Regeringens proposition

1994/95:227

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

Prop.

1994/95:227

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 maj 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Förutsättningarna för att använda straffprocessuella tvångsmedel på teleområdet

har förändrats de senaste åren. I propositionen föreslås att reglerna i

rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning anpassas

till den tekniska utvecklingen på teleområdet och till förändringarna på

telemarknaden. Förslagen syftar till att vidmakthålla möjligheterna till hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning som verkningsfulla straffprocessuella

tvångsmedel. I propositionen föreslås att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning skall avse ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress - i

stället för en telefonapparat eller annan teleanläggning - som innehas eller

annars kan antas komma att användas av den misstänkte. Tillstånd till hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall i enlighet härmed meddelas att

gälla viss teleadress. Vidare föreslås att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning skall kunna ske även utanför allmänt tillgängliga telenät.

Avlyssning och övervakning får dock inte avse telemeddelanden som endast

befordras inom ett telenät, som med hänsyn till sin begränsade omfattning och

omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän

kommunikationssynpunkt.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Förslag till lag om ändring i

 rättegångsbalken......................... 4

3 Ärendet och dess beredning............... 7

4 Bakgrund................................. 7

5 Nuvarande ordning........................ 8

6 Behov av förändringar.................... 15

7 Begränsningen till viss teleanläggning .. 17

8 Begränsningen till allmänt

 tillgängliga telenät..................... 22

9 Vissa frågor om verkställighet........... 28

10 Kostnader................................ 30

11 Ikraftträdande........................... 30

12 Författningskommentar.................... 30

Bilaga 1 Datastraffrättsutredningens

 lagförslag........................... 33

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

 över betänkandet Information och den nya informa-

 tionsteknologin - straff- och processrättsliga frågor

 m.m. (SOU 1992:110).................. 36

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag.......... 37

Bilaga 4 Lagrådets yttrande................... 40

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 maj 1995 42

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i rättegångsbalken.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 18-21 och 25 §§ rättegångsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 27 kap.

18 §[1]

 Hemlig teleavlyssning Hemlig teleavlyssning

innebär att innebär att

telemeddelanden som telemeddelanden, som

befordras via ett befordras till eller

allmänt tillgängligt från ett telefonnummer,

telenät till eller från en kod eller annan

en viss teleanläggning, teleadress, i hemlig-

i hemlighet avlyssnas het avlyssnas eller

eller tas upp genom tas upp genom ett tek-

ett tekniskt hjälpmedel niskt hjälpmedel för

för återgivning av återgivning av in-

innehållet i meddelan- nehållet i meddelandet.

det.

 Hemlig teleavlyssning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

eller

 2. försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med straff.

19 §[2]

 Hemlig teleövervakning Hemlig teleövervakning

innebär att uppgifter i innebär att uppgifter i

hemlighet hämtas in om hemlighet hämtas in om

telemeddelanden som telemeddelanden som

har expedierats eller har expedierats eller

beställts till eller beställts till eller

från en viss telean- från en viss teleadress

läggning som är ansluten eller att sådana

till ett allmänt meddelanden hindras

tillgängligt telenät från att nå fram.

eller att en sådan an-

läggning stängs av för

telemeddelanden.

 Hemlig teleövervakning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

 2. brott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller sådant brott enligt

1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling som avser narkotika eller

 3. försök, förberedelse eller stämpling till brott för vilket inte är före-

skrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är belagd med

straff.

 20 §[3]

 Hemlig teleavlyssning Hemlig teleavlyssning

och hemlig och hemlig

teleövervakning får ske teleövervakning får ske

endast om någon är endast om någon är

skäligen misstänkt för skäligen misstänkt för

brottet och åtgärden är brottet och åtgärden är

av synnerlig vikt för av synnerlig vikt för

utredningen. Åtgärden får utredningen. Åtgärden får

endast avse tele- endast avse en

fonapparat eller annan teleadress som innehas

teleanläggning som in- eller annars kan antas

nehas eller annars kan komma att användas av

antas komma att an- den misstänkte.

vändas av den miss- Avlyssning eller

tänkte. övervakning får inte

 avse telemeddelanden

 som endast befordras

 inom ett telenät som

 med hänsyn till sin

 begränsade omfattning

 och omständigheterna i

 övrigt får anses vara av

 mindre betydelse från

 allmän

 kommunikationssynpunkt.

 21 §[4]

 Frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på

ansökan av åklagaren.

 Tillstånd skall I ett beslut att

meddelas att gälla för tillåta hemlig

viss tid och anlägg- teleavlyssning eller

ning. Tiden får inte hemlig teleövervakning

bestämmas längre än nöd- skall det anges vilken

vändigt och får inte teleadress och under

överstiga en månad från vilken tid tillståndet

dagen för beslutet. gäller. Tiden får inte

 bestämmas längre än

 nödvändigt och får inte

 överstiga en månad från

 dagen för beslutet.

 I tillstånd till

 avlyssning eller

 övervakning skall det

 särskilt anges om

 åtgärden får verkställas

 utanför allmänt tillgäng-

 liga telenät.

 25 §[5]

 Har rätten lämnat Har rätten lämnat

tillstånd till hemlig tillstånd till hemlig

teleavlyssning eller teleavlyssning eller

hemlig teleövervakning, hemlig teleövervakning,

får de tekniska får de tekniska

hjälpmedel som behövs för hjälpmedel som behövs för

avlyssningen eller avlyssningen eller

övervakningen övervakningen användas.

anslutas, underhållas

och återtas.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

3 Ärendet och dess beredning

År 1989 tillsattes Datastraffrättsutredningen (Ju 1989:04; dir. 1989:54) med

uppgift att se över straffrättsliga och processrättsliga frågor med anknytning

till data- och teleteknikens utveckling m.m. Utredningen överlämnade i december

1992 betänkandet Information och den nya informationsteknologin - straff- och

processrättsliga frågor m.m. (SOU 1992:110). I denna proposition tar regeringen

upp utredningens förslag när det gäller hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av remiss-

yttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 92/4865). De

lagförslag som i nu aktuella delar lades fram i betänkandet finns i bilaga 1. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 20 april 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet

har anfört vissa lagtekniska synpunkter. Regeringen har i propositionen följt

Lagrådets förslag. Regeringen återkommer till detta, bland annat i

författningskommentaren. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i

lagtexten.

4 Bakgrund

Radio, TV, kabelkommunikation, telekommunikation och datorkommunikation har

uppfattats som klart åtskiljbara företeelser som enkelt kunnat sorteras utifrån

såväl informationsinnehåll som metoder för användning och överföring av

informationen. Dessa skillnader har efterhand blivit alltmer otydliga. Den nya

informationstekniken (IT) har berett vägen för nya former av kommunikation där

tal, text, data och bild integreras. Det förekommer också att mottagaren kan

påverka informationsinnehållet, s.k. interaktiv kommunikation. Överföringen av

telemeddelanden sker via såväl allmänt tillgängliga telenät som privata före-

tagsnät. Telekommunikation via etern har också blivit vanlig.

 Vid en internationell jämförelse befinner sig Sverige i frontlinjen när det

gäller de fysiska kommunikationsnätens infrastruktur för tele-, data-, text- och

bildöverföring. Ägarstrukturerna har emellertid förändrats på senare år till

följd av bl.a. den fria telemarknaden som infördes genom den nya telelagen

(1993:597). Utvecklingen har inneburit att abonnenter i stället för

teleoperatörer i allt högre grad kommit att äga nät, abonnentväxlar och annan

teleutrustning.

 Användningen av IT har bidragit till en ökad internationalisering. Med

teknikens hjälp bryts gränser mellan länder effektivt igenom. Inom Europeiska

unionen har intensiteten i fråga om aktiviteter på IT-området ökat markant på

senare år. En rapport har nyligen arbetats fram (den s.k. Bangemann-rapporten)

med en rad förslag till framför allt en rättslig nyordning där avreglering utgör

det mest kännetecknande draget.

 Målet för den svenska telepolitiken är att ge hushåll, företag och myndigheter

tillgång till ett ändamålsenligt telesystem som bidrar till ett effektivt

resursutnyttjande i samhället som helhet. Riksdagen har slagit fast att staten

skall svara för att det finns ett sammanhållet och öppet telenät som täcker hela

landet. Vidare har betonats vikten av att staten skapar förutsättningar för en

effektiv konkurrens på utrustningsmarknaden och vid utvecklingen av teletjänster

(prop. 1987/88:118 och prop. 1990/91:87).

 Frågor om ändrad verksamhetsform för Televerket och en rättslig reglering av en

fri telemarknad har under senare år behandlats av riksdagen (prop. 1991/92:100

bil. 7, bet. 1991/92:TU20, rskr. 1991/92:312 och prop. 1992/93:200, bet.

1992/93:TU30, rskr. 1992/93:443). Härvid har betydelsen för samhällsutvecklingen

av effektiva telekommunikationer ytterligare framhållits av riksdagen och det

statliga ansvaret för grundläggande telekommunikationer har utvidgats från att

avse taltelefoni till att omfatta även telefax och viss datakommunikation.

 Den snabba tekniska utvecklingen med nya IT-baserade rutiner, den öppna

telepolitiken och den ökade internationaliseringen har förändrat

förutsättningarna för att använda tvångsmedel på teleområdet. Frågan huruvida de

nuvarande bestämmelserna i rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning är ändamålsenliga har mot denna bakgrund kommit att hamna i

fokus.

5 Nuvarande ordning

 Inledning

I 1 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen (RF) finns en grundläggande bestäm-

melse om skydd för den enskildes personliga integritet. Där sägs bl.a. att det

allmänna skall värna den enskildes privatliv och familjeliv. Skyddet för den

personliga integriteten regleras genom ett flertal bestämmelser på olika

konstitutionella nivåer: grundlag, vanlig lag, förordningar och myndig-

hetsföreskrifter.

 I 2 kap. RF finns bestämmelser om skydd för medborgarna mot tvångsmedel från

det allmänna. Bestämmelserna innebär att varje medborgare är gentemot det

allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång, mot undersökning

av brev eller andra förtroliga försändelser samt mot hemlig avlyssning eller

upptagning av telefonsamtal eller andra förtroliga meddelanden (2 kap. 6 § RF).

Dessa grundläggande fri- och rättigheter får begränsas endast genom lag och

endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle.

Begränsningarna får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt eller utgöra hot mot

den fria åsiktsbildningen (2 kap. 12 § RF).

 Genom en ändring i regeringsformen, som trädde i kraft den 1 januari 1989, har

i den s.k. fri- och rättighetskatalogen i regeringsformens andra kapitel förts

in en bestämmelse om skydd för den enskildes personliga integritet vid

dataregistrering av personuppgifter (2 kap. 3 § andra stycket). Regeln slår fast

att det skall finnas en datalagstiftning till skydd för den personliga

integriteten. Föreskrifterna i tryckfrihetsförordningen om meddelarfrihet och

anonymitetsskydd är också av betydelse för tvångsmedelsregleringen.

