling till eller

står under fostran av honom eller

henne eller för vars vård eller

tillsyn han eller hon har att svara

på grund av en myndighets be-

slut, döms för sexuellt utnytt-

jande av underårig till fängelse

i högst fyra år. Detsamma skall

gälla om någon, i annat fall än

som avses förut i detta kapitel,

har sexuellt umgänge med barn

under femton år.

Om den som har begått gärningen visat särskild hänsynslöshet mot

den underårige eller om brottet på grund av dennes låga ålder eller

annars är att anse som grovt, skall dömas för grovt sexuellt

utnyttjande av underårig till fängelse, lägst två och högst åtta år.

8 §

Den som främjar eller på ett otillbörligt sätt ekonomiskt utnyttjar att

annan har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning, döms för

koppleri till fängelse i högst fyra år.

Får den som med nyttjanderätt

har upplåtit en lägenhet vetskap

om att lägenheten helt eller till

väsentlig del används för tillfäl-

liga sexuella förbindelser mot

ersättning och underlåter han att

göra vad som skäligen kan begä-

ras för att få upplåtelsen att upp-

höra, skall han, om verksamheten

fortsätter eller återupptas i lägen-

heten, anses ha främjat verksam-

heten och dömas till ansvar en-

ligt första stycket.

Om en person som med nytt-

janderätt har upplåtit en lägenhet

får veta att lägenheten helt eller

till väsentlig del används för till-

fälliga sexuella förbindelser mot

ersättning och inte gör vad som

skäligen kan begäras för att få

upplåtelsen att upphöra, skall han

eller hon, om verksamheten fort-

sätter eller återupptas i lägenhe-

ten, anses ha främjat verksam-

heten och dömas till ansvar en-

ligt första stycket.

11 §

Ansvar som i detta kapitel är

föreskrivet för gärning som be-

gås mot någon under viss ålder

skall ådömas även den som inte

insåg men hade skälig anledning

anta att den andre ej uppnått så-

dan ålder.

Till ansvar som i detta kapitel

är föreskrivet för en gärning som

begås mot någon under en viss

ålder skall dömas även den som

inte insåg men hade skälig an-

ledning anta att den andra per-

sonen inte uppnått sådan ålder.

12 §

För försök till våldtäkt, grov

våldtäkt, sexuellt tvång, grovt

sexuellt tvång, sexuellt utnyttjan-

de, grovt sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av underårig,

grovt sexuellt utnyttjande av un-

derårig, koppleri och grovt kopp-

leri döms till ansvar enligt vad

som föreskrivs i 23 kap. Det-

samma gäller i fråga om förbere-

delse och stämpling till våldtäkt,

grov våldtäkt, grovt sexuellt ut-

nyttjande av underårig och grovt

koppleri.

För försök till våldtäkt, grov

våldtäkt, sexuellt tvång, grovt

sexuellt tvång, sexuellt utnytt-

jande, grovt sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av underårig,

grovt sexuellt utnyttjande av un-

derårig, koppleri och grovt kopp-

leri döms till ansvar enligt vad

som föreskrivs i 23 kap. Det-

samma gäller i fråga om förbere-

delse och stämpling till våldtäkt,

grov våldtäkt, grovt sexuellt ut-

nyttjande av underårig och grovt

koppleri samt underlåtenhet att

avslöja sådant brott.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:316) med

förbud mot omskärelse av kvinnor

 Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1982:316) med förbud

mot omskärelse av kvinnor samt 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse.

Lag (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1§

Ett ingrepp i de kvinnliga yttre

könsorganen i syfte att stympa

dessa eller åstadkomma andra

bestående förändringar av dem

(omskärelse) får inte utföras,

oavsett om samtycke har lämnats

till ingreppet eller inte.

Ingrepp i de kvinnliga yttre

könsorganen i syfte att stympa

dessa eller åstadkomma andra

bestående förändringar av dem

(könsstympning) får inte utföras,

oavsett om samtycke har lämnats

till ingreppet eller inte.

2 §

Den som bryter mot 1 § döms

till fängelse i högst två år eller,

om omständigheterna är mild-

rande, till böter.

 Om brottet har medfört livsfara,

svår kroppsskada, allvarlig sjuk-

dom eller i annat fall inneburit ett

synnerligen hänsynslöst beteende

skall det bedömas som grovt. För

grovt brott döms till fängelse,

lägst ett och högst tio år.

 För försök döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

Den som bryter mot 1 § döms

till fängelse i högst fyra år.

Om brottet har medfört livs-

fara, allvarlig sjukdom eller i

annat fall inneburit ett synner-

ligen hänsynslöst beteende skall

det bedömas som grovt. För

grovt brott döms till fängelse,

lägst två och högst tio år.

 För försök, förberedelse och

stämpling samt underlåtenhet att

avslöja brott döms till ansvar en-

ligt 23 kap. brottsbalken.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.3 Förslag till lag om förbud mot köp av sexuella

tjänster

 Härigenom föreskrivs följande.

Den som mot ersättning skaffar sig en tillfällig sexuell förbindelse,

döms om inte gärningen är belagd med straff enligt brottsbalken

för köp av sexuella tjänster till böter eller fängelse i högst sex

månader.

 För försök döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

 Härigenom föreskrivs att det i socialtjänstlagen (1980:620) skall

tas in en ny paragraf, 8 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 a §

Socialnämnden bör verka för

att kvinnor som är eller har varit

utsatta för våld eller andra över-

grepp i hemmet får stöd och

hjälp för att förändra sin situa-

tion.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.5 Förslag till lag om ändring i jämställdhetslagen

(1991:433)

 Härigenom föreskrivs i fråga om jämställdhetslagen (1991:433)

dels att 6 och 28 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken nämast före 22 § skall lyda Förbud mot

trakasserier m.m ,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 22 a och 27 a §§,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Arbetsgivaren skall verka för

att inte någon arbetstagare utsätts

för sexuella trakasserier eller tra-

kasserier på grund av en anmälan

om könsdiskriminering.

Arbetsgivaren skall vidta åt-

gärder för att förebygga och för-

hindra att någon arbetstagare ut-

sätts för sexuella trakasserier el-

ler trakasserier på grund av en

anmälan om könsdiskriminering.

Med sexuella trakasserier av-

ses sådant ovälkommet uppträ-

dande av sexuell natur eller an-

nat ovälkommet uppträdande

grundat på kön som kränker ar-

betstagarens integritet i arbetet.

22 a §

En arbetsgivare som får kän-

nedom om att en arbetstagare

anser sig ha blivit utsatt för

sexuella trakasserier av en an-

nan arbetstagare skall utreda

omständigheterna kring de upp-

givna trakasserierna och i före-

kommande fall vidta de åtgärder

som skäligen kan krävas för att

förhindra fortsatta sexuella tra-

kasserier.

27 a §

Om arbetsgivaren inte fullgör

sina skyldigheter enligt 22 a §,

skall arbetsgivaren betala skade-

stånd till arbetstagaren för den

kränkning som underlåtenheten

innebär.

28 §

Om det är skäligt, kan skade-

stånd enligt 25, 26 eller 27 § sät-

tas ned eller helt falla bort.

Om det är skäligt, kan skade-

stånd enligt 25, 26, 27 eller

27 a § sättas ned eller helt falla

bort.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Kvinnofrid

Genom regeringsbeslut den 1 juli 1993 bemyndigades chefen för Social-

departementet att tillkalla en kommission med uppdrag att utifrån ett

kvinnoperspektiv göra en översyn av frågor som rör våld mot kvinnor

och föreslå åtgärder för att motverka sådant våld.

Kommissionen antog namnet Kvinnovåldskommissionen. Kommissio-

nen avlämnade i mars 1994 delbetänkandet Ett centrum för kvinnor som

våldtagits och misshandlats (SOU 1994:56). Regeringen beslutade i maj

1994 att för budgetåret 1994/95 ställa tre miljoner kronor till förfogande

varefter Rikskvinnocentrum för kvinnor som misshandlats och våldtagits

inrättades vid Akademiska sjukhuset i Uppsala. Därefter har regeringen,

som ett stöd för uppbyggnadsarbetet, ställt ytterligare sex miljoner kro-

nor till Rikskvinnocentrums förfogande.

Kvinnovåldskommissionen avlämnade i juni 1995 slutbetänkandet

Kvinnofrid ( SOU 1995:60). Slutbetänkandet innehåller förslag till olika

åtgärder för att förbättra stödet och hjälpen till kvinnor som utsatts för

våld och andra övergrepp och åtgärder för att förebygga våld mot kvin-

nor. Kommissionen föreslår ett flertal lagändringar, bl.a. ändringar i

6 kap. brottsbalken och införande av ett kvinnofridsbrott.

I slutbetänkandet lämnas också förslag beträffande skyddade per-

sonuppgifter för kvinnor som utsätts för våld och hot om våld (kapitel

10.4). Frågor om skydd för förföljda personer behandlas i regeringens

proposition 1997/98:9 Skydd för förföljda personer, samordningsnum-

mer, m.m. (bet. 1997/98:SkU5, rskr. 1997/98:65).

En sammanfattning av slutbetänkandet finns som bilaga 1. Kommis-

sionens lagförslag finns i bilaga 2.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan-

serna finns i bilaga 3. Socialdepartementet har utarbetat en remissam-

manställning (Ds 1996:28).

Könshandeln

Genom regeringsbeslut den 11 mars 1993 bemyndigades chefen för So-

cialdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra

en översyn av samhällets åtgärder mot prostitution och bl.a. utarbeta för-

slag till förbättringar av samhällets insatser mot prostitution.

Utredningen, som antog namnet 1993 års prostitutionsutredning, av-

lämnade i mars 1995 betänkandet Könshandeln (SOU 1995:15). Betän-

kandet innehåller förslag om att prostitution kriminaliseras genom att ett

förbud om köp och försäljning av sexuella tjänster införs i brottsbalken.

En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 4. Utredarens lagför-

slag finns i bilaga 5.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan-

serna finns i bilaga 6. En remissammanställning finns tillgänglig på So-

cialdepartementet (dnr S97/8122/IFO).

Sexuella trakasserier och arbetsgivarens ansvar

Kvinnovåldskommissionen har i betänkandet Kvinnofrid (SOU 1995:60,

s. 345) föreslagit att frågan om att införa ett skadeståndsansvar för en

arbetsgivare som inte vidtar åtgärder för att förhindra att en arbetstagare

utsätts för sexuella trakasserier av sina arbetskamrater bör utredas i sär-

skild ordning.

Regeringen uttalade i skrivelsen om jämställdhetspolitiken till riksda-

gen (skr. 1996/97:41) att regeringen hade för avsikt att under 1997 inleda

en översyn av reglerna om sexuella trakasserier. Genom beslut den

10 april 1997 uppdrog regeringen åt rådmannen Agneta[REDACTED_EFTERNAMN] Norell

att göra en sådan översyn. I uppdraget ingick bl.a. att analysera de be-

fintliga reglerna om sexuella trakasserier och hur de tillämpas samt att

lämna förslag på förändringar i jämställdhetslagen som ålägger arbetsgi-

varen ett tydligt ansvar för att vidta åtgärder mot sexuella trakasserier på

arbetsplatsen.

Uppdraget redovisades i september 1997 i rapporten Sexuella trakasse-

rier och arbetsgivarens ansvar (dnr A97/3077/JÄM). I rapporten lämnas

förslag till ändringar i jämställdhetslagen. En sammanfattning av rap-

porten finns som bilaga 7. Utredarens lagförslag finns i bilaga 8.

Rapporten har behandlats vid ett remissammanträde den 14 oktober

1997. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 9. En sam-

manställning över remissinstansernas yttranden finns tillgänglig i Ar-

betsmarknadsdepartementet (dnr A97/3077/JÄM).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 december 1997 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över de lagförslag som finns i bilaga 10. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 11.

Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets synpunkter. De avvikelser i

förhållande till vad Lagrådet förordat som regeringen föreslår behandlas i

avsnitt 13 och i författningskommentaren till 4 kap. 4 a § brottsbalken

(avsnitt 21.1). Därutöver har vissa redaktionella förändringar gjorts i för-

hållande till lagrådsremissens lagförslag.

4 Allmänna utgångspunkter

Sverige anses av många vara världens mest jämställda land. Inte i något

land är t.ex. kvinnorepresentationen i riksdag och regering, landsting och

kommuner lika hög som i Sverige. Svenska kvinnor har också världens

högsta förvärvsfrekvens och därmed goda möjligheter till egen försörj-

ning. Både kvinnor och män har goda möjligheter att kombinera för-

värvsarbete med ett aktivt föräldraskap.

På många områden råder dock alltjämt obalans i maktförhållandet

mellan könen. Det mest extrema exemplet på en sådan obalans är det

våld som män riktar mot kvinnor som de har eller har haft en nära rela-

tion till. Det är en form av våld som kvinnor i alla samhällen utsätts för,

om än i olika omfattning.

I ett svenskt perspektiv är det angeläget att understryka att de flesta

män inte utövar våld mot kvinnor. Samtidigt kan under den senaste tio-

årsperioden noteras ett ökande antal anmälningar om misshandel och

sexuella övergrepp. Detta gäller i synnerhet våldsbrott mot närstående

kvinnor.

Mäns våldsbrott mot kvinnor utgör därför ett allvarligt samhälls-

problem. Att bekämpa denna brottslighet är av denna anledning en prio-

riterad uppgift för rättsväsendet.

Det är numera väl dokumenterat, både i forskning och annan litteratur,

att det våld som män riktar mot kvinnor ofta har sitt ursprung i och finner

näring ur fördomar och föreställningar om mäns överordning och kvin-

nors underordning.

Våldet mot kvinnor utgör således ett hinder för den enskilda kvinnans

rättstrygghet liksom det är ett hinder för den fortsatta utvecklingen mot

jämställdhet mellan kvinnor och män, i samhället i stort liksom mellan

enskilda kvinnor och män. Att vidta fortsatta åtgärder för att förhindra

detta våld är därför nödvändigt och brådskande.

Våld mot kvinnor kan ses som ett samlingsbegrepp för många olika fö-

reteelser, de flesta straffbara redan med nuvarande lagstiftning. Inom

kvinnoforskning används ofta begreppet sexualiserat våld. Enligt den

deklaration om våld mot kvinnor som FN:s generalförsamling antog år

1993, omfattar begreppet bl.a. fysiskt, sexuellt och psykiskt våld som

förekommer i familjen, i samhället samt det våld som utövas eller tolere-

ras av staten (internationella frågor beskrivs närmare i avsnitt 5). Be-

greppet våld mot kvinnor omfattar enligt denna deklaration bl.a. även

våld inom äktenskapet, kvinnlig könsstympning, sexuella trakasserier i

arbetslivet, handel med kvinnor och påtvingad prostitution.

Det handlar således om ett flertal handlingar och företeelser som har

det gemensamt att de är könsrelaterade eller könsspecifika. En närmare

förklaring till begreppet finner man i den handlingsplan som det interna-

tionella samfundet ställde sig bakom och åtog sig att genomföra vid FN:s

kvinnokonferens i Peking år 1995. Där anges bl.a. att våld mot kvinnor

är ett uttryck för historiskt ojämlika maktrelationer mellan kvinnor och

män vilka har lett till mäns dominans över och diskriminering av kvin-

nor. För att åstadkomma ett samhälle som är fritt från det könsspecifika

våldet måste en helhetssyn och ett tvärsektoriellt arbetssätt utvecklas

(paragraferna 118 och 119).

Kvinnovåldskommissionens betänkande (SOU 1995:60) Kvinnofrid

innehåller, förutom förslag till åtgärder, en värdefull beskrivning av såväl

omfattningen av våldet mot kvinnor som våldets bakomliggande orsaker

och mekanismer. Mot bakgrund av att mäns våld mot kvinnor är så nära

förknippat med föreställningar om kvinnors och mäns olika roller i sam-

hället och bristande jämställdhet, kan det inte förklaras på samma sätt

som annan våldsbrottslighet. Kunskap om detta är omistligt om våldet

mot kvinnor skall kunna bekämpas på ett effektivt sätt.

Åtgärder för att förhindra detta våld måste också i väsentligt högre ut-

sträckning än hittills ta sin utgångspunkt i de utsatta kvinnornas situation

och beakta att dessa brott och andra gärningar, till skillnad från annan

våldsbrottslighet, ofta begås i hemmet av en man som kvinnan har eller

har haft en nära relation till. Kommissionen har gjort ett banbrytande

arbete för att lyfta fram detta på många sätt eftersatta perspektiv.

1993 års prostitutionsutredning har i betänkandet (SOU 1995:15)

Könshandeln lyft fram en annan närbesläktat ämne; de män som köper

sexuella tjänster, oftast av kvinnor. Köparna av prostitution har hittills

varit tämligen osynliga. Utredningen ställer frågan hur det kan komma

sig att vanliga män som ofta är gifta eller sammanboende, deltar i en

verksamhet som de borde vara medvetna om är destruktiv, för dem

själva, för deras familjer och framför allt för de kvinnor som de köper

sexuella tjänster av. Utredningen konstaterar att den i särklass vanligaste

formen av prostitution är den heterosexuella, med män som köpare och

kvinnor som säljare, och finner att om könshandeln skall kunna förhind-

ras måste uppmärksamheten i högre utsträckning riktas mot köparna.

Både Kvinnovåldskommissionen och Prostitutionsutredningen tar så-

ledes upp frågor som till stor del berör förhållanden mellan kvinnor och

män, förhållanden som har betydelse för jämställdhet, såväl i det enskilda

fallet som i samhället i stort. På detta sätt kan frågorna sägas vara be-

släktade med varandra. Mäns våld mot kvinnor är inte förenligt med strä-

vandena mot ett jämställt samhälle och måste bekämpas på alla sätt. I ett

sådant samhälle är det också ovärdigt och oacceptabelt att män skaffar

sig tillfälliga sexuella förbindelser med kvinnor mot ersättning.

Det bör i det sammanhanget självfallet betonas att omfattningen av

våldet mot kvinnor, såvitt känt, är mindre i Sverige än i många andra

länder. I mars år 1998 behandlar FN:s kvinnokommission uppföljningen

av de åtaganden som gjordes vid kvinnokonferensen i Peking i fråga om

bl.a. våld mot kvinnor. Kommissionens behandling av de frågorna kan

komma att ge ökade kunskaper om omfattningen och arten av våldet mot

kvinnor i andra länder och vilka åtgärder som vidtas där för att bekämpa

våldet.

Det finns andra företeelser som är nära relaterade till våld mot kvinnor

och prostitution. En sådan är förekomsten av sexuella trakasserier på ar-

betsplatserna. Även här är det ofta fråga om män som kränker kvinnor

genom olika former av nedsättande och nedvärderande handlingar. Dessa

kan vara av sexuell natur men också könsrelaterade på annat sätt, dvs.

riktade till kvinnor för att de är kvinnor. De kan ha sin grund i föreställ-

ningar om mäns överordning och kvinnors underordning. På senare tid

finns rapporter i bl.a. media om trakasserier mot män i arbetslivet, sär-

skilt inom kvinnodominerade områden som t.ex. i vården. Även dessa

torde vara könsrelaterade, eftersom de riktas mot män i deras egenskap

av män, på arbetsplatser där kvinnor under lång tid varit i majoritet.

Enligt regeringens uppfattning utgör relationer mellan självständiga

kvinnor och män som präglas av ömsesidig respekt, hänsyn och tolerans

själva grunden för ett jämställt samhälle. Detta gäller såväl i hemmet som

på gator och torg och på arbetsplatsen. I ett sådant samhälle har kvinnor

och män också lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter. Det är

statsmakternas uppgift att söka förhindra företeelser som strider mot

dessa grundläggande värderingar.

Barnens utsatta situation i misshandelsmiljöer måste uppmärksammas i

betydligt högre utsträckning än vad som hittills varit fallet. Regeringen

har dock valt att i denna proposition i första hand fokusera på det per-

spektiv som har sin utgångspunkt i de utsatta kvinnornas situation. Det

finns dock skäl att senare göra en mer samlad bedömning av vilka insat-

ser som vidtagits och som kan behöva vidtas framöver i fråga om bar-

nens villkor.

Regeringens förslag som de presenteras i det följande bygger på tre

centrala utgångspunkter. För det första: En skärpt lagstiftning i fråga om

våld mot kvinnor, prostitution och sexuella trakasserier är angelägen för

att markera samhällets avståndstagande och för att öka tryggheten för

offren. Införandet av ett nytt brott i brottsbalken är en viktig åtgärd för att

lyfta fram det våld som kvinnor utsätts för i hemmen och för att höja

straffvärdet för sådana brott. Det är dock angeläget att betona att lagstift-

ning endast utgör ett av flera medel för att åstadkomma förändring.

Förebyggande insatser kan inte nog understrykas. Sådana insatser är

den andra utgångspunkten för regeringens förslag. I det arbetet är åtgär-

der riktade mot våldsbenägna män centrala. Även om åtgärder för att

stödja, skydda och hjälpa utsatta kvinnor alltjämt måste stå i förgrunden,

måste insikterna öka om den manliga kulturens kopplingar till våld mot

kvinnor. Detta kan ske genom jämställdhetsarbetet i stort och genom

olika opinionsbildande insatser m.m. Det är dock även angeläget att män

själva agerar för att förhindra det manliga våldet mot kvinnor och verkar

för goda manliga förebilder. I det sammanhanget måste initiativ såsom

bildandet av det rikstäckande manliga nätverket, För manlighet, mot

mäns övergrepp, samt det arbete som utförs av mansjourer och olika

manscentrum varmt välkomnas. Regeringen avsätter nu bl.a. medel för

utvecklingsinsatser som kan vara ett stöd i dessa organisationers före-

byggande arbete.

Ett annat led i det förebyggande arbetet är att öka kunskaperna om vål-

det mot kvinnor. Därför föreslås t.ex. olika insatser inom utbildningsom-

rådet och stöd till utvecklingsarbete riktat till ungdomar. En förbättrad

statistik är nödvändig på området och ett sådant arbete pågår inom

Brottsförebyggande rådet. Rådet får även i uppdrag att införliva ett jäm-

ställdhetsperspektiv och frågor om våld mot kvinnor i myndighetens hela

verksamhet. Berörda myndigheter får också i uppdrag att arbeta för att

förebygga brott och att utveckla metoder för att tidigt identifiera sådana

situationer där det förekommer eller finns risk för våld.

En tredje utgångspunkt i regeringens förslag är att kvinnor som utsatts

för våld eller riskerar att utsättas, får ett adekvat bemötande av de myn-

digheter och andra som de kommer i kontakt med. Kvinnovåldskommis-

sissionen visar att även om många åtgärder vidtagits på senare år hos

berörda myndigheter, finns fortfarande en hel del brister när det gäller

omhändertagande och bemötande av våldsutsatta kvinnor. Även här spe-

lar kunskap en nyckelroll. Fortbildning av personal inom rättsväsendet,

socialtjänsten och hälso- och sjukvården är därför angelägen och kommer

nu att komma till stånd. Ökad samverkan mellan myndigheter och ett

tydligare ansvar för dessa frågor blir följden av de myndighetsgemen-

samma uppdrag som regeringen kommer att fatta beslut om. En central

kristelefon så att våldsutsatta kvinnor var som helst och när som helst

kan ringa och få stöd och råd kommer också att komma till stånd efter det

att frågan snabbutretts. Kvinnojourerna får ett väsentligt ökat stöd.

Sammanfattningsvis kan konstateras att en viktig förutsättning för att

våldet mot kvinnor skall kunna bekämpas på ett effektivt sätt är att frå-

gorna angrips på bred front. De förslag och bedömningar som regeringen

presenterar i det följande har en sådan utgångspunkt. Därtill innebär de

att Sverige uppfyllt sina åtaganden vid FN:s fjärde kvinnokonferens i

Peking såvitt avser åtgärder på detta område. Regeringen utesluter där-

med inte att ytterligare åtgärder kan behöva vidtas i framtiden.

5 Ett internationellt perspektiv

Regeringens bedömning: Sverige fortsätter att arbeta aktivt interna-

tionellt för att säkra kvinnors möjligheter att åtnjuta de mänskliga rät-

tigheterna och för att motverka våld mot kvinnor. Ett ekonomiskt bi-

drag i storleksordningen 2 miljoner kronor kommer att lämnas till FN

i syfte att stärka det internationella arbetet i dessa frågor.

Ett uppdrag kommer att lämnas till Invandrarverket att utforma ett

informationsmaterial om svenska regler i fråga om våld mot närstå-

ende. Materialet skall spridas till utländska medborgare som ansöker

om uppehållstillstånd i Sverige.

Kommissionens förslag: Kommissionen har beskrivit det internatio-

nella samarbete som bedrivs för att motverka våld mot kvinnor. Därut-

över föreslår kommissionen att internationella dokument som rör våld

mot kvinnor översätts till svenska och görs tillgängliga genom att publi-

ceras. Kommissionen har inte lämnat förslag om stöd till FN.

Kommissionen har även föreslagit att frågan om hur invandrade kvin-

nor som utsätts för våld av sina män skall kunna tillförsäkras rätten att

stanna i Sverige utreds.

Remissinstanserna: Ingen av de instanser som yttrat sig har något att

erinra.

Skälen för regeringens bedömning: Våld mot kvinnor är frågor som

uppmärksammas allt mer inom det internationella samarbetet. I den in-

ledningsvis nämnda, av FN:s generalförsamling år 1993 antagna dekla-

rationen om avskaffande av våld mot kvinnor definieras detta våld som

 varje könsrelaterad våldshandling som resulterar i eller sannolikt kom-

mer att resultera i fysisk, sexuell eller psykisk skada eller lidande för

kvinnor, inklusive hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt fri-

hetsberövande, vare sig det sker offentligt eller privat .

Frågor om våld mot kvinnor har också fått en given plats inom ramen

för det arbete som rör de mänskliga rättigheterna, inte minst som ett re-

sultat av FN:s världskonferens om mänskliga rättigheter i Wien år 1993.

Ett viktigt steg togs vid mötet år 1994 med FN:s kommission för de

mänskliga rättigheterna när den beslöt utse en särskild rapportör om våld

mot kvinnor, dess orsaker och verkan. Det internationella samfundets

engagemang i dessa frågor kom därefter att lyftas fram ytterligare vid

FN:s kvinnokonferens i Peking år 1995. Även andra internationella organ

har tagit upp dessa frågor, t.ex. Europarådet. Där arbetar bl.a. en expert-

grupp med frågor om våld mot kvinnor och en annan grupp med frågor

om handel med kvinnor. Europarådet har under år 1997 också behandlat

frågor om bl.a. mäns våld mot kvinnor vid ett seminarium i juni i Stras-

bourg och på den fjärde jämställdhetsministerkonferensen i Istanbul i

november. Det pågår även ett arbete med att utforma ett eventuellt

tilläggsprotokoll till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna,

bl.a. i fråga om jämställdhet mellan kvinnor och män. Därtill kan nämnas

att den reviderade europeiska sociala stadgan, som beräknas träda i kraft

under år 1998, innehåller en särskild bestämmelse (artikel 26.1) om

sexuella trakasserier på arbetsplatsen.

Nordiska Ministerrådet (jämställdhetsministrarna) antog i augusti 1997

en treårig handlingsplan om män och jämställdhet där en viktig del

handlar om hur mäns våld mot kvinnor kan motverkas. I december 1997

beslutade de nordiska jämställdhetsministrarna tillsammans med baltiska

ministrar ansvariga för jämställdhetsfrågor om ett nordiskt baltiskt sam-

arbetsprogram för jämställdhet som bl.a. rör frågor om våld mot kvinnor.

Det ökande internationella engagemanget i frågor om våld mot kvinnor

har sammantaget lett till ökade krav på nationella åtgärder för att före-

bygga och motverka våld mot kvinnor och skydda, stödja och hjälpa de

kvinnor som utsatts för våld. Samtidigt kan konstateras att frågan om

våld mot kvinnor alltmer kommit att ses som en fråga som hänger sam-

man med kvinnors möjligheter att åtnjuta de mänskliga rättigheterna och

en fråga som även har starka kopplingar till jämställdhet mellan kvinnor

och män. Bl.a. har FN:s medlemsländer i den ovan nämnda deklarationen

enats om att våld mot kvinnor utgör en kränkning av kvinnors rättigheter

och grundläggande friheter och skadar eller upphäver deras åtnjutande av

dessa rättigheter och friheter. De har också enats om att våld mot kvinnor

är ett uttryck för historiskt ojämlika maktförhållanden mellan kvinnor

och män, vilka har lett till mäns dominans över och diskriminering av

kvinnor och förhindrat kvinnors fulla möjligheter till framsteg samt att

våld mot kvinnor är en av de avgörande sociala mekanismer genom vilka

kvinnor tvingas in i en underordnad ställning gentemot män.

För att öka kunskaperna om det pågående arbetet på internationell nivå

har Kvinnovåldskommissionen föreslagit att internationella dokument i

dessa frågor översätts och publicerats. Regeringen delar kommissionens

uppfattning och kommer i möjliggaste mån att medverka till detta. Det

gäller dock även i frågor som berör andra delar av det internationella

samarbetet på jämställdhetsområdet. Ett flertal internationella dokument

finns redan idag översatta till svenska, liksom t.ex. EU:s rättsakter.

Arbetet inom FN

Kvinnovåldskommissionen har gjort en mycket värdefull genomgång av

samarbetet inom främst FN och Europarådet samt inom Nordiska Minis-

terrådet i frågor om våld mot kvinnor. FN:s kvinnokonferens i Peking

ägde rum efter det att kommissionen lade fram sitt slutbetänkande. Ge-

nom den handlingsplan som konferensen antog har regeringarna bl.a.

åtagit sig lagstifta och stärka befintlig lagstiftning som rör våld mot

kvinnor, i hemmet, på arbetsplatsen och i samhället i stort samt att vidta

en rad övriga åtgärder för att se till att våldet mot kvinnor upphör. Sär-

skild uppmärksamhet riktas i handlingsplanen mot sådana våldsbrott mot

kvinnor som utgör brott mot de mänskliga rättigheterna. Regeringarna

har också åtagit sig att avstå från att åberopa sedvänjor, traditioner eller

religiösa hänsyn som skäl för att underlåta att vidta åtgärder för att av-

skaffa våldet mot kvinnor.

Regeringen har i juli 1997 lämnat en rapport till FN om hur arbetet i

Sverige fortskrider för att genomföra åtagandena i handlingsplanen. De

åtgärder som regeringen föreslår i denna lagrådsremiss utgör ett viktigt

led i detta arbete.

FN:s kvinnokommission har till uppgift att följa och övervaka uppfölj-

ningen av åtagandena i Peking på såväl nationell som internationell nivå.

Enligt den dagordning för detta som kommissionen följer fram till år

2 000, kommer bl.a. frågor om våld mot kvinnor och kvinnors åtnjutande

av de mänskliga rättigheterna samt flickebarnens situation att diskuteras

vid kommissionens möte i mars 1998.

Som nämnts tidigare driver även FN:s kommission för de mänskliga

rättigheterna frågor om våld mot kvinnor. Den under kommissionen till-

satta särskilda rapportören i dessa frågor, Radhika Coomaraswanny från

Sri Lanka, utför ett förtjänstfullt arbete för att analysera olika former av

våld som riktas mot kvinnor, det folkrättsliga regelverk om bl.a. mänsk-

liga rättigheter som är relevant samt föreslår åtgärder som kan genomfö-

ras på internationell eller nationell nivå. Specialrapportören har såväl i

sina allmänna rapporter som i sin rapportering från besök i olika länder

belyst angelägna aspekter av våldet mot kvinnor, t.ex. våld i hemmet, i

samhället, i väpnade konflikter samt handel och kommersiellt utnyttjande

av kvinnor.

Kommissionen för mänskliga rättigheter antar numera varje år en sär-

skild resolution om avskaffandet av våld mot kvinnor, vari även behand-

las mandatet för rapportören och hennes rekommendationer.

Vid kvinnokonferensen i Peking uttalade Sverige sin beredskap att

stödja det arbete som bedrivs av rapportören och FN:s center för mänsk-

liga rättigheter. Regeringen har därefter fört en dialog med FN om hur ett

sådant stöd kan utformas och användas.

Som ett resultat av den dialogen kommer regeringen att avsätta ett be-

lopp i storleksordningen 2 miljoner kronor till FN. Avsikten är att med-

len skall utgöra ett stöd bl.a. till det arbete som bedrivs inom FN och dess

Center för mänskliga rättigheter i frågor som rör våld mot kvinnor.

Medlen avsätts för budgetåret 1998 under det under utgiftsområde 7 upp-

förda anslaget A1.1 Multilateralt bistånd, övrigt multilateralt utveck-

lingssamarbete, särskilda jämställdhetsinsatser.

I början av år 1996 överlämnade Sverige sin fjärde tillämpningsrapport

över FN:s konvention från 1979 om avskaffande av all slags diskrimine-

ring av kvinnor till FN. Enligt konventionen skall medlemsländerna in-

lämna sådana rapporter vart fjärde år. Rapporten granskas därefter, med

något eller några års väntetid, av FN:s kvinnodiskrimineringskommitté

som har till uppgift att övervaka medlemsländernas tillämpning av kon-

ventionens bestämmelser. Den svenska rapporten beskriver bl.a. vidtagna

åtgärder i fråga om våld mot kvinnor och aviserar åtgärder med anled-

ning av Kvinnovåldskommissionens betänkande. Den kan förväntas

komma upp till behandling av kommittén under senare delen av år 1998

eller under år 1999.

Inom FN pågår för närvarande ett arbete för att söka utforma ett

tilläggsprotokoll till konventionen i syfte att ge enskilda möjligheter att

inge klagomål till kvinnodiskrimineringskommittén om medlemsstater-

nas bristande genomförande av konventionens bestämmelser. Sverige

deltar i detta arbete.

Sveriges internationella utvecklingssamarbete

Inom ramen för det svenska utvecklingssamarbetet ges finansiella bidrag

till internationella organisationer, till enskilda organisationer och länder

för att motverka våld mot kvinnor och stödja brottsoffren. Ett exempel är

svenskt stöd till studier som utförs av Interamerikanska utvecklingsban-

ken (IDB) i syfte att undersöka dels vad våldet mot kvinnor kostar ett

samhälle i ekonomiska termer dels hur våldet i hemmen förhåller sig till

det våld som förekommer i stort i samhället.

Sverige har också verkat för att uppmärksamma frågor om våld mot

kvinnor och flickor i bl.a. FN:s barnfond (UNICEF), Världshälsoorgani-

sationen (WHO) och FN:s befolkningsfond (UNFPA).

Inom ramen för utvecklingssamarbetet stödjer Sverige även ett flertal

projekt och andra insatser i utvecklingsländerna. Det gäller t.ex. i Nica-

ragua genom stöd till ett manligt nätverk som arbetar mot våld mot kvin-

nor och genom stöd till insatser för att öka andelen kvinnliga poliser. I

Indien finansieras särskilda program för utbildning av poliser och infor-

mation till domare i dessa frågor. Liknande insatser görs i Sydafrika och

Bolivia. I flera länder, bl.a. Angola och Bangladesh, är stödet bl.a. inrik-

tat på insatser för att öka kunskaperna hos kvinnor om deras rättigheter.

Svenskt stöd utgår även till vissa länder för insatser mot kvinnlig köns-

stympning.

Arbetet inom EU

Inom EU tillhör frågan om våld mot kvinnor, förutom sexuella trakasse-

rier i arbetslivet, det mellanstatliga rättsliga och inrikes samarbetet inom

tredje pelaren. Genom Amsterdamfördraget kommer vissa mellanstatliga

samarbetsområden att föras över till gemenskapssamarbetet (första pela-

ren). Det gäller gränskontroller, asyl och invandring samt det civilrätts-

liga samarbetet. Bestämmelserna om förebyggande och bekämpning av

brottslighet kommer att kvarstå i den mellanstatliga tredje pelaren liksom

det straffrättsliga samarbetet. Det innebär att frågor om våld mot kvinnor

även i fortsättningen kommer behandlas inom ramen för det mellanstat-

liga samarbetet mellan EU länderna.

Kommissionen och inte minst den svenska kommissionären Anita
[REDACTED_EFTERNAMN], har på senare tid aktualiserat frågan om våld mot kvinnor och

inte minst handel med kvinnor för sexuellt utnyttjande (s.k. trafficking)

som ett allvarligt och växande problem som kräver olika insatser inom

EU. Bl.a. har medel avsatts för projekt i dessa frågor inom ramen för de

s.k. Daphne och Stop programmen. Därigenom har t.ex. svenska kvin-

nojourer fått stöd för projekt.

I det arbetsprogram som reglerar EU samarbetet i rättsliga och inrikes

frågor under perioden 1996 1998 anges människohandel som en priorite-

rad fråga. Kommissionen anordnade en konferens om handel med kvin-

nor i Wien år 1996 och utfärdade därefter ett s.k. meddelande i dessa frå-

gor . I detta anger kommissionen bl.a. att kvinnohandel innebär transport

av kvinnor från tredje land till EU i syfte att utnyttja kvinnorna sexuellt.

Den kvinnohandel som syftar till sexuellt utnyttjande omfattar kvinnor

som varit utsatta för skrämmande behandling eller våld i samband med

verksamheten. Det är dock ovidkommande om kvinnorna till en början

samtyckt, om de till slut tvingas in i ett förhållande som enligt kommis-

sionen kan jämställas med slaveri.

EU:s ministerråd (justitie- och inrikesministrarna) antog i februari

1997 en s.k. gemensam åtgärd genom vilken medlemsstaterna åtar sig

att vidta ett flertal åtgärder i fråga om handel med människor och sexuellt

utnyttjande av barn. Enligt denna skall medlemsstaterna bl.a. se till att

sexuellt utnyttjande av vuxna och handel med vuxna i vinstsyfte för

sexuella ändamål beivras med effektiva, proportionella och avskräckande

straff.

EU (justitie- och jämställdhetsministrarna) antog den 26 april 1997 en

deklaration om att förebygga och bekämpa handel med kvinnor. Dekla-

rationen innehåller rekommendationer för såväl det europeiska som det

övriga internationella samarbetet. Den behandlar även arbetet på natio-

nell nivå för att förebygga, utreda och lagföra olika förfaranden som kan

bli aktuella i samband med handel med kvinnor (i ett svenskt perspektiv

t.ex. människorov, olaga frihetsberövande, försättande i nödläge, kopp-

leri eller brott mot utlänningslagstiftningen) samt förslag om att tillhan-

dahålla hjälp och stöd till de drabbade kvinnorna. Enligt deklarationen

skall regeringarna bl.a. överväga att utse en nationell rapportör som t.ex.

kan samla information om omfattningen av handel med kvinnor.

Regeringen välkomnar det arbete som har initierats inom EU kommis-

sionen för att lyfta fram frågor om handel med kvinnor för sexuellt ut-

nyttjande. Enligt tillgängliga uppgifter växer den s.k. internationella

sexindustrin. Handel med kvinnor från bl.a. länder i f.d. Östeuropa till

länderna inom EU, men även till andra länder, ökar. Regeringen ser all-

varligt på detta. Det har inte gjorts någon kartläggning av hur stort pro-

blemet är i Sverige. Därför finns det skäl att uppmärksamma frågan yt-

terligare. Regeringen återkommer till detta i avsnitt 9 om rättsväsendets

insatser och i avsnitt 16 om prostitution.

Till sist bör nämnas att kommissionen tagit flera initiativ i fråga om

sexuella trakasserier i arbetslivet. På kommissionens förslag antog Rådet

år 1990 en resolution om skydd för kvinnors och mäns integritet på ar-

betsplatsen . För att konkretisera resolutionen, antog kommissionen år

1991 en rekommendation med riktlinjer för hur sexuella trakasserier kan

bekämpas på arbetsplatsen . Under år 1997 har kommissionen vidare

ställt frågan till arbetsmarknadens parter på europanivå om de är intresse-

rade av att sluta ett europeiskt kollektivatal i dessa frågor. Detta har skett

i enlighet med den procedur som föreskrivs i avtalet om socialpolitik som

är fogat till Maastrichtfördragets protokoll om socialpolitik. Parterna har

meddelat att ett sådant intresse inte föreligger, varför frågan om en

eventuell lagstiftningsåtgärd nu ligger hos kommissionen. Frågor om

sexuella trakasserier i arbetslivet behandlas i avsnitt 17.

Övriga frågor

Den s.k. anknytningsutredningen (A1996:01) har haft i uppdrag att un-

dersöka hur man skall kunna undvika att utländska medborgare söker sig

till Sverige på grund av anknytning till en här bosatt person när det finns

en påtaglig risk att den som söker tillstånd kommer att utsättas för miss-

handel eller annan kränkande behandling av den här bosatta personen.

Utredningen har nyligen överlämnat sitt betänkande Uppehållstillstånd

på grund av anknytning (SOU 1997:152) till regeringen. Av betänkandet

framgår bl.a. att utländska kvinnor i anknytningsförhållanden löper en

betydligt större risk att utsättas för våld av sin make eller sambo än vad

kvinnor i övriga förhållanden gör. Utredningen anser sig också ha fått

bekräftat att kvinnor som lever i anknytningsförhållanden där de utsätts

för misshandel många gånger känner sig tvingade att stanna kvar i för-

hållandet av rädsla för att de annars kommer att utvisas.

Utredningen föreslår bl.a. att utlänningsmyndigheternas prövning i an-

knytningsärenden skärps. För att uppehållstillstånd skall beviljas skall det

vid en samlad bedömning framstå som sannolikt att förhållandet är seri-

öst. Uppehållstillstånd skall kunna vägras om det finns en påtaglig risk

för att sökanden skall utsättas för våld eller allvarliga kränkningar i för-

hållandet. Uppehållstillstånd skall dock kunna beviljas trots att förhållan-

det inte varat i två år, om vissa förutsättningar är uppfyllda.

Det bör även nämnas att utredningen föreslår att den befintliga bro-

schyren Om du blir misshandlad skall du veta... tas in i boken Sve-

rigeinformation, som delas ut i samband med att personer som fått uppe-

hållstillstånd på grund av anknytning folkbokförs. Broschyren innehåller

kortfattad information om kvinnors rättsliga ställning och om vart miss-

handlade kvinnor kan vända sig för att få hjälp.

Regeringen har beslutat att överlämna anknytningsutredningens betän-

kande till Kommittén om ny instans- och processordning i utlännings-

ärenden (NIPU, UD 1997:04) för beaktande. Utredningens förslag om

boken Sverigeinformation bereds dock vidare inom Regeringskansliet.

Regeringen vill även betona vikten av att utländska medborgare som

ansöker om uppehållstillstånd i Sverige får information om vilka regler

som finns här i frågor som rör våld mot närstående. Sverige har i förhål-

lande till många andra länder en långtgående lagstiftning mot våld och

övergrepp mellan närstående. Det är t.ex. förbjudet för föräldrar att fy-

siskt bestraffa sina barn eller behandla dem kränkande. Misshandel och

våldtäkt faller inom allmänt åtal även om det sker i hemmet och även om

förövare och offer är gifta eller släkt med varandra. Det är angeläget att

alla som ansöker om uppehållstillstånd i Sverige får tydlig information

om svensk lagstiftning och om vilka värderingar som ligger bakom den.

Regeringen kommer därför att ge Invandrarverket i uppdrag att inom ra-

men för befintliga resurser utforma ett sådant informationsmaterial.

6 Våldets omfattning

Regeringens bedömning: Det är angeläget att förbättra statistiken

över våldsbrott mot kvinnor. Brottsförebyggande rådets pågående ar-

bete på detta område skall bedrivas skyndsamt.

Riksåklagaren har fått i uppdrag att redovisa statistik om antalet ut-

färdade besöksförbud.

Brottsoffermyndigheten har tillförts 2 miljoner kronor för att en

särskild brottsofferundersökning avseende våld mot kvinnor skall

kunna genomföras i samråd med Brottsförebyggande rådet.

Kommissionens förslag: Våldet mot kvinnor är i stor utsträckning

dolt och den officiella statistiken visar endast en mindre del av vålds-

brotten mot kvinnor. Kommissionen föreslår olika åtgärder för att öka

kunskapen om omfattningen av våldet mot kvinnor. Kriminalstatistiken

bör könsuppdelas i större utsträckning, framförallt brotten enligt 3, 4 och

6 kap. brottsbalken, samt ge information om offrets ålder, nationalitet

och relation till gärningsmannen. På motsvarande sätt bör statistiken över

lagförda personer innehålla uppgifter om brottsoffer, dessas kön, ålder,

nationalitet och relation till gärningsmannen. Vidare föreslås att statisti-

ken bör belysa skadestånden vid våldsbrott förövade mot kvinnor samt

omfattningen av frihetsberövanden vid sådana brott. Även den statistik

som finns beträffande brott mot besöksförbudslagen behöver komplette-

ras. En särskild brottsofferundersökning avseende våld mot kvinnor bör

genomföras.

Remissinstanserna: De instanser som yttrat sig i dessa frågor in-

stämmer i huvudsak med kommissionens överväganden.

Skälen för regeringens bedömning: Alla hittills tillgängliga uppgifter

pekar i riktning mot att våld mot kvinnor förekommer ofta och i långt

högre utsträckning än vad som för närvarande kan utläsas ur brottsstatis-

tik eller brottofferundersökningar. Det råder inga tvivel om att det våld

som kvinnor utsätts för är av en sådan omfattning att det måste betecknas

som ett allvarligt problem. De män som misshandlar eller begår sexuella

övergrepp mot kvinnor kommer från skiftande sociala miljöer. De är of-

tast bekanta med kvinnan och våldet sker huvudsakligen i hemmet. Dessa

och andra omständigheter medför att våldet mot kvinnor till stor del är

osynligt och att denna brottslighet har ett högt mörkertal. Det är därför

svårt att få en helhetsbild av dess omfattning.

Statistiken över anmälda brott är en av de viktigaste källorna till kun-

skap om brottslighetens utveckling. Kommissionen har tagit fram värde-

full information om omfattningen av anmälda våldsbrott mot kvinnor och

även påtalat de brister som finns i den officiella statistiken. I likhet med

kommissionen anser regeringen att det nu är nödvändigt att närmare

kunna ange omfattningen av detta våld. En förbättrad kriminalstatistik

ökar möjligheterna att få information om brottsoffren och att i statistiken

kunna följa de anmälda brotten, de misstänkta personerna samt offren

genom hela den rättsliga processen. En förbättrad statistik ger också ett

bättre underlag för att vidta åtgärder mot och för att uppskatta samhällets

kostnader för mäns våld mot kvinnor.

Nuvarande statistiska uppgifter

Antalet anmälda misshandelsbrott mot kvinnor har ökat med 56 % under

åren 1986 1996. Enligt den senaste officiella statistiken från Brottsföre-

byggande rådet uppgick antalet anmälda brott som avser misshandel mot

kvinnor år 1996 till 18 560. Av dessa var 12 210 brott (dvs. 66 %) sådana

brott som begåtts inomhus av en för kvinnan tidigare bekant person. Så-

dan misshandel är enligt statistiken den vanligaste typen av misshandel

mot kvinnor och det är sådana brott som närmast motsvarar begreppet

kvinnomisshandel. Denna brottslighet antas också till stor del vara dold.

Om man räknar de anmälda misshandelsbrott som begåtts såväl inomhus

som utomhus av en för kvinnan bekant person uppgår antalet under 1996

till 14 677. Samma siffra för män uppgår till 10 726. Nästan 4/5 delar av

de år 1996 anmälda misshandelsbrotten mot kvinnor hade begåtts av en

för kvinnan bekant person, huvudsakligen inomhus. Som jämförelse kan

nämnas att män i 2/3 delar av de anmälda brotten misshandlats av en

obekant person, oftast utomhus.

Figur 1. Antal anmälda misshandelsbrott mot kvinnor åren 1981 1996

efter plats där brottet ägt rum och om den misstänkte var bekant eller

inte för offret.

Särskilt stor har ökningen av antalet anmälda sexualbrott varit under de

senaste åren. De har ökat med 80 % under åren 1986 1996. I fråga om

våldtäkter är det i huvudsak de fullbordade våldtäkterna inomhus som

ökat. Sannolikt är det framförallt de som begåtts av en för offret känd

person som har ökat mest. År 1996 anmäldes i hela landet 1 608 våld-

täkter eller våldtäktsförsök. Av de anmälda våldtäktsbrotten var 1 355

brott riktade mot personer som var 15 år eller äldre och 860 av dessa var

fullbordade våldtäkter inomhus. Brottsförebyggande rådet uppskattar att

minst 90 % av offren i den sistnämnda kategorin är kvinnor.

Figur 2. Antal anmälda fullbordade våldtäktsbrott inomhus respektive

utomhus samt antal anmälda fall av våldtäkt inomhus respektive utom-

hus.

Observera att ett anmält fall kan innehålla flera anmälda brott som begåtts av

samme man

mot samma kvinna. Den kraftiga ökningen i antalet fullbordade våldtäktsbrott

inomhus år

1993 berodde i hög utsträckning på några fall med ett mycket stort antal brott.

År 1996 anmäldes 310 brott av typen sexuellt tvång och sexuellt utnytt-

jande mot vuxna personer (15 år eller äldre). Av dessa var 271 brott rik-

tade mot en person av annat kön än den misstänkte. Av statistiken går för

närvarande inte att utläsa vilket kön offret har. Av tidigare forskning har

det framgått att den misstänkte nästan alltid är en man. Därför är det så

gott som uteslutande kvinnor eller flickor som är offer i de fall brotten

riktats mot en person av motsatt kön än den misstänkte och nästan alltid

män eller pojkar som är offer i de fall brotten riktats mot en person av

samma kön som den misstänkte.

Huruvida de senaste årens ökning av antalet anmälda brott beror på en

faktisk ökning av våldet är svårt att få klarhet i. Enligt Brottsförebyg-

gande rådet beror den största delen av den statistiska ökningen av våld

mot kvinnor troligtvis på en ökad benägenhet att anmäla brott, bl.a. på

grund av att dessa brott i högre grad synliggjorts under senare år men

också för att avståndstagandet i samhället mot dessa våldshandlingar

torde ha minskat väsentligt. Brottsförebyggande rådet anser det dock

möjligt att statistiken också avspeglar en faktisk ökning av våldet mot

kvinnor, både inomhus och utomhus.

Samtidigt finns inom forskningen numera kunskap om att viktiga fak-

torer som har betydelse för viljan att anmäla våldsbrott till polisen är dels

den sociala relationen mellan offer och gärningsman, dels brottets grov-

het. Det är klarlagt att brott mellan obekanta anmäls oftare än brott mel-

lan bekanta och att brott som sker på allmän plats anmäls oftare än de

som sker på privat plats. Det innebär att våldsbrott i hemmet blir kraftigt

underrepresenterade i anmälningsstatistiken.

Brottsofferundersökningar kan ofta ge en ökad kunskap om männi-

skors utsatthet för olika former av våldsbrott. Utöver kriminalstatistiken

är den enda nu tillgängliga informationen på riksnivå om omfattningen

av det faktiska våldet mot kvinnor, den som kan utläsas av Statistiska

centralbyråns årligen återkommande offerundersökningar om vålds-

brottsligheten i stort. Dessa undersökningar ger dock inte den fullstän-

diga bild av våldet mot kvinnor som är önskvärd, i synnerhet inte det

våld som kvinnor utsätts för i nära relationer.

Förbättringar av statistiken

Det pågår ett aktivt arbete inom Brottsförebyggande rådet för att förbättra

den officiella statistiken. Det gäller inte minst i fråga om de brister i sta-

tistiken som har påtalats av Kvinnovåldskommissionen. Det gäller t.ex.

att det av statistiken skall kunna gå att utläsa såväl gärningsmannens som

offrets kön, information om offrets ålder, nationalitet samt relation till

gärningsmannen. Arbetet med att ta fram ett nytt brottskodningssystem,

som skulle möjliggöra denna statistik beräknas vara avslutat under våren

1998. Vidare pågår ett utvecklingsarbete inom myndigheten, dels vad

gäller statistik avseende straffprocessuella frihetsberövanden, dels vad

gäller begärda respektive tillerkända skadestånd vid våldsbrott.

Brottsförebyggande rådet har även inlett ett arbete som syftar till att

göra det möjligt att följa flödet inom rättsväsendet från anmälan, utred-

ning och vidare till domstol och kriminalvård. En arbetsgrupp har tillsatts

inom rådet för att, i samarbete med polis-, domstols- och åklagarväsen-

det, arbeta vidare med hur ett informationsutbyte mellan rättsväsendets

myndigheter, som gör det möjligt att följa ett ärende genom hela hand-

läggningsprocessen, skall kunna realiseras. Detta arbete är synnerligen

angeläget för att få bättre kunskap om vad som händer i ett ärende om

våld mot kvinnor när det passerar genom rättssystemet.

Regeringen delar Kvinnovåldskommissionens uppfattning att kunska-

perna måste öka om hur ett ärende som gäller våld mot kvinnor hanteras

av de rättstillämpande myndigheterna genom hela rättsprocessen. Det är

också en självklarhet att kriminalstatistiken, liksom annan officiell statis-

tik, måste vara könsuppdelad både ifråga om förövare och offer och att

den kan behöva kompletteras med annan information. Det nu pågående

arbetet inom Brottsförebyggande rådet med att förbättra kriminalstatisti-

ken och att ta fram ett nytt brottskodningssystem samt skapa möjligheter

att följa flödet inom rättsväsendet är därför mycket angeläget. Rege-

ringen vill understryka att detta arbete skall bedrivas skyndsamt.

Kvinnovåldskommissionen har även pekat på att statistiken i fråga om

besöksförbud är ofullständig. Brottsförebyggande rådet för idag statistik

över antalet överträdda förbud. Däremot finns ingen statistik hos Riks-

åklagaren över antalet utfärdade förbud. Regeringen har uppdragit åt

denne att återkommande redovisa antalet utfärdade besöksförbud och

lägga förslag om hur statistiken på detta område kan samordnas.

Även om den officiella statistiken över antalet anmälda brott på detta

sätt nu förbättras, kan den dock aldrig ge en fullständig bild av omfatt-

ningen av våldet mot kvinnor. Statistiken kommer därför alltid att behöva

kompletteras med specialundersökningar. En särskild brottsofferunder-

sökning avseende våld mot kvinnor kan möjliggöra en närmare bedöm-

ning av den verkliga brottsligheten och även öka kunskaperna om vilka

resurser som är nödvändiga för att bekämpa detta våld. En sådan bör där-

för komma till stånd. Som kommissionen påpekat kräver en sådan under-

sökning speciella förberedelser och särskild kompetens eftersom känsliga

frågor som rör privatlivet ställer särskilda krav, inte minst vad gäller ge-

nomförandet av intervjuerna.

Vid Rikskvinnocentrum i Uppsala för kvinnor som misshandlats och

våldtagits genomförs för närvarande, med stöd av Brottsofferfonden, en

förstudie till en brottsofferundersökning om våld mot kvinnor. Förstudi-

ens syfte är att planera och utarbeta metoder för en brottsofferundersök-

ning.

Regeringen har för budgetåret 1997 avsatt 2 miljoner kronor under ut-

giftsområde 1, Rikets styrelse, anslag C 1 Regeringskansliet m.m. an-

slagspost 2 Justitiedepartementet, för att en särskild brottsofferundersök-

ning om våld mot kvinnor skall komma till stånd. Dessa medel har över-

förts till Brottsoffermyndigheten så att, när den ovan nämnda förstudien

har presenteras, en sådan brottsofferundersökning kan genomföras. Ar-

betet i denna fråga skall bedrivas i samråd med Brottsförebyggande rå-

det.

7 De sociala myndigheternas insatser m.m.

7.1 Socialtjänstlagen

Regeringens förslag och bedömning: Socialtjänstlagen (1980:620)

skall kompletteras med en ny bestämmelse om att socialnämnden bör

verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra

övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation.

Socialstyrelsen har fått i uppdrag att utarbeta allmänna råd för so-

cialtjänstens arbete med anledning av den nya bestämmelsen.

Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår att insatser för kvin-

nor som utsätts för våld uppmärksammas särskilt i den av Socialtjänst-

kommittén föreslagna nya socialtjänstlagen och att socialtjänstens ansvar

preciseras i socialtjänstlagen genom en särskild bestämmelse angående

kvinnor som utsatts för våld. Kommissionen föreslår vidare att särskilda

handlingsplaner utarbetas inom socialtjänsten för denna grupp samt att

den årliga rapport till kommunfullmäktige som Socialtjänstkommitten

har föreslagit bör uppmärksamma förekomsten av våld mot kvinnor.

Kommissionen föreslår att komunerna utarbetar särskilda åtgärdspro-

gram för socialtjänstens handläggning av frågor som rör våld mot kvin-

nor, särskilt informerar om vilka resurser som finns tillgängliga för kvin-

norna samt avdelar socialsekreterare som får ett särskilt ansvar för kvin-

nor som utsätts för våld.

När det gäller allmänna råd överensstämmer kommissionens förslag

med regeringens bedömning.

Kommissionens förslag angående examensordning och fortbildning

behandlas i avsnitt 10 och 12.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig delar i huvud-

sak de uppfattningar som redovisas i betänkandet. Socialstyrelsen och

Länsstyrelsen i Jämtlands län avstyrker förslaget att precisera social-

tjänstens ansvar för utsatta kvinnor i 1 kap. 3 § i socialtjänstkommitténs

förslag till ny socialtjänstlag. Socialstyrelsen anser att en skärpt statlig

tillsyn kopplad till krav på laglighet, rättssäkerhet, kvalitet och kompe-

tens i socialtjänstens arbete allmänt sett är att föredra framför detaljerade

föreskrifter i lagstiftningen. Svenska Kommunförbundet och Socialstyrel-

sen är tveksamma till förslaget att Socialstyrelsen skall utarbeta allmänna

råd.

Bakgrund: Socialtjänsten är en viktig del i samhällets välfärdssystem.

De övergripande målen och de grundläggande värderingarna för samhäl-

lets socialtjänst demokrati, jämlikhet, solidaritet och trygghet anges i

1 § socialtjänstlagen. De medel som lagen anvisar för att socialtjänsten

skall nå uppsatta mål utgörs av strukturinriktade insatser som syftar till

en god samhällsmiljö, t. ex. genom medverkan i samhällplaneringen,

allmänt inriktade insatser som syftar till att förbättra förhållandena för

vissa grupper i samhället och individinriktade insatser som anpassas efter

individens önskemål och behov.

 Socialtjänstlagen är utformad som en målinriktad ramlag, som ger

kommunen en långtgående frihet att anpassa sin verksamhet efter lokala

förutsättningar och i samråd med den enskilde. Lagen innehåller all-

männa riktlinjer men också mer preciserade mål för vissa grupper, som

t.ex. att socialtjänsten skall verka för att barn och ungdomar växer upp

under trygga och goda förhållanden, att äldre människor kan leva och bo

självständigt och att människor som saknar medel för sitt uppehälle får

möjlighet att klara sin försörjning. Kommunens ansvar enligt social-

tjänstlagen omfattar redan med dagens bestämmelser människor som är

eller har varit utsatta för våld.

Varje kommun har enligt 3 § socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för

att de människor som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som

de behöver. Detta ansvar beskrivs ibland som samhällets yttersta skydds-

nät, vilket dock inte innebär att andra myndigheter befrias från det ansvar

som åvilar dem.

En huvuduppgift för socialtjänsten är att lämna enskilda personer den

hjälp och det stöd som han eller hon behöver och som inte kan tillgodo-

ses på annat sätt. Under hänsynstagande till människans ansvar för sin

situation skall socialtjänsten inrikta sig på att frigöra och utveckla enskil-

das resurser. En vägledande princip för det individinriktade arbetet inom

socialtjänsten är helhetssynen som bl. a. innebär att en enskilds eller

grupps sociala situation och problem skall ses i förhållande till hela den

sociala miljön. Inte bara familjen och närmiljön utan också frågor om

möjlighet att få bostad och att undvika utslagning, segregation och fattig-

dom skall beaktas. En helhetssyn förutsätter samarbete över sektorsgrän-

serna. Andra vägledande principer är frivillighet, självbestämmande,

flexibilitet, normalisering samt närhet och kontinuitet.

En parlamentarisk kommitté, Socialtjänstkommittén (S 1991:07)

gjorde på regeringens uppdrag en allmän översyn av socialtjänstlagen.

Översynen skulle enligt direktiven (dir 1991:50 och 1993:72) bl.a. inne-

fatta en utvärdering av socialtjänstlagens tillämpning och syfta till att

tydligare avgränsa och klargöra socialtjänstens uppgifter och ansvarsom-

råden. Socialtjänstkommittén lämnade i sitt huvudbetänkande (SOU

1994: 139) Ny socialtjänstlag, ett förslag till ny lagstiftning.

Regeringen har därefter föreslagit vissa ändringar i socialtjänstlagen,

vilka antagits av riksdagen (prop. 1996/97:124, bet. 1996/97:SoU 18,

rskr. 1996/97:264). Ändringarna, som träder i kraft den 1 januari 1998,

innebär inga avsteg från de grundläggande principer som formuleras i nu

gällande lag men inte heller den totala revision av lagstiftningen som

utredningen hade föreslagit.

Analysen av de sociala förändringar som inträffat och de förändringar

som kan förutses motiverar enligt regeringens bedömning ett fortsatt ut-

redningsarbete på en rad, för socialtjänsten, viktiga områden. En särskild

utredare har därför tillkallats med uppgift att göra en översyn av vissa

frågor rörande socialtjänstlagen och socialtjänstens uppgifter. Utredaren

har fått i uppdrag att analysera och lämna förslag som bl.a. berör lagens

konstruktion och struktur, socialtjänstens finansiering, socialtjänstens

uppgifter samt organisationen och formerna för tillsynen över social-

tjänsten.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Kommissionens re-

dovisning visar att det finns brister när det gäller socialtjänstens arbete

med kvinnor som utsätts för våld. Frågan synes ibland vara lågt priorite-

rad och socialsekreterarna är bl.a. på grund av bristande kunskaper i all-

mänhet inte tillräckligt uppmärksamma på problemet. Till detta kommer

att det inte är ovanligt att våldsutsatta kvinnor av olika anledningar döljer

att de är utsatta för våld i sina hem. Följden blir att kvinnor som utsätts

för våld alltför sällan erbjuds några insatser och att kvinnorna inte heller

efterfrågar dessa. Mycket tyder, enligt kommissionen, på att hälso- och

sjukvården och socialtjänsten i långt större utsträckning än vad man hit-

tills varit medveten om möter kvinnor som utsätts för våld. Kommissio-

nens bedömning har i allt väsentligt fått stöd hos remissinstanserna.

Socialtjänstens ansvar omfattar, som nämnts ovan, redan idag kvinnor

som är eller har varit utsatta för våld och någon precisering av social-

tjänstens ansvarsområden som Socialtjänstkommittén hade föreslagit har

inte genomförts. De brister i socialtjänstens arbete som påvisats av kom-

missionen talar dock för att ansvaret för att hjälpa kvinnor som utsätts för

våld bör anges tydligare i lagen genom en särskild bestämmelse härom.

Regeringen delar således kommissionens bedömning härvidlag. Social-

tjänstlagens allmänna riktlinjer bör därför kompletteras med en särskild

bestämmelse om socialjänstens ansvar för kvinnor som utsatts för våld

eller andra övergrepp i hemmet.

Genom en sådan bestämmelse klargörs att socialtjänsten har ett eget

ansvar för att stödja och hjälpa kvinnor som utsätts för eller som det

finns anledning att misstänka utsätts för våld i hemmet. Socialtjänsten

bör därmed ha såväl egen kompetens som handlingsberedskap för att

kunna söka upp och hjälpa utsatta kvinnor. Det är således inte tillräckligt

att det finns tillgång till frivilliga insatser i kommunen. Socialtjänsten bör

också bli mer uppmärksam på situationer där det kan förekomma våld i

hemmet även om inte en hjälpsökande direkt talar om detta, t.ex då en

kvinna kontaktar socialtjänsten för att få hjälp med andra problem.

Kommissionen har visat på ett behov av en ökad medvetenhet om

dessa frågor. Särskilda metoder och handläggningsrutiner kan behöva

utarbetas. Kvinnor som utsatts för våld kan behöva stödjande samtal, råd

och hjälp med praktiska frågor som t. ex. kontakt med andra myndighe-

ter. De kan också behöva hjälp med skyddat boende. För kvinnor som

blivit utsatta för våld i nära relationer och valt att bryta upp ur relationen

kan tanken på att behöva möta förövaren vara mycket ångestskapande. I

sådana fall kan det vara olämplig med gemensamma samtal eller träffar

tillsammans med mannen.

Information och uppsökande verksamhet är vidare angelägna uppgifter

för socialtjänsten när det gäller att nå kvinnorna. Informationen bör vara

anpassad till kvinnornas behov och finnas tillgänglig på olika språk. Sär-

skilt viktig är information om de insatser som kan erbjudas.

 Ett exempel på vad socialtjänsten kan göra är det kriscentrum som

nyligen öppnats i Stockholms kommun med plats för skyddat boende och

med metoder för att hjälpa och stödja utsatta kvinnor och deras barn. Det

är angeläget att sådana erfarenheter kan spridas.

Kommissionen lyfter i sitt huvudbetänkande fram skilda erfarenheter

från olika projekt i landet som särskilt tagit sikte på socialtjänstens arbete

med kvinnor som misshandlats. Regeringen kan konstatera att erfaren-

heterna från dessa verksamheter har visat att man ofta med relativt

okomplicerade medel kan åstadkomma omfattande åtgärdsprogram för

utsatta kvinnor och att man genom ändrade strategier kan nå goda resul-

tat. Socialtjänsten kan vara till stor hjälp för kvinnorna, förutsatt att till-

räcklig kunskap finns om kvinnornas problem och behov.

Regeringen anser att Socialstyrelsen har en viktig roll när det gäller att

uppmuntra det lokala utvecklingsarbetet på området samt sprida kunskap

och erfarenheter från de projekt som pågår på flera håll i landets kommu-

ner och som syftar till att bättre kunna stödja och hjälpa utsatta kvinnor.

Med anledning av att en ny bestämmelse föreslås i socialtjänstlagen har

regeringen nyligen gett Socialstyrelsen i uppdrag att utarbeta allmänna

råd som tar upp hur socialtjänsten bör arbeta med dessa frågor.

Kommunerna har som tidigare nämnts stor frihet att organisera sin

verksamhet, välja arbetssätt och i samråd med den enskilde utforma och

välja de insatser och tillvägagångssätt som är bäst ägnade att tillgodose

olika biståndsbehov. Fördelarna med denna konstruktion är att den ger

bättre möjligheter att utveckla metoder och arbetssätt på basis av lokala

kunskaper och erfarenheter än om lagen i detalj bestämmer vad som skall

göras. Frågan om särskilda handlingsplaner, rapporter m.m. som föresla-

gits av kommissionen är därför en fråga för kommunerna själva att ta

ställning till.

Regeringen vill framhålla vikten av att problemen uppmärksammas på

alla nivåer i kommunen och ges legitimitet hos politiker och arbetsled-

ning.

7.2 Sociala utvecklingsinsatser

Regeringens bedömning: Socialstyrelsen har fått i uppdrag att leda

ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor. Arbetet skall syfta

till att främja och stödja kompetensuppbyggnad och metodutveckling

inom socialtjänsten och hälso- och sjukvården. I uppdraget ingår även

att initiera och stödja samverkan mellan myndigheter, följa den inter-

nationella utvecklingen samt att sprida information.

Därutöver har Socialstyrelsen fått i uppdrag att, i samråd med

kvinnojourernas riksorganisationer och Rikskvinnocentrum, utreda

hur en central kristelefon för våldsutsatta kvinnor skall kunna

komma till stånd.

För uppdraget, som även omfattar frågor om prostitution vilka be-

handlas i avsnitt 16, kommer regeringen att som ett engångsbelopp

avsätta 5 miljoner kronor till Socialstyrelsen för åren 1998 2000.

 Kommissionens förslag: Kommissionen har inte lagt något förslag

om uppdrag till Socialstyrelsen i frågor som rör våld mot kvinnor. Kom-

missionens förslag om att Socialstyrelsen skall utarbeta allmänna råd har

behandlats i avsnitt 7.1.

Prostitutionsutredningens förslag om utvecklingsinsatser avseende frå-

gor om prostitution behandlas närmare i avsnitt 16.2.

Skälen för regeringens bedömning: Som framgår av avsnitt 7.1

finns det brister när det gäller socialtjänstens arbete med kvinnor som

utsatts för våld. Även om socialtjänstens medvetenhet om de här proble-

men har ökat under senare år finns det skäl att stimulera arbetet ytterli-

gare. Kunskapen om våldets konsekvenser, om bemötande och om om-

händertagande av utsatta kvinnor är förmodligen också mycket skiftande.

För att underlätta och stimulera ett mer aktivt arbete i dessa frågor re-

gionalt och lokalt har regeringen nyligen gett Socialstyrelsen i uppdrag

att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor. Syftet med

uppdraget är att utveckla kompetensen, öka medvetandet hos personalen

och stödja metodutveckling inom socialtjänsten och hälso- och sjukvår-

den i syfte att förbättra stödet till de utsatta kvinnorna. För uppdraget

som även innefattar frågor om prostitution vilka behandlas i avsnitt 16.2,

tillförs myndigheten ett engångsbelopp för åren 1998 2000 om

5 miljoner kronor, varefter arbetet med dessa frågor skall införlivas i So-

cialstyrelsens ordinarie arbete. Medlen avsätts från det under femte hu-

vudtiteln uppförda reservationsanslaget G 2. Särskilda jämställdhetsåt-

gärder.

De kunskaper och den kompetens som de kommuner fått som kommit

längst i arbetet på området bör utnyttjas. I arbetet bör Socialstyrelsen

särskilt ta tillvara storstädernas kunskap och erfarenheter. Socialstyrelsen

bör också särskilt samarbeta med och ta tillvara erfarenheter från

Rikskvinnocentrum, kvinnojourerna och Brottsoffermyndigheten. Även

Svenska Kommunförbundet och Landstingsförbundet bör engageras i

arbetet.

I regleringsbrevet för budgetåret 1998 har angetts att Socialstyrelsen i

sitt arbete skall analysera förslag och verksamhet utifrån såväl kvinnors

som mäns utgångspunkter, dvs. anlägga ett genderperspektiv. Det upp-

drag som regeringen har gett Socialstyrelsen i fråga om våld mot kvinnor

innebär också att Socialstyrelsen även bör arbeta med kompetensupp-

byggnad för den egna personalen så att de frågorna införlivas i myndig-

hetens ordinarie arbete.

 I regeringens proposition (1990/91:113) Olika på lika villkor föreslogs

en rad åtgärder för att synliggöra problemet med våld mot kvinnor och

stärka samhällets skydd, stöd och hjälp till utsatta kvinnor. Medel ställ-

des till förfogande för utvecklingsinsatser som bland annat avsåg att för-

bättra socialtjänstens bemötande och omhändertagande av våldsutsatta

kvinnor. En av åtgärderna var ett uppdrag till Socialstyrelsen att initiera

ett regionalt och lokalt utvecklingsarbete för att förbättra samarbetet

mellan myndigheter och frivilliga organisationer när det gällde kvinno-

misshandel. Arbetet syftade till att ta fram metoder och modeller för ett

förbättrat samarbete i dessa frågor mellan myndigheterna inom rättsvä-

sendet, socialtjänsten och hälso- och sjukvården samt mellan dessa myn-

digheter och de frivilliga organisationerna. Projekten startade våren 1992

och omfattade fem län. Erfarenheterna från projekten visar att särskilda

åtgärdsprogram och gemensamma strategier kan vara medel som kan

främja samsyn och ett samlat förhållningssätt hos olika handläggargrup-

per, uppmuntra till samverkan och leda till att kvinnorna får bättre stöd

och hjälp. Det är angeläget att goda erfarenheter som vunnits inom detta

och andra projekt som rör myndighetssamverkan sprids till andra län.

Erfarenheter från andra länder visar att en central kristelefon kan vara

till stor hjälp för många som befinner sig i en akut krissituation eller på

annat sätt behöver råd, stöd och hjälp i frågor om våld mot kvinnor. I

uppdraget till Socialstyrelsen ingår därför att tillsammans med Rikskvin-

nocentrum och kvinnojourernas riksorganisationer utreda hur en sådan

kristelefon kan komma till stånd, hur den kan organiseras, finansieras

och vilken kompetens som bör finnas. Detta uppdrag skall redovisas se-

nast den 1 juli år 1998 så att verksamheten kan komma igång under bud-

getåret.