 Användningen av tvångsmedel på teleområdet berör bl.a. frågor om mänskliga

rättigheter och skyddet för den enskilde vid dataregistrering av

personuppgifter. Förenta nationernas generalförsamling antog år 1948 en allmän

förklaring om de mänskliga rättigheterna. I art. 12 sägs bl.a. att ingen får

utsättas för godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv, familj, hem eller

korrespondens. Grundsatsen har därefter arbetats in i 1966 års FN-konvention om

medborgerliga och politiska rättigheter. Den europeiska konventionen den 4

november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande

friheterna (Europakonventionen) är också av intresse på teleområdet. I art. 8

första punkten tillförsäkras envar rätt till skydd för sitt privatliv och

familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Begränsningar får ske endast om

åtgärden är förenlig med de strikta undantag som ställs upp i art. 8 andra

punkten. I den praxis som har utvecklats hos den europeiska domstolen för

mänskliga fri- och rättigheter vid tillämpningen av Europakonventionen har

slagits fast att hemlig teleavlyssning kan ses som ett ingrepp i såväl privatliv

som korrespondens (t.ex. fallet Klass). Enligt kommissionens praxis faller

vidare frågor om dataskydd inom ramen för rätten till skydd för privatlivet (mål

nr 10473/83). Sverige har anslutit sig till de nu nämnda konventionerna. Genom

lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna har sedan den 1 januari 1995

Europakonventionen också inkorpererats i svensk rätt.

 Europarådets ministerkommitté har antagit en rekommendation om

datorbrottslighet (Nr. R (89) 9) med en tillhörande rapport utarbetad av

Europeiska kommittén för brottsfrågor. I rapporten berörs bl.a. hemlig teleav-

lyssning. Europeiska kommittén för brottsfrågor har vidare år 1992 tillsatt en

arbetsgrupp med uppgift att studera främst straffprocessuella frågor i ett

IT-perspektiv (PC-PC). Arbetet, som bl.a. behandlar hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning, har resulterat i ett förslag till rekommendation i

ämnet. Ministerkommittén har också nyligen antagit en rekommendation om skydd

för personuppgifter i samband med telekommunikationstjänster, särskilt avseende

telefonitjänster (Nr. R (95) 4). Rekommendationen berör bl.a. hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

 4 kap. 8 och 9 a §§ brottsbalken och 21 § datalagen (1973:289) innehåller

straffbestämmelser för den som olovligen bereder sig tillgång till information.

 Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning utgör lagreglerade undantag

från det skydd mot intrång som ges i såväl internationella överenskommelser som

grundlag och vanlig lag. Den grundläggande lagregleringen om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning finns i 27 kap. 18-25 §§ rätte-

gångsbalken (RB). Genom en ändring i rättegångsbalken år 1989 togs nya före-

skrifter om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning in i 27 kap. 18-24

§§ RB (prop. 1988/89:124, bet. 1988/89:JuU25, rskr. 1988/89:313, SFS 1989:650).

Översynen grundades på förslag av Tvångsmedelskommittén (Ju 1978:06),

Narkotikakommissionen (S 1982:09) och en i mars 1987 tillsatt parlamentarisk

kommission för att genomföra ett fortsatt granskningsarbete med anledning av

mordet på statsminister Olof[REDACTED_EFTERNAMN] (Edenman-kommissionen). Bestämmelserna

innebar en saklig och terminologisk anpassning till ny teknik.

Tillämpningsområdet för tvångsmedlen utvidgades, bl.a. genom att begreppen

"telemeddelande" och "teleanläggning" infördes i en sådan betydelse att också

annan telekommunikation än muntlig innefattas, t.ex. datakommunikation, telex

och telefax. Redan i det lagstiftningsarbetet konstaterades emellertid att den

förändrade konkurrenssituationen på telekommunika-tionsområdet kunde motivera

ytterligare anpassningar men att denna fråga fick tas upp i ett annat sammanhang

(prop. s. 40).

 Bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning anpassades

vidare år 1993 till den nya telelagen (1993:597). Denna reglering innebar att

telemarknaden öppnades för flera operatörer. Rättegångsbalkens föreskrifter om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning anpassades på så sätt att

begränsningen till telemeddelanden som befordras av Televerket ersattes av en

begränsning till telemeddelanden som befordras via allmänt tillgängliga telenät.

Vidare infördes en bestämmelse rörande verkställighet av sådana åtgärder (prop.

1992/93:200, bet. 1992/93:TU30, rskr. 1992/93:443, SFS 1993:602).

 Utöver rättegångsbalkens bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning finns sådana regler också i lagen (1952:98) med särskilda

bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål (1952 års tvångsmedelslag), lagen

(1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och

domstolarna under krig eller krigsfara m.m. (1988 års lag) och i lagen

(1991:572) om särskild utlänningskontroll (1991 års lag).

Rättegångsbalken

Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras via ett allmänt

tillgängligt telenät till eller från en viss teleanläggning, i hemlighet

avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av

innehållet i meddelandet (27 kap. 18 § första stycket RB). För att sådan

avlyssning skall få ske krävs att någon är skäligen misstänkt för ett brott för

vilket minimistraffet är fängelse i två år eller för försök, förberedelse eller

stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff (18 § andra

stycket).

 Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om

telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss

teleanläggning som är ansluten till ett allmänt tillgängligt telenät eller att

en sådan anläggning stängs av för telemeddelanden. Sådan övervakning får

användas om någon är skäligen misstänkt för ett brott för vilket minimistraffet

är fängelse i sex månader, för brott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64)

eller sådant brott enligt 1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling som

avser narkotika eller för försök, förberedelse eller stämpling till brott för

vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan

gärning är belagd med straff (27 kap. 19 § RB).

 Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning kan också komma i fråga vid

misstanke om anstiftan eller medhjälp till brottslighet av angivet kvalificerat

slag.

 För tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning krävs -

utöver att någon är skäligen misstänkt för brott av viss svårhet - att åtgärden

är av synnerlig vikt för utredningen. Vidare får åtgärden endast avse

telefonapparat eller annan teleanläggning som innehas eller annars kan antas

komma att användas av den misstänkte (20 §). En teleanläggning till vilken den

misstänkte kan antas komma att ringa får alltså inte avlyssnas.

 Frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på

ansökan av åklagaren. Ett tillstånd skall meddelas att gälla viss tid och

anläggning. Tiden, som inte får bestämmas längre än nödvändigt, får inte

överstiga en månad från dagen för beslutet (21 §). Hemlig teleavlyssning får

inte ske av telemeddelanden mellan den misstänkte och hans försvarare. Om det

kommer fram att en avlyssning avser ett sådant meddelande skall avlyssningen

avbrytas och upptagningar eller uppteckningar som omfattas av förbudet

omedelbart förstöras (22 §). Föreskrifter finns också om hävande av beslut (23

§), om tid för granskning och förstöring av upptagningar och uppteckningar (24

§) och om rätt att - när tillstånd lämnats till hemlig teleavlyssning eller hem-

lig teleövervakning - ansluta, underhålla och återta de tekniska hjälpmedel som

behövs för avlyssningen eller övervakningen (25 §).

1952 års tvångsmedelslag

Lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

innehåller tilläggs- och undantagsbestämmelser till den grundläggande

regleringen i rättegångsbalken i fråga om straffprocessuella tvångsmedel. Lagen,

som är tidsbegränsad, gäller vid förundersökning angående vissa brott mot rikets

säkerhet och vissa andra grova brott. Efter den senast gjorda förlängningen

gäller lagen till utgången av år 1995 (prop. 1994/95:33, bet. 1994/95:JuU4,

rskr. 1994/95:42, SFS 1994:1489).

 1952 års tvångsmedelslag gäller vid förundersökning angående dels allmänfarliga

brott, t.ex. mordbrand och sabotage, dels vissa högmålsbrott såsom uppror och

olovlig kårverksamhet, dels vissa brott mot rikets säkerhet, t.ex. spioneri.

Lagen gäller också försök, förberedelse och stämpling till dessa brott om sådan

gärning är straffbar. I förhållande till regleringen i rättegångsbalken innebär

lagen utvidgade möjligheter att använda vissa tvångsmedel, bl.a. hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Sålunda får rätten enligt 5 § i 1952

års tvångsmedelslag lämna tillstånd till tvångsmedel på teleområdet även om det

för brottet är föreskrivet lindrigare straff än vad som krävs enligt

rättegångsbalken. Åklagaren får i brådskande fall själv besluta om användning av

tvångsmedlen. Har åklagaren gjort detta, skall anmälan ofördröjligen göras hos

domstolen, som skyndsamt skall pröva ärendet (6 §).

1988 års lag

I lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltnings-myndigheterna och

domstolarna under krig eller krigsfara m.m. regleras hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning i 28 §. Där stadgas att åklagaren får besluta om sådan

åtgärd om det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra

sådan fördröjning eller annan olägenhet som är av väsentlig betydelse för

utredningen. Om åklagaren har fattat ett sådant beslut skall han genast anmäla

det hos rätten, som snabbt skall pröva ärendet.

1991 års lag

Enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll får i vissa fall

tvångsåtgärd såsom t.ex. hemlig teleavlyssning tillgripas. För detta krävs att

åtgärden är påkallad för att utröna om en utlänning eller en organisation eller

en grupp som han tillhör eller verkar för planlägger eller förbereder någon

gärning som innebär våld, hot eller tvång för politiska syften och som

innefattar brott för vilket lindrigare straff än fängelse i två år inte är

föreskrivet. Tvångsmedlen har alltså i detta sammanhang ett brottsförebyggande

syfte. Lagen är inte tidsbegränsad. Den parlamentariska kontrollen av lagens

tillämpning sker, liksom av 1952 års tvångsmedelslag, genom att regeringen

årligen lämnar en skrivelse om denna till riksdagen.

Telelagen

Uppgifter om telemeddelanden som bevaras av en teleoperatör, t.ex. för

debiteringsändamål eller av säkerhetsskäl, kan hämtas in med stöd av telelagen

(1993:597) eller, om operatören är en myndighet, i enlighet med regler i

sekretesslagen (1980:100). Med telemeddelande avses ljud, text, bild, data eller

information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller

elektromagnetiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare (1 §

telelagen).

 Enligt telelagen får den som i televerksamhet har fått tillgång till uppgift om

teleabonnemang, innehållet i ett telemeddelande eller annan uppgift som angår

ett särskilt telemeddelande inte obehörigen föra vidare eller utnyttja det han

fått del av eller tillgång till (25 § första stycket). Tystnadsplikten gäller

dock inte i förhållande till den som tagit del i utväxlingen av ett

telemeddelande eller som på annat sätt sänt eller tagit emot sådant meddelande.

Tystnadsplikten i fråga om uppgift om teleabonnemang och annan uppgift som angår

ett särskilt telemeddelande gäller inte heller i förhållande till innehavare av

det abonnemang som använts vid kommunikationen (25 § andra stycket).

 Enligt telelagen gäller tystnadsplikt också för angelägenhet som avser

användning av hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning enligt 27 kap.

18 eller 19 § RB och för uppgift som hänför sig till åtgärden att kvarhålla

försändelser enligt 9 § samma kapitel. På begäran av åklagarmyndighet,

polismyndighet eller någon annan myndighet som har att ingripa mot ett brott

skall emellertid den som driver televerksamhet och därvid har fått del av eller

tillgång till uppgift som avses i 25 § första stycket lämna uppgift som angår

misstanke om brott. Denna uppgiftsskyldighet är begränsad till uppgift om

teleabonnemang (namn, titel, adress och telefonnummer, etc.) och annan uppgift

som angår ett särskilt telemeddelande, t.ex. uppgift om mellan vilka abonnemang

ett telemeddelande har förmedlats. Undantaget från tystnadsplikten såvitt avser

uppgift om teleabonnemang gäller endast om fängelse är föreskrivet för brottet

och detta enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter.

För annan uppgift som angår ett särskilt telemeddelande gäller undantaget endast

om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

(27 §). Beträffande uppgifter om innehållet i ett telemeddelande genombryts

tystnadsplikten inte i något fall.