Slutligen bör nämnas att utredningen om föräldrautbildning

(S 1997:06) i september 1997 avlämnade betänkandet Stöd i föräldraska-

pet (SOU 1997:161). I betänkandet föreslås bl.a. olika stödinsatser i för-

äldraskapet till misshandlade kvinnor. Vidare tar utredningen upp frågor

som berör könsstympning. Betänkandet remissbehandlas för närvarande

och en proposition avses föreläggas riksdagen under år 1988.

7.3 Barn i misshandelsmiljöer

Regeringens bedömning: Socialtjänsten bör i sitt arbete med utsatta

barn ägna särskild uppmärksamhet åt de barn som växer upp i miljöer

där det förekommer våld och misshandel. Det är angeläget att ut-

veckla metoder och kunskaper inom området. Resultaten av det utred-

ningsarbete m.m. som nu pågår som berör frågor om barn i miss-

handelsmiljöer bör avvaktas. Därefter bör en samlad bedömning av

behovet av ytterligare åtgärder göras.

Kommissionens förslag: Kvinnovåldskommissionen föreslår att vill-

koren för barn som växer upp i misshandelsmiljöer blir föremål för ut-

redning i särskild ordning. En sådan utredning bör ha en bred ansats och,

utifrån såväl flickors som pojkars perspektiv, ta upp olika frågor som rör

barnens livssituation.

Remissinstanserna: Ungefär hälften av remissinstanserna yttrar sig i

denna del. Utredningens förslag stöds i huvudsak av instanserna. Flera av

remissinstanserna har synpunkter på hur utredningen skall utformas.

Skälen för regeringens bedömning: Socialtjänstlagen tillförs den

1 januari 1998 ett uttryckligt barnperspektiv. När åtgärder rör barn skall

särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Barnets rätt att

uttrycka sin åsikt i saker som berör det personligen betyder att dess in-

ställning skall klargöras utan att barnet sätts i svåra valsituationer. Det är

inte bara det traditionella barnavårdsarbetet som skall ske ur ett barn-

perspektiv utan det är angeläget att uppmärksamma barnets situation

även när vuxna vänder sig till socialtjänsten med en ansökan om ekono-

miskt eller annat bistånd till familjen. Även barnens förhållanden och

eventuella hjälpbehov bör belysas. Socialtjänstens ansvar när det gäller

utredningar gällande barn tydliggörs också genom införandet av bestäm-

melser om utredningar när det gäller barn i 50 a § i socialtjänstlagen. So-

cialstyrelsen och länsstyrelserna skall i sin tillsyn särskilt följa hur för-

ändringarna i socialtjänstlagen påverkar det sociala arbetet i kommu-

nerna.

Att barn som växer upp i misshandelsmiljöer är särskilt utsatta har

uppmärksammats alltmer under senare år. Dessa barn lever ofta i familjer

där mamman blivit utsatt för fysiskt och psykiskt våld och hot om våld.

Det är inte ovanligt att barnen varit vittne till våldet och de kan också

själva ha blivit utsatta för våld i familjen. De lever alltså ofta under pres-

sade förhållanden och är många gånger i behov av eget stöd. Under åren

1985 1987 pågick inom Stockholm läns landsting ett samarbetsprojekt

mellan Alla Kvinnors Hus och den psykiska barn och ungdomsvården i

syfte att uppmärksamma barnen till de kvinnor som kom till Alla Kvin-

nors Hus. Sedan 1992 finns inom Stockholms psykiska barn och ung-

domsvård en särskild mottagning för misshandlade kvinnor och deras

barn.

Barn i fokus projektet som Socialstyrelsen på regeringens uppdrag

genomförde i mitten av 1990 talet utgjorde början till ett viktigt utveck-

lingsarbete inom den sociala barnavården. Arbetet med att utveckla nya

metoder för att möta och samla kunskaper i socialtjänsten om barn i

riskmiljöer måste fortsätta. Regeringen har poängterat detta i olika sam-

manhang. Socialstyrelsen har den 31 oktober 1997 redovisat utvecklings-

arbete rörande utsatta barn samt har under år 1997 i uppdrag att genom-

föra en uppföljningsstudie av Barns villkor i förändringstider. Uppdraget

skall rapporteras den 1 mars 1998.

Socialstyrelsen gav i början av 1990 talet ut en skrift Familjevåld

som drabbar barn . Den behandlar inte bara det våld som drabbar de barn

som blir vittne till hur deras mamma misshandlas utan också barnmiss-

handel och sexuella övergrepp. Skriften utgör en viktig kunskapskälla för

dem som arbetar i verksamheter som kommer i kontakt med barn och

ungdomar. Socialstyrelsen har tagit initiativ till att aktualisera denna

skrift.

Inom Rädda Barnen pågår sedan år 1996 ett projekt Barn som bevitt-

nat eller själva varit utsatta för våld i sina familjer . Det syftar till att

kartlägga hur samhällets stöd till barn som varit vittne till traumatiska

våldshändelser ser ut. Det omfattar både händelser då barn varit vittne till

våld eller själva varit utsatta för våld. Ett ytterligare syfte är att analysera

hur stödet till dessa barn ser ut och hur det kan utvecklas. Under pro-

jektarbetet har det bl.a. framkommit att det inte automatiskt anges i poli-

sens anmälningar rörande misshandel, olaga hot, hemfridsbrott och lik-

nande om det finns barn i de berörda familjerna. Att så är fallet är en för-

utsättning för att socialtjänsten skall underrättas av polismyndigheten om

våldet i familjen. En sådan underrättelse är nödvändig för att socialtjäns-

ten skall kunna påbörja en utredning av barns förhållanden för att utröna

vilka hjälpinsatser som krävs.

 Barnkommittén har i augusti 1997 överlämnat sitt betänkande Barnets

bästa i främsta rummet (SOU 1997:16) till regeringen. Betänkandet re-

missbehandlas för närvarande. Barnpsykiatrikommittén (dir. 1995:75)

kommer att slutföra sitt arbete i februari 1998. Storstadskommittén (dir.

1995:35) har slutfört sitt arbete. Efter remissbehandling av dessa betän-

kanden avser regeringen att återkomma med en proposition. I det sam-

manhanget kommer en mer samlad bedömning att göras över behovet av

eventuella ytterligare insatser som kan bidra till att förbättra situationen

för barn som lever i misshandelsmiljöer.

8 Hälso- och sjukvårdens insatser

Regeringens bedömning: Det är angeläget att sjukvårdshuvudmännen

utvecklar bättre former för omhändertagande av våldsutsatta kvinnor som

söker sig till vården. I detta sammanhang bör bl.a. de erfarenheter som

har vunnits vid Rikskvinnocentrum för kvinnor som misshandlats och

våldtagits bilda underlag. För att ge Rikskvinnocentrum förutsättningar

att befästa sin verksamhet samt sprida erfarenheter från verksamheten

avser regeringen att bidra ekonomiskt med 3 miljoner kronor under år

1998 som ett engångsbelopp för centrumets rikstäckande uppgifter.

Kommissionens bedömningar: Kunskapen om det medicinska om-

händertagandet av kvinnor som utsatts för våld, liksom om de medi-

cinska effekterna av det dolda våldet, behöver utvecklas. Nya kompetens-

och resurscentra för kvinnor som har utsatts för våld och andra övergrepp

 utöver det som finns i Uppsala bör bildas och målet bör vara att det i

varje landsting så småningom skall finnas en sådan specialiserad resurs.

Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att utarbeta allmänna råd för hälso-

och sjukvårdens insatser för kvinnor som har utsatts för våld.

Psykoterapi måste kunna erbjudas inom rimlig tid och till rimlig kost-

nad för dessa kvinnor och det kan därför vara nödvändigt att införa någon

form av åtminstone begränsad vårdgaranti.

Eftersom dokumentationen av kvinnans skador har stor betydelse vid

ett domstolsavgörande måste kvaliteten på rättsintyg förbättras och frå-

gan uppmärksammas mera i läkarnas utbildning. Kommissionens förslag

angående examensordning och fortbildning behandlas i avsnitt 12.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna som har yttrat

sig tillstyrker förslagen eller har ingenting att erinra. Göteborgs kommun

uttalar viss tveksamhet till bedömningen att speciella verksamheter för

utsatta kvinnor bör bildas och anför att det ter sig som ett mindre stigma-

tiserande steg för utsatta kvinnor att söka hjälp på en allmän mottagning

med kvinnoperspektiv än att söka sig till en för allmänheten identifierad

 våldtäktsklinik .

Socialstyrelsen är tveksam till om ett allmänt råd är den rätta formen

för att främja metodutveckling inom området. Landstingsförbundet anser

att en satsning på utbildning av hälso- och sjukvårdspersonal och stöd till

åtgärder på det lokala och regionala planet är att föredra framför centralt

utformade policydokument om hur hälso- och sjukvården bör utforma

sina insatser.

Vissa remissinstanser, däribland Socialstyrelsen och Landstingsför-

bundet, har synpunkter på införande av en vårdgaranti.

Skälen för regeringens bedömning: Hälso- och sjukvården är i första

hand en uppgift för landstingen. Eftersom hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) har utformats som en målinriktad ramlag ges landstingen

möjligheter att utforma vården efter lokala och regionala behov och för-

utsättningar. De skall också samverka med andra samhällsorgan, organi-

sationer och privata vårdgivare i syfte att uppnå ett samlat och rationellt

utbud av hälso- och sjukvård.

Hälso- och sjukvårdslagen anger det övergripande målet för hälso- och

sjukvården i termer av en god hälsa och en vård på lika villkor för hela

befolkningen. Lagen uppställer också ett antal krav på vården, såsom att

denna skall vara av god kvalitet och tillgodose den enskildes behov av

säkerhet och trygghet i vården, vara lätt tillgänglig, bygga på respekt för

patientens självbestämmande och integritet samt främja goda kontakter

mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen.

Ett grundläggande krav som således ställs på hälso- och sjukvården är

att den är av god kvalitet. Detta innebär bl.a. att den skall ha den medi-

cinskt tekniska kvalitet som behövs och även tillgodose kraven på en god

omvårdnad samt vara anpassad till den enskilde patientens särskilda för-

hållanden. Det är angeläget att en helhetssyn anläggs på patientens för-

hållanden. Det räcker ofta inte att bara ställa en diagnos och behandla ett

visst symptom. För att nå ett varaktigt resultat och för att förebygga att

en sjukdom eller skada inträffar på nytt är det inte sällan av avgörande

betydelse att personalen får en uppfattning om varför patienten har ett

visst problem och varför en sjukdom eller skada kan ha drabbat patien-

ten.

Kommissionen anför att brott som sexualbrott och s.k. kvinnomisshan-

del har höga mörkertal och att det dolda våldet, förutom ett stort mänsk-

ligt lidande, sannolikt orsakar stora kostnader för samhället, däribland

hälso- och sjukvården. Ett problemorienterat synsätt underlättar för

hälso- och sjukvårdspersonalen att fullgöra sin uppgift att utreda och be-

handla kvinnor som är utsatta för våld. Hälso- och sjukvårdens ansvar

bör så långt som möjligt avgränsas till sådana uppgifter som kräver

hälso- och sjukvårdens särskilda kompetens. Detta innebär emellertid

inte någon strikt avgränsning av hälso- och sjukvårdens ansvarsområde. I

hälso- och sjukvårdens ansvar ingår också att se till att den som söker

hälso- och sjukvårdens tjänster, men som också behöver annat stöd, blir

hänvisad till det eller de organ som har kompetens och resurser för upp-

giften. Samspelet med andra verksamheter är också en nödvändig förut-

sättning för att det våld som kvinnor utsätts för skall kunna bekämpas.

Det är angeläget att kvinnor som utsätts för våld får ett bra bemötande

och omhändertas av kunnig personal. Hur verksamheten för utsatta kvin-

nor organiseras i olika delar av landet är dock i första hand en fråga för

berörda huvudmän inom hälso- och sjukvården, som har att se till att

vårdutbudet anpassas efter invånarnas behov. Hälso- och sjukvården är

en kunskapsintensiv verksamhet där nya medicinska metoder och om-

vårdnadsmetoder ständigt utvecklas. Det är därför mycket viktigt att

hälso- och sjukvårdens omhändertagande av kvinnor som varit utsatta för

våld och andra övergrepp blir föremål för en kontinuerlig kvalitetssäk-

ring och utvärdering. Detta arbete bör bedrivas på både nationell och re-

gional nivå. Olika centrala instanser, i första hand Socialstyrelsen, bör

bidra med kunskapssammanställningar om metodstöd. Detta kan bl.a. ske

inom ramen för de särskilda medel som regeringen ställer till Socialsty-

relsens förfogande för utvecklingsinsatser i frågor om våld mot kvinnor

som har beskrivits i avsnitt 7.2. Hur hälso- och sjukvården organiseras

för att möta dessa kvinnor bör anpassas efter lokala förutsättningar och

behov.

Omhändertagandet av kvinnor som varit utsatta för våld

Hälso- och sjukvården, framför allt akutsjukvården och kvinnoklinikerna,

kommer på ett tidigt stadium i kontakt med kvinnor som har utsatts för

våld. Kvinnor vänder sig dit för att få akuta skador omsedda och dit förs

också i stor utsträckning de kvinnor som har vänt sig till polisen efter att

ha utsatts för ett sexuellt övergrepp. Många kvinnor söker därutöver vård

inom primärvården för symptom som oro, ångest och sömnsvårigheter,

eller uppvisar skador och varierande, diffusa symptom för vilka det kan

vara svårt att ställa diagnos. Bakom de symptom och skadeorsaker för

vilka kvinnor söker hälso- och sjukvårdens hjälp kan ligga orsaker som

våld och sexuella övergrepp. Ett gott omhändertagande med ett insikts-

fullt bemötande från hälso- och sjukvårdens sida och med möjlighet till

fortsatt stöd och hjälp därifrån kan vara avgörande för kvinnornas möj-

ligheter att förändra sin situation såväl i ett kort som långt perspektiv. Att

utreda och behandla kvinnor som varit utsatta för våld och andra över-

grepp kräver såväl särskilda kunskaper som en stor lyhördhet för den

enskilda kvinnans situation. Enligt 31 § hälso- och sjukvårdslagen skall

kvaliteten i verksamheten systematiskt och fortlöpande utvecklas och

säkras. T.ex. bör rutiner och behandlingsmetoder vidareutvecklas för att

skapa en trygg situation för dessa kvinnor samt för att öka möjligheterna

att i ett tidigt skede etablera en förtroendefull kontakt och därmed kunna

erbjuda en adekvat behandling.

Många landsting har tagit initiativ till betydande satsningar för kvinnor

som utsätts för våld. Rikskvinnocentrum för kvinnor som har misshand-

lats och våldtagits, RKC, inrättades år 1994 på förslag av Kvinnovålds-

kommissionen och har landstinget i Uppsala län som huvudman. Syftet

med centrumets arbete är att det, förutom att ha en öppen patientmottag-

ning för kvinnor som blivit utsatta för våld, skall vara ett nationellt re-

surs- och kompetenscentrum som utifrån ett kvinnoperspektiv skall skapa

former för ett gott omhändertagande i vården. Rikskvinnocentrum skall

genomföra utbildning av berörda personalkategorier, sprida information

och bidra till opinionsbildning samt bedriva forskning om bl.a. effekterna

av våld mot kvinnor. Regeringen har bidragit ekonomiskt till uppbygg-

naden av verksamheten, som är tänkt att kunna stå modell för verksam-

heter som kan komma att startas upp i andra delar av landet. Det är enligt

regeringens mening viktigt att den kunskap och de erfarenheter som vun-

nits vid Rikskvinnocentrum systematiseras för att kunna bilda modell för

liknande insatser hos andra huvudmän. För att ge Rikskvinnocentrum

förutsättningar att befästa sin verksamhet och sprida erfarenheter från

verksamheten samt för att finansiera vissa rikstäckande uppgifter avser

regeringen att lämna ett ekonomiskt bidrag i form av ett engångbelopp

om 3 miljoner kronor under år 1998. Kostnaden skall belasta utgiftsom-

råde 1, rikets styrelse anslaget Regeringskansliet m.m. anslagspost 4

Socialdepartementet.

Vårdgaranti

Kommissionen anför att ett aktivt omhändertagande från hälso- och sjuk-

vårdens sida av en kvinna som utsatts för ett allvarligt övergrepp kräver

att hon måste erbjudas hjälp att genom krisstöd och åtminstone i vissa

fall kristerapi bearbeta sina upplevelser. För att tillgodose behovet av

psykoterapi för dessa kvinnor aktualiserar kommissionen frågan om nå-

gon form av vårdgaranti borde införas.

Regeringen delar kommissionens uppfattning att kvinnor som har ut-

satts för våld och andra övergrepp kan ha behov av kvalificerat psykiat-

riskt stöd och att psykoterapi i det sammanhanget kan vara en lämplig

behandlingsmetod. Regeringen anser dock inte att det nu finns tillräckligt

starka skäl för att införa en särskild vårdgaranti för psykoterapi för kvin-

nor som har utsatts för våld.

Hälso- och sjukvårdsutredningen (HSU 2000) har i sitt betänkande Pa-

tienten har rätt (SOU 1997:154) bland annat behandlat frågan kring vår-

dens tillgänglighet och utformningen av en kommande vårdgaranti. Ut-

redningen föreslår införande av en generell behandlingsgaranti som

inte enbart omfattar operationer utan också andra åtgärder av medicinsk

natur och som tillförsäkrar patienterna behandling inom tre månader.

Betänkandet kommer nu att remissbehandlas och regeringen har för av-

sikt att under våren 1998 förelägga riksdagen ett förslag vad avser att

stärka patientens ställning.

Det förhållandet att det är sjukvårdshuvudmännens ansvar att se till att

vården är tillgänglig och av god kvalitet hindrar naturligtvis inte att rege-

ringen noga följer utvecklingen på bl.a. psykiatrins område. Regeringen

är medveten om att det, trots de insatser som har gjorts för att tillgodose

behovet av psykoterapeutisk behandling, fortfarande råder brist på resur-

ser för psykoterapi och att väntetiderna ofta är långa. Därtill kommer att

tillgången på psykoterapeuter är ojämnt fördelad över landet. Socialsty-

relsen har fått regeringens uppdrag att göra en nationell översyn av inne-

håll och kvalitet i den svenska psykiatriska vården. I uppdraget ingår

även att se över hur tillgången på bl.a. psykoterapi skall kunna säkerstäl-

las. Uppdraget har redovisats i november 1997 och frågan bereds nu vi-

dare inom Regeringskansliet.

Delegationen för samverkan mellan offentlig och privat hälso- och

sjukvård (S 1995:10) har i betänkandet Klara spelregler (SOU 1997:179)

redovisat hur den offentligt finansierade privata psykoterapin har ut-

vecklats under åren 1996 och 1997. Regeringen kommer efter det att den

har tagit del av bl.a. detta material att ta ställning till behovet av eventu-

ella ytterligare åtgärder för att främja möjligheterna att erhålla psykote-

rapeutisk behandling.

Rättsintyg

Kommissionen har vidare påtalat att kvaliteten på rättsintyg som skrivs

av läkare i allmänhet är dålig, att detta i regel beror på att läkaren har

alltför bristfällig kunskap och erfarenhet av att skriva rättsintyg samt att

frågan bör uppmärksammas i läkarnas utbildning. Sedan kommissionen

avlämnat sitt betänkande har Socialstyrelsen i samråd med Rikspolissty-

relsen, Riksåklagaren och Rättsmedicinalverket nyligen utfärdat all-

männa råd angående rättsintyg vid utredning av vålds- och sexualbrott

(SOSFS 1997:5 (M)). Rikskvinnocentrum har därutöver gett ut en skrift

om hur rättsintyg bör vara utformade. Kommissionens förslag i denna del

föranleder därför ingen åtgärd.

9 Rättsväsendets insatser

9.1 Polisens handläggning

9.1.1 Åtgärdsprogram/policydokument m.m.

Regeringens bedömning: Våld mot kvinnor är ett prioriterat område

för polisen. För att ytterligare understryka vikten av att konkreta resultat

uppnås har Rikspolisstyrelsen och polismyndigheterna fått i uppdrag att

utforma åtgärdsprogram eller policydokument för handläggningen av

ärenden som rör våld mot kvinnor, att samverka med andra myndigheter

och att följa den internationella utvecklingen på området. Åtgärderna

skall redovisas regelbundet till regeringen.

 Rikspolisstyrelsen har vidare fått i uppdrag att inventera och till

regeringen rapportera vilka särskilda insatser som görs vid landets

samtliga polismyndigheter beträffande frågor om våld mot kvinnor.

Kommissionens bedömning: Kommissionen har föreslagit att

Rikspolisstyrelsen och polismyndigheterna skall utforma

policydokument om våld mot kvinnor samt att polismyndigheterna även

skall utarbeta särskilda åtgärdsprogram som beskriver de åtgärder som

kan komma i fråga och som polisen bör vidta vid handläggningen av

ärenden som rör sådant våld. Kommissionen har vidare föreslagit att

något polisdistrikt bör få i uppdrag att utarbeta modeller för ett särskilt

kvalificerat bemötande av kvinnor som är utsatta för våld, samt även

pröva på vilket sätt användningen av olika registersystem på ett effektivt

sätt kan användas för att motverka våld mot kvinnor. Vidare bör

polismyndigheterna enligt kommissionen utarbeta särskilda

informationsbroschyrer som är riktade till kvinnor som har utsatts för

våld och andra övergrepp. Kommissionen har vidare efterlyst en analys

av hur ett effektivt skydd bör utformas för olika kvinnors behov och

anfört att rutiner bör skapas som gör det möjligt för en kvinna att snabbt

få tillgång till den skyddsutrustning hon behöver. Kommissionens förslag

angående utbildning och fortbildning behandlas i avsnitten 10 och 12.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna

del tillstyrker eller har ingenting att erinra. Vissa instanser har haft

synpunkter på hur utarbetandet av modeller för bemötande skall gå till

och vilket polisdistrikt som skall få uppdraget.

 Skälen för regeringens bedömning: Polisen har en mycket viktig roll

när det gäller att bekämpa våld mot kvinnor, såväl när det gäller att

förebygga som att upptäcka och beivra sådana brott. Hur en utsatt kvinna

blir bemött av polisen kan exempelvis vara av avgörande betydelse för

hennes vilja att stå fast vid en polisanmälan. Ett annat exempel är

betydelsen av de åtgärder som vidtas av den första polispatrullen på plats

där det finns anledning att anta att en kvinna har utsatts för våld. Som

kommissionen framhåller har polisen även en viktig roll när det gäller att

informera kvinnan om hennes rättigheter och skyldigheter i olika

avseenden.

Regeringen har länge betonat vikten av polisens arbete när det gäller

att motverka våld mot kvinnor och i budgetpropositionen för år 1998

anges att våld mot kvinnor hör till de brott som polisen skall prioritera.

Det kan även framhållas att den pågående uppbyggnaden av

närpolisorganisationen och utvecklandet av ett problemorienterat

arbetssätt inom polisen betyder att polisens möjligheter att förebygga

våld mot kvinnor förbättras. Det problemorienterade arbetssättet går bl.a.

ut på att systematiskt definiera vilka förhållanden som orsakar och

underlättar brott. Utifrån dessa kunskaper vidtas sedan de åtgärder som är

bäst ägnade att minska riskerna för upprepade brott. För att kunna göra

bra analyser av lokala brottsmönster samt förutsäga och förhindra

upprepat våld mot kvinnor är det viktigt att polisen har goda kunskaper

om de generella problem och mönster som förekommer i denna typ av

ärenden. I avsnitt 12 återkommer regeringen till behovet av en väl

fungerande grundutbildning och fortbildning av personal inom bl.a.

polisväsendet.

För att öka effektiviteten i polisens arbete med att bekämpa våld mot

kvinnor och för att ge utsatta kvinnor ett förbättrat skydd, drivs sedan

några år flera försöksprojekt vid svenska polismyndigheter. Ett projekt,

som beskrivs närmare i kommissionens betänkande, är Frideborg i

Norrköping. Projektet bedrivs i samarbete mellan polis, åklagare,

kriminalvård (frivården), socialtjänsten, sjukvården och Kvinnohuset.

Målsättningen är att minska antalet fall av kvinnomisshandel, att erbjuda

kvinnor stöd och hjälp och att ge männen möjlighet till hjälp med att

sluta använda våld. Här kan också nämnas det projekt kallat Förbättrat

kvinnoskydd som bedrivs inom Eslövs polisområde. Syftet är att de

kvinnor som gör en brottsanmälan skall få ett sådant stöd och skydd att

de också orkar medverka i brottsutredningen. En hörnsten i verksamheten

är vi-deodokumentationen. Efter medgivande från kvinnan filmas hennes

synliga skador. Projektet innehåller även försök med nedkortade

handläggningstider, hembesök av polisen och kontakt med personer och

organisationer i ett nätverk. Motsvarande projekt har även startats i

Sundsvall.

En tid efter det att kommissionen presenterat sitt betänkande startade i

Uppsala ett projekt kallat Varningsklockan . Förebilden, som beskrivs

av kommissionen, är hämtad från England ( Domestic Violence Early

Warning System ). Idén är att samla och registrera alla relevanta

uppgifter som rör våld inom familjen. De polisiära åtgärderna

dokumenteras genom att polispersonalen på platsen fyller i en

enkät.Uppgifterna läggs sedan till grund för den information som läggs in

ett databaserat register. Materialet kan sedan användas på olika sätt, t.ex.

som underlag för preventiva åtgärder eller som bakgrundsinformation till

polispersonal som på nytt är på väg till den aktuella adressen.

 Utöver de nämnda försöksprojekten drivs en rad andra lokala projekt

på området och Rikspolisstyrelsen har startat ett antal stora informations-

och utbildningsinsatser. Här kan som ett exempel nämnas att styrelsen

under år 1997 inbjudit polispersonal från landets samtliga

polismyndigheter till ett seminarium med rubriken Mäns våld mot

kvinnor . Konferensen, som avses att hållas tio gånger, syftar till att dels

ge deltagarna en ökad insikt om orsaker till varför män slår samt hur

kvinnor agerar som offer, dels sprida information om de särskilda

åtgärder som vidtagits vid vissa polismyndigheter i Sverige för att

bekämpa denna typ av brottslighet. Bl.a. sprids erfarenheterna från de

tidigare nämnda försöksverksamheterna under seminarieserien.

En rad försöksprojekt pågår således och Rikspolisstyrelsen bedriver

utbildning och sprider information i frågor om våld mot kvinnor.

Regeringen välkomnar det arbete som bedrivs. Det kan nu finnas skäl att

närmare studera vilket genomslag de redan vidtagna åtgärderna har fått.

Regeringen har därför gett Rikspolisstyrelsen i uppdrag att inventera och

till regeringen rapportera vilka särskilda insatser som görs vid landets

samtliga polismyndigheter beträffande frågor om våld mot kvinnor.

Under det tidigare nämnda seminariet Mäns våld mot kvinnor har ett

av Rikspolisstyrelsen utformat åtgärdskort distribuerats. Tanken är att

kortet, som är inplastat och i fickstorlek, skall finnas tillgängligt för varje

polis i yttre tjänst i samband med ett ingripande. Eftersom

Kvinnovåldskommissionen efterlyst bl.a. detaljerade åtgärdsprogram,

kan det vara av intresse att här redovisa åtgärdskortets innehåll. Kortet

har följande utformning.

Figur. Åtgärdskort för poliser i yttre tjänst

ÅTGÄRDSKORT

Våld mot kvinnor

På brottsplatsen (fotografera, filma eller skissa)

Dina första intryck

 bostaden

 personerna på platsen, berusade/påverkade

 vem öppnar dörren

 var befinner sig de närvarande

Att tänka på

 var objektiv och nyfiken

 finns barn i bostaden, kontakta socialtjänsten

 beslag (anteckna var godset hittades)

 egna iakttagelser av brottsplatsen, våldsvideo,

 tidningar, etc

 sära parterna/vittnen utom synhåll/hörhåll från

 varandra

Första förhöret

 gärningsbeskrivning (rekvisit, uppsåt)

 vapen/tillhyggen (finns det kvar i bostaden)

 har sexuell handling förekommit i samband

med

 brottet

 var i bostaden har brottet begåtts

 vem kontaktade polisen

 de inblandades relationer

 finns barn (ålder, hemma eller tillfälligt borta)

a Målsägaren

 beskriv skador noggrant och fotografera/filma

 behövs läkarvård (medgivande till rättsintyg)

 har något liknande hänt tidigare/eventuell

 polisanmälan

 finns dagboksanteckningar

 vill målsägaren bli kontaktad på annan adress

 informera om besöksförbud (eventuell begäran

 på separat handling)

 bedöm behov av trygghetsutrustning

 information om målsägandebiträde

 finns behov av kontakt med socialtjänsten eller

 annan stödorganisation (finns kontakt)

 brottet lyder under allmänt åtal, kan ej åter-

 kallas.

b Vittnen (glöm ej grannar)

 vad har hänt idag

 tidigare iakttagelser

 relation till de inblandade.

c Gärningsmannen

 finns gripandeskäl

 finns skador (fotografera/filma), dokumentera

 noga

 behövs läkarvård (rättsintyg)

 brottet lyder under allmänt åtal, kan ej

återkallas

 Glöm Ej

 telefon dagtid

 tolk, vilket språk

 förhör på separat blankett

 kopia till socialtjänsten om barn under 18 år i

familjen

 Du som polisman kan kallas att vittna.

Detta åtgärdskort som Rikspolisstyrelsen således redan tagit fram är

värdefullt och fyller sannolikt en viktig funktion i polisens arbete med

frågor om våld mot kvinnor. Kommissionen har emellertid även efterlyst

mer övergripande åtgärdsprogram eller policydokument i vilka

myndigheterna klargör den stora betydelse åtgärder avseende våld mot

kvinnor har och hur de anser att arbetet i denna fråga skall bedrivas. Som

bl.a. Rikspolisstyrelsen framhållit i sitt remissyttrande är det viktigt att

sådana markeringar görs på såväl central som regional och lokal

ledningsnivå. Regeringen har därför gett Rikspolisstyrelsen och

polismyndigheterna i uppdrag att utforma dokument av det slaget. I

uppdraget ingår även att samverka med andra myndigheter och frivilliga

organisationer och att följa den internationella utvecklingen på området

samt att redovisa vidtagna åtgärder regelbundet. Polisen bör även, liksom

andra berörda myndigheter, arbeta aktivt för att förebygga våldsbrott mot

kvinnor. Dessa frågor behandlas även i avsnitt 10.

Vissa åtgärder som redan vidtagits från polisens sida har särskilt tagit

sikte på personskydd för kvinnor som lever under ett överhängande och

allvarligt hot. I vissa mycket akuta situationer kan det vara aktuellt med

livvaktsskydd. Sådant skydd kan sökas vid den polismyndighet där den

hotade kvinnan bor. Vidare finns vid landets samtliga polismyndigheter

så kallade trygghetspaket att låna ut. Paketet innehåller bl.a.

mobiltelefon, larmanordning och telefonsvarare. Brottsofferutredningen

(dir. 1995:94) har fått regeringens uppdrag att utvärdera de åtgärder som

har gjorts på brottsofferområdet under den senaste tioårsperioden.

Utredningen skall analyserat de samlade effekterna av de vidtagna

åtgärderna och överväga behov av förändringar i gällande lagstiftning

och i övrigt. Utredningens förslag bör därför avvaktas angående

utformningen av ett effektivt skydd och rutiner för att snabbt få tillgång

till skyddsutrustning.

Regeringen är liksom kommissionen av den uppfattningen att ökad

information om vad som kommer att hända under förundersökning, åtal

och rättegång, liksom vilka möjligheter till hjälp och stöd som finns, kan

medföra att fler kvinnor orkar och vill medverka i det fortsatta

utredningsarbetet. När det gäller skriftlig information har

Brottsoffermyndigheten under år 1997 producerat broschyren Till dig

som utsatts för brott . I den lämnas inledningsvis information om de

möjligheter till stöd och hjälp som brottsoffer har direkt efter brottet.

Vidare beskrivs rättsprocessen, möjligheterna till ekonomisk ersättning

och de skydd som finns att tillgå i form av besöksförbud, livvaktsskydd,

trygghetspaket och skydd av personuppgifter. Broschyren innehåller även

en redogörelse för vanliga psykiska reaktioner på brott, en ordlista samt

adresser och telefonnummer till myndigheter och organisationer som kan

ge hjälp och stöd. Brottsoffermyndighetens broschyr har genom

Rikspolisstyrelsens försorg gjorts känd för polismyndigheterna.

Regeringen finner därför inte skäl att vidta någon åtgärd för framtagande

av ytterligare broschyrer. Däremot bör Rikspolisstyrelsen i sin

inventering av polismyndigheternas insatser kontrollera i vilken

utsträckning Brottsoffermyndighetens broschyr eller annat

informationsmaterial med motsvarande innehåll delas ut till brottsoffren.

9.1.2 Handel med kvinnor

Regeringens bedömning: Regeringen har uppdragit åt

Rikspolisstyrelsen att vara nationell rapportör för Sverige i frågor som

rör handel med kvinnor.

Kommissionens förslag: Kommissionen har inte lämnat något sådant

förslag.

Skälen för regeringens bedömning: Som redovisats i avsnitt 5

bedrivs för närvarande inom EU ett aktivt arbete i frågor som rör handel

med kvinnor. I februari 1997 antog ministerrådet (justitie- och

inrikesministrarna) en s.k. gemensam åtgärd om åtgärder för att bekämpa

människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. För att konkretisera

detta beslut antog justitie- och jämställdhetsministrarna i april 1997 en

deklaration med riktlinjer för att förebygga och bekämpa handel med

kvinnor för sexuellt utnyttjande (s.k. trafficking in women). Enligt

deklarationen skall medlemsländerna bl.a. utse (eller utreda

förutsättningarna för utseendet av) en s.k. nationell rapportör i frågor

som rör handel med kvinnor. Vid Rikspolisstyrelsen finns de kunskaper

och den överblick som krävs för att fullgöra ett sådant uppdrag.

Regeringen har därför utsett Rikspolisstyrelsen att vara nationell

rapportör för Sverige. I uppdraget ligger bl.a. att samla uppgifter om

omfattningen av handel med kvinnor i Sverige och andra länder och om

hur den kan förebyggas och bekämpas samt att regelbundet rapportera till

regeringen. Regeringen bedömer att uppdraget kan genomföras inom

ramen för Rikspolisstyrelsens anslag.

9.2 Åklagarnas handläggning

Regeringens bedömning: Våld mot kvinnor är ett prioriterat område för

åklagarna. För att ytterligare understryka vikten av att konkreta resultat

uppnås har Riksåklagaren och åklagarmyndigheterna fått i uppdrag att

utforma åtgärdsprogram eller policydokument för ärenden om våld mot

kvinnor, att samverka med andra myndigheter och att följa den

internationella utvecklingen på området. Åtgärderna skall redovisas

regelbundet till regeringen.

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har nyligen utfärdat allmänna råd

om ledningen av förundersökning i brottmål. Enligt dessa bör åklagare

vara förundersökningsledare bl.a. i ärenden som innefattar våldsbrott i

nära relationer. Med hänsyn härtill är några åtgärder från regeringens

sida för närvarande inte nödvändiga.

Kommissionens förslag: Överenstämmer i stort med regeringens

överväganden angående policydokument eller åtgärdsprogram m.m.

Kommissionen har föreslagit att ärenden om våld mot kvinnor skall

prioriteras. Några författningsändringar föreslås dock inte. Vidare

föreslås att åklagaren skall vara förundersökningsledare i alla mål som

rör misshandel av en man mot en kvinna när kvinnan och mannen är

bekanta med varandra, även om misshandeln inte bedöms som grov.

Detta bör ske genom att Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen ändrar i

det s.k. fördelningscirkuläret, som bl.a styr om polisen eller åklagarna

skall vara förundersökningsledare.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller

har inte någon erinran mot utarbetandet av policydokument och

åtgärdsprogram samt prioritering av ärenden. Remissutfallet när det

gäller vem som skall vara förundersökningsledare är blandat.

Rikspolisstyrelsen är negativ medan Jämställdhetsombudsmannen och

Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige är positiva. Riksåklagaren

anger att frågan om en översyn av fördelningscirkuläret kommer tas att

upp med Rikspolisstyrelsen och att frågan om ledande av

förundersökning i ärenden om våld mot kvinnor kommer att behandlas i

det sammanhanget.

Bakgrund: Enligt kommissionen har poliser såväl som åklagare ofta

en etablerad pessimistisk inställning till våld som rör kvinnor, vilket ofta

får konsekvenser för handläggningen av ett ärende som rör våld mot

kvinnor i nära relationer.

Enligt en intervjuundersökning som kommissionen låtit utföra

(betänkandet s. 206 f.) framgår följande.

Det är vanligt att poliser och åklagare anser att kvinnomisshandel är

ett socialt problem som utspelar sig i samhällets lägre skikt och att de

antar att samma par återkommer ofta och blir följetonger eller repriser.

De tror inte att kvinnan har förmåga att avsluta förhållandet med den

misshandlande mannen och de misstror kvinnan i flera steg. Endast ett

fåtal kvinnor antas kontakta polisen självmant och om brottet kommer

till polisens kännedom antas kvinnan inte vilja göra en anmälan. Om

kvinnan trots allt gör en anmälan misstänker man att hon kommer att

ångra sig redan nästa dag, senare under förundersökningen eller t.o.m.

under huvudförhandlingen. Om kvinnan håller fast vid sin berättelse

och mannnen fälls antar man att hon kommer att gå tillbaka till

mannen, och om hon lyckas bryta sig loss antar man att hon inom en

snar framtid återfinns i en ny misshandelsrelation. Att tro att kvinnan

kommer att stå fast vid sin anmälan och medverka till utredningen

upplevs som naivt, medan det bedöms som rutinerat att förutsätta att

kvinnan kommer att agera motsträvigt under utredningen. Detta

förhållningssätt påverkar enligt kommissionen resultatet av

utredningarna och medverkar till att de inte blir så fullständiga och

omfattande som skulle behövas.

Förundersökningen leds av polisen eller av åklagaren (23 kap. 3 §

rättegångsbalken). Om förundersökningen inletts av polisen och saken

inte är av enkel beskaffenhet skall åklagaren överta förundersökningen

när någon skäligen kan misstänkas för brottet. Även i andra fall skall

åklagaren överta förundersökningen när det är påkallat av särskilda skäl.

Den närmare fördelningen mellan polisen och åklagaren bestäms i det

s.k. fördelningscirkuläret (RÅC 1:95, FAP 403:5) som fastställs av

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen gemensamt. Enligt den lydelse som

fördelningscirkuläret hade till och med år 1997 skulle misshandel som

inte är grov anses vara av enkel beskaffenhet. Det betydde att polisen

enligt cirkuläret var förundersökningsledare i ärenden som bedömdes

som misshandel av normalgraden, medan åklagaren var

förundersökningsledare i ärenden som bedömdes som grov misshandel.

Enligt cirkuläret skulle åklagaren inträda som förundersökningsledare

även om målet var av enkel beskaffenhet när det uppkom en fråga om

användning av tvångsmedel eller när det krävdes en åtgärd från

domstolens sida under förundersökningen. Som anges nedan har

cirkuläret nyligen ändrats.

Kommissionen föreslår att åklagarna, som dels har den processrättsliga

erfarenheten och dels erfarenheten av domstolarnas bedömning av

bevisningen, bör vara förundersökningsledare i alla ärenden som rör

misshandel av en man mot en kvinna när kvinnan och mannen är bekanta

med varandra, även om brottet inte är grovt. Åklagarnas kompetens bör

enligt kommissionen inte minst tas tillvara för att avgöra i vilken

utsträckning det behövs ytterligare utredning för att säkra bevisning för

en fällande dom. Ändringen bör enligt kommissionen ske genom en

ändring i fördelningscirkuläret.

Skälen för regeringens bedömning: I budgetpropositionen för år

1998 framhålls att kampen mot våldsbrotten skall prioriteras och att

särskild uppmärksamhet skall ägnas åt bl.a. våld mot kvinnor. För att

konkreta resultat skall kunna uppnås och en verklig prioritering komma

till stånd har regeringen, på samma sätt som när det gäller polisen, gett

Riksåklagaren och åklagarmyndigheterna i uppdrag att utarbeta

åtgärdsprogram och att samverka med andra myndigheter i ärenden som

rör våld mot kvinnor, följa den internationella utvecklingen på området

och regelbundet redovisa vidtagna åtgärder till regeringen (se även

avsnitt 10 myndighetsgemensamma uppdrag). I avsnitt 12 återkommer

regeringen till frågan om en väl fungerande fortbildning av personal

inom bl.a. åklagarväsendet.

Det är enligt regeringen angeläget att ärenden som rör våld och andra

kränkningar i nära relationer bedrivs på ett så effektivt sätt som möjligt.

Det är åklagarna som har det yttersta ansvaret för

utredningsverksamheten, även den som leds av polisen. Det fördjupade

samarbetet mellan polisen och åklagarna ingår som en del av

närpolisreformen och det problemorienterade arbetssättet och syftar bl.a.

till en effektivare användning av polisens och åklagarnas resurser. Den

mentorverksamhet som för närvarande håller på att utvecklas mellan

åklagare och närpolisdistrikten och som innebär att det vid varje

åklagarkammare har utsetts en åklagare som skall fungera som mentor

för utredningsverksamheten i närpolisområdena kan bidra till att

resurserna används på ett mer effektivt sätt.

Det finns dock skäl som talar för att åklagare i ökad utsträckning bör

vara förundersökningsledare i ärenden som rör våld i nära relationer.

Härför talar bl.a. komplexiteten i dessa ärenden och de bevissvårigheter

som ofta föreligger. En omfattande översyn av de bestämmelser som styr

vem som skall vara förundersökningsledare i olika ärendetyper, det s.k.

fördelningscirkuläret, har nyligen genomförts hos Riksåklagaren och

Rikspolisstyrelsen. I direktiven för översynen framhålls bl.a.

Kvinnovåldskommissionens förslag i denna del. Riksåklagaren och

Rikspolisstyrelsen har i anledning av denna översyn nyligen utfärdat s.k.

allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (RÅFS

1997:12, FAP 403 5). De innebär bl.a. att åklagaren som huvudregel

skall vara förundersökningsledare för brott enligt 6 kap. brottsbalken

(sexualbrotten), andra brottsbalksbrott för vilka fängelse i två år eller

däröver kan följa och vid brott som innefattar våld som riktar sig mot

närstående personer. Någon förändring av de grundläggande regler som

styr fördelningen av förundersökningsledarskapet mellan polis och

åklagare kan med hänsyn härtill inte anses vara motiverad.

Det kan tilläggas att Riksåklagaren också har gett åklagar-

myndigheterna i uppdrag att öka insatserna för att beivra och minska

brott som innefattar våld mot kvinnor. Åklagarmyndigheterna skall

därvid särskilt redovisa vidtagna åtgärder till Riksåklagaren i samband

med årsrapporten. För att stödja åklagarmyndigheternas insatser på detta

område kommer också Riksåklagaren lägga fast riktlinjer för

förundersökning som innefattar våldsbrott mot kvinnor. Inom

åklagarväsendet deltar åklagare i ett flertal av de förundersökningsprojekt

som bl.a. har redovisats under avsnitt 9.1.1. Enligt uppgift från

Riksåklagaren har i anslutning till dessa projekt åklagare och polis i

samarbete inlett ett aktivt utvecklingsarbete på lokal nivå. Arbetet är

närmast inriktat på att utarbeta riktlinjer för handläggningsrutiner vid

utredning om brott som innefattar våld mot kvinnor.

9.3 Behandlingsmetoder för män som dömts för vålds-

och sexualbrott

Regeringens bedömning: Kriminalvårdsstyrelsen har fått i uppdrag att, i

samråd med Socialstyrelsen, kartlägga vilka metoder som används för

behandling av män som dömts för våldsbrott mot kvinnor och överväga

vilka behov som finns av en utbyggnad av behandlingen av dessa män.

 Därutöver kommer regeringen att avsätta 2 miljoner kronor för en

utvärdering av i vilken utsträckning befintliga behandlingsmetoder för

män som begått våldsbrott och sexualbrott mot kvinnor är lämpliga och

verksamma. Formerna för en sådan utvärdering bereds närmare inom

Regeringskansliet.

Kommissionens förslag: Kommissionens förslag överensstämmer

med regeringens. Kommissionen har inte föreslagit att

behandlingsmetoderna utvärderas.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig är positiva eller

har inte något att erinra mot kommissionens förslag om en kartläggning.

Några instanser har dock synpunkter på i vilken utsträckning nuvarande

behandlingsformer är effektiva. Bl.a. Sveriges Psykologförbund

framhåller att det finns ett behov av att även utvärdera effekterna av

befintliga behandlingsmetoder och att en sådan utvärdering bör göras av

fristående forskare. Ett par remissinstanser betonar vikten av mångfald

när det gäller behandlingsmetoder för dessa män.

Skälen för regeringens bedömning: Kvinnovåldskommissionen har

redovisat några befintliga behandlingsprogram, i Sverige och utomlands,

för män dömda för övergrepp mot kvinnor. Kommissionen har även

redovisat behandlingsprogram för män utom ramen för kriminalvårdens

verksamhet, t.ex. sådana som bedrivs av mansjourer och mans- och

kriscentrum för män. Kommissionen konstaterar därvid att det saknas

både överblick över vilka behandlingsprogram som finns för män som

begår våldsbrott mot kvinnor och vetenskapliga utvärderingar av

programmens effekter. Däremot redovisar kommissionen att

Kriminalvårdsstyrelsen har presenterat ett handlingsprogram för

utbyggnad av behandlingsresurserna för sexualbrottsdömda (Behandling

av sexualbrottsdömda i kriminalvård, 1995). Enligt den rapport som

Socialstyrelsen nyligen överlämnade till regeringen om en nationell

översyn av specialistpsykiatrin framgår att det finns ett bristande

underlag för att kunna ta ställning till vilka behandlingsmetoder inom

psykiatrin som är verksamma för att förhindra återfall i våldsbrottslighet

mot kvinnor.

Enligt vad regeringen har erfarit råder olika synsätt mellan företrädare

för olika yrkesgrupper och mellan olika vetenskapstraditioner i fråga om

vilken behandling av män som dömts för vålds- och sexualbrott som är

lämplig och verksam. Även bland remissinstanserna framkommer skilda

synsätt i dessa frågor. Däremot finns en betydande samsyn bland

remissinstanserna om kommissionens förslag att kartlägga befintliga

behandlingsmetoder i syfte att öka kunskaperna om behovet av en

eventuell utbyggnad av dessa.

Regeringen drar följande slutsatser. Ökad uppmärksamhet måste riktas

mot de män som begår våldsbrott mot kvinnor. Därvid intar frågor om

behandling av män som dömts för våldsbrott en särställning. Det är

synnerligen angeläget att risker för återfall i brottslighet minimeras.

Olika män kan behöva olika behandling. Goda och vetenskapligt

beprövade behandlingsprogram inom kriminalvården för dessa män

minskar otvetydigt risken för återfall. Genom sådana program kan också

ökad kunskap vinnas om orsakerna till mäns våld mot kvinnor och

därmed ökar förutsättningarna för att dömda män inte skall återfalla i

brottslighet och för att detta våld på sikt skall kunna elimineras. Men

även behandlingsprogram för män som inte är dömda, t.ex. sådana som

erbjuds män som söker sig till olika mansjourer eller kriscentra för män

är angelägna.

Det är dock uppenbart att det behövs både en ökad överblick över

befintliga behandlingsformer och program och en ökad kunskap om

huruvida nuvarande program är verkningsfulla. Regeringen har därför

uppdragit åt Kriminalvårdsstyrelsen att komplettera den tidigare nämnda

rapporten genom att göra en kartläggning av vilka behandlingsprogram

som används för män som dömts för andra våldsbrott mot kvinnor än

sexualbrott inom kriminalvården. I det sammanhanget bör

Kriminalvårdsstyrelsen även överväga vilka behov som kan finnas av en

utbyggnad av sådana behandlingsprogram.

Regeringen delar dock Socialstyrelsens uppfattning att det är

nödvändigt att öka kunskaperna om vilka effekter nuvarande

behandlingsprogram har både i fråga om sexualbrottslingar och de som

dömts för andra våldsbrott mot kvinnor. Detta blir särskilt angeläget inför

en eventuell utbyggnad av behandlingsprogrammen. Regeringen kommer

därför att avsätta 2 miljoner kronor för att ett sådant utvärderingsarbete

skall kunna initieras. Frågan om formerna för ett sådant arbete bereds

vidare inom Regeringskansliet. I en sådan kommande utvärdering är det

även angeläget att blicken riktas mot internationella erfarenheter på

området samt att den kunskap om orsakerna till mäns våld mot kvinnor

som kvinnoforskningen i Sverige och andra länder gett får sitt naturliga

utrymme.

 I det sammanhanget bör även framhållas betydelsen av att de

yrkesgrupper som bedriver behandlingsverksamhet för dessa män har

kunskaper om jämställdhetsfrågor och om senare års svenska och

internationella kvinnoforskning om mäns våld mot kvinnor. Till det

senare återkommer regeringen i avsnitt 12.

9.4 Elektronisk övervakning

Regeringens bedömning: Regeringen har uppdragit åt

Brottsförebyggande rådet att göra en förstudie om de praktiska och

tekniska förutsättningarna för en försöksverksamhet med elektronisk

övervakning av män som brutit mot besöksförbud.

Kommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig har i huvudsak

tillstyrkt eller inte haft något att erinra. Domstolsverket anför dock att

övervakningen är att jämställa med en frihetsberövande påföljd och

avstyrker förslaget om det skulle innebära att övervakning kan komma att

användas utan att mannen dessförinnan dömts till ansvar för brott.

Kriminalvårdsstyrelsen anför bl.a. att den försöksverksamhet som nu

pågår inom kriminalvården med intensivövervakning med elektronisk

kontroll bygger på ett samtycke från den som skall ingå i verksamheten.

Den av kommissionen föreslagna försöksverksamheten skulle beröra

personer som inte respekterar ett meddelat besöksförbud. Redan detta

förhållande talar enligt Kriminalvårdsstyrelsen för att elektronisk

övervakning, som styrelsen menar bygger på samverkan, inte bör komma

i fråga för denna grupp.

Skälen för regeringens bedömning: Kommissionen har i sitt

betänkande föreslagit elektronisk övervakning av män som inte

respekterar besöksförbud . Vilka närmare förutsättningar som skulle

gälla för en sådan intensivövervakning har emellertid inte berörts. Den

tanke som presenteras synes dock vara att en åklagare eller domstol

under vissa förutsättningar skall kunna förena ett beslut om besöksförbud

med ett förordnande om elektronisk övervakning. Den aktuella

övervakningen skulle gå till så att såväl den presumtive angriparen som

offret bär på en mottagarutrustning kring handleden eller vristen, vilket

för offrets del naturligtvis endast skulle komma i fråga på frivillig grund.

Om parterna kommer för nära varandra skulle en varningssignal utlösas.

Eftersom de män som skulle komma i fråga för elektronisk

övervakning är sådana som inte respekterar besöksförbud när de är på fri

fot, kan det, som Kriminalvådsstyrelsen har gjort, sättas i fråga i vilken

utsträckning en elektronisk boja skulle hindra dessa män från att upprepa

överträdelserna. Den ökade upptäcktsrisken som övervakningen innebär

kan dock verka avskräckande även för den aktuella kategorin män i sådan

grad att övervakningen, i kombination med annan skyddsutrustning,

skulle innebära en ökad trygghet för kvinnan. Detta är i sin tur skäl nog

för att tekniken skall vara intressant för fortsatta överväganden. För att

ett vidare lagstiftningsarbete om grunderna för ett förordnande om

elektronisk övervakning och den närmare utformningen av en sådan skall

vara meningsfullt krävs emellertid att den teknik som för närvarande

finns är tillförlitlig och att övervakningen överhuvudtaget är praktiskt

genomförbar. Regeringen har därför gett Brottsförebyggande rådet i

uppdrag att göra en förstudie i dessa frågor.

10 Myndighetsgemensamma uppdrag

Regeringens bedömning: Myndighetsgemensamma uppdrag har

utfärdats för berörda myndigheter. Syftet är att konkretisera

myndigheternas ansvar och skyldigheter att vidta åtgärder i frågor som

rör våld mot kvinnor. Myndigheterna skall förebygga våldsbrott mot

kvinnor, utforma åtgärdsprogram eller policydokument, samverka i dessa

frågor och utveckla sitt internationella samarbete på området. Åtgärderna

skall redovisas regelbundet till regeringen. Vissa myndigheter har genom

beslutet även fått särskilda myndighetsspecifika uppdrag.

Kommissionens förslag: Kommissionen har lämnat ett flertal förslag

som har det gemensamt att de på olika sätt syftar till att effektivisera och

konkretisera handläggningsrutiner och annat arbete hos myndigheter som

berörs av ärenden om våld mot kvinnor på central, regional och lokal

nivå. I det sammanhanget har kommissionen även lyft fram behovet av

att samverkan mellan myndigheter och mellan myndigheter och frivil-

ligorganisationer ökar. Kommissionen har föreslagit att berörda

myndigheter inom rättsväsendet skall åläggas att utarbeta s.k.

policydokument och åtgärdsprogram för handläggningen av ärenden med

anknytning till våld mot kvinnor Kommissionens förslag att

Socialstyrelsen skall utarbeta allmänna råd för socialtjänstens och hälso-

och sjukvårdens handläggning av sådana ärenden och att kommunerna

skall utarbeta särskilda åtgärdsprogram för arbetet med dessa frågor

behandlas i avsnitt 7.1.

Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig

tillstyrker eller har ingenting att erinra mot förslagen. Tingsrätterna och

Domstolsverket är negativt inställda till utarbetandet av s.k.

policydokument för domstolarna. Rikspolisstyrelsen anser att det är av

stor betydelse att en tydlig markering görs på ledningsnivå och att detta

kommer till uttryck i särskilda policydokument eller handlingsprogram.

Många remissinstanser framhåller samverkan som en viktig strategi när

det gäller att motverka våld mot kvinnor.

Skälen för regeringens bedömning: Kommissionen behandlar frågor

om myndigheters handläggning av ärenden som rör våld mot kvinnor och

frågor om samverkan mellan myndigheter i flera kapitel i betänkandet

(kap. 5, 6, 8 och 9). Av kommissionens redovisning framgår tydligt att

kunskapen behöver öka hos myndigheterna, främst hos den personal som

har att handlägga ärenden om våld mot kvinnor. Det gäller både på

central, regional och lokal nivå. Det framgår även att

handläggningsrutiner kan behöva ses över i syfte att göra arbetet mer

effektivt. Vikten av att dessa frågor lyfts på ledningsnivå framhålls även.

Regeringen delar uppfattningen att myndigheterna kan effektivisera och

konkretisera arbetet. Det gäller självfallet främst sådana myndigheter

som mer direkt handlägger ärenden om våldsbrott mot kvinnor, t.ex.

polisen. Men det gäller också t.ex. myndigheter som Brottsförebyggande

rådet och Socialstyrelsen. Många myndigheter har under senare år

vidtagit ett flertal åtgärder för att effektivisera arbetet. Det gäller inte

minst för polisen, vars insatser beskrivts under avsnitt 9. I detta

sammanhang noterar regeringen med tillfredsställelse att

Rikspolisstyrelsen i sitt remissvar framhåller vikten av att en tydlig

markering görs på myndigheternas ledningsnivå, både centralt och

regionalt samt att en sådan markering bör komma till uttryck i särskilda

policydokument eller handlingsprogram. Många myndigheter har också

initierat eller deltagit i särskilda samverkansprojekt, inte minst som en

följd av förslagen om samverkan m.m. i propositionen (1990/91:113)

Olika på lika villkor (se även avsnitt 7).

Regeringen ansluter sig dock till kommissionens uppfattning att

ytterligare insatser behöver göras. Regeringen har därför preciserat

sådana åtgärder som behöver vidtas som är gemensamma för flera

centrala verk med underställda myndigheter. Detta har skett genom ett

samlat utfärdande av s.k. myndighetsgemensamma uppdrag, vilka gäller

för Domstolsverket (i vissa delar), Riksåklagaren samt alla

åklagarmyndigheter, Rikspolisstyrelsen samt alla polismyndigheter,

Brottsförebyggande rådet, Kriminalvårdsstyrelsen,

Brottsoffermyndigheten, Socialstyrelsen samt länsstyrelserna. De

myndighetsgemensamma uppdragen, av vilka en kopia återfinns i bilaga

12, utfärdades samma dag som regeringen beslöt att inhämta Lagrådets

yttrande över lagförslagen i denna proposition. Genom utfärdandet av

dessa uppdrag anger regeringen att myndigheterna skall ägna särskild

uppmärksamhet åt det förebyggande arbetet i dessa frågor, att de skall

utarbeta någon typ av policydokument eller åtgärdsprogram för sitt

arbete, att de skall samverka myndigheter emellan och med berörda

frivilligorganisationer, inte minst kvinnojourerna, samt att de skall

utveckla sitt internationella samarbete på området. Myndigheterna skall

redovisa sitt arbete i dessa frågor regelbundet till regeringen. I beslutet

anges även att Rikspolisstyrelsen skall leda en satsning på fortbildning av

personal inom rättsväsendet, socialtjänsten och hälso- och sjukvården i

frågor som har anknytning till våld mot kvinnor och att medel har avsatts

för detta. Denna satsning beskrivs närmare i avsnitt 12.

När det gäller kravet att de berörda myndigheterna skall utforma

åtgärdsprogram eller policydokument för sin handläggning av dessa

frågor bör följande särskilt nämnas. Syftet med ett sådant krav är inte att

detaljstyra myndigheterna utan är i första hand att vara ett stöd för

myndighetens eget arbete och ett verktyg för att göra detta arbete mer

effektivt. Ett sådant dokument kan vara av ett tämligen enkelt slag och

dess utformning och innehåll måste givetvis bestämmas med

utgångspunkt i den egna verksamheten. För de centrala myndigheterna

kan dokumentet vara av mer övergripande karaktär. För vissa centrala

myndigheter som inte själva handlägger denna typ av ärenden kan det

syfta till att klarlägga myndighetens principiella inställning i frågorna

samt sprida erfarenheter. För de regionala myndigheter som det här är

fråga om, d.v.s. åklagarmyndigheter och polismyndigheter, kan

dokumentet vara mer åtgärdsinriktat och behandla handläggningsrutiner,

bemötande av brottsoffer och andra praktiska frågor i arbetet. Det är

angeläget att dokumentet är förankrat på ledningsnivå. Rikspolisstyrelsen

och Riksåklagaren har det övergripande ansvaret för att sådana dokument

upprättas vid åklagarmyndigheter resp. polismyndigheter. Det bör i detta

sammanhang understrykas att de myndighetsgemensamma uppdragen

inte gäller för domstolarna och att kravet om åtgärdsprogram och

brottsförebyggande insatser inte gäller för Domstolsverket.

Regeringen anser att arbetet med att ta fram ett policydokument eller

åtgärdsprogram av detta slag kan resultera i en fruktbar inventering av

resurser och förutsättningar i arbetet på myndighetsnivå och bör även

kunna bidra till ökade kunskaper och engagemang hos den personal som

skall handlägga dessa ärenden.

 Genom beslutet ges några myndigheter särskilda myndighetsspecifika

uppdrag, t.ex. Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen (redovisas i avsnitt

9), Brottsförebyggande rådet (redovisas i avsnitt 6 och 12),

Brottsoffermyndigheten (redovisas i avsnitt 6), Kriminalvårdsstyrelsen

(redovisas i avsnitt 9.3) och Socialstyrelsen (redovisas i avsnitt 7).

Frågor om kommunernas ansvar och handläggning av frågor om våld

mot kvinnor har behandlats i avsnitt 7.

11 Frivilliga organisationer

11.1 Kvinnojourer

Regeringens bedömning: Kvinnojourerna bör inom ramen för sin ide-

ella verksamhet få ett utökat stöd. Avsikten är att de av riksdagen, för

budgetåret 1998 under utgiftsområde 9, anslaget C 2. Bidrag till organi-

sationer på det sociala området, beslutade medlen om 6 miljoner kronor

för särskilda kvinnogrupper, skall tillföras de lokala kvinnojourerna och

deras två riksorganisationer. Medlen skall fördelas av Socialstyrelsen.

Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår att statsbidraget till

de lokala kvinnojourerna höjs med 10 miljoner kronor för att ge dessa

möjlighet att anställa personal, för att ge dem som arbetar i jourerna

handledning och i övrigt för att utveckla sina verksamheter.

Kommissionen har vidare föreslagit att en rikstäckande informa-

tionskampanj om våld mot kvinnor genomförs.

Remissinstanserna: Hälften av instanserna yttrar sig och instämmer i

huvudsak i kommissionens förslag. Länsstyrelsen i Kopparbergs län an-

för att det är viktigt att klargöra var gränserna går mellan frivillig verk-

samhet och myndigheternas åligganden. Svenska Kommunförbundet an-

för att socialtjänsten har ett odiskutabelt ansvar att ge stöd och hjälp åt

kvinnor som utsätts för våld, men att jourerna kan erbjuda det som so-

cialtjänsten som myndighet inte kan, nämligen en frizon med fullständig

anonymitet, ett möte med andra i samma situation och en hjälp till själv-

hjälp. Socialförvaltningen i Stockholms kommun anser att det hade varit

av värde med ett närmare resonemang om ansvars- och rollfördelningen

mellan kvinnojourerna och socialtjänsten.

De flesta instanser som yttrat sig över förslaget om en informa-

tionskampanj är positiva. Några uttrycker dock tveksamhet om värdet av

en sådan.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns för närvarande 131 lo-

kala kvinnojourer som är organiserade i någon av de två nationella riks-

organisationerna Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS)

som har bedrivit sin verksamhet under lång tid samt det relativt nybil-

dade Sveriges Kvinnojourers Riksförbund. Enligt en nyligen genomförd

studie av ett antal lokala kvinno- och mansjourer som har genomförts på

uppdrag av Socialstyrelsen (Våld mot kvinnor och män i kris, SoS 1997),

tar de lokala jourerna varje år emot cirka 14 000 samtal från hjälpsö-

kande kvinnor. Det bor ungefär 1 500 kvinnor och lika många barn i de

övernattningslägenheter som jourerna förfogar över.

Kvinnojourerna är starkt beroende av stöd från den offenliga sektorn.

Bidrag utgår främst från kommunerna. De ekonomiska villkoren kan

därför variera kraftigt mellan de lokala kvinnojourerna. Mycket tyder på

att det kommunala stödet på många håll har minskat i omfattning under

senare år och att många kvinnojourer har svårigheter att upprätthålla sin

verksamhet.

 Regeringen avsätter årligen 5 080 000 kronor i bidrag till organisatio-

ner som motverkar våld mot kvinnor. Medlen disponeras av Socialsty-

relsen och fördelas på följande sätt: 3 miljoner kronor till de lokala kvin-

nojourernas utvecklingsarbete, 1 miljon kronor till kvinnojourernas riks-

organisationer samt cirka 1 miljoner kronor till mansjourer, invand-

rarorganisationer och vissa andra organisationer som arbetar med frågor

om våld mot kvinnor och barn.

 I den av riksdagen antagna propositionen Ändring i socialtjänstlagen

(prop. 1996/97:124, bet. 1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264) framhålls

att socialtjänsten i högre utsträckning bör stödja frivilligt socialt arbete.

För många kvinnor ger jourerna ett alternativ till myndigheternas insatser

genom att de har en hög grad av tillgänglighet, kan garantera anonymitet

och ge tillfälle att möta andra kvinnor i samma situation. Fördelarna med

kvinnojourernas verksamhet är också att arbetet utförs av ideellt arbe-

tande kvinnor med olika bakgrund och med ett starkt engagemang i de

utsatta kvinnornas situation. Det är viktigt att verksamheten kan behålla

sin ideella karaktär och får existera på sina egna villkor. Trots att kvin-

nojourerna är starkt beroende av stöd från den offentliga sektorn bör stat

och kommun vara försiktiga med att ställa ensidiga villkor som krav för

bidrag. Det är viktigt att värna om jourernas frihet och oberoende. I pro-

positionen om ändringar i socialtjänstlagen poängteras särskilt att stöd

från olika samhällsorgan inte får medföra en styrande effekt på de frivil-

liga organisationernas integritet och självbestämmande.

 Insatserna för att ge stöd och hjälp till kvinnor som utsatts för våld

kan givetvis inte enbart bygga på frivilliga insatser. Regeringen vill där-

för understryka att samhället har det grundläggande ansvaret för att kvin-

norna och deras barn får det stöd och den hjälp de behöver. Det är vanligt

att kvinnor som kommer till jourerna har flera barn. Det är inte minst ur

barnens synvinkel viktigt att samarbetet mellan socialtjänsten och de

enskilda kvinnojourerna fungerar väl.

Socialtjänstens grundläggande ansvar och behovet av utvecklingsinsat-

ser har behandlats närmare i kapitel 7. Regeringen vill betona att behovet

av insatser för att stödja och hjälpa utsatta kvinnor är omfattande och att

alla aktörers engagemang behövs i det arbetet.

Regeringen bedömer att det finns behov av utökat ekonomiskt stöd till

de lokala jourernas utvecklingsinsatser. För de barn som varit vittne till

våld inom familjen är det angeläget att utveckla hjälp och stödmetoder

som kompletterar samhällets insatser. För detta utvecklingsarbete finns

möjligheten för organisationer som bedriver ideell verksamhet att söka

stöd ur Allmänna arvsfonden.

Mot bakgrund av vad som bl.a. framkommit under remissbehand-

lingen, vill regeringen understryka att stödet till de lokala kvinnojourerna

även i fortsättningen i första hand bör ses som en fråga för kommunerna.

Enligt regeringens uppfattning finns det dock nu skäl för statsmakterna

att ytterligare stödja kvinnojourerna. I budgetpropositionen för 1998 fö-

reslogs därför att det under utgiftsområde 9 uppförda anslaget C 2. Bi-

drag till organisationer på det sociala området, skulle tillföras ytterligare

6 miljoner kronor för särskilda kvinnogrupper. Riksdagen har beslutat i

enlighet med regeringens förslag. Avsikten är att fördela medlen till

kvinnojourerna och deras utvecklingsarbete. Regeringen kommer att

uppdra åt Socialstyrelsen att fördela summan så att de lokala kvinnojou-

rerna får 4,5 miljoner kronor och de två riksorganisationerna 1,5 miljoner

kronor.

En sådan ökad statlig satsning på kvinnojourernas utvecklingsarbete

innebär dock inte, enligt regeringens uppfattning, att kommunernas en-

gagemang skall minska. Många kvinnojourer är tvärtom i behov av

ökade resurser för att kunna upprätthålla sin verksamhet, t. ex. genom att

anställa personal eller erbjuda handledning till dem som engagerar sig i

jourernas arbete. Det är därför viktigt att kommunerna också ser över

sina insatser för att ekonomiskt och på annat sätt ge stöd till kvinnojou-

rerna.

Informationsinsatser

När det gäller kommissionens förslag om en rikstäckande informa-

tionskampanj om våld mot kvinnor vill regeringen lämna följande redo-

visning. Under hösten 1997 har Länsstyrelsen i Stockholm i samarbete

med kommunen, polisen, kvinnojourerna m.fl. bedrivit en brett upplagd

informationskampanj, Operation kvinnofrid, i Stockholms län för att

synliggöra våldet mot kvinnor i hemmen, öka kunskaperna och förändra

attityderna till våldet. Regeringen har lämnat ett bidrag om sammanlagt

500 000 kronor till kampanjen.

Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige har nyligen inlett en rik-

stäckande kampanj i samma frågor, Den man älskar aktar man. För denna

har Riksorganisationen erhållit ett bidrag om 650 000 kronor av rege-

ringen.

Därmed finner regeringen inte det påkallat att nu initiera ytterligare

kampanjer i dessa frågor. Regeringen kommer dock att, i första hand un-

der år 1998, genomföra seminarier och andra opinionsbildningsinsatser i

frågor som rör våld mot kvinnor.

11.2 Mansjourer och andra mansorganisationer

Regeringen bedömning: Det är angeläget att öka kunskaperna hos män

om våld mot kvinnor och att stödja det arbete som bedrivs i dessa frågor

hos mansjourer och andra mansorganisationer. 1,5 miljoner kronor

kommer att avsättas för projekt och andra insatser i detta syfte. Medlen

kommer efter ansökan att fördelas till berörda jourer m.fl.

Kommissionens förslag: Kommissionen har föreslagit att mans- och

brottsofferjourer skall få 2 miljoner kronor för insatser när det gäller att

motverka våld mot kvinnor. Kommissionen har inte angivit hur medlen

skall fördelas. Brottsofferjourerna behandlas i avsnitt 11.4.

Remissinstanserna: Hälften av remissinstanserna yttrar sig och in-

stämmer i huvudsak i kommissionens förslag.

Skälen för regeringens bedömning: Det är angeläget att öka kunska-

pen hos män om våldet mot kvinnor och att stödja män som söker sig till

mansjourer och andra organisationer som arbetar med dessa frågor. Sve-

riges Mansjourers Riksorganisation (SMR) och det femtontalet lokala

mansjourer som är anslutna till riksorganisationen, arbetar i huvudsak

med frågor som rör männens roll i samband med skilsmässor samt i

vårdnads- och umgängesfrågor. I viss utsträckning har jourerna dock

börjat erbjuda behandling eller andra insatser för män som utövat våld

mot kvinnor. Regeringen anser det viktigt att denna verksamhet kan ut-

vecklas och stödjas. Som tidigare nämnts avsätter regeringen årligen

5 080 000 kronor i bidrag till organisationer som motverkar våld mot

kvinnor. Medlen disponeras av Socialstyrelsen som årligen fördelar c:a

1 miljon kronor till bl.a. mansjourerna för deras arbete i frågor som rör

våld mot kvinnor.

Det finns andra organisationer eller sammanslutningar än mansjourer

som bedriver ett aktivt arbete för att förebygga och förhindra mäns våld

mot kvinnor. Dit hör t.ex. stiftelsen Manscentrum i Stockholm, ett par

kriscentrum för män som drivs i kommunal regi, bl.a. i Göteborg, samt

det rikstäckande Manliga nätverket för manlighet, mot mäns övergrepp.

Som nämnts ovan finns årliga medel hos Socialstyrelsen för den verk-

samhet som mansjourerna bedriver. Det finns dock skäl att ytterligare

stödja verksamhet som nu är under uppbyggnad hos flera mansjourer i

frågor som rör mäns våld mot kvinnor. Även andra mansorganisationer

kan behöva stöd för utvecklingsinsatser av skilda slag. Därför kommer

regeringen, som ett komplement till de medel som Socialstyrelsen förde-

lar till jourerna, att avsätta 1,5 miljoner kronor från det under femte hu-

vudtiteln uppförda reservationsanslaget G 2. Särskilda jämställdhetsåt-

gärder, för projekt som syftar till att utveckla metoder och modeller m.m.

i frågor som rör mäns våld mot kvinnor. Avsikten är att medlen efter an-

sökan skall fördelas av regeringen under år 1998 till mansjourer och

andra mansorganisationer.

11.3 Andra frivilligorganisationer

 Regeringens bedömning: 2 miljoner kronor kommer att avsättas ur

Allmänna arvsfonden för projekt som vänder sig till eller initieras av

ungdomar i frågor som rör våld mot kvinnor. Medlen kommer efter an-

sökan att fördelas till ideella organisationer.

Även invandrar- och handikapporganisationer bör få stöd för projekt

och andra insatser i frågor om våld mot kvinnor. För att stimulera ett så-

dant arbete i dessa organisationer avsätts 1 miljon kronor.

Kommissionens förslag: Kommissionen har inte lämnat förslag om

stöd till ungdoms-, invandrar- eller handikapporganisationer. Frågor om

uppehållstillstånd på grund av anknytning behandlas i avsnitt 5.