 För myndigheter som driver televerksamhet gäller i stället 9 kap. 8 § och 14

kap. 2 § sekretesslagen. Bestämmelserna motsvarar i huvudsak regleringen i

telelagen. Enligt sekretesslagen kan emellertid också - när förutsättningarna är

uppfyllda - uppgifter om innehållet i telemed-delanden lämnas ut.

Den straffrättsliga regleringen m.m.

Bestämmelserna om brytande av telehemlighet, olovlig avlyssning och dataintrång

i 4 kap. 8 och 9 a §§ brottsbalken samt 21 § datalagen (1973:289) föreskriver

straffansvar för den som olovligen bereder sig tillgång till information.

Bestämmelsen om brytande av telehemlighet omfattar emellertid endast meddelanden

som ett post- eller telebefordringsföretag förmedlar som telemeddelande. Den som

olovligen bereder sig tillgång till ett telemeddelande som befordras av annan än

ett sådant företag kan således inte fällas till ansvar för brytande av

telehemlighet. Ansvar för olovlig avlyssning kommer i fråga endast vid

avlyssning eller upptagning med tekniskt hjälpmedel av tal i enrum, samtal

mellan andra, etc. Data, text och bild skyddas således inte. Bestämmelsen om

dataintrång gäller endast upptagningar för automatisk databehandling. Med sådan

upptagning avses även uppgifter som är under befordran via elektroniskt eller

annat liknande hjälpmedel för att användas för automatisk databehandling.

 Meddelanden som befordras via etern skyddas inte av bestämmelserna om data-

intrång och brytande av telehemlighet. Bestämmelsen om olovlig avlyssning

däremot omfattar upptagning och avlyssning såväl genom direkt användning av en

mikrofon för att fånga upp vad som sägs i t.ex. ett rum (en slags spridning via

etern) som genom att uppsnappa trådbundna signaler, t.ex. samtal via

snabbtelefoner. Bestämmelsens tillämpningsområde är dock inskränkt till tal,

samtal, etc.

Regleringen av avlyssning och övervakning i ett europeiskt perspektiv

Vid en genomgång av andra europeiska länders reglering av avlyssning och

övervakning på teleområdet framträder stora skillnader såväl lagtekniskt som

materiellt. Ett grundläggande problem är svårigheten att i anknytning till

moderna telekommunikationer tolka bestämmelser som förbjuder avlyssning. Detta

gäller såväl internationella åtaganden som grundlagar och vanliga lagar. Vid en

jämförelse av rättsregler i olika länder om förbud mot avlyssningar framträder

vidare stora skillnader i tillämpningsområdet för sådana förbudsregler. I vissa

länder kriminaliseras endast avlyssning och upptagning av meddelanden som

förmedlas genom allmänna eller allmänt tillgängliga nät. Vidare gäller vissa

bestämmelser endast muntlig kommunikation, inte t.ex. telefax och andra

elektroniska meddelanden. I andra länder förbjuds avlyssning och upptagning

oberoende av formen för kommunikation och oberoende av om överföringen sker via

nät eller etern. Oklarheter framträder särskilt vid eterkommunikation och i de

fall där användningen av sådan kommunikation flyter samman med nätbaserad

överföring. Som exempel på detta kan nämnas mobiltelefoni.

 På motsvarande sätt framträder svårigheter att tolka bestämmelser som tillåter

avlyssning. I vissa länder grundas befogenheterna att utreda brott på sådana

generella bestämmelser att varje form av kommunikation torde kunna avlyssnas. Om

bestämmelserna inte är utformade så att det på rimliga grunder kan förutses

vilka inskränkningar i skyddade rättigheter som kan förekomma kan emellertid en

avlyssning stå i strid med den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter

(fallen Malone, Huvig och Kruslin). Skyddet i grundlag för den enskildes fri-

och rättigheter varierar också mellan länderna.

 I andra länder är tillämpningsområdet för bestämmelser som tillåter avlyssning

begränsat på olika sätt. Vissa begränsningar är avsiktliga medan andra synes ha

framträtt till följd av utvecklingen på teleområdet. I vissa länder omfattas

endast viss typ av kommunikation, t.ex. samtal, men inte datakommunikation. I

andra länder omfattas endast kommunikation mellan individer - inte direkt mellan

datorer - eller mellan människa och dator, t.ex. tangenttryckningar som överförs

från terminal till dator och kommunikation till eller från röstbrevlådor.

Begränsningar förekommer också så att endast allmänt tillgängliga telenät får

avlyssnas, inte företagsnät och enskilda informationssystem, medan regleringen i

andra länder inte skiljer mellan allmänt tillgängliga respektive privata nät.

Det förekommer dock att rätten till avlyssning, i länder där privata nät inte

får avlyssnas, omfattar privata nät som baseras på linjer som hyrs från det

allmänna nätet.

 Motsvarande frågor framträder vid hemlig teleövervakning. Sådana åtgärder kan

avse att spåra den källa från vilken telekommunikationen härrör ("trap and

trace"), dvs. att spela in impulser av vilka framgår från vilka telefonnummer

eller andra "elektroniska adresser" telemeddelanden som når en viss tele-

anläggning kommer. Avsikten kan också vara att med teknisk utrustning (s.k.

"dialled number recorder" eller "pen register") notera vilka telefonnummer etc.

som rings från en viss teleanläggning, dvs. destinationen för utgående telemed-

delanden. Därvid registreras tid, klockslag och kommunikationens varaktighet.

 I vissa länder tillåts teleövervakning inom ramen för föreskrifterna om

teleavlyssning, i andra länder är rättsläget oklart. Några länder har - såsom

Sverige - fört in särskilda bestämmelser om teleövervakning.

6 Behov av förändringar

Nuvarande regler om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning är inte

anpassade till dagens telekommunikationer. Utvecklingen har fört med sig nya

tekniska, administrativa och rättsliga förutsättningar som hindrar eller för-

svårar en tvångsmedelsanvändning på teleområdet.

 Det råder enighet om att hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning i

vissa fall måste kunna tillgripas i samband med utredning om brott. Särskilt i

kampen mot narkotikan och den organiserade grova brottsligheten samt vid brott

mot rikets inre och yttre säkerhet är dessa tvångsmedel oumbärliga. Den snabba

utveckling som följt har dock ytterligare skärpt motsättningarna mellan

effektivitet och integritet på teleområdet.

 Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning utgör allvarliga ingrepp i den

grundlagsstadgade rätten att fritt och utan obehörigt intrång använda

telekommunikationer för meddelanden. Behovet av tillit till att telehemligheten

respekteras är väsentligt inte bara från de enskilda medborgarnas perspektiv

utan också från allmän synpunkt. Om denna tillit rubbas uppstår en misstro bland

medborgarna som kan ge upphov till en för samhällslivet skadlig otrygghet och

ryktesspridning. Tvångsmedlen på teleområdet måste därför begränsas så att

medborgarna i gemen är beredda att godta det allvarliga ingreppet med hänsyn

till de intressen som utgör motiv för åtgärden (jfr prop. 1988/89:124 s. 37).

Behovet av skydd för den enskildes personliga integritet vid dataregistrering av

personuppgifter (jfr 2 kap. 3 § andra stycket RF) och för företagens intresse av

skydd för företagshemligheter m.m. behöver också beaktas.

 Det hemlighållande som är nödvändigt för att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning skall kunna fungera ger dessa tvångsmedel en särställning,

eftersom en sådan bevakning från medborgarnas sida mot missbruk som är möjlig

inom ramen för de flesta andra tvångsmedel inte kan ske här. Därför är det

angeläget att ha regler som inte är tänjbara och att eftersträva ett

beslutsförfarande som så långt det är möjligt garanterar en korrekt

tillståndsgivning.

 Den beskrivna utvecklingen på teleområdet har inneburit att traditionella

gränser mellan tal, text, data och bild delvis suddats ut och att olika

kommunikationsformer och tjänster knutits samman. Samtidigt har de nationella

gränserna blivit av allt mindre betydelse för telekommunikationer. Vidare

genomförs numera betalningstransaktioner och sluts avtal etc. i allt större

omfattning via de kvasimateriella utrymmen - populärt kallat "cyberspace"- i

vilka data sekundsnabbt överförs, bearbetas och lagras. Denna utveckling har

öppnat nya vägar också för kriminella aktiviteter vilket kräver en IT-anpassning

bl.a. av den straffprocessuella regleringen och av polisens brottsutredande

verksamhet.

 Till följd av den begränsning till allmänt tillgängliga telenät som gäller

enligt rättegångsbalken och den fortgående privatiseringen har de

brottsutredande myndigheternas åtkomst till kopplingsskåp, televäxlar och annan

teleutrustning för verkställighet av ett beslut om hemlig teleavlyssning eller

hemlig teleövervakning inskränkts alltmer. I de fall avlyssning eller

övervakning alltjämt kan beslutas medför åtgärden i många fall att stora mängder

överskottsinformation tas upp. Detta medför ökade risker för intrång i den

enskildes personliga integritet och i företagens intressen av skydd för

information. I de fall där företagen har byggt upp egna telenät står

telekommunikationen helt utanför tillämpningsområdet för de aktuella

tvångsmedlen. Samtidigt har de tekniska förändringarna lett till rutiner som i

vissa fall inte kan förenas med begränsningarna i gällande rätt till viss

teleanläggning (se vidare avsnitt 7). På sikt leder detta till att möjligheterna

att ingripa mot den grova och organiserade brottsligheten allvarligt urholkas.

Det kan antas att i vart fall den resursstarka brottsligheten väljer sådana

kommunikationsvägar m.m. som inte kan bli föremål för hemlig teleavlyssning

eller hemlig teleövervakning. Enligt regeringens mening behöver de brottsut-

redande myndigheternas befogenheter på teleområdet därför ses över.

 Redan i 1989 års lagstiftningsärende om vissa tvångsmedelsfrågor konstaterades

att den förändrade konkurrenssituationen på telekommunikationsområdet kan ha

återverkningar på möjligheterna att utnyttja avlyssning som straffprocessuellt

tvångsmedel (prop. 1988/89:124 s. 40). Regeringens IT-kommission har också lyft

fram behovet av att genomlysa informationsteknikens inverkan på olika rätts-

områden. I propositionen om en ny telelag uttalade departementschefen att

frågorna om en utvidgning av tillämpningsområdet för bestämmelserna om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning lämpligen kan tas upp i samband med

beredningen av Datastraffrättsutredningens betänkande eller i annan särskild

ordning (prop. 1992/93:200 s. 261).

 Reglerna i brottsbalken och rättegångsbalken har huvudsakligen tillkommit vid

en tid när modern IT-användning inte förekom. Det finns således ett behov av att

se över dessa regler. En samlad översyn av den straff- och processrättsliga

regleringen på området är synnerligen omfattande och komplicerad och rymmer

såväl tekniska och administrativa som ekonomiska och marknadsmässiga aspekter.

Det är ytterst tveksamt om en sådan samlad översyn är det mest lämpliga

angreppssättet. De invändningar som framförts under remiss-behandlingen av

utredningens betänkande illustrerar svårigheterna med att i ett sammanhang

reformera den straff- och processrättsliga lagstiftningen utifrån ett

IT-perspektiv. Regeringen begränsar sig därför till att i detta

lagstiftningsärende ta upp vissa angelägna frågor avseende hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning som hänför sig till den tekniska utvecklingen på

teleområdet och den förändrade situationen på telemarknaden. Frågan om

skyldighet för den som bedriver televerksamhet att möjliggöra verkställighet av

beslut om tvångsmedel på teleområdet kommer att behandlas i ett annat

sammanhang.

7 Begränsningen till viss teleanläggning

Regeringens förslag: Bestämmelserna om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning anpassas

till den tekniska utvecklingen på teleområdet genom

att nuvarande begränsning till viss teleanläggning

ersätts av en begränsning till viss teleadress.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning endast skall få avse telemeddelanden som kan antas vara under

befordran eller ha beställts till eller från den misstänkte. Tillstånd till

åtgärden skall få avse teleanläggning, abonnemang eller enskild anknytning som

innehas eller kan antas komma att användas av den misstänkte. Tillstånd får

också avse telemeddelanden beträffande vilka det genom ett tekniskt eller

administrativt förfarande är sannolikt att den misstänkte är sändare eller

mottagare.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Flera remissinstanser anser att

förslaget brister i konkretisering eller är svårtolkat och att förslaget till

lagtext behöver förtydligas. Andra anser att förslaget innebär en utvidgning av

befogenheterna som inte kan godtas från integritetssynpunkt. Några

remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning innebär att telemeddelanden avlyssnas eller tas upp respektive

att uppgifter hämtas in om sådana meddelanden. Hemlig teleavlyssning får

emellertid endast avse meddelanden som befordras via ett allmänt tillgängligt

telenät till eller från en viss teleanläggning och hemlig teleövervakning får

avse endast telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från

viss teleanläggning som är ansluten till ett allmänt tillgängligt telenät (27

kap. 18 och 19 §§ RB). Dessa begränsningar till vissa telenät och teleanlägg-

ningar kompletteras av en föreskrift att åtgärden får avse endast telefonapparat

eller annan teleanläggning som innehas eller annars kan antas komma att användas

av den misstänkte (20 §). Av rättens tillstånd skall bl.a. framgå vilken anlägg-

ning beslutet avser (21 §).

 Utvecklingen på teleområdet har inneburit att de beskrivna närmast fysiska

avgränsningarna som bygger på teleanläggningar och telenät inte längre kan

tillämpas konsekvent. Ett samband mellan den misstänkte och viss plats, ledning

och telefon var tidigare en naturlig och närmast självklar utgångspunkt för en

tydlig avgränsning av tvångsmedlen på teleområdet. Nya IT-baserade rutiner har

emellertid fört med sig att förutsättningarna förändrats. Numera kan det

vanligtvis inte förutsägas vilken typ av teleanläggning - telefax, telefon,

modem, etc. - som ansluts till en viss telelinje. Kombinationer har blivit

vanliga, t.ex. att telefon, telefax och telefonsvarare ansluts till samma

abonnentledning. Vidare har sambandet mellan abonnentnummer och abonnentledning

delvis suddats ut. Telemeddelanden kan t.ex. kopplas vidare och flyttas med.

Sådana omdirigeringar av telemeddelanden sker redan i teleoperatörens växel så

att telemeddelandena aldrig når ursprungligen avsedd abonnentledning. Andra

exempel på frikoppling från viss teleanläggning kan hämtas från mobil telefoni

och moderna företagsväxlar. Alla telemeddelanden till ett visst mobilteleabon-

nemang styrs direkt i teleoperatörens växel till den radiosändare inom vilkens

räckvidd mottagaren befinner sig. Är abonnemanget GSM-baserat kan valfri telefon

användas under förutsättning att den har försetts med mottagarens personliga

kort. På motsvarande sätt ger vissa televäxlar möjligheter att - efter en

indikation via t.ex. personsökare - ta emot ett samtal vid den fysiska

anknytning där mottagaren för tillfället befinner sig. Mottagaren anger en kod

genom vilken meddelandet dirigeras till den aktuella telefonapparaten. Ett annat

exempel där t.ex. telefonapparater inte fysiskt knyts till viss plats är

televäxlar som nu börjat marknadsföras vilka knyter telefonapparaten till

televäxeln via radiokommunikation.

 En fysisk gränsdragning i de nu beskrivna fallen medför närmast slumpvis att

vissa, men inte andra, av de telemeddelanden som befordras via televäxeln till

eller från den misstänkte kan tas upp. Traditionella gränser har i allt högre

grad suddats ut och vedertagna rutiner för att knyta telemeddelanden till viss

teleanläggning har ersatts av flexibla IT-baserade rutiner som inte är beroende

av vilken telefonapparat, telelinje eller annan teleanläggning som används i det

enskilda fallet. Följden blir - som på andra områden där IT-rutiner genomförs

och de traditionella, närmast fysiska avgränsningarna faller bort - att kvar

finns endast sådana avgränsningar som följer av ändamål, funktioner och tekniska

strukturer som byggs upp.

 Svårigheten att på IT-området tillämpa sådana traditionella fysiska

avgränsningar som följer av lagtextens rekvisit "viss teleanläggning" framträder

tydligt i de nu redovisade fallen. Sambandet med viss teleledning, telefon, etc.

har kommit att ersättas av en tillhörighet till visst abonnemang eller andra

tekniska och administrativa avgränsningar för att förmedla och debitera

telemeddelanden. Domstolarnas tillståndsgivning enligt 27 kap. 18-25 §§ RB

anknyter i viss mån redan nu till dessa nya förutsättningar genom att beslut om

teleavlyssning vanligtvis knyts till visst abonnentnummer, i vissa fall

inskränkt till viss anknytning under en abonnentväxel. Verkställigheten kan

också knytas till detta nummer genom en inkoppling direkt i teleoperatörens

växel.

 Skyddet av dessa nya strukturer för telekommunikationer kan jämföras med

inriktningen på säkerhetsarbetet för IT-området i stort. Det fysiska skyddet,

inriktat på t.ex. datorhallar, terminalrum, kopplingspunkter, etc, kompletteras

eller ersätts i allt högre grad med logiska skydd såsom personliga lösenord,

personliga kort, m.m. En inriktning av skyddet för vissa anläggningar har

sålunda delvis ersatts av ett skydd knutet till viss information.Denna

utveckling kännetecknar i hög grad också IT-användningen på teleområdet och

övergången till sådana skyddsåtgärder kommer sannolikt att accelerera.

 Mot bakgrund av den nu beskrivna utvecklingen finns det anledning att ändra

reglerna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning så att polisens

möjligheter att verkställa tvångsmedel på teleområdet bibehålls. En sådan

reglering måste innehålla minst samma grad av skydd för den personliga

integriteten som följer av dagens bestämmelser. Det är alltså av stor betydelse

att i möjligaste mån undvika att personer som är ovidkommande för en

brottsutredning drabbas av tvångsmedlet.

 Det främsta skälet till att polisens möjligheter att verkställa hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning har minskat är, som ovan redovisats,

att åtgärden endast får avse telefonapparat eller annan teleanläggning. Denna

fysiska begränsning har i praxis vanligtvis tolkats så att ett telemeddelande

som beställts till den teleanläggning beslutet avser inte får avlyssnas när

samtalet har kopplats vidare eller flyttats med till en annan teleanläggning än

den avlyssnade. Telemeddelanden som har kopplats vidare eller flyttats med till

den anläggning som avses med åtgärden har emellertid fått avlyssnas. Även i de

övriga fall där det saknas ett samband mellan telemeddelandet och viss

teleanläggning, t.ex. GSM-baserad mobiltelefoni, utgör begränsningen till viss

teleanläggning hinder mot att avlyssna telemeddelanden till eller från den

misstänkte samtidigt som denna begränsning innebär att risken för avlyssning av

för brottsutredningen ovidkommande personer ökar.

 Frågan om vilken teleanläggning som bör få avlyssnas har aktualiserats i

Tvångsmedelskommitténs och Narkotikakommissionens utredningar. Bland annat

föreslogs att en anläggning som den misstänkte inte innehar och som inte huvud-

sakligen används av honom skulle få avlyssnas under särskilda förutsättningar

och att kravet på brottsmisstanke knuten till en viss person skulle kunna

frångås på så sätt att misstanken alternativt skulle kunna knytas till en viss

plats eller telefon. Slutligen väcktes frågan om en telefon till vilken man med

säkerhet vet att den misstänkte brukar ringa skulle kunna få avlyssnas. Den sist

nämnda tanken avvisades i 1989 års lagstiftningsärende om vissa

tvångsmedelsfrågor, eftersom en sådan avlyssning skulle öka risken för att - för

brottsutredningen - helt ovidkommande personer skulle komma att utsättas för

åtgärden (prop. 1988/89:124 s. 45 f). Även förslaget att "knyta misstanken till

telefonen" avvisades, då det skulle innebära att man gick ifrån principen att

avlyssning får ske endast beträffande den som är skäligen misstänkt för brott. I

sammanhanget anfördes vidare att man vid tillståndsprövningen bör göra skillnad

på telefoner som innehas eller huvudsakligen brukas av den misstänkte och

telefoner som har en lösare anknytning till den misstänkte. Detta ansågs i 1989

års lagstiftningsärende bli tillgodosett inom ramen för proportionali-

tetsprincipen (samma prop. s. 46).

 Enligt regeringens mening är de invändningar som framfördes mot

Tvångsmedelskommitténs och Narkotikakommissionens förslag alltjämt giltiga. En

grundläggande tanke vid regleringen av hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning bör även i fortsättningen vara att åtgärden endast får avse den

som är skäligen misstänkt för brott. Det är med denna utgångspunkt inte

begränsningen till teleanläggning som innehas eller annars kan antas komma att

användas av den misstänkte som utgör det huvudsakliga problemet. Det är i

stället begränsningen till teleanläggning som hindrar att tvångsmedlen på

teleområdet effektivt kan verkställas. För att komma till rätta med detta

problem är det nödvändigt att frigöra bestämmelserna från denna fysiska

begränsning och knyta regleringen till något annat än själva teleanläggningen.

Samtidigt måste skyddet för den personliga integriteten bevaras på något annat

sätt än genom en begränsning till viss teleanläggning.

 Utredningens förslag går ut på att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning får ske av telemeddelanden som kan antas vara under befordran

eller ha beställts till eller från den misstänkte. Därutöver föreslår

utredningen att tillstånd till åtgärden skall få avse teleanläggning, abonnemang

eller enskild anknytning som innehas eller kan antas komma att användas av den

misstänkte samt sådana meddelanden där det genom bl.a. ett tekniskt förfarande

är sannolikt att den misstänkte är sändare eller mottagare.

 Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning avser enligt den gällande

ordningen telemeddelanden som har en viss anknytning till den misstänkte. Som

framhållits under remissbehandlingen utgör utredningens förslag i denna del inte

någon nyhet. Utredningens förslag att åtgärden endast får avse telemeddelanden

som kan antas vara under befordran eller ha beställts till eller från den

misstänkte innebär enligt regeringens mening ingen lösning på det grundläggande

problemet eftersom tillståndsgivningen enligt utredningens förslag fortfarande

knutits till viss teleanläggning, abonnemang etc.

 Regeringen anser i likhet med utredningen att det inte är möjligt att reglera

tillämpningsområdet för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning endast

genom att låta åtgärden avse telemeddelanden med viss anknytning till den

misstänkte. Det är nödvändigt, inte minst från intergritetssynpunkt, att en

bestämmelse om vad som får avlyssnas och övervakas är så utformad att domstolen

kan ta ställning till den konkreta åtgärd som avses vid tillståndsgivningen. Men

framför allt är det från tillämpningssynpunkt ett oeftergivligt krav att ett

beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning kan konkretiseras.

I annat fall blir beslutet inte praktiskt verkställbart.

 Frågan är då vad som kan ersätta begränsningen till en viss teleanläggning.