Skälen för regeringens bedömning: Ungdomar utgör en viktig resurs

i ett framåtsyftande arbete för att motverka våld mot kvinnor. Det är vik-

tigt att nå både pojkar och flickor i dessa frågor. Regeringen kommer

därför att avsätta 2 miljoner kronor ur Allmänna arvsfonden för projekt

under år 1998 som vänder sig till eller initieras av ungdomar. Avsikten är

att medlen skall ge möjlighet för organisationer som arbetar med ungdo-

mar att få stöd för utvecklingsprojekt som syftar till att utveckla kunskap

om orsaker till våldet och om hur konflikter som kan leda till våldshand-

lingar kan förebyggas. Medlen kommer efter ansökan att fördelas till ide-

ella organisationer.

Invandrarkvinnor och kvinnor med funktionshinder är särskilt utsatta.

Kommissionen har betonat att invandrarkvinnor som utsätts för våld av

sina män är betydligt mer sårbara än svenska kvinnor. Erfarenheter från

kvinnojourerna är att många invandrarkvinnor söker sig dit. Det gäller

både kvinnor som varit lång tid i Sverige och som har uppehållstillstånd

och kvinnor som saknar uppehållstillstånd. I avsnitt 5 har regerigen avi-

serat sin avsikt att ge Invandrarverket i uppdrag att utarbeta ett informa-

tionsmaterial riktat till alla dem som ansöker om uppehållstillstånd i Sve-

rige om svensk lagstiftning på området och om vilka värderingar som

ligger bakom sådan lagstiftning. Kommissionen har inte lämnat något

förslag om stöd till invandrarorganisationer. Däremot har kommissionen

tagit upp frågor om uppehållstillstånd på grund av anknytning. Även den

frågan tar regeringen upp i avsnitt 5.

Kommissionen tar även upp frågor som rör våld mot kvinnor med fy-

siska och psykiska funktionshinder, men föreslår inga åtgärder. Vålds-

handlingar mot kvinnor med funktionshinder är enligt regeringens upp-

fattning särskilt allvarliga. Det finns därför skäl att stödja utvecklingsin-

satser på detta område. Inom den svenska handikapprörelsen bedrivs se-

dan ett par år några projekt som bl.a. tar upp frågor om våld. Behov finns

dock av ytterligare insatser.

Mot den nu angivna bakgrunden kommer regeringen att avsätta

1 miljon kronor till invandrar- och handikapporganisationer samt deras

kvinnoorganisationer för projekt och andra insatser som syftar till att

motverka våld mot invandrarkvinnor och kvinnor med funktionshinder.

Medlen avsätts under det under femte huvudtiteln uppförda reservations-

anslaget G 2. Särskilda jämställdhetsåtgärder och fördelas av regeringen

under år 1998 efter ansökan till ovan nämnda organisationer.

11.4 Brottsofferjourer

Regeringens bedömning: Brottsofferjourerna bör inom ramen för sin

ideella verksamhet få möjlighet att utveckla sitt arbete. Brottsofferutred-

ningens förslag om hur stödet till brottsofferjourerna bör vara utformat

bör emellertid avvaktas innan regeringen beslutar om stödets storlek och

utformning. I avvaktan på utredningens förslag kommer brottsofferjou-

rernas, liksom andras, möjlighet att få bidrag ur Brottsofferfonden för

projekt inriktade mot våld mot kvinnor att öka.

Kommissionens förslag: Kommissionen har föreslagit ett årligt bidrag

till brottsofferjourer och mansjourer om tillsammans 2 miljoner kronor.

Bidraget till mansjourer behandlas i avsnitt 11.2.

Remissinstanserna: Förslaget har inte mött några invändningar.

Brottsofferjourernas Riksförbund anser dock att bidragen till brottsoffer-

och kvinnojourer skall vara likvärdiga.

Skälen för regeringens bedömning: Brottsofferjourerna arbetar med

att informera och hjälpa personer som utsatts för brott. Kvinnor som ut-

satts för våld kan antingen vända sig till en brottsofferjour eller en kvin-

nojour. Enligt kommissionen bör brottsofferjourer, liksom kvinnojourer

och mansjourer, få ett ökat statligt bidrag till den verksamhet som tar

sikte på stöd till kvinnor som utsatts för våld. När det gäller brottsoffer-

jourerna anser kommissionen vidare att det ökade stödet bör utgå som ett

organisationsbidrag.

Sedan år 1989 har den organisation som organiserar de lokala brottsof-

ferjourerna, Brottsofferjourernas Riksförbund (BOJ), fått statliga bidrag

till sin verksamhet. Medlen har främst använts till att stödja framväxten

av lokala brottsofferjourer. Vissa jourer får också kommunala bidrag till

sin verksamhet. När brottsofferfonden inrättades (prop. 1993/94:143)

påpekades att sådana organisationer som stöder brottsoffer, som t.ex.

Brottsofferjourernas Riksförbund och lokala brottsofferjourer, och som

vill ha ekonomiskt bidrag för sin verksamhet skulle söka pengar ur fon-

den. För att underlätta övergången till den nya ordningen anslogs dock

medel även för budgetåret 1994/95.

Brottsofferfonden tillförs medel bl.a. genom en avgift för alla som

döms för ett brott där det ingår fängelse i straffskalan, f.n. 300 kronor.

Vidare bidrar personer som verkställer fängelsestraff genom elektronisk

övervakning med en avgift för varje dag som sådan övervakning verk-

ställs, f.n. 50 kronor per dag. Under budgetåret 1995/96 delades

13,3 miljoner kronor ut till olika brottsofferprojekt. Fonden disponerade

ca 10 miljoner kronor vid utgången av år 1997, varav ca 2 miljoner kro-

nor var intecknade för beviljade projekt.

Av den kunskapsöversikt som Brottsoffermyndigheten gett ut om

Brottsofferarbetet i Sverige (Brottsoffermyndigheten, Rapport 1997:1)

framgår att en stor del av de brottsofferprojekt som genomförs i Sverige

tar sikte på våld mot kvinnor. Vidare framgår att Brottsofferfonden har

delat ut cirka 22 miljoner kronor sedan den bildades och att cirka hälften

av de forskningsprojekt som fått bidrag ur Brottsofferfonden har fokuse-

rat på kvinnor och barn.

Brottsofferjourerna och deras riksorganisation bedriver ett betydelse-

fullt ideellt arbete för att skydda och hjälpa kvinnor som utsätts för våld.

Riksorganisationerna har en viktig roll när det gäller information, utbild-

ning och stöd till de lokala jourerna. Det är angeläget att brottsofferjou-

rerna inom ramen för sin ideella verksamhet får möjlighet att utveckla

sitt arbete.

Brottsofferutredningen har regeringens uppdrag att göra en utvärdering

av alla åtgärder som vidtagits de senaste tio åren för att stödja brottsoffer

(dir. 1995:94). I utredningens uppdrag ligger också att undersöka och

göra en bedömning av användningen av fondens medel. Utredningen

skall redovisa sitt uppdrag senaste den sista mars 1998. Det är enligt re-

geringens uppfattning angeläget att Brottsofferutredningens förslag i

dessa frågor avvaktas innan beslut tas om hur brottsofferjourernas verk-

samhet som riktas mot kvinnor som utsatts för våld skall stödjas. Rege-

ringen kommer i avvaktan på utredningens förslag ange att projekt avse-

ende våld mot kvinnor skall prioriteras när beslut tas om fördelning ur

Brottsofferfonden. Brottsofferjourernas, liksom andras, möjlighet att få

ekonomiskt bidrag för projekt inriktade mot våld mot kvinnor kommer

därmed att öka.

12 Utbildning och forskning

12.1 Inledning

Enligt regeringens uttalade mål för jämställdhetspolitiken skall ett jäm-

ställdhetsperspektiv införlivas i huvudfåran på alla områden. Det innebär

bl.a. att kvinnors och mäns skilda villkor och livsbetingelser i familj och

samhälle skall synliggöras och analyseras så att beslut som fattas på

olika områden och i olika frågor inte får skilda konsekvenser för kvinnor

och män. Detta arbetssätt, som i internationella sammanhang ofta kallas

mainstreaming, kräver också väsentligt ökade kunskaper hos dem som på

olika nivåer och i olika sammanhang skall fatta beslut. Jämställdhet

mellan kvinnor och män kan således betraktas som ett kunskapsområde i

sig. Detta gäller självfallet även i frågor som rör våld mot kvinnor, som

spänner över ett vitt område vilket inbegriper allt från ett rättsligt till ett

social- och hälsopolitiskt perspektiv och inte minst ett perspektiv som har

sin utgångspunkt i maktförhållandet mellan kvinnor och män i samhället

och på individnivå.

Både Kvinnovåldskommissionen och ett flertal remissinstanser har

betonat vikten av ökade kunskaper hos personal på olika myndigheter

som handlägger ärenden om våld mot kvinnor eller som på annat sätt

kommer i kontakt med förövare av våldsbrott mot kvinnor och de utsatta

kvinnorna och deras barn. Regeringen delar till fullo den uppfattningen

och anser att särskilda åtgärder för att öka kunskapen hos berörda yrkes-

grupper bör vidtas.

12.2 En förbättrad yrkesutbildning

Regeringens bedömning: I syfte att säkerställa att jämställdhetsfrågor

och frågor om våld mot kvinnor blir belysta i relevanta yrkesutbildningar

kommer examensordningen i högskoleförordningen att kompletteras för

vissa yrkesexamina. Ett uppdrag kommer att lämnas till Högskoleverket

att följa och utvärdera de nya reglerna.

Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår att det skall klargö-

ras att jämställdhet och könsaspekter skall belysas i all högskoleutbild-

ning och föreslår att 1 kap. 5 § högskolelagen (1992:1434) förtydligas i

detta avseende genom att paragrafens första stycke om att jämställdhet

mellan kvinnor och män alltid skall iakttas kompletteras med orden och

främjas .

Vidare föreslår kommissionen att examensordningen i högskoleförord-

ningen och dess målbeskrivning för utbildning av socionomer, läkare,

sjuksköterskor, psykologer och jurister kompletteras, så att det klart

framgår att våld mot kvinnor och andra könsaspekter skall belysas i dessa

utbildningar. Detsamma föreslås gälla för polisutbildningen, vilken dock

inte regleras i examensordningen.

Kommissionen föreslår även att Högskoleverket ges i uppdrag att följa

utvecklingen av hur frågor om jämställdhet mellan kvinnor och män be-

aktas även i undervisningen vid universitet och högskolor. Verket bör

regelbundet rapportera till regeringen om läget.

Remissinstanserna: Mer än hälften av remissinstanserna har yttrat sig

i denna del. När det gäller kompletteringen av högskolelagen är samtliga

positiva eller har inget att erinra. Även till förslaget om komplettering av

examensordningen för vissa utbildningar är de flesta instanser, bl.a. Hög-

skoleverket, positiva. Flera instanser, bl.a. Kriminologiska institutionen

vid Stockholms universitet och Våldsskildringsrådet, saknar dock förslag

vad gäller utbildningen för lärare. Juridiska fakulteten vid Uppsala uni-

versitet avstyrker ytterligare preciseringar av bestämmelserna i examen-

sordningen för juristutbildningen. Majoriteten av remissinstanserna har

inget att invända mot förslaget att Högskoleverket bör följa utvecklingen

av hur dessa frågor beaktas i undervisningen. Högskoleverket anser dock

att syftet med förslaget i allt väsentligt redan är tillgodosett.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har vid flera tillfäl-

len, bl.a. i propositionen Jämställdhet mellan kvinnor och män inom ut-

bildningsområdet (prop. 1994/95:164, bet. 1994/95:UbU18, rskr.

1994/95:405), betonat vikten av jämställdhet som ett kunskapsområde

och att ett jämställdhetsperspektiv skall genomsyra högskolans organisa-

tion och verksamhet. För att ytterligare markera vikten av ett aktivt jäm-

ställdhetsarbete inom alla delar av högskolan har regeringen i propositio-

nen Högskolans ledning, lärare och organisation (prop. 1996/97:141)

föreslagit en komplettering av högskolelagen i enlighet med vad kom-

missionen förordat. Riksdagen har bifallit förslaget (bet. 1997/98:UbU3,

rskr. 1997/98:12). Enligt den nya lydelsen (SFS 1997:797) av 1 kap. 5 §

första stycket högskolelagen skall jämställdhet mellan kvinnor och män

alltid iakttas och främjas i högskolornas verksamhet.

Om våldet mot kvinnor skall kunna bekämpas på ett effektivt sätt är

det nödvändigt att de som i sin yrkesverksamhet kan förväntas möta

kvinnor som har utsatts för våld har kunskap om det samhällsproblem

som detta våld utgör och om de mekanismer som ligger bakom. De måste

ha kompetens att arbeta med problemet, lära sig att upptäcka det och rätt

kunna bemöta kvinnor som har utsatts för våld.

Jämställdhetsombudsmannen (JämO) påpekar i sitt remissyttrande att

utbildning även kan ses som ett sätt att skapa en hälsosam arbetsmiljö för

dessa yrkesgrupper eftersom det är stressande och nedbrytande att utan

kunskap konfronteras med eller tvingas ta ansvar för djupgående pro-

blem av den art som våld mot kvinnor och barn utgör.

Kvinnovåldskommissionen har undersökt i vilken utsträckning våld

mot kvinnor men även mer övergripande jämställdhetsfrågor tas upp i

grundläggande högskoleutbildning för några av de yrkesgrupper som kan

förväntas möta kvinnor som har utsatts för våld. De yrkesutbildningar

som har studerats är grund- och vidareutbildningen för läkare och sjuk-

sköterskor samt utbildningarna för socionomer, psykologer, jurister och

poliser. När det gäller sjuksköterskeutbildningen har vidareutbild-

ningarna till barnmorska och distriktssköterska studerats. Samtliga ut-

bildningsanordnare har undersökts.

Kartläggningen visar att frågor om jämställdhet och våld mot kvinnor

i mycket liten utsträckning belyses i utbildningarna. Ytterst sällan nämns

frågan explicit i kurs- eller utbildningsplanerna för de kartlagda utbild-

ningarna. I betydande utsträckning synes det hänga samman med vilken

lärare som har hand om respektive kurs om och i vilken omfattning våld

mot kvinnor eller jämställdhetsaspekter överhuvudtaget behandlas.

Kommissionens utredning visar således på betydande brister i den

svenska högskoleutbildningen i detta avseende. Viktiga yrkesgrupper

saknar därmed insikter i och kunskap om jämställdhet mellan kvinnor

och män och våld mot kvinnor. Dessa frågor måste därför på ett helt an-

nat sätt än hittills behandlas under grundutbildningen, framför allt för

dem som skall arbeta inom socialtjänsten, hälso- och sjukvården och

inom rättsväsendet.

Under hösten 1994 tillsatte regeringen en utredning om bemötandet av

kvinnor och män inom hälso- och sjukvården. I betänkandet Jämställd

vård - Olika vård på lika villkor (SOU 1996:133), som överlämnades till

regeringen under år 1996, betonas vikten av att könsspecifika kunskaper

om hälsa och sjukvård integreras i utbildning och fortbildning av läkare

och annan sjukvårdspersonal. Utredningen föreslog också att Högskole-

verket i sin pågående utvärdering av läkarutbildningen även skulle

granska hur könsperspektivet tas upp i olika faser av läkarutbildningen.

Förslagen i betänkandet bereds för närvarande inom regeringskansliet. I

detta sammanhang kan också nämnas att regeringen under hösten 1995

anslog 1,5 miljoner kronor till de medicinska fakulteterna för utveckling

av kurser i kvinnors hälsa och jämställdhetskunskap. Syftet är att kur-

serna på sikt skall ingå som en del i läkarutbildningen.

En viktig kvalitetsaspekt att värna om är universitetens och högskolor-

nas frihet att med utgångspunkt i de i examensordningen angivna målen

utforma utbildningarna så att dessa på de olika högskoleorterna har i viss

mån skilda profiler. Regeringens mening är dock att när det gäller våld

mot kvinnor är vissa yrkesgrupper centrala för bemötandet av kvinnor

som har utsatts för våld och för att aktivt arbeta med att motverka våld.

För att dessa nyckelgrupper skall ha förutsättningar att klara uppgiften på

ett tillfredsställande sätt kan inte dessa frågor vara endast ett valfritt mo-

ment eller beroende av enskilda lärares engagemang i frågan. Yrkesut-

bildningar som leder till yrken vars utövare kommer i kontakt med miss-

handlade kvinnor och kvinnor som har utsatts för könsrelaterat våld skall

förbereda studenterna för att kunna hantera även denna fråga i sin yrkes-

verksamhet. Att så inte sker idag är en allvarlig brist. Regeringen anser

att dessa utbildningar skall innehålla åtminstone något obligatoriskt mo-

ment av viss omfattning som behandlar kvinnors och mäns skilda villkor

i samhälle och familj och förhållanden som kan påverka utvecklingen

mot jämställdhet. Eftersom mäns våld mot kvinnor är ett allvarligt ut-

tryck för bristande jämställdhet i samhället generellt såväl som mellan

enskilda kvinnor och män, är det angeläget att utbildningarna tar upp

också dessa frågor.

Mot denna bakgrund delar regeringen kommissionens uppfattning att

dessa frågor måste tas upp i grundutbildningen för berörda yrkesgrupper.

Regeringen avser därför att förtydliga examensordningen i högskoleför-

ordningen för följande yrkesexamina: barnmorskeexamen, barn- och

ungdomspedagogisk examen, grundskollärarexamen, gymnasielärarexa-

men, juris kandidatexamen, läkarexamen, psykologexamen, psykotera-

peutexamen, sjuksköterskeexamen, social omsorgsexamen, socionom-

examen, tandläkarexamen samt teologie kandidatexamen.

 När det gäller polisutbildningen, vilken inte regleras i examensord-

ningen, kan konstateras att frågan om våld mot kvinnor på ett tydligt sätt

lyfts fram under de senaste åren. I utbildningen ingår numera ett utbild-

ningsblock om tre veckor med tema familjevåld. Målet med den utbild-

ningen är enligt kursplanen att öka kunskaperna om faktorer bakom vål-

det i nära relationer, att öka kunskaperna om aktuell lagstiftning, att ut-

veckla det professionella förhållningssättet vid akuta ingripanden och vid

förhör och utredning samt att öka förmågan till samarbete med andra or-

ganisationer och myndigheter. Att frågor om våld mot kvinnor skall be-

lysas i polisutbildningen vid Polishögskolan kommer även att framgå av

den nya utbildningsplan som för närvarande utarbetas.

Enligt Högskoleverkets instruktion skall verket främja jämställdhet

mellan kvinnor och män inom sitt verksamhetsområde. Vidare skall ver-

ket följa upp och utvärdera utbildningen, forskningen och det konstnär-

liga utvecklingsarbetet inom högskolan med beaktande av verksamhetens

roll och sätt att fungera i förhållande till samhällets och arbetslivets ut-

veckling och kompetensbehov. Högskoleverket kommenterar i sitt re-

missyttrande kommissionens förslag om ett särskilt uppdrag till verket

för att följa utvecklingen av hur frågor om jämställdhet och våld mot

kvinnor behandlas i undervisningen vid universitet och högskolor. Verket

anser att genom att jämställdhetsaspekten alltid skall beaktas i de upp-

följningar och utvärderingar som verket genomför är kommissionens

förslag i denna del i allt väsentligt redan uppfyllt.

Regeringen delar till viss del Högskoleverkets uppfattning. Mot bak-

grund av de brister som kommissionens granskning har pekat på och de

förändringar av examensordningarna som kommer att göras anser rege-

ringen emellertid att det finns skäl att ge Högskoleverket ett särskilt upp-

drag i denna fråga. Högskoleverket skall inom ramen för sina ordinarie

arbetsuppgifter under 3 år följa upp och utvärdera på vilket sätt universi-

teten och högskolorna beaktar de nya kraven i examensordningen och hur

de ändrade målbeskrivningarna kommer till konkret uttryck i undervis-

ningen. Det är vidare av nationellt intresse att få till stånd ett erfarenhets-

utbyte mellan berörda universitet och högskolor kring hur undervis-

ningen kan förändras för att uppfylla regeringens intentioner avseende

kunskap om kvinnors och mäns skilda villkor i samhälle och familj, in-

klusive frågor om t.ex. våld mot kvinnor. I uppdraget till Högskoleverket

kommer därför vidare att ingå att aktivt främja ett sådant erfarenhetsut-

byte. Verket skall årligen rapportera till regeringen i dessa frågor.

12.3 En satsning på fortbildning genomförs

Regeringens bedömning: Rikspolisstyrelsen har fått i uppdrag att i sam-

råd med Riksåklagaren, Domstolsverket och Socialstyrelsen genomföra

och leda en satsning på fortbildning av personal inom rättsväsendet, so-

cialtjänsten och hälso- och sjukvården. För ändamålet kommer Rikspo-

lisstyrelsen att tillföras ett engångsbelopp om 6,5 miljoner kronor. Av

medlen skall 1,5 miljoner kronor användas för fortbildning av domare

och för information till nämndemän.

Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår att en satsning på

fortbildning av personal inom rättsväsendet, socialtjänsten och hälso- och

sjukvården genomförs och att 3 miljoner kronor avsätts för detta.

Remissinstanserna: Samtliga instanser är positiva till eller har ingen-

ting att erinra mot förslaget om fortbildning av personal inom rättsväsen-

det, socialtjänsten och hälso- och sjukvården.

Skälen för regeringens bedömning: De förändringar som genomförs

i examensordningarna kommer förhoppningsvis att leda till att utsatta

kvinnor framöver får ett bättre stöd och bemötande av de yrkesgrupper

som de kommer i kontakt med på olika sätt. Som kommissionen har på-

pekat kommer det att dröja innan förändringar i grundutbildningarna får

fullt genomslag. De ändrade examensordningarna behöver därför i enlig-

het med kommissionens förslag kompletteras med fortbildningsinsatser

för de personalgrupper som nu är verksamma inom rättsväsendet, social-

tjänsten och hälso- och sjukvården. Regeringen delar kommissionens

uppfattning att fortbildningsinsatser normalt skall finansieras inom ramen

för myndigheternas ordinarie arbete. Framöver bör detta ske i betydligt

större omfattning än vad som hittills varit fallet. Med anledning av de

förändringar som nu genomförs i lagstiftningen, genom t.ex. införandet

av ett kvinnofridsbrott och de övriga satsningar som regeringen föreslår,

finns skäl att genom en extra tilldelning av medel genomföra en större

engångssatsning på fortbildning av berörda yrkesgrupper.

En sådan fortbildning genomfördes senast år 1992 genom ett uppdrag

till Rikspolisstyrelsen året innan. Uppdraget var ett resultat av förslag i

fråga om våld mot kvinnor i propositionen Olika på lika villkor (Prop.

1990/91:113, bet. 1990/91:AU17, rskr. 1990/91:228). I den fortbild-

ningen deltog nära 20 000 personer från rättsväsendet, socialtjänsten och

hälso- och sjukvården. Denna satsning finns närmare beskriven i kvinno-

våldskommissionens betänkande, kapitlet 16.4.

Regeringen har nu uppdragit åt Rikspolisstyrelsen att i samråd med

Domstolsverket, Riksåklagaren och Socialstyrelsen, genomföra ytterli-

gare fortbildning av personal inom rättsväsendet, socialtjänsten och

hälso- och sjukvården. Fortbildningen bör, liksom tidigare, läggas upp så

att den kan genomföras både på central, regional och lokal nivå. Kom-

missionen har föreslagit att 3 miljoner kronor avsätts för ändamålet. För

att få till stånd en större bredd på verksamheten och fler deltagare samt

med hänsyn till den vikt som måste läggas vid att kunskapen hos berörda

yrkesgrupper ökar i dessa frågor, kommer regeringen att avsätta sam-

manlagt 6,5 miljoner kronor för denna verksamhet som tillförs

Rikspolisstyrelsen. Av dessa medel skall 1,5 miljoner kronor användas

för fortbildning av domare och för information till nämndemän. Medlen

avsätts under det under femte huvudtiteln uppförda reservationsanslaget

G 2. Särskilda jämställdhetsåtgärder.

12.4 Forskningsfrågor

Regeringens bedömning: Brottsförebyggande rådet har fått i uppdrag att

utveckla forskning om våld mot kvinnor och att införliva ett jämställd-

hetsperspektiv inom ramen för myndighetens forsknings- och utveck-

lingsverksamhet.

Kommissionens förslag: Kommissionen anser att forskningen om

våld måste utvecklas och att regeringen bör uppdra åt lämplig myndighet

att utarbeta en plan för hur en sådan utveckling skall kunna komma till

stånd.

Remissinstanserna: Samtliga instanser är positiva till eller har ingen-

ting att erinra mot kommissionens bedömning att forskningen om våld

mot kvinnor behöver utvecklas.

Skälen för regeringens bedömning: Forskning om olika aspekter av

våld mot kvinnor är ett viktigt led i en ökad kunskapsutveckling på om-

rådet. Härvidlag har senare års kvinnoforskning lämnat viktiga bidrag.

Regeringen delar kommissionens uppfattning att det är angeläget att

forskningen på området fortsätter att utvecklas. Under senare år har

emellertid mycket hänt i dessa frågor, inte minst som en följd av den av

regeringen år 1993 inrättade professuren i sociologi, särskilt kvinno-

forskning, särskilt våld mot kvinnor, vid Uppsala universitet. Inom ra-

men för professuren pågår för närvarande ett omfattande forskningspro-

gram, Kön i förändring och stabilitet, i vilket 26 forskare deltar. Inom

ramen för forskningsprogrammet finns också ett organiserat samarbete

med forskare i andra EU länder. År 1997 bildades forskarnätverket Från

ohälsa till hälsa, med forskare från universiteten i Stockholm, Uppsala

och Umeå i ämnena sociologi, statsvetenskap, psykologi, teologi, allmän

medicin, gynekologi och psykiatri.

Även vid Rikskvinnocentrum i Uppsala för kvinnor som misshandlats

och våldtagits pågår, som nämnts i avsnitt 8, forskning och dokumenta-

tion om främst behandlingsmetoder och andra frågor i samband med

centrumets verksamhet. Rikskvinnocentrum samarbetar med Uppsala

universitet, bl.a. i ett forskningsprojekt om våld mot kvinnor med invand-

rarbakgrund. Rikskvinnocentrum har även initierat ett nordiskt forskar-

nätverk. För närvarande genomförs i centrumets regi även ett forsknings-

projekt om förekomsten av misshandel under graviditet.

Vid Centrum för kvinnoforskning vid Uppsala universitet har, på upp-

drag av regeringen, docenten Mona[REDACTED_EFTERNAMN] arbetat fram en kunskaps-

sammanställning om svensk och internationell forskning om våld mot

kvinnor med titeln Mäns våld mot kvinnor, En kunskapsöversikt om

kvinnomisshandel och våldtäkt, dominans och kontroll, utgiven av förla-

get Natur och Kultur.

Även om forskning i frågor om våld mot kvinnor såldes, genom den

särskilda professuren, genom Centrum för kvinnoforskning och genom

Rikskvinnocentrums verksamhet, ha kommit att få en hemvist i Uppsala,

bedrivs forskning på området även på många andra håll. T.ex. har Forsk-

ningsrådsnämnden och Brottsofferfonden lämnat stöd till sådan forsk-

ning. Regeringen vill i sammanhanget även framhålla verksamheten vid

det Nationella sekretariat för genusforskning som sedan våren 1997 är en

särskild inrättning vid Göteborgs universitet. Sekretariatet skall enligt sin

förordning (SFS 1997:61) främja genusforskning och verka för att bety-

delsen av ett genusperspektiv uppmärksammas i alla forskning. Detta

skall ske genom utredningsarbete, opinionsbildning och informations-

spridning. Genom att det i sekretariatets uppgifter ingår att bl.a. över-

blicka genusforskningen i Sverige och att aktivt främja spridningen av

dess resultat och att analysera behovet av genusforskning inom alla ve-

tenskapsområden, utgår regeringen från att även forskning om våld mot

kvinnor kommer att uppmärksammas i sekretariatets arbete.

Det kan i sammanhanget även nämnas att regeringen under våren 1997

beviljade Jämställdhetscentrum vid Högskolan i Karlstad ett bidrag för

att kunna genomföra en kartläggning av befintlig s.k. mansforskning,

såväl nationell som internationell. Syftet med kartläggningen är bl.a. att

identifiera sådana områden inom mansforskningen, d.v.s. forskning om

förändrade mansroller och om maskulinitet, som är bristfälligt utfors-

kade. Därmed kan ökad kunskap även komma att vinnas om i vilken ut-

sträckning frågor om mäns våld mot kvinnor har belysts utifrån ett mans-

perspektiv i befintlig forskning. Sådan forskning är enligt regeringens

uppfattning angelägen.

Mot den ovan beskrivna bakgrunden anser regeringen inte det nu på-

kallat att, som kommissionen föreslagit, ge en myndighet ett särskilt

uppdrag att utarbeta en plan för hur forskning om våld mot kvinnor skall

utvecklas. Under avsnittet 8 har regeringen dock aviserat sin avsikt att

besluta om medel till Rikskvinnocentrums forsknings- och utvecklings-

arbete.

Därutöver anser regeringen att den kriminal- och rättsvetenskapliga

forskningen om våld mot kvinnor är eftersatt. Verksamheten vid Brotts-

förebyggande rådet är föremål för förändring. Den 1 januari 1996 över-

tog myndigheten ansvaret för den officiella rättsstatistiken från Statis-

tiska centralbyrån. Den 1 januari 1998 överfördes Rikspolisstyrelsens

forskningsenhet till Brottsförebyggande rådet. Rådet skall även i fortsätt-

ningen vara expertorgan åt regeringen och rättsväsendets myndigheter.

Genom organisationsförändringarna kommer myndigheten mer än tidi-

gare att fungera som ett centrum för forsknings- och utvecklingsverk-

samheten inom hela rättsväsendet. Rådet skall prioritera samma områden

som prioriteras inom kriminalpolitiken i stort och skall även prioritera

lokalt brottsförebyggande arbete.

Sammantaget innebär detta även att rådets förutsättningar för att kunna

öka insatserna i fråga om våldsbrottsligheten mot kvinnor väsentligt för-

bättrats. Regeringen anser det angeläget att så sker och har därför gett

Brottsförebyggande rådet i uppdrag att utveckla sin forskning på området

och att öka insatserna för att införliva ett jämställdhetsperspektiv och

frågor om våld mot kvinnor i rådets hela forsknings-, utvecklings- och

informationsverksamhet (se bilaga 12). Det innebär bl.a. att rådet bör

avsätta resurser för kompetensuppbyggnad, metodutveckling m.m. och

att ett ökat erfarenhets- och informationsutbyte bör ske med kvinno-

forskningen i dessa frågor. Myndigheten skall även följa den internatio-

nella utvecklingen i frågor om våld mot kvinnor. I avsnitt 6 har rege-

ringen angett att nu pågående arbete för att förbättra statistiken när det

gäller våldsbrott mot kvinnor inom Brottsförebyggande rådet bör bedri-

vas skyndsamt.

I avsnitten 7 och 16 har regeringen redovisat att Socialstyrelsen har fått

i uppdrag att bedriva ett utvecklingsarbete dels fråga om våld mot kvin-

nor och dels i fråga om prostitution, det senare bl.a. för att sammanställa

kunskap om prostitutionens omfattning och utveckling.

Mot bakgrund av det nu nämnda och i beaktande av det aktiva forsk-

ningsarbete som således redan bedrivs, gör regeringen bedömningen att

några ytterligare insatser för närvarande inte behöver vidtas för att sti-

mulera en ökad forskning om våld mot kvinnor.

13 Brott mot kvinnofrid m.m.

13.1 Ett kvinnofridsbrott införs

Regeringens förslag: Ett nytt brott skall införas i brottsbalken. Det

tar främst sikte på upprepade straffbara kränkningar som riktas mot

närstående kvinnor men omfattar även barn och andra närstående per-

soner. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskild hänsyn tas till

det upprepade eller systematiska i beteendet.

Förslaget innebär att den som begår brottsliga gärningar enligt 3,

4 eller 6 kap. brottsbalken mot en närstående eller tidigare närstå-

ende person skall dömas för grov fridskränkning. En förutsättning

för att kunna döma för det nya brottet är att gärningarna varit ett led

i en upprepad kränkning av personens integritet och varit ägnade att

allvarligt skada personens självkänsla. Straffet skall vara fängelse,

lägst sex månader och högst sex år. Har gärningarna begåtts av en

man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han

bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhål-

landen, skall brottet i stället rubriceras som grov kvinnofridskränk-

ning.

Kommissionens förslag: Överensstämmer i viss mån med regeringens

förslag. Kommissionen har emellertid förslagit att det nya brottet också

skall omfatta sådana gärningar som inte är straffbara idag. Kommissio-

nen har också velat fokusera på mäns våld och andra övergrepp mot

kvinnor. Kommissionens lagtextsförslag har därför utformats så att be-

stämmelsens första stycke endast omfattar mäns gärningar mot kvinnor

och rubriceras som kvinnofridsbrott. Ett andra stycke omfattar sådana

handlingar som begås av en man mot en annan man eller av en kvinna

mot en annan kvinna eller mot en man och rubriceras som fridsbrott.

Kommissionens förslag omfattar inte heller handlingar mot minderåriga

barn. Fängelse minst ett år föreslås som lägsta straff för det nya brottet.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär hälften av re-

missinstanserna avstyrker förslaget och åberopar betydande tillämp-

ningsproblem. Flera remissinstanser påpekar också att det föreslagna

lägsta straffet (fängelse ett år) är alltför strängt, särskilt eftersom det fö-

reslås en kriminalisering av nu inte straffbelagda gärningar. Många re-

missinstanser avstyrker också förslaget att gå ifrån straffbestämmelser-

nas könsneutrala utformning.

Flertalet av de remissinstanser som avstyrker förslaget tillstyrker i

stället reservanternas förslag i denna del. Reservanternas förslag innebär

att, istället för att ett kvinnofrids- respektive fridsbrott införs, det skall

framgå direkt av lagtexten beträffande misshandel, olaga tvång och

olaga hot att brottet skall anses som grovt om det varit ett led i en syste-

matiska kränkning av en närstående eller tidigare närstående person.

Bakgrund: Kommissionen har haft sitt fokus inriktat på mäns våld

mot kvinnor i nära relationer. Kommissionen har beskrivit det som i mo-

dern kvinnoforskning kallas för normaliseringsprocessen. Det är en pro-

cess i vilken våldet och vidmakthållandet av våldet gradvis blir ett nor-

malt inslag i vardagen i de relationer där det förekommer. I den proces-

sen är många mekanismer verksamma, mekanismer som var för sig och

särskilt i kombination med varandra gör misshandeln till en process med

djupgående konsekvenser för båda parter i relationen. Kännetecknande

för de resultat som kvinnoforskningen presenterat på detta område är att

våldet i nära relationer snarare är knutet till föreställningar om mannens

kontroll och kvinnans underordning i relationen, än relaterat till förkla-

ringar där misshandeln ses som en rad mer eller mindre isolerade hand-

lingar utförd av en misshandlare som har andra problem, t.ex. alkohol-

missbruk eller övergrepp i barndomen.

Kommissionen har även konkret beskrivit hur mannens övergrepp mot

en kvinna i nära relationer kan se ut, ett mönster som enligt kommissio-

nen många utsatta kvinnor känner igen (betänkandet s. 300):

 I början av förhållandet är mannen ofta mycket kärleksfull och upp-

vaktande. Han har en stark övertalningsförmåga och vill lära känna

kvinnan på djupet. Så småningom börjat uppvaktningen att ta sig

onormala proportioner, varvid den första tidens positiva uppmärksam-

het mot kvinnan vänds i kontroll av henne. Mannen börjar tala illa om

kvinnans släkt och vänner. Han vill inte att hon skall umgås med nå-

gon eller att hon ska ha egna fritidsintressen. Han är svartsjuk. Kvin-

nan blir på detta sätt alltmer isolerad. Därefter är det inte ovanligt att

mannen börjar kritisera henne. Allt hon gör är fel. På detta sätt bryts

kvinnan ned psykiskt, och det är ofta i detta skede, när hennes själv-

känsla är skadad, som det första slaget kommer. Övergreppen mot

kvinnan konstituerar den s.k. normaliseringsprocessen, som är en följd

av upprepat våld i förening med isolering samt växling mellan våld

och värme. Den nära relationen mellan offer och gärningsman kom-

mer därför att förstärka kvinnans utsatthet. Genom normaliseringspro-

cessen kommer kvinnan att successivt flytta sina gränser för vad som

kan accepteras i ett förhållande. Övergreppen har inte sällan pågått

under lång tid innan de kommer till myndigheternas kännedom, om

kvinnan överhuvud taget berättar om brotten. Att leva med en man

som misshandlar och hotar och att ständigt ha ett latent hot hängande

över sig innebär en mycket stor psykisk påfrestning för kvinnan.

Det straffrättsliga regelsystemet fokuserar på enskilda handlingar. Be-

visningen koncentreras till följd härav normalt på ett preciserat händelse-

förlopp. I misshandelsmål är det t.ex. ofta fråga om ett eller flera slag har

utdelats en viss dag på en viss plats. När det är fråga om upprepade över-

grepp kan det vara svårt för den drabbade att hålla isär olika händelser

och att i detalj beskriva dem och precisera när och var de har utspelat

sig. Ett undantag från denna fokusering på enskilda gärningar är om

brottet är konstruerat som ett fortlöpande, s.k. perdurerande brott.

Frågan om i vilken omfattning varje påstådd gärning måste detaljeras

och preciseras har bl.a. tagits upp av Högsta domstolen i rättsfallet NJA

1991 s. 83. I rättsfallet behandlades frågan om beviskrav och bevisvärde-

ring i mål om våldtäkt och misshandel vid ett stort antal tillfällen under

tre års tid. Av avgörandet framgår att det inte är nödvändigt att beträf-

fande varje enskild gärning ange detaljerade uppgifter och precisera tid

och plats för att beviskravet skulle vara uppfyllt. Däremot måste några

konkreta gärningar kunna specificeras. Även i NJA 1992 s. 446, som

rörde sexualbrott mot en underårig dotter, har beviskravet tillämpats på

samma sätt.

Även psykiskt våld är under vissa förutsättningar straffbart. Den som

tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta kan dömas

för misshandel. Till sjukdom räknas även psykisk sjukdom och psykisk

invaliditet, dvs. handlingen skall medföra en medicinskt påvisbar effekt,

t.ex. psykisk chock eller neuros. För ansvar krävs att gärningen har orsa-

kat effekten (kroppsskadan, sjukdomen eller smärtan) och att orsakssam-

bandet mellan gärningen och effekten är adekvat, dvs. det måste röra sig

om en effekt som typiskt sett kan uppkomma i samband med gärningen.

Vidare krävs att gärningsmannen har uppsåt att åstadkomma både gär-

ningen och effekten. Vid allvarliga former av psykiskt våld är det troligt

att det går att bevisa att de medicinskt påvisbara effekterna hänger sam-

man med våldet. I sådana fall kan det därför vara möjligt att döma till

ansvar för misshandel. Vid mindre allvarliga former av psykiskt våld kan

det dock vara svårt att bevisa att en medicinskt påvisbar effekt har ett

sådant samband med våldet att det går att döma till ansvar.

Skälen för regeringens förslag:

Ett kvinnofridsbrott med en annan lagteknisk konstruktion

Kommissionens förslag bygger på redogörelser från kvinnor som utsätts

för våld av en man som de har eller har haft en nära relation till. Därav

framgår tydligt att det många gånger inte är de enskilda handlingarna i

sig som karaktäriserar kvinnans utsatta situation, utan främst den press

och den systematiska kränkning hon ständigt utsätts för. Många kvinnor

beskriver övergreppen som en pågående process, liknande den som be-

skrivits i kvinnoforskningen. Kommissionen har velat straffbelägga

denna process som ett enda fortlöpande (perdurerande) brott, bland annat

med motiveringen att de enskilda handlingarna var för sig inte förmår

täcka det samlade straffvärdet av denna process. Gärningarna måste en-

ligt kommissionens förslag visserligen preciseras till sin karaktär och ha

utförts under en bestämd tidsperiod, men det skall inte krävas att kvinnan

tidsmässigt anger varje handling i detalj.

Regeringen delar bedömningen att den situation som en kvinna som

utsatts för upprepade kränkningar kan befinna sig i är något som kan göra

ett brott särskilt straffvärt. Dagens lagstiftning medger i viss utsträck-

ning också att sådana hänsyn tas. Domstolarnas praxis tyder på att de,

särskilt när det är fråga om mer allvarliga kränkningar, beaktar den sär-

skilda utsatthet som följer av att offret är en närstående person. Redan i

dag kan således misshandel av en närstående kvinna bedömas som grov

misshandel under åberopande av sådana skäl som kommissionen anfört

till stöd för sitt förslag till ny straffbestämmelse. När det gäller grövre

brott finns det enligt regeringens bedömning inte någon anledning att

anta att domstolarna inte bedömer upprepad misshandel mot närstående

eller tidigare närstående kvinnor som grov misshandel i de fall det finns

skäl för det. Frågan är dock om sådana hänsyn tas när de enskilda kränk-

ningarna inte når upp till denna nivå. Kränkningar av det slag som kom-

missionen behandlat kan inte sällan bestå av upprepade, var för sig rela-

tivt lindriga gärningar. Det kan röra sig om exempelvis upprepad lindrig

misshandel, ofredande och hemfridsbrott. Det systematiska i förfarandet

kan emellertid sammantaget leda till en mycket betydande kränkning av

den utsatta personen. Regeringen delar kommissionens bedömning att det

behövs en generell uppgradering av straffvärdet för sådana gärningar

även i fall då grovt brott inte bedöms föreligga. Kommissionens förslag

bygger därutöver på att förfarandet snarare är en fortlöpande kränkning

än en serie individualiserade händelser och att straffbestämmelsen skall

omfatta också förfaranden som i dag inte är straffbara.

Kommissionens förslag att ge brottet en karaktär av fortlöpande kränk-

ning kan i och för sig te sig tilltalande. Kommissionen har dock, som

flera remissinstanser påpekat, inte tillräckligt beaktat att detta inte löser

de grundläggande bevisproblem som ofta finns i mål av denna typ. Även

om brottet framställs som ett fortlöpande förfarande måste åklagaren

kunna bevisa de enskilda händelser som manifesterar den kränkning som

förfarandet innefattar. Kommissionens konstruktion kan leda till att be-

skrivningen görs vag och oprecis, vilket snarast försvårar förutsättning-

arna för att bevisa brott.

Flera remissinstanser som avstyrkt förslaget har också pekat på risken

att bestämmelsen kan leda till avsevärda svårigheter när det gäller frågan

om vilka gärningar som har prövats av domstolen, dvs. vid en bedömning

av domens räckvidd eller den s.k. rättskraften.

Enligt kommissionens förslag skall grova brott, t.ex. grov misshandel,

inte omfattas av den nya straffbestämmelsen och därmed inte av rätt-

skraften, även om de begåtts inom den tidsperiod som kvinnofridsbrottet

enligt åklagarens gärningsbeskrivning omfattar. Brott av normalgraden

skall däremot omfattas av rättskraften. För handlingar som utgör grövre

brott och som inte har behandlats av domstolen när frågan om kvinno-

fridsbrott prövats skall alltså åklagaren senare kunna väcka åtal även om

de begåtts inom den tid för vilken mannen redan dömts för kvinnofrids-

brott, medan det inte är möjligt för brott av normalgraden eller för lindri-

gare brott. För att kunna konstatera vilka handlingar som omfattas av

rättskraften kan det stundtals vara nödvändigt med en omfattande bevis-

ning inför domstolen avseende frågan om en enskild handling i sig utgör

grovt brott. Sådana svårigheter att bedöma domens rättskraft kan visser-

ligen uppkomma vid andra brott som består av flera handlingar, men den

av kommissionen föreslagna konstruktionen av brottet som ett fortlö-

pande s.k. perdurerande brott förstärker dessa svårigheter.

Kommissionens förslag innebär vidare att brottet skall omfatta sådan

psykisk misshandel som i dag inte är straffbelagd. Kommissionen har

velat straffbelägga t.ex att förbjuda kvinnan att träffa släktingar eller

vänner eller att gå ut eller att mannen på ett grovt sätt talar nedsättande

till kvinnan. Hit räknas också enligt kommissionen diffusa hot från man-

nens sida, såväl uttalade som outtalade, att mannen gömmer telefon eller

nycklar samt vissa kontrollerande beteenden från mannens sida. Enligt

den föreslagna lagtexten skall det vara tillräckligt för kvinnofridsbrott att

en fysisk eller psykisk påverkan har skett som varit ägnad att varaktigt

kränka kvinnans integritet och skada hennes självkänsla. Det är alltså

enligt kommissionen förslag tillräckligt att endast en psykisk påverkan

har skett.

Något klargörande resonemang om vilka handlingar, utöver våld eller

hot, som innefattas i bestämmelsen finns inte i förslaget. I den s.k. lega-

litetsprincipen ingår att det straffbara området skall vara tydligt avgrän-

sat. Straffbuden skall alltså vara så klart formulerade att det i förväg går

att avgöra vilka gärningar som är straffbara och vilka som inte är det.

Enligt regeringens uppfattning finns det en uppenbar risk att en straffbe-

stämmelse som tar sikte på lindrigare psykisk misshandel skulle bli allt-

för oprecis och omfatta en alltför oöverskådlig krets av gärningar för att

kunna godtas. Legalitetsprincipen talar alltså emot en sådan reglering.

Att straffbelägga sådan lindrigare psykisk misshandel har inte heller i

tidigare lagstiftningsärenden bedömts vara ändamålsenligt (se prop.

1992/93:141 s. 57 f.). Kommissionens förslag i denna del bör därför en-

ligt regeringens mening inte genomföras.

Regeringen delar dock kommissionens uppfattning att det är angeläget

att ytterligare markera allvaret i sådan brottslighet som riktar sig mot per-

soner i nära relationer och som präglas av att de sammantaget är avsedda

att systematiskt kränka den utsatta personen. Detta bör, såsom kommis-

sionen föreslagit, åstadkommas genom införandet av ett särskilt frids-

brott. Vid konstruktionen av ett sådant brott bör beaktas att det torde vara

ytterst ovanligt att det, vid sådana kränkningar som nu avses, den krän-

kande personen inte begår några i dag straffbara handlingar. Detta talar

för att gärningen, vid utformningen av brottsbeskrivningen, bör bestå i en

serie i och för sig straffbelagda gärningar. En lösning som innebär att den

nya straffbestämmelsen omfattar flera i dag straffbara gärningar som va-

rit ett led i en upprepad kränkning och som varit ägnad att allvarligt

skada personens självkänsla tar tillvara vad kommissionen velat åstad-

komma med sitt förslag, nämligen att markera allvaret i sådan brottslig-

het och få till stånd en helhetsbedömning av den utsatta kvinnans situa-

tion.

Med en sådan konstruktion av brottet minskar vidare svårigheterna att

bedöma vad som omfattas av domens rättskraft. Domstolen måste såle-

des kunna konstatera vilka enskilda straffbara gärningar som har begåtts.

Några remissinstanser har också framfört att svårigheter att bedöma

nödvärnssituationer kan uppkomma på grund av utredningsförslagets

brottskonstruktion. Nödvärnsrätten innebär bl.a. en rätt att använda en i

och för sig straffbar handling för att skydda sig mot ett pågående eller

överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom, under förut-

sättning att det inte kan anses uppenbart oförsvarligt med hänsyn till an-

greppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i

övrigt (24 kap. 1 § brottsbalken). Eftersom kvinnofridsbrottet enligt

kommissionens förslag är konstruerat så att det är den pågående proces-

sen som straffbeläggs skulle det kunna hävdas att kvinnan har nödvärns-

rätt under hela den tid åtalet avser, oavsett om mannen vid tillfället har

påbörjat ett brottsligt angrepp eller om det kan anses överhängande. Med

en konstruktion som innebär att brottet består av en serie i och för sig

straffbara gärningar måste nödvärnshandlingen vara knuten till de brotts-

liga angrepp som omfattas av åtalet.

Regeringen finner, mot bakgrund av det anförda, övervägande skäl tala

för att det skall införas ett nytt brott som markerar det särskilt straffvärda

i en långvarig och upprepad kränkning av en annan person och där förfa-

randet består i en serie i och för sig straffbelagda gärningar. Konstruktio-

nen bygger på att domstolen skall döma för det nya brottet i stället för de

brott som de enskilda gärningarna innefattar. Att på detta sätt konstruera

ett brott som består i att gärningsmannen begår vissa i och för sig som

särskilda brott straffbelagda gärningar är inte ovanligt. Det kan således

jämföras med konstruktionen av brotten rån (8 kap. 5 § brottsbalken) och

olaga tvång (4 kap. 4 § brottsbalken). Vad avser den närmare avgräns-

ningen av det nya brottet kan följande anföras.

Vid införandet av ett nytt brott måste utgångspunkten vara att bestäm-

melsen skall avse alla straffvärda förfaranden inom det område den är

avsedd att skydda. Sådana kränkningar som ovan berörts kan i och för sig

uppstå i en mängd situationer. Starka skäl talar dock för att brottet endast

skall omfatta gärningar som riktar sig mot närstående. Det som utmärker

kränkningar av nära anhöriga, till skillnad mot t.ex. grannar eller andra

mer ytliga bekanta, är att kränkningarna kan pågå en längre tid utan att de

upptäcks av andra och att de sällan anmäls av den kränkta personen på

grund av de känslomässiga bindningar som finns mellan denna och gär-

ningsmannen. Dessutom pågår de inte sällan i hemmet där personen

borde kunna känna sig trygg och säker. Kommissionen har i enlighet med

sina direktiv på ett värdefullt sätt lyft fram ett kvinnoperspektiv i sina

förslag till åtgärder. Dess förslag till straffbestämmelse omfattar dock

även andra kränkningar än mäns kränkningar av kvinnor. Regeringen

delar kommissionens förslag i detta avseende. Det nya brottet bör således

omfatta inte endast mäns kränkningar av kvinnor. Kränkningar av nära

anhöriga kan omfatta även föräldrar och syskon till gärningsmannen eller

andra släktingar till denne. Även brott mot andra nära anhöriga än kvin-

nor bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Kommissionen

har emellertid föreslagit att kränkningar av ett minderårigt barn inte skall

omfattas av det nya brottet. Enligt regeringens uppfattning finns det dock

anledning att bedöma kränkningar av ett minderårigt barn som minst lika

allvarliga som kränkningar av vuxna personer. Även sådana kränkningar

bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Brottet bör benämnas

grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning (se nedan under

könsneutral lagtext).

Straffbestämmelsen bör omfatta sådana straffbara gärningar som ty-

piskt sett kan ingå i en kränkning av en närstående person. Sådana brott

torde särskilt vara misshandel, olika fridsbrott som olaga tvång, olaga

hot, ofredande och hemfridsbrott samt sexuella övergrepp. En begräns-

ning bör ske till sådana kränkningar som typiskt sett utgör ett direkt an-

grepp på den personliga integriteten. Misshandel och andra brott mot liv

och hälsa i 3 kap. brottsbalken, liksom olaga hot, olaga tvång och andra

brott mot frihet och frid i 4 kap. brottsbalken och sexualbrotten i 6 kap.

brottsbalken bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Äre-

kränkningsbrotten i 5 kap. brottsbalken kräver i princip att målsäganden

anger brottet till åtal och att åtal av särskilda skäl anses påkallat ur all-

män synpunkt. Den praktiska nyttan av att den nya straffbestämmelsen

även skall omfatta brott enligt 5 kap. brottsbalken kan därför starkt ifrå-

gasättas. En lämplig avgränsning av brottet är därför sådana förfaranden

som avses i 3, 4 och 6 kap. brottsbalken.

En förutsättning för att gärningen skall omfattas av det nya straffstad-

gandet är att den är ett led i en upprepad kränkning av en närstående eller

tidigare närstående persons integritet och att den är ägnad att allvarligt

skada denna persons självkänsla. Även om det ofta ingår allvarligare

brott i nu aktuell brottslighet utesluter det inte att en serie av, sedda var

för sig, relativt lindriga brott kan vara ägnade att ge en sådan effekt. Lag-

rådet har bl.a. haft synpunkter på kravet att det skall vara fråga om ett led

i en upprepad kränkning och har föreslagit en annan lösning. Regering-

ens ställningstagande till lagrådets förslag återfinns i avsnitt 21.1

(författningskommentaren till 4 kap. 4 a § brottsbalken).

Normala konkurrensregler bör tillämpas. Det innebär att grövre brott,

t.ex. grov misshandel, människorov och olaga frihetsberövande, inte in-

går i det nya brottet. Inte heller ingår de grövre sexualbrotten. För sådana

brott är straffskalan generellt sett strängare än för det nya brott rege-

ringen nu föreslår. I stället skall domstolen döma särskilt för dessa grövre

brott. Domstolen skall alltså döma för t.ex. grov misshandel för den eller

de handlingar som bedöms som grov misshandel och för grov frids- eller

kvinnofridskränkning för de handlingar som bedöms som t.ex. misshan-

del av normalgraden, under förutsättning att övriga rekvisit för det nya

brottet är uppfyllda. Likaså skall domstolen döma för grov frids- eller

kvinnofridskränkning och våldtäkt i konkurrens eller för grov frids- eller

kvinnofridskränkning och grovt sexuellt utnyttjande av underårig i kon-

kurrens.

Hur straffbestämmelsen har utformats kan också ha betydelse för kon-

kurrensfrågan. Det skulle i och för sig kunna övervägas om brott mot ett

utfärdat besöksförbud också skall omfattas av den nya bestämmelsen.

Sådana brott torde nämligen inte sällan ingå vid den typ av kränkningar

som nu behandlas. Övervägande skäl talar dock emot en sådan ordning.

Brott mot besöksförbud är konstruerat som ett brott mot det utfärdade

förbudet att besöka eller på annat sätt kontakta en annan person eller att

följa efter denna person. Brott mot besöksförbud har ett något annorlunda

skyddsintresse än t.ex olaga hot. Det krävs inte för brott mot besöksför-

budslagen att det har uttalats några hot eller liknande eller ens att den

person som skyddas av förbudet lagt märke till att förbudet har överträtts.

Brottet kan därför sägas snarast vara en överrädelse av en påbjuden ord-

ning. Det bör med hänsyn härtill, vilket också kommissionen föreslagit,

lämnas utanför den nya straffbestämmelsens omedelbara tillämpnings-

område. Att en gärningsman som döms enligt den nya bestämmelsen

också har gjort sig skyldig till överträdelse av besöksförbud mot den som

gärningen riktats mot påverkar dock givetvis straffvärdet av förfarandet.

Det skall inte förnekas att denna brottskonstruktion kan leda till vissa

andra konkurrensproblem. Dessa bör emellertid kunna lösas med hjälp av

allmänna konkurrensregler. Konkurrensfrågor behandlas närmare i för-

fattningskommentaren.

Vissa av de tillämpningssvårigheter som dagens lagstiftning innebär

hör ihop med att de nuvarande straffbestämmelserna tar sikte på de en-

skilda gärningarna och att de därför måste individualiseras och preciseras

till tid och rum. Den föreslagna brottskonstruktionen bör leda till en för-

enkling i detta avseende. I praxis har en utveckling skett att betrakta flera

likartade brott som en enhet. Rättsfallet NJA 1991 s. 83, som behandlade

misshandel och våldtäkt, visar t.ex. att kravet på individualisering och

precisering inte i alla situationer behöver upprätthållas beträffande alla

gärningar. Det är tydligt att Högsta domstolen i rättsfallet betraktade

övergreppen som en helhet, även om varje gärning torde ha betraktats

som ett särskilt brott. I doktrinen har också efterlysts att lagstiftningen

utformas så att det i vissa fall ges möjlighet att döma för ett brott eller

såsom för ett brott när i verkligheten flera brott har förövats under en

viss tidsperiod (se Jareborg, Straffrättens gärningslära, 1995 s. 213 ff och

Dag Victor, 35 års utredande, en vänbok till Erland Aspelin s. 254). När

brottet betraktas som en enhet kan nämligen faktorer som omfattning,

frekvens och vanemässighet vara av stor betydelse för bedömningen av

brottet, men åklagaren behöver inte i förhållande till sådana faktorer in-

dividualisera och bevisa varje enskild händelse. Regeringens förslag in-

nebär att de handlingar som omfattas av den nya straffbestämmelsen

skall betraktas som ett brott. Brottets konstruktion i förening med den

praxis som utvecklats bör innebära att det för ansvar enligt den nya be-

stämmelsen inte alltid krävs att de enskilda gärningarna individualiseras

och preciseras bl.a. vad avser exakt tid och plats. Åklagarens grundläg-

gande bevisbörda för att det åberopade förfarandet faktiskt har ägt rum

påverkas dock givetvis inte.

För ansvar enligt bestämmelsen fordras såväl att det rör sig om en upp-

repad kränkning som att gärningarna typiskt sett varit ägnade att allvar-

ligt skada personens självkänsla. Gärningarna kan t.ex. ingå i ett mönster

som sammantaget kan leda till att offret bryts ned. Det behöver emeller-

tid inte i det enskilda fallet bevisas att personens integritet verkligen har

kränkts och att självkänslan har skadats allvarligt. Uttrycket

 systematiskt har inte använts i lagtexten eftersom det kan leda tanken

till att kränkningarna skall vara planerade. Något krav på planering bör

enligt regeringens mening inte sättas upp för det nya brottet. Trots detta

kan det självfallet finnas ett mått av systematik i den kränkning som en

person är utsatt för. Det kan t.ex. gälla i de fall som kommissionen har

beskrivit där en man genom upprepade gärningar mot en kvinna i en nära

relation söker skaffa sig kontroll över kvinnan.

Regeringens förslag innebär att domstolen vid en bedömning av gär-

ningarnas straffvärde kan göra en helhetsbedömning av den kränkta per-

sonens situation. När en polisanmälan görs skall i princip alla gärningar

behandlas vid ett och samma tillfälle av polis, åklagare och domstol. Det

torde emellertid inte vara ovanligt att upprepningen av kränkningarna

upptäcks först efter en eller flera fällande domar. Lagrådet har utförligt

behandlat frågan om i vilken utsträckning andra gärningar än de som om-

fattas av åtalet skall tillåtas ingå i prövningen om det varit fråga om en

upprepad kränkning. Regeringen kan i allt väsentligt ansluta sig till vad

Lagrådet anfört i denna fråga. Den nya bestämmelsen innebär således att

domstolen vid bedömningen av om gärningarna varit ett led i en uppre-

pad kränkning även kan ta hänsyn till sådana handlingar mot den närstå-

ende personen som gärningsmannen tidigare dömts för. Åklagaren måste

alltså tillåtas att till stöd för sin talan åberopa även sådana gärningar som

inte direkt är föremål för domstolens prövning i det förevarande målet,

men som kan användas för att styrka att kränkningar skett vid upprepade

tillfällen. Frågan behandlas närmare i författningskommentaren.

I lagrådsremissen föreslogs att bestämmelsen skulle konstrueras som

en fakultativ regel, dvs. att domstolen får döma för det föreslagna brottet

i stället för att döma för de brott som gärningarna innebär. Skälet härför

var att straffstadgandet kunde innfatta gärningar av mycket olika

straffvärde. Lagrådet har dock anfört att det synes svårt att förstå att gär-

ningar som uppfyller de i straffbestämmelsen angivna rekvisiten inte

skulle ha ett straffvärde av minst sex månaders fängelse. Lagrådet har

också ansett att en sådan valmöjlighet som i praktiken skulle bli åklaga-

rens visserligen är en intressant tanke som skulle stå i god överens-

stämmelse med realiteterna i form av utredningssvårigheter och bris-

tande resurser, men att en sådan regel skulle strida mot principen om

åklagarens absoluta åtalsplikt. Lagrådet anser därför att denna senare

fråga bör övervägas i ett större sammanhang. Regeringen accepterar

denna bedömning. Om de angivna rekvisiten för det nya brottet förelig-

ger skall alltså åklagaren åtala och domstolen döma enligt den nya

bestämmelsen.

Straffskalan

Det föreslagna straffstadgandet kan innefatta gärningar av mycket olika

straffvärde. Brottet kan således bestå av såväl upprepade misshandels-

brott, vilka också sedda var för sig skulle ge fängelse av betydande längd,

som ett antal hemfridsbrott eller ofredandebrott vilka, om de bedömts

isolerat, skulle ge böter eller högst ett kortare fängelsestraff. Straffskalan

måste därför utformas på ett sådant sätt att den medger en adekvat be-

dömning av straffvärdet. Med hänsyn till att brottet således omfattar för-

faranden som, sedda för sig, normalt har ett begränsat straffvärde fram-

står det av kommissionen föreslagna minimistraffet, ett års fängelse, som

alltför högt. Regeringen föreslår i stället att minimistraffet bestäms till

fängelse sex månader. En sådan gräns innebär enligt regeringens mening

en tillräcklig markering av allvaret i den kränkning som förfarandet inne-

fattar. Med hänsyn till att straffbestämmelsen kan innefatta också gär-

ningar av sammantaget mycket betydande straffvärde bör dock straff-

maximum sättas till det av kommissionen föreslagna sex års fängelse.

Könsneutral utformning av brottsbeskrivningen

Kommissionen har som skäl för sitt förslag att gå ifrån brottsbalkens

könsneutrala systematik anfört att det i det övervägande antalet fall är

män som utsätter kvinnor för kränkningar. Det utmärkande för detta be-

teende är enligt kommissionen att kränkningen sker på grund av kön och

att detta har sin grund i en föreställning om kvinnors lägre värde i för-

hållande till män. Kommissionen har ansett det viktigt att detta förhål-

lande tydliggörs vid den lagtekniska utformningen av bestämmelsen.

Förslaget har därför utformats så att det första stycket i lagrummet be-

handlar en mans handlande mot en kvinna och benämns kvinnofridsbrott,

medan det andra stycket behandlar en mans handlande mot en annan man

eller en kvinnas handlande mot en annan kvinna eller mot en man och

benämns fridsbrott. Motivet för en sådan uppdelning är alltså att lagtex-

ten skall beskriva verkligheten bättre. Mot ett sådant resonemang kan

emellertid invändas att det skulle vara i det närmaste ogörligt att generellt

skriva om de straffrättsliga reglerna utifrån ett sådant perspektiv.

Även om det således i de allra flesta fall kan antas vara män som krän-

ker kvinnor anser regeringen inte att kommissionens argument är till-

räckligt starka för att frångå brottsbalkens könsneutrala utformning av

bestämmelserna. Den nya bestämmelsen bör alltså följa brottsbalkens

nuvarande könsneutrala systematik och utformning. En könsneutral kon-

struktion av bestämmelsen innebär att även fall då barn utsätts för kränk-

ningar kommer att omfattas av den nya bestämmelsen. Även mäns

kränkningar mot närstående eller tidigare närstående kvinnor ingår där-

med i den föreslagna beskrivningen av grov fridskränkning. Regeringen

anser dock att det kan vara värdefullt att skilja ut sådana gärningar som

företas av män mot kvinnor som de är eller har varit gifta med eller som

de bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhål-

landen och ge den situationen en annan brottsrubricering. Detta bör ske i

ett andra stycke till bestämmelsen. Lagrådet har ansett att en sådan sär-

skild brottsrubricering för dessa fall inte bör införas. Regeringen delar

inte Lagrådets uppfattning. Genom införandet av en särskild brottsrubri-

cering för dessa fall markeras, inte minst av pedagogiska skäl, den sär-

skilda form av kränkning som brott av förevarande slag mot en närstå-

ende kvinna utgör. En sådan urskiljning kan också ge ett värdefullt bi-

drag till att synliggöra och kartlägga omfattningen av mäns våld mot

kvinnor i nära relationer.

Med hänsyn till att den könsneutrala utformning som lagtexten har

idag bör behållas bör inte den av kommissionen föreslagna rubriceringen

kvinnofridsbrott användas. Av brottsrubriceringen bör vidare framgå att

det är fråga om ett allvarligt brott. Som anförts ovan föreslår regeringen i

stället att det nya brottet skall rubriceras grov fridskränkning alternativt

grov kvinnofridskränkning. Den nya straffbestämmelsen bör placeras i

4 kap. brottsbalken som innehåller bestämmelser om brott mot frihet och

frid. Regeringen kommer att ta upp andra frågor om könsneutral lagtext i

avsnitt 13.4.

13.2 Olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande

Regeringens bedömning: Någon anledning att ändra i rekvisiten för

olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande finns inte.

Kommissionens förslag: Hot som utförs med ett livsfarligt vapen

skall regelmässigt hänföras till den grova graden av olaga hot. Den grova

graden av brottet föreslås få en särskild brottsrubricering. I lagtexten

skall det uttryckligen anges att, vid bedömningen av om brottet är grovt,

det särskilt skall beaktas om det utövats med livsfarligt vapen, avsett en

särskilt farlig gärning eller riktats mot någon som har en särskilt utsatt

ställning. Vidare föreslås språkliga förändringar av bestämmelserna om

olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Riksåklagaren avstyr-

ker förslaget att användning av livsfarligt vapen regelmässigt skall göra

brottet grovt eftersom det skulle innebära en opåkallad straffskärpning.

Flera domstolar anser att det skulle leda till betydande straffskärpningar

vad avser knivhot. De flesta remissinstanser har inga invändningar mot

de föreslagna språkliga förändringarna i bestämmelserna om olaga hot,

ofredande och sexuellt ofredande.

Skälen för regeringens bedömning: I straffbestämmelsen om olaga

hot straffbeläggs att lyfta vapen mot annan eller på annat sätt hota med

brottslig gärning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvar-

lig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Straf-

fet är böter eller fängelse i högst ett år. Om brottet är grovt kan det dömas

till fängelse lägst sex månader och högst fyra år. I lagtexten anges inte

uttryckligen vilka omständigheter som skall göra att brottet bedöms som

grovt. Däremot uttalades i förarbetena (prop. 1992/93: 141 s. 31) då det

grova brottet infördes att ett brott skall anses som grovt först om det i

betydande grad skiljer sig från vad som anses som normala fall av

olaga hot. Vidare framhölls att faktorer som kan vara av betydelse, för-

utom hotets innebörd och hur akut det framstår, är om hotet riktats mot

någon som har en särskilt skyddslös ställning eller om det är fråga om

upprepade allvarliga hot.

Kommissionen föreslår bl.a. att hot som utförs med skjutvapen och

knivar regelmässigt skall göra brottet grovt. Enligt regeringens mening

finns det visserligen ofta skäl för att anse att en sådan gärning skall be-

dömas som grovt brott. Även nuvarande bestämmelse torde inte sällan

föranleda att en sådan gärning bedöms som grovt brott. Avgörande för

bedömningen av om brottet skall anses som grovt eller inte bör dock

främst vara hur allvarligt brottet upplevs av den hotade. Förslaget kan,

som påpekats i remisskritiken, leda till en stelbent tillämpning som inte

speglar brottets faktiska straffvärde. Hur hot som utförs med vapen eller

knivar skall påverka straffvärdet av en gärning är dock en fråga som be-

höver analyseras i ett vidare sammanhang. Regeringen avser att åter-

komma i denna fråga .

De övriga språkliga förändringar som kommissionen föreslår beträf-

fande olaga hot kan leda till att tillämpningen blir oklar. Förslaget skulle

t.ex. kunna förstås så att även andra åtgärder än hot mot person omfattas

av det straffbara området. Regeringen anser inte att det finns skäl att ge-

nomföra kommissionens förslag i denna del.

Kommissionen har också föreslagit vissa språkliga justeringar i straff-

bestämmelserna om ofredande och sexuellt ofredande i syfte att anpassa

terminologin till de vanligaste formerna av ofredande och sexuellt ofre-

dande. Bland annat föreslås att uttrycken ofredar eller annars trakasserar

annan skall ingå i de båda straffbestämmelserna. Med trakasserier avses

enligt kommissionen ett upprepat beteende. Kommissionens uttalande

leder tanken till att det inte skall räcka med en enskild händelse för an-

svar enligt bestämmelsen. En sådan tillämpning kan rimligen inte ha varit

avsedd. Det kan bl.a. mot bakgrund härav ifrågasättas om kommissionens

förslag leder till ökad klarhet. Förslaget bör inte genomföras.

När det gäller sexuellt ofredande har kommissionen även föreslagit en

språklig förändring även i andra avseenden, bl.a. genom att byta ut orden

 väcka anstöt till kränka hans eller hennes integritet . De förändringar

som föreslås torde vara mer långtgående än den nu gällande bestämmel-

sen, trots att det inte varit kommissionens avsikt att göra en saklig änd-

ring. Med tanke på att regeringen har för avsikt att inom kort tillsätta en

utredning som skall göra en total översyn över sexualbrotten är det

lämpligt att även bestämmelserna om sexuellt ofredande omfattas av

denna översyn (se avsnitt 14.3).

13.3 Kränkningar på grund av kön eller sexuell läggning

Regeringens bedömning: Det finns ingen anledning att, utöver vad

som föreslagits om ett nytt kvinnofridsbrott, införa bestämmelser om

att det vid bestämmande av straffvärdet för en handling skall anses

som en försvårande omständighet att ett motiv för brottet varit att

kränka en person på grund av kön. Det behövs inte heller någon be-

stämmelse om att förolämpning med anspelning på den kränkta per-

sonens kön skall ligga under allmänt åtal. Det finns inte heller någon

anledning att ändra den nuvarande bestämmelsen att åklagaren får

åtala för förolämpning mot någon med anspelning på personens ho-

mosexuella läggning, till att i stället avse sexuella läggning.

Kommissionens förslag: Det skall införas en särskild regel om att

kränkning på grund av kön skall anses som en försvårande omständighet

vid straffvärdebedömningen. Förolämpning på grund av kön skall ligga

under allmänt åtal. Den nuvarande bestämmelsen att åklagaren får åtala

för förolämpning mot någon med anspelning på en persons homosexuella

läggning skall ändras till att avse sexuella läggning

Remissinstanserna: De flesta som yttrar sig är positiva. Bland de ne-

gativa kan nämnas Riksåklagaren som anser att det inte finns något be-

hov av en särskild åtals- eller straffskärpningsregel med avseende på

kränkning på grund av kön. Kriminologiska institutionen vid Stockholms

universitet är kritisk till en ändring av homosexuell till sexuell läggning.

Skälen för regeringens bedömning:

En särskild åtalsregel för förolämpning på grund av kön

Förtal och förolämpning är brott som normalt kan åtalas endast av den

kränkta personen och inte av åklagare. Det finns dock vissa undantag

från denna regel. Om den kränkta personen anmäler brottet till åtal och

åklagaren finner att ett åtal av särskilda skäl är påkallat ur allmän syn-

punkt får åklagaren väcka åtal för förtal och grovt förtal, för förolämp-

ning mot någon i hans eller hennes myndighetsutövning och för för-

olämpning mot någon med anspelning på personens ras, hudfärg, natio-

nella eller etniska ursprung, trosbekännelse eller homosexuella läggning

(5 kap. 5 § brottsbalken). Kommissionen har förslagit att förolämpning

på grund av anspelning på personens kön skall kunna leda till att åklagare

får väcka åtal.

Det är enligt kommissionen inte ovanligt att kvinnor få ta emot för-

olämpningar som på ett kränkande sätt anspelar på att de är kvinnor. Nå-

got exempel på en sådan kränkning ges emellertid inte. Som skäl har

kommissionen anfört att sådana kränkningar skall tas med samma allvar

som kränkningar på grund av någons ras, hudfärg, nationella eller etniska

ursprung, trosbekännelse eller homosexuella läggning, dvs den grupp

som för närvarande omfattas av den nuvarande åtalsregeln för förolämp-

ning. De personer som skyddas av denna åtalsregel är, med undantag för

homosexuella, samma krets som skyddas av bestämmelsen om hets mot

folkgrupp i 16 kap. 8 § brottsbalken.