Varje gång ett beslut om tvångsmedel på teleområdet skall verkställas måste

polisen hitta ett sätt att fånga och identifiera det meddelande som skall

avlyssnas eller övervakas. Hur kan en identifiering ske utan att

teleanläggningen behöver anges? Om man tar som exempel en vanlig telefon kopplad

till det fasta nätet faller det sig naturligt att utgå från telefonnummret. Det

är ju själva samtalet till den misstänkte som är av intresse oavsett om det

dirigeras om i en växel till en annan telefon än den som innehas av den

misstänkte. Motsvarande gäller förstås även för mobiltelefoni. Är det fråga om

GSM-baserad mobiltelefoni blir det än tydligare att det är telefonnumret som är

av intresse medan själva anläggningen är av helt underordnad betydelse. När det

gäller en telefax gör sig samma resonemang gällande. Ett telefaxnummer kan vara

identiskt med ett telefonnummer eller utgöra ett särskilt abonnentnummer. I de

nu beskriva fallen, liksom vid andra former av telekommunikationer, t.ex.

datorkommunikation, finns det en koppling mellan meddelandet och den misstänkte

genom en identifiering av den logiska adress som meddelandet skickas från eller

till. Ett meddelande som fysiskt dirigeras om på väg till adressaten genom en

vidarekoppling är fortfarande på väg till den misstänktes adress. Den adressen

kan vara ett abonnemang, en enskild anknytning, adressen för elektronisk post,

en kod eller någon annan motsvarande tillförlitlig identifieringsmetod. Som

gemensam benämning på dessa olika identifieringsmetoder kan man använda

uttrycket teleadress. Genom att knyta bestämmelserna för hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning till en sådan teleadress undviker man de

begränsningar som följer med dagens bestämmelser om att åtgärden endast får avse

viss anläggning. Samtidigt uppnår man det krav på konkretion som fordras, dels

från integritetssynpunkt, dels för att rättens beslut skall bli verkställbart i

praktiken. Genom att man inte uttömmande anger vilka identifieringsmöjligheter

som får användas kan tvångsmedlen tillämpas oberoende av om det är fråga om en

traditionell fysisk avgränsning, t.ex. en viss ledning till en viss byggnad med

en viss telefonapparat, eller om IT-användningen har skapat nya möjligheter till

identifiering av vissa telemeddelanden. En sådan reglering gör det alltså

möjligt att anpassa tillståndsprövningen till nya förutsättningar på teleområdet

och komplicerade resonemang om vilka tekniska åtgärder som aktualiseras kan

delvis undvikas.

 Mot bakgrund av vad som nu anförts föreslår regeringen att bestämmelserna om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ändras så att tvångsmedlen, i

stället för att avse viss teleanläggning, skall avse en teleadress. I enlighet

med Lagrådets förslag bör det nya begreppet teleadress exemplifieras i

lagtexten.

 Förskjutningen från viss teleanläggning till viss teleadress föranleder inte

några ändringar när det gäller vilket samband som skall föreligga mellan den

misstänkte och teleadressen. Sålunda skall teleadressen - i stället för

teleanläggningen - fortsättningsvis innehas eller annars kunna antas komma att

användas av den misstänkte. På samma sätt som i dag blir det inte heller möjligt

att bedriva hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning av en teleadress

till vilken den misstänkte kan komma att ringa eller sända meddelande. Den

föreslagna regleringen ger alltså uttryck för samma synsätt som råder i dag

såvitt avser den avvägning mellan effektivitet och integritet som alltid måste

göras i dessa ärenden. Personer som är helt ovidkommande för brottsutredningen

måste givetvis, så långt det är möjligt, skyddas från att utsättas för

integritetsintrång. Genom en begränsning av tvångsmedlen till viss teleadress

går det att undvika att en stor mängd överskottsinformation tas upp, vilket

annars skulle kunna inträffa om en avlyssning avsåg en stor mängd linjer knutna

till en växel hos ett företag. I sådana fall bör om möjligt en annan

identifieringsmetod väljas, vilket även följer av proportionalitetsprincipen.

Ett tillstånd bör således, när förutsättningar föreligger, begränsas till en

viss anknytning eller avse en annan precisering till vissa telekommunikationer

som kan antas beröra den misstänkte.

 Genom att man ersätter begränsningen till viss teleanläggning med viss

teleadress kommer den form av hemlig teleövervakning som innebär att en

teleanläggning stängs av för telemeddelanden att kunna anpassas till moderna

telekommunikationer. Syftet med den bestämmelsen är att man i kritiska lägen

skall kunna hindra en misstänkt från att sätta sig i förbindelse med t.ex. en

medbrottsling eller att nås av ett samtal med en varning. Kopplingen till viss

teleadress möjliggör att olika tekniska förfaranden kan användas för att uppnå

dessa syften.

8 Begränsningen till allmänt tillgängliga telenät

Regeringens förslag: Nuvarande begränsning enligt

vilken hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning endast får avse allmänt tillgängliga

telenät ersätts av en föreskrift som undantar

tele-meddelanden som endast befordras inom ett

telenät, som med hänsyn till sin begränsade

omfattning och omständigheterna i övrigt får anses

vara av mindre betydelse från allmän

kommunikationssynpunkt. I tillstånden till hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall

särskilt anges om åtgärden får verkställas utanför

allmänt tillgängliga telenät.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning endast skall få avse sådana telemeddelanden som befordras med

hjälp av teleanläggning som kan användas för kommunikation via allmänt

tillgängligt telenät.

 Remissinstanserna: Förslaget har i denna del godtagits eller lämnats utan

erinran av några remissinstanser. Förslaget har emellertid ifrågasatts av flera,

som pekar på risker för intrång i den enskildes personliga integritet och i

företagens intresse av skydd för information. Länsrätten i Stockholms län menar

att säkerheten i IT-miljön utsätts för alltför stora påfrestningar om en

tvångsmedelsanvändning tillåts i större företags interna telenät. Det allmännas

intresse bör därför enligt länsrätten ge vika för den enskildes skydd mot

integritetsintrång och andra tillvägagångssätt tillgripas för att tillgodose

behovet av att bekämpa brott. Svenska Arbetsgivareföreningen och Sveriges

Industriförbund har också anfört att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning endast kan godtas i allmänt tillgängliga telenät. De har därvid

huvudsakligen åberopat att privata nät som byggs upp för företags- och

koncernintern användning måste kunna användas utan risk för att hemliga och

interna uppgifter kommer på avvägar. Redan misstanken om "läckagerisker" kan

begränsa användningen av telekommunikationer. Svenska Arbetsgivarföreningen och

Sveriges Industriförbund har vidare anfört att uttrycket "kan användas för

kommunikation via allmänt tillgängliga nät" torde innebära att exempelvis

förekomsten av en från Telia hyrd ledning som ingår i ett internt nät medför att

hela nätet blir avlyssningsbart och att utgångspunkten i stället måste vara den

faktiska användningen av nätet.

 Skälen för regeringens förslag: Det har aldrig funnits något rättsligt monopol

i Sverige för anläggning av telenät eller för att erbjuda teletjänster. Under

1950-talet kom Televerket att äga hela produktions-systemet för teletjänster med

telefoner och andra apparater, ledningar och växlar och verket hade under lång

tid ett de facto-monopol inom stora delar av telemarknaden (SOU 1992:70 s. 71).

Tvångsmedlen på teleområdet har därför i praktiken kommit att begränsas till

denna struktur.

 Bestämmelser om telefonavlyssning har sedan rättegångsbalkens ikraftträdande år

1948 funnits i 27 kap. RB. En lagstadgad begränsning till telemeddelanden som

befordras av Televerket infördes först genom 1989 års ändringar, efter att

Lagrådet erinrat om att det föreslagna begreppet hemlig teleavlyssning givits en

något mer begränsad innebörd i motiven än i lagtexten. Departementschefen

anförde därvid, som tidigare nämnts, att de åtgärder som vidtagits för att

konkurrensen på telemarknaden skall fungera på rimliga villkor kan ha

återverkningar på möjligheterna att utnyttja avlyssning som ett

straffprocessuellt tvångsmedel men att detta problem får tas upp i annat

sammanhang (prop. 1988/89:124 s. 40, 72 och 74). Även i samband med 1993 års

författningsändringar, som innebar en utvidgning till allmänt tillgängliga

telenät, uttalades, som ovan redovisats, att frågan huruvida hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning bör ges en vidare tillämpning i

enlighet med vad Telelagsutredningen eller Datastraffrättsutredningen

föreslagit, lämpligen kunde tas upp i samband med beredningen av Data-

straffrättsutredningens betänkande eller i annan särskild ordning (prop.

1992/93:200 s. 261).

 Telenät som inte är allmänt tillgängliga har under senare tid blivit mer

vanligt förekommande. Ett typexempel är de interna företagsnäten, vilka dock

regelmässigt kan användas för att kommunicera via de allmänna telenäten.

Utvecklingen mot en fri telemarknad och mot abonnentägda nät, växlar och annan

teleutrustning, har därvid lett till delvis oönskade avgränsningar mellan nät

och anläggningar som faller inom respektive utanför tillämpningsområdet för de

nuvarande bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

Med dagens flexibla strukturer har det, i vart fall för större företag, blivit

möjligt att delvis disponera över frågan huruvida företagets telekommunikationer

skall undantas från tvångsmedlen på teleområdet. Det kan inte anses

tillfredsställande att de allvarliga ingrepp i den personliga integriteten som

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning utgör skall bygga på sådana

avgränsningar. Det är inte heller önskvärt att effektiviteten i

brottsbekämpningen inskränks på detta sätt. Valet av verksamhetsform för t.ex.

ett företags telekommunikationer bör vid annars jämförbara förhållanden inte

leda till att den som byggt ett eget nät är undantagen från en tvångsmedelsan-

vändning.

 En begränsning till allmänt tillgängliga telenät innebär vidare att mängden

överskottsinformation ökar till följd av att avlyssningen inte kan verkställas

nära den misstänkte. Vid verkställighet av tvångsmedel på teleområdet är det på

grund av tvångsmedlens hemliga karaktär extra angeläget att personer som är

ovidkommande för brottsutredningen berörs i så liten utsträckning som möjligt.

Det är därför viktigt att mängden överskottsinformation minimeras.

 Det förefaller tveksamt om de risker för informationssäkerheten som några

remissinstanser har åberopat utgör tillräckliga skäl för att vidmakthålla

nuvarande avgränsning. Motsvarande risker framträder bl.a. när husrannsakan och

beslag avser enskilda telenät; åtgärder som kan vara nog så ingripande. Utifrån

det synsätt som har förts fram i de aktuella remissvaren borde således all

tvångsmedelsanvändning, såvitt gäller enskilda nät, anses utesluten av hänsyn

till informationssäkerheten. Detta resonemang illustrerar de hinder som kan

aktualiseras för grundläggande samhällsfunktioner, t.ex. brottsbekämpning,

när det blir allt vanligare att känsliga uppgifter behandlas inom stora och

komplicerade informationssystem.

 Trots att överskottsinformationen minskar ju närmare den misstänkte

avlyssningen kan verkställas förhåller det sig givetvis så att en utvidgning av

tvångsmedlens användning till telemeddelanden i alla nät skulle innebära att den

totala mängden överskottsinformation ökar. Det är självklart att färre

avlyssningsmöjligheter medför att mindre överskottsinformation tas upp. Avgräns-

ningar där skillnader i ägande och nyttjande blir avgörande inom ramen för i

övrigt likvärdiga förhållanden kan emellertid inte få spela en avgörande roll

för om och när avlyssning skall få ske. Frågan om i vilken omfattning hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall medges behöver återföras till

den principiella frågan hur samhällets behov av att utreda brott bör avvägas mot

integritetsskyddet och skyddet för företagshemligheter m.m. sedan förhållandena

på teleområdet har ändrats.

 Enligt regeringens mening bör samhället inte acceptera en begränsning av

möjligheterna att utreda brott enbart för att tillgodose företagens i och för

sig berättigade intresse av skydd för IT-baserad information. Det torde

därutöver vara betydelsefullt även för näringslivet att brott i IT-miljön som är

riktade mot företag kan utredas och lagföras. Behovet av informationssäkerhet

bör tillgodoses på annat sätt, bl.a. genom särskilda åtgärder till skydd för

företagen vid verkställigheten av tvångsmedelsbeslut, genom utbildning av dem

som handlägger och verkställer sådana åtgärder och genom ett vidgat samarbete

mellan näringslivet och det allmänna för att öka informationssystemens säkerhet.

Av hänsyn till informationssäkerheten och skyddet för den enskilde bör den som

vidtar åtgärden t.ex. inte få göra ingrepp via telenät i de datorer m.m. som

används för att befordra telemeddelanden.

 Mot bakgrund av vad som nu anförts bör den nuvarande begränsningen till allmänt

tillgängliga telenät slopas. Frågan är då hur en ny begränsning av

tillämpningsområdet för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning bör

utformas.

 Utredningens förslag att - i stället för en begränsning till allmänt

tillgängliga telenät - inte tillåta avlyssning av sådana telemeddelanden som

befordras med hjälp av en teleanläggning som inte kan användas för kommunikation

via allmänt tillgängliga nät skulle i huvudsak undanröja de komplikationer som

den fortskridande privatiseringen för med sig för användningen av tvångsmedel på

teleområdet. Därmed skulle helt intern kommunikation såsom snabbtelefoner i en

bostad uteslutas medan telenät som inte är allmänt tillgängliga, t.ex. privata

företagsnät för tele- och datatrafik, omfattas om de kan användas för utväxling

av telemeddelanden via allmänt tillgängliga telenät. Enligt utredningen kan det

genom dess förslag antas bli möjligt att i de allra flesta fall undvika tekniska

gränsdragningar när det gäller vad som är ett allmänt tillgängligt nät

(betänkandet s. 439).

 Den av utredningen föreslagna lösningen kan emellertid ifrågasättas från flera

utgångspunkter. Enligt regeringens mening finns det en risk för att den berörda

gränsdragningsfrågan ersätts av en annan teknikbunden gränsdragning, nämligen

frågan om vilka teleanläggningar som kan respektive inte kan användas för

kommunikation via ett allmänt tillgängligt telenät. Vidare uppkommer frågan om

det föreslagna uttrycket "kan användas för kommunikation via allmänt

tillgängliga nät" skall syfta på vad som är tekniskt möjligt eller på vad som är

möjligt inom ramen för den teknik som faktiskt används. I utredningens

betänkande uttalas endast att begränsningen inte gäller om utrustning eller

anknytning i övrigt visar att det går att sända meddelanden till eller från

anläggningen via allmänt tillgängligt nät (betänkandet s. 439).

 Frågan om avgränsningar i IT-miljön bör baseras på vad som är tekniskt möjligt

eller på användarens avsikt att utnyttja de tekniska möjligheterna (den faktiska

användningen) har behandlats av Datalagsutredningen i betänkandet En ny datalag

(SOU 1993:10) bl.a. med avseende på datalagens begrepp "personregister".

Utredningen fann att de tekniska möjligheterna att genom ADB-teknik göra person-

uppgifter tillgängliga, ensamma borde bestämma datalagens tillämpningsområde.

Som grund för detta ställningstagande åberopades dels den tekniska utvecklingen,

dels att det - jämfört med en utgångspunkt i användarens avsikter - blir möjligt

att göra en mera objektiv bedömning och att rättssäkerheten därmed ökar (s.

109). Med den andra lösningen skulle det inte vara tillräckligt att konstatera

att ett visst informationssystem som används medger strukturering av person-

uppgifter, utan den ansvariges uppgivna och faktiska användning måste närmare

undersökas (s. 104).

 Enligt regeringens mening finns det skäl att anta att den av

Datastraffrättsutredningen föreslagna begränsningen, i belysning av det nu

anförda, skulle få allt mindre betydelse till följd av den tekniska

utvecklingen. Den snabba IT-anpassningen av utrustning för kommunikation suddar

delvis ut traditionella gränser och olika tillämpningar flyter samman. Som

exempel kan nämnas att datorer kan användas för telekommunikation via modem, att

de fysiska anslutningarna vanligtvis är standardiserade och att det finns

programvaror som ger datorer funktioner som televäxel och telefonsvarare för

internt och externt bruk. En begränsning till telemeddelanden som befordras med

hjälp av teleanläggning som inte kan användas för kommunikation via allmänt

tillgängliga telenät förefaller därför mindre lämplig. Det är inte heller

önskvärt med en begränsning som förutsätter en omfattande kontroll hos

användarna. En sådan kontroll torde för övrigt knappast gå att genomföra i

praktiken.

 En första begränsning av tillämpningsområdet följer av den numera lagstadgade

proportionalitetsprincipen. Denna begränsning är emellertid inte tillräcklig.

Skyddet för den enskilde gör det angeläget att utforma regleringen så att det i

lagtexten - utöver proportionalitetsprincipen - anges vilka undantag som

åsyftas.

 Det skulle inte heller vara tillräckligt med en regel som begränsar

tillämpningsområdet till sådana telekommunikationer som förut ägde rum via

allmänna nät men som nu, under annars likvärdiga förhållanden, sker via privata

företagsnät etc. Den beskrivna utvecklingen på teleområdet innebär nämligen att

olika tillämpningar blir allt mindre beroende av traditionella gränser. En

reglering byggd på t.ex. vad som är allmänt tillgängliga nät till skillnad från

privata företagsnät eller på vad som är intern till skillnad från extern

kommunikation torde därför leda till gränsdragningar som riskerar att snabbt

föråldras. Telelagsutredningen har lyft fram de svåra gränsdragningar som blir

följden av varje försök att lagreglera tillämpningsområdet utifrån skillnader

mellan intern och extern kommunikation samt mellan olika former av intern

kommunikation såsom bostadsintern, företagsintern eller globalt intern. Det var

för att undvika just dessa svårigheter som såväl Telelagsutredningen som

Datastraffrättsutredningen förordade att begränsningarna ges en generell

utformning. Telelagsutredningens förslag, att falla tillbaka endast på

proportionalitetsprincipen, leder emellertid, som ovan angivits, till en alltför

tänjbar reglering.

 Enligt regeringens mening bör regleringen i största möjliga utsträckning göras

oberoende av den tekniska utvecklingen. Två viktiga komponenter är hur viss

teknisk utrustning fungerar och hur den faktiskt används. Regleringen måste av

uppenbara skäl ges en generell och något mindre konkret utformning för att inte

riskera att snabbt bli överspelad av utvecklingen. Målet bör vara att åstadkomma

en ordning som inskränker tvångsmedlens användning till i huvudsak sådana

telekommunikationer som, före de snabba förändringarna på telemarknaden,

befordrades via Televerkets allmänna nät eller, efter 1993 års ändringar,

allmänt tillgängliga telenät, det vill säga till telenät som har någon betydelse

för telesystemet som helhet. Från tillämpningsområdet bör undantas, så som det

uttryckts av Lagrådet, områden för telekommunikationer som är särskilt

integritetskänsliga eller som annars får anses tillhöra den privata sfären. Det

råder t.ex. ingen tvekan om att intern telekommunikation i och intill en bostad

via t.ex. snabbtelefoner, porttelefoner, PC-nät och liknande utrustning är av

sådan liten betydelse att de skall undantas från hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning. Detsamma gäller hörselslingor för hörselskadade och

interna system för personsökning i form av fasta installationer. Interna

telekommunikationer på mindre arbetsplatser bör också falla utanför

tillämpningsområdet. Om däremot teleadressen utnyttjas för kommunikation via ett

allmänt tillgängligt telenät eller ett större företagsnät bör förhållandet vara

det motsatta.

 Det nu anförda bör, i enlighet med Lagrådets förslag, lagtekniskt utformas så

att telemeddelanden som endast befordras inom ett telenät, som med hänsyn till

sin begränsade omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre

betydelse från allmän kommunikationssynpunkt undantas från tillämpningsområdet

för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Regeringen föreslår att en

bestämmelse härom tas in i 27 kap. 20 § andra stycket RB.

 Det hemlighållande som är nödvändigt för att tvångsmedlen på teleområdet skall

fungera förhindrar den bevakning från medborgarnas sida som är möjlig inom ramen

för de flesta andra tvångsmedel. Tidigare tillgodosågs behovet av kontroll

delvis genom att Televerket verkställde domstolens beslut om avlyssning eller

övervakning. Polisen kunde därmed lätt värja sig mot obefogade anklagelser för

otillbörlig avlyssning (jfr Narkotikakommissionens promemoria, PM nr 5, s. 79

ff.). Denna kontrollfunktion har i praktiken bevarats genom att ett begränsat

antal teleoperatörer övertagit Televerkets funktion på området. Regeringens

förslag i detta ärende gör det emellertid möjligt att vidta åtgärder för

verkställighet också utanför de nät som sådana operatörer äger eller annars

administrerar.

 Enligt regeringens mening bör det inte godtas att polisen, sedan domstolen

lämnat tillstånd till hemlig teleavlyssning, fritt får bestämma om intrång

utanför allmänt tillgängliga telenät. Regeringen föreslår därför att domstolen i

tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning särskilt skall

ange om åtgärden får verkställas utanför allmänt tillgängliga telenät. En sådan

bestämmelse bör tas in i ett nytt tredje stycke i 27 kap. 21 § RB.

9 Vissa frågor om verkställighet

Regeringens förslag: Polisens befogenhet att

verkställa rättens tillstånd till hemlig

teleavlyssning eller hemlig teleövervakning genom

att använda de tekniska hjälpmedel som behövs för

verkställigheten förtydligas (27 kap. 25 § RB).

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår föreskrifter om rätt att öppna hus,

rum eller slutet förvaringsställe med våld om tillträde för verkställighet

vägras samt om aktiv medverkan vid verkställigheten från den som skäligen kan

antas känna till ett visst informationssystem eller tekniska förutsättningar för

behandlingen av vissa data.

 Remissinstanserna: Frågor om verkställighet på teleområdet har berörts av

endast två remissinstanser vilka i huvudsak invänt att den föreslagna

regleringen inte klargör vem som bestämmer var anslutningen av

avlyssningsutrustning får ske och om våld får användas. Blandade synpunkter har

förts fram beträffande utredningens förslag till en bestämmelse om aktiv

medverkan från tredje man vid verkställigheten av tvångsmedel.

 Skälen för regeringens förslag: De nuvarande bestämmelserna i 27 kap. 25 § RB

om att ansluta, underhålla och återta de tekniska hjälpmedel som behövs för en

avlyssning eller en övervakning fördes in i rättegångsbalken i samband med

telelagens tillkomst år 1993. Den ökade användningen av IT har fört med sig att

verkställigheten, i stället för att avse en inkoppling av särskilda hårdvaror, i

allt högre grad behöver ske genom användning av datorprogram som styr telekommu-

nikationerna. Det har emellertid ifrågasatts om bestämmelsen i 25 § även

innefattar en verkställighet med hjälp av datorprogram.