Den anförda åtalsregeln avseende förolämpning har till syfte att ge ett

särskilt stöd för sådana angrepp som riktar sig mot vissa särskilt utsatta

grupper. Den har i detta avseende i stort samma skyddsobjekt som straff-

bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Den av kommissionen föreslagna

regeln skulle få ett mycket brett tillämpningsområde. Den skulle omfatta

förolämpning mot såväl män som kvinnor. Det är enligt regeringens me-

ning tveksamt om kvinnor eller män i just denna egenskap har behov

av ett sådant generellt skydd som en sådan ändring av åtalsregeln skulle

innebära. Bestämmelser av denna karaktär riskerar att förlora sin mening

om de utvidgas till att omfatta i stort sett hela befolkningen. Därvid bör

beaktas att ärekränkning när de tar sig form av förtalsbrott under vissa

förhållanden kan åtalas av allmän åklagare. Kommissionens förslag i

denna del bör därför inte genomföras.

Straffskärpning för kränkning på grund av kön

I 29 kap. brottsbalken finns bestämmelser om hur straffet, inom ramen

för straffskalan, skall bestämmas för brottet, dvs. hur brottets straffvärde

skall bestämmas. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas

den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den

tilltalade insett eller borde inse om detta samt de avsikter eller motiv som

gärningsmannen haft (29 kap. 1 §). I 29 kap. 2 § brottsbalken ges ett an-

tal exempel på omständigheter som verkar i försvårande riktning, vid

sidan av sådana omständigheter som redan har påverkat hur gärningen

har rubricerats, och som alltså gör att gärningens straffvärde höjs. De

exempel som anförs i lagtexten är att den tilltalade avsett att brottet

skulle få betydligt svårare följder än det faktiskt har fått, att den tilltalade

visat särskild hänsynslöshet, att den tilltalade utnyttjat någon annans

skyddslösa ställning eller särskilda svårighet att värja sig, att den tillta-

lade grovt utnyttjat sin ställning eller i övrigt missbrukat ett särskilt

förtroende, att den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet

genom allvarligt tvång, svek eller missbruk av dennes ungdom, oförstånd

eller beroende ställning, om brottet varit ett led i en brottslig gärning som

varit särskilt noggrant planerad eller bedrivits i stor omfattning och i vil-

ken den tilltalade spelat en betydande roll (punkt 1 6). I en sjunde punkt

anges också som försvårande omständighet att det varit ett motiv för

brottet att kränka en person, en folkgrupp eller en annan särskild grupp

av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung,

trosbekännelse eller annan liknande omständighet. Kommissionen har

föreslagit ett tillägg till den sjunde punkten så att även kränkning på

grund av kön betraktas som en försvårande omständighet.

De skäl som regeringen anfört mot att ändra åtalsreglerna för för-

olämpning på grund av kön gör sig gällande även beträffande den av

kommissionen särskilda straffskärpningsregeln för kränkning på grund

av kön. Någon generell regel av det slag kommissionen föreslagit kan

således knappast motiveras. Därtill kommer att de särskilda reglerna i

29 kap. 2 § brottsbalken endast är av exemplifierande karaktär. Domsto-

len kan således vid bedömningen av straffvärdet ta hänsyn till ett särskilt

kränkande motiv för brottet, även om detta inte uttryckligen nämnts i

29 kap. brottsbalken. Regeringen har för övrigt redan genom de före-

slagna bestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinnofrids-

kränkning föreslagit en bestämmelse som verkar i straffvärdehöjande

riktning när brott riktar sig mot närstående kvinnor och andra närstående

personer. Regeringen anser att det, utöver dessa bestämmelser, inte finns

något behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder i denna riktning.

Den särskilda åtalsregeln för förolämpning som riktar sig mot homosexu-

ella

Enligt kommissionen bör den särskilda åtalsregeln om förolämpning med

anspelning på homosexuell lägggning ändras till sexuell läggning. Enligt

kommissionen finns det inte någon anledning att begränsa detta stad-

gande till homosexuell läggning.

Svensk lagstiftning innehåller, förutom den nu aktuella åtalsregeln,

vissa bestämmelser som direkt tar sikte på homosexuella. Som exempel

kan nämnas att bestämmelsen om olaga diskriminering i 16 kap. 9 §

brottsbalken omfattar diskriminering på grund av homosexuell läggning.

Även lagen om homosexuella sambor (1987:813) tar sikte på personer

med homosexuell läggning. Dessa regler motiveras av att homosexuella i

vissa fall har behov av särskilda skyddsregler. Några motsvarande eller

andra bestämmelser som tar sikte på sexuell läggning i allmänhet finns

däremot inte. Kommissionens förslag innebär att även heterosexuella

skulle skyddas av bestämmelsen. En sådan ändring skulle innebära en

utvidgning av bestämmelsen som det inte finns skäl att vidta. Regeringen

föreslår därför inte någon sådan ändring.

13.4 Könsneutral lagtext

Regeringens förslag: Språket i centrala bestämmelser i 3 6 kap.

brottsbalken görs könsneutralt.

Kommissionens förslag: Överensstämmer i denna del i huvudsak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utfallet är blandat. Flera remissinstanser har ut-

talat farhågor för att en förändring som inte omfattar hela brottsbalken

kan ge upphov till osäkerhet om vad straffstadgandena innebär.

Skälen för regeringens förslag: I flera bestämmelser i brottsbalken

används orden han , hans eller honom för att beskriva personer av

båda könen, se t.ex. hans avkomling i bestämmelsen om sexuellt ut-

nyttjande av underårig i 6 kap. 4 § brottsbalken. I vissa bestämmelser

förekommer det emellertid uttryck som hans eller hennes , se t.ex. be-

stämmelsen om sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 § brottsbalken.

I avsnitt 13.1 har regeringen tagit ställning till att lagtexten beträffande

det nya kvinnofridsbrottet skall utformas så att den kan inordnas i brotts-

balkens könsneutrala systematik. Det är enligt regeringen angeläget att

principen om könsneutral lagtext så långt det är möjligt upprätthålls kon-

sekvent. Regeringen föreslår därför att språket i de centrala bestämmel-

serna i 3 6 kap. brottsbalken, som innehåller de bestämmelser som

framför allt kan bli aktuella vid våld mot kvinnor, skall göras köns-

neutralt. Någon risk för att, som några remissinstanser påpekat, felaktiga

motsatsslut kan komma att göras om inte hela brottsbalken blir föremål

för en sådan översyn finns enligt regeringen inte. Redan i dag finns det

som nämnts exempel på att båda uttryckssätten används, även inom

samma kapitel i brottsbalken, utan att det har lett till sådana resultat. Vid

den fortsatta reformeringen av brottsbalken bör det givetvis vara en strä-

van att så långt möjligt göra även andra delar av balken könsneutral.

14 Sexualbrotten

14.1 Våldtäktsbrottet utvidgas

14.1.1 Våldtäkt mot vuxen

Regeringens förslag: Våldtäktsbrottet utvidgas så att med samlag

jämställs annat sexuellt umgänge, om gärningen med hänsyn till

kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med på-

tvingat samlag. Vissa av de förfaranden som enligt nuvarande lag-

stiftning bedöms som sexuellt tvång kommer därmed att bedömas

som våldtäkt.

Kommissionens förslag: Omfattande förändringar av straffbestäm-

melserna om sexualbrott i 6 kap. brottsbalken föreslås. Straffbestämmel-

serna om våldtäkt och sexuellt tvång förs i princip samman till ett nytt

brott som i fortsättningen skall benämnas våldtäkt. Det skall i det före-

slagna våldtäktsbrottet inte krävas att den sexuella handlingen kan anses

jämförlig med samlag. Kravet på vilken grad av våld eller hot som har

använts behålls, dvs. det skall även i fortsättningen krävas att våld eller

hot som för den hotade framstår som trängande fara har använts. De lind-

rigare fallen av sexuellt tvång, dvs. de som förövats med lindrigare

tvång, skall betecknas som sexuellt utnyttjande. Bestämmelsen om sexu-

ellt tvång upphävs därmed.

Den straffbara handlingen skall benämnas sexuellt utnyttjar i stället

för sexuellt umgänge , men någon ändring i sak är inte avsedd. Straff-

skalan för det nuvarande våldtäktsbrottet behålls. Lagtexten skall spegla

att det till största delen är män som våldtar kvinnor och straffbestämmel-

sens första stycke skall därför behandla en mans handlande mot en

kvinna, medan ett andra stycke skall behandla en mans handlande mot en

annan man eller en kvinnas handlande mot en annan kvinna eller en man.

Som en följd av kommissionens förslag om ett nytt brott benämnt våld-

täkt mot barn (se avsnitt 14.1.2) föreslås det också att offrets låga ålder

tas bort som rekvisit för grov våldtäkt. Kommissionen föreslår slutligen

att ordet vanmakt eller annat sådant tillstånd ersätts med

 medvetslöshet eller annat hjälplöst tillstånd . Någon förändring i sak är

inte avsedd.

Remissinstanserna: Många remissinstanser är positiva till förslaget.

Flera är dock negativa. Riksåklagaren avstyrker hela förslaget till änd-

ringar i 6 kap. brottsbalken och utgår från att hela kapitlet ses över på

nytt. Riksåklagaren har därtill beträffande våldtäktsbrottet anfört att för-

slaget innebär att ett flertal olika handlingar med olika straffvärde kom-

mer att betecknas som våldtäkt och att rättssäkerhetsskäl, liksom risken

att de verkligt allvarliga fallen i praktiken kommer att ges ett lägre

straffvärde, talar emot den föreslagna ändringen. Juridiska institutionen

vid Uppsala universitet anser att förslaget inte är tillräckligt genomarbe-

tat och utgår från att förslaget inte omedelbart kan läggas till grund för

lagstiftning. Svea hovrätt anser att endast gärningar som medför en

kränkning som är jämförlig med den vid samlag skall omfattas av våld-

täktsbrottet. De flesta remissinstanser har inget att erinra mot att sexuellt

umgänge byts ut till sexuellt utnyttjar .

Bakgrund: För att en gärning skall bedömas som våldtäkt (6 kap. 1 §

brottsbalken) förutsätts dels användande av våld eller hot som för den

hotade framstår som trängande fara (s.k. råntvång), dels att den sexuella

handlingen skall ha varit av ett visst slag. Den sexuella handlingen kan

rikta sig mot en vuxen person eller mot ett barn och skall bestå av samlag

eller därmed jämförligt sexuellt umgänge. Straffbestämmelserna om

sexualbrotten reformerades 1984 (prop. 1983/84:105, bet.

1983/84:JuU105, rskr. 1983/84:332, SFS 1984:399). Före reformen

kunde våldtäkt endast begås av en man mot en kvinna och omfattade en-

dast samlag. Reformen innebar att både män och kvinnor kunde begå

brottet våldtäkt. När brottet gjordes könsneutralt lades eller därmed jäm-

förligt sexuellt umgänge till som alternativt brottsrekvisit.

Med samlag avses vaginala samlag, men det krävs inte att inträngande

skett, utan det är tillräckligt att mannens och kvinnans könsdelar har

kommit i beröring med varandra (NJA 1981 s. 253, RH 10:81,

RH 116:83). Någon sädesavgång behöver inte ha skett och något krav på

att könsorganen kommit i varaktig beröring med varandra finns inte. I

förarbetena till lagstiftningen (ovan anförd prop. s. 17 f. och 75 f.) anges

anala och orala samlag som typexempel på handlingar som är jämförliga

med samlag. En handling som är jämförlig med samlag skall ha klart

samlagsliknande karaktär och utgöra en allvarlig form av sexuell kränk-

ning. Vid denna bedömning kan kränkningens varaktighet och om den

varit förenad med smärta få betydelse. I förarbetena framhölls det vidare

att våldtäkt även i fortsättningen bör reserveras för de allvarligaste for-

merna av sexuella kränkningar och att det inte utan vidare kan anses som

samlagsliknande att föra in ett främmande föremål i en kvinna, även om

det i vissa fall kan vara rimligt med hänsyn till handlingens syfte och

omständigheterna i övrigt. Om situationen inte är sådan att den anses

samlagsliknande kan i stället, beroende på förhållandena i det enskilda

fallet, ansvar för sexuellt tvång eller grov misshandel komma i fråga.

Handlingar som inte bedöms som samlag eller samlagsliknande kan

straffas som sexuellt tvång (om olaga tvång har använts) eller som sexu-

ellt utnyttjande (om annat otillbörligt förfarande har använts, se 6 kap. 2

och 3 §§ brottsbalken). Har handlingen riktats mot ett barn kan även an-

svar för sexuellt utnyttjande av underårig komma i fråga. Den sexuella

handling som krävs för dessa brott beskrivs som sexuellt umgänge . Till

sexuellt umgänge räknas, förutom samlag, handlingar som innebär en

någorlunda varaktig beröring av den andres könsorgan eller beröring av

den andres kropp med det egna könsorganet. Avsikten med gärningen

måste vara att väcka eller tillfredsställa gärningsmannens eller någon

annans sexuella drift. Som exempel kan nämnas att en kvinna tvingas

onanera åt en man. I regel krävs direkt kroppslig beröring.

Om handlingen inte bedöms som sexuellt umgänge, t.ex. för att den

består av endast en flyktig beröring av den andres könsdelar, kan ansvar

för sexuellt ofredande komma i fråga.

Skälen för regeringens förslag: Kommissionen har föreslagit en ut-

vidgning av området för våldtäkt genom att låta våldtäkt omfatta alla de

sexuella handlingar som idag omfattas av begreppet sexuellt umgänge.

Om förslaget genomförs skulle till våldtäkt också räknas handlingar som

idag betraktas som sexuellt tvång därför att de inte anses jämförliga med

samlag. Kommissionen har motiverat denna utvidgning med att hand-

lingar som idag inte räknas som samlag eller samlagsliknande kan vara

mer smärtsamma, skadeframkallande och kränkande än samlag eller

samlagsliknande handlingar. Som exempel anförs att med våld föra in ett

främmande föremål i kvinnans underliv och s.k. fistfucking, dvs. att föra

upp en knytnäve i kvinnans underliv. Enligt kommissionen bör den sexu-

ella kränkningens natur vara avgörande för bedömningen i stället för

sexualhandlingen som sådan. Enligt kommissionen saknas det skäl att

ställa andra krav på sexualhandlingen än de som ställs för sexuellt tvång,

sexuellt utnyttjande och sexuellt utnyttjande av underårig.

Kommissionens förslag innebär att en rad olika handlingar med olika

straffvärde kommer att bedömas som våldtäkt. Handlingar som innebär

t.ex. samlagsliknande rörelser där parterna varit påklädda skulle kunna

bedömas som våldtäkt, liksom att tvinga en kvinna att onanera åt en man.

Regeringen anser att detta innebär en fara för att allvaret i våldtäktsbrot-

tet på ett inte önskvärt sätt tonas ner. Det finns med andra ord en avse-

värd risk för att våldtäktsbegreppet blir uttunnat och förlorar i styrka och

att de verkligt allvarliga övergreppen i praktiken kommer att ges ett lägre

straffvärde. Våldtäkt riskerarar med andra ord att betraktas som ett

mindre allvarligt brott. Regeringen anser därför inte att de handlingar

som skall omfattas av våldtäktsbegreppet bör utvidgas i så stor utsträck-

ning som kommissionen föreslagit. Det är emellertid motiverat att ut-

vidga våldtäktsbrottet till att omfatta de mest allvarliga sexuella kränk-

ningarna, även om handlingen inte är direkt samlagsliknande. Enligt re-

geringens uppfattning bör således en handling som innebär en kränkning

som är jämförbar med den vid ett påtvingat samlag kunna bedömas som

våldtäkt, om förutsättningarna i övrigt för våldtäkt är uppfyllda.

Regeringen föreslår därför en utvidgning av ansvaret för våldtäkt så att

det omfattar, förutom samlag, även sådana handlingar som innebär en

kränkning jämförlig med den som uppkommer vid ett påtvingat samlag.

Handlingar som att föra in ett föremål eller en knytnäve i en kvinnas un-

derliv torde regelmässigt innebära en sådan allvarlig kränkning. Det skall

vara fråga om en objektiv bedömning om handlingen typiskt sett innebär

en så allvarlig kränkning. Sådana handlingar som är jämförliga med

samlag skall självfallet också, liksom enligt nuvarande lagstiftning, om-

fattas av våldtäktsbestämmelsen. Ändringen innebär att vissa av de be-

stämmelser som enligt nuvarande lagstiftning bedöms som sexuellt tvång

kommer att omfattas av våldtäktsbestämmelsen.

Kommissionen har också föreslagit att uttrycket sexuellt umgänge

bör bytas ut till sexuellt utnyttjar , eftersom uttrycket umgänge för tan-

karna till en frivillig och ömsesidig sexualakt mellan två personer. Det

föreslagna uttrycket sexuellt utnyttjar skall enligt kommissionen avse

samma handlingar som i dag avses med sexuellt umgänge och någon

ändring i sak är alltså inte avsedd. Regeringen kan för sin del i och för sig

dela åsikten att uttrycket umgänge i viss mån kan leda tankarna till en

frivillig och ömsesidig akt. Sexuellt utnyttjar har emellertid, såsom Göte-

borgs tingsrätt påpekat, rent semantiskt en vidare innebörd än sexuellt

umgänge. Det skulle t.ex. kunna hävdas att uttrycket sexuellt utnyttjar

täcker även sådana handlingar som nu bedöms som sexuellt ofredande,

t.ex. sexuell posering. Uttrycket sexuellt umgänge har en väl förankrad

innebörd i förarbeten och praxis och förekommer också i andra bestäm-

melser i 6 kap. brottsbalken, t.ex. i bestämmelserna om sexuellt utnytt-

jande, sexuellt utnyttjande av underårig och sexuellt umgänge med av-

komling eller syskon (6 kap. 2 4 och 6 §§). Regeringen finner därför inte

skäl att i detta lagstiftningsärende föreslå några ändringar avseende ut-

trycket sexuellt umgänge . Såsom regeringen aviserar i avsnitt 14.3

kommer en omfattande översyn av sexualbrotten att göras inom ramen

för en utredning. Frågor om vilka uttryck lagtexten bör innehålla kan

lämpligen övervägas i det sammanhanget.

Regeringen finner inte heller skäl att genomföra kommissionens för-

slag att byta ut uttrycket vanmakt eller annat sådant tillstånd mot

 medvetslöshet eller annat hjälplöst tillstånd . Kommissionens förslag

har sin grund i att vilja anpassa uttryckssättet till nutida språkbruk. Van-

makt har emellertid en vidare innebörd än medvetslöshet och förekom-

mer också i andra centrala straffbestämmelser, t.ex. i bestämmelsen om

misshandel i 3 kap. 5 § brottsbalken. Även denna fråga kan lämpligen

övervägas vidare inom ramen för en översyn av sexualbrotten.

14.1.2 Våldtäkt mot barn

Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om våldtäkt

mot barn bör inte införas nu.

Kommissionens förslag: Allt sexuellt utnyttjande av barn under fem-

ton år, dvs. det som i dag bedöms som våldtäkt, sexuellt tvång, sexuellt

utnyttjande och sexuellt utnyttjande av underårig, skall behandlas i

samma straffbestämmelse och rubriceras som våldtäkt mot barn. Något

tvång (våld eller hot) krävs inte. Brottet skall delas in i tre grader med

samma straffskalor som våldtäkt mot en vuxen person. Brottet skall anses

som grovt om våld eller tvång har använts, om allvarliga skada eller

sjukdom har tillfogats eller om särskild hänsynslöshet eller råhet har vi-

sats med hänsyn till gärningsmannens anknytning till barnet (t.ex. av-

komling) eller barnets låga ålder.

Kommissionen föreslår också till följd av dessa förslag och förslaget

om våldtäkt mot vuxna personer (se avsnitt 14.1.1) att brottet sexuellt

utnyttjande skall omfatta dels sådana sexuella övergrepp mot barn över

femton år som inte är våldtäkt, dels vissa övergrepp mot personer över

femton år som idag anses som sexuellt tvång eller sexuellt utnyttjande.

Straffbestämmelsen om sexuellt utnyttjande av underårig föreslås därmed

bli upphävd.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser är positiva till att införa en

ny straffbestämmelse om allvarliga sexuella övergrepp mot barn. Flera

har dock synpunkter på brottsrubriceringen och anser att våldtäkt bör

förbehållas övergrepp som innehåller någon form av tvång samt att

brottsbenämningen kan bli missvisande när det gäller nästan jämnåriga

unga personer. Några remissinstanser vill införa beteckningen sexuellt

utnyttjande av barn för de mindre allvarliga fallen. Andra remissinstanser

är negativa. Riksåklagaren avstyrker hela förslaget om ändringar i sexu-

albrottskapitlet och utgår från att hela kapitlet ses över på nytt. Justitie-

kanslern anser att avgränsningen av brottet våldtäkt mot barn och de föl-

jande brotten i kapitlet bör belysas ytterligare. Även Juridiska fakultete-

ten vid Uppsala universitet anser att förslaget inte är tillräckligt genom-

arbetat och utgår från att det inte omedelbart kan läggas till grund för

lagstiftning.

Skälen för regeringens bedömning: För ansvar för våldtäkt krävs

våld eller hot om våld som för den hotade framstår som trängade fara.

Våldtäktsbestämmelsen tillämpas även i fall då ett barn utsätts för ett

övergrepp. Frågan om hur rekvisitet våld skall tolkas vid gärningar som

riktar sig ett barn har varit föremål för flera avgöranden i Högsta dom-

stolen. I rättsfallet NJA 1993 s. 310 dömdes t.ex. en 60 årig man som

haft samlag med en åttaårig flicka för grov våldtäkt. Våldet bestod i att

mannen legat ovanpå flickan och hållit hennes händer över huvudet. I

rättsfallet NJA 1993 s. 616 använde mannen ett förhållandevis lindrigt

våld mot en tioårig flicka. Mannen dömdes för grov våldtäkt.

Kommissionens förslag innebär att allt sexuellt umgänge med den som

är under femton år skall anses som våldtäkt även om något våld eller hot

inte har använts.

De skäl som anförts mot att utvidga begreppet våldtäkt när det gäller

vuxna personer till att omfatta alla sådana handlingar som ryms i begrep-

pet sexuellt umgänge gör sig också gällande när det gäller våldtäkt mot

barn (se avsnitt 14.1.1). Det kan visserligen anföras att dessa skäl inte är

lika starka när det gäller barn, eftersom sexuella kränkningar av ett barn

generellt måste bedömas strängare än vid brott mot vuxen. Att låta be-

greppet våldtäkt omfatta olika handlingar i olika paragrafer är emellertid

enligt regeringens mening mindre lämpligt.

Enligt regeringens mening kan visserligen utövande av våld som förut-

sättning för ansvar för våldtäkt ge otillfredsställande resultat vid den

straffrättsliga bedömningen när gärningen riktar sig mot ett litet barn. Det

kan i många fall vara stötande att ett sexuellt övergrepp mot ett barn som

är så litet att något våld i våldtäktsparagrafens mening inte krävs för att

utföra gärningen inte kan betecknas som våldtäkt. I detta hänseende finns

det ett behov av att ändra våldtäktsbestämmelsen.

Den av kommissionen föreslagna ändringen löser i och för sig detta

problem. Ändringen går dock betydligt längre. Den innebär att i princip

allt sexuellt umgänge med någon som är under 15 år skall bedömas som

våldtäkt mot barn. Det kan starkt ifrågasättas om en så långtgående ut-

vidgning kan försvaras. Förslaget skulle t.ex. innebära att om en 15 åring

och en 14 åring har samlag med varandra och båda två samtycker till

handlingen så kan 15 åringen dömas för våldtäkt mot barn. Åklagaren

kan visserligen underlåta att väcka åtal om skillnaden i ålder och utveck-

ling är liten mellan de inblandade enligt den särskilda åtalsregeln i 6 kap.

13 § brottsbalken, men gärningen anses lika fullt som ett våldtäktsbrott.

Om skillnaden i ålder och utveckling mellan dessa inte är så liten att åtal

kan underlåtas är åklagaren skyldig att väcka åtal för brottet våldtäkt mot

barn, och det även om den part som var under 15 år helt varit med på

handlingen eller till och med tagit initiativ till den. Enligt 6 kap. 11 §

brottsbalken gäller att det inte krävs uppsåt hos gärningsmannen att den

andre inte har uppnått en viss ålder, om detta är en förutsättning för

brottet, utan det räcker med att det fanns skälig anledning anta att denne

inte uppnått denna ålder. Som Juridiska institutionen vid Uppsala univer-

sitet har påpekat innebär det att, om det skulle bli aktuellt att tillämpa den

bestämmelsen, gärningar som varken begås med uppsåt om att den andre

är under femton år eller med tvång skulle kunna bedömas som våldtäkt

mot barn. Av förslaget följer vidare en betydande straffskärpning för

brott av denna karaktär.

Nackdelarna med kommissionens förslag är enligt regeringens mening

sådana att det inte är ändamålsenligt att bygga vidare på förslaget. I stäl-

let bör även denna fråga tas upp vid den översyn av sexualbrotten som

regeringen inom kort kommer att tillsätta (se avsnitt 14.3). Utredningen

bör därvid ges till uppgift att föreslå en lösning på det ovan berörda pro-

blemet avseende tillämpning av rekvisitet våld vid gärningar som riktar

sig mot små barn.

Med den bedömning som regeringen nu gör blir det inte heller aktuellt

att gå vidare med förslagen till ändringar i bestämmelserna om sexuellt

utnyttjande och sexuellt utnyttjande av underårig.

14.2 Underlåtenhet att avslöja sexualbrott

Regeringens förslag: Underlåtenhet att anmäla eller på annat sätt av-

slöja vissa grova sexualbrott (våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt

utnyttjande av underårig och grovt koppleri) som är å färde skall

straffbeläggas.

Kommissionens förslag: Överensstämmer i princip med regeringens

förslag när det gäller underlåtenhet att avslöja vissa grova sexualbrott.

Remissinstanserna: De flesta är positiva men flera har invändningar

mot att straffbelägga underlåtenhet att avslöja sexualbrott mot barn som

förövas i hemmet eftersom det ofta är en närstående inte bara till barnet

utan också till förövaren som i sådant fall straffas.

Skälen för regeringens förslag: I 23 kap. 6 § brottsbalken stadgas an-

svar för underlåtenhet att avslöja brott när någon underlåter att i tid an-

mäla eller på annat sätt avslöja ett brott som är å färde. En ytterligare

förutsättning är att sådant ansvar är stadgat för det särskilda brottet. Så-

dant stadgande har gjorts bl.a. avseende grova våldsbrott, såsom grov

misshandel, men inte för grova sexualbrott, trots att också dessa kan in-

nefatta allvarlig våldsutövning. Såsom kommissionen funnit kan en så-

dan skillnad inte anses motiverad. Också Straffansvarsutredningen har

föreslagit att underlåtenhet att anmäla eller avslöja dessa brott skall

straffbeläggas (SOU 1997:185 s. 327). Regeringen delar uppfattningen

att även underlåtenhet att anmäla eller på annat sätt avslöja grova sexual-

brott som är å färde bör straffbeläggas.

Det förhållandet att det vid sexuella övergrepp mot barn i hemmet kan

vara en nära anhörig till såväl barnet som till förövaren som i sådant fall

straffas kan inte utgöra något avgörande skäl mot en kriminalisering. En-

ligt ansvarsbestämmelsen för underlåtenhet att anmäla eller avslöja brott

(23 kap. 6 § brottsbalken) gäller som förutsättning för ansvar att en sådan

åtgärd kan ske utan fara för honom själv eller hans närmaste. Härav följer

att en sådan skyldighet inte finns exempelvis i sådana fall då åtgärden

skulle avslöja att anmälaren eller någon denne närstående gjort sig skyl-

dig till brott. I detta avseende korresponderar bestämmelsen med den

möjlighet som finns enligt 36 kap. 6 § rättegångsbalken för närstående att

vägra yttra sig vid en nära anhörigs brottslighet. En sådan konflikt kan

för övrigt uppkomma redan i dag när det gäller underlåtenhet att avslöja

andra brott, t.ex. grov misshandel.

14.3 Bestämmelserna om sexualbrott ses över

Regeringens bedömning: En sexualbrottsutredning kommer att till-

sättas. I utredningens uppdrag kommer även ingå att göra en under-

sökning av domstolarnas straffmätning och bedömning av straffvärdet

vid sexualbrott.

Kommissionens förslag: Något förslag om en ny sexualbrottsutred-

ning har inte lagts fram. Kommissionen har däremot föreslagit att en un-

dersökning av domstolarnas straffmätning och straffvärderesonemang

skall göras även beträffande andra våldsbrott än de allra grövsta.

Remisssinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren, har

ansett att en översyn av sexualbrotten är nödvändig. I princip alla re-

missinstanser tillstyrker eller har ingen erinran mot på att det görs en un-

dersökning om straffmätning och resonemang om straffvärde.

Skälen för regeringens bedömning: Någon fullständig översyn av

bestämmelserna om sexualbrott har inte gjorts av kommissionen. Straff-

bestämmelserna om sexualbrott har ändrats ett flertal gånger under de

senaste åren, framför allt i syfte att förstärka skyddet för barn mot att

utsättas för sexuella övergrepp. Den senaste totala översynen gjordes

1983. Det finns ett behov av att ändra våldtäktsbestämmelsen när det

gäller barn (se avsnitt 14.1.2). Ett flertal uppmärksammade domar som

behandlar våldtäkt och sexuellt utnyttjande mot unga kvinnor har avkun-

nats på senare tid som väcker frågor om bl.a. gränsdragningen mellan

olika bestämmelser i sexualbrottskapitlet. Det finns även ett behov av att

belysa om våldtäktsbrottet bör fokusera på samtycket i stället för på vål-

det samt vilken grad av våld som skall krävas för de olika sexualbrotten.

Genom de flertal ändringar som gjorts sedan 1983 års översyn har vidare

systematiken och sambanden mellan olika bestämmelser i kapitlet delvis

gått förlorad. Regeringen anser att en total översyn av sexualbrotten nu

bör ske och att översynen bör avse såväl systematiken som de lagtek-

niska och sakliga lösningarna. Regeringen kommer därför inom kort att

tillsätta en utredning som skall få till uppgift att göra en sådan översyn.

I kommitténs slutbetänkande redogörs för en undersökning av de

grövre våldsbrotten. Undersökningen tar sikte på domstolarnas straff-

mätning och vilka straffvärderesonemang som har använts. Kommissio-

nen anser att en liknande undersökning bör genomföras även beträffande

de våldsbrott som inte tillhör de allra grövsta. Det är enligt regeringens

mening naturligt att den kommande sexualbrottsutredningen genomför en

sådan undersökning beträffande sexualbrotten. Undersökningen bör ut-

göra ett led i den praxisgenomgång som skall företas inom ramen för

utredningen. Utredningen skall finansieras genom Regeringskansliets

utredningsanslag (anslag C 1 Regeringskansliet m.m., anslagspost 2 Jus-

titiedepartementet, delpost 2 Utredningar m.m.).

15 Könsstympning

15.1 En skärpt lagstiftning

Regeringens förslag: Begreppet könsstympning skall ersätta begreppet

omskärelse i lagen. Med hänsyn till brottets allvar skall böter utmönstras

ur straffskalan. Straffskalan skall skärpas så att straffet för normalbrottet

blir fängelse i högst fyra år. För det grova brottet skall minimistraffet

vara två år. Förberedelse och stämpling till brott liksom underlåtenhet att

avslöja brott skall också vara straffbart.

Kommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga instanser är positiva eller har inget att

erinra mot att böter utmönstras ur straffskalan. De flesta instanser är

också positiva till förslaget till straffskärpning för normalbrott och grovt

brott. Flertalet av instanserna har heller inget att erinra mot förslaget om

kriminalisering av förberedelse, stämpling och underlåtenhet att avslöja

brott. Majoriteten av instanserna har inget att invända mot att lagens ru-

brik ändras så att begreppet könsstympning ersätter omskärelse.

Bakgrund: Kvinnlig könsstympning är en tusenårig sedvänja där delar

av kvinnans yttre könsorgan skärs bort. Enligt olika källor beräknas mer

än 100 miljoner kvinnor i världen vara könsstympade. Könsstympning

förekommer i ett trettiotal länder, men är framför allt koncentrerat till

afrikanska länder. Ingreppet kan föra med sig allvarliga fysiska och psy-

kiska hälsoproblem med bestående komplikationer och livslångt lidande

som följd.

Med könsstympning avses vanligen tre typer av ingrepp i de kvinnliga

könsorganen. Den minst stympande typen benämns ofta Sunna-omskä-

relse och innebär antingen att klitoris prickas med ett vasst föremål eller

att förhuden till klitoris skärs bort. En annan typ av könsstympning är

borttagande av klitoris och de små blygdläpparna. Det mest omfattande

ingreppet är den s.k. faraoniska omskärelsen. Därvid skärs förutom klito-

ris och de små blygdläpparna även större delen av de yttre blygdläpparna

bort och slidöppningen sluts till genom ihopsyning. Denna form av

stympning utförs vid varierande ålder beroende på varifrån kvinnan

kommer. I vissa länder utförs stympningen direkt vid förlossningen. I

andra länder i 6 14 års åldern och i åter andra länder strax före första

förlossningen.

Kvinnlig könsstympning har egentligen inte någon religiös innebörd.

Något stöd för sedvänjan finns inte vare sig i Koranen eller i Bibeln. Det

som karaktäriserar förekomsten av könsstympning är snarare geografiska

och kulturella än religiösa faktorer. Ytterst handlar det om att slå vakt om

mannens makt över kvinnan.

Gällande rätt

Könsstympning av kvinnor är förbjuden i Sverige. I lagen (1982:316)

med förbud mot omskärelse av kvinnor anges i 1 § att ett ingrepp i de

kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa eller åstadkomma andra

bestående förändringar av könsorganen inte får utföras. Förbudet gäller

oavsett om samtycke till ingreppet har lämnats eller inte. Även om kvin-

nan, eller vårdnadshavaren om det gäller ett barn, uttryckligen begär ett

ingrepp av detta slag får det således inte utföras. Lagen syftar till att för-

hindra att kvinnlig könsstympning utförs i Sverige. Samtidigt är avsikten

att markera ett avståndstagande från den kvinnosyn som bruket av köns-

stympning ger uttryck för. Med ingrepp menas i lagen alla typer av åt-

gärder från de mest omfattande till de minst ingripande. Alla former av

ingrepp är således otillåtna.

Den som bryter mot förbudet kan dömas till fängelse i högst två år.

Om omständigheterna är förmildrande döms till böter. I de fall brottet

medfört livsfara, svår kroppsskada, allvarlig sjukdom eller i annat fall

inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende skall brottet bedömas som

grovt. Straffet för det grova brottet uppgår till fängelse i lägst ett och

högst tio år. Faktorer som kan påverka bedömningen av om brottet är

grovt är enligt förarbetena skadans fysiska och känslomässiga omfatt-

ning, kvinnans ålder vid ingreppet, hennes inställning till det och om det

begåtts som ett led i en verksamhet som bedrivs i stor omfattning m.m. I

lagen anges också att försök är straffbart enligt brottsbalkens regler.

Bakgrunden till lagen är att ingrepp av detta slag är oförenliga med vår

syn på individens rätt till kroppslig integritet och kvinnans rätt att be-

stämma över sig själv, att leva sitt liv efter egna förutsättningar och be-

hov. Det anses också strida mot vetenskap och beprövad erfarenhet att

utföra ett sådant ingrepp och det har därför inte varit tillåtet för läkare

eller annan hälso- och sjukvårdspersonal att utföra sådana ingrepp. Inte

heller ett ingrepp som innebär att man , t.ex. efter en förlossning, åter syr

ihop en kvinna som tidigare blivit omskuren torde kunna få förekomma.

Sedan lagen infördes den 1 juli 1982 har en man dömts för brott mot

lagen. Detta skedde år 1984.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser, i likhet med kom-

missionen och majoriteten av remissinstanserna, att begreppet omskä-

relse bör ersättas med begreppet könsstympning eftersom det bättre be-

skriver vad det hela gäller. Omskärelse är ett begrepp som inte ger ut-

tryck för vad ingreppet verkligen är, nämligen en stympning. Köns-

stympning är i flertalet fall mer eller mindre invalidiserande och syftar

också till att vara det. Det är också den term som kommit till användning

i internationella sammanhang.

Alla former av könsstympning innebär ett bestående lidande för den

stympade kvinnans del. Ingreppet leder ofta till allvarliga fysiska och

psykiska skador. Sjukligheten är stor och dödsfall förekommer. Traditio-

nen med könsstympning av flickor innebär bl.a. en begränsning av den

kvinnliga sexualiteten och en rent fysisk förnedring. Könsstympning är

därför inte förenlig med målsättningar om kvinnlig frigörelse och jäm-

ställdhet. Ingreppet innebär framför allt ett brott mot den enskilda

kvinnan men ger också uttryck för en kvinnosyn som inte är acceptabel i

vårt samhälle.

En grundläggande regel i vårt rättssystem är att alla människor skall

vara skyddade mot kränkningar av sin kroppsliga integritet. Dessa prin-

ciper kommer bl.a. till uttryck i FN:s deklaration om de mänskliga rättig-

heterna. Förutom att könsstympning är ett brott mot rätten till kroppslig

integritet kan den också sägas utgöra ett förnekande av kvinnans rätt till

självständighet.

Debatten om kvinnlig könsstympning var för ett antal år sedan närmast

obefintlig vid internationella möten. Idag behandlas frågan, som ett re-

sultat av aktiva insatser från bl.a. Sverige, i olika internationella sam-

manhang. Det gäller t.ex. i FN:s övervakningskommittéer av konventio-

ner om de mänskliga rättigheterna, i FN:s barnfond Unicef, och i Världs-

hälsoorganisationen WHO. Särskilda insatser görs och program läggs

fast för att sprida kunskap om könsstympningens skadliga effekter. Som

exempel kan nämnas att det internationella läkarförbundet år 1993 antog

en rekommendation mot kvinnlig könsstympning.

Mer aktiva åtgärder har också krävts i slutdokumenten från FN:s olika

världskonferenser under 1990 talet; i Wien år 1993 om mänskliga rättig-

heter, i Kairo år 1994 om befolkning och utveckling och i Peking år 1995

om kvinnor. Konventionen om avskaffande av alla former av diskrimine-

ring av kvinnor som antogs av FN år 1979 (se även avsnitt 5) nämner

särskilt att länder måste vidta alla nödvändiga åtgärder, inklusive lag-

stiftning, för att avskaffa alla sedvänjor som utgör diskriminering av

kvinnor. Konventionens övervakningskommitté, CEDAW, har arbetat

aktivt mot könsstympning.

Även FN:s kvinnokommission och FN:s kommission för mänskliga

rättigheter har engagerat sig i denna fråga. Den under avsnitten 4 och 5

nämnda FN deklarationen om våld mot kvinnor nämner särskilt köns-

stympning som en form av sådant våld. Vid 1997 års generalförsamling

har, med stöd från bl.a. Sverige, för första gången antagits en särskild

resolution om kvinnlig könsstympning.

Sverige har också ratificerat FN:s konvention om barnets rättigheter.

Därmed har Sverige åtagit sig att garantera konventionens rättigheter för

alla barn och ungdomar i vårt land. Sverige har även verkat för respekt

och främjande av barnets rättigheter internationellt. Enligt konventionen

har barnet rätt till ett fullvärdigt människoliv. Barnet har egna rättigheter

och barnets rätt till integritet skall respekteras. En grundprincip i kon-

ventionen är att se till barnets bästa. Enligt artikel 24, 3 § stadgas att

konventionsstaterna skall vidta alla effektiva åtgärder i syfte att avskaffa

traditionella sedvänjor som är skadliga för barns hälsa. Kvinnlig köns-

stympning är enligt konventionens förarbeten en sådan skadlig sedvänja.

Kvinnlig könsstympning är således en fråga som rör mänskliga rättig-

heter, barnets rättigheter och det är också en hälsofråga för kvinnor och

barn.

Med hänvisning till att det här rör sig om att på rituell grund utföra in-

grepp som förstör väsentliga kroppsdelar på en människa, ofta med inva-

lidiserande följder både fysiskt och psykiskt, är det enligt regeringens

mening motiverat med en straffskärpning. I enlighet med kommissionens

förslag bör för det första böter utmönstras ur straffskalan. Argumentet för

detta är att gärningen alltid får anses vara allvarlig. Ett könsstympande

ingrepp ger också per definition svåra bestående och invalidiserande ska-

dor av olika grad. Även om kvinnan själv begär att ingreppet skall utfö-

ras måste det naturligen ifrågasättas om detta sker av någon i verklig me-

ning fri vilja från kvinnans sida.

För det andra bör en skärpning av straffskalan ske. Detta har även före-

slagits av kommissionen och biträtts av merparten av remissinstanserna.

Straffet för normalbrottet bör vara fängelse i högst fyra år. För det grova

brottet, som avser de mest ingripande stympningarna, bör straffminimum

inte understiga fängelse i två år. Dessa ingrepp är i de flesta fall oerhört

plågsamma och traumatiska och innebär stor skada såväl fysiskt som

psykiskt både på kort och lång sikt.

Sammantaget innebär regeringens förslag en kraftig skärpning av straf-

fet såväl för normalbrottet som beträffande det grova brottet.

Enligt nu gällande lagstiftning är även försök till sådant ingrepp som

lagen omfattar straffbart. Även förberedande åtgärder och stämpling till

brott bör vara straffbara, liksom underlåtelse att avslöja könsstympning

som är å färde.

Förslagen beräknas inte medföra några ökade kostnader för rättsväsen-

det.

15.2 Förebyggande åtgärder

I vilken utsträckning som könsstympning förekommer i Sverige är inte

känt men det torde framförallt vara under vistelse i hemlandet som barn

blir utsatta för könsstympning. I den mån det kommer till socialtjänstens

kännedom att ett flickebarn skall resa utomlands för att genomgå ett så-

dant ingrepp bör socialtjänsten ingripa i enlighet med bestämmelserna i

lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Det före-

ligger vidare en skyldighet för alla myndigheter vars verksamhet berör

barn, att anmäla till socialnämnden om de får kännedom om att ett barn

kan komma att utsättas för ett sådant ingrepp.

Det är också viktigt att framhålla att arbetet med att förhindra

könstympning i stor utsträckning handlar om att förändra inställningen

till denna sedvänja, såväl hos de grupper i Sverige där detta är brukligt,

som internationellt. I bl.a. i Göteborg och Jordbro i Haninge kommun

bedrivs ett mycket framgångsrikt arbete på mödravårdscentralerna, som

riktar sig speciellt till vissa invandrargrupper, för att få blivande mammor

och pappor att inse konsekvenserna av könsstympning och på så sätt för-

hindra att det väntande barnet blir utsatt för ett sådant ingrepp.

En annan fråga i detta sammanhang är om man i Sverige skall kunna

lagföra en person för könsstympning som utförts i utlandet. Om köns-

stympning inte är olaglig i det land där gärningen utfördes kan det i vart

fall inte leda till åtal i Sverige. I Danmark har det framförts förslag om en

lagstiftning som skulle innebära att den som är bosatt i Danmark och som

bryter mot den danska lagen om förbud mot omskärelse av kvinnor

skulle kunna straffas för detta i Danmark även om handlingen utfördes

utomlands och oberoende av om den är straffbar i det landet eller inte.

Frågan utreds för närvarande i Danmark. I Barnkommitténs betänkande,

Barnens bästa i främsta rummet (SOU 1997:116), föreslås också att

könsstympning skall undantas från principen om dubbel straffbarhet i

2 kap. 2 § brottsbalken. Frågan om en sådan utvidgning av det straffbara

området för den som utfört könsstympning utomlands bör därför övervä-

gas i samband med beredningen av Barnkommitténs betänkande.

16 Prostitution

16.1 Köp av sexuella tjänster förbjuds

Regeringens förslag: Att mot ersättning skaffa sig en tillfällig sexuell

förbindelse skall förbjudas genom införandet av en särskild lag om för-

bud mot köp av sexuella tjänster. Påföljden för brottet skall vara böter

eller fängelse i högst sex månader. Även försök skall vara straffbart.

Regeringens bedömning: För närvarande bör ingen ändring av bestäm-

melsen om förbudet mot koppleri föreslås.

Utredningens förslag: Prostitutionsutredningen har föreslagit ett för-

bud mot all könshandel, eftersom detta skulle fylla en normbildande

funktion och göra klart att prostitution inte är socialt acceptabelt. För

många av könsköparna skulle därmed risken för upptäckt, polisutredning

och rättegång vara en starkt avhållande faktor. Även för många kvinnor

skulle en kriminalisering få en avhållande effekt och framför allt vara ett

effektivt medel att hindra kvinnor från att ge sig in i prostitutionen.

Straffansvaret skulle omfatta både köpare och säljare och brottet skulle

rubriceras som könshandel.

Utredningen har vidare föreslagit en utvidgning av koppleribrottet så

att det också skulle omfatta den som bereder sig vinning av att annan, i

samband med framställning av pornografiska alster, har tillfälliga sexu-

ella förbindelser mot ersättning.

Remissinstanserna: Två remissinstanser, Stiftelsen Kvinnoforum och

Polismyndigheten i Stockholm, tillstyrker förslaget att kriminalisera både

köpare och säljare. Flertalet remissinstanser avstyrker dock förslaget helt

eller förordar en kriminalisering av enbart köparen. De remissinstanser

som förordar en kriminalisering av köparen är bl.a. Folkhälsoinstitutet,

Jämställdhetsombudsmannen, Föreningen Sveriges socialchefer, Riksor-

ganisationen för kvinnojourer i Sverige och Fredrika Bremerförbundet.

Bland dem som avstyrker en kriminalisering helt och hållet kan nämnas

Socialstyrelsen, Rikspolisstyrelsen, Domstolsverket och Justitiekanslern.

Riksåklagaren redovisar en förståelse för en kriminalisering av köparen

men anför ändå med viss tveksamhet att det inte föreligger tillräck-

liga skäl för en sådan kriminalisering.

Förslaget om ett utvidgat koppleriansvar har fått ett mycket blandat

mottagande och många remissinstanser har också avstått från att yttra sig

över detta förslag.

Bakgrund: Den år 1977 tillsatta Prostitutionsutredningen studerade

ingående prostitutionen som samhällsföreteelse. Utredningen gjorde en

kartläggning av prostitutionens former och omfattning som kom att ligga

till grund för övervägandena i betänkandet (SOU 1981:71) Prostitutionen

i Sverige, bakgrund och åtgärder. I sitt betänkande föreslog Prostitu-

tionsutredningen att offentliga pornografiska föreställningar skulle för-

bjudas och att ett nytt straffansvar för hyresvärdar skulle införas. Utred-

ningen ansåg vidare att straff för den som köper tillfällig sexuell förbin-

delse av en narkotikaberoende prostituerad borde införas, eftersom ett

sådant handlande framstod som särskilt hänsynslöst och straffvärt.

De föreslagna ändringarna förutsatte enligt utredningen att insatserna

från samhällets sida för att hjälpa de prostituerade ökade. Förslagen ge-

nomfördes endast vad avsåg offentliga pornografiska föreställningar ge-

nom att ett förbud mot sådana föreställningar infördes i 10 § i allmänna

ordningsstadgan. Detta förbud finns nu i 2 kap. ordningslagen

(1993:1617)

Prostitutionsfrågan togs också upp i Sexualbrottskommitténs betän-

kande (SOU 1982:61) Våldtäkt och andra sexuella övergrepp. I betän-

kandet föreslogs bl.a. en utvidgning av koppleriansvaret i syfte att

minska prostitutionens skadeverkningar. Förslaget genomfördes på så

sätt att kravet på att främjandet eller utnyttjandet av annans prostitution

skulle ha skett vanemässigt eller för att bereda sig vinning togs bort i

straffbestämmelsen. Vidare infördes ett särskild straffansvar för hy-

resvärdar som tillåter annan att bedriva prostitutionsverksamhet i en för-

hyrd lägenhet.

Frågor om olika åtgärder för att motverka prostitutionen har därefter

återkommande behandlats i riksdagen under hela 1980 talet. 1991 gjor-

des en ny kartläggning av omfattningen av prostitutionen i Sverige. Frå-

gan diskuterades på nytt i riksdagen varpå riksdagen föreslog en total

översyn av samhällets åtgärder mot prostitutionen. Detta ledde till att

1993 års prostitutionsutredning tillsattes, i fortsättningen benämnd Pro-

stitutionsutredningen. Denna utredning överlämnade sitt betänkande,

(SOU 1995:15) Könshandeln, våren 1995.

Prostitutionens omfattning och utveckling enligt Prostitutionsutredningen

För att se om några förändringar skett i Sverige under senare tid när det

gäller prostitutionens omfattning och former samt vilken påverkan de

internationella mönstren kan ha haft på prostitutionen, har Prostitutions-

utredningen gjort en kartläggning av den svenska könshandeln.

Prostitutionsutredningen konstaterar att prostitutionen i Sverige har li-

ten omfattning i jämförelse med andra europeiska länder. Andelen

svenska män som köper sexuella tjänster är också liten vid en internatio-

nell jämförelse. Att prostitutionen har en begränsad omfattning i Sverige

kan tillskrivas många olika omständigheter. Sverige har haft en annan

tradition när det gäller synen på prostitution än den man har haft på kon-

tinenten. Ett väl utbyggt trygghetssystem liksom gemensamma strävan-

den i samhället mot ökad jämställdhet mellan kvinnor och män kan ha

haft betydelse. Ett väl fungerande socialt arbete mot prostitution har sä-

kert också betytt mycket.

Enligt utredningen finns det uppskattningsvis 2 500 kvinnor som säljer

sexuella tjänster i Sverige. Antalet kvinnor i gatuprostitutionen har be-

räknats till c:a 650. Varje kvinna beräknas ha 50 kunder. Det innebär

uppskattningsvis att 125 000 män köper sexuella tjänster varje år. De

kvinnor som inte befinner sig i gatuprostitution återfinns i den mer osyn-

liga inomhusprostitutionen, på massageinstitut, i lägenhetsprostitution, i

eskortservice och i call girl versamhet. Efter en nedgång under 1980

talet och i början av 1990 talet, ökar nu åter prostitutionen. Antalet kvin-

nor i gatuprostitutionen har minskat medan inomhusprostitutionen antas

ha större omfattning än tidigare. Omsättningen är dock hög i gatuprosti-

tutionen. Även om en del kvinnor lämnar gatuprostitutionen sker ständigt

en nyrekrytering. Andelen kvinnor som har psykiska störningar har ökat

på senare år, liksom även andelen utländska kvinnor. Ungefär hälften av

kvinnorna missbrukar narkotika eller alkohol.

 Antalet mycket unga kvinnor i gatuprostitutionen är dock mycket lågt.

Prostitutionsutredningen bedömer att detta är resultatet av socialtjänstens

och polisens arbete för att hindra unga kvinnor att etablera sig som pro-

stituterade. På sexklubbarna arbetar däremot framförallt unga flickor och

det är också de unga flickorna som efterfrågas vid framställning av por-

nografisk film. Sexklubbarna är den synligaste och mest omfattande or-

ganiserade formen av handel med sexuella tjänster, även om ingen direkt

prostitution har kunnat påvisas inom klubbarnas lokaler. Det är svårt att

fastställa hur stor del av verksamheten som är koppleri eller gråzoner mot

prostitution.

Utredningen konstaterar vidare att prostitutionen har förändrats i takt

med att samhället i övrigt förändrats. Nya former uppstår ständigt. Ett

sätt att dölja verksamheten är att organisera slutna klubbar där medlem-

marna erbjuds olika sexuella tjänster, från pornografi och adresser till

prostituerade utomlands till samlag, alltså en sorts varuhus för köp av

sexuella tjänster. Nya kontaktvägar öppnas via datanät och genom vi-

deogram. Sexindustrin expanderar och har tagit till sig den nya tekniska

utvecklingen. Telefonsex, sex på datadisketter och CD Rom har fått en

ökande spridning. Antalet annonser i dagspressen om massageinstitut och

liknande verksamheter som tillhandahåller sexuella tjänster, har ökat

oroväckande. Organiserad prostitution som har samröre med den organi-

serade brottsligheten, förekommer dock i mycket begränsad omfattning i

Sverige.

 Kunskapen om de prostituerade är begränsad till kvinnorna i den syn-

liga gatuprostitutionen. Den forskning som finns om prostitutionen visar

emellertid, enligt utredningen, att de prostituerade oftast är kvinnor som

på olika sätt fått en dålig start i livet, som tidigt berövats sin självrespekt

och fått en negativ självbild. På senare tid har sambandet mellan prosti-

tution och sexuella övergrepp i barndomen blivit allt mera uppenbart.

Prostitutionsdebuten handlar sällan om ett plötsligt djupt fall i förned-

ring. Kvinnorna har ofta varit på väg mot prostitution mycket länge, av

skäl som ligger långt tillbaka i tiden.

Den tidigare Prostitutionsutredningen fann att uppskattningsvis 10 %

av de svenska männen har erfarenhet av könsköp. Könsköparen avviker

inte från genomsnittsmannen när det gäller yrke, ekonomi eller civilstånd

men han får däremot enligt utredningen sägas vara avvikande när det

gäller inställningen till sexualitet och kvinnor. Enligt rapporten Sex i

Sverige, Om sexuallivet i Sverige 1996, som är en av Folkhälsoinstitutet

finansierad befolkningsbaserad studie, har 13 % av männen åtminstone

någon gång köpt en sexuell kontakt.

Nuvarande ordning

Någon lagstiftning som förbjuder prostitutionen som sådan finns inte i

Sverige. Det är inte straffbart att mot ersättning erbjuda sexuella tjänster.

Däremot är det straffbart att under vissa villkor köpa sexuella tjänster.

Enligt 6 kap. 10 § brottsbalken är det straffbart att genom att utlova eller

ge ersättning, skaffa eller försöka skaffa sig tillfälligt sexuellt umgänge

med någon som är under 18 år. Straffet är böter eller fängelse i högst sex

månader. Denna bestämmelse kompletteras av en regel i 6 kap. 11 §

brottsbalken där det stadgas att ansvar som i 6 kap. brottsbalken är före-

skrivet för gärning som begås mot någon under en viss ålder skall ådö-

mas även den som inte insåg men hade skälig anledning att anta att den

andre inte hade uppnått sådan ålder. Vetskap om att den unge är under

18 år krävs alltså inte för ansvar. Om den prostituerade befinner sig i ett

hjälplöst tillstånd och köparen har sexuellt umgänge genom att otillbör-

ligt utnyttja detta kan bestämmelsen om sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 §

brottsbalken komma att tillämpas. Straffet för brott av normalgraden är

fängelse i högst två år och för grovt sexuellt utnyttjande fängelse i högst

fyra år.

I vissa fall kan skyddslagstiftning komma att aktualiseras för de pro-

stituerade. Det gäller bl.a. socialtjänstlagen (1980:620), lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall. Smittskyddslagen (1988:1472) kan

också i vissa fall bli tillämplig.

I Sverige, liksom i de flesta andra länder, är koppleri förbjudet. Syftet

med bestämmelserna om koppleri är att straffbelägga handlingar som

innebär att någon främjar eller utnyttjar att någon annan prostituerar sig.

Enligt 6 kap. 8 § första stycket brottsbalken skall den som främjar eller

på ett otillbörligt sätt ekonomiskt utnyttjar att någon annan har tillfälliga

sexuella förbindelser mot ersättning dömas för koppleri till fängelse i

högst fyra år. För grovt koppleri är straffet fängelse, lägst två och högst

sex år (6 kap. 9 §). Som koppleri kan bedömas inte bara mer traditionell

hallickverksamhet utan även annat främjande, t.ex. sexannonser i tid-

ningar, reseförmedling och liknande.

Ett särskild straffansvar för koppleri gäller i vissa fall enligt 6 kap. 8 §

andra stycket brottsbalken för fastighetsägare då en lägenhet används för

prostitution. Fastighetsägare har också särskilda möjligheter att säga upp

hyresgäster och bostadsrättsinnehavare när en lägenhet används på detta

sätt. Regleringen finns i 12 kap. 42 § jordabalken och 7 kap. 18 § bo-

stadsrätttslagen (1991:614). De nu redovisade bestämmelserna fick sin

utformning genom lagstiftning år 1984 (prop. 1983/84:105, bet.

1983/84:JuU25, rskr. 332, SFS 1984:399). Till grund för lagstiftningen

låg i första hand Sexualbrottskommmitténs betänkande (SOU 1982:61)

Våldtäkt och andra övergrepp.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Prostitutionsutred-

ningens förslag att kriminalisera såväl köpare som säljare har mötts av en

omfattande kritik från så gott som samtliga remissinstanser. Även rege-

ringen gör den bedömningen att även om prostitutionen som sådan inte är

en önskvärd samhällsföreteelse så är det inte är rimligt att också krimi-

nalisera den som, åtminstone i flertalet fall, är den svagare parten som

utnyttjas av andra som vill tillfredsställa sin egen sexualdrift. Det är

också viktigt för att motivera de prostituerade att söka hjälp för att

komma bort från prostitutionen, att de inte känner att de riskerar någon

form av påföljd för att de varit verksamma som prostituerade.

Det råder emellertid ingen tvekan om att prostitutionen medför allvar-

liga skador både för de enskilda och samhället. Omkring de prostituerade

förekommer i regel en omfattande kriminalitet av olika slag som t.ex.

narkotikahandel, koppleriverksamhet, misshandel m.m. De prostituerade

har också i allmänhet en mycket svår social situation. Det är därför en

viktig samhällsangelägenhet att prostitutionen bekämpas. Även om det

kan anföras argument mot att kriminalisera köp av sexuella tjänster anser

regeringen ändå att argumenten för en kriminalisering väger så tungt att

det är rimligt att nu införa ett förbud mot köp av tillfälliga sexuella för-

bindelser. Därigenom markeras samhällets inställning i denna fråga. Ge-

nom ett förbud kan också prostitutionen och dess skadeverkningar be-

kämpas på ett effektivare sätt än vad det hittillsvarande arbetet mot pro-

stitutionen har åstadkommit.

En invändning som riktats mot förslaget om kriminalisering är att det

kommer att bli svårt att kontrollera efterlevnaden av förbudet. För många

som uppsöker prostituerade för tillfälliga sexuella förbindelser torde

dock redan risken att kanske hamna i en polisutredning vara tillräckligt

avskräckande för att ett sådant förbud skall få effekt. Genom en krimina-

lisering av köparen bör det också bli lättare för polisen att ingripa på

platser där man vet att det förekommer prostitution. Eftersom det föreslås

att även försök skall vara förbjudet bör polisen kunna göra ingripanden

t.ex. redan då en person kontaktar en prostituerad för att försöka skaffa

sig en sexuell tjänst. Också sådana störningsmoment kan ge positiva ef-

fekter på omfattningen av prostitutionen. I första hand kommer detta na-

turligtvis att medföra att kundkretsen för de gatuprostituerade minskar,

vilket i sin tur också bör medföra en minskning av antalet gatuprostitue-

rade och därigenom även en minskad nyrekrytering bland framför allt

unga flickor.

Man bör dock inte heller förringa den effekt som en kriminalisering av

köp av sexuella tjänster kan få på den s.k. dolda prostitutionen. Det borde

t.ex. kunna leda till en minskning av s.k. eskortservice och liknande

verksamhet som förekommer inom affärslivet, eftersom det åtminstone

bland seriösa företag borde vara en omöjlighet att erbjuda kunder och

affärsbekanta en tjänst som är kriminaliserad. Dessutom rekryteras även

många av kunderna till massageinstitut o.dyl. från gatan där de första

kontakterna knyts, och därför bör en kriminalisering av köparen få ef-

fekter även på andra former av prostitution.

Handeln med sexuella tjänster har under de senaste årtiondena utveck-

lats mot en internationell industri. Även om utredningen gjort den beräk-

ningen (år 1994) att prostitutionen i Sverige är liten i jämförelse med

andra europeiska länder, finns enligt olika uppgifter från bl.a. prostitu-

tionsgrupperna, tecken på att denna s.k. internationella sexindustri ökar

även i Sverige. Att Sverige tar detta steg är därför en viktig markering

gentemot andra länder för att visa vår inställning i denna fråga. Det kan

också utgöra ett stöd för de grupper i olika länder som försöker motar-

beta prostitutionen. Genom en kriminalisering torde också intresset

minska för olika grupper eller enskilda i utlandet att etablera en mer om-

fattande organiserad prostitutionsverksamhet i Sverige. Därigenom mot-

verkas också den ökade kriminalitet som så gott som undantagslöst följer

i dess spår t.ex. i form av ekonomiska brott, narkotikabrott och det våld

som detta också brukar föra med sig. I det sammanhanget hänvisas till

avsnitt 9.1.2 där regeringen redovisar att Rikspolisstyrelsen fått i uppdrag

att vara s.k. nationell rapportör i frågor som rör handel med kvinnor.

En mycket viktig del i arbetet med att minska prostitutionen är de in-

satser som görs av socialtjänsten. I Stockholm, Göteborg, Malmö och

Norrköping har socialtjänsten inrättat särskilda prostitutionsgrupper som

bedriver ett uppsökande arbete och försöker påverka kvinnorna att upp-

höra med prostitutionen och motivera till behandling. Med de metoder

man förfogar över är det dock svårt att nå nya grupper av prostituerade,

kvinnorna i inomhusprostitutionen, kvinnor med utländsk härkomst och

de psykiskt sjuka kvinnorna. Sociala insatser har dessutom framförallt

fått effekt för stunden medan det är svårt att se att de sociala insatserna

har bekämpat prostitutionen mer långsiktigt. Stödjande och behandlande

arbete bedrivs också inom missbruksvården, i sjukvården, kriminalvår-

den och av de frivilliga organisationerna. Prostitutionen betraktas då som

en del av kvinnornas problem i sin helhet. Härutöver bedrivs förebyg-

gande arbete vid särskilda ungdomsmottagningar, skolor och andra in-

stitutioner liksom av kvinnoorganisationerna.

 Ett argument som har framförts mot en kriminalisering är att detta

skulle leda till att prostitutionen drivs under jord och att det då skulle

bli svårare att nå de prostituerade med sociala insatser. Prostitutionen är

dock redan i dag till största delen osynlig. Eftersom det nu inte föreslås

något förbud mot att erbjuda sexuella tjänster borde inte detta bli ett

större problem i framtiden än vad det redan är idag. De sociala insatserna

kommer givetvis att vara minst lika viktiga även i fortsättningen för att

motivera prostituerade att söka hjälp och komma bort från det destruktiva

liv som de lever. En kriminalisering kan inte utgöra annat än ett kom-

plement i arbetet med att minska prostitutionen och kan inte på något vis

ersätta de sociala insatserna.

Vad gäller frågan om var ett förbud mot köp av sexuella tjänster lämp-

ligen bör föras in kan olika överväganden göras. I 6 kap. 10 § brottsbal-

ken finns redan ett förbud mot att köpa eller försöka köpa sexuellt um-

gänge med någon som är under 18 år. Det som nu föreslås är således

egentligen en utvidgning av det straffbara området som i och för sig

kunde placeras i brottsbalken. I 6 kap. brottsbalken finns också vissa

andra bestämmelser som rör prostitutionsverksamhet, såsom t.ex. förbu-

det mot koppleri. Det föreslagna förbudet skiljer sig dock något från de

förfaranden som redan nu är kriminaliserade i brottsbalken. 6 kap.

brottsbalken skall dessutom bli föremål för en fullständig översyn. Det är

därför lämpligt att man, som också Lagrådet påpekat, i samband med den

översynen också överväger var olika förbud rörande sexuella tjänster

lämpligen bör vara placerade samt hur detta nya brott skall förhålla sig

till brotten förförelse av ungdom och koppleri. I avvaktan på denna

översyn föreslås nu att det nya förbudet mot köp av sexuella tjänster skall

regleras i en särskild lag.

Den nya lagen skall ses som ett komplement till brottsbalkens be-

stämmelser. Påföljden för brott mot den nya lagen bör vara densamma

som för brottsbalksbrottet, dvs. böter eller fängelse i högst sex månader.

Inom denna ram bör det vara möjligt för domstolarna att ta vederbörlig

hänsyn till t.ex. offrets ålder och andra omständigheter av betydelse för

påföljden.

Polisens verksamhet omfattar redan i dag åtgärder mot prostitu-

tionsverksamheten. Det är t.ex. vanligt att polisen deltar i de olika pro-

stitutionsgruppernas arbete. På platser där det förekommer prostitution

förekommer det dessutom en hel del annan kriminalitet och det finns där-

för all anledning för polisen att vara verksam i sådana områden. På sikt

bör också en minskning av gatuprostitutionen och den kriminalitet som

förekommer där kunna frigöra resurser som kan användas i arbetet mot

den mer dolda prostitutionen. Prostitutionsutredningen har uppskattat att

utredningens förslag medför ökade lönekostnader för polisen med 5 mil-

joner kronor per år samt ökade kostnader för brottsutredning med

2,5 miljoner kronor per år. Med hänsyn till att en viss ökning av löner

och annat har skett sedan dess bedömer regeringen att förslaget att

förbjuda köp av sexuella tjänster fr.o.m. år 1999 kan beräknas medföra

ökade kostnader för polisen för bl.a. spanings- och utredningsarbete i

storleksordningen 10 miljoner kronor. Regeringen avser att i vårens

budgetarbete återkomma med förslag till finansiering.

Utredningens förslag om ett utvidgat koppleriansvar tar sikte på fram-

ställning av pornografiska bilder. Förslaget får därför konsekvenser för

tryckfriheten och yttrandefriheten. Dessa konsekvenser är inte tillräckligt

belysta av utredningen. Med hänsyn härtill bör förslagen övervägas yt-

terligare. Koppleribestämmelsens omfattning kommer att övervägas i den

utredning om sexualbrotten som regeringen kommer att tillsätta (se av-

snitt 14.3).

16.2 Utvecklingsinsatser

Regeringens bedömning: Socialstyrelsen har fått i uppdrag att fortlö-

pande följa och samla kunskap om prostitutionens omfattning och ut-

veckling, sammmanställa kunskap om de sociala insatser som bedrivs på

lokal nivå samt ge stöd till utveckling och förbättring av insatserna. So-

cialstyrelsen skall även följa den internationella utvecklingen i frågor

som rör prostitution. Socialstyrelsen tillförs för detta uppdrag och det

som rör utvecklingsarbete om våld mot kvinnor m.m. (se avsnitt 7.2)

5 miljoner kronor som ett engångsbelopp under 3 år.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att någon myndighet får i

uppdrag att vara ett nationellt centrum för arbetet mot prostitution.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är övervägande positiva till

förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Mot bakgrund av den föreslagna

kriminaliseringen av köp av sexuella tjänster samt vad som redovisas i

utredningen om de förändringar som ständigt sker när det gäller prosti-

tutionens former och kontaktvägar är det angeläget att på nationell nivå

kontinuerligt följa utvecklingen. Det behövs aktuell kunskap om prosti-

tutionens omfattning samt en överblick över den forskning som bedrivs

på området. Den internationella utvecklingens påverkan på svenska för-

hållanden när det gäller handel med kvinnor och synen på prostitution

bör också uppmärksammas.

De sociala insatserna för att söka upp de prostituerade och motivera

dem att söka hjälp är ett viktigt led i att minska prostitutionen. Socialsty-

relsen bör därför kunna ge stöd till metodutveckling när det gäller de so-

ciala insatser som bedrivs på lokal nivå. Det är också angeläget att få en

samlad kunskap om omfattningen och resultatet av de insatser som be-

drivs på lokal nivå. Denna information bör spridas och ge underlag för

en fortlöpande förändring och förbättring av insatserna.

Socialstyrelsen har därför fått i uppdrag att fortlöpande följa prostitu-

tionens utveckling och omfattning samt de sociala insatser som bedrivs

på lokal nivå. Socialstyrelsen skall även följa den internationella utveck-

lingen på området. I den delen av arbetet skall Socialstyrelsen samverka

med Rikspolisstyrelsen som får i uppdrag att vara s.k. nationell rapportör

i frågor som rör handel med kvinnor för sexuellt utnyttjande (se avsnitt

9). I avsnitt 7.2 har regeringen aviserat att Socialstyrelsen kommer att

tillföras en engångssumma om 5 miljoner kronor för åren 1998 2000 för

arbetet med frågor om våld mot kvinnor. Arbetet mot prostitution bör

ingå i detta uppdrag. Därefter skall arbetet med dessa frågor införlivas i

myndighetens ordinarie arbete.

17 Jämställdhetslagen - sexuella trakasserier i

arbetslivet och arbetsgivarens ansvar

17.1 Inledning

Sexuella trakasserier inom arbetslivet har under de senaste årtiondena

uppmärksammats allt mer, såväl utomlands som i Sverige. EU:s organ

har på olika sätt visat ett starkt engagemang för att förmå medlemslän-

derna samt arbetsgivarna och arbetstagarna i dessa länder att vidta åtgär-

der för att motverka sexuella trakasserier i arbetslivet.

Sexuella trakasserier i arbetslivet kan inte accepteras. Sexuella trakas-

serier kränker individens rätt till personlig integritet och självbestäm-

mande. Sexuella trakasserier påverkar på olika sätt arbetssituationen.

Alla på arbetsplatsen påverkas. Trakasserier leder till en stressig och

spänd atmosfär. Den drabbades arbetsförmåga sjunker. Arbetsmiljön,

både för den som utsätts för sexuella trakasserier och för arbetskamrater,

blir dålig. Människor störs, arbetstillfredsställelsen minskar och produk-

tiviteten och verksamheten på arbetsplatsen påverkas negativt.

Både män och kvinnor kan utsättas för sexuell trakasserier. T.ex. har

fall av sexuella trakasserier mot män som arbetar i kvinnodominerade

yrken rapporterats. I de flesta fall är det dock fråga om att män sexuellt

trakasserar kvinnor. Regeringen anser att det är viktigt att förstå att sexu-

ella trakasserier utgör ett maktmissbruk från förövarens sida. Sexuella

trakasserier måste ses ur ett könsmaktsperspektiv. Det är mot denna bak-

grund angeläget att slå fast att sexuella trakasserier är en viktig jäm-

ställdhetsfråga.

Sexuella trakasserier är i stor utsträckning ett dolt problem. På senare

tid har det förts en debatt i bl.a. media om omfattningen av sexuella tra-

kasserier i arbetslivet. Regeringen finner det dock vara av mindre bety-

delse i hur stor omfattning sexuella trakasserier förekommer. Den om-

ständigheten att de förekommer gör att problemet ånyo måste uppmärk-

sammas och motverkas.

Enligt jämställdhetslagen skall arbetsgivaren, inom ramen för det ak-

tiva jämställdhetsarbetet verka för att inte någon arbetstagare utsätts för

sexuella trakasserier. Handlingar som är att beteckna som sexuella tra-

kasserier är straffbelagda enligt vissa bestämmelser i brottsbalken. Det

finns också regler i arbetsmiljölagen och Arbetarskyddsstyrelsens före-

skrifter som är tillämpliga beträffande sexuella trakasserier.

Regeringen anser emellertid att jämställdhetslagen bör skärpas. Ar-

betsgivarens ansvar för att vidta aktiva åtgärder för att förebygga och

förhindra sexuella trakasserier i arbetet bör förtydligas. En skadestånds-

sanktionerad skyldighet för arbetsgivaren att vidta åtgärder vid sexuella

trakasserier bör införas. Därutöver bör begreppet sexuella trakasserier

definieras i jämställdhetslagen.

17.2 Definition av begreppet sexuella trakasserier

Regeringens förslag: En definition av begreppet sexuella trakasserier

skall införas i jämställdhetslagen. Med sexuella trakasserier skall avses

sådant ovälkommet uppträdande av sexuell natur eller annat ovälkommet

uppträdande grundat på kön som kränker arbetstagarens integritet i arbe-

tet.

Utredarens förslag: Enligt utredaren skall med sexuella trakasserier

avses ovälkommet uppträdande av sexuell natur eller annat ovälkommet

uppträdande grundat på kön, som påverkar arbetstagarens integritet på

arbetsplatsen och som skapar en skrämmande, fientlig och förnedrande

arbetsmiljö.

Remissinstanserna: De flesta tillstyrker att det införs en definition.