 Begreppet "tekniskt hjälpmedel" förekommer i flera sammanhang. År 1975 infördes

det i 4 kap. 9 a och 9 b §§ brottsbalken, med en innebörd som närmast avser

avlyssnings- och inspelningsapparater såsom mikrofoner, bandspelare och

radiosändare. Samma uttryck återfinns i tryckfrihetsförordningen (2 kap. 3 §,

jfr 6 §). Här avses såväl hårdvaror som datorprogram (SOU 1988:64 s. 134).

 År 1988 föreskrevs i taxeringslagen att taxeringsrevisorn vid verkställighet av

taxeringsrevision på begäran skulle ges tillfälle att själv använda terminal

eller annat "tekniskt hjälpmedel". I det sammanhanget uttalades i propositionens

specialmotivering att rätten att ta del av handlingar innebar att granskaren

också skall få tillgång till datorprogram. Innebörden i uttrycket "tekniskt

hjälpmedel" berördes emellertid inte närmare (prop. 1987/88:65 s. 77). Av

sammanhanget framgår dock att även datorprogram avsågs eftersom en terminal inte

är användbar utan tillhörande program. Vid den översyn av tvångsmedlen på

skatteområdet som nyligen har ägt rum aktualiserade Lagrådet frågan om vad

"tekniskt hjälpmedel" bör avse. I enlighet med Lagrådets förslag kom begreppet

att innefatta även s.k. mjukvara, dvs. dataoperativsystem, bokföringsprogram,

revisionsprogram och andra program som behövs för att granska ett material som

finns lagrat på disk eller annat medium som bara kan läsas med hjälp av ADB

(prop. 1993/94:151 s. 256 f.).

 Vid 1989 års ändringar av bestämmelserna om telefonavlyssning föreskrevs i 27

kap. 18 § RB att telemeddelanden får tas upp genom ett "tekniskt hjälpmedel för

återgivning av innehållet i meddelandet". I det sammanhanget berördes inte

begreppets närmare innebörd. Enligt kommentaren till rättegångsbalken skulle

bestämmelsen i praktiken innebära att meddelanden spelas in på band (Fitger

m.fl., Rättegångsbalken, s. 27:32). De författningsändringar som genomfördes år

1989 syftade emellertid till att också datorkommunikation skulle kunna avlyssnas

och övervakas och sådana åtgärder kräver vanligtvis både dator och program.

 Uttrycket "tekniskt hjälpmedel" infördes, som ovan anförts, år 1993 också i

bestämmelsen om verkställighet i 27 kap. 25 § RB. Den närmare innebörden av

uttrycket behandlades emellertid inte i Telelagsutredningens betänkande Telelag

(SOU 1992:70) eller regeringens proposition 1992/93:200 om en telelag och en

förändrad verksamhetsform för Televerket, m.m. Datastraffrättsutredningen har

med begreppet "tekniskt hjälpmedel" även avsett datorprogram, men utredningens

användning av begreppet är inte helt konsekvent.

 Enligt regeringens mening råder det inte någon tvekan om att bestämmelsen i 27

kap. 25 § RB även omfattar verkställighet med hjälp av datorprogram. Däremot

anser regeringen att bestämmelsen bör förtydligas så att det klart framgår att

polisen får verkställa beslut om tvångsmedel på teleområdet inte bara genom att

använda traditionell avlyssningsutrustning utan också genom att använda såväl

hårdvaror som datorprogram. Eftersom det språkligt inte är helt lyckat att med

uttrycken "anslutas" och "återtas" beskriva en verkställighet som sker genom att

datorprogram tillförs eller modifieras respektive att avsluta en sådan

verkställighet föreslår regeringen den justeringen att de tekniska hjälpmedel

som behövs för avlyssningen eller övervakningen får användas.

 Datastraffrättsutredningen har som ett andra stycke i 27 kap. 25 § RB

föreslagit en lagreglering av rätten att använda tvång när tillträde för

verkställighet vägras. Utredningen har också föreslagit en särskild bestämmelse

om medverkan från tredje man vid verkställigheten.

 Frågan om vilka befogenheter som kan härledas ur ett beslut om tvångsmedel har

diskuterats i olika sammanhang. Riksdagens justitieutskott har i denna fråga med

anledning av en motion om befogenheten att ta med någon för blodprov uttalat

bl.a. att det av en lagstadgad rätt att bruka ett tvångsmedel i åtskilliga fall

måste följa en befogenhet att också vidta visst ingrepp eller andra åtgärder som

är nödvändiga för att rätten att bruka tvångsmedlet inte skall bli ändamålslös

(bet. 1983/84:JuU27 s. 40). Det ligger i sakens natur att användandet av

tvångsmedel kan innebära ett visst intrång utöver vad som följer av själva

tvångsmedlet och att detta får godtas. Lika självklart är att även utomstående

kan drabbas av effekterna av ett tvångsmedel (jfr SOU 1994:131 s. 269).

 De verkställighetsfrågor som aktualiseras torde i praktiken kunna lösas inom

ramen för de befogenheter som följer redan av föreliggande reglering. Inte

heller frågan om tredje mans medverkan torde vid den praktiska tillämpningen ha

vållat några särskilda svårigheter. I vart fall bör dessa frågor, som kan bli

aktuella vid all tvångsmedelsanvändning, behandlas i ett större sammanhang än

inom ramen för tvångsmedlen på teleområdet. Någon särskild reglering av dessa

frågor föreslås därför inte i detta lagstiftningsärende.

10 Kostnader

De föreslagna ändringarna syftar till att anpassa rättegångsbalkens regler om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning till den tekniska utvecklingen

på teleområdet och den förändrade telemarknaden. Ändringarna är av

juridisk-teknisk karaktär och förutsätter inte att de brottsutredande

myndigheterna tillförs ytterligare medel. De nu framlagda förslagen medför

därför inte några ökade kostnader för det allmänna.

11 Ikraftträdande

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 januari 1996. Några

övergångs-bestämmelser behövs inte.

12 Författningskommentar

27 kap.

18 §

Paragrafen, som har fått sin slutliga utformning på förslag av Lagrådet,

innehåller grundläggande bestämmelser om hemlig teleavlyssning. Första stycket

har ändrats till följd av att begränsningen till allmänt tillgängliga telenät

och viss teleanläggning har slopats. Begreppet teleanläggning har ersatts av ett

telefonnummer, en kod eller annan teleadress. Detta har behandlats i avsnitt 7

och 8. Se härom vidare i kommentaren till 20 §.

19 §

Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om hemlig teleövervakning.

Första stycket har i likhet med 18 § ändrats genom att begränsningen till

allmänt tillgängliga telenät och viss teleanläggning har ersatts av en

begränsning till viss teleadress (avsnitt 7 och 8). Vidare har första stycket

ändrats så att olika tekniska möjligheter kan användas för att hindra ett

telemeddelande från att nå fram (avsnitt 7).

20 §

I paragrafen anges de närmare förutsättningarna som skall vara uppfyllda för att

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall få ske. Detta har

behandlats i avsnitt 7.

 I första stycket har den tidigare bestämmelsen om att åtgärden endast fick avse

viss teleanläggning ersatts med en regel som innebär att hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning endast får avse en teleadress som innehas eller

annars kan antas komma att användas av den misstänkte. Hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning omfattar enligt den nya lydelsen telemeddelanden som

befordras till eller från en viss teleadress. Med teleadress avses en

identifiering av den icke fysiska adress som ett telemeddelande skickas till

eller från. En sådan adress kan vara t.ex. ett abonnemang, en enskild

anknytning, en kod eller adressen för elektronisk post. Även andra

tillförlitliga identifieringar av telemeddelanden som den tekniska utvecklingen

ger möjlighet till omfattas av begreppet teleadress.

 Andra stycket är nytt och skall läsas tillsammans med ändringen i 27 kap. 18 §

som innebär att begränsningen till allmänt tillgängliga telenät har slopats.

Bestämmelsen i förevarande stycke, som utformats enligt Lagrådets förslag,

innebär att telemeddelanden som endast befordras inom ett telenät som får anses

vara av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt undantas från

tvångsmedlens tillämpningsområde. Med telenät av mindre betydelse avses bl.a.

system för snabbtelefoner, porttelefoner, PC-nät och liknande utrustning inom

eller intill en bostad samt hörselslingor för hörselskadade och interna system

för personsökning i form av fasta installationer. Även interna telekommu-

nikationer på mindre arbetsplatser via t.ex. PC-nät och liknande utrustning

utgör telenät av mindre betydelse. Motsatsen gäller vanligtvis beträffande

sådana telenät som är uppkopplade mot och används för kommunikation via allmänt

tillgängliga telenät eller större företagsnät. Detsamma gäller fristående

datorer som är försedda med modem och datorer i t.ex. små interna nätverk som

via andra nätverk kommunicerar med varandra eller med t.ex. elektroniska

anslagstavlor, informationsdatabaser eller andra informationssystem. Om

telekommunikationen endast sker internt inom ett slutet nät bör det krävas att

nätet är av större omfattning för att en tvångsåtgärd skall få äga rum. Det är

emellertid inte bara antalet anslutningar och den geografiska spridningen som är

avgörande. Frågan huruvida ett telenät skall anses vara av mindre betydelse

eller inte måste prövas utifrån en samlad bedömning av de olika omständigheter

som rör ett telenäts betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Hur en viss

utrustning fungerar och faktiskt används utgör två viktiga omständigheter vid

denna prövning (avsnitt 8).

21 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om domstolens prövning av ärenden om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning. I andra stycket har den ändringen

gjorts att det i ett beslut att tillåta hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning skall anges vilken teleadress, i stället för teleanläggning,

tillståndet gäller. Vidare har några språkliga ändringar gjorts.

 Tredje stycket är nytt och föreskriver att domstolen i tillståndet särskilt

skall ange om tvångsmedlet får verkställas utanför allmänt tillgängliga telenät.

Detta har behandlats i avsnitt 8.

25 §

Paragrafen ger polisen de befogenheter som behövs för att polisen skall kunna

verkställa domstolens beslut att tillåta hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning. I bestämmelsen har gjorts en språklig justering för att

klargöra att dessa befogenheter innebär att verkställigheten kan ske både med

hjälp av traditionell avlyssningsutrustning för analoga telesystem och med hjälp

av de hårdvaror jämte datorprogram som behövs för verkställigheten i andra fall

(avsnitt 9).

Datastraffrättsutredningens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs

 dels att 27 kap. 18-21 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i rättegångsbalken skall införas två nya paragrafer 21 a och 25 av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

18 §[1]

 Hemlig teleavlyssning Hemlig teleavlyssning

innebär att samtal innebär att

eller andra tele- telemeddelanden, som

meddelanden, som avses i 20 § andra

befordras av stycket, i hemlighet

televerket till eller avlyssnas eller upptas

från en viss genom ett tekniskt

telefonapparat eller hjälpmedel för återgiv-

annan teleanläggning, i ning av innehållet i

hemlighet avlyssnas meddelandet.

eller upptas genom ett

tekniskt hjälpmedel för

återgivning av

innehållet i meddelan-

det.

 Hemlig teleavlyssning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare staff än fängelse i två år

eller

 2. försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med staff.

19 §[2]

 Hemlig teleövervakning Hemlig teleövervakning

innebär att uppgifter i innebär att uppgifter i

hemlighet lämnas av hemlighet lämnas eller

televerket om samtal hämtas in om tele-

eller andra meddelanden som avses

telemeddelanden som i 20 § andra stycket

har expedierats eller eller att sådana

beställts till eller meddelanden hindras

från en viss från att nå fram.

telefonapparat eller

annan teleanläggning

eller att en sådan

anläggning avstängs för

samtal eller

meddelanden.