Flera av remissinstanserna anför att utredarens förslag till definition

bör ses över och förtydligas. Jämställdhetsombudsmannen (JämO) före-

slår en alternativ lydelse. Arbetarskyddsstyrelsen anför att sista ledet i

den föreslagna definitionen påverkar arbetstagarens integritet på arbets-

platsen inte fullt ut täcker vad som avses i EG-kommissionens rekom-

mendation och inte heller speglar verkligheten samt att definitionen bör

lyfta fram förhållandet att handlingen är kränkande eller upplevs som

kränkande för den som utsätts för den. Stockholms tingsrätt och Jäm-

ställdhetsnämnden anser att det vore önskvärt med en annan beteckning

än sexuella trakasserier eftersom uttrycket inte tillräckligt klart anger

vad det egentligen rör sig om och leder tanken till sexuella närmanden.

De föreslår att i vart fall bör definitionen först ange att det rör sig om

ovälkommet uppträdande grundat på kön och därefter motsvarande

uppträdande av sexuell natur . De föreslår också att ordet påverkar

byts mot kränker .

Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) anser att den föreslagna defini-

tionen innebär en utvidgning av det möjliga området för sexuella trakas-

serier och att definitionen är allt för vag vilket kommer att leda till tolk-

nings- och bedömningssvårigheter.

Bakgrund: I jämställdhetslagen finns i dag ingen definition av vad

som avses med begreppet sexuella trakasserier. I jämställdhetslagens av-

snitt om aktiva åtgärder i 6 § föreskrivs att varje arbetsgivare skall verka

för att inte någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier eller för

trakasserier på grund av en anmälan om könsdiskriminering. I förarbe-

tena till bestämmelsen anförs beträffande begreppet sexuella trakasserier

följande (prop. 1990/91:113 s. 71).

Med sexuella trakasserier avses här sådant ofredande av sexuellt slag som är

straffbelagt enligt 4 kap. 7 § eller 6 kap. 7 § brottsbalken. Vidare avses

sådana

beteenden i form av sexuella anspelningar och liknande som är ovälkomna och

som utsätter en viss eller vissa personer för obehag av ett eller annat slag.

Det

kan också gälla ovälkomna insinuanta handlingar och omdömen av sexuell

innebörd. Ett annat exempel kan vara att det på en starkt mansdominerad

arbetsplats finns pornografiska eller andra kvinnoförnedrande bilder uppsatta i

utrymmen som också utnyttjas av kvinnliga arbetstagare. Om bilderna utsätter

de kvinnliga arbetstagarna för obehag eller är sexuellt utmanande kan det vara

fråga om sexuella trakasserier i lagens mening.

Arbetarskyddsstyrelsen har med stöd av arbetsmiljölagen utfärdat före-

skrifter om åtgärder mot kränkande särbehandling i arbetslivet och All-

männa råd om tillämpning av föreskrifterna om åtgärder mot kränkande

särbehandling i arbetslivet (AFS 1993:17). I de Allmänna råden anges att

sexuella trakasserier är en form av kränkande särbehandling. Enligt före-

skrifterna avses med kränkande särbehandling återkommande klander-

värda eller negativt präglade handlingar som riktas mot enskilda arbets-

tagare på ett kränkande sätt och som kan leda till att dessa ställs utanför

arbetsplatsens gemenskap.

Inom EU finns ett antal dokument som behandlar sexuella trakasserier.

Rådet antog den 29 maj 1990 en resolution om skydd för kvinnors och

mäns integritet på arbetsplatsen . I resolutionen uppmanas medlemssta-

terna att bl.a. vidta informationsinsatser mot sexuella trakasserier. Rådet

ger i resolutionen kommissionen i uppdrag att utarbeta a code of

conduct , en vägledning för hur sexuella trakasserier skall bekämpas.

Resolutionen innehåller också ett uttalande om vilka beteenden på en

arbetsplats som är oacceptabla och som underförstått utgör sexuella tra-

kasserier. Uttalandet är formulerat på följande sätt på engelska.

 Conduct of a sexual nature, or other conduct based on sex affecting the

dignity of men and women at work, including conduct of superiors and

colleagues, constitutes an intolerable violation of the dignity of workers or

trainees and is unacceptable if:

a) such conduct is unwanted, unreasonable and offensive to the recipient,

b) a person s rejection of, or submisson to, such conduct on the part of

employers or workers is used explicity or implicity as a basis for a decision

which affects that person s acess to vocational training, acess to employment,

continued employment, promotion, salary or any other employment decisions,

and/or

c) such conduct creates an intimidating, hostile or humiliating work

environment for the recipient.

En översättning till svenska kan lyda enligt följande.

Uppträdande av sexuell natur och annat uppträdande grundat på kön,

innefattande sådant beteende av överordnande och arbetskamrater, som

påverkar kvinnors och mäns integritet i arbetet, innebär en kränkning av

arbetstagares och lärlingars integritet och är oacceptabel om

a) ett sådant beteende är oönskat, omotiverat och stötande för den som utsätts

för det,

b) en persons avvisande eller accepterande av ett sådant beteende från

arbetsgivares eller medarbetares sida används uttryckligen eller underförstått

som grund för beslut om tillträde till fortbildning, anställning, fortsatt

anställning, befordran, lön eller andra beslut som rör anställningen, och/eller

c) ett sådant beteende skapar ett skrämmande, fientligt eller förödmjukande

arbetsklimat för den som utsätts för beteendet.

Kommissionen fullföljde det uppdrag som rådet givit genom att den

27 november 1991 anta en rekommendation om skydd för kvinnors och

mäns integritet på arbetsplatsen . Till rekommendationen är fogad en

 Code of Practice - riktlinjer för hur sexuella trakasserier kan bekäm-

pas. I dessa riktlinjer finns i punkt 2 under rubriken definition en relativt

fyllig redogörelse för vad som avses med sexuella trakasserier. I ett

första stycke anges vad som menas med sexuella trakasserier. Där står i

den engelska versionen följande:

 Sexual harassment means unwanted conduct of a sexual nature, or other

conduct based on sex affecting the dignity of women and men at work. This can

include unwelcome physical, verbal or non verbal conduct.

En översättning till svenska kan lyda enligt följande.

 Med sexuella trakasserier menas ett oönskat uppträdande av sexuell natur

eller ett annat uppträdande grundat på kön som påverkar kvinnors och mäns

integritet i arbetet. Det kan vara fråga om ett ovälkommen fysiskt, verbalt

eller

icke-verbalt beteende .

Den första meningen är således i stort sett identisk med inledningen till

uttalandet i rådets resolution från 1991. Det ord som är tillagt är ordet

 oönskat - unwanted.

I andra stycket konstateras att en rad olika beteenden kan utgöra sexu-

ella trakasserier. Där anknyts till rådsresolutionen, punkterna a-c och

anges att sådana beteenden som avses är oacceptabla i de fallen.

I tredje stycket anges följande - fritt översatt.

 Det viktigaste kännetecknet för sexuella trakasserier är att de är oönskade av

den som utsätts för dem. Det är varje individs ensak att avgöra vilket uppträ-

dande som kan accepteras och vad som är kränkande. Sexuell uppmärksamhet

övergår i sexuella trakasserier om den som står för beteendet fortsätter, trots

att

det har gjorts klart att mottagaren anser att den sexuella uppmärksamheten är

kränkande. Ett enda tillfälle kan emellertid utgöra sexuella trakasserier om be-

teendet är tillräckligt allvarligt. Att den sexuella uppmärksamheten inte är

öns-

kad skiljer sexuella trakasserier från handlingar som välkomnas och är ömsesi-

diga.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar utredarens bedöm-

ning att begreppet sexuella trakasserier bör definieras i jämställdhetsla-

gen. Även de flesta av remissinstanserna har anfört att de anser att det

bör införas en sådan definition i lagen.

Uttrycket sexuella trakasserier är en översättning från engelskans

 sexual harassment , där ordet sexual betyder både sexuell och köns-

relaterad. Det svenska begreppet sexuella trakasserier tolkas allmänt så

att det enbart handlar om ovälkomna beteenden av sexuell natur. Ett för-

tydligande bör göras så att det klart framgår att sexuella trakasserier även

innefattar handlingar utan sexuell anknytning. Regeringen instämmer i

och för sig i de synpunkter som framförts om att det vore önskvärt att

hitta en annan beteckning än sexuella trakasserier . Regeringen anser

dock att begreppet sexuella trakasserier är så väl inarbetat att det är svårt

att ersätta. Det väsentliga är att det klargörs att det inte endast är fråga

om handlingar av sexuell natur.

Arbetsgivarverket har efterlyst förtydligande exempel på vad som av-

ses med ovälkommet uppträdande grundat på kön . Som utredaren be-

skrivit handlar det om könsrelaterade beteenden som svärtar ner eller

förlöjligar eller som är skrämmande eller fysiskt förnedrande för en ar-

betstagare på grund av hennes eller hans kön. Det handlar om beteenden

som riktas till kvinnor för att de är kvinnor och till män för att de är män.

Flera av remissinstanserna anser att utredarens förslag till definition

bör ses över så att den dels blir tydligare, dels närmare överensstämmer

med EU definitionen. Advokatsamfundet har påpekat att den föreslagna

definitionen inte fullt ut överensstämmer med den text som framgår av

rådets resolution från 1990 och därför bör byggas ut. Andra remissinstan-

ser har invänt att sista ledet i den föreslagna definitionen, dvs. och som

skapar en skrämmande, fientlig eller förnedrande arbetsmiljö bör utgå.

Regeringen gör följande bedömning. De definitioner som förekommer

i rådets och kommissionens dokument är inte av bindande karaktär. Det

är dock väsentligt att Sveriges definition av vad som utgör sexuella tra-

kasserier anknyter så långt som möjligt till de definitioner som före-

kommer inom EU:s institutioner. Som JämO påpekat har både rådets re-

solution från 1990 och kommissionens rekommendation och Code of

Practice från 1991 definitioner som varierar något men som alla har en

gemensam grunddefinition. Den definitionen kommer framförallt till ut-

tryck i den text som kommissionen antagit under rubriken definition i sin

 Code of Practice . Regeringen anser att den definitionen bör ligga till

grund för den svenska legala definitionen.

Med sexuella trakasserier bör därmed avses sådant ovälkommet upp-

trädande av sexuell natur eller annat ovälkommet uppträdande grundat på

kön som kränker arbetstagarens integritet i arbetet. Denna definition

överensstämmer i huvudsak med den som JämO föreslagit.

Handlingar som utgör sexuella trakasserier påverkar regelmässigt indi-

videns rätt till personlig integritet och självbestämmande och får anses

vara kränkande. Regeringen instämmer därför i förslaget att ordet

 kränker bör ersätta ordet påverkar i utredarens förslag.

Som kommissionen påpekar i sin definition är det viktigaste känne-

tecknet för sexuella trakasserier att de är oönskade av den som utsätts för

dem. Det är den som utsätts för ett beteende eller en handling som avgör

om beteendet eller handlingen kan accepteras och vad som är kränkande.

Jämställdhetslagen måste vila på grundvalen att varje människa, kvinna

som man, har lika värde och skall visas hänsyn och att varje enskild indi-

vid har rätt att kräva att hennes integritet och självbestämmande respekte-

ras. Det är det oönskade i beteendet eller i handlingen som skiljer sexu-

ella trakasserier från ett vänskapligt uppträdande som är välkommet och

ömsesidigt.

Sexuella trakasserier kan innefatta många olika typer av handlingar

och beteenden. De kan innefatta fysiskt, verbalt eller icke verbalt upp-

trädande. Detta utvecklas vidare i författningskommentaren (avsnitt

21.5).

17.3 Förtydligande av arbetsgivarens ansvar att vidta

aktiva åtgärder

Regeringens förslag: Jämställdhetslagen skall förtydligas så att det av

lagen framgår att varje arbetsgivare är skyldig att vidta åtgärder för att

förebygga och förhindra att någon arbetstagare utsätts för sexuella tra-

kasserier.

Utredarens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: De flesta tillstyrker förslaget.

Stockholms tingsrätt och Jämställdhetsnämnden har föreslagit att de

arbetsgivare som är skyldiga att upprätta en jämställdhetsplan också i

lagen skall åläggas att utse en särskild person som en arbetstagare kan

vända sig till när hon eller han har utsatts för sexuella trakasserier.

SAF anser att skyldigheten som den är formulerad enligt den nuva-

rande lagregeln är tillräcklig och att den aktivitetsplikt som åläggs ar-

betsgivaren enligt förslaget inte står i rimlig proportion till den ringa om-

fattning som sexuella trakasserier har.

Bakgrund: Arbetsgivaren är redan i dag skyldig att inom ramen för

sin verksamhet bedriva ett målinriktat arbete för att aktivt främja jäm-

ställdhet i arbetslivet och däribland att aktivt verka för att inte någon ar-

betstagare utsätts för sexuella trakasserier eller trakasserier på grund av

anmälan om könsdiskriminering (3 och 6 §§ jämställdhetslagen).

Enligt 11 § jämställdhetslagen skall en jämställdhetsplan innehålla en

översikt över de åtgärder som enligt bl.a. 6 § är behövliga på arbetsplat-

sen och ange vilka av dessa åtgärder som arbetsgivaren avser att påbörja

eller genomföra under det kommande året. En redovisning av hur de pla-

nerade åtgärderna har genomförts skall tas in i efterföljande års plan.

Skyldigheten att upprätta en jämställdhetsplan gäller arbetsgivare som

sysselsätter tio eller fler arbetstagare (10 § jämställdhetslagen).

I förarbetena till 1992 års jämställdhetslag anförs att frågan om trakas-

serier i arbetslivet är en arbetsmiljöfråga i vid mening men att trakasse-

rier av sexuell natur mellan arbetskamrater är så starkt knutna till kvin-

nors och mäns lika rätt och villkor i arbetslivet att de lämpligen bör be-

handlas inom ramen för jämställdhetslagens regler om det aktiva jäm-

ställdhetsarbetet (prop. 1990/91:113 s.72).

I förarbetena anförs vidare att det bör ingå i arbetsgivarens allmänna

personalpolitik att tydliggöra att sexuella trakasserier mellan anställda

inte i något avseende kan tolereras. Återkommande information om ar-

betsgivarens inställning i frågan om vilka följderna kan bli om trakasse-

rier av nämnda slag upptäcks är, enligt propositionen, ett sätt att påverka

de anställdas inställning och förebygga övergrepp.

Efter det att 6 § jämställdhetslagen infördes har Arbetarskyddsstyrel-

sens kungörelse med föreskrifter om åtgärder mot kränkande särbehand-

ling i arbetslivet och Allmänna råd om tillämpning av föreskrifterna om

åtgärder mot kränkande särbehandling i arbetslivet utfärdats

(AFS 1993:17). Som tidigare nämnts utgör sexuella trakasserier en form

av kränkande särbehandling. Föreskrifterna trädde i kraft den 31 mars

1994.

Slutligen kan nämnas att regeringen under år 1992 beviljade

1,5 miljoner kronor till arbetsmarknadens parter för projekt för att syn-

liggöra och motverka sexuella trakasserier i arbetslivet. Satsningen finns

beskriven i magasinet Sexuella trakasserier, utgivet av Socialdeparte-

mentet i serien Magasin om jämställdhetsprojekt.

Skälen för regeringens förslag: Enligt utredaren har JämO funnit att

medvetenheten fortfarande är låg hos arbetsgivare om vad som krävs av

dem i form av åtgärder för att motverka sexuella trakasserier på arbets-

platsen. Enligt JämO har detta ibland kunnat förklaras av att arbetsgi-

varna inte känt till kraven på förebyggande arbete. Även där arbetsgi-

varna har haft sådan kunskap har, enligt JämO, många arbetsgivare ansett

det onödigt med åtgärder för hur sexuella trakasserier skall motverkas på

just den arbetsplatsen, därför att man ansett sig veta att sexuella trakasse-

rier inte kan förekomma där. På arbetsplatser där sexuella trakasserier

bevisligen förekommit har det, också enligt JämO, varit en vanlig reak-

tion att arbetsgivare vill glömma eller bagatellisera saken. Arbetsgivare

har ofta hävdat att relationerna arbetstagare emellan inte är deras angelä-

genhet. I syfte att stödja ett mer aktivt arbete i dessa frågor gav JämO

under år 1997 ut en handbok om sexuella trakasserier.

Sedan jämställdhetslagen tillfördes bestämmelsen om att arbetsgivaren

skall verka för att inte någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier

har som tidigare påpekats Arbetarskyddsstyrelsen utfärdat föreskrifterna

om åtgärder mot kränkande särbehandling i arbetslivet. I och med dessa

föreskrifter har arbetsgivarens skyldigheter att vidta aktiva åtgärder för-

tydligats. Av föreskrifterna framgår att arbetsgivaren skall planera och

organisera arbetet så att kränkande särbehandling så långt som möjligt

förebyggs (2 §). Arbetsgivaren skall klargöra att kränkande särbehand-

ling inte kan accepteras i verksamheten (3 §). Vidare anges att det skall

finnas rutiner för att på ett tidigt stadium fånga upp signaler om och åt-

gärda sådana otillfredsställande arbetsförhållanden, problem i arbetets

organisation eller missförhållanden i samarbetet, vilka kan ge grund för

kränkande särbehandling (4 §). I de Allmänna råden om tillämpningen av

föreskrifterna kommenteras bestämmelserna i föreskrifterna och ges råd

om vilka generella insatser som kan vidtas för att förebygga kränkande

särbehandling, dvs. även sexuella trakasserier. I råden talas bl.a. om vik-

ten av en tydlig arbetsmiljöpolicy och att det är synnerligen viktigt att

arbetsgivaren aktivt verkar för att förebygga att någon arbetstagare ut-

sätts för kränkande särbehandling av andra arbetstagare.

Arbetarskyddsstyrelsen har anfört att erfarenheterna från tillsynsarbetet

vad gäller föreskrifterna ifråga är att just det förhållandet att det ställs

tydliga krav på att arbetsgivaren skall klargöra att kränkande särbehand-

ling inte accepteras i verksamheten är en verkningsfull regel i det före-

byggande arbetet.

I EU kommissionens Code of Practice framhålls starkt betydelsen

av arbetsgivares aktiva åtgärder för att förebygga och förhindra sexuella

trakasserier samt vikten av de fackliga organisationernas medverkan i

arbetet med att formulera program och åtgärdsförslag. I dokumentet be-

tonas särskilt att arbetsgivaren som ett första steg för att visa att led-

ningen bryr sig om och engagerar sig för att tackla problem kring sexu-

ella trakasserier formulerar en policy vari slås fast att alla anställda har

rätt att bli behandlade med respekt för sin personliga integritet, att sexu-

ella trakasserier på arbetsplatsen inte kommer att tolereras och att an-

ställda har rätt att framföra klagomål om sexuella trakasserier. I Code of

Practice framhålls att arbetsgivaren måste föra ut sin syn på sexuella

trakasserier och sina riktlinjer till de anställda. Där framhålls också bety-

delsen av att det på arbetsplatsen finns rutiner för hur påståenden om

sexuella trakasserier skall hanteras på arbetsplatsen.

Regeringen delar utredarens bedömning att jämställdhetslagen bör

förtydligas såvitt avser arbetsgivarens ansvar för att vidta aktiva åtgärder

mot sexuella trakasserier. Av jämställdhetslagen bör det därför framgå att

varje arbetsgivare inte bara är skyldig att verka för utan att arbetsgiva-

ren är skyldig att vidta åtgärder för att förebygga och förhindra att någon

arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier.

Som framförts i tidigare förarbeten bör det ingå i arbetsgivarens all-

männa personalpolitik att tydliggöra att sexuella trakasserier mellan an-

ställda inte i något avseende kan tolereras. Arbetsgivaren skall alltså ge

till känna sin syn på sexuella trakasserier. Arbetsgivaren måste uttala att

sexuella trakasserier inte tolereras i arbetet eller på arbetsplatsen. Detta

förhållningssätt eller denna policy skall göras känd för arbetstagarna.

Det är också viktigt att det på arbetsplatsen finns rutiner för hur sexuella

trakasserier och påståenden om sexuella trakasserier skall handläggas.

I kommissionens Code of Practice föreslås att arbetsgivaren skall

utse någon person med uppdrag att ge råd och stöd till arbetstagare som

utsätts för sexuella trakasserier. Några av remissinstanserna har föreslagit

att detta skall åläggas arbetsgivarna, dvs. att detta bör framgå av lagtex-

ten. Att utse en sådan person kan vara en lämplig åtgärd, särskilt på

större arbetsplatser. Hur den enskilde arbetsgivaren tar hand om frågan,

dvs. hur arbetsgivaren ger till känna sin syn på sexuella trakasserier, sitt

förhållningssätt och utformar sina rutiner eller riktlinjer och hur arbetsgi-

varen gör förhållningssättet och rutinerna eller riktlinjerna kända, måste

dock i stor utsträckning bero på arbetsplatsens storlek, andra lokala för-

hållanden samt vad arbetstagarna och de fackliga organisationerna har

för åsikter. Regeringen anser därför att just frågan om huruvida en person

skall utses som har till ansvar att ge stöd och råd inte bör regleras sär-

skilt.

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) har framfört att det bör

framgå att de fackliga organisationerna skall beredas möjlighet att till-

sammans med arbetsgivaren utarbeta policydokument om sexuella tra-

kasserier. Regeringen delar i princip denna åsikt och vill framhålla att

framtagandet av riktlinjer och rutiner kring sexuella trakasserier på ar-

betsplatsen kan bli en betydelsefull process i sig för att motverka sådana

trakasserier på arbetsplatsen.

Som påpekats i förarbetena när 6 § jämställdhetslagen infördes är

sexuella trakasserier på en arbetsplats delvis en arbetsmiljöfråga och där-

för bör ånyo erinras om att JämO vid sin tillsyn över efterlevnaden av

lagen i denna del bör samråda med yrkesinspektionen (prop. 1991:113 s.

72).

17.4 Skadeståndssanktionerad skyldighet att vidta utred-

ningsåtgärder och andra åtgärder i det enskilda fallet

Regeringens förslag: En arbetsgivare som får kännedom om att en ar-

betstagare anser sig ha blivit utsatt för sexuella trakasserier av en annan

arbetstagare skall utreda omständigheterna kring de uppgivna trakasseri-

erna och i förekommande fall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas

för att förhindra fortsatta sexuella trakasserier. Om arbetsgivaren inte

fullgör sina skyldigheter skall arbetsgivaren betala skadestånd till ar-

betstagaren.

Utredarens förslag: Regeringens förslag överensstämmer i stort med

utredarens. Enligt utredarens förslag skall arbetsgivaren vidta

 nödvändiga åtgärder när arbetsgivaren får kännedom om att arbetstaga-

ren kan ha utsatts för sexuella trakasserier eller trakasserier på grund

av en anmälan om könsdiskriminering. Enligt utredarens förslag skall

arbetsgivaren betala skadestånd till en arbetstagare som blivit utsatt för

sexuella trakasserier av en annan arbetstagare om arbetsgivaren inte full-

gjort sina skyldigheter att vidta nödvändiga åtgärder.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker att det in-

förs en skyldighet för arbetsgivaren att ingripa och vidta åtgärder när

sexuella trakasserier förekommer på arbetsplatsen. Flera av remissinstan-

serna framför synpunkter på den lagtekniska utformningen av utredarens

förslag och några remissinstanser anför att regeringen bör överväga en

annan placering av bestämmelsen som rimmar bättre med systematiken i

lagen. SAF avstyrker förslaget och anför att enligt gällande rätt åligger

det redan en arbetsgivare som får kännedom om att det förekommer

sexuella trakasserier att agera för att stoppa dem.

De flesta remissinstanserna tillstyrker att arbetsgivarens skyldighet att

vidta åtgärder skadeståndssanktioneras. Arbetsgivarverket, Landstings-

förbundet och SAF avstyrker dock förslaget om skadeståndssanktion.

SAF anför att i vart fall skall arbetsgivaren inte åläggas skadestånds-

ansvar med mindre än att arbetsgivaren grovt åsidosatt sina skyldighe-

ter. Kommunförbundet ställer sig tveksamt till om lagstiftning överhuvu-

det taget är en ändamålsenlig åtgärd och anför beträffande förslaget om

att införa en skadeståndsskyldighet att förbundet ser det som angeläget

att det framstår som helt klart vilka åtgärder arbetsgivaren är skyldig att

vidta.

Bakgrund:

Jämställdhetslagen

I 6 § jämställdhetslagen föreskrivs idag, som tidigare redogjorts för, att

varje arbetsgivare skall verka för att inte någon arbetstagare utsätts för

sexuella trakasserier eller för trakasserier på grund av en anmälan om

könsdiskriminering. I förarbetena till bestämmelsen anförs att i arbetsgi-

varens skyldigheter ingår att vidta åtgärder även i det enskilda fallet, när

arbetsgivaren får reda på att en arbetstagare utsätts för sexuella trakasse-

rier (prop. 1990/91:113 s. 72).

I 22 § jämställdhetslagen förbjuds arbetsgivaren att i två angivna si-

tuationer trakassera en arbetstagare. En arbetsgivare får inte utsätta en

arbetstagare för trakasserier på grund av att arbetstagaren har avvisat ar-

betsgivarens sexuella närmanden eller anmält arbetsgivaren för könsdis-

kriminering. Bestämmelsen i 22 § jämställdhetslagen tar alltså sikte på en

speciell situation, nämligen att arbetsgivaren vidtar en repressalieåtgärd,

en trakasserande handling, antingen för att arbetstagaren avvisat arbets-

givarens sexuella närmanden eller för att han eller hon har använt sig av

sin rätt att få en fråga om könsdiskriminering prövad. Bestämmelsen er-

bjuder däremot inte något skydd mot de sexuella trakasserierna som så-

dana och inte heller mot sexuella trakasserier mellan arbetskamrater.

Otillåten könsdiskriminering skall enligt 19 § jämställdhetslagen anses

föreligga när en arbetsgivare leder och fördelar arbetet på ett sådant sätt

att en arbetstagare blir påtagligt oförmånligt behandlad i jämförelse med

arbetstagare av motsatt kön. Enligt 20 § skall otillåten könsdiskrimine-

ring även anses föreligga, när en arbetsgivare säger upp ett anställnings-

avtal, permitterar eller avskedar någon eller genomför en annan jämförlig

åtgärd till skada för en arbetstagare av det ena könet, om åtgärden direkt

eller indirekt har samband med arbetstagarens könstillhörighet. 19 och

20 §§ jämställdhetslagen kan i vissa fall ha betydelse vid sexuella trakas-

serier. Om arbetsgivaren sexuellt trakasserar en kvinnlig arbetstagare kan

det i vissa fall rubriceras som en åtgärd till skada för arbetstagaren. Åt-

gärden kan då ha ett direkt samband med hennes kön och arbetstagaren

kan yrka både ekonomiskt och allmänt skadestånd (jfr AD 1987 nr 98).

Förbuden mot otillåten könsdiskriminering och förbudet mot trakasse-

rier i 22 § jämställdhetslagen är skadeståndssanktionerade.

Anställningsskyddslagen

Lagen om anställningsskydd (1982:80) - anställningsskyddslagen, kan

bli aktuell om arbetstagaren lämnat sin anställning på grund av sexuella

trakasserier och arbetsgivaren känt till dessa och ändå inte vidtagit åtgär-

der för att få stopp på dem. Detsamma gäller när arbetsgivaren själv har

trakasserat den anställde. En uppsägning måste enligt 7 § anställnings-

skyddslagen vara sakligt grundad. En arbetsgivare som bryter mot be-

stämmelserna i anställningsskyddslagen kan bli skyldig att betala både

ekonomiskt och allmänt skadestånd.

Arbetsdomstolen har under senare år prövat frågor om anställnings-

skyddslagens tillämplighet när en arbetstagare på grund av sexuella tra-

kasserier ansett sig tvingad att sluta sin anställning (AD 1991 nr 65, 1993

nr 30 och 1995 nr 74). Domstolen har också prövat frågor om arbetsgiva-

rens rätt att säga upp arbetstagare med åberopande av att arbetstagaren

sexuellt har trakasserat elever (AD 1996 nr 10, 1996 nr 55 och 1996

nr 85).

Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter

I Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter om åtgärder mot kränkande särbe-

handling i arbetslivet (AFS 1993:17) åläggs arbetsgivaren att agera vid

fall av sexuella trakasserier. I 5 § stadgas att om tecken på kränkande

särbehandling visar sig skall motverkande åtgärder snarast vidtas och

följas upp. Av 6 § samma föreskrifter följer att en arbetstagare som ut-

satts för kränkande särbehandling snabbt skall få hjälp eller stöd och att

arbetsgivaren skall ha särskilda rutiner för detta.

I Arbetarskyddsstyrelsens Allmänna råd om tillämpning av föreskrif-

terna och kommentaren till 4 § i föreskrifterna uttalas att när särbehand-

ling förekommer är det viktigt att arbetsgivaren så snart som möjligt un-

derrättas för att arbetsgivaren skall kunna vidta lämpliga åtgärder. Där

anges vidare att ingen bör medverka till att dölja kränkande särbehand-

ling även om risken för eventuella lojalitetskonflikter kan uppstå.

Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att den som utsätts för

sexuella trakasserier får hjälp när problemet påtalas. Det förekommer att

den person som blir utsatt för återkommande sexuella trakasserier säger

upp sig på grund av att arbetsgivaren inte agerar. Regeringen delar utre-

darens bedömning att arbetsgivarens skyldighet att i det enskilda fallet

vidta åtgärder bör lagfästas i jämställdhetslagen. Regeringen delar också

utredarens bedömning att bestämmelsen bör skadeståndssanktioneras så

att det blir möjligt för arbetstagaren att kunna få gottgörelse från arbets-

givaren för dennes underlåtenhet. I jämställdhetslagen bör det därför in-

föras en skadeståndssanktionerad skyldighet för arbetsgivaren att vidta

åtgärder vid sexuella trakasserier mellan arbetstagare.

Som flera av remissinstanserna påpekat är det viktigt att klargöra när

arbetsgivaren skall vidta åtgärder och vilka åtgärder som bör vidtas.

Det bör i första hand ankomma på den utsatta arbetstagaren att se till

att arbetsgivaren får kännedom om att hon eller han anser att sexuella

trakasserier förekommer. Stockholms tingsrätt m.fl. har anfört att utreda-

rens förslag är oklart i den situationen att arbetsgivaren får kännedom om

misstänkta sexuella trakasserier på annat sätt än direkt av arbetstagaren.

Tingsrätten har föreslagit att bestämmelsen skall utformas så att det

framgår att en förutsättning för skyldighet att ingripa är att den berörda

arbetstagaren själv ställer sig bakom en anmälan, t.ex. på förfrågan från

arbetsgivaren. Det är emellertid inte ovanligt att en arbetstagare drar sig

för att berätta om vad hon eller han utsatts för. Många är rädda för att inte

bli trodda. Regeringen anser därför att en anmälan från just arbetstagaren

inte bör utgöra en förutsättning för arbetsgivarens skyldighet att ingripa.

Det kan likaväl vara en eller flera arbetskamrater eller den fackliga orga-

nisationen som gör arbetsgivaren uppmärksam på vad som sker. För att

arbetsgivaren vid skadeståndsansvar skall vara skyldig att agera i frågan

måste dock den som påstås ha blivit sexuellt trakasserad i vart fall be-

kräfta att hon eller han anser sig ha blivit utsatt för sexuella trakasserier.

Det följer av att det endast är den som utsätts för ett visst beteende som

kan avgöra om det är ovälkommet.

Som t.ex. Stockholms tingsrätt påpekat synes utredarens förslag att ar-

betsgivaren skall vidta nödvändiga åtgärder ta sikte på två situationer,

dels den där det inte står helt klart att sexuella trakasserier har förekom-

mit och då tanken måste vara att arbetsgivaren skall utreda saken, dels

den situationen att det verkligen är fråga om sexuella trakasserier och att

arbetsgivaren då skall se till att de upphör.

Regeringen anser att när en arbetsgivare får uppgift om att en arbetsta-

gare anser sig ha blivit utsatt för sexuella trakasserier skall arbetsgivaren

vara skyldig att vidta utredningsåtgärder. Som Arbetsdomstolen uttalat i

AD 1993 nr 30 är det angeläget att arbetsgivaren utan dröjsmål försöker

ta reda på de närmare omständigheterna kring de uppgivna trakasserierna

för att arbetsgivaren sedan skall kunna gå vidare med de åtgärder som

kan anses befogade. Arbetsdomstolen uttalar i domen att arbetsgivarens

underlåtenhet att på ett tillfredsställande sätt närmare utreda omständig-

heterna kring de påstådda trakasserierna står i strid med god sed på ar-

betsmarknaden. Som Arbetsdomstolen påpekat i den anförda domen ges

dessutom genom ett aktivt och snabbt agerande från arbetsgivarens sida

en signal om att sexuella trakasserier inte accepteras på arbetsplatsen och

att den som utsätts för sådana trakasserier kan påräkna stöd från arbetsgi-

varen.

TCO har anfört att det direkt av lagtexten bör framgå att arbetsgivaren

skall handla skyndsamt. På det sätt regeringens förslag är utformat så

följer att utredningsskyldigheten inträder i och med att arbetsgivaren får

kännedom om att arbetstagaren anser sig sexuellt trakasserad. Som redan

sagts skall arbetsgivaren då utan dröjsmål utreda de närmare omständig-

heterna.

Förutom den inledande utredningsskyldigheten skall arbetsgivaren

också vara skyldig att i förekommande fall av sexuella trakasserier vidta

även andra åtgärder som skäligen kan krävas för förhindra fortsatta sexu-

ella trakasserier. Med i förekommande fall avses att om arbetsgivaren har

vetskap om eller vid sin utredning kommer fram till att en arbetstagare

blir utsatt för sexuella trakasserier så skall arbetsgivaren vidta åtgärder

för att få stopp på dessa. Om vid en objektiv bedömning arbetsgivaren

gjort vad han kunnat för att utreda frågan och bilda sig en uppfattning om

vad som skett men inte kommit fram till att det varit eller är fråga om

sexuella trakasserier skall arbetsgivaren inte vara skyldig att vidta ytterli-

gare åtgärder. Om det senare skulle visa sig att arbetsgivaren gjort en

felbedömning skall han inte drabbas av skadeståndsskyldighet.

Vilka åtgärder som skäligen kan krävas att arbetsgivaren vidtar ut-

vecklas i författningskommentaren (avsnitt 21.5).

I många fall, både när det gäller utredningsåtgärder och övriga åtgär-

der, kan det vara lämpligt att samråda med de fackliga organisationerna

och företagshälsovård eller liknande.

Sammanfattningsvis kan sägas att en arbetsgivare inte har brutit mot

bestämmelsen om arbetsgivaren gör vad som rimligen kan begäras för att

få klarhet i förhållandena och vid fall av sexuella trakasserier gör vad

som skäligen kan krävas för att få slut på dessa missförhållanden.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet har anfört att

regeringen i förhållande till utredarens förslag bör överväga en annan

placering av bestämmelsen som rimmar bättre med systematiken i lagen.

Även SAF har framfört liknande synpunkter och påpekat att arbetsmark-

nadsutskottet i samband med antagandet av 1992 års jämställdhetslag

uttalade att utskottet anslöt sig till vad som sägs i propositionen om att

man inte bör utforma en regel inom ramen för de aktiva åtgärderna som

innefattar en konkret skyldighet i det enskilda fallet (bet. 1990/91:AU 17

s. 42). Regeringen vidhåller denna inställning och anser att det är av vikt

att behålla systematiken i jämställdhetslagen och att avsnittet om aktiva

åtgärder därför endast bör innehålla regler om generella insatser. Den

skadeståndssanktionerade bestämmelsen om att vidta åtgärder i det en-

skilda fallet bör därför inte placeras i avsnittet om aktiva åtgärder utan

kan med fördel placeras efter 22 § om förbud mot trakasserier.

Enligt utredarens förslag skall arbetsgivaren även vidta nödvändiga åt-

gärder för att förhindra fortsatta trakasserier på grund av en anmälan om

könsdiskriminering. Regeln i denna del skall dock enligt utredaren vara

vare sig vites- eller skadeståndssanktionerad. Med denna typ av trakasse-

rier avses repressalieåtgärder från arbetsgivarens sida i form av t.ex. för-

sämrade arbetsuppgifter, större arbetsbelastning eller uteblivna förmåner

etc. Enligt 22 § är emellertid arbetsgivaren förbjuden att vidta sådana

trakasserier och regeln är skadeståndssanktionerad enligt 27 §. Rege-

ringen anser inte att det utöver själva förbudsregeln i 22 § och skyldig-

heten i 6 § att vidta aktiva åtgärder skall införas en osanktionerad regel

som ålägger arbetsgivaren att vidta åtgärder i det enskilda fallet för att

förhindra trakasserier från en annan arbetstagare på grund av en anmälan

om könsdiskriminering.

17.5 Skadeståndet

Regeringens förslag: Allmänt skadestånd skall lämnas för den kränk-

ning arbetsgivarens underlåtenhet att vidta åtgärder innebär.

Utredarens förslag: Enligt utredarens förslag skall en arbetsgivare

betala skadestånd om arbetsgivaren inte fullgör sina skyldigheter att vidta

nödvändiga åtgärder för att förhindra sexuella trakasserier. Av utredarens

förslag framgår inte vilken form av skadestånd som skall utgå och inte

heller vilken den skadegörande handlingen som skall ersättas är.

Remissinstanserna: Få av remissinstanserna uttalar sig i frågan om

skadeståndsskyldighetens utformning. Stockholms tingsrätt och Jäm-

ställdhetsnämnden anser att det är oklart om endast allmänt skadestånd

avses eller även ekonomiskt. De anser att båda borde utgå och anför att

ekonomiskt skadestånd kan vara väl motiverat i ett fall när den trakasse-

rade behövt uppsöka läkare eller fått lov att sjukskriva sig. JämO och

Advokatsamfundet föreslår att även arbetsgivarens skyldighet att vidta

åtgärder för att förebygga och förhindra sexuella trakasserier bör läggas

till grund för skadeståndsskyldigheten i det enskilda fallet.

Skälen för regeringens förslag: En skadeståndspåföljd har dubbla

syften. Den syftar dels till att få arbetsgivaren att generellt motverka sex-

uella trakasserier i arbetet och att vidta åtgärder för att få stopp på sexu-

ella trakasserier i ett enskilt fall, dels till att ge den som trakasserats er-

sättning.

Regeringen anser att det är arbetsgivarens underlåtenhet att vidta ut-

redningsåtgärder och i förekommande fall åtgärder för att förhindra fort-

satta trakasserier som skall skadeståndssanktioneras. Om arbetsgivaren

t.ex. får kännedom om att en arbetstagare anser sig ha blivit sexuellt tra-

kasserad av en annan arbetstagare och arbetsgivaren inte gör något skall

arbetsgivaren alltså vara skadeståndsskyldig på grund av just underlåten-

heten att vidta åtgärder. Skadestånd för de trakasserande handlingarna i

sig, såväl före som efter det att arbetsgivaren får kännedom om dem, får

prövas gentemot den som utfört de trakasserande handlingarna, t.ex.

inom ramen för en process om skadestånd på grund av ofredande. Om

arbetsgivaren inte fullgör sin skyldighet att vidta åtgärder för att före-

bygga och förhindra sexuella trakasserier kan JämO enligt 35 § jäm-

ställdhetslagen förelägga arbetsgivaren att vid vite vidta sådana åtgärder.

 Fråga är därutöver om både allmänt och ekonomiskt skadestånd skall

kunna utgå.

Det faktum att arbetsgivaren inte agerar, inte utreder frågan eller inte

vidtar andra åtgärder, är kränkande för den som anser sig utsatt för sexu-

ella trakasserier. Allmänt eller ideellt skadestånd skall därför utgå för den

kränkning som underlåtenheten innebär.

En arbetstagare som utsatts för sexuella trakasserier kan på grund av

detta drabbas av ekonomisk förlust, t.ex. i form av kostnader för sjuk-

skrivning eller vårdkostnader. Den direkta orsaken till dessa kostnader är

dock den trakasserande handlingen i sig och inte arbetsgivarens underlå-

tenhet. Arbetsgivarens underlåtenhet kan dock förvärra situationen och

indirekt vara orsak till den ekonomiska förlusten. Huruvida den ekono-

miska skadan uteblivit om arbetsgivaren hade agerat är dock oftast

mycket osäkert. Regeringen stannar därför vid bedömningen att ekono-

miskt skadestånd inte skall kunna utgå enligt denna bestämmelse. För

trakasserier som en arbetsgivare utsätter en arbetstagare för enligt 22 §,

dvs. trakasserier på grund av att arbetstagaren avvisat arbetsgivarens

sexuella närmanden eller anmält arbetsgivaren för könsdiskriminering,

utgår inte heller ekonomiskt skadestånd.

När det gäller skadeståndsbeloppens storlek instämmer regeringen i ut-

redarens bedömning att dessa bör anknyta till vad som i övrigt gäller för

skadestånd enligt jämställdhetslagen och därmed till vad som allmänt

gäller på det arbetsrättsliga området.

En möjlighet att jämka skadeståndet bör finnas på samma sätt som för

annat skadestånd enligt jämställdhetslagen.

18 Sekretessfrågor

Regeringens bedömning: Gällande bestämmelser vad gäller möjlighe-

terna för personal inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten att

lämna uppgifter till polis och åklagare vid misstanke om brott bör inte

ändras. Detsamma gäller bestämmelserna i 36 kap. 5 § rättegångsbalken

om frågeförbudets omfattning.

Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår att 14 kap. 2 § sek-

retesslagen (1980:100) ändras så att sekretess inte hindrar att vårdperso-

nal lämnar uppgifter till polis och åklagare, när det föreligger misstanke

om att en person utsatts för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § brottsbal-

ken, grovt sexuellt utnyttjande enligt 6 kap. 3 § brottsbalken samt de fö-

reslagna kvinnofrids- respektive fridsbrotten. I konsekvens härmed före-

slår kommissionen även att det s.k. frågeförbudet i 36 kap. 5 § rätte-

gångsbalken såvitt avser vårdpersonal bör vika vid de ovan nämnda

brotten. Ändringarna föreslås även gälla inom svenska kyrkans försam-

lingsvårdande verksamhet.

Remissinstanserna: Utfallet är blandat vad gäller inställningen till ge-

nombrott i vårdsekretessen. En knapp majoritet tillstyrker eller har ing-

enting att erinra, medan ett antal instanser avstyrker, ställer sig tvek-

samma eller inte har tagit ställning. Bland dem som ifrågasätter förslaget

kan nämnas domstolarna, Socialstyrelsen, Svenska Läkaresällskapet och

Rikskvinnocentrum. Bland dem som är positiva eller inte har någonting

att erinra kan nämnas länsstyrelserna, Landstingsförbundet och Fred-

rika Bremer Förbundet. I stort anförs samma argument beträffande för-

slaget om ändring i det s.k. frågeförbudet. Sveriges psykologförbund tar

bestämt avstånd från förslaget.

Bakgrund: All hälso- och sjukvårdspersonal och socialtjänstpersonal i

allmän tjänst är underkastad tystnadsplikt enligt bestämmelser i sekre-

tesslagen. För hälso- och sjukvårdspersonal i enskild tjänst är tystnads-

plikt föreskriven i lagen (1994:953) om åligganden för personal inom

hälso- och sjukvården. På motsvarande sätt föreskrivs i socialtjänstlagen

(1980:620) tystnadsplikt för den som är eller har varit verksam inom yr-

kesmässigt bedriven enskild verksamhet som avser insatser enligt social-

tjänstlagen, eller inom enskild familjerådgivning.

Enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen gäller med vissa undantag sekretess

inom den offentliga hälso- och sjukvården för uppgifter om enskildas

hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart

att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstå-

ende lider men. Sekretessen inom socialtjänsten för uppgifter om enskil-

das personliga förhållanden är enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen utformad

på samma sätt. Sekretessen på dessa områden avgränsas alltså med ett

s.k. omvänt skaderekvisit. Såvida inte den enskilde själv medger att vissa

uppgifter lämnas ut får utlämnande ske endast om man är övertygad om

att detta inte länder till men. Begreppet men har i sekretesslagen en

mycket vidsträckt innebörd och tar framförallt sikte på de olika kränk-

ningar av den personliga integriteten som kan uppstå om uppgifterna

lämnas ut (jfr. prop. 1979/80:2, del A, s. 83). Med men avses sådant som

att någon blir utsatt för andras missaktning, om hans personliga förhål-

landen blir kända. Utgångspunkten för en bedömning av om men förelig-

ger är den enskildes egen upplevelse. Därmed kan även helt rättsenliga

åtgärder utgöra men. Hänsyn kan dock tas till vad som enligt gängse vär-

deringar i samhället uppfattas som men.

Uppgiftslämnande till polisen vid misstanke om brott

I 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen finns en generell bestämmelse

om myndighetens rätt att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar till po-

lis- och åklagarmyndighet m.fl. Sekretess hindrar sålunda inte att uppgift

som angår misstanke om brott lämnas till polismyndighet eller annan

myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet

brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. Det är dock

inte fråga om någon uppgiftsskyldighet. Bestämmelsens tillämplighet

begränsas såvitt gäller sekretess som rör områden där skyddsintresset

ansetts särskilt stort, såsom i fråga om uppgifter som omfattas av hälso-

och sjukvårds- eller socialtjänstsekretessen. För dessa uppgifter gäller att

de endast får lämnas ut om det brott som misstankarna gäller är av sådan

svårighetsgrad att det lindrigaste straff som är föreskrivet är fängelse i

minst två år. Innebörden av denna gränsdragning är att endast misstanke

om mycket allvarliga brott, såsom t.ex. mord, dråp och våldtäkt, kan an-

mälas av hälso- och sjukvårdspersonal och socialtjänstpersonal till polis

och åklagare. Vid misstanke om brott mot den som är under 18 år har

dock ytterligare genombrott gjorts i sekretessen, så att den inte hindrar att

hälso- och sjukvården och socialtjänsten lämnar uppgifter till polis och

åklagare under förutsättning att det är fråga om misstanke om ett brott

enligt 3, 4 eller 6 kap. brottsbalken, dvs. brott mot liv eller hälsa, brott

mot frihet och frid eller sexualbrott. Uppgifterna kan lämnas ut på myn-

digheternas eget initiativ och utan att uppgiftslämnandet har något sam-

band med t.ex. en förundersökning. De skall dock angå misstanke om ett

brott som har begåtts.

Sekretesslagen gäller som nämnts inte utanför den offentliga hälso-

och sjukvården och socialtjänsten. För personal i motsvarande enskild

verksamhet gäller i stället, som framgått ovan, tystnadsplikt enligt sär-

skild lagstiftning. Tystnadsplikten innebär att personalen inte obehörigen

får röja uppgifter om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga för-

hållanden. En sådan tystnadsplikt anses inte hindra att misstankar om

allvarliga brott framförs till polisen. Vid tolkningen av obehörighetsrek-

visitet har det ansetts naturligt att söka ledning i det skaderekvisit som

finns i sekretesslagens bestämmelser. Sålunda föreligger i praktiken en

nära överensstämmelse mellan tystnadsplikten för offentligt anställda och

tystnadsplikten för vårdpersonal i enskild tjänst (jfr. prop. 1980/81:28

s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26).

Den som röjer en uppgift som vederbörande är skyldig att hemlighålla,

kan enligt 20 kap. 3 § brottsbalken dömas för brott mot tystnadsplikt.

Straffet är böter eller fängelse i högst två år. I vissa fall kan disciplinåt-

gärder enligt tjänstelagar komma i fråga. Bestämmelsen om nöd i 24 kap.

4 § brottsbalken kan dock i vissa fall möjliggöra att sekretessbelagda

uppgifter om förestående brott får lämnas ut om fara hotar liv, hälsa,

egendom eller något annat av rättsordningen skyddat viktigt intresse.

Vittnesplikt m.m. enligt rättegångsbalken

Enligt svensk rätt är det en allmän medborgerlig skyldighet att inställa

sig som vittne vid domstol och där avlägga vittnesmål. Som en allmän

grundsats i fråga om vittnesskyldigheten gäller att tystnadsplikt får vika

för vittnesplikt.

I 36 kap. 5 § rättegångsbalken finns dock vissa undantag från denna

huvudregel. Paragrafen begränsar för speciella fall möjligheten att ställa

frågor till vittne. Man talar om att det råder ett frågeförbud. Till sin om-

fattning sammanfaller frågeförbudet inte med förekommande tystnads-

plikter. I vissa fall får sålunda en person höras som vittne angående ett

förhållande som inbegripits i dennes tystnadsplikt utanför rätten. I andra

fall förekommer frågeförbud beträffande personer för vilka ingen tyst-

nadsplikt är föreskriven. I 36 kap 5 § andra stycket rättegångsbalken fö-

reskrivs att personer som tillhör vissa angivna yrkesgrupper får höras om

något som de har blivit anförtrodda i sin yrkesutövning eller som de i

samband därmed har erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den, till

vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det. De angivna yrkes-

grupperna är advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor,

psykologer, psykoterapeuter samt familjerådgivare enligt socialtjänstla-

gen. Frågeförbudet gäller också för biträden till de uppräknade yrkes-

grupperna. Därutöver undantas ytterligare yrkesgrupper enligt lagrum-

mets tredje och femte stycke. Genom en lagändring som trädde i kraft

den 1 januari 1998 (SFS 1997:314, prop. 1996/97:124, bet.

1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264) blir dock de angivna yrkesgrupperna

skyldiga att vittna i mål om dels brott för vilka det inte är föreskrivet

lindrigare straff än fängelse två år, dels samtliga brott enligt 3,4 eller

6 kap. brottsbalken mot någon som inte har fyllt 18 år. Dessutom finns

ytterligare några undantag från frågeförbudet i vissa mål som rör barn.

Frågeförbudet gäller oavsett om det är fråga om verksamhet i allmän el-

ler enskild tjänst. Förbudet skall iakttas självmant av domstolen och kan

inte efterges av vittnet utan endast av den till vars förmån sekretessen

gäller.

Det kan noteras att frågeförbudet inte gäller i fråga om annan social-

tjänstpersonal än familjerådgivare enligt socialtjänstlagen. Socialtjänst-

personal är därför i princip skyldiga att avlägga vittnesmål utan de be-

gränsningar som gäller för hälso- och sjukvårdspersonal enligt paragra-

fens andra stycke.

Bestämmelserna i 36 kap. 5 § rättegångsbalken är tillämpliga också i

fråga om vittnesförhör under en förundersökning i brottmål (23 kap. 13 §

rättegångsbalken). Ett vittnesförhör under förundersökningen får dock

inte äga rum innan förundersökningen har fortskridit så långt att någon

skäligen kan misstänkas för brottet.

I 38 kap. rättegångsbalken finns bestämmelser om editionsplikt, dvs.

skyldighet att tillhandahålla domstolar skriftliga handlingar. Om en

handling kan antas ha betydelse som bevis, får en domstol förordna att

handlingen skall tillhandahållas domstolen. Vissa undantag från editions-

plikten finns emellertid. Bl.a. gäller, såvitt avser allmänna handlingar,

undantag som svarar mot frågeförbudet i 36 kap. 5 § rättegångsbalken,

vilket är av särskild betydelse när det gäller t.ex. sjukjournaler (38 kap.

8 § rättegångsbalken). Av 23 kap. 14 § andra stycket rättegångsbalken

följer att den som leder förundersökningen kan begära att rätten skall

besluta att en handling skall tillhandahållas redan under förundersök-

ningen. Begränsningarna i 38 kap. 8 § rättegångsbalken är tillämpliga

också i sådana fall.

Skälen för regeringens bedömning: Sekretessen inom hälso- och

sjukvården och socialtjänsten har utformats med hänsyn till att kravet på

sekretess för enskildas personliga förhållanden gör sig särskilt starkt

gällande på dessa områden. En av socialtjänstlagens viktigaste utgångs-

punkter är att socialtjänstens insatser i individuella ärenden skall präglas

av frivillighet och självbestämmande. Socialnämndens insatser för den

enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med vederbörande

(1 och 9 §§ socialtjänstlagen). I motiven till lagen sägs också att samråd

med andra myndigheter i regel inte bör ske utan att den enskilde sam-

tycker till det (prop. 1979/80:1, del A, s. 364 och 398). Lagstiftningen

har utformats så att den enskilde skall känna förtroende och respekt för

socialtjänsten och så att vederbörande skall våga vända sig till denna. På

motsvarande sätt anger hälso- och sjukvårdslagen att en god hälso- och

sjukvård särskilt skall bygga på respekt för patientens självbestämmande

och integritet. Även här betonas att vården och behandlingen så långt det

är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten (2 a §

hälso- och sjukvårdslagen). Dessa skäl har sålunda vägt tungt vid ut-

formningen av den sekretess som gäller inom hälso- och sjukvården och

socialtjänsten. Det är mot den bakgrunden som lagstiftaren har varit re-

striktiv när det gäller att skapa genombrott i sekretessen även för sådana

andra starka samhällsintressen som möjligheten att ingripa mot brott.

Möjligheterna att från bl.a. hälso- och sjukvården och socialtjänsten

lämna ut uppgifter som angår misstanke om brott för vilka inte är före-

skrivet lindrigare straff än fängelse två år infördes genom en lagändring

år 1983. Året därefter infördes den generella bestämmelsen som inte är

tillämplig inom vårdområdet om att sekretess inte hindrar att myndig-

heterna lämnar uppgifter som angår misstankar om brott till polis eller

åklagare eller till någon annan myndighet som är ålagd att ingripa mot

brottet, om brottet föranleder annan påföljd än böter. I samband med

dessa lagändringar fördes utförliga diskussioner om avvägningen mellan

intresset av en effektiv brottsbekämpning och intresset av sekretess

(prop. 1981/82:186 s. 20 ff. och 1983/84:142 s. 28 ff.).

Då det gällde att bestämma omfattningen av uppgiftslämnandet inom

hälso- och sjukvården och socialtjänsten sades det att sekretesskyddet

inte fick ges en sådan utformning att det försvårade den del av polisens

spanings- och utredningsverksamhet som är inriktad på den särskilt all-

varliga brottsligheten. En väsentlig invändning mot att tillåta att uppgifter

om misstankar om vissa brott med lägre straffminimum än två år lämna-

des till polisen ansågs vara att uppgifterna i så fall i viss utsträckning

kunde lämnas under en förundersökning men inte vid ett vittnesförhör,

nämligen beträffande uppgifter som härrör från en förtroendesituation

inom hälso- och sjukvården. Det ansågs därför rimligt att ta vittnesplik-

tens omfattning i förtroendefallen till utgångspunkt för regleringen av

polisens möjligheter att få uppgifter vid misstanke om allvarligare brott. I

lagstiftningsärendet diskuterades frågan om en längre gående lättnad i

sekretessen för just misstänkta fall av kvinnomisshandel. Kort tid dess-

förinnan hade riksdagen beslutat att upphäva kravet på angivelse av mål-

säganden för åtal för misshandel i hemmet, vilket gjorde det möjligt för

en åklagare att väcka åtal även om den misshandlade kvinnan underlät att

själv göra polisanmälan eller tog tillbaka en sådan anmälan. Röster höj-

des därför för införande av regler som innebar att bl.a. hälso- och sjuk-

vårdspersonalen oberoende av kvinnans samtycke skulle kunna lämna

polisen uppgifter angående misstankar om kvinnomisshandel. Departe-

mentschefen uttalade dock att han inte var beredd att utan ytterligare

överväganden införa en sådan möjlighet, eftersom det fanns en uppenbar

risk för att kvinnornas benägenhet att söka sjukvård kunde minska (prop.

1981/82:186 s. 24).

Kommissionen anser att intresset av att beivra våldsbrott och förhindra

upprepat våld bör väga tyngre än den enskilda personens intresse av in-

tegritet och sekretess. Som inte minst framgår av remissinstansernas

olika ståndpunkter är avvägningen mellan intresset av en effektiv brotts-

bekämpning och intresset av sekretess mycket svår att göra. Beträffande

vissa typer av brott finns det regelmässigt ett större intresse av effektiv

brottsbekämpning än beträffande andra. Till denna kategori hör bl.a.

våldsbrott. Enligt regeringens mening kan visserligen goda skäl anföras

för att öppna möjligheter för personalen inom hälso- och sjukvården och

socialtjänsten att oberoende av kvinnans samtycke lämna polisen upp-

gifter som rör misstankar om t.ex. kvinnomisshandel. Det finns emeller-

tid också stora nackdelar med en regel av denna innebörd. Framförallt

skulle en sådan regel kunna leda till att kvinnor som utsatts för våld av en

närstående avstår från att söka hjälp. Ett flertal remissinstanser har också

uttryckt farhågor om att en lättnad i sekretessen kan få denna konsek-

vens.

Kommissionen har ifrågasatt om den starka sekretessen på vårdområ-

det verkligen har en avgörande betydelse för om de utsatta kvinnorna

skall våga vända sig till vården för hjälp och stöd. Kommissionen menar

att en ökad möjlighet för personal inom hälso- och sjukvården och so-

cialtjänsten att anmäla misstankar om brott även om kvinnan inte själv

vill ta ett så avgörande steg i stället bör kunna ses som ett stöd för

kvinnan.

Regeringen anser emellertid att även om en begränsning i vårdsekre-

tessen skulle möjliggöra att våldets konsekvenser synliggörs och identi-

fieras på ett bättre sätt och att polis och åklagares utredningar av vålds-

brott mot kvinnor skulle underlättas, kan en begränsning i vårdsekretes-

sen likaväl få till följd att kvinnor som utsätts för våld från närstående

inte känner förtroende för bl.a. läkare, psykologer och företrädare för

socialtjänsten, eftersom dessa kan avslöja sådant kvinnan vill hålla hem-

ligt. De av kommissionen föreslagna ändringarna skulle i så fall inte

ligga i de våldsutsatta kvinnornas intresse. Risken för att kvinnor, av

rädsla för att en anmälan kan ske mot deras vilja, avstår från att söka

hjälp får inte underskattas. En anmälan som sker mot kvinnans vilja, eller

till och med utan hennes kännedom, kan dessutom upplevas som en yt-

terligare kränkning av hennes person. Vid våld mellan närstående kan det

inte heller uteslutas att den som utövat misshandeln skulle kunna hindra

kvinnan från att söka nödvändig sjukvård. Den omständigheten, att män-

niskor vänder sig till vårdinrättningar trots att det finns en anmälnings-

skyldighet avseende barn som far illa, är inte helt jämförbar med den si-

tuationen att övergreppet rör någon personligen. Hälso- och sjukvårdens

och socialtjänstens uppgift bör i första hand vara att motivera kvinnan att

själv polisanmäla brottet och att utarbeta metoder för att stödja kvinnorna

att fullfölja en anmälan. Anmälningar som gjorts utan kvinnans medver-

kan blir svåra att utreda och det kan därför befaras att de sällan leder till

att åtal väcks. Såväl från rättssäkerhetssynpunkt som av hänsyn till kvin-

nornas anspråk på skydd är det därför att föredra att uppgiftslämnandet

sker i samförstånd med kvinnan.

Samma resonemang gäller för de föreslagna ändringarna rörande det

s.k. frågeförbudet i rättegångsbalken. Intresset av att domstolarna får ett

gott underlag för sina avgöranden står emot enskilda personers intresse

av integritetsskydd, vilket gör att det kan vara svårt att finna en lämplig

avvägning mellan vittnesplikt och tystnadsplikt. Lagstiftarens ambition

har varit att så långt det är möjligt låta vittnesplikten enligt rättegångs-

balken överensstämma med bestämmelser i annan lagstiftning som tar

sikte på genombrott i sekretess. Kommissionens förslag skulle innebära

att vittnesplikt kommer att råda, vid mål om bl.a. grov misshandel och

grovt sexuellt utnyttjande, för yrkeskategorier som i sin yrkesutövning, i

förtroende, får ta del av ytterst integritetskänsligt material.

Som en följd av vad som sagts ovan bör inte de föreslagna ändringarna i

sekretesslagen och rättegångsbalken genomföras. Den nu gällande intres-

seavvägningen mellan samhällets intresse av att brottslingar straffas och

den enskildes intresse av integritet och sekretess, tillkom efter noggranna

överväganden av när det ena intresset skulle anses ta över det andra. Re-

geringen anser också att de nuvarande avgränsningarna är väl avvägda

19 Kostnader

Lagförslagen

Regeringen har i 1998 års budgetproposition angett att frågor om våld

mot kvinnor skall vara en prioriterad uppgift för rättsväsendet. De nu

föreslagna ändringarna i brottsbalken skall ses mot denna bakgrund.

Förslaget att införa ett kvinnofridsbrott (grov fridskränkning och grov

kvinnofridskränkning) i brottsbalken kan innebära en något utökad an-

vändning av fängesestraff och att personer döms till ett längre fängelse-

straff än vad som sker i dag. Regeringen gör dock bedömningen att för-

slaget kan finansieras inom ramen för kriminalvårdens anslag. Därtill

kommer att en utökad användning av fängelsestraff tillsammans med de

övriga förslag som läggs fram för att bekämpa våldet mot kvinnor torde

medföra ett minskat lidande och ett bättre bemötande av utsatta kvinnor

och deras barn vilket sammantaget minskar samhällets kostnader i dessa

fall.

Regeringen gör bedömningen att förslaget om en skärpt lagstiftning

när det gäller könsstympning inte kommer att medföra några ökade

kostnader.

I fråga om det föreslagna förbudet av köp av sexuella tjänster kan föl-

jande anföras. Prostitutionsutredningen uppskattade att dess förslag att

kriminalisera både köpare och säljare av sexuella tjänster skulle medföra

ökade lönekostnader för polisen med 5 miljoner kronor per år samt ökade

kostnader för brottsutredning med 2,5 miljoner kronor per år. Med hän-

syn till att en viss ökning av löner och annat har skett sedan dess bedö-

mer regeringen att förslaget att förbjuda köp av sexuella tjänster fr.o.m.

år 1999 kan beräknas medföra ökade kostnader för polisen för bl.a. spa-

nings- och utredningsarbete i storleksordningen 10 miljoner kronor. Re-

geringen avser att återkomma med förslag till finansiering i vårens bud-

getarbete.

Den nya bestämmelsen i socialtjänstlagen om att socialnämnden bör

verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra

övergrepp i hemmet får stöd och hjälp att förändra sin situation innebär

ett förtydligande av ett ansvar som åvilar kommunerna redan enligt nuva-

rande lagstiftning. Regeringen gör därför bedömningen att förslaget inte

kommer att innebära några ökade kostnader för kommunerna.

De föreslagna förändringarna i jämställdhetslagen innebär dels ett för-

tydligande av arbetsgivarens skyldighet att vidta aktiva åtgärder för att

motverka sexuella trakasserier, dels införande av en skadeståndssanktio-

nerad skyldighet att vidta åtgärder vid sexuella trakasserier mellan ar-

betstagare.

Såvitt avser förtydligandet av arbetsgivarens ansvar att vidta aktiva åt-

gärder, innebär förslaget endast ett förtydligande av vad som redan gäller

med nuvarande lagstiftning, varför det är regeringens bedömning att det

inte får ekonomiska konsekvenser vare sig för arbetsgivare, arbetstagare

eller deras organisationer eller för rättsväsendet.

Förslaget om en skadeståndssanktionerad skyldighet för arbetsgivaren

att vidta åtgärder kan enligt regeringens bedömning leda till vissa kost-

nader för parterna. Förslaget kan också leda till en viss måltillströming

till Arbetsdomstolen och de allmänna domstolarna. Regeringen gör ändå

den bedömningen att förslaget kan finansieras inom befintliga medel.

Övriga förslag

Riksdagen har för år 1998 beslutat om en ökning med 6 miljoner kronor

av det under utgiftsområde 9 uppförda anslaget C 2. Bidrag till organisa-

tioner på det sociala området, för vissa insatser för kvinnor. Avsikten är

att medlen skall överföras till Socialstyrelsen för att fördelas till kvinno-

jourer. Regeringen avser uppdra åt Socialstyrelsen att fördela medlen så

att kvinnojourernas två riksorganisationer tillsammans erhåller 1,5 mil-

joner kronor och de lokala kvinnojourerna tillsammans erhåller 4,5 mil-

joner kronor.

Den sexualbrottsutredning som regeringen avser tillsätta finansieras

under år 1998 inom ramen för utgiftsområde 1, Rikets styrelse, anslag

C 1 Regeringskansliet m.m. anslagspost 2 Justitedepartementet.

Det angivna bidraget om 3 miljoner kronor till Rikskvinnocentrum i

Uppsala för kvinnor som misshandlats och våldtagits utgörs av ett en-

gångsbelopp för år 1998 för vissa uppgifter för att sprida erfarenheter

m.m. som centrumet har som är rikstäckande. Kostnaden skall belasta

utgiftsområde 1, rikets styrelse, anslaget C 1 Regeringskansliet m.m. an-

slagspost 4, Socialdepartementet.

Utöver de nu redovisade förslagen genomförs vissa åtgärder som syftar

till att göra berörda myndigheters arbete i frågor om våld mot kvinnor

mer effektivt och att öka kunskaperna hos den personal som kommer i

kontakt med kvinnor som utsätts för våld. I de flesta fall bör dessa insat-

ser rymmas inom myndigheternas ordinarie arbete. Vissa insatser torde

dock kräva extra resurser.

Det gäller för den satsning på fortbildning av personal som skall ge-

nomföras under ledning av Rikspolisstyrelsen, för vilken regeringen be-

räknar en kostnad om 6,5 miljoner kronor. Dessa medel tillförs Rikspo-

lisstyrelsen under år 1998 som ett engångsbelopp från det under femte

huvudtiteln uppförda reservationsanslaget G 2. Särskilda jämställdhetsåt-

gärder.

Från samma anslag betalas under år 1998 5 miljoner kronor för det

uppdrag som skall lämnas till Socialstyrelsen att bedriva utvecklingsar-

bete i frågor om våld mot kvinnor och prostitution samt att utreda förut-

sättningarna för att upprätta en s.k. central kristelefon för våldsutsatta

kvinnor. Medlen är ett engångsbelopp och avser sammantagen verksam-

het under åren 1998 t.o.m. 2000. Arbetet skall därefter införlivas i So-

cialstyrelsens ordinarie verksamhet.

För utvecklingsinsatser riktade till övriga frivilligorganisationer avsät-

ter regeringen 1,5 miljoner kronor till mansjourer och andra mansorgani-

sationer och 1 miljon kronor till invandrar- och handikapporganisationer.

Avsikten är att medlen skall fördelas efter ansökan till dessa organisatio-

ner under år 1998 och belasta det under femte huvudtiteln uppförda re-

servationsanslaget G 2. Särskilda jämställdhetsåtgärder.

Från samma anslag avsätts 2 miljoner kronor för att befintliga behand-

lingsmetoder för män som dömts för våldsbrott skall kunna utvärderas.

Avsikten är att medlen, efter närmare beredning av ärendet inom Rege-

ringskansliet, skall fördelas under år 1998.

Från det under utgiftsområde 7 uppförda anslaget A 1. 1 Multilateralt

bistånd, övrigt multilateralt utvecklingssamarbete, särskilda jämställd-

hetsinsatser, avsätts ett belopp i storleksordningen 2 miljoner kronor som

skall lämnas till FN under år 1998 för särskilda insatser för arbetet med

att främja kvinnors möjligheter att åtnjuta de mänskliga rättigheterna.

Från Allmänna arvsfonden avsätts under år 1998 2 miljoner kronor för

projekt riktade till ungdomar. Medlen fördelas efter ansökan till ideella

organisationer.

Slutligen har ett engångsbelopp om 2 miljoner kronor för en särskild

brottsofferundersökning i fråga om våld mot kvinnor tillförts Brottsof-

fermyndigheten och belastat 1997 års budget, utgiftsområde 1, rikets sty-

relse, anslaget C 1 Regeringskansliet m.m. anslagspost 2, Justitiedepar-

tementet.

Sammanlagt innebär de nu redovisade förslagen och bedömningarna

att 41 miljoner kronor satsas på åtgärder för att motverka våld mot kvin-

nor

20 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Förbudet mot köp av sexuella tjänster föreslås

träda i kraft den 1 januari 1999. Övriga föreslagna lagändringar föreslås

träda i kraft den 1 juli 1998. Några särskilda övergångsbestämmelser

meddelas inte.

Kvinnovåldskommissionens och Prostitutionsutredningens för-

slag: Vare sig kommissionen eller utredningen har tagit upp frågan om

ikraftträdande.

Remissinstanserna: Inte heller remissinstanserna har tagit upp frågan.

Skälen för regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna bör

träda i kraft så snart som möjligt. En lämplig tidpunkt för ikraftträdande

är den 1 juli 1998. Detta gäller dock inte för det föreslagna förbudet mot

köp av sexuella tjänster. Som redovisats i avsnitt 16 anser regeringen att

införandet av förbudet kommer att kräva ytterligare resurser för polisen

för bl.a. spanings- och utredningsarbete. Polisen behöver dessutom viss

tid för utbildning och förberedelse för att kunna beivra det nya brottet.

Såväl polisens som allmänhetens behov av information gör det angeläget

att den tid som förlöper mellan riksdagens beslut och ikraftträdandet inte

blir för kort. Mot den bakgrunden föreslås förbudet träda i kraft den

1 januari 1999.

Det finns inte behov av några särskilda övergångsbestämmelser för de

föreslagna lagförslagen. Av 5 § brottsbalkens promulgationslag följer att

de nya straffrättsliga reglerna inte får ges retroaktiv verkan till den tillta-

lades nackdel.

21 Författningskommentarer

21.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

3 kap. 5 § samt 4 kap. 1 3 §§

Ändringarna, som har kommenterats i avsnitt 13.4, innebär att språket

gjorts könsneutralt, dvs. att det markerats att de inblandade personerna

kan vara av både kvinnligt och manligt kön. Vidare har vissa andra

språkliga förändringar skett.

4 kap. 4 a §

Bestämmelsen, som är ny, har kommenterats i avsnitt 13.1. Bestämmel-

sen tar sikte på upprepade brottsliga gärningar mot närstående personer.

Bestämmelsen har delvis utformats efter Lagrådets förslag. Det innebär

bl.a. att i förhållande till lagrådsremissens lagförslag har orden under

viss tid och i stället för brott som förfarandet innefattar strykits efter-

som de ansetts överflödiga. Lagrådets övriga synpunkter behandlas ne-

dan och i avsitt 13.1.

Första stycket

Det krävs att flera brottsliga gärningar är uppe till domstolens bedömning

samtidigt. Detta framgår av att det krävs att någon begår brottsliga gär-

ningar. Det kan dock vara fråga om olika typer av brottsliga gärningar.

Som Lagrådet anmärkt betyder kravet på flera gärningar att en ny gär-

ning i förening med en gärning som en domstol redan dömt över inte kan

leda till ansvar för det nya brottet. En sådan tillämpning skulle strida mot

principen ne bis in idem.

De gärningar som skall bedömas i det aktuella brottmålet måste vidare

rymmas under någon brottsbeskrivning i 3, 4 eller 6 kap. brottsbalken.

De brott som innefattas torde typiskt sett innebära en kränkning av den

personliga integriteten. Det kan vara fråga om t.ex. misshandel i 3 kap.,

olaga frihetsberövande, olaga tvång, olaga hot, hemfridsbrott eller ofre-

dande i 4 kap. eller sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande eller sexuellt

ofredande i 6 kap. Normalt sett torde det röra sig om relativt allvarliga

gärningar, men även gärningar som, sedda var för sig, kan bedömas som

relativt lindriga kan grunda ansvar för det nya brottet om de varit ägnade

att allvarligt skada personens självkänsla. Så kan vara fallet om de ingått

i ett mönster som sammantaget lett till att offret bryts ned (se avsnitt 13.1

bakgrunden).

Gärningarna skall självfallet ha skett under viss tid. Den yttersta grän-

sen för denna tid är givetvis preskriptionstiden för det nya brottet, vilken

med hänsyn till bestämmelserna i 35 kap. 1 § brottsbalken är tio år. Vid

bestämmandet av utgångspunkten för preskriptionstiden bör beaktas att

brottet inte är perdurerande utan består av ett antal självständigt straffbe-

lagda gärningar. Som Lagrådet påpekat torde de enskilda gärningarna

preskriberas särskilt för varje gärning som ingår i åklagarens gärningsbe-

skrivning.

Med begreppet närstående eller tidigare närstående person avses i

första hand en person till vilken gärningsmannen har eller har haft ett

förhållande, t.ex. någon som är eller har varit gift med gärningsmannen

eller som sammanbor eller har sammanbott med denne under äkten-

skapsliknande förhållanden. Men begreppet närstående omfattar också

personer som är närstående på annat sätt, t.ex. som är gärningsmannens

mor eller far, syster eller bror eller som är nära släkt med gärningsman-

nen på annat sätt. Begreppet närstående omfattar även barn till gärnings-

mannen och barn till en person som gärningsmannen bor eller har bott

tillsammans med (styvbarn). Normalt innebär det att gärningsmannen

och den kränkta bor eller har bott tillsammans. Om det är en man som

begått de brottsliga gärningarna mot en kvinna han står i en nära relation

till skall gärningarna, som närmare utvecklas nedan, rubriceras som grov

kvinnofridskränkning enligt andra stycket.

Vidare krävs att det är fråga om en upprepad kränkning. Den nya

straffbestämmelsen är, som Lagrådet påpekat, konstruerad så att de en-

skilda handlingarna straffbeläggs för sig men sedda i sitt sammanhang

och med ett särskilt rekvisit som ger brottet dess fridsstörande karaktär.

Det är alltså inte fråga om ett fortlöpande, perdurerande brott. Det sär-

skilda rekvisitet har i lagrådsremissens lagtextförslag formulerats om

förfarandet varit ett led i en upprepad kränkning . I lagrådsremissens

författningskommentar (s. 133) uttalas att även gärningar som i sig inte

är straffbara skulle kunna åberopas för att styrka att de aktuella gärning-

arna är ett led i en upprepad kränkning. Lagrådet har häremot anfört att

det senare ledet av den föreslagna brottsbeskrivningen i själva verket

synes innebära ett perdurerande brott i vilket innefattas allehanda diffusa

och till och med icke straffbara gärningar samt att motivuttalandet inne-

bär att i brottet de facto kommer att ingå även inte straffbara gärningar.

Den bristande preciseringen i lagtexten kan enligt Lagrådet medföra risk

för att utdömda straff skulle omfatta också inte straffbara handlingar,

vilket i så fall skulle strida mot straffrättens legalitetsprincip. Lagrådet

anför också att det i själva verket inte torde behövas någon bevisning

som hänför sig till annat än de aktuella gärningarna och att det inte inne-

bär några svårigheter för en domstol att värdera huruvida en serie av

misshandel, fridsbrott och sexualbrott utgör en upprepad kränkning av

offrets integritet och varit ägnad att att allvarligt skada hennes eller hans

självkänsla. Lagrådet föreslår bl.a. med anledning av härav att bestäm-

melsen i denna del formuleras om gärningarna innebär upprepade

kränkningar .

Regeringen har förståelse för att uttrycket förfarandet kan leda tan-

ken till att brottet är perdurerande. Förfarandet bör därför, som Lagrå-

det föreslagit, ersättas med gärningarna . Vidare delar regeringen Lag-

rådets åsikt att formuleringen i motiven kan uppfattas innebära att även

inte straffbara handlingar omfattas av det nya brottet och att det i så fall

skulle strida mot legalitetsprincipen. Regeringen ansluter sig till Lagrå-

dets bedömning att det inte bör vara möjligt för åklagaren att åberopa

andra inte straffbara gärningar som bevis för att de aktuella gärningarna

varit ett led i en upprepad kränkning. Däremot anser regeringen inte att

uttrycket varit ett led i en upprepad kränkning bör ersättas med

 innebär upprepade kränkningar . Den ändring som Lagrådet föreslår i

denna del torde innebära ett krav på att de aktuella gärningarna ensamma

skall innebära en sådan upprepad kränkning av den utsatta personens in-

tegritet. Därtill krävs att de aktuella gärningarna varit ägnade att allvar-

ligt skada personens självkänsla. Någon bevisning utöver det som rör de

aktuella gärningarna torde därmed inte, som också Lagrådet påpekar,

behövas eftersom det är de aktuella gärningarna som skall ha gett en så-

dan effekt. I många fall torde det inte behövas annan bevisning än sådan

som rör de aktuella gärningarna. Det kan dock finnas fall där det krävs

bevisning om annat än de aktuella gärningarna. Särskilt i den situationen

att mönstret av upprepade kränkningar upptäckts först efter ett antal gär-

ningar, där gärningsmannen kanske redan dömts för de första, kan en

sådan bestämmelse innebära att alltför lite hänsyn tas till hela serien av

gärningar när några senare, sedda var för sig, relativt lindriga brott skall

bedömas. I sådant fall bör det för att visa mönstret i gärningsmannens

handlande vara tillåtet att åberopa även handlingar som den åtalade tidi-

gare dömts för eller där skuldfrågan annars är klar, t.ex. genom åtalsun-

derlåtelse. Det allvarliga i situationen är nämligen att kränkningen uppre-

pas och syftet med den nya straffbestämmelsen är att kunna ta hänsyn till

den utsatta personens hela situation. Regeringen anser därför att rekvisi-

tet bör utformas så att det är tillräckligt att de aktuella gärningarna varit

ett led i en upprepad kränkning.

Med en upprepad kränkning avses gärningar som tar sikte på den per-

sonliga integriteten och som sker vid upprepade tillfällen. Hur många

kränkande gärningar som krävs för att kränkningen skall anses som upp-

repad bör bedömas med utgångspunkt i gärningarnas karaktär. Ju allvar-

ligare gärningen är, desto färre gärningar bör det krävas för att kränk-

ningen skall anses som upprepad. Kravet på en upprepad kränkning är ett

objektivt brottsrekvisit som skall vara täckt av gärningsmannens uppsåt. I

kravet på att gärningarna skall vara ägnad att allvarligt skada personens

självkänsla ligger det ett krav på en viss kvalificering av de brottsliga

gärningarna (se ovan). De flesta brott enligt de aktuella kapitlen innebär

typiskt sett att självkänslan hos den utsatta personen skadas. Det krävs

dock att självkänslan skadas allvarligt. När det gäller mer lindriga brott

kan det t.ex. ske genom att gärningen ingår i ett mönster som sammanta-

get leder till att den kränkta personen bryts ner (se avsnitt 13.1 bakgrun-

den). Av uttrycket ägnade att följer vidare att det är tillräckligt att gär-

ningarna typiskt sett leder till att självkänslan skadas allvarligt. Det be-

höver alltså inte i det enskilda fallet bevisas att personens självkänsla

verkligen har skadats allvarligt. I subjektivt hänseende krävs inte heller

något syfte från gärningsmannens sida att allvarligt skada offrets själv-

känsla eller att kränka offrets integritet. Som Lagrådet påpekat är det i

båda hänseendena fråga om s.k. normativa rekvisit (Leijonhufvud -

Wenneberg, Straffansvar, 5 uppl. 1997, s. 77). Det är tillräckligt att gär-

ningsmannen har uppsåt beträffande de faktiska omständigheter som

läggs till grund för bedömningen, men värderingen av frågorna om huru-

vida dessa inneburit kränkning och varit ägnade att allvarligt skada off-

rets självkänsla görs av domstolen oavsett gärningsmannens egna värde-

ringar och syften med handlingarna (jfr. a. st. och Strahl, Allmän

straffrätt i vad angår brotten, 1979, s. 133 f.). Åklagaren behöver alltså

inte åberopa kringomständigheter till stöd för att gärningsmannen haft

visst motiv för sitt handlande.

Bestämmelsen innebär att domstolen, i stället för att döma för de brott

som gärningarna innebär (t.ex. misshandel och olaga hot), skall döma för

det nya brottet, om de övriga förutsättningarna för det nya brottet är upp-

fyllda. Domstolen kan därmed ta hänsyn till den kränkta personens hela

situation vid brottsrubriceringen av gärningarna och bedömningen av

straffvärdet.

Såsom anförts i allmänmotiveringen skall vanliga konkurrensregler

tillämpas. Detta torde normalt innebära att, när fråga är om konkurrens

mellan det nya brottet och ett annat brott med strängare straffskala, dom-

stolen skall döma för det senare brottet. Det innebär exempelvis att dom-

stolen skall döma för grov misshandel i konkurrens även om gärningen

ingår i ett beteende av det slag som omfattas av den nya bestämmelsen.

Även t.ex. våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande och sexuellt utnyttjande av

underårig skall domstolen döma särskilt för. Det bör observeras att

samma omständigheter som konstituerar det nya brottet också kan för-

anleda att t.ex. misshandeln bedömas som grovt brott. Såsom anförts i

allmänna motiveringen kan exempelvis det förhållandet att misshandeln

varit upprepad eller yttrat sig mot någon som har en särskilt utsatt ställ-

ning göra att grov misshandel bedöms föreligga.

Det bör, som Lagrådet anmärkt, påpekas att åklagaren efter en fällande

dom som regel inte torde kunna komma tillbaka med nya brott av

 normalgraden som begåtts under den tid som den tidigare domen om-

fattar. Om de enskilda gärningar som det tidigare åtalet omfattat kunnat

bestämt anges i gärningsbeskrivningen, torde visserligen andra gärningar

inte formellt omfattas av domens rättskraft. Förhållandena torde emeller-

tid, som Lagrådet påpekat, ofta vara sådana att de enskilda gärningarna

inte är tillräckligt preciserade till antal, tid och plats för att rätttskraften

beträffande varje enskild gärning skall kunna bedömas. Härtill kommer

att enskilda gärningar av samma art inte nämnvärt torde påverka

straffvärdet enligt bestämmelsen.

I avsnitt 13.1 har konkurrenssituationen mellan det nya brottet och

brott mot besöksförbud kommenterats.

Andra stycket

I denna bestämmelse specialregleras sådana fall där den som utför gär-

ningarna är en man och den kränkta personen är en kvinna. Behovet av

en sådan särskild brottsrubricering har behandlats i avsnitt 13.1. Dessa

fall innefattas i första stycket men har fått en egen brottsrubricering. Av-

sikten härmed är att ge en adekvat rubricering åt sådana typiska fall av

mer eller mindre systematiska kränkningar av en kvinna i en nära relation

som kommissionen beskrivit.

I lagrådsremissen hade bestämmelsen utformats som en fakultativ re-

gel avseende gärningar som upptas i första stycket av en man mot en när-

stående eller tidigare närstående kvinna. Det angavs att bestämmelsen i

första hand var avsedd att tillämpas i den situationen att mannen och

kvinnan är närstående på det sättet att de har eller har haft ett förhållande,

t.ex. om de är eller har varit gifta eller om de sammanbor eller har sam-

manbott under äktenskapsliknande förhållanden, och att prövningen av

rubriceringsfrågan skulle avgöras efter vad som var mest adekvat i det

aktuella fallet. I konsekvens med att första stycket, på Lagrådets inrådan,

gjorts obligatorisk till sin karaktär bör får ersättas med skall i andra

stycket. För att undvika att bestämmelsen härigenom ges en tillämpning

på sådana fall som typiskt sett inte framstår som kvinnofridsbrott, t.ex. då

en far kränker en dotter eller vid brott mot syskon, har en precisering

skett av vad som i denna bestämmelse avses med en närstående eller tidi-

gare närstående kvinna. Med sammanboende under äktenskapsliknande

förhållande avses samma förhållanden som avses i lagen (1987:232) om

sambors gemensamma hem.

5 kap. 5 §

Ändringarna, som har kommenterats i avsnitt 13.4, innebär att maskulina

ord och uttryck ersätts med uttryck som speglar att de inblandade perso-

nerna kan vara av både kvinnligt och manligt kön.

6 kap. 1 §

Det gällande våldtäktsbrottet omfattar samlag och annat sexuellt um-

gänge som är jämförligt med samlag. De förfaranden som omfattas av

våldtäkt utvidgas nu till att omfatta, förutom samlag, annat sexuellt um-

gänge om gärningen med hänsyn till kränkningens art och omständighe-

terna i övrigt är jämförlig med påtvingat samlag. Det är alltså kränkning-

ens art i stället för sexualhandlingen som sådan som lyfts fram. Vidare

har vissa språkliga förändringar skett. Bestämmelsen har utformats efter

förslag av Lagrådet.

Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 14.1.1.

6 kap. 3 4, 8 samt 11 §§

Ändringarna, som har kommenterats i avsnitt 13.4, innebär att språket

gjorts könsneutralt, dvs. att det markerats att de inblandade personerna

kan vara av både kvinnligt och manligt kön. Vidare har vissa andra

språkliga förändringar skett.

6 kap. 12 §

Ändringen innebär att det är straffbart att underlåta att anmäla eller på

annat sätt avslöja våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av

underårig och grovt koppleri som är å färde. Den allmänna bestämmelsen

om underlåtenhet att avslöja brott återfinns i 23 kap. 6 § brottsbalken.

Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 14.2.

21.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:316) med

förbud mot omskärelse av kvinnor

Lagens rubrik ändras till lag (1982:316) med förbud mot könsstympning

av kvinnor.

1 §

Ändringen innebär att det ingrepp som beskrivs i paragrafen i fortsätt-

ningen skall benämnas som könsstympning. Paragrafen har dessutom

formulerats om något för att förtydliga att förbudet omfattar samtliga

ingrepp som kan komma i fråga. Ändringarna innebär ingen förändring i

sak av lagens omfattning.

2 §

Paragrafens första stycke ändras så att straffet för normalbrottet bestäms

till fängelse i högst fyra år och det blir inte längre möjligt att döma någon

till böter för detta brott.

Eftersom ett ingrepp av det slag som det är fråga om här alltid medför

svår kroppsskada har detta kriterium tagits bort som en omständighet

som innebär att brottet skall anses som grovt. Vidare har det lägsta straf-

fet för grovt brott höjts till fängelse i två år. Detta följer av andra stycket.

Genom ändringen i tredje stycket införs en möjlighet att döma även för

förberedelse eller stämpling till brott mot denna lag samt den som un-

derlåter att avslöja sådant brott.

21.3 Förslag till lag om förbud mot köp av sexuella

tjänster

Förbudet omfattar den som mot ersättning skaffar sig en tillfällig sexuell

förbindelse, det vill säga den som köper prostitutionstjänster. Formule-

ringen att mot ersättning skaffa sig en tillfällig sexuell förbindelse an-

knyter till bestämmelsen om koppleri i 6 kap. 8 § brottsbalken och inne-

börden och tolkningen av uttrycket bör vara densamma som där. Denna

bestämmelse har kommenterats i prop. 1983/84:105. För straffansvar för

koppleri krävs dock i regel att det är fråga om mer än en sexuell förbin-

delse. Något sådant krav uppställs inte i den nya lagen. Det räcker alltså

för straffansvar enligt denna lag att vid ett enstaka tillfälle skaffa sig en

tillfällig sexuell förbindelse. Med ersättning avses såväl ekonomisk er-

sättning som ersättning av annat slag t.ex. alkohol eller narkotika. Även

den som erbjuder ersättning men som sedan inte erlägger den utlovade

ersättningen får anses ha skaffat sig den tillfälliga sexuella förbindelsen

mot ersättning, om den utlovade ersättningen var en förutsättning för den

sexuella förbindelsen.

 Med sexuell förbindelse avses främst samlag men det räcker även med

annat sexuellt umgänge. Enligt doktrinen (Jareborg, Brotten, 2 uppl.

s. 319) torde nakenposering inte omfattas av begreppet sexuell förbin-

delse.

Förbudet enligt denna lag är sekundärt i förhållande till bestämmelsen i

brottsbalken om förförelse av ungdom (6 kap. 10 § brottsbalken). Dvs.

om gärningen omfattas av förbudet i brottsbalken är det dess bestämmel-

ser som är tillämpliga. Om gärningen däremot inte kan anses som förfö-

relse av ungdom skall gärningen i stället bedömas enligt denna lag.

Påföljden för brott mot denna lag är densamma som för förförelse av

ungdom, dvs. böter eller fängelse i högst sex månader. Brott enligt den

nya lagen bör dock i normalfallet anses ha ett lägre straffvärde än förfö-

relse av ungdom.

Även om det i och för sig kan vara svårt att bevisa när försök till brott

enligt denna lag föreligger bör ändå brottsbalkens bestämmelser om för-

sök i 23 kap. vara tillämpliga också på detta brott. Liknande bevissvårig-

heter torde för övrigt föreligga även vid tillämpningen av 6 kap. 10 §

brottsbalken och de överväganden som gjorts i det sammanhanget bör

kunna tillämpas även i detta fall. Försökspunkten torde i vart fall vara

uppnådd när ett erbjudande om betalning har lämnats. Ansvar för försök

förutsätter därutöver att det föreligger fara för att handlingen skulle ha

lett till brottets fullbordan eller att sådan fara varit utesluten endast på

grund av tillfälliga omständigheter.

Köp av sexuella tjänster förutsätter i allmänhet någon form av medver-

kan från den som erbjuder den tillfälliga sexuella förbindelsen, men det

är bara den som mot ersättning skaffar sig den sexuella förbindelsen som

skall straffas. Något ansvar för medverkan enligt 23 kap. 4 § brottsbalken

brottsbalken kan därför inte komma i fråga beträffande säljaren .

21.4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

8 a §

I denna nya paragraf klargörs att ett av socialnämndens ansvarsområden

är att stödja och hjälpa kvinnor som är eller har varit utsatta för våld i

hemmet. Detta följer redan av 5 § men precis som det finns särskilda be-

stämmelser för vissa andra grupper i socialtjänstlagen införs nu en sär-

skild bestämmelse härom. Med uttrycket är eller har varit utsatta för

våld eller andra övergrepp i hemmet avses kvinnor som lever eller har

levt tillsammans med en man som systematiskt utsätter henne för miss-

handel och andra övergrepp t.ex. av det slag som omfattas av den nya

bestämmelsen i brottsbalken om kvinnofridsbrott. Något krav på att

mannen skall vara dömd eller ens polisanmäld för något sådant brott

finns givetvis inte, utan tvärtom skall socialnämnden kunna erbjuda hjäl-

pinsatser av olika slag på ett mycket tidigt stadium till en kvinna som

behöver det. Det kan t.ex. vara fråga om att ordna en tillfällig bostad till

en kvinna som utsatts för misshandel i hemmet och som inte utan risk för

fortsatt misshandel kan återvända hem. Det kan också vara behov av

hjälp i form av rådgivning e.dyl. eller kanske en stödperson/kontaktper-

son under tiden som polisutredning eller rättegång pågår.

Det är viktigt att socialtjänsten är lyhörd för vad kvinnor som befinner

sig i en misshandelssituation kan vara i behov av. Många gånger vet inte

kvinnan själv om vilka möjligheter hon har att få stöd och hjälp. Social-

tjänsten måste därför aktivt erbjuda hjälp av olika slag. I socialtjänstens

ansvar ligger också att själv ta initiativet till kontakter med en kvinna om

nämnden får kännedom om att en misshandelssituation föreligger. Detta

kan bli känt för socialnämnden t.ex. efter ett polisingripande om det finns

minderåriga barn i hemmet eller om polisen anmäler till socialnämnden

att det förekommer misshandel i ett hem. Samtidigt är det naturligtvis av

yttersta vikt att socialnämnden är försiktig vid sådana kontakter så att

inte kvinnans situation förvärras ytterligare.

21.5 Förslag till lag om ändring i jämställdhetslagen

(1991:433)

6 §

I första stycket förtydligas att arbetsgivaren är skyldig att vidta aktiva

åtgärder för att förebygga och förhindra sexuella trakasserier. Förslaget

har behandlats i avsnitt 17.3.

Arbetsgivarens åtgärder att förebygga och förhindra sexuella trakasse-

rier skall ingå som ett led i det målinriktade arbetet för att aktivt främja

jämställdheten i arbetslivet.

Av 11 § jämställdhetslagen framgår också att de arbetsgivare som skall

upprätta jämställdhetsplaner även i det sammanhanget skall överväga

vilka åtgärder som är behövliga på arbetsplatsen för att just förhindra och

förebygga sexuella trakasserier.

I Arbetarskyddsstyrelsens kungörelse med föreskrifter om åtgärder

mot kränkande särbehandling (AFS 1993:17) finns bestämmelser om hur

arbetsgivaren därvidlag kan agera. Arbetet skall planeras och organiseras

så att kränkande särbehandling så långt som möjligt förebyggs (2 §). Av

3 § framgår att arbetsgivaren skall klargöra att kränkande särbehandling,

dvs. även sexuella trakasserier, inte kan accepteras i verksamheten. I 4 §

anges att det hos arbetsgivaren skall finnas vissa rutiner. I de till före-

skrifterna fogade Allmänna råden ges vägledning om t.ex. generella in-

satser för att förebygga kränkande särbehandling.

För att förebygga och förhindra sexuella trakasserier skall arbetsgiva-

ren i vart fall

 i någon form utarbeta och anta ett förhållningssätt, en policy eller

riktlinjer som klargör att sexuella trakasserier inte accepteras på arbets-

platsen,

 göra detta förhållningssätt, denna policy eller dessa riktlinjer kända

för arbetstagarna och

 utarbeta rutiner för hur sexuella trakasserier och anmälningar om

sexuella trakasserier skall hanteras på arbetsplatsen.

På större arbetsplatser kan det finnas skäl att ha någon eller några per-

soner utsedda till vilka arbetstagare kan vända sig för stöd och råd. Vilka

åtgärder i övrigt som den enskilde arbetsgivaren bör vidta och på vilket

sätt arbetsgivarens förhållningssätt, policy eller riktlinjer skall doku-

menteras måste dock i stor utsträckning bero på arbetsplatsens storlek

och andra lokala förhållanden. Större krav måste kunna ställas på arbets-

givare med många anställda. För de arbetsgivare som är skyldiga att upp-

rätta en jämställdhetsplan skall inom ramen för den redogöras för hur

frågan hanteras hos arbetsgivaren.

Därutöver finns i EU kommissionens Code of Practice som finns

bilagd kommissionens rekommendation av den 27 november 1991 om

skydd för kvinnors och mäns integritet på arbetsplatsen (OJ nr L 49,

24.2.92, s. 1.) vägledning för både arbetsgivare och de fackliga organisa-

tionerna om hur de kan bidra till att motverka sexuella trakasserier.

I andra stycket införs en definition av begreppet sexuella trakasserier.

Med sexuella trakasserier avses sådant ovälkommet uppträdande av

sexuell natur eller annat ovälkommet uppträdande grundat på kön som

kränker arbetstagarens integritet i arbetet. Förslaget har behandlats i av-

snitt 17.2.

Det handlar om ovälkomna dvs. oönskade beteenden och handlingar.

Det är den som utsätts för ett beteende eller en handling som avgör om

beteendet eller handlingen är önskvärd eller inte. Det är det oönskade i

beteendet eller i handlingen som skiljer sexuella trakasserier från ett vän-

skapligt uppträdande som är välkommet och ömsesidigt. Det är inte möj-

ligt att ange exakt på vilket sätt den drabbade skall visa att motpartens

handlande eller uppträdande inte är önskvärt. Det är dock viktigt att den

som blir utsatt för det oönskade beteendet faktiskt gör klart för den som

trakasserar att beteendet inte accepteras. Det kan ske muntligt. Den drab-

bade som inte orkar eller vågar konfrontera den som trakasserar kan välja

att i ett brev tala om för personen att beteendet inte är önskvärt. Den

drabbade kan vända sig till någon förtroendeperson på arbetsplatsen och

be att få hjälp, men det är då viktigt att vederbörande förvissar sig om att

budskapet framförs till den som trakasserar. I vissa fall kan omständig-

heterna vara sådana att det utan särskilda åtgärder från den drabbades

sida måste ha stått klart för den som vidtagit en handling att denna varit

oönskad och därför är ett sexuellt trakasserande.

Sexuella trakasserier kan innefatta många olika beteenden. Gemensamt

för dem är att det är handlingar som påverkar och därmed kränker indivi-

dens rätt till personlig integritet och självbestämmande. Sexuella trakas-

serier kan innefatta fysiskt, verbalt eller icke verbalt uppträdande. Fy-

siskt uppträdande av sexuell natur är oönskad fysisk kontakt t.ex. berö-

ring, klappande, nypande eller strykningar mot en annan persons kropp

men även så grova handlingar som våldäkt eller försök till våldtäkt. Ver-

balt uppträdande av sexuell natur kan vara ovälkomna förslag eller på-

tryckningar om sexuell samvaro. Det kan handla om ständiga förslag till

social aktivitet utanför arbetsplatsen trots att det står klart att sådana för-

slag är ovälkomna. Uppvaktning som sker på ett stötande sätt är ett annat

exempel. Menande anmärkningar och anspelningar av sexuell natur eller

kommentarer med ett anstötligt språk är ytterligare exempel på verbalt

uppträdande. Sådana beteenden som nu angetts definierar den kränkta

personens roll på arbetsplatsen som sexualobjekt snarare än som arbets-

kamrat. Icke verbalt uppträdande av sexuell natur kan handla om att

visa pornografiska bilder, föremål eller skrivet material. Det kan handla

om att vissla, stirra eller göra gester som är anstötliga. Sådana beteenden

kan få personer att känna sig osäkra och hotade. Det undergräver deras

ställning på arbetsplatsen när de försöker umgås med sina arbetskamrater

som kollegor med respekt för varandra. Annat uppträdande grundat på

kön handlar om beteenden som svärtar ner eller förlöjligar eller som är

skrämmande eller fysiskt förnedrande för en arbetstagare på grund av

hennes eller hans kön som t.ex. könsbaserade förolämpningar och stö-

tande kommentarer om utseende eller klädsel. Ett sådant beteende kan

skapa en arbetsmiljö som är kränkande för den som blir utsatt.

Många av beteendena eller handlingarna utgör också brottsliga gär-

ningar. De straffstadganden som kan komma ifråga är t.ex. förolämpning,

ofredande, sexuellt ofredande och sexuellt utnyttjande.

22 a §

Bestämmelsen är ny. I paragrafen anges att när en arbetsgivare får kän-

nedom om att en arbetstagare anser sig ha blivit utsatt för sexuella tra-

kasserier av en annan arbetstagare skall arbetsgivaren i första hand utreda

omständigheterna kring de uppgivna trakasserierna. Utredningsåtgär-

derna skall syfta till att ta reda på de närmare omständigheterna kring de

uppgivna trakasserierna. Arbetsgivaren skall också i förekommande fall

vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra fortsatta sexu-

ella trakasserier. Om arbetstagaren underlåter att vidta åtgärder är arbets-

givaren skadeståndsskyldig enligt 27 a §.

Förslaget har behandlats i avsnitt 17.4.

En första förutsättning för att arbetsgivaren skall vara skyldig att vidta

åtgärder är att arbetsgivaren får kännedom om att arbetstagaren anser sig

ha blivit utsatt för sexuella trakasserier. Detta kan ske genom att arbets-

tagaren själv vänder sig till arbetsgivaren. Arbetsgivaren kan också själv

iaktta något som denne uppfattar som sexuella trakasserier eller av någon

annan, t.ex. en arbetskamrat få kännedom om att arbetstagaren anser sig

ha blivit utsatt för sexuella trakasserier och fråga arbetstagaren om så är

fallet. Den som anser sig vara utsatt för sexuella trakasserier kan själv-

klart också vända sig till sin fackliga organisation vilken kan göra arbets-

givaren uppmärksammad på problemet. Den fackliga organisationen kan

också som ombud för arbetstagaren tala med arbetsgivaren. Arbetsgiva-

ren är dock inte vid skadeståndsansvar skyldig att vidta åtgärder utan att

arbetstagaren bekräftar att hon eller han anser sig ha blivit utsatt för

sexuella trakasserier.

När arbetsgivaren fått kännedom om att arbetstagaren anser sig sexu-

ellt trakasserad skall arbetsgivaren vidta utredningsåtgärder. Vilka ut-

redningsåtgärder som skall vidtas får bedömas från fall till fall och är

beroende av händelseförloppet i det enskilda fallet. En arbetsgivare skall

dock utan dröjsmål ta reda på de närmare omständigheterna kring de

uppgivna trakasserierna. Detta bör ske i första hand genom samtal med

den som anser sig sexuellt trakasserad. Detta framgår även av Arbe-

tarskyddsstyrelsens Allmänna råd om tillämpning av föreskrifterna om

åtgärder mot kränkande särbehandling i arbetslivet (AFS 1993:17) där

det anges att ett lämpligt första steg är att konfidentiellt samtala men den

som utsätts för kränkande särbehandling. Lämpligen bör frågan även ut-

redas genom samtal med den eller de som utpekas som trakasserande.

Självklart måste arbetsgivarens agerande ske med den diskretion som

situationen kräver. Endast om det framstår som uppenbart att det inte

förekommit några sexuella trakasserier kan arbetsgivaren anses befriad

från skyldigheten att vidta utredningsåtgärder.

Arbetsgivaren kan inte låta utredningen stanna vid att konstatera att

ord står mot ord. Arbetsgivaren bör bilda sig en egen uppfattning om rik-

tigheten i de uppgivna sexuella trakasserierna. I arbetsgivarens utred-

ningsskyldighet kan dock inte anses ingå att också ta slutlig ställning till

vem av de båda parterna som talar sanning, i de fall arbetstagarna lämnar

helt oförenliga uppgifter och förhållandena även i övrigt är för oklara. De

inblandade bör kunna hänvisas till de utredningsmöjligheter som kan

erhållas genom samhällets försorg eller erbjudas av de fackliga organisa-

tionerna. I utredningsskyldigheten ingår dock att följa utvecklingen och

medverka i det utredningsarbete som kan följa.

Förutom den inledande utredningsskyldigheten är arbetsgivaren också

skyldig att i förekommande fall av sexuella trakasserier vidta de åtgärder

som skäligen kan krävas för att förhindra fortsatta sexuella trakasserier.

Vad som menas med förekomande fall är kommenterat i avsnitt 17.4. Vid

fall av sexuella trakasserier är det angeläget att arbetsgivaren seriöst

lyssnar på den utsatta arbetstagarens berättelse och hur hon eller han

själv ser på sin arbetssituation. Med ledning av detta och med beaktande

av de önskemål arbetstagaren kan ha om frågans fortsatta hantering bör

arbetsgivaren överväga vilka åtgärder som kan bli aktuella. I arbetsgiva-

rens uppgifter kan givetvis ingå flera moment. Behovet av stöd- och

hjälpinsatser bör särskilt uppmärksammas. Detta framhålls också tydligt i

Arbetarskyddsstyrelsens Allmänna råd och kommentaren till 6 § i före-

skrifterna. I de Allmänna råden anges också att problemen bör behandlas

snabbt, relevant och respekterande samt att problemlösningar bör sökas

genom samtal och åtgärder som syftar till att förbättra arbetsförhållan-

dena.

Vilka åtgärder som skäligen kan krävas är beroende av omständighe-

terna i det enskilda fallet som t.ex. trakasseriernas art och omfattning,

arbetsplatsens storlek och utformning samt arbetsstyrkans sammansätt-

ning. Arbetsgivaren kan med beaktande av allmänna principer om an-

ställningstrygghet och anställningsskydd vidta olika åtgärder. I första

hand kan det vara fråga om tillsägelser och uppmaningar. Därefter kan

det bli fråga om varningar, omplaceringar och ytterst uppsägning av den

som trakasserar. Detta är dock bedömningar som bl.a. får göras utifrån

anställningsskyddslagens regler.

Det är angeläget att arbetsgivaren fortlöpande håller de aktuella ar-

betstagarna informerade om vilka åtgärder arbetsgivaren har för avsikt att

vidta och om de ställningstaganden denne gör. I detta ingår att naturligt-

vis också lämna besked, om arbetsgivaren inte avser att vidta några yt-

terligare åtgärder.

Begreppen arbetsgivare och arbetstagare har samma innebörd som när

de används i annan arbetsrättslig lagstiftning. Arbetstagare är således alla

med ett anställningsförhållande hos arbetsgivaren oavsett om de därut-

över också i vissa avseenden är arbetsgivarrepresentanter. Detta innebär

att en och samma fysiska person i en situation kan vara representant för

arbetsgivaren, t.ex. personalchef som får kännedom om sexuella trakas-

serier, och i en annan situation vara arbetstagare, den som trakasserar.

27 a §

Paragrafen är ny. Den anger att om arbetsgivaren inte vidtar nödvändiga

åtgärder enligt 22 a § är arbetsgivaren skyldig att utge allmänt - ideellt -

skadestånd.

Det kan antas att den som sexuellt trakasserat en arbetskamrat i vissa

fall upphör med sina trakasserier av den anledningen att arbetsgivaren får

kännedom om trakasserierna. Skadeståndsskyldighet inträder inte i de

fall trakasserierna slutar i och med att arbetsgivaren får denna kännedom.

28 §

I paragrafen har tillförts att även ett skadestånd enligt den nya 27 a § kan

jämkas. Specialmotivering till nuvarande lydelse av 28 § finns i prop.

1978/79:175 s. 141 f.

Sammanfattning av Kvinnovåldskommissionens

betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60)

Olika åtgärder har vidtagits under senare år för att öka stödet till brottsof-

fer. Det finns emellertid alltjämt ett stort behov av insatser. Inte minst

gäller detta i fråga om stöd och hjälp till kvinnor som utsatts för våld och

andra övergrepp samt åtgärder för att förhindra en upprepning av våldet

och för att förebygga våld mot kvinnor.

Betänkandet innehåller förslag till åtgärder som griper in på flera olika

samhällsområden. Vi föreslår lagändringar på ett flertal områden, men

konstaterar samtidigt att lagstiftning inte ensam kan lösa det samhälls-

problem som våld mot kvinnor utgör. En betydande del av våra förslag

tar därför sikte på olika myndigheters handläggning av ärenden med an-

knytning till våld mot kvinnor. Vi lämnar också åtskilliga rekommenda-

tioner för hur myndigheterna bör förhålla sig till kvinnovåld. Vi fokuse-

rar särskilt det våld som män utövar mot närstående kvinnor.

Internationellt (kapitel 2)

Kapitel 2 behandlar det internationella samfundets aktiviteter när det

gäller olika frågor som rör våld mot kvinnor. Vi anser att det är viktigt

att informera allmänheten om de uttalanden som görs i internationella

sammanhang, och som syftar till att bekämpa våld mot kvinnor. Detta

har en informerande och utbildande funktion och förstärker allmänhetens

medvetenhet om att våld mot kvinnor är ett allvarligt samhälleligt pro-

blem. Vi har låtit översätta och publicerar i betänkandet (del B) några

betydelsefulla FN- och Europarådsdokument om åtgärder för att be-

kämpa våld mot kvinnor. Vi föreslår att internationella dokument som

rör våld mot kvinnor fortsättningsvis översätts till svenska och publice-

ras.

Åtgärder för att öka kunskapen om omfattningen av våldet mot kvin-

nor (kapitel 3) i kapitel 3 redovisas statistiska uppgifter om våldet mot

kvinnor.

Våldet mot kvinnor är i stor utsträckning dolt, och den officiella statis-

tiken visar endast en mindre del av våldsbrotten mot kvinnor. I kapitlet

föreslås olika åtgärder som bör kunna ge ett bättre underlag för att skatta

omfattningen av våldsbrott som riktar sig mot kvinnor. Härigenom kan

även kostnaderna för mäns våld mot kvinnor skattas och ett bättre un-

derlag erhållas för åtgärder som behövs.

Kriminalstatistiken bör enligt vår mening förbättras i väsentliga avse-

enden. Sålunda bör statistiken över anmälda brott, framför allt brotten

enligt 3, 4 och 6 kap. brottsbalken, i större utsträckning könsuppdelas.

Denna statistik bör i ökad utsträckning också ge information om offrets

ålder, nationalitet och relation till gärningsmannen. På motsvarande sätt

bör statistiken över lagförda personer innehålla uppgifter om brottsoffer,

dessas kön, ålder, nationalitet och relation till gärningsmannen.

Även den statistik som finns beträffande brott mot lagen (1988:688)

om besöksförbud behöver kompletteras.

Statistiken bör också ge ökad kunskap om skadestånden vid våldsbrott

förövade mot kvinnor och belysa omfattningen av frihetsberövanden vid

brott som avser våld mot kvinnor.

Vi föreslår vidare att en brottsofferundersökning avseende våld mot

kvinnor skall genomföras. En sådan undersökning bidrar till att man

bättre kan skatta den verkliga brottslighetens storlek. Detta kan i sin tur

bidra till att kunskapen om våldet mot kvinnor ökar liksom kunskaperna

om sambandet mellan våldet och andra samhällsfaktorer. En brottsof-

ferundersökning kan också visa på var resurser bör sättas in för att det

våld som kvinnor utsätts för skall kunna bekämpas.

Åtgärder som på sikt kan motverka våld mot kvinnor (kapitel 4)

I kapitel 4 redovisas några historiska linjer och några utgångspunkter för

sättet att se på våld mot kvinnor.

Vi konstaterar i kapitlet att forskningen om våld mot kvinnor måste ut-

vecklas. Vi föreslår att regeringen uppdrar åt lämplig myndighet att ut-

arbeta en plan för hur en sådan utveckling skall kunna komma till stånd.

Sambandet mellan våldspornografi och våld mot kvinnor är föga belyst

i forskningen. Ytterligare forskning på det området bör kunna ge ett

bättre underlag för att bedöma behovet av att kriminalisera innehav av

våldspornografi.

Det behövs en ökad medvetenhet hos allmänheten om det samhälls-

problem som våld mot kvinnor utgör. I bl.a. Canada och England produ-

ceras TV-information som sammanställts av myndigheterna för att upp-

lysa allmänheten om omfattningen av och orsaker till våld mot kvinnor.

Man har ansett att de kampanjer som har genomförts haft en positiv på-

verkan på allmänhetens attityder till sådant våld. Vi föreslår att rege-

ringen tar initiativ till en liknande kampanj i Sverige.

I skolan liksom i annat ungdomsarbete måste man vara uppmärksam

på det våld som flickor och kvinnor utsätts för. Vi anser att det är viktigt

att utveckla modeller för hur mäns våld mot kvinnor skall kunna tas upp i

bl.a. skolundervisningen och under värnplikten.

Socialtjänsten (kapitel 5)

I kapitel 5 tar vi upp de problem som är förknippade med socialtjänstens

handläggning av ärenden med anknytning till kvinnovåld.

Vi anser att medvetenheten måste öka hos socialtjänsten vad beträffar

förekomsten av våld mot kvinnor, dess orsaker och konsekvenser. Detta

gäller såväl på handläggarnivå som på chefs- och politikernivå.

Inom socialtjänsten måste det utvecklas metoder som leder till förbätt-

rade insatser för kvinnor som utsätts för våld. Vi föreslår att denna grupp

uppmärksammas särskilt i den nya socialtjänstlag som föreslagits av So-

cialtjänstkommittén. Av den nya lagen bör således framgå att social-

tjänsten skall verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld

och andra övergrepp får stöd och hjälp att förändra sin situation.

Vi betonar också vikten av att kommunerna beaktar arbetet med utsatta

kvinnor i sin verksamhetsplanering och att resurser avdelas för ändamå-

let. Vi föreslår att särskilda handlingsplaner utarbetas för denna grupp.

Socialtjänstkommittén har föreslagit att kommunens socialtjänst en

gång om året skall avge en social rapport till kommunfullmäktige om

betydelsefulla förändringar som inträffar i de sociala förhållandena i

kommunen. Vi anser att man i det sammanhanget även bör uppmärk-

samma förekomsten av våld i nära relationer. Socialtjänsten bör därför i

sin rapport även redovisa de åtgärder som socialtjänsten och andra aktö-

rer har vidtagit för att komma till rätta med det problemet.

Vi anser också att socialtjänsten i varje kommun bör utarbeta särskilda

åtgärdsprogram, som tar sikte på hur man på bästa sätt skall möta kvin-

nor som utsätts för våld och vilka insatser som kan erbjudas kvinnorna,

barnen och männen inom socialtjänstens ram, liksom av andra samhäll-

sinstanser och frivilliga organisationer. Socialtjänsten bör också aktivt

informera om de resurser som finns inom socialtjänstens ram och som är

tillgängliga för kvinnor som är utsatta för våld och andra övergrepp.

Varje kommun bör avdela en eller flera socialsekreterare, som får ett

särskilt ansvar för kvinnor som utsätts för våld. Dessa socialsekreterare

bör ges särskild utbildning och regelbunden handledning. Förslaget syf-

tar till en kompetenshöjning hos socialtjänsten och kan förväntas med-

föra effektivitetsvinster.

Vi föreslår slutligen att Socialstyrelsen får i uppdrag att utarbeta all-

männa råd för socialtjänstens handläggning av frågor som rör våld mot

kvinnor. Dessa råd kan ge ledning för kommunernas socialtjänst om

vilka mål och metoder som bör vara vägledande i arbetet med kvinnor

som utsatts för våld. Även barnen bör uppmärksammas i detta samman-

hang.

Hälso- och sjukvården (kapitel 6)

Vi har i delbetänkandet Ett centrum för kvinnor som våldtagits och miss-

handlats (SOU 1994:56) föreslagit att ett nationellt kompetens- och re-

surscentrum för kvinnor som utsatts för våldtäkt och misshandel skall

inrättas. Detta centrum är nu under uppbyggnad vid Akademiska sjukhu-

set i Uppsala. Vi betonar att centrumet inte bör bli det enda i landet där

hälso- och sjukvården utgör bas för verksamheten. Tvärtom är det ange-

läget att nya sådana centrum bildas, och målet bör vara att det i varje

landsting så småningom finns en specialiserad resurs för kvinnor som

utsatts för våld och andra övergrepp.

Även för hälso- och sjukvården behövs det enligt vår mening ett över-

gripande policydokument. Vi föreslår att Socialstyrelsen ges i uppdrag

att utarbeta allmänna råd för hur hälso- och sjukvården bör utforma sina

insatser för kvinnor som utsatts för våld. Ett sådant dokument bör fram-

för allt innehålla de mål som bör gälla för verksamheten.

Tillgången till psykoterapi för kvinnor som utsatts för sexuella och

andra övergrepp är mycket begränsad. Många kvinnor har berättat om

den kamp de fått föra för att få nödvändig terapi. Enligt vår mening är

det mycket angeläget att kvinnor som utsatts för våld och andra över-

grepp kan fä psykoterapi, när sådan erfordras. Detta måste kunna erbju-

das kvinnorna inom rimlig tid och till en rimlig kostnad för dem. Vi ute-

sluter inte att det för denna grupp kan behöva införas någon form av

åtminstone begränsad vårdgaranti för att tillgodose kvinnornas behov.

Mot bakgrund av de stora förändringar som pågår inom hälso- och sjuk-

vården har vi dock avstått från att försöka utforma de närmare förutsätt-

ningarna för en sådan garanti.

I kapitel 6 behandlas även olika frågor med anknytning till rättsintyg.

Frivilliga organisationer (kapitel 7)

Kvinnojourerna ger praktisk och psykologisk hjälp åt kvinnor som har

drabbats av brott. De ger kvinnorna skydd och förebygger på så sätt en

upprepning av våldet. Jourernas insatser har stor betydelse för många

utsatta kvinnor. Resursbrist försvårar dock möjligheterna att ge effektiv

hjälp.

Kvinnojourerna bör enligt vår mening få ökade möjligheter att anställa

personal, att ge dem som arbetar i jourerna handledning och att utveckla

sina verksamheter i övrigt. För närvarande utgår tre miljoner kronor per

år i statsbidrag till kvinnojourernas lokala utvecklingsarbete. Vi föreslår

att statsbidraget till de lokala kvinnojourernas stöd- och

utvecklingsarbete ökas med tio miljoner kronor per år. Det föreslagna

beloppet, 13 miljoner kr, motsvarar ungefär hälften av de bidrag som

kvinnojourerna erhåller från kommuner och andra bidragsgivare

tillsammans. Med ett sådant tillskott till kvinnojourerna skapas

förutsättningar för en mera stabil verksamhet vid jourerna.

Även brottsofferjourerna arbetar med att informera och hjälpa kvinnor

som utsatts för våld och sexuella övergrepp. Inom mansjourerna har det

börjat växa fram verksamheter som ger behandling för män med vålds-

problematik. Insatser av nu nämnt slag är enligt vår mening av stort

värde. Vi föreslår ett statligt stöd på två miljoner kronor per år till

brottsofferjourer för arbete med våldsutsatta kvinnor och till

organisationer som erbjuder behandling för män med våldsproblematik.

Socialtjänstkommittén har framhållit vikten av att socialtjänsten stödjer

frivilligt socialt arbete. Kommittén har även föreslagit att den nya so-

cialtjänstlagen skall innehålla en särskild bestämmelse om detta.

Eftersom kvinnojourerna i så stor utsträckning utför arbete som

ankommer på socialtjänsten bör bestämmelsen enligt vår mening särskilt

ta sikte på ekonomiskt stöd till kvinnojourerna.

Myndigheterna inom rättsväsendet (kapitel 8)

I kapitel 8 behandlas frågor som rör myndigheterna inom rättsväsendet.

Vi anser att polismyndigheterna bör utarbeta särskilda åtgärdsprogram

beträffande sin handläggning av ärenden som rör våld mot kvinnor. Po-

lismyndigheterna bör också utarbeta särskilda informationsbroschyrer

som är riktade till kvinnor som har utsatts för våld och andra övergrepp.

Enligt vår mening måste metoder sökas som kan bidra till att ärenden

som rör våld och andra övergrepp mot kvinnor behandlas effektivare.

Någon polismyndighet bör därför få i uppdrag att utarbeta modeller för

arbetet med ärenden som har samband med våldsbrott riktade mot kvin-

nor. Inom ramen för en sådan försöksverksamhet bör man även pröva på

vilket sätt olika registersystem kan användas för att effektivisera kampen

mot kvinnovåldet.

Vi föreslår vidare en försöksverksamhet med intensivövervakning med

elektronisk kontroll beträffande män som inte kan förmås att respektera

meddelade besöksförbud. Vi föreslår att Rikspolisstyrelsen ges i upp-

drag att utreda förutsättningarna för en sådan försöksverksamhet. Even-

tuellt skulle det vara fördelaktigt om en sådan försöksverksamhet sam-

ordnas med den verksamhet med intensivövervakning av vissa fängelse-

dömda som nu pågår.

Vi anser att rutiner snarast bör skapas som gör det möjligt för en

kvinna att alltid snabbt få tillgång till den skyddsutrustning hon behöver.

Vi anser att det även fortsättningsvis bör vara möjligt för särskilt utsatta

kvinnor att få livvaktsskydd, när metoder som är mindre ingripande är

otillräckliga. Det är också enligt vår mening angeläget att närmare ana-

lysera hur ett effektivt skydd bör utformas för olika kvinnors behov. Det

behövs en noggrann utvärdering av de metoder för skydd av kvinnor som

hittills har använts, och vi föreslår att Rikspolisstyrelsen i samarbete med

Brottsförebyggande rådet får i uppdrag att göra en sådan utvärdering.

Poliser och åklagare har ofta en på förhand etablerad pessimism i för-

hållanden till ärenden som innefattar våld och andra övergrepp mot kvin-

nor i nära relationer. Detta påverkar också deras benägenhet att utreda

och driva sådana ärenden. Kvinnans ovilja att medverka i utredningen

utgör inte sällan anledningen till att ärenden skrivs av. Idag är polisen i

allmänhet förundersökningsledare i mål som gäller misshandel. Vi anser

att åklagarna, som har en större processrättslig erfarenhet, bör vara för-

undersökningsledare i alla ärenden som rör misshandel av en man mot en

kvinna när kvinnan och gärningsmannen är bekanta med varandra, dvs.

även om misshandeln inte är grov.

Olika frågor som rör åklagares och domstolars handläggning av ären-

den om våld och andra övergrepp mot kvinnor bör också enligt vår me-

ning utvecklas närmare i särskilda policydokument för respektive verk-

samhetsområde. Det är angeläget att både åklagare och domstolar prio-

riterar ärenden som rör våld mot kvinnor i nära relationer.

Samverkan (kapitel 9)

Samverkan mellan myndigheter, organisationer och enskilda framhålls

regelmässigt som den viktigaste strategin när det gäller att motverka våld

mot kvinnor. Av stor betydelse för myndigheternas inställning till våld

mot kvinnor och till samarbete mellan myndigheter och andra i frågor

som rör sådant våld är de signaler som centrala, regionala och lokala led-

ningsorgan ger åt sina anställda.

I kapitlet redovisas bl.a. erfarenheter från ett projekt för myndighets-

samarbete vid kvinnomisshandel som under samordning av Socialstyrel-

sen under tre år bedrivits i fem län.

I de särskilda kapitlen om socialtjänsten och hälso- och sjukvården har

vi föreslagit att Socialstyrelsen får i uppdrag att utarbeta allmänna råd för

de nämnda verksamhetsområdenas handläggning av ärenden med an-

knytning till våld mot kvinnor. Även rättsväsendet skulle ha nytta av så-

dana policydokument, och vi föreslår därför att Rikspolisstyrelsen, Riks-

åklagaren och Domstolsverket ges i uppdrag att, var och en för sitt verk-

samhetsområde, ta fram policydokument i vilka bör formuleras principer

för handläggningen av ärenden med anknytning till våld mot kvinnor.

Nya straffbestämmelser (kapitel 11)

Sexualbrotten

Vid vår översyn av brottsbalkens bestämmelser har vi i enlighet med våra

direktiv haft kvinnoperspektivet i fokus. Vi föreslår vissa genomgri-

pande förändringar i sjätte kapitlet brottsbalken. Ändringarna rör bl. a.

frågan om vilka sexuella handlingar som skall krävas för ansvar för

våldtäkt, och när det gäller sexuella övergrepp mot barn vilka hand-

lingar i övrigt mot barnet som skall krävas för ansvar för våldtäkt. Lag-

texten bör ligga så nära verkligheten som möjligt och vi föreslår därför

språkliga ändringar i ett flertal lagrum i sjätte kapitlet. Det gäller framför

allt ifråga om begreppet "sexuellt umgänge".

Något bärande skäl att begränsa våldtäktsbrottet till samlagshandlingar

eller sexualhandlingar som är jämförliga med samlag finns inte. Genom

att den sexuella handlingen avgränsas utifrån ett kvinnligt perspektiv

saknas anledning att skilja mellan olika sätt att fysiskt utnyttja en kvinna

sexuellt. Allt sådant handlande som idag innefattas i begreppet sexuellt

umgänge skall omfattas av våldtäktsbestämmelsen.

Uttrycket sexuellt umgänge för dock tanken till en frivillig och ömse-

sidig sexualakt mellan två personer. Vid våldtäkt är varje inslag av öm-

sesidighet utesluten. Mot denna bakgrund är uttrycket sexuellt umgänge

direkt olämpligt för att beskriva den sexuella handlingen när en person

förgriper sig sexuellt på en annan person. Gärningen framstår i stället

som ett utnyttjande av en annan persons kropp för egna sexuella syften.

Rekvisitet "tvingar annan till samlag eller därmed jämförliga sexuellt

umgänge" i 6 kap. l § brottsbalken bör ersättas med rekvisitet "tilltvingar

sig samlag eller på annat sätt sexuellt utnyttjar". Det nya uttrycket se-

xuellt utnyttjar avser samma sexuella handlingar som idag avses med

begreppet sexuellt umgänge.

Våldtäktsparagrafen ändras också såtillvida att första stycket behandlar

brott som begås av en man mot en kvinna. I ett andra stycke behandlas

övriga konstellationer såvitt avser gärningsman/offer.

I vårt uppdrag ingår att överväga skyddet även för flickor mot över-

grepp av skilda slag, däribland sexuellt våld. Vi anser att sexuellt ut-

nyttjande av ett barn under 15 år skall bestraffas på motsvarande sätt som

våldtäkt mot en vuxen kvinna. Detta bör gälla oavsett om tvång före-

kommit eller inte. Att en vuxen man, som förövat våldtäkt mot ett barn,

inte har använt våld kan mycket väl bero på att barnet överhuvudtaget

inte haft någon möjlighet att göra motstånd. Däremot torde övergreppen

mot barnet regelmässigt vara förenade med psykiskt våld och allvarliga

hot mot hennes eller hans integritet. Det maktmissbruk och den hän-

synslöshet som gärningsmannen gör sig skyldig till gentemot barnet vä-

ger i dessa fall lika tungt som det fysiska våldet eller hotet vid övergrepp

mot en vuxen kvinna. Någon skillnad i straffvärde föreligger inte.

Ett nytt straffbud om våldtäkt mot barn bör sålunda införas. Alla se-

xuella övergrepp mot ett barn under 15 år, som idag faller under 6 kap.

1 4 §§ brottsbalken, skall omfattas av den nya bestämmelsen. För att be-

skriva den sexuella handlingen används begreppet sexuellt utnyttjar, som

motsvarar begreppet sexuellt umgänge. Rekvisitet överensstämmer med

vad vi föreslagit när det gäller våldtäkt mot vuxna. Brottet delas in i tre

svårhetsgrader i likhet med våldtäktsbrottet och med samma straffskalor.

Straffet i normalfallet bör sålunda uppgå till fängelse i lägst två och högst

sex är. Om brottet med hänsyn till särskilda omständigheter är att anse

som mindre allvarligt bör dömas till fängelse i högst fyra år. Straffskalan

för grov våldtäkt mot barn bör vara fängelse i lägst fyra och högst tio år.

Som en följd av tidigare ändringar i 6 kap. brottsbalken bör de nuva-

rande straffbestämmelserna i 2 § om sexuellt tvång, 3 § om sexuellt ut-

nyttjande och 4 § om sexuellt utnyttjande av underårig föras samman till

en ny paragraf, 3 §, när bestämmelserna avser sexualbrott mot personer

som är fyllda 15 år. Brottet benämns sexuellt utnyttjande. Den sexuella

handlingen beskrivs med uttrycket sexuellt utnyttjar och avser samma

handlingar som idag avses med begreppet sexuellt umgänge. Här före-

slås sålunda ingen ändring i sak. Straffet för normalbrottet skall vara

fängelse i högst två år. Straffskalan för grovt sexuellt utnyttjande före-

slås vara fängelse i lägst ett och högst sex år. Någon förändring vad av-

ser de olika sexualbrottens straffvärde åsyftas inte.

När det gäller brottet sexuellt ofredande har brottsbeskrivningen blivit

föråldrad. Denna tar också mer sikte på en samhällelig reaktion och

mindre på att angreppet riktas mot en enskild person. De handlingar som

avses med bestämmelsen kan bättre uttryckas i termer som beskriver den

integritetskränkning, det ofredande och de trakassererier som avses med

straffstadgandet. Vissa typer av sexuella trakasserier omfattas av stad-

gandet, vilket tydliggörs med vårt förslag. Ändringarna är av terminolo-

gisk natur. Någon ändring av kriminaliseringens räckvidd är inte avsedd.

Ansvar bör ådömas även vid underlåtenhet att avslöja vissa grövre

brott enligt 6 kap. brottsbalken. Det gäller våldtäkt, grov våldtäkt, våld-

täkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, grovt sexuellt utnyttjande och

grovt koppleri. Var och en som får kännedom om att ett sådant brott är å

färde skall ha ett ansvar för att brottet avslöjas.

I den särskilda åtalsbestämmelsen i 6 kap. görs en redaktionell ändring

som är föranledd av förslaget om en ny bestämmelse om våldtäkt mot

barn.

Andra brottsbalksbrott

Kvinnor är ofta offer för såväl misshandelsbrott som olika brott mot fri-

het och frid. Ändå anges brottsoffret i de olika straffbestämmelserna som

"han/honom". Lagtexten bör utformas med en terminologi som ligger så

nära verkligheten som möjligt. Beträffande vissa brottsrekvisit anser vi

att språkbruket i nu gällande lag ter sig ålderdomligt och, inte minst ur ett

kvinnoperspektiv, i hög grad verklighetsfrämmande. Vissa språkliga

ändringar beträffande ett antal brott i vissa brottsbalkskapitel bör därför

ske. Vissa förändringar i sak föreslås beträffande brottet olaga hot, åtals-

bestämmelsen i 5 kap. brottsbalken och bestämmelserna om straffmät-

ning.

I bestämmelsen om olaga hot föreslås en språklig ändring i syfte, inte

minst ur ett kvinnoperspektiv, att göra lagtexten mer verklighetsanpas-

sad. I ett nytt tredje stycke anges i vårt förslag vissa faktorer som bör tas

med vid bedömningen av om brottet skall hänföras till den svårare gra-

den. Det finns anledning att från samhällets sida kraftigt markera allvaret

i all olaglig användning av vapen. Att bli utsatt för ett vapenhot är ofta

en traumatisk upplevelse. Hot som utövas med särskilt farliga vapen bör

regelmässigt hänföras till den grova graden av brott. Härmed avses

framför allt skjutvapen och knivar och föremål som av offret uppfattas

som särskilt farliga. Ändringen innebär en skärpning av straffet då så-

dana vapenhot förekommit. Andra faktorer som bör medföra att brottet

skall anses grovt är att hotet avsett en särskilt farlig gärning eller om ho-

tet riktats mot någon som intar en särskilt utsatt ställning. Detsamma

gäller om det är fråga om upprepade allvarliga hot. För den grova graden

av brott bör en särskild brottsrubricering, grovt olaga hot, införas.

Ofredandebrottet ändras språkligt i syfte att anpassa terminologin till

de vanligaste formerna av ofredande. Någon ändring i sak såvitt avser de

straffbara handlingarna är dock inte avsedd.

I bestämmelsen om förolämpning görs vissa ändringar i syfte att i

språkligt hänseende förtydliga lagtexten. Det finns anledning att be-

handla förolämpning med anspelning på någons kön med samma allvar

som när det gäller anspelning på ras, hudfärg m.m. Vi föreslår därför ett

tillägg i 5 kap. 5 § första stycket tredje punkten brottsbalken som innebär

att, om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl kan

anses påkallat ur allmän synpunkt, åklagaren får åtala för förolämpning

mot någon med anspelning på den personens kön. Samma åtalsregel bör

gälla vid förolämpning mot någon med anspelning på en persons sexuella

läggning och inte, som för närvarande, endast vid anspelning på någons

homosexuella läggning.

Bestämmelsen i 29 kap. brottsbalken, som reglerar de omständigheter

som skall vara försvårande vid straffmätningen, bör utvidgas. Motivet

att kränka någon på grund av kön bör beaktas särskilt vid bedömning av

straffvärdet.

Könsstympning

I den särskilda lagen (1982:316) med förbud mot omskärelse av kvinnor

bör de straffbara handlingarna betecknas med en term som ger uttryck för

vad de kriminaliserade ingreppen faktiskt innebär, nämligen en köns-

stympning. Lagens rubrik bör därför ändras till "lag med förbud mot

könsstympning av kvinnor". Ordet "omskärelse" i l § bör bytas ut mot

ordet "könsstympning". Någon ändring såvitt avser kriminaliseringens

räckvidd avses inte.

Eftersom man svårligen kan tänka sig att omständigheterna skulle

kunna var mildrande vid ett ingrepp som innebär att en kvinnas kön

stympas bör böter utmönstras ur straffskalan. Straffet för normalbrottet

bör vara fängelse i högst fyra år. Vi föreslår också en ändring av krite-

rierna för bedömningen av huruvida brottet skall anses som grovt. Så-

lunda bör kriterierna "medfört livsfara", "svår kroppsskada" och

"allvarlig sjukdom" utgå. Straffminimum för det grova brottet kommer

enligt vårt förslag att utgöra fängelse i två år. Förslaget innebär sålunda

en kraftig skärpning av straffet såväl för normalbrottet som beträffande

det grova brottet. Förberedelse och stämpling till brott samt underlåten-

het att avslöja brott bör vara straffbart.

Ett nytt brott i brottsbalken kvinnofridsbrott

För en kvinna som under en längre tid har levt i ett förhållande där hon

blivit utsatt för övergrepp av en man är det inte främst de enskilda fy-

siska övergreppen i sig som karakteriserar kvinnans utsatta situation.

Ofta är det inte möjligt för kvinnan att i detalj beskriva vart och ett av

övergreppen. Verkligheten är i stället många gånger sådan att kvinnans

tillvaro varit helt präglad av våld och hot. Våldet har varit det normala,

och tidsperioden utan våld har hört till undantagen. Kvinnan beskriver

därför övergreppen som en process.

Vår straffrätt fokuserar på enskilda gärningar. Om man inte betraktar

gärningarna som ett led i en pågående process föreligger risk att hel-

hetsperspektivet går förlorat. En kvinna som under lång tid har fått utstå

övergrepp från en närstående man har inte bara blivit offer för olika gär-

ningar som är kriminaliserade enligt nu gällande bestämmelser. Ofta har

kvinnan även blivit utsatt för beteenden som för närvarande inte upptas i

något straffbud. Mannen kanske gömmer undan gemensamma tillhörig-

heter som telefon eller nycklar, förbjuder kvinnan att träffa släktingar och

vänner eller talar nedsättande till henne.

Vi föreslår ett nytt brott i brottsbalken, kvinnofridsbrott. Brottet tar

framför allt sikte på våld och andra övergrepp mot kvinnor det kan

gälla makar, sambor, mödrar eller döttrar i nära relationer till män.

Bestämmelsen tar sikte på vissa beteenden som inte är kriminaliserade,

men som på ett effektivt sätt bidrar till att skapa den situation av psykisk

terror som detta brott är ett utslag av. Dessutom tas hänsyn till en rad

olika handlingar, som redan idag är kriminaliserade i olika

straffstadganden, såsom misshandel och olaga hot. För straffansvar bör

det vara tillräckligt att de olika straffbara handlingarna är preciserade till

sin karaktär och att de har utförts inom en bestämd tidsperiod. Däremot

skall det inte vara nödvändigt att tidsmässigt ange varje handling i detalj.

Det skall krävas att gärningsmannen använder våld eller hot om våld

eller utsätter offret för annan fysisk eller psykisk påverkan. Gemensamt

för de straffbara förfarandena är att de skall vara ägnade att varaktigt

kränka kvinnans/offrets integritet och skada hennes självkänsla.

Straffet för brottet bör vara fängelse i lägst ett och högst sex år.

Brottet tar således i första hand sikte på att skydda kvinnor från över-

grepp av män. Det kan finnas fall där en man gör sig skyldig till detta

brott mot en annan man. I vissa fall kan även en kvinna tänkas vara för-

övare. Det råder dock inte någon tvekan om att gärningsmannen i regel

kommer att vara en man och offret en kvinna. Detta förhållande bör tyd-

liggöras, och paragrafen bör därför delas upp i två olika stycken.

Brottet utgör framför allt ett brott mot frihet och frid och bör därför

placeras bland frihets- och fridsbrotten i brottsbalkens fjärde kapitel. Vi

har valt att rubricera brottet kvinnofridsbrott respektive fridsbrott. Vi

föreslår att bestämmelsen intas i en ny 4 a §.

Sekretessfrågor (kapitel 10)

Sekretesslagen

I 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen (1980: 100) finns vissa un-

dantag från bl.a. hälso- och sjukvårdssekretessen och socialtjänstsekre-

tessen när det gäller att lämna uppgifter som angår misstanke om brott

till polis och åklagare. För närvarande gäller att uppgift får lämnas en-

dast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindri-

gare straff än fängelse två år. I praktiken är det, såvitt avser vuxna kvin-

nor, endast om en kvinna har utsatts för våldtäkt som personalen inom

hälso- och sjukvården och socialtjänsten är oförhindrad att polisanmäla

brottet. Vid misstanke om brott mot den som är under 18 år har dock

ytterligare genombrott gjorts i vårdsekretessen. I sådana fall hindrar inte

sekretessen att personal inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten

lämnar uppgifter till polis och åklagare, under förutsättning att det är

fråga om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. brottsbalken.

För svenska kyrkans församlingsvårdande verksamhet gäller samma

sekretessregler när det gäller att lämna uppgifter till rättsvårdande myn-

digheter som för hälso- och sjukvården och socialtjänsten.

Intresset av att beivra våldsbrott och förhindra upprepat våld måste i

vissa fall få ta över den enskilda personens intresse av integritet och sek-

retess. Framför allt gäller detta övergrepp som riktar sig mot närstående,

där våldet tenderar att upprepas och därvid också bli grövre. Det sätt på

vilket samhället ser på våld som riktar sig mot kvinnor utgör en viktig

faktor i kampen mot sådana brott. Om hälso- och sjukvården och sociala

myndigheter förhåller sig passiva trots att det är mer eller mindre uppen-

bart för dem att kvinnan varit utsatt för t.ex. ett mycket allvarligt miss-

handelbrott, blir detta en signal till såväl kvinnan som mannen, att sam-

hället inte bryr sig om att han förgriper sig mot henne. Det är därför en

viktig markering att hälso- och sjukvården och socialtjänsten, utan oöver-

stigliga hinder av sekretess, kan anmäla misstankar om t.ex. livshotande

och annan allvarlig misshandel till rättsvårdande myndigheter.

Vi föreslår att sekretesslagen ändras så att sekretess inte hindrar att

hälso- och sjukvården och socialtjänsten lämnar uppgifter till polis och

åklagare, när det föreligger misstanke om att en person utsatts för grov

misshandel enligt 3 kap. 6 § brottsbalken, kvinnofridsbrott respektive

fridsbrott enligt 4 kap. 4 a § brottsbalken och grovt sexuellt utnyttjande

enligt 6 kap. 3 § brottsbalken. De nämnda brotten har eller får enligt våra

förslag ett minimistraff på fängelse ett år. Ett uppgiftslämnande bör en-

ligt vår mening framför allt ske när det föreligger en påtaglig risk att vål-

det skall upprepas eller när en kvinna utsatts för livsfarligt våld.

Enligt vår mening bör samma sekretessregler gälla i såväl offentlig

som privat tjänst. Detsamma bör vara fallet även såvitt avser svenska

kyrkans församlingsvårdande verksamhet.

Rättegångsbalken

Förslaget att hälso- och sjukvården och socialtjänsten skall ges större

möjligheter att utan hinder av sekretess lämna ut uppgifter vid misstanke

om allvarliga våldsbrott till polis och åklagare bör också ses i förhållande

till det s.k. frågeförbudet i 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Detta begränsar

möjligheterna att ställa frågor till ett vittne som tillhör vissa angivna yr-

kesgrupper, framför allt personal inom vårdsektorn. Vi föreslår att fråge-

förbudet får vika vid de brott där vi föreslagit en uppmjukning av vård-

sekretessen enligt sekretesslagen, dvs. vid brotten grov misshandel, kvin-

nofrids- respektive fridsbrott och grovt sexuellt utnyttjande.

Identitetsbyte

Prövningen av en begäran om fingerade personuppgifter är särskilt

komplicerad när det gäller en kvinna som har små barn och kvinnan be-

höver skyddas mot barnets far. I de fall vårdnaden om barnet anförtrotts

modern ensam och fadern av domstol inte tillerkänts rätt till umgänge

med barnet bör det dock, enligt vår mening, inte föreligga hinder för att

modern och barnet skall få fingerade personuppgifter.

Om ett barn har medgetts rätt att använda fingerade personuppgifter

och barnets förälder väcker talan om vårdnad eller umgänge med barnet

kan tveksamhet uppstå om vilket forum som är det korrekta. Vi föreslår

ett förtydligade av den forumregel för vårdnads- och umgängestvister

som finns i 6 kap. 17 § föräldrabalken. Förslaget innebär att Stockholms

tingsrätt skall vara behörig domstol inte bara som fallet är idag när

annat forum saknas, utan även när barnets verkliga hemvist inte kan fast-

ställas därför att barnet har medgetts fingerade personuppgifter.

Straffmätning m.m. (kapitel 12)

Nyligen har det genomförts en undersökning av domstolarnas straffmät-

ningspraxis vid vissa grova våldsbrott. Vi föreslår i kapitel 12 att rege-

ringen låter genomföra en undersökning av domstolarnas straffmätning

och straffvärderesonemang också vid andra våldsbrott än de allra grövsta.

En sådan undersökning bör göras ur ett könsperspektiv.

Vi anser det angeläget att psykoterapeutisk behandling kan ges åt män

som gör sig skyldiga till sexualbrott eller andra våldsbrott riktade mot

kvinnor, t.ex. upprepad misshandel mot en närstående. Kriminalvårds-

styrelsen har nyligen presenterat ett handlingsprogram för utbyggnad av

behandlingsresurserna för sexualbrottsdömda. Programmet tar dock inte

sikte på män som döms för andra typer av våldsbrott riktade mot kvinnor.

Kriminalvårdsstyrelsen har uppskattat att ca 1 000 personer årligen

ådöms fängelsestraff för sådana brott. Vi har inte haft praktiska möjlig-

heter att kartlägga vilka behov som finns när det gäller behandling för

dessa män och föreslår därför att regeringen uppdrar åt Kriminalvårdssty-

relsen att göra en sådan kartläggning. Kriminalvårdsstyrelsen bör i sam-

band därmed utarbeta ett handlingsprogram för hur denna behandling

skall kunna byggas ut.

Sexuella trakasserier (kapitel 13)

Sexuella trakasserier är en form av könsrelaterat våld, och i likhet med

annat våld mot kvinnor är sexuella trakasserier i stor utsträckning ett dolt

problem. Undersökningar har dock visat att sexuella trakasserier inte alls

är ovanligt i arbetslivet och inom utbildningsväsendet.

Varje arbetsgivare skall enligt 6 § jämställdhetslagen (1991:433) verka

för att inte någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier. 22 § jäm-

ställdhetslagen innehåller ett klart förbud för arbetsgivaren att trakassera

en arbetstagare som avvisat sexuella närmanden från arbetsgivarens sida.

Endast den sistnämnda bestämmelsen är dock sanktionerad med skade-

ståndskyldighet.

Jämställdhetsombudsmannen (JämO) har i en skrivelse till regeringen

pekat på konsekvenser av det sätt på vilket frågan om sexuella trakasse-

rier på arbetsplatsen reglerats i jämställdhetslagen, eftersom det skade-

ståndssanktionerade förbudet i 22 § inte tar sikte på de sexuella trakasse-

rierna som sådana. Vi anser, i likhet med JämO, att jämställdhetslagen

bör kompletteras med en regel som i vissa situationer håller arbetsgiva-

ren ansvarig för om en kvinna utsätts för sexuella trakasserier av sina

arbetskamrater. Frågan är dock komplicerad, och den bör därför bli fö-

remål för utredning i särskild ordning.

Vissa särskilt utsatta grupper (kapitel 14)

Några grupper är särskilt sårbara när de utsätts för våld. I kapitel 14 be-

lyser vi situationen för kvinnor med invandrarbakgrund, äldre kvinnor

och kvinnor med funktionshinder, tonårsflickor samt missbrukande kvin-

nor som utsätts för våld.

En angelägen fråga är hur man skall lösa problemet med uppehållstill-

stånd i Sverige för en utländsk kvinna som här i landet utsätts för våld av

sin man. Till följd av en praxis med s. k. uppskjuten invandringspröv-

ning riskerar kvinnan att utvisas härifrån om hon bryter upp från mannen,

trots att han utsätter henne för våld. Den nuvarande rättstillämpningen är

enligt vår mening oacceptabel. Vi föreslår därför att frågan hur invand-

rade kvinnor som utsätts för våld av sina män skall kunna tillförsäkras

rätten att få stanna här i landet utreds i särskild ordning.

Invandrarverket har i olika sammanhang begärt tillgång till innehållet i

kriminal- eller polisregister beträffande mannen, när man prövar frågan

om uppehållstillstånd för en kvinna som kommit till Sverige som en s.k.

snabb anknytning. Vi anser att Invandrarverkets begäran är rimlig.

Barn i misshandelsmiljöer (kapitel 15)

Barn till kvinnor som misshandlats har ett mycket stort behov av hjälp

och stöd. Med anledning av dessa barns behov och de svårigheter som

föreligger när det gäller att möta behoven, föreslår vi i kapitel 15 att vill-

koren för barn som växer upp i misshandelsmiljöer blir föremål för ut-

redning i särskilt ordning. En sådan utredning bör ha en bred ansats och,

utifrån såväl flickors som pojkars perspektiv, ta upp olika frågor som rör

barnens livssituation.

Tvister om vårdnad och umgänge är ofta komplicerade i olika avseen-

den, och särskilt svår är situationen när barnets mor utsatts för våld från

barnets far. Inte sällan måste i dessa fall principen om barns behov av

nära och goda relationer med både modern och fadern få vika. Våld och

övergrepp inom en familj medför nämligen en högst påtaglig fara för

barnets psykiska välbefinnande. Vi anser mot bakgrund härav att dom-

stolen bör vara restriktiv när det gäller att medge fadern vårdnad eller

umgänge i de fall han utövat våld mot någon familjemedlem. Nuvarande

lagstiftning, som tar sikte på barnets bästa, hindrar inte en sådan tillämp-

ning.

Utbildningsfrågor (kapitel 16)

Vi har kartlagt i vilken utsträckning våld mot kvinnor tas upp i den

grundläggande högskoleutbildningen för socionomer, läkare, sjuksköter-

skor, psykologer, jurister och poliser. Kartläggningen visar att våld mot

kvinnor i mycket liten omfattning belyses i utbildningarna. Vi anser att

det bör klargöras att jämställdhet och könsaspekter skall belyses i all

högskoleutbildning och föreslår att 1 kap. 5 § högskolelagen (1992:1434)

förtydligas i detta avseende.

I examensordningen anges poäng och mål för olika examina. För vissa

högskoleutbildningar, som mera direkt förbereder för speciella yrken, har

examensordningen särskilda målbeskrivningar. Vi föreslår att exa-

mensordningen och dess målbeskrivningar för utbildningen av de ovan

berörda yrkesgrupperna kompletteras, så att det klart framgår att våld

mot kvinnor och andra könsaspekter skall belysas i deras utbildning.

Detsamma bör gälla för polisutbildningen, vilken dock inte regleras i

examensordningen.

Vi föreslår att Högskoleverket ges i uppdrag att följa utvecklingen av

hur frågor om jämställdhet mellan kvinnor och män beaktas i undervis-

ningen vid våra högskolor. Verket bör regelbundet rapportera till rege-

ringen om läget.

Det är mycket viktigt att nu verksamma yrkesgrupper inom social-

tjänsten, hälso- och sjukvården och rättsväsendet fortbildas i frågor som

har samband med våld mot kvinnor. Vi föreslår att staten under nästa

budgetår avsätter tre miljoner kronor för sådan fortbildningsverksamhet.

Våra förslag berör sålunda många områden, men det är varken möjligt

eller lämpligt att inbördes rangordna förslagen efter angelägenhet. Enligt

vår uppfattning behövs det åtgärder inom alla de områden som vi be-

handlar och åtgärderna brådskar. Våld och andra övergrepp mot kvinnor

bör fortsättningsvis inte vara en fråga som man helst förbigår med tyst-

nad. Det är i stället hög tid att börja se våldet mot kvinnor som det all-

varliga samhällsproblem det är.

Kvinnovåldskommissionens lagförslag

Författningsförslag

1. Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100)

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

2 §

Sekretess hindrar inte att uppgift i annat fall än som avses i 1 § lämnas

till myndighet, om uppgiften behövs där för

1. förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skil-

jande från anställning eller annat jämförbart rättsligt förfarande vid myn-

digheten mot någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den

myndighet där uppgiften förekommer,

2. omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften

förekommer, eller

3. tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften före-

kommer. Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas i muntligt eller skrift-

ligt yttrande av sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver för-

undersökning i brottmål.

Sekretess hindrar inte att uppgift om enskilds adress, telefonnummer

och arbetsplats lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för

delgivning enligt delgivningslagen (1970:428). Uppgift hos myndighet

som driver televerksamhet om enskilds telefonnummer får dock, om den

enskilde hos myndigheten begärt att abonnemanget skall hållas hemligt

och uppgiften omfattas av sekretess enligt 9 kap. 8 § tredje stycket, läm-

nas ut endast om den myndighet som begär uppgiften finner att det kan

antas att den som söks för delgivning håller sig undan eller att det annars

finns synnerliga skäl.

Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas

till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att

ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan

antas föranleda annan påföljd än böter.

För uppgift som omfattas av

sekretess enligt 7 kap. 1 6, 33

och 34 §§, 8 kap. 8 § första

stycket, 9 eller 15 § eller 9 kap. 4

eller 7 §, 8 § första eller andra

stycket eller 9 § andra stycket

gäller vad som föreskrivs i fjärde

stycket endast såvitt angår miss-

tanke om brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än

fängelse i två år. Dock hindrar

sekretess enligt 7 kap. 1, 4, 33

eller 34 § inte att uppgift som

angår misstanke om brott enligt

3, 4 eller 6 kap. brottsbalken mot

någon som inte har fyllt arton år

lämnas till åklagarmyndighet

eller polismyndighet.

För uppgift som omfattas av

sekretess enligt 7 kap. 1 6, 33

och 34 §§, 8 kap. 8 § första

stycket, 9 eller 15 § eller 9 kap. 4

eller 7 §, 8 § första eller andra

stycket eller 9 § andra stycket

gäller vad som föreskrivs i fjärde

stycket endast såvitt angår miss-

tanke om brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än

fängelse i två år. Dock hindrar

sekretess enligt 7 kap. 1, 4, 33

eller 34 § inte att uppgift som

angår misstanke om brott enligt

3, 4 eller 6 kap. brottsbalken mot

någon som inte har fyllt arton år

lämnas till åklagarmyndighet

eller polismyndighet. Inte heller

hindrar sekretess enligt 7 kap. 1,

4 eller 33 § att uppgift som an-

går misstanke om brott enligt

3 kap. 6 §, 4 kap. 4 a § eller

6 kap. 3 § andra stycket

brottsbalken lämnas till

åklagarmyndighet eller

polismyndighet.

Tredje och fjärde styckena gäller inte uppgift som omfattas av sekre-

tess enligt 9 kap. 9 § första stycket.

Sekretess enligt 7 kap. 1 § och 4 § första och tredje styckena hindrar

inte att uppgift om enskild, som inte fyllt arton år eller som fortgående

missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel, eller närstå-

ende till denne lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och

socialtjänsten till annan sådan myndighet, om det behövs för att den en-

skilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Detsamma

gäller i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eller närstående

till henne, om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det vän-

tade barnet.

2. Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 36 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 kap.

5 §

Den som till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) eller någon bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa

lagrum, inte får lämna en uppgift får inte höras som vittne om denna utan

tillstånd från den myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats.

Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykolo-

ger, psykoterapeuter, kuratorer vid familjerådgivningsbyråer, som drivs

av kommuner, landsting, församlingar eller kyrkliga samfälligheter, och

deras biträden får höras som vittnen om något som i denna deras yrkes-

utövning anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast

om det är medgivet i lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller,

samtycker till det. Den som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får

lämna uppgifter som avses där får höras som vittne om dem endast om

det är medgivet i lag eller den till vars förmån sekretessen gäller sam-

tycker till det.

Rättegångsombud, biträden eller försvarare får höras som vittnen om

vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten

medger det.

Utan hinder av vad som sägs i

andra eller tredje stycket är andra

än försvarare skyldiga att vittna i

mål angående brott, för vilket

inte är föreskrivet lindrigare

straff än fängelse i två år.

Utan hinder av vad som sägs i

andra eller tredje stycket är andra

än försvarare skyldiga att vittna i

mål angående brott, för vilket

inte är föreskrivet lindrigare

straff än fängelse i två år. Utan

hinder av vad som sägs i andra

stycket är läkare, tandläkare,

barnmorskor, sjuksköterskor,

psykologer, psykoterapeuter,

kuratorer vid familjerådgiv-

ningsbyråer, som drivs av kom-

muner, landsting, församlingar

eller kyrkliga samfälligheter, och

deras biträden skyldiga att vittna

även i mål angående brott enligt

3 kap. 6 §, 4 kap. 4 a § eller

6 kap. 3 § andra stycket

brottsbalken.

Om tystnadsplikt för den som i Svenska kyrkans ordning har vigts till

det kyrkliga ämbetet som präst finns föreskrifter i 36 kap. kyrkolagen

(1992:300). Den som inom något annat trossamfund än Svenska kyrkan

är präst eller den som i sådant samfund intar motsvarande ställning får

inte höras som vittne om något som han eller hon har erfarit under bikt

eller själavårdande samtal.

Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om för-

hållanden som tystnadsplikten avser endast i den mån det föreskrivs i

nämnda paragrafer.

Om någon enligt vad som sägs i denna paragraf inte får höras som

vittne om ett visst förhållande, får vittnesförhör inte heller äga rum med

den som under tystnadsplikt biträtt med tolkning eller översättning.

3. Förslag till

Lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 17 § föräldrabalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

17 §

Frågor om vårdnad eller um-

gänge tas upp av rätten i den ort

där barnet har sitt hemvist. Så-

dana frågor kan tas upp även i

samband med äktenskapsmål.

Om det inte finns någon behörig

domstol, tas frågorna upp av

Stockholms tingsrätt.

Frågor om vårdnad eller um-

gänge tas upp av rätten i den ort

där barnet har sitt hemvist. Om

barnet har medgetts fingerade

personuppgifter enligt lagen

(1991:483) om fingerade per-

sonuppgifter tas frågorna upp av

Stockholms tingsrätt. Frågor om

vårdnad och umgänge kan tas

upp även i samband med äkten-

skapsmål. Om det inte finns nå-

gon behörig domstol, tas frå-

gorna upp av Stockholms tings-

rätt.

Frågor om vårdnad som avses i 4-8 och 10 §§ samt 10 b § andra

stycket samt frågor om umgänge som avses i 15 § handläggs i den

ordning som är föreskriven för tvistemål. Står barnet under vårdnad

av båda föräldrarna eller en av dem och är föräldrarna överens i saken,

får de väcka talan genom gemensam ansökan.

Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

I mål om vårdnad kan underhållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

Dom i mål om vårdnad eller umgänge får meddelas utan huvudför-

handling, om parterna är överens i saken.

4. Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 6 kap. 4 § skall upphöra att gälla,

dels att 3 kap. 5 §, 4 kap. 1-3, 5 och 7 §§, 5 kap. 3 och 5 §§, 6 kap.

1-3, 7, 11-13 §§, 29 kap. 2 § och 35 kap. 4 § skall ha följande lydelse,

dels att det i brottsbalken skall införas en ny paragraf, 4 kap. 4 a §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

5 §

Den som tillfogar annan per-

son kroppsskada, sjukdom eller

smärta eller försätter honom i

vanmakt eller annat sådant till-

stånd, döms för misshandel till

fängelse i högst två år eller, om

brottet är ringa, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som tillfogar annan per-

son kroppsskada, sjukdom eller

smärta eller försätter henne eller

honom i vanmakt eller annat så-

dant tillstånd, döms för miss-

handel till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till bö-

ter eller fängelse i högst sex må-

nader

4 kap.

1 §

Om någon bemäktigar sig samt

bortför eller inspärrar barn eller

annan med uppsåt att skada ho-

nom till liv eller hälsa eller

tvinga honom till tjänst eller att

öva utpressning, dömes för

människorov till fängelse på

viss tid, lägst fyra och högst tio

år, eller på livstid.

Är brottet mindre grovt, dömes

till fängelse i högst sex år.

Den som bemäktigar sig samt

bortför eller inspärrar barn eller

annan med uppsåt att skada

henne eller honom till liv eller

hälsa eller tvinga henne eller

honom till tjänst eller att öva

utpressning, döms för män-

niskorov till fängelse på viss tid,

lägst fyra och högst tio år, eller

på livstid.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst

sex år.

4 kap.

2 §

Den som i annat fall än i 1 §

sägs berövar någon friheten, ge-

nom att bortföra eller inspärra

honom eller på annat sätt, dömes

för olaga frihetsberövande till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

Är brottet mindre grovt, dömes

till böter eller fängelse i högst

två år.

Den som i annat fall än i 1 §

sägs berövar någon friheten, ge-

nom att bortföra eller inspärra

henne eller honom eller på annat

sätt, döms för olaga frihetsberö-

vande till fängelse, lägst ett och

högst tio år.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst två

år.

4 kap.

3 §

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, genom olaga

tvång eller vilseledande, föranle-

der att någon kommer i krigs-

eller arbetstjänst eller annat så-

dant tvångstillstånd eller förmår

någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där han kan

befaras bli utsatt för förföljelse

eller utnyttjad för tillfälliga se-

xuella förbindelser eller på annat

sätt råka i nödläge, döms för för-

sättande i nödläge till fängelse,

lägst ett och högst tio år.

Är brottet mindre grovt, dömes

till böter eller fängelse i högst

två år.

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, genom olaga

tvång eller vilseledande, föranle-

der att någon kommer i krigs-

eller arbetstjänst eller annat så-

dant tvångstillstånd eller förmår

någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där hon eller

han kan befaras bli utsatt för för-

följelse eller utnyttjad för tillfäl-

liga sexuella förbindelser eller på

annat sätt råka i nödläge, döms

för försättande i nödläge till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst två

år.

4 a §

En man som mot en närstå-

ende eller tidigare närstående

kvinna använder våld eller hot

om våld eller utsätter henne för

annan fysisk eller psykisk påver-

kan, ägnad att varaktigt kränka

kvinnans integritet och skada

hennes självkänsla, döms för

kvinnofridsbrott till fängelse i

lägst ett och högst sex år.

Om en man handlar som anges

i första stycket mot en annan

man, eller om en kvinna handlar

så mot en annan kvinna eller mot

en man, döms för fridsbrott till

straff som där anges.

4 kap.

5 §

Om någon lyfter vapen mot

annan eller eljest hotar med

brottslig gärning på sätt som är

ägnat att hos den hotade fram-

kalla allvarlig fruktan för egen

eller annans säkerhet till person

eller egendom, döms för olaga

hot till böter eller fängelse i

högst ett år.

Är brottet grovt, döms till

fängelse, lägst sex månader och

högst fyra år.

Den som hotar att använda

våld eller annars hotar med

brottslig gärning på sätt som är

ägnat att hos den hotade fram-

kalla allvarlig fruktan för egen

eller annans säkerhet till person

eller egendom, döms för olaga

hot till böter eller fängelse i

högst ett år.

Är brottet grovt, döms för

grovt olaga hot till fängelse,

lägst sex månader och högst fyra

år.

Vid bedömande av om brottet

är grovt skall särskilt beaktas om

hotet utövats med livsfarligt va-

pen eller annars avsett en sär-

skilt farlig gärning eller riktats

mot någon som har en särskilt

utsatt ställning.

4 kap.

7 §

Den som handgripligen antas-

tar eller medelst skottlossning,

stenkastning, oljud eller annat

hänsynslöst beteende eljest ofre-

dar annan, döms för ofredande

till böter eller fängelse i högst ett

år.

Den som handgripligen antas-

tar eller genom annat hänsynslöst

beteende ofredar eller trakasse-

rar annan, döms för ofredande

till böter eller fängelse i högst ett

år.

5 kap.

3 §

Den som smädar annan genom

kränkande tillmäle eller beskyll-

ning eller genom annat skymfligt

beteende mot honom, dömes, om

gärningen ej är belagd med straff

enligt 1 eller 2 §, för förolämp-

ning till böter.

Är brottet grovt, dömes till

böter eller fängelse i högst sex

månader.

Den som smädar annan genom

nedsättande uttalande eller be-

skyllning eller genom annat

kränkande beteende mot henne

eller honom, döms, om gär-

ningen ej är belagd med straff

enligt 1 eller 2 §, för förolämp-

ning till böter.

Är brottet grovt, döms till bö-

ter eller fängelse i högst sex må-

nader.

5 kap.

5 §

Brott som avses i 1 3 §§ får

inte åtalas av annan än målsä-

gande. Om målsäganden anger

brottet till åtal och åtal av sär-

skilda skäl anses påkallat ur all-

män synpunkt, får dock åklaga-

ren åtala för

1. förtal och grovt förtal,

2. förolämpning mot någon i

eller för hans myndighetsutöv-

ning,

3. förolämpning mot någon

med anspelning på hans ras, hud-

färg, nationella eller etniska ur-

sprung eller trosbekännelse, eller

4. förolämpning mot någon

med anspelning på att han har

homosexuell läggning.

Brott som avses i 1 3 §§ får

inte åtalas av annan än målsä-

gande. Om målsäganden anger

brottet till åtal och åtal av sär-

skilda skäl anses påkallat ur all-

män synpunkt, får dock åklaga-

ren åtala för

1. förtal och grovt förtal,

2. förolämpning mot någon i

eller

för hans eller hennes myndig-

hetsutövning,

3. förolämpning mot någon

med anspelning på hans eller

hennes kön, sexuella läggning,

ras, hudfärg, nationella eller et-

niska ursprung eller trosbekän-

nelse.

Har förtal riktats mot avliden, får åtal väckas av den avlidnes

efterlevande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon samt, om

åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, av åklagare.

Innebär brott som avses i 1 3 §§, att någon genom att förgripa sig

på en främmande makts statsöverhuvud som vistas i Sverige eller på

en främmande makts representant i Sverige har kränkt den främmande

makten, får brottet åtalas av åklagare utan hinder av vad som

föreskrivs i första stycket. Åtal får dock inte ske utan förordnande av

regeringen eller den regeringen har bemyndigat därtill.

6 kap.

1 §

Den som tvingar annan till

samlag eller därmed jämförligt

sexuellt umgänge genom våld

eller genom hot som innebär el-

ler för den hotade framstår som

trängande fara, döms för våld-

täkt till fängelse, lägst två och

högst sex år. Lika med våld an-

ses att försätta någon i vanmakt

eller annat sådant tillstånd.

En man som tilltvingar sig

samlag eller på annat sätt sex-

uellt utnyttjar en kvinna genom

våld eller genom hot som innebär

eller för kvinnan framstår som

trängande fara, döms för våld-

täkt till fängelse, lägst två och

högst sex år. Med våld jämställs

att försätta en kvinna i medvets-

löshet eller annat hjälplöst till-

stånd.

För våldtäkt döms också en

man som handlar som anges i

första stycket mot en annan man

och en kvinna som handlar så

mot en annan kvinna eller mot en

man.

Är brottet med hänsyn till våldets eller hotets art och omständigheterna

i övrigt att anse som mindre allvarligt, döms till fängelse i högst fyra år.

Är brottet grovt, döms för

grov våldtäkt till fängelse, lägst

fyra och högst tio år. Vid bedö-

mande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas, om våldet

var livsfarligt eller om den som

har begått gärningen tillfogat

allvarlig skada eller allvarlig

sjukdom eller, med hänsyn till

tillvägagångssättet eller offrets

låga ålder eller annars, visat sär-

skild hänsynslöshet eller råhet.

Är brottet grovt, döms för

grov våldtäkt till fängelse, lägst

fyra och högst tio år. Vid bedö-

mande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas, om våldet

var livsfarligt eller om den som

har begått gärningen tillfogat

allvarlig skada eller allvarlig

sjukdom eller, med hänsyn till

tillvägagångssättet eller annars,

visat särskild hänsynslöshet eller

råhet.

6 kap.

2 §

Den som, i annat fall än som

avses 1 §, genom olaga tvång

förmår någon till sexuellt um-

gänge, döms för sexuellt tvång

till fängelse i högst två år.

Om den som har begått gär-

ningen visat särskild hänsynslös-

het eller om brottet annars är att

anse som grovt, döms för grovt

sexuellt tvång till fängelse, lägst

sex månader och högst fyra år.

Den som sexuellt utnyttjar nå-

gon som är under femton år,

döms för våldtäkt mot barn till

fängelse, lägst två och högst sex

år.

Är brottet med hänsyn till sär-

skilda omständigheter att anse

som mindre allvarligt, döms till

fängelse i högst fyra år.

Är brottet grovt, döms för grov

väldtäkt mot barn till fängelse,

lägst fyra och högst tio år. Vid

bedömande av om brottet är

grovt skall särskilt beaktas, om

den som har begått gärningen

använt våld eller hot om brottslig

gärning eller tillfogat allvarlig

skada eller allvarlig sjukdom

eller, med hänsyn till sin anknyt-

ning till barnet eller barnets låga

ålder eller annars, visat särskild

hänsynslöshet eller råhet.

6 kap.

3 §

Den som förmår annan till

sexuellt umgänge genom att all-

varligt missbruka hans eller hen-

nes beroende ställning döms för

sexuellt utnyttjande till fängelse

i högst två år. Detsamma gäller

den som har sexuellt umgänge

med annan genom att otillbörligt

utnyttja att denne befinner sig i

vanmakt eller annat hjälplöst

tillstånd eller lider av en psykisk

störning.

Om den som har begått gär-

ningen visat särskild hänsynlös-

het eller om brottet annars är att

anse som grovt, döms för grovt

sexuellt utnyttjande till fäng-

else, lägst sex månader och högst

sex år.

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, sexuellt ut-

nyttjar annan genom olaga tvång

eller genom att allvarligt miss-

bruka hennes eller hans beroende

ställning döms för sexuellt ut-

nyttjande till fängelse i högst

två år. Detsamma gäller den som

på ett otillbörligt sätt sexuellt

utnyttjar en person som befinner

sig i medvetslöshet eller annat

hjälplöst tillstånd eller lider av en

psykisk störning.

För sexuellt utnyttjande döms

även den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, sexuellt ut-

nyttjar en person som är under

arton år och som är hans eller

hennes avkomling eller står un-

der hans eller hennes fostran

eller för vars vård eller tillsyn

han eller hon har att svara på

grund av myndighets beslut.

Om den som har begått gär-

ningen visat särskild hänsynslös-

het eller om brottet annars är att

anse som grovt, döms för grovt

sexuellt utnyttjande till fäng-

else, lägst ett och högst sex år.

6 kap. 4 §

Har någon sexuellt umgänge

med den som är under arton år

och som är hans avkomling eller

står under hans fostran eller för

vars vård eller tillsyn han har att

svara på grund av myndighets

beslut, döms för sexuellt utnytt-

jande av underårig till fängelse i

högst fyra år. Detsamma skall

gälla om någon, i annat fall än

som avses förut i detta kapitel,

har sexuellt umgänge med barn

under femton år.

Om den som har begått gär-

ningen visat särskild hänsynslös-

het mot den underårige eller om

brottet på grund av dennes låga

ålder eller annars är att anse

som grovt, skall dömas för grovt

sexuellt utnyttjande av under-

årig till fängelse, lägst två och

högst åtta år.

6 kap.

7 §

Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel, sexuellt

berör barn under femton år eller förmår barnet att företa eller

medverka i någon handling med sexuell innebörd, döms för sexuellt

ofredande till böter eller fängelse i högst två år.

För sexuellt ofredande döms även den som genom tvång, förledande

eller annan otillbörlig påverkan förmår någon som har fyllt femton

men inte arton år att företa eller medverka i en handling med sexuell

innebörd, om handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild

eller utgör en posering i annat fall än när det är fråga om framställning

av en bild.

Detsamma skall gälla, om nå-

gon blottar sig för annan på sätt

som är ägnat att väcka anstöt

eller eljest genom ord eller

handling på ett uppenbart sedlig-

hetssårande sätt uppträder an-

stötligt mot annan.

Detsamma skall gälla, om nå-

gon blottar sig för annan på sätt

som är ägnat att kränka hennes

eller hans integritet eller annars

genom ord eller handling med

sexuell innebörd ofredar eller

trakasserar annan.

6 kap.

11 §

Ansvar som i detta kapitel är

föreskrivet för gärning som be-

gås mot någon under viss ålder

skall ådömas även den som inte

insåg men hade skälig anledning

anta att den andre ej uppnått så-

dan ålder.

Ansvar som i detta kapitel är

föreskrivet för gärning som be-

gås mot någon under viss ålder

skall ådömas även den som inte

insåg men hade skälig anledning

anta att den andra personen inte

uppnått sådan ålder.

6 kap.

12 §

För försök till våldtäkt, grov

våldtäkt, sexuellt tvång, grovt

sexuellt tvång, sexuellt utnytt-

jande, grovt sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av under-

årig, grovt sexuellt utnyttjande

av underårig, koppleri och grovt

koppleri döms till ansvar enligt

vad som föreskrivs i 23 kap.

Detsamma gäller i fråga om för-

beredelse och stämpling till

våldtäkt, grov våldtäkt, grovt

sexuellt utnyttjande av underårig

och grovt koppleri.

För försök till våldtäkt, grov

våldtäkt, våldtäkt mot barn, grov

våldtäkt mot barn, sexuellt ut-

nyttjande, grovt sexuellt utnytt-

jande, koppleri och grovt kopp-

leri döms till ansvar enligt vad

som föreskrivs i 23 kap. Det-

samma gäller i fråga om förbere-

delse och stämpling till våldtäkt,

grov våldtäkt, våldtäkt mot barn,

grov våldtäkt mot barn, grovt

sexuellt utnyttjande och grovt

koppleri eller underlåtenhet att

avslöja sådant brott.

6 kap.

13 §

Är vid sexuellt utnyttjande av

underårig enligt 4 § första

stycket andra meningen eller

försök till sådant brott eller vid

sexuellt ofredande enligt 7 §

första stycket skillnaden i ålder

och utveckling mellan den som

har begått gärningen och barnet

ringa, får åtal väckas av åklaga-

ren endast om åtal är påkallat ur

allmän synpunkt.

Är vid våldtäkt mot barn enligt

2 § andra stycket eller försök till

sådant brott eller vid sexuellt

ofredande enligt 7 § första

stycket skillnaden i ålder och

utveckling mellan den som har

begått gärningen och barnet

ringa, får åtal väckas av åklaga-

ren endast om åtal är påkallat ur

allmän synpunkt.

29 kap.

2 §

Såsom försvårande omständigheter vid bedömningen av straffvärdet

skall, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt

beaktas

1. om den tilltalade avsett att brottet skulle få betydligt allvarligare

följder än det faktiskt fått,

2. om den tilltalade visat särskild hänsynslöshet,

3. om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller

särskilda svårigheter att värja sig,

4. om den tilltalade grovt utnyttjat sin ställning eller i övrigt

missbrukat ett särskilt förtroende,

5. om den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet ge-

nom allvarligt tvång, svek eller missbruk av dennes ungdom,

oförstånd eller beroende ställning,

6. om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit

särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken

den tilltalade spelat en betydande roll, eller

7. om ett motiv för brottet varit

att kränka en person, en folk-

grupp eller en annan sådan grupp

av personer på grund av ras, hud-

färg, nationellt eller etniskt ur-

sprung, trosbekännelse eller an-

nan liknande omständighet.

7. om ett motiv för brottet varit

att kränka en person, en folk-

grupp eller en annan sådan grupp

av personer på grund av kön, ras,

hudfärg, nationellt eller etniskt

ursprung, trosbekännelse eller

annan liknande omständighet.

35 kap.

4 §

De i 1 § bestämda tiderna skall räknas från den dag brottet begicks.

Förutsätts för ådömande av påföljd att viss verkan av handlingen inträtt,

skall tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde.

Har brott som avses i 6 kap.

1 4 och 6 §§ eller försök till så-

dana brott begåtts mot barn

under femton år skall de i 1 §

bestämda tiderna räknas från den

dag målsäganden fyller eller

skulle ha fyllt femton år.

Vid brott som avses i 6 kap.

2 § eller försök till sådant brott

skall de i 1 § bestämda tiderna

räknas från den dag målsäganden

fyller eller skulle ha fyllt femton

år.

Om vid bokföringsbrott, som ej är ringa, den bokföringsskyldige

inom fem år från brottet har försatts i konkurs, fått eller erbjudit

ackord eller inställt sina betalningar, skall tiden räknas från den dag då

detta skedde.

5. Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:316) med förbud mot omskärelse av

kvinnor

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:316) med förbud mot

omskärelse av kvinnor

dels att lagen skall ha den rubrik som anges i det följande

dels att 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse.

Lag med förbud mot könsstympning av kvinnor

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Ett ingrepp i de kvinnliga yttre

könsorganen i syfte

att stympa dessa eller åstad-

komma andra bestående föränd-

ringar av dem (omskärelse) får

inte utföras, oavsett om samtycke

har lämnats till ingreppet eller

inte.

Ett ingrepp i de kvinnliga yttre

könsorganen i syfte att stympa

dessa eller åstadkomma andra

bestående förändringar av dem

(könsstympning) får inte utföras,

oavsett om samtycke har lämnats

till ingreppet eller inte.

2 §

Den som bryter mot 1 § döms

till fängelse i högst två år eller,

om omständigheterna är mild-

rande, till böter.

Om brottet har medfört livs-

fara, svår kroppsskada, allvarlig

sjukdom eller i annat fall innebu-

rit ett synnerligen hänsynslöst

beteende skall det bedömas som

grovt. För grovt brott döms till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

För försök döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

Den som bryter mot 1 § döms

till fängelse i högst fyra år.

Om brottet har inneburit ett

särskilt hänsynslöst beteende

skall det bedömas som grovt.

För grovt brott döms till fäng-

else, lägst två och högst tio år.

För försök, förberedelse och

stämpling eller underlåtenhet att

avslöja brott döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

6. Förslag till

Lag om ändring i högskolelagen (1992:1434)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 5 § högskolelagen (1992:1434)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

5 §

I högskolornas verksamhet

skall jämställdhet mellan kvinnor

och män alltid iakttas.

I högskolornas verksamhet

skall jämställdhet mellan kvinnor

och män alltid iakttas och främ-

jas.

Högskolorna bör vidare i sin verksamhet främja förståelsen för andra

länder och för internationella förhållanden.

Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:60)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt,

Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Justitiekans-

lern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Polismyndig-

heten i Norrköping, Polismyndigheten i Malmöhus län, Kriminalvårds-

styrelsen, Brottsförebyggande rådet, Socialstyrelsen, Rättsmedicinalver-

ket, Folkhälsoinstitutet, Statens institutionsstyrelse, Handikappombuds-

mannen, Barnombudsmannen, Jämställdhetsombudsmannen, Statskon-

toret, Statistiska centralbyrån, Skolverket, Högskoleverket, Forsknings-

rådsnämnden, Kriminologiska institutionen vid Stockholms universitet,

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet, Samhällsvetenskapliga fa-

kulteten vid Göteborgs universitet, Pedagogiska fakulteten vid Umeå

universitet, Statens invandrarverk, Våldsskildringsrådet, Ungdomsstyrel-

sen, Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i Kopparbergs län,

Svenska kommunförbundet, Stockholms kommun, Göteborgs kommun,

Landstingsförbundet, Akademiska sjukhuset i Uppsala läns landsting,

Skaraborgs läns landsting, Jämtlands läns landsting, Svenska Läkaresäll-

skapet, Sveriges Läkarförbund, Tjänstemännens centralorganisation,

Sveriges Akademikers Centralorganisation, Landsorganisationen i Sve-

rige, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen

Sveriges Socialchefer, Riksförbundet för sexuell upplysning, Riksför-

bundet för sexuellt likaberättigande, Sveriges psykologförbund, Riksfö-

reningen psykoterapicentrum, Rädda Barnen, Svenska UNICEF kom-

mittén, Riksförbundet för utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna,

Stiftelsen Manscentrum i Stockholm, Riksorganisationen för kvinno-

jourer i Sverige, Sveriges Socionomers personal- och förvaltnings-

tjänstemäns riksförbund, Brottsofferjourernas riksförbund, Svenska Kyr-

kans Centralstyrelse, Sveriges Socialdemokratiska Kvinnoförbund, Mo-

derata Kvinnoförbundet, Folkpartiet Liberalernas kvinnoförbund, Cen-

terkvinnorna, Vänsterpartiets kvinnopolitiska utskott, Fredrika Bremer

Förbundet samt Internationella Kvinnoförbundet.

Därutöver har yttrande inkommit från Kvinnojourernas Länsförening i

Dalarna, Göteborgs Invandrarförvaltning, Zonta International Distr. 21,

Alla Kvinnors Hus, Husmodersförbundet Hem och Samhälle, Föreningen

Sveriges Kommunala Familjerådgivare, Kristina Jernberg, f.d. projektle-

dare för projektet Myndighetssamarbete vid kvinnomisshandel samt

Länsstyrelsen i Jämtlands län.

Polishögskolan, Föreningen Sveriges polischefer, Svenska

polisförbundet, Lärarnas riksförbund, Riksförbundet Hem och Skola,

Organisationen för barnens rätt i samhället, Stadsmissionen, Svenska

Hälso- och Sjukvårdens Tjänstemannaförbund, Riksförbundet

Internationella Föreningar för Invandrarkvinnor, Yrkeskvinnors

Riksförbund samt Kvinnoforum har inte inkommit med svar.

Svenska Arbetsgivareföreningen avstår från att yttra sig över

förslagen.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från regionåklagarmyndigheterna i

Malmö, Vänersborg, Jönköping samt Göteborg.

Samhällsvetenskapliga institutionen vid Göteborgs universitet har som

sitt yttrande bifogat yttranden från Institutionen för socialt arbete, So-

ciologiska institutionen, Psykologiska institutionen samt Rättsvetenskap-

liga institutionen.

Stockholms kommun har bifogat yttranden från socialnämnden, social-

förvaltningen, juridiska avdelningen samt polismyndigheten i Stock-

holms län. Socialförvaltningen i Stockholms kommun har bifogat ytt-

randen från socialdistrikt 4, 5 och 16. Socialdistriktens yttranden finns

tillgängliga i Socialdepartementets ärende dnr. S95/3442/Jäm.

Akademiska sjukhuset i Uppsala läns landsting har som sitt yttrande

bifogat yttrande från Kvinnokliniken och Rikskvinnocentrum.

Landsorganisationen i Sverige har bifogat yttrande från Svenska Kom-

munalarbetareförbundet.

Svenska kyrkan har som sitt yttrande bifogat yttrande från Svenska

Kyrkans Församlingsnämnd.

Sammanfattning av 1993 års Prostitutionsutrednings

betänkande Könshandel (SOU 1995:15)

Sett ur ett historiskt perspektiv (kap. 2) har prostitution funnits i alla

tider men formerna och inställningen till prostitution har ändrats

allteftersom samhället förändrats.

Det nutida samhället präglas av internationalisering och de globala

rörelserna påverkar också mönstren för prostitution. Migration av

kvinnor från tredje världen och Östeuropa till bordeller i Västeuropa,

Nordamerika och Japan är t.ex. nya företeelser liksom sexturism från

Europa till Thailand och Sri Lanka. Den internationella handeln med

kvinnor över gränserna, s.k. trafficking, har ökat oroväckande.

Sexturism till länder där barn utnyttjas i prostitution, främst i

Sydostasien, har fått stor omfattning. Spridningen av hiv och aids är ett

allvarligt problem som fått könshandeln att framstå i ett nytt perspektiv.

Samarbete för att motarbeta prostitution förekommer i ganska stor

utsträckning mellan stater och i olika internationella organisationer. Ett

antal konventioner och andra internationella dokument har utarbetats

bl. a. inom FN och Europarådet för att förhindra prostitution och

kvinnohandel.

Samtidigt finns rörelser som verkar för att prostitution skall legaliseras

och erkännas som arbete så att t.ex. arbetsrättslig och social lagstiftning

blir tilllämplig också på de prostituerade. Uttrycket sex arbetare har

alltmer kommit att användas på dem som verkar som prostituerade eller

inom sex industrin.

I Sverige finns bestämmelser i brottsbalken som direkt syftar till att

motverka prostitution, nämligen bestämmelserna om koppleri och om

förförelse av ungdom. För dessa och för andra rättsregler som kan blir

tillämpliga i detta sammanhang redogörs i kapitlet om gällande rätt

(kap. 3).

För att se om några förändringar skett i Sverige under senare tid när det

gäller könshandelns omfattning och former och vilken påverkan de

internationella mönstren kan ha haft, har utredningen gjort en

kartläggning av den svenska könshandeln. Utredningen har också

försökt se om och i så fall i vilken omfattning könshandeln är

organiserad eller har samband med den organiserade brottsligheten. Med

några bilder från verkligheten, av kvinnor och män i könshandeln

(kap. 4) som bakgrund, lämnas en redogörelse för den heterosexuella

könshandelns omfattning och former (kap. 5) och även för parterna i

könshandeln (kap. 6).

Uppskattningsvis 2 500 kvinnor säljer varje år sexuella tjänster i

Sverige. Antalet kvinnor i gatuprostitutionen har beräknats till ca 650.

De övriga återfinns i den mer osynliga inomhusprostitutionen, på

massageinstitut, i lägenhetsprostitution, i eskortservice och i call girl

verksamhet. Om man, som 1977 års prostitutionsutredning, utgår från att

varje kvinna har 50 olika kunder innebär detta att 125 000 män köper

sexuella tjänster varje år. Härtill kommer ett antal män som köper

sexuella tjänster av män. Dessa siffror innebär att könshandeln i Sverige

efter en nedgång under 1980 talet och början av 1990 talet nu åter ökar.

Antalet kvinnor i gatuprostitutionen har minskat men i stället kan

inomhusprostitutionen, där köpare och säljare oftast får kontakt via

annons, antas ha större omfattning än tidigare, framför allt gäller detta

massageinstituten och liknande verksamheter. En del kvinnor rör sig

mellan de olika prostitutionsformerna. Kvinnor, som tidigare lämnat

gatuprostitutionen, har i vissa fall återvänt till gatan när de blivit

arbetslösa. Andelen kvinnor som har psykiska störningar har ökat på

senare år, liksom andelen utländska kvinnor. Ungefär hälften av

kvinnorna i gatuprostitutionen är missbrukare av narkotika eller alkohol.

Medelåldern för kvinnorna i gatuprostitutionen har ökat något. Även om

en del kvinnor av olika skäl lämnat könshandeln visar siffrorna att en

nyrekrytering hela tiden skett. Omsättningen i gatuprostitutionen har

ibland omfattat mer än en tredjedel av säljarna per år.

Antalet mycket unga kvinnor i gatuprostitutionen är lågt. Framför allt

får detta ses som ett resultat av socialtjänstens och polisens arbete för att

hindra unga kvinnor att etablera sig som prostituerade. På sexklubbarna

arbetar däremot framför allt unga flickor och det är också de unga

flickorna som efterfrågas vid framställning av pornografisk film.

Könshandeln förändras i takt med att samhället i övrigt förändras och

nya former uppstår hela tiden. Ett sätt att dölja verksamheten är att

organisera slutna klubbar där medlemmarna erbjuds olika sexuella

tjänster, från pornografi och adresser till prostituerade utomlands till

samlag, alltså en sorts varuhus för köp av sexuella tjänster. Nya

kontaktvägar mellan köpare och säljare på könsmarknaden har också

öppnats via datanät och genom videogram.

Sexindustrin expanderar och har tagit till sig den nya tekniska

utvecklingen. Telefonsex, sex på datadisketter och CD Rom har fått en

ökande spridning. Stor efterfrågan finns på sexkontakttidningar och

grovt pornografiska filmer. Mycket av sexindustrin förutsätter

annonsering i dagspress eller kontakttidningar. Antalet annonser i

dagspressen om massageinstitut och liknande verksamheter, som

tillhandahåller sexuella tjänster, har ökat oroväckande. En del

kontakttidningar innehåller annonser som öppet erbjuder

prostitutionskontakter. Sexindustrin ger uppenbarligen möjligheter till

stora ekonomiska vinster. Omfattningen av denna industri har inte till

fullo kunnat utredas.

Organiserad prostitution, som har samröre med den organiserade

brottsligheten, förekommer i mycket begränsad omfattning i Sverige.

Koppleriverksamhet förekommer i olika former. Sådan verksamhet i

samband med sexklubbar och sexbutiker har dock inte kunnat påvisas

mer än i några enstaka fall i Sverige. Farhågor som ibland framställts om

organiserad import till Sverige av prostituerade från öststaterna tycks för

närvarande sakna grund.

I jämförelse med andra europeiska länder har könshandeln i vårt land

liten omfattning. Det totala antalet prostituerade i Sverige kan som

nämnts beräknas uppgå till drygt 2 500 medan motsvarande siffra i t. ex.

Holland, vars folkmängd är ungefär dubbelt så stor som Sveriges, är ca

20 000. Andelen svenska män som köper sexuella tjänster är också liten

vid en internationell jämförelse. Att könshandeln har en begränsad

omfattning i Sverige kan säkert tillskrivas många olika omständigheter.

Sverige har haft en annan tradition när det gäller synen på prostitution än

den man haft på kontinenten. Ett väl utbyggt trygghetssystem liksom

gemensamma strävanden i samhället mot ökad jämställdhet mellan

kvinnor och män kan ha haft betydelse. Ett väl fungerande socialt arbete

mot prostitution har också betytt mycket.

Kunskapen om säljarna i könshandeln är i stort begränsad till

kvinnorna i den synliga prostitutionen på gatan.

Säljarna i gatans könshandel rekryteras mestadels bland kvinnor som

på olika sätt fått en dålig start i livet, som tidigt berövats sin självrespekt

och fått en negativ självbild. På senare tid har sambandet mellan

prostitution och sexuella övergrepp i barndomen blivit alltmera

uppenbart. Prostitutionsdebuten handlar sällan om ett plötsligt djupt fall

i förnedring. Kvinnorna har ofta varit på väg mot prostitution mycket

länge, av skäl som ligger långt tillbaka i tiden. Det är ibland också fråga

om en successiv och gradvis tillvänjning till könshandeln. I denna

process kan en rad faktorer medverka, bl.a. spelar sexklubbar och den

pornografiska industrin en stor roll. Den utlösande faktorn kan vara en

akut brist på pengar, kanske i kombination med påverkan från en väninna

som prostituerar sig eller arbetar på sexklubb eller från en

pojkvän/hallick.

Männen köparna i könshandeln är en stor grupp, mycket större än

säljarna. Om man utgår från vad den tidigare Prostitutionsutredningen

fann, har uppskattningsvis tio procent av de svenska männen erfarenhet

av könsköp. Könsköparen avviker visserligen inte från

genomsnittsmannen när det gäller yrke, ekonomi eller civilstånd men han

får däremot sägas vara avvikande när det gäller inställningen till

sexualitet och kvinnor. Orsakerna till att männen köper sexuella tjänster

varierar. En del av köparna förefaller att ha allvarliga problem när det

gäller synen på och förhållningssättet till sexualitet. Några har svårt att

etablera en normal relation till en kvinna. Hos en del av männen finns

också erfarenheter av kränkt sexualitet, av att ha blivit förförda eller

utsatta för övergrepp tidigare i livet. Männens avvikande inställning till

sexualitet och svårighet att få kontakt med kvinnor kan vara en följd av

den vilsenhet och de känslor av otillräcklighet som mänga könsköpare

ger uttryck för. Prostitutionskontakterna med sexuell utlevelse utan

relation, närhet eller krav avskalade relationer kan bli en möjlighet att

slippa konfronteras med dålig självkänsla och oförmåga att utlämna sig

själv i genuina mänskliga kontakter.

Prostitutionens främjare och profitörer hör också till könshandeln.

Hallickar, som tar del av inkomsterna från sambons eller flickvännens

prostitution, förekommer i ganska stor utsträckning bland de

gatuprostituerade. Den professionelle hallicken, som har två eller flera

kvinnor som prostituerar sig och ger honom del i inkomsterna, är numera

inte så vanligt förekommande. Annonshallicken och hyreshallicken har

stor betydelse som främjare av prostitution, eftersom flera av de

prostitutionsformer som är vanliga i dag förutsätter att köpare och säljare

får kontakt via annons och att det finns en lokal där könsumgänget kan

äga rum.

I Sverige förekommer också manlig homosexuell könshandel (kap. 7) i

olika former i såväl större som mindre städer. Frågan vilken omfattning

den homosexuella prostitutionen har är dock omöjlig att besvara, dels

därför att det är svårt att skilja mellan vanliga homosexuella kontakter

och kontakter i prostitutionssyfte, dels därför att den homosexuella

prostitutionen präglas av diskretion och osynlighet. Prostitution kan

dock sägas vara relativt vanligt förekommande i den manliga

homosexuella kulturen.

Det finns likheter mellan den homosexuella och den heterosexuella

prostitutionen bl.a. när det gäller prostitutionsdebuten och skadorna i

form av känslostörningar. Det finns också flera skillnader. I den

homosexuella prostitutionen tenderar köparen att vara den som

stigmatiseras och som utsätts för våld och inte säljaren som i den

heterosexuella prostitutionen. Den homosexuella prostitutionen kan

ibland för säljaren vara en blandning av affärsverksamhet och egen

utlevd sexualitet, vilket praktiskt taget aldrig förekommer i den

heterosexuella prostitutionen.

Stöd- och hjälpinsatser för de prostituerade i den homosexuella

könshandeln förekommer i mycket begränsad omfattning.

Ett område som har nära anknytning till prostitutionen är pornografin

(kap. 8). Pornografin förmedlar en syn på kvinnor som varor, objekt;

samma kvinnosyn som är en förutsättning för könshandeln.

Merparten av den pornografi som är tillåten för visning och spridning i

Sverige innehåller inte våld eller hot i någon större omfattning. Runt om

i världen produceras emellertid pornografiska filmer med mycket och

grovt våld. Dessa filmer är åtkomliga även på den svenska

videomarknaden.

Även om det inte är belagt att prostitutionen påverkas av

våldspornografin, finns klara kopplingar mellan prostitution och

pornografi. Könshandelskunderna är ofta konsumenter, eller

storkonsumenter, av pornografi och hämtar där inspiration till sexuella

tjänster, som de sedan begär att prostituerade kvinnor skall utföra. De

kvinnor som deltar vid framställning av pornografi är också ofta säljare i

könshandeln.

Könshandelns skadeverkningar beskrivs i kap. 9. Den allmänna

uppfattningen bland dem som har praktisk eller teoretisk kunskap om

könshandeln är, att denna medför skador för kvinnorna av psykiskt,

fysiskt och socialt slag, ofta av djupgående natur. Detta hindrar inte att

det också kan finnas kvinnor som därför att de har prostituerat sig

endast tillfälligt eller av andra skäl kan klara sig ur prostitutionen med

få eller inga bestående skador. Dessa kvinnor syns dock vara undantag.

Säljarna i könshandeln lider i stor utsträckning av ohälsa och drabbas

också ofta av skador genom misshandel och andra övergrepp. De får

nästan undantagslöst psykiska besvär. Många av dem missbrukar

alkohol och narkotika. Missbruket är ibland orsak till att de prostituerar

sig, ibland något som de tar till för att stå ut med sin hantering.

Forskning och erfarenhet visar att skador som kvinnor vållats genom att

de tidigare blivit utsatta för övergrepp förstärks och fördjupas i

prostitutionen. De prostituerade är ofta utsatta för olika brott som

misshandel, våldtäkt och stöld men gör sig också själva skyldiga till brott

i inte obetydlig omfattning. Kvinnornas anhöriga och framför allt deras

barn drabbas på olika sätt direkt och indirekt av de skador kvinnorna

ådrar sig i könshandeln.

Det är antagligt att även könsköparnas problem befästs och förvärras i

könshandeln. Troligen skulle många av männen behöva behandling.

Också deras anhöriga utsätts för risk att skadas genom deras

handlingssätt, inte minst riskerar de att smittas av sjukdomar som

överförs genom könsumgänge.

Könshandeln skadar också samhället i stort. Att män kan köpa tillträde

till kvinnors kön för att tillfredsställa sina egna sexuella behov strider

mot uppfattningen om alla människors lika värde och strävandena mot

full jämställdhet mellan kvinnor och män. Könshandeln förmedlar en

oacceptabel människosyn och är ett hinder för individens utveckling.

Till de negativa verkningarna för samhället hör också kostnaderna för de

sjukdomar och skador som prostitutionen orsakar och den kriminalitet

som ingår i eller är en följd av könshandeln.

Sociala insatser mot prostitution och för de prostituerade (kap. 10)

bedrivs främst av de särskilda prostitutionsgrupper som inrättats inom

socialtjänsten i Stockholm, Göteborg, Malmö och Norrköping. Det finns

stora likheter i gruppernas arbetssätt och utveckling men också olikheter

vad gäller resurser, prioriteringar och arbetssätt.

När det gäller uppsökande och motiverande arbete bland kvinnorna i

gatuprostitutionen tycks samtliga grupper ha övergått från ett

konfrontativt motivationsarbete med starka inslag av praktiska sociala

insatser till ett mera långsiktigt, tålmodigt påverkansarbete där man

väntar in kvinnornas egna beslut, finns till hands och försöker motivera

till behandling.

Det uppsökande arbetet i prostitutionsområdena är fortfarande kärnan i

gruppernas arbete. Det är främst genom detta arbete som man i stor

utsträckning har lyckats förhindra nyrekrytering av unga kvinnor till

gatuprostitutionen. Grupperna har i allmänhet föredragit att lägga

tyngdpunkten på fältarbetet och att anlita psykoterapeuter och psykologer

för behandlingsarbetet.

Några kategorier av gatuprostituerade har varit svåra att nå med de

metoder och resurser man för närvarande förfogar över. Sådana grupper

är kvinnorna i inomhusprostitutionen, kvinnorna med utländsk härkomst

och de psykiskt sjuka kvinnorna.

Prostitutionsgrupperna har varit mycket aktiva när det gällt att, genom

det dagliga arbetet och arbete med särskilda projekt, samla och

systematisera kunskaper. Deras kunskaper på prostitutionsområdet har

också efterfrågats inom olika områden i samhället. Grupperna har dock

haft varierande resurser att arbeta med information.

Visst stödjande och behandlande arbete för kvinnor i prostitutionen

bedrivs även i missbruksvården, i sjukvården, i kriminalvården och av

frivilliga organisationer. Dessa insatser är dock inte direkt riktade mot

prostitution. Prostitution behandlas istället som en del av kvinnornas

problem i sin helhet.

Härutöver bedrivs arbete av förebyggande karaktär vid särskilda

ungdomsmottagningar, skolor och andra institutioner liksom av

kvinnoorganisationer.

Utredningen har sett på förhållanden och lagstiftning på

prostitutionsområdet i några andra länder för att kunna få en överblick

över könsmarknaden ur ett större perspektiv. I kap. 11 redogörs utan

anspråk på fullständighet för förhållandena i Danmark, Norge, Finland,

Nederländerna, Storbritannien, Ryssland, Estland och Kanada.

I kap. 12 beskrivs några sociala projekt med anknytning till

prostitution i Norge, Danmark och Nederländerna. Projekten skiljer sig

åt, både när det gäller inställningen till prostitution och syftet med

verksamheten. Inställningen kan variera från att man anser att all

prostitution är av ondo till att man anser att frivillig prostitution inte är

skadlig eller att prostitution bör betraktas som vilket yrkesarbete som

helst. Få projekt har som uttalat mål att bekämpa prostitution. De flesta

syftar till att hjälpa de prostituerade med råd och stöd eller med praktiska

angelägenheter.

Ett flertal internationella organisationer arbetar också för att bekämpa

prostitution och kvinnohandel. Det finns alltså en stor medvetenhet om

problemen och en vilja till samarbete över gränserna.

Att barn utnyttjas i prostitution (kap. 13) förekommer inte i någon

större omfattning i Sverige. En underårig som påträffas i könshandeln

blir hos oss omedelbart föremål för omhändertagande och andra åtgärder

från samhällets sida med syfte att bryta beteendet.

Sexuellt utnyttjande av barn förekommer däremot i stor utsträckning

och på kommersiell basis i många andra länder, ibland som en del i en

internationell sexturism industri. Antalet barn som utnyttjas på detta sätt

kan uppskattas till flera 100 000. Sexturister och pedofiler reser från vårt

land och från andra länder, främst till Sydostasien, i avsikt att sexuellt

utnyttja barn. Även i andra delar av världen förekommer

barnprostitution. I t.ex. Afrika och Latinamerika, i Frankrike och

Nederländerna känner man till att barn- och ungdomsprostitution

förekommer. Även i de baltiska länderna, där prostitutionen ökat

lavinartat under senare år, finns många unga i prostitutionen.

Enligt den svenska lagstiftningen kan en svensk medborgare dömas

efter svensk lag och av svensk domstol för att sexuellt ha utnyttjat ett

barn utomlands under förutsättning att gärningen är straffbar också i det

land där den begicks. Det har emellertid visat sig vara svårt att få till

stånd åtal och dom i Sverige. Huvudsakligen har detta berott på

praktiska svårigheter.

Enligt den förra Prostitutionsutredningen förelåg prostitution när minst

två parter sålde respektive köpte sexuella tjänster mot (vanligen)

ekonomisk ersättning, som utgjorde en förutsättning för den sexuella

tjänsten. Det skulle alltså vara fråga om en handling där den ena parten

deltog som säljare och den andra som köpare, varvid köparen erlade

betalningen i utbyte mot sexuella tjänster.

Den nuvarande utredningen har valt att använda ordet könshandel

synonymt med prostitution som mera adekvat. Könshandel inbegripen

båda parternas handlande, samtidigt som det gör klart vad det egentligen

handlar om, nämligen en handel som går ut på att tillfredsställa köparens

sexualdrift. Vissa fall som inte ryms inom den tidigare definitionen men

som måste anses utgöra könshandel är t.ex. att en köpare betalar för

 privat posering .

Begreppet könshandel omfattar enligt utredningen både heterosexuell

och homosexuell prostitution och omfattar både kvinnor och män som

köpare och säljare. Det kan vara fråga om sexuella tjänster av olika slag

som inte nödvändigtvis behöver utgöra vad lagen kallar sexuellt

umgänge. Ersättning i någon form, som kan vara annat än kontanta

medel, skall vara en förutsättning för den sexuella tjänsten. Utredningen

har inte funnit det nödvändigt att begränsa innebörden av begreppet

könshandel till fall där den som deltar i handlingen betalar; könshandel

kan även innefatta fall där någon annan betalar.

I övervägandena (kap. 14) påpekas, att en sådan inställning som

förekommer i en del europeiska länder, dvs. att könshandel skulle tillåtas

i öppna och reglerade former, har få anhängare i vårt land. I stället är

inställningen att könshandeln måste bekämpas. Samhällets inställning

till könshandel är betydelsefull. Liberaliseringen av sexmarknaden på

1970 talet visade att ju mer tillåtande samhället är desto fler män är

beredda att köpa sexuella tjänster. Det finns alltså en risk i att

normalisera könshandeln.

När det gäller parterna i könshandeln har intresset i stor utsträckning

koncentrerats på säljarna. Men trots den forskning som bedrivits vet vi

t.ex. fortfarande inte vad som gör att en kvinna med svår barndom blir

prostituerad medan en annan med lika svåra uppväxtförhållanden inte tar

detta steg. Könsrollernas betydelse härvidlag, liksom kvinnors och mäns

intima relationer och deras relationer till familjen behöver studeras mera.

Köparna har förblivit märkligt osynliga. Frågan hur det kan komma

sig att vanliga män som ofta är gifta eller sammanboende av skäl som

nyfikenhet, spänning eller kravlöshet deltar i en verksamhet som de

borde vara medvetna om är destruktiv har förblivit obesvarad. Möjligen

har män inte fått tillräcklig upplysning och information om att de faktiskt

använder sin sexualdrift till att skada andra människor och att ett sådant

beteende är klandervärt och på sikt också skadar dem själva. Om man

vill förhindra könshandel finns det alltså skäl att rikta uppmärksamheten

mot köparna och diskutera olika sätt att påverka deras beteende.

Kunskap om de prostituerade kvinnornas och köparnas bakgrund och

motiv är betydelsefull när det gäller hur sociala insatser och

behandlingsinsatser skall utformas och hur man på sikt skall kunna

förebygga prostitution. Sådan kunskap är också nödvändig för att

information och upplysning skall kunna spridas på effektivaste sätt.

Insatserna för att förebygga prostitution bör göras på många plan.

Föräldrarnas inställning när det gäller sexualitet och könsroller är av den

största betydelse. För att barn skall växa upp till ansvarskännande och

jämställda kvinnor och män krävs att de får jämställda förebilder och en

känslomässigt varm och trygg uppväxt. På dagis och i skolan måste

flickor och pojkar få vara lika synliga och få använda alla delar av sin

begåvning. I samhällslivet måste kvinnor och män värderas lika.

Undervisning i dessa frågor borde ingå i den föräldrautbildning som

erbjuds i olika sammanhang. Skolans undervisning i sex och samlevnad

måste ge eleverna insikt om att sexualitet och känsloliv hänger samman;

att sexualitet inte är en handelsvara och att den aldrig får utövas på någon

annans bekostnad. Här kan utbildning av lärare och annan skolpersonal

fylla en viktig funktion. Skolhälsovården har också en viktig uppgift i att

fånga upp och hjälpa ungdomar som har problem.

Prostitutionsgrupperna och andra som arbetar med problem med

anknytning till prostitution utför ett viktigt arbete av förebyggande,

stödjande och behandlande karaktär. Sådana insatser behövs självfallet

också i fortsättningen. Det bör finnas i förväg bestämda samarbetsformer

mellan prostitutiongrupperna och sjuk- och hälsovårdens enheter,

psykologer och narkomanvård för att adekvat vård vid behov skall kunna

ges inom rimlig tid. Samarbete mellan prostitutionsgrupper och polis

kan också ge stora fördelar.

De nuvarande sociala insatserna har inte räckt till när det gällt att nå

männen i könshandeln, vare sig som köpare eller säljare. För detta krävs

ökade resurser och andra former för arbetet. En annan grupp som inte

kunnat nås är de transvestiter eller transsexuella som prostituerar sig.

Om denna grupps förhållanden har såvitt bekant inte några studier gjorts.

Också beträffande pedofilerna behövs forskning.

Någon samlad bild över könshandeln, den forskning som bedrivs eller

de insatser som görs för att motverka den finns inte. Ett nationellt center

skulle kunna sammanställa en sådan bild, samordna de olika insatserna

och göra det möjligt att ha en pågående beredskap för att bekämpa

prostitution. Utredningen föreslår därför att ett sådant center inrättas.

Centret, som till en början kunde anordnas som ett tidsbegränsat

projekt, skulle bl.a. kunna ha till uppgift att ha en aktuell överblick över

den forskning som bedrivs, initiera ny forskning och vid olika tidpunkter

sammanställa kunskaperna. Forskningsresultat och andra rön skulle

förmedlas till den lokala nivån. Centret skulle kunna hålla kontakt med

de operativa verksamheterna på lokal nivå för att ha en aktuell kunskap

om förändringar i könshandelns omfattning eller former, hur de sociala

insatserna genomförs och vilka resultat de ger. Vidare skulle

prostitutionscentret kunna vara en informationsbas för forskare, politiker

och media.

Andra uppgifter kunde vara att fungera som opinionsbildare, liksom

att sköta kontakter med läroanstalter, militär, polis och andra målgrupper

när det gällde utbildning och pedagogiska hjälpmedel för utbildning. Vid

sidan av dessa uppgifter skulle centret kunna ha det nationella ansvaret

för kontakter med andra länder för utbyte av erfarenhet och information.

Utredningen har även övervägt frågan om kriminalisering är en

lämplig metod för att komma tillrätta med könshandeln och de problem

den för med sig.

Utredningen föreslår att könshandel kriminaliseras.

Många argument talar både för och emot en kriminalisering.

Ett straffbud skulle fylla en normbildande funktion och göra klart att

prostitution inte är socialt acceptabelt. För många av könsköparna skulle

risken för upptäckt, polisutredning och rättegång vara en starkt

avhållande faktor. Även för många av kvinnorna skulle en

kriminalisering få en avhållande effekt. Framför allt skulle

kriminaliseringen utgöra ett effektivt medel för att hindra kvinnor att ge

sig in i prostitution. Kvinnorna skulle också få en starkare ställning när

det gällde att stå emot en påtryckare om de kunde hänvisa till att

verksamheten var brottslig.

Mot en kriminalisering talar att prostitutionen skulle drivas under

jord och att många prostituerade kanske inte skulle våga söka hjälp.

Risken för fysiska övergrepp och annan kriminalitet skulle kanske öka.

Kriminella eller våldsamma könsköpare, liksom en del

narkotikaberoende prostituerade skulle förmodligen inte låta sig påverkas

av en kriminalisering. Andra svårigheter är att kunna göra gränsen

mellan en straffbelagd och en inte straffbelagd gärning så klar och

entydig som krävs vid en kriminalisering. Bevissvårigheterna skulle

också kunna bli betydande.

Även om svårigheterna vid en kriminalisering kan tyckas stora, så skall

de inte överdrivas. Vid en kriminalisering får förutsättas att detta område

ges en högre prioritet inom polisen och får ökade resurser. Farhågor för

att prostitutionsfrågan vid en kriminalisering skulle anses löst får anses

obefogade. Det sociala arbetet som bedrivs i dag kommer utan tvivel att

kunna fortsätta men kanske i andra former. En jämförelse kan göras med

den som gör sig skyldig till narkotikabrott. Trots att en narkoman

straffas för att ha innehaft eller använt narkotika har vi i vårt land en

omfattande narkomanvård. Bevissvårigheter och gränsdragningsproblem

har inte avhållit samhället från att lagstifta på andra områden mot

företeelser som inte kan ansetts acceptabla. Med den ökade

internationaliseringen finns också risk för att inställningen till

könshandel kommer att ändras i Sverige och bli mer lik den i länder där

könshandel anses som en naturlig del av samhällslivet. Det är alltså

nödvändigt att klart ta ställning mot prostitution. En kriminalisering

kräver emellertid att tillräckliga resurser avsätts både för spaning och

utredning men också för rehabilitering. För den händelse erforderliga

resurser inte skulle anses föreligga för att förstärka både de sociala

insatserna och polisen bör man avstå från att kriminalisera könshandeln

nu och i stället inrikta ansträngningarna på sociala insatser, däribland det

föreslagna prostitutionscentret.

Vid en kriminalisering bör straffansvaret omfatta både köpare och

säljare. Brottet kan rubriceras könshandel respektive grov könshandel.

Med den beskrivna innebörden av begreppet könshandel skulle inte bara

köp av samlag och annat sexuellt umgänge omfattas av bestämmelsen

utan också sådana sexuella tjänster där någon beröring av könsdelar inte

direkt förekommer, t.ex. privat posering.

Koppleriansvaret bör reformeras så att det omfattar också den som

främjar eller bereder sig vinning av att annan i samband med

framställning av pornografiska bilder eller filmer mot ersättning har

tillfällig sexuell förbindelse som innefattar samlag eller har grovt

kränkande karaktär. Utredningen föreslår att koppleriansvaret utvidgas.

För att undvika gränsdragningsproblem bör ansvaret, när det gäller den

nya typen av koppleri, begränsas till sådana situationer där kvinnor och

män utnyttjas för att mot betalning ha samlag eller där den agerande utför

eller deltar i grovt kränkande sexuella handlingar.

Någon ändring när det gäller påföljden för koppleri respektive grovt

koppleri föreslås inte. För brottet könshandel föreslås att påföljden i

normalfallet bestäms till böter eller fängelse upp till sex månader. För

grov könshandel föreslås att påföljden blir densamma som för koppleri,

fängelse i högst fyra år.

För vissa av de prostituerade bör den lämpliga påföljden vara någon

form av vård eller behandling. Även män som regelbundet utnyttjar

prostituerade torde ofta vara i behov av rehabilitering i form av

konstruktiva sociala och psykologiska stödinsatser.

Prostitutionsutredningens lagförslag

Författningsförslag

Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att det i brottsbalkens 6 kap. skall införas en ny paragraf av föl-

jande lydelse,

dels att 6 kap. 8 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

Den som utnyttjar en annan per-

son för en tillfällig sexuell för-

bindelse mot ekonomisk eller

annan därmed jämförlig ersätt-

ning, döms för könshandel till

böter eller fängelse högst sex

månader.

Detsamma skall gälla den som

ställer sig till förfogande för en

sådan sexuel förbindelse.

Om brottet är grovt döms till

fängelse i högst fyra år. Vid be-

dömande av huruvida brottet är

grovt skall särskilt beaktas om

det innebär missbruk av någons

ungdom, oförstånd, utsatthet el-

ler beroende ställning.

8 §

Den som främjar eller på ett

otillbörligt sätt ekonomiskt ut-

nyttjar att annan har tillfälliga

sexuella förbindelser mot ersätt-

ning, döms för koppleri till fäng-

else i högst fyra år.

Får den som med nyttjanderätt

har upplåtit en lägenhet veten-

skap om att lägenheten helt eller

till väsentlig del används för till-

fälliga sexuella förbindelser mot

ersättning och underlåter han att

göra vad som skäligen kan begä-

ras för att få upplåtelsen att upp-

höra, skall han, om verksamheten

fortsätter eller återupptas i lä-

genheten, anses ha främjat verk-

samheten och dömas till ansvar

enligt första stycket.

Den som främjar eller på ett

otillbörligt sätt ekonomiskt ut-

nyttjar att annan har tillfälliga

sexuella förbindelser mot ersätt-

ning eller att annan för fram-

ställning av pornografiska alster

mot ersättning har tillfällig sex-

uell förbindelse som innefattar

samlag eller har grovt kränkande

karaktär, döms för koppleri till

fängelse i högst fyra år.

Får den som med nyttjanderätt

har upplåtit en lägenhet vetskap

om att lägenheten helt eller till

väsentlig del används för tillfäl-

liga sexuella förbindelser mot

ersättning och underlåter han att

göra vad som skäligen kan begä-

ras för att få upplåtelsen att upp-

höra, skall han, om verksamheten

fortsätter eller återupptas i lägen-

heten, anses ha främjat verksam-

heten och dömas till ansvar en-

ligt första stycket.

Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:15)

Riksdagens ombudsmän, Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet, Skolverket,

Rikspolisstyrelsen, Domstolsverket, Riksåklagaren, Justitiekanslern,

Jämställdhetsombudsmannen, Kriminalvårdsstyrelsen,

Brottsförebyggande rådet, Ungdomsstyrelsen, Statskontoret, Statens

institutionsstyrelse, Våldsskildringsrådet, Svea hovrätt, Stockholms

tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Juridiska fakulteten vid

Uppsala universitet, Kriminologiska institutionen vid Stockholms

universitet, Sociologiska institutionen vid Göteborgs universitet,

Institutionen för socialt arbete vid Stockholms universitet,

Polismyndigheten i Stockholm, Polismyndigheten i Göteborg,

Polismyndigheten i Malmö, Polismyndigheten i Norrköping,

Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet, Stockholms läns

landsting, Göteborgs- och Bohusläns landsting, Malmöhus läns

landsting, Stockholms stad, Göteborgs stad, Malmö kommun,

Norrköpings kommun, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

centralorganisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges Domareförbund, Föreningen Sveriges

polischefer, Föreningen Sveriges socialchefer, Sveriges

fastighetsgarförening, Riksförbundet Hem och Skola, Riksförbundet för

sexuell upplysning, Riksförbundet för sexuellt likaberättigande,

Organisationen för barnens rätt i samhället, Rädda Barnen, Svenska

Unicef kommittén, Folkaktionen mot pornografi, Riksorganisationen för

kvinnojourer i Sverige, Brottsofferjourernas riksförbund, Fredrika

Bremer förbundet, Kvinnoforum, Svenska kyrkans centralstyrelse,

Sveriges Frikyrkosamråd, Sveriges Kristna Råd, Sveriges Kristna

Ungdomsråd, Stadsmissionen, Brottsoffermyndigheten,

Barnombudsmannen, Sveriges Film- och Videoproducenters Förening,

Oberoende Filmares Förbund.

Sammanfattning av rapporten Sexuella trakasserier

och arbetsgivarens ansvar (dnr A97/3077/JÄM)

En definition av sexuella trakasserier i lagtext

Sexuella trakasserier har under de senaste två decennierna

uppmärksammats alltmer, såväl utomlands som i Sverige. EU:s organ har

på olika sätt visat ett starkt intresse för att engagera medlemsländerna i

arbetet med att motverka och förhindra sexuella trakasserier i arbetslivet.

Den svenska jämställdhetslagen innehåller i dag vissa bestämmelser

om sexuella trakasserier. I 6 § jämställdhetslagen åläggs arbetsgivare att

verka för att inte någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier eller

trakasserier på grund av en anmälan om könsdiskriminering. Det finns i

dag inte någon definition i lag av vad som avses med sexuella

trakasserier. Förarbetena till 6 § kan tolkas så att det i huvudsak är

trakasserier av sexuell natur som åsyftas. Enligt den definition som EU

har antagit betyder sexuella trakasserier inte bara ovälkommet

uppträdande av sexuell natur utan även annat uppträdande grundat på

kön, som påverkar arbetstagares integritet på arbetsplatsen och som

skapar en skrämmande, fientlig eller förnedrande arbetsmiljö. Detta kan

inkludera ovälkommet fysiskt, verbalt eller icke verbalt uppträdande.

Jag har ansett det angeläget att den svenska jämställdhetslagen har

samma definition på sexuella trakasserier som den som EU

kommissionen har antagit. Jag har därför föreslagit att en definition av

vad som utgör sexuella trakasserier, motsvarande den som används inom

EU, tas in i 6 § jämställdhetslagen.

En viktig utgångspunkt för definitionen är att sexuella trakasserier

handlar om beteenden och handlingar som är ovälkomna och det är den

som utsätts för beteendet eller handlingarna som avgör om dessa är

ovälkomna och önskade.

Förfarandet skall anses som trakasserande om den som trakasserar

insåg eller borde ha insett att hans beteende eller handlande var önskat.

Den drabbade måste dock i princip på något sätt klargöra sin uppfattning

för den som trakasserar.

Ett förtydligande av arbetsgivarens skyldighet att vidta åtgärder mot

sexuella trakasserier

Enligt 6 § jämställdhetslagen är arbetsgivare skyldiga att verka för att

inte någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier eller för

trakasserier på grund av en anmälan om könsdiskriminering. Uttalandena

i lagens förarbeten om vad som innefattas i arbetsgivarens skyldighet

enligt 6 § är sparsamma. Där anförs endast att det bör ingå i

arbetsgivarens allmänna personalpolitik att tydliggöra att sexuella

trakasserier mellan anställda inte i något avseende kan tolereras och att

återkommande information till arbetstagarna om arbetsgivarens policy i

frågan är ett sätt att påverka de anställdas inställning och förebygga

övergrepp. När arbetsgivaren får reda på att en arbetstagare utsätts för

sexuella trakasserier bör arbetsgivaren, enligt förarbetena, vidta åtgärder

också i det enskilda fallet.

Erfarenheterna har visat att arbetsgivare i stor utsträckning är okunniga

om vad som faktiskt åligger dem enligt 6 § jämställdhetslagen. Jag har

ansett det viktigt att arbetsgivarens åligganden konkretiseras. En

konkretisering bör ske på så sätt att det i lagen anges att arbetsgivaren är

skyldig att vidta åtgärder för att förebygga och förhindra att arbetstagare

utsätts för sexuella trakasserier. Exempel på sådana åtgärder är

antagandet av en policy i vilken arbetsgivaren klart uttalar att sexuella

trakasserier inte accepteras på arbetsplatsen och även anger vilka

följderna kan bli för den som trakasserar. Det bör ankomma på

arbetsgivaren att också se till att denna policy görs känd för

arbetstagarna. En annan viktig förebyggande åtgärd är antagandet av en

plan för anmälningar om sexuella trakasserier skall handläggas.

Skadestånd för arbetsgivare som inte vidtar åtgärder när sexuella

trakasserier förekommer mellan arbetstagare

I förarbetena till jämställdhetslagen anförs allmänt att det ingår i

arbetsgivarens skyldighet enligt 6 § att vidta åtgärder när han eller hon

får kännedom om att sexuella trakasserier förekommer på arbetsplatsen.

Förarbetena innehåller dock inte några uppgifter om på vilket sätt detta

skall ske utan endast att åtgärderna inte får strida mot

diskrimineringsförbudet i lagen, t.ex. genom att en kvinna blir uppenbart

oförmånligt behandlad jämfört med den man som trakasserat henne.

Det är särskilt angeläget att klargöra att en arbetsgivare som får

kännedom om att arbetstagare kan ha utsatts för sexuella trakasserier

eller trakasserier på grund av en anmälan om könsdiskriminering måste

vidta åtgärder för att förhindra fortsatta trakasserier. Flera av de mål som

förekommit i Arbetsdomstolen liksom många ärenden om sexuella

trakasserier hos Jämställdhetsombudsmannen har visat att arbetsgivare

förhållit sig passiva trots att de känt till att sexuella trakasserierna mellan

arbetstagare har förekommit. I de mål som prövats i Arbetsdomstolen

arbetstagaren har ansett sig tvungen att lämna sin anställning och talan

mot arbetsgivaren har därvid kunnat grundas på bestämmelserna i lagen

(1982:80) om anställningsskydd. Det har såvitt känt inte förekommit

något mål där den anställda har grundat en talan om

skadeståndsskyldighet mot en arbetsgivare, som inte vidtagit åtgärder för

att förhindra sexuella trakasserier som den anställda utsatts för av en

arbetskamrat, på någon bestämmelse i jämställdhetslagen.

Det måste anses mycket otillfredsställande att en arbetstagare måste

lämna sin anställning för att kunna föra en skadeståndstalan mot en

arbetsgivare som förhåller sig passiv trots att han vet att sexuella

trakasserier förekommer på arbetsplatsen. Arbetsgivarens

förhållningssätt innefattar enligt min mening en allvarlig kränkning av

den drabbades rätt. Jag har därför föreslagit att en arbetsgivare som inte

fullgör sin skyldighet att ingripa mot sexuella trakasserier på

arbetsplatsen skall kunna åläggas att betala skadestånd till arbetstagaren.

Arbetsgivaren skall dock kunna undkomma skadeståndsskyldigheten om

han kan visa att han har vidtagit nödvändiga åtgärder för att förhindra

trakasserierna.

Lagförslag i rapporten Sexuella trakasserier och

arbetsgivarens ansvar

Författningsförslag

Förslag till

Lag om ändring i jämställdhetslagen (1991:433)

Härigenom föreskrivs i fråga om jämställdhetslagen

dels att 6 §, 28 § och 35 § skall ha följande lydelse,

dels att det i jämställdhetslagen skall införas en ny 27 a § paragraf av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Arbetsgivaren skall verka för att

inte någon arbetstagare utsätts för

sexuella trakasserier eller

trakasserier på grund av en anmälan

om könsdiskriminering

Arbetsgivaren skall vidta åtgärder

för att förebygga och förhindra att

arbetstagare utsätts för sexuella

trakasserier eller trakasserier på

grund av en anmälan om

könsdiskriminering.

En arbetsgivare som får

kännedom om att arbetstagare kan

ha utsatts för sexuella trakasserier

eller trakasserier på grund av en

anmälan om könsdiskriminering

skall vidta nödvändiga åtgärder för

att förhindra fortsatta sådana

trakasserier.

Med sexuella trakasserier avses

ovälkommet uppträdande av sexuell

natur eller annat ovälkommet

uppträdande grundat på kön, som

påverkar arbetstagares integritet på

arbetsplatsen och som skapar en

skrämmande, fientlig eller

förnedrande arbetsmiljö.

27 a §

En arbetsgivare skall betala

skadestånd till en arbetstagare som

blivit utsatt för sexuella trakasserier

av en annan arbetstagare, om

arbetsgivaren inte fullgjort sina

skyldigheter enligt 6 § andra stycket.

28 §

Om det är skäligt, kan skadestånd

enligt 25, 26 eller 27 § sättas ned

eller helt falla bort.

Om det är skäligt, kan skadestånd

enligt 25, 26, 27 eller 27 a § sättas

ned eller helt falla bort.

35 §

En arbetsgivare som inte följer en

föreskrift som anges i 4 11 §§ kan

vid vite föreläggas att fullgöra sina

skyldigheter. Ett sådant

föreläggande meddelas av

jämställdhetsnämnden på

framställning av

jämställdhetsombudsmannen.

En arbetsgivare som inte följer en

föreskrift som anges i 4 eller 5 §,

6 § första stycket eller 7 11 §§ kan

vid vite föreläggas att fullgöra sina

skyldigheter. Ett sådant

föreläggande meddelas av

jämställdhetsnämnden på

framställning av

jämställdhetsombudsmannen.

Ombudsmannen skall i framställningen ange vilka åtgärder som bör

åläggas arbetsgivaren, vilka skäl som åberopas till stöd för framställningen

och vilken utredning som har gjorts.

Förteckning över remissinstanserna (Sexuella

trakasserier och arbetsgivarens ansvar)

Stockholms tingsrätt, Arbetsgivarverket, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Arbetsmarknadsstyrelsen, Arbetslivsinstitutet,

Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsdomstolen, Jämställdhetsombudsmannen,

Jämställdhetsnämnden, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Sveriges Advokatsamfund, Företagarnas

Riksorganisation, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, Landsorganisation i Sverige, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige,

Samverkansforum för kvinnor i Sverige, Sveriges Kvinnojourers

Riksförbund.

Arbetsmarknadsstyrelsen, Arbetslivsinstitutet, Företagarnas

Riksorganisation samt Sveriges Kvinnojourers Riksförbund har inte

inkommit med svar.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreslås i fråga om brottsbalken

 dels att 3 kap 5 §, 4 kap. 1-3 §§, 5 kap. 5 § och 6 kap. 1, 3, 4, 11 och

12 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en ny bestämmelse, 4 kap. 4 a §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

5 §

Den som tillfogar annan per-

son kroppsskada, sjukdom eller

smärta eller försätter honom i

vanmakt eller annat sådant till-

stånd, döms för misshandel till

fängelse i högst två år eller, om

brottet är ringa, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som tillfogar en annan

person kroppsskada, sjukdom

eller smärta eller försätter honom

eller henne i vanmakt eller något

annat sådant tillstånd, döms för

misshandel till fängelse i högst

två år eller, om brottet är ringa,

till böter eller fängelse i högst

sex månader.

4 kap.

1 §

Om någon bemäktigar sig samt

bortför eller inspärrar barn eller

annan med uppsåt att skada ho-

nom till liv eller hälsa eller

tvinga honom till tjänst eller att

öva utpressning, dömes för män-

niskorov till fängelse på viss tid,

lägst fyra och högst tio år, eller

på livstid.

Är brottet mindre grovt, dömes

till fängelse i högst sex år.

Den som bemäktigar sig och

för bort eller spärrar in ett barn

eller någon annan med uppsåt

antingen att skada honom eller

henne till liv eller hälsa eller

tvinga honom eller henne till

tjänst eller att öva utpressning,

döms för människorov till

fängelse på viss tid, lägst fyra

och högst tio år, eller på livstid.

Är brottet mindre grovt, döms

till fängelse i högst sex år.

2 §

Den som i annat fall än i 1 §

sägs berövar någon friheten,

genom att bortföra eller inspärra

honom eller på annat sätt, dömes

för olaga frihetsberövande till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

Är brottet mindre grovt, dömes

till böter eller fängelse i högst

två år.

Den som i annat fall än som

sägs i 1 § för bort eller spärrar

in någon eller på annat sätt

berövar honom eller henne

friheten, döms för olaga

frihetsberövande till fängelse,

lägst ett och högst tio år.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst

två år.

3 §

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, genom olaga

tvång eller vilseledande, föranle-

der att någon kommer i krigs-

eller arbetstjänst eller annat så-

dant tvångstillstånd eller förmår

någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där han kan

befaras bli utsatt för förföljelse

eller utnyttjad för tillfälliga sexu-

ella förbindelser eller på annat

sätt råka i nödläge, döms för för-

sättande i nödläge till fängelse,

lägst ett och högst tio år.

Är brottet mindre grovt, dömes

till böter eller fängelse i högst

två år.

Den som, i annat fall än som

avses i 1 eller 2 §, genom olaga

tvång eller vilseledande, föranle-

der att någon kommer i krigs-

eller arbetstjänst eller annat så-

dant tvångstillstånd eller förmår

någon att bege sig till eller stanna

kvar på utrikes ort, där han eller

hon kan befaras bli utsatt för för-

följelse eller utnyttjad för tillfäl-

liga sexuella förbindelser eller på

annat sätt råka i nödläge, döms

för försättande i nödläge till

fängelse, lägst ett och högst tio

år.

Är brottet mindre grovt, döms

till böter eller fängelse i högst

två år.

4 a §

Den som under en viss tid begår

brottsliga gärningar enligt 3, 4

eller 6 kap. mot en närstående

eller tidigare närstående person

får, i stället för brott som för-

farandet innefattar, dömas för

grov fridskränkning till fängel-

se, lägst sex månader och högst

sex år, om förfarandet varit ett

led i en upprepad kränkning av

personens integritet och varit

ägnat att allvarligt skada per-

sonens självkänsla.

Har förfarande som anges i

första stycket utövats av en man

mot en närstående eller tidigare

närstående kvinna får istället

dömas för grov kvinnofrids-

kränkning till samma straff.

5 kap.

5 §

Brott som avses i 1 3 §§ får inte åtalas av annan än målsägande. Om

målsägande anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat

ur allmän synpunkt, får dock åklagaren åtala för

1. förtal och grovt förtal

2. förolämpning mot någon i

eller för hans myndighets-

utövning,

3. förolämpning mot någon

med anspelning på hans ras, hud-

färg, nationella eller etniska ur-

sprung eller trosbekännelse, eller

4. förolämpning mot någon

med anspelning på att han har

homosexuell läggning.

2. förolämpning mot någon i

eller för hans eller hennes myn-

dighetsutövning,

3. förolämpning mot någon

med anspelning på hans eller

hennes ras, hudfärg, nationella

eller etniska ursprung eller tros-

bekännelse, eller

4. förolämpning mot någon

med anspelning på hans eller

hennes homosexuella läggning.

Har förtal riktats mot avliden, får åtal väckas av den avlidnes

efterlevande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon samt, om

åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, av åklagare.

Innebär brott som avses i 1 3 §§, att någon genom att förgripa sig på

en främmande makts statsöverhuvud som vistas i Sverige eller på en

främmande makts representant i Sverige har kränkt den främmande

makten, får brottet åtalas av åklagare utan hinder av vad som

föreskrivs i första stycket. Åtal får dock inte ske utan förordnande av

regeringen eller den regeringen har bemyndigat därtill.

6 kap.

1 §

Den som tvingar annan till

samlag eller därmed jämförligt

sexuellt umgänge genom våld el-

ler genom hot som innebär eller

för den hotade framstår som

trängande fara, döms för våld-

täkt till fängelse, lägst två och

högst sex år. Lika med våld anses

att försätta någon i vanmakt eller

annat sådant tillstånd.

Den som genom våld eller ge-

nom hot som innebär eller för

den hotade framstår som träng-

ande fara tvingar någon annan

till samlag eller annat sexuellt

umgänge som med hänsyn till

kränkningens art och

omständigheterna i övrigt är

jämförligt med påtvingat samlag,

döms för våldtäkt till fängelse,

lägst två och högst sex år. Med

våld jämställs att försätta någon i

vanmakt eller annat sådant

tillstånd.

Är brottet med hänsyn till våldets eller hotets art och omständigheterna

i övrigt att anse som mindre allvarligt, döms till fängelse i högst fyra år.

Är brottet grovt, döms för grov våldtäkt till fängelse, lägst fyra och

högst tio år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas,

om våldet var livsfarligt eller om den som har begått gärningen tillfogat

allvarlig skada eller allvarlig sjukdom eller, med hänsyn till

tillvägagångssättet eller offrets låga ålder eller annars, visat särskild

hänsynslöshet eller råhet.

3 §

Den som förmår annan till

sexuellt umgänge genom att all-

varligt missbruka hans eller hen-

nes beroende ställning döms för

sexuellt utnyttjande till fängelse

i högst två år. Detsamma gäller

den som har sexuellt umgänge

med annan genom att otillbörligt

utnyttja att denne befinner sig i

vanmakt eller annat hjälplöst till-

stånd eller lider av en psykisk

störning.

Den som förmår någon annan

till sexuellt umgänge genom att

allvarligt missbruka hans eller

hennes beroende ställning döms

för sexuellt utnyttjande till

fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som har

sexuellt umgänge med någon

annan genom att otillbörligt ut-

nyttja att denna person befinner

sig i vanmakt eller annat hjälp-

löst tillstånd eller lider av en psy-

kisk störning.

Om den som har begått gärningen visat särskild hänsynslöshet eller om

brottet annars är att anse som grovt, döms för grovt sexuellt utnyttjande

till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

4§

Har någon sexuellt umgänge

med den som är under arton år

och som är hans avkomling eller

står under hans fostran eller för

vars vård eller tillsyn han har att

svara på grund av myndighets

beslut döms för sexuellt utnytt-

jande av underårig till fängelse

i högst fyra år. Detsamma skall

gälla om någon, i annat fall än

som avses förut i detta kapitel,

har sexuellt umgänge med barn

under femton år.

Har någon sexuellt umgänge

med den som är under arton år

och som är avkomling till eller

står under fostran av honom eller

henne eller för vars vård eller

tillsyn han eller hon har att svara

på grund av en myndighets

beslut döms för sexuellt

utnyttjande av underårig till

fängelse i högst fyra år.

Detsamma skall gälla om någon,

i annat fall än som avses förut i

detta kapitel, har sexuellt um-

gänge med barn under femton år.

Om den som har begått gärningen visat särskild hänsynslöshet mot den

underårige eller om brottet på grund av dennes låga ålder eller annars är

att anse som grovt, skall dömas för grovt sexuellt utnyttjande av

underårig till fängelse, lägst två och högst åtta år.

11 §

Ansvar som i detta kapitel är

föreskrivet för gärning som be-

gås mot någon under viss ålder

skall ådömas även den som inte

insåg men hade skälig anledning

anta att den andre ej uppnått så-

dan ålder.

Till ansvar som i detta kapitel

är föreskrivet för en gärning som

begås mot någon under en viss

ålder skall dömas även den som

inte insåg men hade skälig

anledning anta att den andra

personen inte uppnått sådan

ålder.

12 §

För försök till våldtäkt, grov

våldtäkt, sexuellt tvång, grovt

sexuellt tvång, sexuellt utnyttjan-

de, grovt sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av underårig,

grovt sexuellt utnyttjande av

underårig, koppleri och grovt

koppleri döms till ansvar enligt

vad som föreskrivs i 23 kap. Det-

samma gäller i fråga om

förberedelse och stämpling till

våldtäkt, grov våldtäkt, grovt

sexuellt utnyttjande av underårig

och grovt koppleri.

För försök till våldtäkt, grov

våldtäkt, sexuellt tvång, grovt

sexuellt tvång, sexuellt utnytt-

jande, grovt sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av underårig,

grovt sexuellt utnyttjande av

underårig, koppleri och grovt

koppleri döms till ansvar enligt

vad som föreskrivs i 23 kap.

Detsamma gäller i fråga om

förberedelse och stämpling till

våldtäkt, grov våldtäkt, grovt

sexuellt utnyttjande av underårig

och grovt koppleri eller under-

låtenhet att avslöja sådant brott.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:316) med förbud

mot omskärelse av kvinnor

 Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1982:316) med förbud

mot omskärelse av kvinnor samt 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse.

Lag (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1§

Ett ingrepp i de kvinnliga yttre

könsorganen i syfte att stympa

dessa eller åstadkomma andra

bestående förändringar av dem

(omskärelse) får inte utföras,

oavsett om samtycke har lämnats

till ingreppet eller inte.

Ingrepp i de kvinnliga yttre

könsorganen i syfte att stympa

dessa eller åstadkomma andra

bestående förändringar av dem

(könsstympning) får inte utföras,

oavsett om samtycke har lämnats

till ingreppet eller inte.

2 §

Den som bryter mot 1 § döms till

fängelse i högst två år eller, om

omständigheterna är mildrande,

till böter.

 Om brottet har medfört livsfara,

svår kroppsskada, allvarlig sjuk-

dom eller i annat fall inneburit ett

synnerligen hänsynslöst beteende

skall det bedömas som grovt. För

grovt brott döms till fängelse,

lägst ett och högst tio år.

 För försök döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

Den som bryter mot 1 § döms till

fängelse i högst fyra år.

Om brottet har medfört livs-

fara, allvarlig sjukdom eller i

annat fall inneburit ett synner-

ligen hänsynslöst beteende skall

det bedömas som grovt. För

grovt brott döms till fängelse,

lägst två och högst tio år.

 För försök, förberedelse och

stämpling eller underlåtenhet att

avslöja brott döms till ansvar en-

ligt 23 kap. brottsbalken.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

3 Förslag till lag om förbud mot köp av sexuella

tjänster

 Härigenom föreskrivs följande.

Den som mot ersättning skaffar sig en tillfällig sexuell förbindelse, döms

 om inte gärningen är belagd med straff enligt brottsbalken för köp av

sexuella tjänster till böter eller fängelse i högst sex månader.

 För försök döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs att det i socialtjänstlagen (1980:620) skall tas

in en ny paragraf, 8 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 a §

Socialnämnden bör verka för

att kvinnor som är eller har varit

utsatta för våld eller andra över-

grepp i hemmet får stöd och

hjälp för att förändra sin situa-

tion.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

5 Förslag till lag om ändring i jämställdhetslagen (1991:433)

 Härigenom föreskrivs i fråga om jämställdhetslagen

dels att 6 och 28 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken nämast före 22 § skall lyda Förbud mot trakasserier

m.m ,

dels att det i jämställdhetslagen skall införas två nya paragrafer, 22 a

och 27 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Arbetsgivaren skall verka för

att inte någon arbetstagare utsätts

för sexuella trakasserier eller tra-

kasserier på grund av en anmälan

om könsdiskriminering.

Arbetsgivaren skall vidta åt-

gärder för att förebygga och för-

hindra att någon arbetstagare ut-

sätts för sexuella trakasserier el-

ler trakasserier på grund av en

anmälan om könsdiskriminering.

Med sexuella trakasserier av-

ses sådant ovälkommet

uppträdande av sexuell natur

eller annat ovälkommet

uppträdande grundat på kön som

kränker arbetstagarens integritet

i arbetet.

22 a §

En arbetsgivare som får kän-

nedom om att en arbetstagare

anser sig ha blivit utsatt för

sexuella trakasserier av en an-

nan arbetstagare skall utreda

omständigheterna kring de upp-

givna trakasserierna och i före-

kommande fall vidta de åtgärder

som skäligen kan krävas för att

förhindra fortsatta sexuella tra-

kasserier.

27 a §

Om arbetsgivaren inte fullgör

sina skyldigheter enligt 22 a §,

skall arbetsgivaren betala skade-

stånd till arbetstagaren för den

kränkning som underlåtenheten

innebär.

28 §

Om det är skäligt, kan skade-

stånd enligt 25, 26 eller 27 § sät-

tas ned eller helt falla bort.

Om det är skäligt, kan skade-

stånd enligt 25, 26, 27 eller

27 a § sättas ned eller helt falla

bort.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-01-19

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 16 december 1997 (Arbetsmarknadsdeparte-

mentet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag

till

1. lag om ändring i brottsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1982:316) med förbud mot omskärelse av

kvinnor,

3. lag om förbud mot köp av sexuella tjänster,

4. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

5. lag om ändring i jämställdhetslagen (1991:433).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Cecilia[REDACTED_EFTERNAMN],

kammarrättsassessorn Anita[REDACTED_EFTERNAMN] och hovrättsassessorn Cathrine[REDACTED_EFTERNAMN]
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

4 kap. 4 a §

Lagrådet har inte något att erinra mot att i 4 kap. införs en bestämmelse

om grov fridskränkning som medger att upprepade brott enligt 3, 4 eller

6 kap. brottsbalken bestraffas med hänsyn tagen till att gärningarna

kränker offrets integritet och är ägnade att allvarligt skada offrets

självkänsla. Sådana gärningar torde dessvärre inte vara ovanliga. Det

synes väl motiverat att ta upp beteendemönstret till särskild behandling i

brottsbalkens kapitel om brott mot frihet och frid och att därvid tillmäta

det ett högt straffvärde. Det måste också antas att en sådan

straffbestämmelse kan få effekt i normbildande hänseende.

Ett särskilt problem med gärningar av angiven art är att de så ofta

upprepas att offret i efterhand har svårt att skilja den ena från den andra.

Högsta domstolen har i sådant fall konstaterat att det inte utgör något

hinder mot fällande dom att det exakta antalet handlingar av det aktuella

slaget inte kan fastställas och att varje enskild handling inte kan fixeras

till tid och rum (NJA 1992 s. 446 på s. 468, sexualbrott, jfr NJA 1991

s. 83, våldtäkter och misshandel); självfallet måste den period under

vilken gärningarna utövats vara angiven i åtalet så att det inte kan uppstå

någon tvekan om domens rättskraft. Det synes tillfredsställande att i en

sådan situation kunna döma till ansvar för de skilda gärningarna - som i

och för sig måste vara styrkta om än inte preciserade till antal, tid eller

plats - såsom för ett brott (jfr i lagrådsremissen åberopade uttalanden av

Nils Jareborg och Dag Victor).

En straffbestämmelse av antytt innehåll kan i princip utformas på två

skilda sätt. Antingen kan man straffbelägga ett fortlöpande förfarande

som ett perdurerande brott eller också kan man straffbelägga de enskilda

gärningarna för sig men sedda i sitt sammanhang och med ett särskilt

rekvisit som, utöver de eljest tillämpliga, karaktäriserar brottens

fridsstörande karaktär. I lagrådsremissen har i princip den senare vägen

valts, vilket synes vara riktigt.

Det är dock viktigt att lagstiftaren i så fall konsekvent följer den

inslagna vägen och inte hamnar någonstans mittemellan de båda

alternativen. I det hänseendet kan inte det remitterade förslaget gå helt

fritt från invändningar, som närmare kommer att anföras i det följande.

Ytterligare en principiell synpunkt må anföras. När en betydelsefull

innovation, som den föreslagna bestämmelsen får anses utgöra, införs i

straffrätten, synes det viktigt att man i detaljarbetet håller sig inom

sedvanliga straffrättsliga och processrättsliga ramar och inte försöker sig

på ytterligare, tidigare oprövade lösningar. Sådana lösningar bör mer

ingående övervägas i större sammanhang. Som kommer att anföras går

det remitterade förslaget inte heller i detta avseende fritt från erinringar,

och det synes fullt möjligt att genomföra förslagets intentioner utan

sådana avvikelser från invanda mönster.

Det finns intet att erinra mot den begränsning som görs av de straff-

bara gärningarna till sådana som avses i 3, 4 och 6 kap. brottsbalken.

Detta är en väl avvägd avgränsning. Inte heller finns något att erinra mot

att det skall vara fråga om "en upprepad kränkning av personens

integritet" eller att det skall vara "ägnat att allvarligt skada personens

självkänsla". De anförda rekvisiten synes träffande beskriva sådana

händelseförlopp som åsyftas och som enligt vad inledningsvis antytts

dessvärre inte är ovanliga.

Den kritiska frågan i lagstiftningsärendet är om det föreslagna

straffbudet avser ett nytt, perdurerande brott eller straffbelägger olika

konkreta gärningar som i sig är straffbelagda. Utgångspunkten enligt

såväl lagtext som motiv är helt klart det sistnämnda och förslaget skiljer

sig i detta hänseende på ett förtjänstfullt sätt från

kvinnovåldskommissionens motsvarande förslag. Frågan är emellertid

hur det förhåller sig med rekvisitet att förfarandet (skall ha) varit ett led

i en upprepad kränkning etc. Detta rekvisit förenas i

författningskommentaren med följande motivuttalanden.

Kravet på en upprepad kränkning är ett objektivt brottsrekvisit som skall

vara täckt av gärningsmannens uppsåt. Åklagaren måste därför tillåtas föra

bevisning för att styrka detta, varvid även omständigheter som ligger vid sidan

av de gärningar som åtalet omfattar kan ha betydelse. Kravet att det skall vara

fråga om en upprepad kränkning innebär således att det inte är något som

hindrar att även andra gärningar än de som skall bedömas i det aktuella

brottmålet tas in i bedömningen av om det är fråga om en upprepad kränkning.

Åklagaren kan alltså tillåtas föra bevisning om, förutom de gärningar som åtalet

gäller, även andra gärningar för att visa att det är fråga om upprepade

kränkningar. Bevisning kan också åberopas avseende sådana gärningar som i

sig inte är straffbara men som kan visa att det är fråga om en upprepad

kränkning.

Till en början må anmärkas att lagtexten inte kräver, och inte heller

torde vara avsedd att kräva, något syfte från gärningsmannens sida att

kränka offrets integritet eller allvarligt skada offrets självkänsla. I båda

hänseendena är det fråga om s.k. normativa rekvisit (Leijonhufvud -
[REDACTED_EFTERNAMN], Straffansvar, 5 uppl. 1997, s. 77). Det är tillräckligt att

gärningsmannen har uppsåt beträffande de faktiska omständigheter som

läggs till grund för bedömningen, men värderingen av frågorna om

huruvida dessa inneburit kränkning och varit ägnade att allvarligt skada

offrets självkänsla görs av domstolen oavsett gärningsmannens egna

värderingar och syften med handlingarna (jfr a. st. och Strahl, Allmän

straffrätt i vad angår brotten, 1979 s. 133 ff). Åklagaren behöver alltså

inte åberopa kringomständigheter till stöd för att gärningsmannen haft

visst motiv för sitt handlande.

I själva verket synes senare ledet av den föreslagna brotts-

beskrivningen trots allt innebära att brottet utgör ett perdurerande brott i

vilket innefattas allehanda diffusa och till och med icke straffbara

gärningar. Från processekonomiska synpunkter - både med hänsyn till

polismyndigheternas bristfälliga utredningsresurser, anhopningen hos

åklagarmyndigheterna och tidsutdräkten i domstolsprocessen - synes det

vara olyckligt om sådana gärningar skall vara föremål för utredning och

bevisföring. Värre är att de inte synes vara avsedda att preciseras i

åklagarens gärningsbeskrivning, vilket försvårar den misstänktes

möjligheter att försvara sig och i det hänseendet utgör en fara ur

rättsäkerhetssynpunkt. Avgörande från Lagrådets synpunkt är emellertid

att, enligt det citerade motivuttalandet, i brottet de facto kommer att ingå

även annars inte straffbelagda handlingar och att brottsbeskrivningen

därmed kommer att få just en sådan vag karaktär som regeringsförslaget

är avsett att undvika. Den bristande preciseringen i lagtexten skulle

medföra risk för att utdömda straff skulle omfatta också inte

straffbelagda handlingar. Innehållet i bestämmelsen skulle i så fall strida

mot straffrättens legalitetsprincip sådan den kommit till uttryck i 2 kap.

10 § regeringsformen, artikel 7 Europakonventionen angående skydd för

de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna

(Europarådskonventionen) och 1 kap. 1 § brottsbalken. Bestämmelsen

skulle därmed inte kunna tillämpas av domstolarna i enlighet med det

citerade motivuttalandet.

Mot det nu anförda har under föredragningen som exempel anförts

uttalanden i förarbetena till en ändring beträffande häleribrottet angående

rekvisitet vanemässigt, vari sagts att det är tillräckligt att en viss handling

kan visas ingå i en vanemässig verksamhet (prop. 1979/80: 66 s. 25).

Lagrådet kan inte finna att fallen är jämförbara, eftersom jämförelsen

avser ett fall när det hela tiden är fråga om en och samma brottstyp,

nämligen häleri, som i sig är straffbar.

I själva verket synes det inte behövas någon bevisning som hänför sig

till annat än de aktuella gärningarna. Dessa har i regel inslag av olika

former av förnedring. Även bortsett från detta kan det inte innebära några

svårigheter för en domstol att värdera huruvida en serie av misshandel,

fridsbrott och sexualbrott utgör en upprepad kränkning av offrets

integritet och varit ägnad att allvarligt skada hennes eller hans

självkänsla. En sådan värdering torde leda till att bestämmelsen blir

tillämplig i åtskilliga fall.

Den föreslagna lydelsen av ansvarsbestämmelsen innebär att

bestämmelsen får tillämpas när rekvisiten föreligger. Detta innebär,

som också är avsett, att bestämmelsen blir fakultativ. Det egentliga syftet

härmed synes vara att förebygga att den förehållandevis stränga

straffskalan tillämpas på mindre allvarliga fall. Det är emellertid inte

någon ovanlig situation att vid valet mellan en ansvarsbestämmelse för

ett normalbrott och en annan för motsvarande grova brott strafflatituden

påverkar domstolen, så att exempelvis vid stöld straffminimum sex

månader för grov stöld med hänsyn till omständigheterna i det enskilda

fallet medför att den aktuella gärningen inte bedöms som grovt brott. Det

synes svårt att förstå att upprepade gärningar som kränker offrets

integritet och är ägnade att allvarligt skada hennes eller hans självkänsla

inte skulle ha ett straffvärde av minst sex månaders fängelse och att

omvänt gärningar som domstolen finner ha lägre straffvärde än sex

månader skulle motsvara de värderingar som de angivna rekvisiten ger

uttryck för. Härtill kommer att valet inte i första hand blir domstolens

utan åklagarens, som i sin gärningsbeskrivning måste åberopa de angivna

rekvisiten för att domstolen skall kunna tillämpa bestämmelsen. Det är en

intressant tanke, som dessutom skulle stå i god överensstämmelse med

realiteterna i form av utredningssvårigheter och bristande resurser, att

åklagaren skulle ha en sådan valrätt som den föreslagna lydelsen anger.

Emellertid synes en sådan fråga böra övervägas i större sammanhang.

Tills vidare bör tillämpas principen om obligatorisk åtalsplikt,

innebärande att om de angivna rekvisiten föreligger skall också åtalas

och dömas enligt den föreslagna ansvarsbestämmelsen.

Brottsbenämningen grov kvinnofridskränkning i andra stycket an-

vänds för just sådana gärningar som beskrivs i första stycket. Detta in-

nebär att ett och samma brott har två brottsbenämningar, och detta

dessutom i strid mot avsikten i det remitterade förslaget i övrigt att 3-6

kap. brottsbalken skall vara könsneutrala. Härtill kommer att även an-

vändningen av brottsbenämningen föreslås vara fakultativ. Frågan kan

möjligen övervägas i samband med den förestående utredningen rörande

sexualbrotten. I nuvarande skede synes en sådan avvikelse från

brottsbalken i övrigt inte böra införas.

Orden under viss tid i paragrafens inledning skulle ha en funktion att

fylla som brottsrekvisit om det vore fråga om ett perdurerande brott.

Åklagaren måste självfallet i gärningsbeskrivningen ange under vilken

tid de åtalade gärningarna har ägt rum, för att rättskraften skall kunna

bedömas. Detta gäller emellertid generellt. Som självständigt

brottsrekvisit har de citerade orden inte någon funktion att fylla.

Uttrycket i stället för brott som förfarandet innefattar , synes utom

att det är språkligt ofullständigt överensstämma med sedvanliga

konkurrensregler och kan därför avvaras.

I enlighet med det anförda förordar Lagrådet följande lydelse av

paragrafen:

 Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. mot en

närstående eller tidigare närstående person, döms, om gärningarna

innebär upprepade kränkningar av personens integritet och är ägnade att

allvarligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till

fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Lagrådet vill lägga till något om problem som kan uppstå vid tillämp-

ningen.

I den allmänna motiveringen anges att t.o.m. brott som den misstänkte

tidigare dömts för kan åberopas av åklagaren till stöd för att gärningarna

skulle vara ett led i en upprepad kränkning. Det må vara att en tidigare

dom för en liknande gärning kan göra mönstret av upprepade

kränkningar i det nya målet mer tydligt. Eftersom rekvisiten för grov

fridskränkning omfattar att det skall var fråga om flera gärningar kan

däremot inte en ny gärning i förening med en tidigare dom ses som en

upprepad kränkning (motsatsen skulle strida mot principen ne bis in idem

i Europarådskonventionen, sjunde tilläggsprotokollet art. 4 punkten 1).

Åklagaren torde efter en fällande dom som regel inte kunna komma

tillbaka med nya brott av normalgraden som begåtts under den tid som

den tidigare domen omfattar. Om de enskilda gärningar som det tidigare

åtalet omfattat kunnat bestämt anges i gärningsbeskrivningen, torde

visserligen andra gärningar inte formellt omfattas av domens rättskraft.

Förhållandena torde emellertid som inledningsvis antytts ofta vara sådana

att de enskilda gärningarna inte är tillräckligt preciserade till antal, tid

eller plats för att rättskraften beträffande varje enskild gärning skall

kunna bedömas. Härtill kommer att enskilda gärningar av samma art inte

nämnvärt torde påverka straffvärdet enligt bestämmelsen. I övrigt delar

Lagrådet den uppfattning beträffande uppkommande konkurrensproblem

som kommit till uttryck i lagrådsremissen.

I preskriptionshänseende torde brottet preskriberas särskilt för varje

gärning som ingår i åklagarens gärningsbeskrivning.

6 kap. 1 §

Enligt den föreslagna brottsbeskrivningen skall den dömas för våldtäkt

som på angivet sätt tvingar någon till samlag eller annat sexuellt

umgänge som med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i

övrigt är jämförligt med påtvingat samlag .

Problemet är att det redan framgår av tidigare rekvisit att det sexuella

umgänget är påtvingat och att avsikten med tillägget är att utsäga något

om det sexuella umgängets karaktär i sig. I själva verket torde

jämförelsen avse gärningen i dess helhet, inte förhållandet mellan det

sexuella umgänget och ett samlag. Detta kan uttryckas med orden till

samlag eller till annat sexuellt umgänge, om gärningen med hänsyn till

kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med ett

påtvingat samlag . (Jfr prop. 1983/84:105 s. 68, där Lagrådet föreslog en

likartad konstruktion ehuru i ett särskilt stycke, något som inte torde vara

nödvändigt för förståelsen.)

Förslaget till lag om förbud mot köp av sexuella tjänster

Lagförslaget framläggs trots att en rad tunga remissinstanser ställt sig

negativa till en kriminalisering, även om kriminaliseringen skulle begrän-

sas till att omfatta endast den som köper en sexuell tjänst.

Förbudet har intagits i en särskild lag och inte bland bestämmelserna i

6 kap. brottsbalken, där det naturligen borde höra hemma. Regeringen

har emellertid aviserat en fullständig översyn av 6 kap. brottsbalken.

Lagrådet utgår från att förbudets nuvarande placering är tillfällig och

kommer att närmare övervägas i samband med denna översyn.

Även försök föreslås kriminaliserade. Lagrådet noterar, att det i brotts-

balken inte finns något annat brott med samma låga straffskala (böter

eller fängelse i högst sex månader) som är straffbelagt på försöksstadiet.

Däremot finns ett par exempel utanför brottsbalken, se t.ex. 40 §

fiskelagen (1993:787). I brottsbalken har således grövre brott i detta

avseende prioriterats framför lindrigare. (Se SOU 1940:19 s. 62 f.) Det

torde dock knappast finnas något skäl att fullständigt utesluta

bestraffning av försök till lindrigare brott. (Se[REDACTED_EFTERNAMN], Försök till

brott, 1985, s. 339 ff.)

Förslaget att straffbelägga försök till köp av sexuella tjänster torde

sammanhänga med det förhållandet att brottet i sig innebär ett angrepp på

det intresse man vill skydda och att det därför, för att så långt möjligt

förhindra skadeverkningar, anses önskvärt att straffbarhet skall kunna

inträda redan på ett tidigt stadium av händelseförloppet. För att detta

syfte skall uppnås kunde bestämmelsen också ha utformats som en s.k.

materiell försöksbestämmelse, på ett sätt liknande det närliggande brottet

förförelse av ungdom, 6 kap. 10 § brottsbalken. I denna bestämmelse,

vars straffskala överensstämmer med den nu föreslagna, stadgas straff

även för den som söker skaffa sig tillfälligt sexuellt umgänge med

någon som är under arton år.

Med hänsyn till det sagda har Lagrådet inga lagtekniska erinringar mot

att även försök till brottet straffbeläggs.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Regeringsbeslut

1997-12-16

2

A97/3077/JÄM

(delvis)

Arbetsmarknadsdepartementet

Myndighetsgemensamma uppdrag för att bekämpa våld mot kvinnor

1 bilaga

Regeringen beslutar myndighetsgemensamma uppdrag för åtgärder för att

bekämpa våld mot kvinnor under åren 1998 - 2002 (bilaga).

På regeringens vägnar

Ulrica[REDACTED_EFTERNAMN]

 Charlotte von Redlich

Kopia till

Justitiedepartementet

Socialdepartementet

Domstolsverket

Riksåklagaren

Rikspolisstyrelsen

Brottsförebyggande rådet

Brottsoffermyndigheten

Kriminalvårdsstyrelsen

Socialstyrelsen

Länsstyrelserna

Alla åklagarmyndigheter

Alla polismyndigheter

1997-12-16

Bilaga

A97/3077/JÄM

(delvis)

REGERINGSKANSLIET

Justitiedepartementet

Socialdepartementet

Arbetsmarknadsdepartementet

Myndighetsgemensamma uppdrag om våld

mot kvinnor

1 Bakgrund

1.1 Regeringens strategi i fråga om våld mot kvinnor

Regeringen beslutade den 16 december 1997 om en lagrådsremiss i frågor

som rör våld mot kvinnor, prostitution och sexuella trakasserier.

Lagrådsremissen har lagts fram bl.a. mot bakgrund av förslagen i

betänkandena Kvinnofrid (SOU 1995:60) och Könshandeln (SOU

1995:15) samt i rapporten Sexuella trakasserier och arbetsgivarens ansvar

(dnr A97/3077/JÄM). En proposition avses lämnas till riksdagen i början

av år 1998.

Mäns våldsbrott mot kvinnor utgör ett allvarligt samhällsproblem. Att

bekämpa denna brottslighet är därför en prioriterad uppgift för

rättsväsendet. Därtill kommer att våldet mot kvinnor också är ett

allvarligt uttryck för bristande jämställdhet och därmed för den obalans

som råder i maktförhållandet mellan könen. Det kan därför inte förenas

med samhällets jämställdhetsmål.

I lagrådsremissen lämnas ett flertal förslag som syftar till att förebygga och

förhindra detta våld och till att skydda, stödja och hjälpa de utsatta

kvinnorna. Bland de åtgärder som föreslås finns ny lagstiftning, ändringar

i befintlig lagstiftning, ökade resurser för frivilligorganisationer m.m.

Regeringen konstaterar bl.a. att våldet mot kvinnor måste angripas på

bred front och att en viktig förutsättning för att insatser mot våld mot

kvinnor skall bli effektiva är att kunskaperna och insikterna om våldets

bakomliggande orsaker och mekanismer ökar.

Detta gäller inte minst för de myndigheter vars personal kommer i

kontakt med utsatta kvinnor. Det är därför angeläget att berörda

myndigheter på central, regional och lokal nivå effektiviserar och

konkretiserar sitt arbete i dessa frågor och att samverkan över

myndighetsgränserna intensifieras.

1.2 Syftet med myndighetsgemensamma uppdrag

Som nämnts ovan är det angeläget att samhällets samlade insatser i högre

utsträckning än vad som nu är fallet tas i anspråk för att förebygga och

beivra våldsbrott mot kvinnor och för att skydda, stödja och hjälpa

kvinnor som utsatts för eller riskerar att utsättas för våld. Det är också

angeläget att ökad uppmärksamhet riktas mot män som är eller riskerar

att bli förövare av denna våldsbrottslighet. Regeringens strategi för att

bekämpa våldet mot kvinnor måste få ett större genomslag hos berörda

myndigheter. Det kan t.ex. innebära satsningar på

organisationsförändringar, samverkansformer, kunskapsinhämtning och

en översyn av handläggningsrutiner m.m. Det gäller såväl inom berörd

myndighets egna ansvarsområde som ifråga om samverkan mellan berörda

myndigheter och mellan myndigheter och frivilligorganisationer.

För att underlätta ett sådant arbete och för att åstadkomma en större

överblick över insatserna utfärdas nu s.k. myndighetsgemensamma

uppdrag i dessa frågor.

Syftet med de myndighetsgemensamma uppdragen är i första hand att

precisera krav på arbetet med att bekämpa våldet mot kvinnor. Vissa

uppdrag är gemensamma för flera centrala verk med underställda

myndigheter. Härutöver anges krav eller uppdrag som särskilt berör ett

eller flera centrala verk. Detta utesluter givetvis inte att myndigheternas

regleringsbrev även i fortsättningen kan komma att innehålla vissa

myndighetsspecifika uppdrag rörande våld mot kvinnor.

För att nå långsiktighet i arbetet och för att ge myndigheterna tid att

förändra sin verksamhet efter de nya kraven är avsikten att de

myndighetsgemensamma uppdragen skall gälla till och med år 2002.

1.3 Vilka myndigheter berörs?

Följande skall för perioden år 1998 till och med utgången av år 2002

gälla för Domstolsverket, Riksåklagaren och samtliga

åklagarmyndigheter, Rikspolisstyrelsen och samtliga polismyndigheter,

Brottsförebyggande rådet, Brottsoffermyndigheten,

Kriminalvårdsstyrelsen, Socialstyrelsen och länsstyrelserna.

Det bör understrykas att de myndighetsgemensamma uppdragen ej

gäller för domstolarna. För Domstolsverkets del gäller endast

uppdragen i avsnitten 2.3 t.o.m. 2.5 samt avsnittet 4.

Ovan nämnda myndigheters arbete i frågor som rör våld mot kvinnor

är av olika karaktär. Vissa myndigheter har ett mer operativt och

direkt ansvar för handläggning av ärenden i dessa frågor. Andra arbetar

på ett mer övergripande sätt, t.ex. Socialstyrelsen. Brottsförebyggande

rådets insatser på området koncentrereras på frågor om forskning och

utveckling samt statistik. Detta faktum utesluter dock inte att samtliga

berörda myndigheter kan ha behov av att se över sitt arbete med

frågorna i syfte att göra det mer effektivt eller att utveckla sitt stöd till

underlydande myndigheter.

2 Myndighetsgemensamma uppdrag

2.1 Brottsförebyggande arbete m.m.

Myndigheterna skall öka sina ansträngningar för att förebygga våldsbrott

mot kvinnor.

År 1996 lade regeringen fram ett nationellt brottsförebyggande program,

vilket finns redovisat i skriften Allas vårt ansvar (Ds 1996:59). En

utgångspunkt i programmet är att ett effektivt brottsförebyggande arbete

förutsätter en kombination av åtgärder på central, regional och lokal nivå.

Vidare betonas betydelsen av samarbete. Genom samverkan mellan

myndigheter och organisationer mot ett gemensamt mål kan resurserna

utnyttjas bättre.

Myndigheterna bör i utvecklingsarbetet uppmärksamma det

medborgerliga engagemanget som finns för de brottsförebyggande

frågorna. Det är viktigt att de erfarenheter och kunskaper som finns i den

lokala miljön, där brotten begås, tas till vara.

Tyngdpunkten i det brottsförebyggande arbetet, också vad gäller insatser

mot våldsbrott, låg länge på gärningsmannen. Åtgärderna har många

gånger bestått i att motivera, rehabilitera och avskräcka denne från att

fortsätta att begå brott. Det är angeläget att dessa åtgärder fortsätter.

Under senare tid har perspektivet utvidgats såtillvida att även offrens

situation uppmärksammas allt mer i det brottsförebyggande arbetet.

Erfarenheterna visar t.ex. att kvinnor som fallit offer för misshandel har

särskilt hög risk att ånyo utsättas för sådant brott. Det är därför angeläget

att dessa kvinnor får den hjälp och det stöd de behöver för att förändra sin

situation.

Ju tidigare sådana insatser kan sättas in desto bättre. I arbetet med att

förebygga våld mot kvinnor är det därför viktigt att utveckla metoder för

att tidigare än i dag identifiera de situationer där det förekommer eller

finns risk för våld i hemmet.

I det längre perspektivet är dock den bästa brottsförebyggande åtgärden

att förändra attityden till våld mot kvinnor. Opinionsbildning och

spridning av kunskap och information till allmänheten utgör därför ett

viktigt bidrag i det brottsförebyggande arbetet.

2.2 Åtgärdsprogram

Myndigheterna skall utforma åtgärdsprogram eller policydokument för

sitt arbete med frågor som rör våld mot kvinnor.

En viktig förutsättning för att effektivisera arbetet för att bekämpa våld

mot kvinnor är att arbetet bedrivs strukturerat. Det kan då vara en fördel

att beskriva arbetet i en viss fråga och de åtgärder som skall eller bör

vidtas i ett dokument. Några myndigheter har redan utarbetat särskilda

åtgärdsprogram eller andra dokument för sin handläggning av ärenden

eller för andra frågor som rör våld mot kvinnor. Regeringen anser att

samtliga berörda myndigheter skall ta fram ett övergripande dokument,

åtgärdsprogram eller policydokument, som stöd för sitt eget arbete med

dessa frågor. Arbetet med att ta fram sådant dokument bör kunna

resultera i en fruktbar inventering av resurser och förutsättningar och bör

även kunna bidra till ökade kunskaper och engagemang.

Ett sådant övergripande dokument kan vara av tämligen enkelt slag och

dess utformning och innehåll måste givetvis bestämmas med utgångspunkt

i den egna verksamheten. För de centrala myndigheterna kan ett sådant

dokument vara av mer generellt och övergripande slag och tjäna som

inspiration i arbetet på den egna myndigheten och i arbetet på regional

och lokal nivå.

För myndigheter som direkt handlägger ärenden om våld mot kvinnor,

t.ex. polismyndigheter och åklagarmyndigheter, kan dokumentet vara

mer åtgärdsinriktat och behandla handläggningsrutiner, bemötande av

brottsoffer och andra praktiska frågor i arbetet med att förebygga och

beivra våldsbrott mot kvinnor. Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren bör

uppdra åt polis- resp. åklagarmyndigheterna att utfärda sådana dokument.

Polis- och åklagarmyndigheterna skall redovisa sitt arbete till

Rikspolisstyrelsen resp. Riksåklagaren.

För länsstyrelsernas del kan ett sådant dokument t.ex. behandla frågor

som rör våld mot kvinnor i samband med länstyrelsernas tillsynsansvar

över socialnämndernas verksamhet.

Det övergripande syftet med ett åtgärds- eller policydokument i frågor

som rör våld mot kvinnor skall vara att tjäna som ledstjärna för

myndighetens personal i handläggningen av ärenden med anknytning till

dessa frågor och att sprida goda exempel och egna erfarenheter m.m.

Dokumentet bör beslutas på ledningsnivå.

2.3 Myndighetssamverkan

Myndigheterna skall samverka i frågor som rör våld mot kvinnor. De

skall även samverka med berörda frivilligorganisationer.

I juni 1991 fick Socialstyrelsen i uppdrag av regeringen att leda ett treårigt

projekt i syfte att utveckla modeller och metoder för samverkan mellan

myndigheter samt mellan myndigheter och frivilliga organisationer på

regional nivå. Uppdraget till Socialstyrelsen var ett resultat av

propositionen (1990/91:113) Olika på lika villkor, genom vilken ett flertal

åtgärder i fråga om våld mot kvinnor föreslogs.

Projektet Myndighetssamarbete vid kvinnomisshandel bedrevs genom

samverkan mellan Socialstyrelsen och länsstyrelserna i fem län: Blekinge,

Södermanland, Skaraborg, Kopparberg och Stockholm. Socialstyrelsen

tillfördes sammanlagt 10 miljoner kronor för projektet. En slutrapport

överlämnades till regeringen den 1 september 1991 (Dnr S95/4288/Jäm).

En forskningsrapport över projektet, Varsågod och samarbeta, har också

genomförts på uppdrag av Socialstyrelsen.

Projektet Myndighetssamarbete har haft positiva effekter. I många fall har

bestående samverkansformer utvecklats. I några fall har dock insatserna

upphört efter projektets avslutande.

Enligt regeringens uppfattning är det angeläget att samverkansformer

utvecklas och vidmakthålls i dessa frågor. De centrala myndigheterna har

ett särskilt ansvar för att stimulera en sådan utveckling och skapa former

för att samverkan skall vara bestående. Samverkan bör ske både i fråga om

prioriteringar och andra övergripande frågor och i fråga om hanteringen

av enskilda utredningar och ärenden. Inom ramen för samarbetet skall

myndigheterna också utbyta erfarenheter om kompetens- och

metodutvecklingsfrågor på området. Det är även angeläget att ett

informationsutbyte sker mellan myndigheterna regionalt och lokalt

liksom att myndigheterna samarbetar och utbyter erfarenheter med

berörda frivilligorganisationer, inte minst kvinnojourerna. Samarbetets

närmare former får avgöras på myndighetsnivå.

Socialstyrelsen skall aktivt sprida resultat och erfarenheter från projektet

Myndighetssamarbete vid kvinnomisshandel så att resultaten kan

användas brett av berörda myndigheter på regional och lokal nivå.

2.4 Fortbildning

En satsning på fortbildning av personal inom rättsväsendet, socialtjänsten

och hälso- och sjukvården skall genomföras. Rikspolisstyrelsen skall leda

arbetet i samråd med Domstolsverket, Riksåklagaren och Socialstyrelsen

och tillförs för detta 6,5 miljoner kronor. Av medlen skall 1,5 miljoner

kronor användas för fortbildning av domare och information till

nämndemän. Övriga berörda myndigheter bör kunna bidra till

fortbildningen efter behov.

Regeringen uppdrog i september 1991 åt Rikspolisstyrelsen att i samarbete

med Domstolsverket, Riksåklagaren och Socialstyrelsen genomföra

fortbildning av personal inom rättsväsendet, socialtjänsten och hälso- och

sjukvården i frågor som rör våld mot kvinnor. Resultatet av

fortbildningen, som var mycket positivt, redovisades i en rapport till

regeringen i juli 1993. Sammanlagt deltog nära 20.000 personer i

verksamheten. Kvinnovåldskommissionen har föreslagit att ytterligare en

satsning på fortbildning görs för de berörda yrkesgrupperna.

Behovet av fortbildning om våld mot kvinnor är stort.

Våldsbrottsligheten mot kvinnor uppvisar delvis andra särdrag än annan

våldsbrottslighet. Inte minst har debatten under senare år kring olika

myndigheters handläggning av dessa ärenden visat att kunskaperna

behöver öka både i fråga om de mekanismer som ligger bakom detta våld

och om vilka åtgärder som är mest adekvata för att stödja, skydda och

hjälpa brottsoffren och straffa förövarna. Rikspolisstyrelsen,

Domstolsverket, Riksåklagaren och Socialstyrelsen skall därför genomföra

ytterligare en satsning på fortbildning i dessa och andra frågor som har

anknytning till våld mot kvinnor. Fortbildningen skall särskilt inriktas på

personal inom rättsväsendet, socialtjänsten och hälso- och sjukvården.

Det är naturligt att fortbildningen i stort läggs upp på samma sätt som den

tidigare satsningen med beaktande av erfarenheterna från denna. Det

innebär att insatserna bör spridas regionalt och lokalt. Inom ramen för

fortbildningen skall även frågor om kompetens- och metodutveckling

diskuteras. Rikspolisstyrelsen skall, liksom tidigare, leda verksamheten i

samråd med Domstolsverket, Riksåklagaren och Socialstyrelsen. Även de

övriga myndigheter som berörs av de myndighetsgemensamma uppdragen

bör kunna lämna viktiga bidrag i fortbildningen t.ex.

Brottsoffermyndigheten. Kvinno- och brottsofferjourernas erfarenheter,

liksom de erfarenheter som vunnits vid mansjourer och olika s.k.

manscentrum bör tas tillvara. För ändamålet tillförs Rikspolisstyrelsen 6,5

miljoner kronor. Kvinnovåldskommissionen har betonat vikten av att

domares kunskaper och insikter när det gäller våld mot kvinnor ökar och

att information i dessa frågor ges till nämndemän. Av dessa medel skall

därför 1,5 miljoner kronor särskilt avsättas för fortbildning av domare och

information till nämndemän.

2.5 Internationellt samarbete

Det internationella samarbetet i frågor som rör våld mot kvinnor skall

följas och främjas inom respektive central myndighets ansvarsområde.

De centrala myndigheterna skall hålla sig underrättade med utvecklingen

på området i andra länder, främst inom EU men också i länder utanför

EU där ett aktivt arbete för att motverka våld mot kvinnor förekommer,

t.ex. i Kanada. Myndigheterna skall också, när det är påkallat,

vidareutveckla myndighetssamarbetet i dessa frågor inom ramen för det

arbete som bedrivs inom andra internationella organisationer, t.ex.

Europarådet och FN, inklusive FN:s kommission för brottsförebyggande

frågor och straffrätt. En sammanfattning av vissa aktuella frågor i det

internationella samarbetet återfinns i den inledningsvis nämnda

lagrådsremissen.

3 Uppdrag till enskilda myndigheter

3.1 Riksåklagaren

Riksåklagaren skall sammanställa uppgifter om antalet utfärdade

besöksförbud och i samarbete med Brottsförebyggande rådet överväga hur

dessa kan samordnas med övrig statistik över besöksförbuden samt

redovisa resultaten till regeringen.

Statistiken i fråga om besöksförbud enligt lagen (1988:688) om

besöksförbud är ofullständig. Statistik över antal överträdda förbud förs

av Brottsförebyggande rådet. Däremot finns ingen tillförlitlig statistik

över antalet utfärdade förbud. Riksåklagaren får därför i uppdrag att

redovisa dessa uppgifter. I uppdraget ligger även att föreslå hur statstiken

på detta område kan samordnas och redovisas fortlöpande samt hur

antalet överträdelser av förbudet kan sättas i relation till antalet utfärdade

förbud. Uppdraget skall redovisas senast i samband med årsredovisningen

för år 1998.

3.2 Rikspolisstyrelsen

Våld mot kvinnor är ett prioriterat område för polisen. Rikspolisstyrelsen

skall inventera och till regeringen rapportera vilka särskilda insatser som

görs vid landets samtliga polismyndigheter i frågor om våld mot kvinnor.

Rikspolisstyrelsen får också i uppdrag att vara s.k. nationell rapportör i

frågor som rör internationell handel med kvinnor för sexuellt utnyttjande.

Under senare år har ett antal försöksprojekt i frågor som rör våld mot

kvinnor bedrivits vid olika polismyndigheter. Några av dessa pågår för

närvarande. I Norrköping bedrivs t.ex. ett projekt som syftar till ökat

samarbete mellan berörda myndigheter. I Eslöv pågår projektet Förbättrat

kvinnoskydd, genom vilket bl.a. prövas videodokumentation som ett

medel för att stödja brottsoffren och stärka deras förutsättningar för att

orka medverka i brottsutredningen. I Uppsala har under det senaste året

projektet Varningsklockan prövats efter förebild från Storbritannien.

Syftet är att förbättra dokumentationen vid polisingripanden som rör våld

mot kvinnor.

Mot bakgrund av den aktiva verksamhet som pågår inom polisen finns

inte skäl att ge polisen i uppdrag att bedriva ytterligare

försöksverksamhet, något som Kvinnovåldskommissionen hade föreslagit.

En intressant fråga är emellertid vilket genomslag som de redan vidtagna

åtgärderna har fått. Regeringen lämnar därför i uppdrag till

Rikspolisstyrelsen att inventera och till regeringen rapportera vilka

särskilda insatser som görs vid landets samtliga polismyndigheter

beträffande frågor om våld mot kvinnor. Denna redovisning tillsammans

med den redovisning som följer av återrapporteringskravet i

regleringsbrevet för polisväsendet bör kunna ge en god bild av insatsernas

resultat. Rikspolisstyrelsen bör i samband med sin inventering av

polismyndigheternas insatser kontrollera i vilken utsträckning

Brottsoffermyndighetens broschyr eller annat informationsmaterial med

motsvarande innehåll delas ut till brottsoffren.

Inom EU bedrivs för närvarande ett aktivt arbete i frågor som rör handel

med kvinnor. I februari 1997 antog ministerrådet (justitie- och

inrikesministrarna) en s.k. gemensam åtgärd om åtgärder för att bekämpa

människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. För att konkretisera

detta beslut antog justitie- och jämställdhetsministrarna i april 1997 en

deklaration med riktlinjer för att förebygga och bekämpa handel med

kvinnor i syfte att sexuellt utnyttja dem (s.k. trafficking in women). Enligt

deklarationen skall medlemsländerna bl.a. utse eller utreda

förutsättningarna för utseendet av en s.k. nationell rapportör i frågor som

rör handel med kvinnor.

Enligt regeringens uppfattning är detta en uppgift som lämpar sig väl för

Rikspolisstyrelsen. Rikspolisstyrelsen får därför i uppdrag att vara

nationell rapportör i fråga om internationell handel med kvinnor. Basen

för arbetet bör vara de två ovannämnda dokumenten. I uppdraget ligger

bl.a. att samla uppgifter om omfattningen av sådan handel i Sverige och

mellan Sverige och andra länder, hur den kan förebyggas och bekämpas

samt att årligen redovisa resultaten till regeringen. Rikspolisstyrelsen bör

samarbeta med den europeiska polisorganisationen och Interpol i dessa

frågor.

3.3 Brottsförebyggande rådet

Brottsförebyggande rådet skall inom ramen för sitt ordinarie arbete öka

insatserna i frågor som rör våld mot kvinnor. Bl.a. bör

Brottsförebyggande rådet utveckla myndighetens kompetens och

kunskaper på området. Ett jämställdhetsperspektiv och frågor om våld

mot kvinnor skall införlivas i den forskning och andra aktiviteter som

bedrivs inom myndigheten eller som myndigheten uppdrar åt annan att

bedriva, liksom i myndighetens informationsverksamhet.

Pågående arbete som rör förbättringar av den officiella rättsstatistiken

(brottskodning, könsuppdelad statistik m.m.) skall bedrivas skyndsamt.

Rådet skall även göra en förstudie om de tekniska och praktiska

förutsättningarna för en försöksverksamhet med elektronisk övervakning

av män som brutit mot besöksförbud.

Verksamheten vid Brottsförebyggande rådet är föremål för förändring.

Den 1 januari 1996 övertog Brottsförebyggande rådet ansvaret för den

officiella rättsstatistiken från Statistiska Centralbyrån. Den 1 januari 1998

överförs Rikspolisstyrelsens forskningsenhet till Brottsförebyggande

rådet. Rådet skall även i fortsättningen vara expertorgan åt regeringen och

rättsväsendets myndigheter. Genom organisationsförändringarna kommer

myndigheten mer än tidigare att fungera som ett centrum för forsknings-

och utvecklingsverksamheten inom hela rättsväsendet.

Brottsförebyggande rådet skall prioritera samma områden som prioriteras

inom kriminalpolitiken i stort och skall även prioritera lokalt

brottsförebyggande arbete.

Sammantaget innebär detta även att Brottsförebyggande rådets

förutsättningar för att kunna öka insatserna i fråga om våldsbrottsligheten

mot kvinnor väsentligt förbättrats. Regeringen anser det vara angeläget att

så sker och att erforderliga resurser avsätts för kompetensuppbyggnad,

metodutveckling m.m. inom myndigheten.

Särskilt angeläget är att Brottsförebyggande rådet finner vägar för att ett

jämställdhetsperspektiv skall kunna införlivas i myndighetens ordinarie

forsknings-, utvecklings- och informationsverksamhet samt i den

forskning och det utvecklingsarbete som Brottsförebyggande rådet

uppdrar åt andra att bedriva. I detta ligger bl.a. att kontinuerligt följa

modern kvinnoforskning på området samt annan forskning när det gäller

mäns våld mot kvinnor och att studera de särdrag som utmärker denna

brottslighet i förhållande till annan våldsbrottslighet.

I den inledningsvis nämnda lagrådsremissen redovisas det arbete som för

närvarande bedrivs inom Brottsförebyggande rådet för att förbättra

rättsstatistiken. Detta arbete har stor betydelse för att förbättra statstiken

när det gäller våldsbrott mot kvinnor. Arbetet bör bedrivas skyndsamt.

Kvinnovåldskommissionen har föreslagit (kap. 8) elektronisk övervakning

av män som inte respekterar besöksförbud som förelagts dem. Regeringen

anser att denna form för övervakning är intressant för fortsatta

överväganden. För att ett vidare lagstiftningsarbete om grunderna för ett

förordnande om elektronisk övervakning och den närmare utformningen

av en sådan övervakning skall vara meningsfull krävs emellertid att den

teknik som finns är tillförlitlig och att övervakningen överhuvudtaget är

praktiskt genomförbar. Brottsförebyggande rådet bör därför göra en

förstudie i dessa frågor. Uppdraget skall redovisas senast i samband med

årsredovisningen för år 1998.

3.4 Brottsoffermyndigheten

Brottsoffermyndigheten tillförs 2 miljoner kronor för att en

brottsofferundersökning om våld mot kvinnor skall kunna komma till

stånd.

I Kvinnovåldskommissionens betänkande beskrivs en särskild

brottsofferundersökning om våld mot kvinnor som genomförts i Kanada.

Brottsoffermyndigheten har uppdragit åt Rikskvinnocentrum att utarbeta

en förstudie till en brottsofferutredning om våld mot kvinnor. Arbetet

sker mot bakgrund av erfarenheterna från Kanada. Regeringen avsätter

2 miljoner kronor till Brottsoffermyndigheten för att en särskild

brottsofferundersökning skall kunna komma till stånd. Den skall

genomföras i samråd med Brottsförebyggande rådet och andra

intressenter.

Regeringskansliet, Justitiedepartementet skall betala 2 miljoner kronor

från utgiftsområde 1 anslag C 1 Regeringskansliet, Anslagspost 2

Justitiedepartementet delpost 2 Utredning m.m. till

Brottsoffermyndigheten för att en särskild brottsofferundersökning skall

kunna genomföras i Brottsoffermyndighetens eller annans regi.

3.5 Kriminalvårdsstyrelsen

Kriminalvårdsstyrelsen skall, i samråd med Socialstyrelsen, kartlägga vilka

metoder som används för behandling av män som dömts för våldsbrott

mot kvinnor samt redovisa vilket behov som kan finnas för en utbyggnad

av behandlingen för dessa män. Uppdraget skall redovisas till regeringen.

Kriminalvårdsstyrelsen presenterade år 1995 rapporten Behandling av

sexualbrottsdömda i kriminalvård. Rapporten innehåller ett

handlingsprogram för behandling av män som dömts för sexualbrott.

Kvinnovåldskommissionen har föreslagit att en kartläggning även bör ske

av befintliga behandlingsmetoder för dem som dömts för andra våldsbrott

mot kvinnor än sexualbrott. Regeringen delar

Kvinnovåldskommissionens bedömning och anser att en sådan

kartläggning skall komma till stånd. Denna bör kunna ge en bild av om

det finns behov av en utbyggnad av sådan behandling.

Kriminalvårdsstyrelsen skall redovisa dessa uppgifter till regeringen senast

i samband med årsredovisningen för år 1998.

Vid remissbehandlingen av kommssionens betänkande har det

framkommit att det vore önskvärt att de befintliga behandlingsmetoderna

för män som dömts för sexual- och andra våldsbrott utvärderas. Det har

även framkommit att det råder skilda synsätt mellan företrädare för olika

yrkesgrupper och mellan olika vetenskapstraditioner i fråga om vilken

behandling som är lämplig och verksam när det gäller dessa brottslingar.

Slutsatsen är att dessa metoder bör utvärderas och att det vore önskvärt

om en större samsyn kunde nås i frågorna. I den inledningsvis nämnda

lagrådsremissen har regeringen angett att 2 miljoner kronor kommer att

avsättas för att ett sådant arbete skall kunna komma till stånd. Frågan om

hur ett sådant arbete bäst bör bedrivas behöver dock beredas vidare inom

regeringskansliet.

3.6 Socialstyrelsen

Socialstyrelsen skall leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot

kvinnor. Arbetet skall bl.a sikta till att stödja kompetensuppbyggnad och

metodutveckling inom socialtjänsten och hälso- och sjukvården för att

dessa frågor på ett bättre sätt än hittills skall kunna införlivas i den

ordinarie verksamheten.

Socialstyrelsen skall vidare utarbeta allmänna råd för socialtjänstens arbete

med anledning av den nya bestämmelsen i socialtjänstlagen. Därutöver

skall Socialstyrelsen, i samråd med kvinnojourernas två riksorganisationer

och Rikskvinnocentrum, utreda hur en central kristelefon för våldsutsatta

kvinnor skall kunna komma tillstånd. Detta uppdrag skall redovisas senast

den 1 juli 1998.

Socialstyrelsen skall vidare följa och samla kunskap om prostitutionens

omfattning och utveckling och de sociala insatser som bedrivs på lokal

nivå. Socialstyrelsen skall även följa den internationella utvecklingen i

fråga om prostitution. Socialstyrelsen kommer att tillföras ett

engångsbelopp om 5 miljoner kronor för dessa tre frågor för perioden

1998 - 2000. Därefter skall arbetet med dessa frågor införlivas i ordinarie

verksamhet.

Det är angeläget att socialtjänsten och sjukvårdshuvudmännen utvecklar

bättre former för att ge våldsutsatta kvinnor adekvat hjälp.

Medvetenheten om frågor som gäller våld mot kvinnor har ökat under

senare år. Kunskaperna om våldets konsekvenser, om bemötande och om

omhändertagande av kvinnorna är emellertid mycket skiftande, vilket

Kvinnovåldskommissionen pekat på. För att underlätta och stimulera ett

mer aktivt arbete i dessa frågor får Socialstyrelsen i uppdrag att stödja

kompetens- och metodutveckling inom hälso- och sjukvården och

socialtjänsten. De kunskaper och den kompetens som de kommuner fått

som kommit längst i arbetet på området bör utnyttjas. Socialstyrelsen

skall också särskilt samarbeta med och ta tillvara erfarenheter från

Rikskvinnocentrum, kvinnojourerna och Brottsoffermyndigheten.

Svenska Kommunsförbundet och Landstingsförbundet bör även engageras

i arbetet.

Erfarenheter från andra länder visar att en central kristelefon kan vara till

stor hjälp för många som befinner sig i en akut krissituation, eller på annat

sätt behöver råd, stöd och hjälp i frågor som rör våld mot kvinnor. I

uppdraget till Socialstyrelsen ingår att tillsammans med

Rikskvinnocentrum och kvinnojourernas riksorganisationer utreda hur en

sådan kristelefon kan komma till stånd, hur den kan organiseras,

finansieras och vilken kompetens som bör finnas. Detta uppdrag skall

redovisas senast den 1 juli 1998 så att verksamheten kan komma igång

under det budgetåret.

 I regleringsbrevet för budgetåret 1998 anges att Socialstyrelsen i sitt arbete

skall analysera förslag och verksamhet utifrån såväl kvinnors som mäns

utgångspunkter, dvs anlägga ett genderperspektiv. Detta synsätt bör under

verksamhetsåret ingå som en del av myndighetens utvecklingsarbete. Det

får till följd att Socialstyrelsen även i fråga om de nu behandlade

uppdragen om våld mot kvinnor bör utveckla kunskap och metoder för

att införliva ett jämställdhetsperspektiv i verksamheten.

I lagrådsremissen föreslår regeringen att socialtjänstlagen (1980:620)

kompletteras med en ny bestämmelse som förtydligar socialtjänstens

ansvar för att verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld

och andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp att förändra sin

situation. Med anledning av den nya bestämmelsen skall Socialstyrelsen

utarbeta allmänna råd som närmare utvecklar hur socialtjänsten bör

arbeta med dessa frågor.

I lagrådsremissen förslås också att köp av sexuella tjänster skall

kriminaliseras. Det är bl.a. mot denna bakgrund angeläget att följa

utvecklingen, ha aktuell kunskap om prostititutionens omfattning, former

och kontaktvägar. Det sociala insatserna för att söka upp prostituerade

och motivera dem att söka hjälp är ett viktigt led i att minska

prostitutionen, varför dessa insatser särskilt bör uppmärksammas.

Socialstyrelsen skall därför fortlöpande följa och samla kunskap om

prostitutionens omfattning och utveckling och om de sociala insatser som

bedrivs på lokal nivå samt vid behov ge stöd till utveckling och

förbättring av det lokala arbetet.

I uppdraget ingår som nämnts tidigare att följa den internationella

utvecklingen i fråga om våld mot kvinnor. Det gäller även för frågor om

prostitution.

3.7 Länsstyrelserna

Länsstyrelserna skall inom ramen för sitt tillsynsansvar när det gäller

socialtjänsten följa och uppmärksamma frågor om våld mot kvinnor samt

verka för regional samverkan i de frågorna.

Regeringsuppdraget Myndighetssamverkan vid kvinnomisshandel, som

beskrivs närmare under avsnitt 2, genomfördes i samverkan mellan

Socialstyrelsen och länsstyrelserna i fem län: Blekinge, Södermanland,

Skaraborg, Kopparberg och Stockholm. Projektet har haft positiva

effekter, bl.a. genom att bestående samverkansformer har utvecklats i flera

län.

I Stockholms län har denna myndighetssamverkan bl.a. resulterat i en

brett upplagd informationskampanj i länet, kallad Operation Kvinnofrid,

där länsstyrelsen spelar en central roll. Regeringen ser positivt på att

länsstyrelserna verkar för en regional samverkan när det gäller frågor om

våld mot kvinnor.

Som tidigare nämnts skall Socialstyrelsen sprida resultat och erfarenheter

från projektet Myndighetssamverkan. Eftersom länsstyrelserna aktivt

deltagit i projektet ligger det i sakens natur att Socialstyrelsen inom

ramen för detta uppdrag samverkar med länsstyrelserna

Målet för länstyrelsernas verksamhet inom socialtjänstområdet är att

verka för en hög grad av rättssäkerhet, laglighet och kvalitet samt att bidra

till en ökad kunskap om utvecklingen i länet vad gäller insatser inom

socialtjänstens ansvarsområde. Länsstyrelsernas tillsyn och uppföljning

består av såväl hantering av enskilda ärenden som uppföljning av

verksamheter. Möjligheten för enskilda att vända sig till länsstyrelsen med

klagomål på socialtjänstens handläggning gäller givetvis även våldutsatta

kvinnor som vänt sig till socialtjänsten för att få hjälp. Handläggningen

av enskilda ärenden är ett betydande inslag i arbetet även om det finns en

strävan att förskjuta tyngdpunkten mot en mer övergripande tillsyn. Inom

ramen för denna tillsyn bör länsstyrelserna uppmärksamma

socialtjänstens insatser när det gäller frågor om våld mot kvinnor.

4 Uppföljning och återrapportering

Arbetet med att genomföra de myndighetsgemensamma och

myndighetsspecifika uppdragen skall, om inte annat anges, redovisas till

regeringen regelbundet. Redovisningen skall lämnas av de centrala

myndigheterna. En första sådan skall lämnas senast den 1 juli 1999.

Därefter skall en redovisning lämnas årligen i samband med

årsredovisningarna, men separat. Uppdragen skall slutredovisas senast i

samband med årsredovisningen för år 2002. Redovisningarna, som kan

vara gemensamma, skall lämnas till det departement under vilket

respektive myndighet lyder. Polis- och åklagarmyndigheter skall dock

redovisa sitt arbete till Rikspolisstyrelsen respektive till Riksåklagaren.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 februari 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Blom-

berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Ulrica[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:55 Kvinnofrid.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1984:399.

 Senaste lydelse 1987:610.

 Senaste lydelse 1992:147.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1984:399

 Senaste lydelse 1984:399.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 KOM(96) 567 Slutlig.

 EGT Nr. L63/2, 4.3.97.

 OJ No. C157, 27.6.90.

 OJ No. L49, 24.2.92.

 OJ nr C157, 27.6.1990, p.3.

 OJ nr L 49, 24.2 92, s. 1.

 Senaste lydelse SFS 1994:86.

 Senaste lydelse SFS 1992:340.

 Senaste lydelse SFS 1994:1433.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1984:399.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1987:610.

 Senaste lydelse 1992:147.

 Senaste lydelse 1992:147.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1984:399.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1994:306.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1984:399.

 Senaste lydelse 1987:610.

 Senaste lydelse 1992:147.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Senaste lydelse 1984:399.

 Senaste lydelse 1994:1499.

 Lagen omtryckt 1988:871.

Prop. 1997/98:55

7

1

18

8

20

1

24

1

30

1

35

1

42

1

47

1

57

1

60

1

66

1

73

1

88

1

96

1

100

1

107

1

121

1

127

1

130

1

1

1

204

147

Prop. 1997/98:55

Bilaga 1

Prop. 1997/98:55

Bilaga 2

Prop. 1997/98:55

Bilaga 3

Prop. 1997/98:55

Bilaga 4

Prop. 1997/98:55

Bilaga 5

Prop. 1997/98:55

Bilaga 6

Prop. 1997/98:55

Bilaga 7

Prop. 1997/98:55

Bilaga 8

Prop. 1997/98:55

Bilaga 9

Prop. 1997/98:55

Bilaga 10

225

225

2

Postadress Telefon växel E-post: registrator@labour.ministry.se

103 33 STOCKHOLM 08-405 10 00 X.400: S=Registrator; O=Labour;

P=Ministry; A=SIL; C=SE

Besöksadress Telefax Telex

Drottninggatan 21 08-20 73 69 125 33 MINLAB S

10