 Hemlig teleövervakning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

 2. brott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller sådant brott enligt 1

§ lagen (1960:418) om straff för varusmuggling som avser narkotika eller

 3. försök, förberedelse eller stämpling till brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är belagd

med straff.

20 §[3]

 Hemlig teleavlyssning Hemlig teleavlyssning

och hemlig och hemlig

teleövervakning får ske teleövervakning får ske

endast om någon är endast om någon är

skäligen misstänkt för skäligen misstänkt för

brottet och åtgärden är brottet och åtgärden är

av synnerlig vikt för av synnerlig vikt för

utredningen. Åtgärden får utredningen.

endast avse Åtgärden får avse endast

telefonapparat eller telemeddelanden som

annan teleanläggning kan antas vara under

som innehas eller kan befordran eller ha

antas komma att använda beställts till eller

av den misstänkte. från den misstänkte,

 dock inte sådana tele-

 meddelanden som

 befordras med hjälp av

 teleanläggning som inte

 kan användas för

 kommunikation via

 allmänt tillgängliga nät.

21 §[4]

 Frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på

ansökan av åklagaren.

 Tillstånd skall Tillstånd skall

meddelas att gälla för meddelas att gälla för

viss tid och anlägg- viss tid. Tiden får

ning. Tiden får inte inte bestämmas längre än

bestämmas längre än nödvändigt och får inte

nödvändigt och får inte överstiga en månad från

överstiga en månad från dagen för beslutet.

dagen för beslutet.

21 a §

 Tillstånd får avse

 teleanläggning,

 abonnemang eller

 enskild anknytning som

 innehas eller kan

 antas komma att

 användas av den

 misstänkte.

 Tillstånd får också avse

 telemeddelanden

 beträffande vilka det

 genom ett tekniskt

 eller administrativt

 förfarande är sannolikt

 att den misstänkte är

 sändare eller

 mottagare.

25 §

 Har rätten lämnat

 tillstånd till hemlig

 teleavlyssning eller

 hemlig teleövervakning,

 får de tekniska

 hjälpmedel som behövs för

 avlyssningen eller

 övervakningen anslutas,

 underhållas eller åter-

 tas.

 Om tillträde för

 verkställighet vägras får

 hus, rum eller slutet

 förvaringsställe öppnas

 med våld. Vid

 verkställighet enligt

 första stycket tillämpas

 bestämmelserna i 28

 kap. 7 a §.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet Information

och den nya informationsteknologin - straff- och processrättsliga frågor m.m.

(SOU 1992:110)

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea

hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Göteborgs

tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Datainspektionen, Kommerskollegium, Överbefälhavaren, Överstyrelsen för civil

beredskap, Postverket, Televerket, Telestyrelsen, Luftfartsverket,

Statskontoret, Tullverket, Statistiska centralbyrån, Finansinspektionen, Riks-

revisionsverket, Riksskatteverket, Riksarkivet, Närings- och teknikutvecklings-

verket, Konkurrensverket, Konsumentverket, Centralnämnden för fastighetsdata,

Samrådsgruppen för samhällets säkerhet inom dataområdet, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet,

Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges Advokatsamfund, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Landsorganisation i Sverige, Tjänstemännens

Centralorganisation, Centralorganisationen SACO/SR, Sveriges domareförbund,

Föreningen Sveriges åklagare, Föreningen Sveriges kronofogdar, Sveriges

Industriförbund, Sveriges Köpmannaförbund, Informationstekniska

Standardiseringen, Företagens Uppgiftslämnardelegation, Föreningen Auktoriserade

Revisorer, Bankföreningen, Leverantörföreningen Kontor och data, Scandinavian

Airlines System, Journalistförbundet, Tidningsutgivarföreningen, Publicist-

klubben, Comviq GSM AB, Tele2 AB, Näringslivets Telekommitté, TeleTrusT Sweden,

Dataföreningen i Sverige, Kabelnämnden, International Federation of the

Phonografic Industry, Sveriges Television AB, AB NordicTel, FilmNet Sverige AB,

Film- och Videobranschens samarbetskommitté, Svenska Kabel TV-föreningen,

CopySwede, Nordisk Television AB, IndustriförvaltningsAB Kinnevik, Konstnärliga

och Litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS).

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 18-21 och 25 §§ rättegångsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 27 kap.

18 §[1]

 Hemlig teleavlyssning Hemlig teleavlyssning

innebär att innebär att

telemeddelanden, som telemeddelanden, som

befordras via ett befordras till eller

allmänt tillgängligt från en viss tele-

telenät till eller från adress, i hemlighet

en viss teleanläggning, avlyssnas eller tas

i hemlighet avlyssnas upp genom ett tekniskt

eller tas upp genom hjälpmedel för återgiv-

ett tekniskt hjälpmedel ning av innehållet i

för återgivning av meddelandet.

innehållet i meddelan-

det.

 Hemlig teleavlyssning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

eller

 2. försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med straff.

19 §[2]

 Hemlig teleövervakning Hemlig teleövervakning

innebär att uppgifter i innebär att uppgifter i

hemlighet hämtas in om hemlighet hämtas in om

telemeddelanden som telemeddelanden som

har expedierats eller har expedierats eller

beställts till eller beställts till eller

från en viss telean- från en viss teleadress

läggning som är ansluten eller att sådana

till ett allmänt meddelanden hindras

tillgängligt telenät från att nå fram.

eller att en sådan an-

läggning stängs av för

telemeddelanden.

 Hemlig teleövervakning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

 2. brott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller sådant brott enligt

1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling som avser narkotika eller

 3. försök, förberedelse eller stämpling till brott för vilket inte är före-

skrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är belagd med

straff.

 20 §[3]

 Hemlig teleavlyssning Hemlig teleavlyssning

och hemlig och hemlig

teleövervakning får ske teleövervakning får ske

endast om någon är endast om någon är

skäligen misstänkt för skäligen misstänkt för

brottet och åtgärden är brottet och åtgärden är

av synnerlig vikt för av synnerlig vikt för

utredningen. Åtgärden får utredningen. Åtgärden får

endast avse tele- endast avse en

fonapparat eller annan teleadress som innehas

teleanläggning som in- eller annars kan antas

nehas eller annars kan komma att användas av

antas komma att an- den misstänkte.

vändas av den miss- Avlyssning eller

tänkte. övervakning får inte

 avse telemeddelanden

 som endast befordras

 inom ett telenät som är

 av mindre betydelse.

 21 §[4]

 Frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på

ansökan av åklagaren.

 Tillstånd skall Av ett beslut att

meddelas att gälla för tillåta hemlig

viss tid och anlägg- teleavlyssning eller

ning. Tiden får inte hemlig teleövervakning

bestämmas längre än nöd- skall det framgå vilken

vändigt och får inte teleadress och under

överstiga en månad från vilken tid tillståndet

dagen för beslutet. gäller. Tiden får inte

 bestämmas längre än

 nödvändigt och får inte

 överstiga en månad från

 dagen för beslutet.

 I tillstånd till

 avlyssning eller

 övervakning skall det

 särskilt anges om

 åtgärden får vidtas

 utanför allmänt till-

 gängliga telenät.

 25 §[5]

 Har rätten lämnat Har rätten lämnat

tillstånd till hemlig tillstånd till hemlig

teleavlyssning eller teleavlyssning eller

hemlig teleövervakning, hemlig teleövervakning,

får de tekniska får de tekniska

hjälpmedel som behövs för hjälpmedel som behövs för

avlyssningen eller avlyssningen eller

övervakningen övervakningen användas

anslutas, underhållas så länge tillståndet

och återtas. gäller.

 ________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-05-08

Närvarande: justitierådet Torkel Gregow, justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt en lagrådsremiss den 20 april 1995 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

rättegångsbalken.

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Johan Kvart.

 Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

27 kap.

18 §

Enligt paragrafens första stycke i dess gällande lydelse innebär hemlig

teleavlyssning att telemeddelanden, som befordras via ett allmänt tillgängligt

telenät till eller från viss teleanläggning, i hemlighet avlyssnas eller tas upp

genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivande av innehållet i meddelandet.

 I lagrådsremissen föreslås att begränsningen till allmänt tillgängliga telenät

slopas. Vidare föreslås att "teleanläggning" byts ut mot "teleadress".

 Av remissen framgår att informationsteknologins snabba utveckling lett till att

det blivit allt svårare att få till stånd en effektiv teleavlyssning, om den

skall vara knuten till en viss teleanläggning t.ex. en telefonapparat. Syftet

med att ersätta begreppet teleanläggning med teleadress anges vara att frigöra

bestämmelserna om teleavlyssning från den traditionella fysiska avgränsningen

och att knyta regleringen till "en identifiering av den logiska adress" som ett

meddelande skickas från eller till. En sådan adress kan vara t.ex. ett

telefonnummer, en kod eller adressen för elektronisk post.

 Lagrådet har inget att erinra mot att tillämpningsområdet för hemlig

teleavlyssning - eller hemlig teleövervakning (se 19 §) - avgränsas på det sätt

som föreslagits i remissen. Begreppet teleadress är emellertid helt nytt och

definieras inte i lagtexten, något som kan komma att medföra

tillämpningssvårigheter. Enligt Lagrådets mening skulle förståelsen av

bestämmelsen underlättas om lagtexten kunde kompletteras med en exemplifiering

av vad som avses med begreppet teleadress.

 Med en sådan komplettering kan första stycket förslagsvis ges följande lydelse:

"Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras till eller

från ett telefonnummer, en kod eller annan liknande anordning (teleadress), i

hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning

av innehållet i meddelandet."

Ett alternativ är följande: "--- till eller från ett telefonnummer, en kod eller

annan teleadress, i hemlighet avlyssnas ---".

20 §

Paragrafen innehåller de närmare förutsättningarna för att hemlig teleavlyssning

eller hemlig teleövervakning skall få ske. I ett nytt andra stycke föreslås ett

undantag från tillämpningsområdet, vilket undantag skall ersätta den nuvarande,

i 18 och 19 §§ angivna, begränsningen till allmänt tillgängliga telenät. I andra

stycket anges sålunda att avlyssning eller övervakning inte får avse

telemeddelanden som endast befordras inom ett telenät som är av mindre

betydelse.

 Bestämmelsen torde främst syfta till att från tillämpningsområdet undanta

områden för telekommunikationer som är särskilt integritetskänsliga, dvs. där

förtroliga meddelanden är vanligt förekommande, eller som annars får anses

tillhöra den privata sfären. Detta har ansetts kunna uppnås genom att

bestämmelsen utformas med avseende på den betydelse som ett telenät har. Vad den

föreslagna bestämmelsen innehåller härom avser enligt motiveringen i remissen

telenätets betydelse för telesystemet som helhet, varvid bl.a. telenätets

omfattning skall beaktas.

 Lagrådet har inte någon erinran mot att en bestämmelse med det angivna syftet

ges en utformning som tar sikte på ett telenäts betydelse i enlighet med vad nu

angetts. Av den föreslagna lydelsen framgår emellertid inte i vilket hänseende

ett telenät skall ha mindre betydelse för att falla utanför tillämpningsområdet.

Bestämmelsen bör förtydligas i det avseendet.

 Mot bakgrund av det sagda kan andra stycket i paragrafen ges förslagsvis

följande lydelse:

"Avlyssning eller övervakning får inte avse telemeddelanden som endast befordras

inom ett telenät, som med hänsyn till sin begränsade omfattning och

omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän

kommunikationssynpunkt."

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 maj 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1994/95:227 Hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning.