Regeringens proposition

2000/01:92

7 kap. rättegångsbalken

Prop.

2000/01:92

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen ändringar i bestämmelserna i 7 kap.

rättegångsbalken. Det föreslås en uttrycklig bestämmelse om vilka åklagare som

är allmänna åklagare. Av den bestämmelsen följer också vissa förändringar när

det gäller titulaturen inom åklagarväsendet. Samlingsbegreppen distriktsåklagare

 och statsåklagare utmönstras ur rättegångsbalken. Dessutom föreslås att den

nuvarande biträdande riksåklagaren skall vara allmän åklagare. Även i

fortsättningen skall det finnas biträdande åklagare och extra åklagare inom

åklagarväsendet.

Det föreslås inga sakliga ändringar när det gäller riksåklagarens och de

nuvarande statsåklagarnas rätt att överta uppgifter som skall utföras av lägre

åklagare. Överprövningsförfarandet föreslås inte författningsregleras. När det

gäller bestämmelserna om allmänna åklagares behörighet innebär förslaget en

anpassning till åklagar- och domstolsorganisationen. Det föreslås en utvidgning

av bestämmelsen om jäv mot åklagare på så sätt att den också skall gälla vid

fullgörandet av andra åklagaruppgifter än åtgärder eller beslut enligt

rättegångsbalken. Nuvarande bestämmelse om jäv mot polismyndighet och polisman

ändras till att gälla anställda inom polisväsendet som har att vidta åtgärd

eller fatta beslut enligt rättegångsbalken. Förslagen föranleder redaktionella

ändringar i 48 kap. 14 §.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2002.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 4

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Behovet av att modernisera bestämmelserna i 7 kap. rättegångsbalken

9

4.1 Utgångspunkter 9

4.2 Nuvarande reglering och organisation 10

5 Överväganden och förslag 11

5.1 Allmänna åklagare, biträdande åklagare och extra

åklagare 11

5.2 Överprövning av åklagarbeslut m.m. 15

5.3 Behörighetsregler 18

5.4 Frågor om jäv mot åklagare och anställda inom polisväsendet 19

5.5 Anställningsfrågor 22

6 Kostnader 23

7 Författningskommentar 23

Bilaga 1 Riksåklagarens författningsförslag 26

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 31

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 32

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 37

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001 38

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar förslag till lag om ändring i

rättegångsbalken.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att rubriken till 7 kap. skall ha följande lydelse,

dels att 7 kap. 1-6, 8 och 9 §§ samt 48 kap. 14 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 kap. 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

Om åklagare och polismyndighet

Om åklagare och om jäv mot anställda inom polisväsendet

1 §1

Allmänna åklagare äro:

1. riksåklagaren;

2. statsåklagare; samt

3. distriktsåklagare.

Hos allmän åklagare må finnas biträdande åklagare.

Instruktioner för åklagarna utfärdas av regeringen.

Allmänna åklagare är:

- riksåklagaren och vice riksåklagaren,

- överåklagare och vice överåklagare, samt

- chefsåklagare, vice chefsåklagare och kammaråklagare.

Närmare bestämmelser om åklagarväsendet meddelas av regeringen.

2 §2

Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har i denna egenskap

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet i riket.

Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har ansvaret för och

ledningen av åklagarväsendet.

Vice riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare. I övrigt får vice

riksåklagaren i den omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de

åklagaruppgifter som riksåklagaren får utföra.

Under riksåklagaren hava statsåklagarna, envar inom sitt verksamhetsområde,

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet.

Under riksåklagaren har de överåklagare som är myndighetschefer inom

åklagarväsendet ansvaret för och ledningen av åklagarverksamheten.

3§3

Riksåklagare och statsåklagare utnämnas av regeringen. Om tillsättning av andra

åklagare meddelas föreskrifter i de för dem gällande instruktionerna.

Riksåklagaren och vice riksåklagaren anställs med fullmakt genom beslut av

regeringen.

4§4

Allmän åklagare vid underrätt och hovrätt är statsåklagare eller

distriktsåklagare.

Riksåklagaren är dock allmän åklagare vid hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 §

första stycket.

Allmän åklagare vid högsta domstolen är riksåklagaren.

Har talan till högsta domstolen fullföljts allenast av enskild part, må

åklagartalan där, efter riksåklagarens förordnande, föras av lägre åklagare.

Närmare bestämmelser om fördelningen av uppgifterna mellan åklagarna meddelas i

de för dem gällande instruktionerna.

Allmänna åklagare utför åklagaruppgifter i tingsrätt och hovrätt. Endast

riksåklagaren är emellertid allmän åklagare i hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2

 § första stycket.

Riksåklagaren är allmän åklagare i Högsta domstolen.

Om ett mål har överklagats till Högsta domstolen endast av enskild part, får

även en annan allmän åklagare föra talan där, efter förordnande av

riksåklagaren.

5§5

Riksåklagaren och statsåklagare får överta uppgifter som tillkommer lägre

åklagare. Riksåklagaren och, i den omfattning regeringen bestämmer,

statsåklagare får förordna extra åklagare att föra talan vid underrätt eller

hovrätt. Riksåklagaren får vidare förordna extra åklagare att föra talan vid

högsta domstolen, om talan fullföljts endast av enskild part.

Biträdande åklagare må i den omfattning, som bestämmes i instruktion, utföra

uppgift, som tillkommer åklagare, hos vilken han är anställd. Väckande eller

Riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom åklagarväsendet och

vice överåklagare till dessa överåklagare får överta uppgifter som skall utföras

 av lägre åklagare.

fullföljande av åtal i högsta domstolen må dock ej beslutas av annan än

riksåklagaren

6§6

Föreligger för allmän åklagare beträffande visst brott omständighet, som skulle

utgöra jäv mot domare, må han ej taga befattning med förundersökning eller åtal

för brottet. Jäv må ej grundas å åtgärd, som åklagaren vidtagit å tjänstens

vägnar, eller gärning, som förövats mot honom i eller för hans tjänst.

Om det för åklagare beträffande visst brott finns omständighet som skulle utgöra

 jäv mot domare, får han eller hon inte ta befattning med förundersökning, åtal

för brottet eller annan åtgärd enligt denna balk. Detsamma gäller vid

fullgörandet av andra åklagaruppgifter.

Jäv får inte grundas på åtgärd som en åklagare har vidtagit på tjänstens vägnar,

 eller gärning som förövats mot honom eller henne i eller för hans eller hennes

tjänst.

Ehuru åklagare är jävig, äge han vidtaga åtgärd, som ej utan fara kan

uppskjutas.

Även om en åklagare är jävig, får han eller hon vidta åtgärder som inte utan

fara kan uppskjutas.

Fråga om jäv mot åklagare prövas av hans närmaste förman; jäv mot riksåklagaren

prövas av honom.

En fråga om jäv mot åklagare prövas av den överåklagare som är chef för den

myndighet där åklagaruppgiften fullgörs. Riksåklagaren prövar dock jäv mot vice

riksåklagaren och andra åklagare som finns vid Riksåklagaren, överåklagare och

vice överåklagare. Jäv mot riksåklagaren prövas av honom eller henne.

7§7

Inom åklagarväsendet får det finnas biträdande åklagare. Dessa åklagare får i

den omfattning som regeringen bestämmer utföra uppgifter som skall utföras av

allmän åklagare. Väckande eller fullföljande av åtal i Högsta domstolen får dock

 inte beslutas av någon annan än riksåklagaren.

Riksåklagaren och, i den omfattning regeringen bestämmer, överåklagare som är

myndighetschefer inom åklagarväsendet får förordna extra åklagare att utföra

uppgifter som skall utföras av annan allmän åklagare än riksåklagaren eller vice

 riksåklagaren. Riksåklagaren får också förordna extra åklagare att utföra talan

 i Högsta domstolen, om ett mål har överklagats endast av enskild part.

8§8

Om särskilda åklagare gälle vad om dem är stadgat.

Ej må annan särskild åklagare än justitiekanslern eller justitieombudsman

besluta, att åtal skall väckas eller fullföljas i högsta domstolen.

För särskilda åklagare gäller vad som är föreskrivet för dem.

Ingen annan särskild åklagare än justitiekanslern eller en justitieombudsman får

 besluta att åtal skall väckas eller fullföljas i Högsta domstolen.

9§9

Vad i 6 § är stadgat om allmän åklagare äge motsvarande tillämpning beträffande

polismyndighet, så ock beträffande polisman, som har att vidtaga åtgärd eller

meddela beslut enligt denna balk, varvid dock fråga om jäv prövas av

polismyndigheten.

Vad som anges i 6 § om åklagare tillämpas även när det gäller anställda inom

polisväsendet som har att vidta åtgärd eller meddela beslut enligt denna balk.

En fråga om jäv prövas av polismyndigheten.

48 kap.

14§10

Regeringen äger meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket

ordningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för användningen av

föreläggande av ordningsbot.

Riksåklagaren företager i samråd med rikspolisstyrelsen urval av de brott, för

vilka ordningsbot skall bestämmas.

Riksåklagaren bestämmer för olika brott de belopp som skola upptagas såsom

ordningsbot. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för

 flera brott. Om särskilda skäl föreligga, äger riksåklagaren uppdraga åt

statsåklagare att i fråga om vissa brott bestämma beloppet för ordningsbot.

Regeringen får meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket

ordningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för användningen av

föreläggande av ordningsbot.

Riksåklagaren väljer, i samråd med Rikspolisstyrelsen, ut de brott för vilka

ordningsbot skall bestämmas.

Riksåklagaren bestämmer för olika brott ordningsbotens belopp. Därvid anges även

 grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för flera brott. Om det finns

särskilda skäl får riksåklagaren uppdra åt överåklagare som är myndighetschef

inom åklagarväsendet att i fråga om vissa brott bestämma ordningsbotens belopp.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen gav den 27 januari 2000 Riksåklagaren i uppdrag att göra en översyn

av 7 kap. rättegångsbalken och att utarbeta en promemoria med förslag till ny

lydelse av kapitlet. Riksåklagaren redovisade den 2 maj 2000 sin promemoria En

översyn av 7 kap. rättegångbalken. Promemorian har remissbehandlats.

Riksåklagarens författningsförslag finns i bilaga 1. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju2000/2293/PÅ). Regeringen

beslutade den 22 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över det förslag

till lag om ändring i rättegångsbalken som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4. Regeringen har följt Lagrådets yttrande. Därutöver har vissa

redaktionella ändringar gjorts.

4 Behovet av att modernisera bestämmelserna i 7 kap. rättegångsbalken

4.1 Utgångspunkter

De grundläggande bestämmelserna i 7 kap. rättegångsbalken om åklagare och

polismyndighet har endast ändrats i mindre omfattning under de senaste

decennierna trots att åklagarväsendet har reformerats flera gånger. Den

ursprungliga systematiken har behållits vilket medfört att flera av

bestämmelserna inte längre passar för åklagarväsendet. Därför finns det ett

påtagligt behov av att modernisera bestämmelserna såväl i sakligt som i

språkligt hänseende.

En genomgripande förändring av åklagarväsendet skedde i samband med

förstatligandet år 1965. Lands- och stadsfiskalernas uppgift som åklagare

skildes då från uppgifterna som polischef och utmätningsman. År 1985 ändrades

åklagarväsendets regionala organisation genom att 21 länsåklagarmyndigheter

sammanslogs till 13 regionåklagarmyndigheter. Samtidigt inrättades en särskild

statsåklagarmyndighet för speciella mål. Regionerna var indelade i 83

åklagardistrikt med en lokal åklagarmyndighet i varje distrikt (prop.

1982/83:158). En annan och mer genomgripande reform som genomfördes år 1996

innebar att antalet åklagarmyndigheter blev betydligt färre (prop. 1995/96:110,

bet. 1995/96:JuU13). Då infördes också en ny ansvars- och uppgiftsfördelning som

 innebar en renodling av ledningsfunktioner och brottsbeivrande verksamhet.

Den 1 januari 1998 inrättades Ekobrottsmyndigheten som en åklagarmyndighet inom

åklagarväsendet för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Ekobrottsmyndigheten

skiljer sig från andra åklagarmyndigheter genom att dess uppgifter är

funktionellt bestämda. Vid myndigheten tjänstgör åklagare, poliser, ekonomer,

andra experter och administratörer. Poliserna vid Ekobrottsmyndigheten är

anställda av polisväsendet och inkommenderade för tjänstgöring vid myndigheten.

Åklagarväsendet har kontinuerligt utvecklat verksamheten för att kunna möta de

krav som ställs på en modern organisation inom rättsväsendet. Brottsutvecklingen

 i samhället har medfört att det ställs höga krav på åklagarna när det gäller

kompetens, skicklighet och effektivitet. Det har blivit en vanlig åklagaruppgift

 att bekämpa allt mer kvalificerad brottslighet. Det förekommer att

kriminaliteten är organiserad och har internationella inslag. Samtidigt har det

internationella rättsliga samarbetet utvecklats avsevärt, särskilt inom den

Europeiska unionen. Mot denna bakgrund har åklagarväsendet gått mot en ökad

specialisering och det finns numera ett stort antal åklagare med

specialistkompetens på de kriminalpolitiskt prioriterade områdena.

4.2 Nuvarande reglering och organisation

7 kap. rättegångsbalken innehåller de grundläggande reglerna för

åklagarverksamheten. Där finns bestämmelser om vilka åklagare som företräder det

 allmänna i brottmålsprocessen, om de allmänna åklagarnas behörighet samt om jäv

 mot åklagare och polismyndighet eller polisman. Det finns också regler om

särskilda åklagare. Förhållandet mellan allmänna och särskilda åklagare har nära

 samband med bestämmelserna i 20 kap. rättegångsbalken. Allmänna åklagare har

enligt 20 kap. 2 § rättegångsbalken rätt att väcka åtal för brott som hör under

allmänt åtal, om inte annat är föreskrivet. Under allmänt åtal hör enligt 20

kap. 3 § rättegångsbalken alla brott som inte är uttryckligen undantagna från

sådant åtal. Särskilda åklagares rätt att väcka åtal för brott under allmänt

åtal måste enligt 20 kap. 2 § rättegångsbalken härledas ur någon bestämmelse som

 ger dem åtalsrätt. Sådana bestämmelser finns bl.a. i regeringsformen och i

instruktionerna för Riksdagens ombudsmän och Justitiekanslern.

Till åklagarnas allra viktigaste arbetsuppgifter hör att vara

förundersökningsledare i brottmål i de fall där saken inte är av enkel

beskaffenhet (23 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken). För att kunna

genomföra brottsutredningar får åklagare begära hjälp av polismyndighet.

En brottmålsprocess inleds vanligtvis genom att en åklagare väcker åtal mot en

brottsmisstänkt person. I domstolsprocessen är åklagaren den tilltalades

motpart. Åklagare företräder det allmänna även i andra processer än i

brottmålsprocesser, t.ex. i mål om förverkande till det allmänna eller om annan

särskild rättsverkan av brott enligt lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa

fall vid förverkande m.m. och vid bevistalan enligt lagen (1964:167) om unga

lagöverträdare. En annan vanlig åklagaruppgift är att pröva frågor om

besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud.

Åklagarna delas in i funktionerna allmänna åklagare, biträdande åklagare och

extra åklagare. Av 7 kap. 1 § rättegångsbalken framgår att riksåklagaren,

statsåklagare och distriktsåklagare är allmänna åklagare. Den indelningen har

sin grund i det tidigare treinstanssystemet inom åklagarväsendet. Efter 1996 års

 åklagarreform är åklagarväsendet, under Riksåklagaren, regionalt indelat i

åklagardistrikt med en åklagarmyndighet i varje distrikt. På lokal nivå finns

det åklagarkamrar. Vilka som är biträdande åklagare och extra åklagare beskrivs

i avsnitt 5.1. Enligt 7 kap. 2 § rättegångsbalken är riksåklagaren högste

allmänne åklagare under regeringen och har ansvaret för och ledningen av

åklagarväsendet i landet. Rättegångsbalkens bestämmelser om riksåklagaren

reglerar riksåklagarens processuella roll och hans funktion som högste åklagare.

 Riksåklagaren är central förvaltningsmyndighet för åklagarväsendet och

bestämmelser om den verksamheten finns i förordningen (1989:847) med instruktion

 för Riksåklagaren.

Vid åklagarmyndigheterna finns det enligt 5 § åklagarförordningen (1996:205)

överåklagare, chefsåklagare och kammaråklagare. Det får också enligt samma

bestämmelse finnas biträdande överåklagare, statsåklagare, biträdande

chefsåklagare, assistentåklagare och extra åklagare samt åklagaraspiranter vid

åklagarmyndigheterna. Enligt 4 § åklagarförordningen är överåklagarna och de

biträdande överåklagarna samt de statsåklagare som inte tjänstgör vid en

åklagarkammare statsåklagare enligt 7 kap. 1 § rättegångsbalken. Alla åklagare

med benämningen statsåklagare tjänstgör dock numera vid åklagarkamrar.

Distriktsåklagare enligt samma bestämmelse är chefsåklagarna, de biträdande

chefsåklagarna och kammaråklagarna samt de statsåklagare som tjänstgör vid en

åklagarkammare.

Åklagarväsendets organisation i övrigt består av åklagarmyndigheterna i

Stockholm, Västerås, Linköping, Malmö, Göteborg och Umeå, var och en under

ledning av en överåklagare. Vid fem av dessa myndigheter finns biträdande

överåklagare. Vid åklagarmyndigheterna finns sammanlagt 38 åklagarkamrar, där i

princip all brottsbeivrande verksamhet bedrivs. Chefsåklagarna leder den

operativa åklagarverksamheten vid åklagarkamrarna. Dessutom finns det biträdande

 chefsåklagare.

Chef för Ekobrottsmyndigheten är en generaldirektör, som vid handläggning av

åklagarfrågor har ställning som överåklagare. Vid myndigheten finns tre

avdelningar. Dessa leds av avdelningschefer, som vid handläggning av

åklagarfrågor har ställning som biträdande överåklagare (8 och 10 §§

förordningen [1997:898] med instruktion för Ekobrottsmyndigheten).

5 Överväganden och förslag

5.1 Allmänna åklagare, biträdande åklagare och extra åklagare

Regeringens förslag: Allmänna åklagare skall vara riksåklagaren, vice

riksåklagaren, överåklagare, vice överåklagare, chefsåklagare, vice

chefsåklagare och kammaråklagare. Vilka som är allmänna åklagare skall framgå av

 lag. Även i fortsättningen skall det finnas biträdande åklagare och extra

åklagare inom åklagarväsendet.

Riksåklagarens förslag: Riksåklagaren har föreslagit att det i 7 kap. 1 §

rättegångsbalken skall anges vilka åklagare som är allmänna åklagare, nämligen

riksåklagaren, biträdande riksåklagaren, överåklagarna, de biträdande

överåklagarna, statsåklagarna (inklusive de nuvarande biträdande chefsåklagarna)

 och kammaråklagarna. Dessutom föreslår Riksåklagaren en särskild bestämmelse om

 att den biträdande riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare och får

utföra samma åklagaruppgifter som riksåklagaren. Vid sidan om de allmänna

åklagarna får det finnas biträdande åklagare och extra åklagare.

Assistentåklagare bör få benämningen biträdande kammaråklagare.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga

invändningar mot Riksåklagarens förslag. Riksdagens ombudsmän (JO) anför att det

 är en allmänt tillämpad princip vid regleringen av den svenska förvaltningens

organisation att befattningshavarnas tjänstebenämningar i minsta möjliga

utsträckning skall läggas fast i lag. Med hänsyn till den begreppsförvirring som

 råder i fråga om uttrycket statsåklagare är det naturligt att detta utmönstras

ur rättegångsbalken. Det är angeläget att de missvisande tjänstebenämningarna

biträdande överåklagare och biträdande chefsåklagare kan ersättas med andra

titlar utan att det krävs lagändring för det. Om biträdande riksåklagaren skall

vara allmän åklagare enligt Riksåklagarens förslag överger man principen om en

enda allmän åklagare på den högsta nivån inom åklagarväsendet och skapar

befattningar för två allmänna åklagare, som i åklagaruppgiften är fristående

från varandra. JO avstyrker bestämt att Riksåklagarens förslag i den delen läggs

 till grund för lagstiftning. Ekobrottsmyndigheten anser att riksåklagarens och

den biträdande riksåklagarens ställning bör anges i rättegångsbalken. Därutöver

torde det vara tillräckligt att i balken ange att allmän åklagare är den som

fullgör uppgift som åklagare inom åklagarväsendet. Det finns inte anledning att

ändra de allmänna åklagarnas tjänstebenämningar. Att biträdande chefsåklagare

skall benämnas statsåklagare är olämpligt. Från allmänhetens perspektiv kan det

vara viktigt att anställningsbenämningen visar vem som är ställföreträdande

chef. Domstolsverket anser att närmare detaljer om bl.a. åklagarväsendets

organisation och titulatur hör hemma i åklagarförordningen. Med hänsyn till den

nuvarande åklagarorganisationen bör bestämmelserna utformas så att det inte är

åklagare utan åklagarmyndighet som är part enligt rättegångsbalken. Vidare

ifrågasätts det lämpliga i att det av titeln inte längre skall framgå vem som är

 biträdande chefsåklagare. Härtill kommer risken för oklarhet när en tidigare

beteckning används med i vart fall delvis annan innebörd. Uppsala universitet

anser att ordet "biträdande" inte bör ingå i tjänstebenämningen för en åklagare

om denne inte är biträdande åklagare i rättegångsbalkens mening. På så sätt

undviks begreppsförvirring. Jusek anser att det av 7 kap. rättegångsbalken klart

 bör framgå att det finns en tjänst som kammarchefs ställföreträdare.

ST-Åklagarväsende anser att det är viktigt att peka ut en biträdande chef på

varje åklagarkammare och vill därför att benämningen biträdande chefsåklagare

finns kvar. Tjänste- benämningen statsåklagare är en utmärkt titel för

specialiståklagarna.

Skälen för regeringens förslag

Allmänna åklagare

Åklagare intar en självständig ställning inom rättsväsendet och har getts

långtgående befogenheter bl.a. när det gäller att besluta om olika

straffprocessuella tvångsmedel, t.ex. anhållande, husrannsakan och beslag.

Dessutom har åklagare enligt bestämmelser i 48 kap. rättegångsbalken befogenhet

att förelägga bötesstraff och villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med

böter genom strafföreläggande. Den enskilde åklagaren har i flera avseenden

samma självständiga ställning som en ordinarie domare. Rättegångsförfarandet är

så uppbyggt att det är åklagaren och inte den åklagarmyndighet där han är

anställd som företräder det allmänna i domstolsprocessen (se Fitger,

Rättegångsbalken 1, 7:3). Domstolsverket har anfört att bestämmelserna bör

utformas så att det inte är en åklagare utan en åklagarmyndighet som är part

enligt rättegångsbalken. Regeringen anser att det tillgängliga underlaget inte

medger några närmare överväganden i dessa delar.

Enligt 11 kap. 4 § regeringsformen skall bestämmelser om domstolarnas

rättsskipningsuppgifter, huvuddragen av domstolarnas organisation och om

rättegången finnas i lag. Allmänna åklagare intar en central och självständig

roll såväl under förundersökningen som under brottmålsrättegången. Från

medborgarsynpunkt är det därför av stor betydelse att det av lag framgår vilka

åklagare som är allmänna åklagare. I 1-3 kap. rättegångsbalken anges också de

ordinarie domarnas anställningsbenämningar. Mot denna bakgrund bedömer

regeringen i likhet med Riksåklagaren att det i rättegångsbalken bör anges vilka

 benämningar de allmänna åklagarna har.

När det gäller benämningarna på de allmänna åklagarna anser regeringen att det

finns goda skäl att göra vissa förändringar. Eftersom de biträdande

överåklagarna och biträdande chefsåklagarna är allmänna åklagare och inte

biträdande åklagare enligt rättegångsbalken är deras titlar missvisande i

förhållande till deras åklagarfunktion. Med hänsyn till att de biträdande

överåklagarna och biträdande chefsåklagarna är ställföreträdare till

överåklagare respektive chefsåklagare och biträder dem i deras arbetsuppgifter,

utöver sina vanliga åklagaruppgifter, är det enligt regeringens uppfattning

angeläget att detta framgår av deras titlar. Mot denna bakgrund anser regeringen

 att titlarna biträdande överåklagare och biträdande chefsåklagare bör ersättas

med de mera ändamålsenliga titlarna vice överåklagare respektive vice

chefsåklagare.

Befattningen biträdande riksåklagare tillkom i samband med förstatligandet av

åklagarväsendet. Den biträdande riksåklagaren anges inte i rättegångsbalken.

Enligt 7 kap. 1 § rättegångsbalken är riksåklagaren allmän åklagare. I samma

bestämmelse anges att regeringen får utfärda instruktioner för åklagarna. Enligt

 4 § förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren är den biträdande

 riksåklagaren riksåklagarens ställföreträdare och får i den omfattning som

riksåklagaren bestämmer utföra de åklagaruppgifter som riksåklagaren får utföra.

 Enligt samma bestämmelse skall arbetsfördelningen mellan riksåklagaren och den

biträdande riksåklagaren framgå av arbetsordningen för Riksåklagaren. I

arbetsordningen, som gäller från den 1 januari 1999, anges att den biträdande

riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare och utövar i denna egenskap de

befogenheter som anges i 23 § verksförordningen (1995:1322). I övrigt skall den

biträdande riksåklagaren ägna särskild uppmärksamhet åt den operativa

åklagarverksamheten inom åklagarväsendet.

I samband med inrättandet av befattningen biträdande riksåklagare uttalades

följande (prop. 1964:100 s. 265).

Denne befattningshavare bör fungera som riksåklagarens ställföreträdare och vid

ledighet eller förfall för riksåklagaren fullgöra dennes ämbetsåligganden. I

övrigt bör den biträdande riksåklagaren avgöra de ärenden och förrätta de

göromål som ankommer på honom enligt den fördelning riksåklagaren gör mellan sig

 och den biträdande riksåklagaren. Fördelningen bör i möjligaste mån ske så, att

 riksåklagaren själv avgör ärenden av särskild vikt från principiella

synpunkter.

Riksåklagaren har föreslagit att det i rättegångsbalken skall ges en bestämmelse

 om att den biträdande riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare och får

utföra samma åklagaruppgifter som riksåklagaren. Enligt regeringens bedömning

kräver det förhållandet att det finns en enda allmän åklagare på den högsta

nivån inom åklagarväsendet att det i rättegångsbalken anges att den nuvarande

biträdande riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare. Den här av

regeringen föreslagna regleringen innebär inte någon förändring av den nuvarande

 biträdande riksåklagarens arbetsuppgifter. Även i fortsättningen kommer dennes

 huvudsakliga arbetsuppgifter bestå i att fortlöpande avlasta riksåklagaren

arbetsuppgifter. Liksom hittills bör dock riksåklagaren själv avgöra ärenden av

särskild vikt från principiella synpunkter. Det kommer således även i

fortsättningen att finnas endast en allmän åklagare på den högsta nivån inom

åklagarväsendet. För att den nuvarande biträdande riksåklagarens titel inte

skall vara missvisande i förhållande till åklagarfunktionen allmän åklagare bör

denne i fortsättningen benämnas vice riksåklagare.

Samlingsbegreppen statsåklagare och distriktsåklagare utmönstras ur

rättegångsbalken

Som en följd av de föreslagna ändringarna kommer begreppen statsåklagare och

distriktsåklagare att utmönstras ur rättegångsbalken. De åklagare som i dag

benämns statsåklagare har inte funktion som statsåklagare. De är

distriktsåklagare enligt 4 § första stycket åklagarförordningen. Enligt samma

bestämmelse är endast överåklagare och biträdande överåklagare statsåklagare

enligt 7 kap. 1 § rättegångsbalken. Många kammaråklagare är numera anställda som

 s.k. specialiståklagare inom åklagarväsendet. Det är i dessa fall fråga om

befordringsanställningar med särskilda kompetenskrav. Även de åklagare som

benämns statsåklagare är specialiståklagare. Det finns specialiståklagare på

flera områden, t.ex. när det gäller bekämpning av ekonomisk brottslighet, grov

och gränsöverskridande brottslighet samt miljöbrottslighet. Riksåklagaren har

således infört en möjlighet att befordra åklagare utan att behöva ge dem

arbetsledande uppgifter inom åklagarväsendet. Mot denna bakgrund finns det

enligt regeringens bedömning inte längre några skäl för att i fortsättningen

benämna vissa allmänna åklagare som statsåklagare. På så sätt undviker man också

 att begreppet används i flera betydelser.

Biträdande åklagare och extra åklagare

Regeringen anser i likhet med Riksåklagaren att det inte finns några skäl för

att ändra reglerna när det gäller möjligheterna att anställa respektive förordna

 biträdande åklagare och extra åklagare. Däremot delar regeringen inte

Riksåklagarens uppfattning att det vore ändamålsenligt att benämningen

assistentåklagare ersätts med benämningen biträdande kammaråklagare. Det framgår

 tydligt av titeln assistentåklagare att en sådan åklagare inte är en allmän

åklagare. Dessutom är den föreslagna benämningen biträdande kammaråklagare

missvisande i det avseendet att en assistentåklagare inte biträder någon enskild

 åklagare.

I 7 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken anges att det hos allmän åklagare

får finnas biträdande åklagare. Enligt bestämmelsen i 7 kap. 5 § andra stycket

rättegångsbalken får en biträdande åklagare, i den omfattning som bestäms i

instruktion, utföra uppgift som tillkommer åklagare hos vilken han är anställd.

Av 10 § förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren framgår att

riksåklagaren får förordna biträdande åklagare hos sig. Dessa åklagare får i den

 omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de arbetsuppgifter som

riksåklagaren får utföra, med undantag för beslut om att väcka eller fullfölja

åtal i Högsta domstolen. Av 4 § andra stycket och 18 § åklagarförordningen

framgår att assistentåklagarna är biträdande åklagare hos överåklagarna och att

de under vissa förutsättningar får utföra åklagaruppgifter som tillkommer

kammaråklagare.

Med extra åklagare avses en person som inte annars har den nödvändiga

åklagarbehörigheten men som det åligger att ta befattning med åklagaruppgifter.

I kategorin extra åklagare ingår t.ex. åklagaraspiranter, tillfälligt anställd

åklagarpersonal och allmänna åklagare som fullgör annan tjänstgöring än den de

är anställda för (prop. 1982/83:158, s. 33). Riksåklagaren och, i den omfattning

 som regeringen bestämmer, statsåklagare får enligt 7 kap. 5 § rättegångsbalken

förordna extra åklagare att föra talan vid underrätt och hovrätt. Dessutom får

Riksåklagaren förordna extra åklagare att föra talan i Högsta domstolen, om

talan har fullföljts endast av enskild part. Bestämmelsen kompletteras av 15 §

tredje stycket åklagarförordningen där det anges att chefen för en

åklagarmyndighet får förordna extra åklagare att föra talan vid tingsrätt eller

hovrätt.

5.2 Överprövning av åklagarbeslut m.m.

Bakgrund

Systemet med överprövningar är en viktig del av åklagarväsendets interna

kontroll av kvaliteten och riktigheten i åklagarbeslut. Dessutom är det en

väsentlig rättssäkerhetsgaranti för enskilda medborgare att en högre åklagare

får överta en lägre åklagares arbetsuppgifter och överpröva hans beslut. Som

närmare beskrivits i avsnitt 5.1 intar de allmänna åklagarna en självständig

ställning inom rättsväsendet och har getts långtgående befogenheter bl.a. när

det gäller att besluta om olika straffprocessuella tvångsmedel. Många av dessa

beslut är dessutom av den arten att de inte prövas av domstol. Exempel på det är

 beslut om husrannsakan och beslut om anhållande som inte leder till en

häktningsframställning. En annan väsentlig aspekt är att allmänhetens insyn i

åklagarverksamheten ofta är begränsad. Det gäller framför allt åklagarnas

förundersökningsverksamhet som till stora delar är undandragen offentlighet.

En överordnad åklagare kan inte bestämma hur en underordnad åklagare skall

besluta i ett enskilt ärende. Enligt 7 kap. 5 § rättegångsbalken får emellertid

riksåklagaren och statsåklagarna överta uppgifter som tillkommer en lägre

åklagare. Ett sådant övertagande innebär att den högre åklagaren träder in i den

 lägre åklagarens ställe. Den högre åklagaren övertar då ansvaret för

åklagaruppgiften. Ett övertagande kan avse hela ärendet eller en viss

åklagaruppgift. Rätten att överta ärenden kan användas bl.a. för att undvika

jävssituationer eller för att av andra skäl föra över åklagaruppgifter från en

åklagare till en annan. Bestämmelserna i 7 kap. 2 och 5 §§ rättegångsbalken är

grunden för högre åklagares rätt att överpröva beslut av lägre åklagare.

Mera detaljerat innebär förfarandet att en överordnad åklagare när det finns

anledning till det kan överpröva en underställd åklagares beslut. Ett

överprövningsärende kan aktualiseras på flera sätt. Vanligast är att en

brottsmisstänkt, en tilltalad eller en målsägande begär att en lägre åklagares

beslut skall överprövas av en högre åklagare. I andra fall kan ett

överprövningsärende initieras av klagomål eller brottsanmälan mot den lägre

åklagaren. Förfarandet är inte författningsreglerat utan har utvecklats i

praxis. Det bygger i huvudsak på de uttalanden som gjordes i samband med

budgetpropositionen 1984/85 (prop. 1984/85:100, bil. 4, s. 69 f, bet.

1984/85:JuU30, s. 3 f).

Sammanfattningsvis innebär uttalandena följande. Ett åklagarbeslut som kommer

att prövas av domstol, t.ex. ett åtalsbeslut, tas normalt inte upp till

prövning. Det sker heller inte någon överprövning av åklagarbeslut som kan

prövas av domstol, t.ex. åklagarbeslut om beslag. Vidare prövas åklagarbeslut i

princip av endast en högre åklagare. Det innebär att beslut av distriktsåklagare

 överprövas av statsåklagare och beslut av statsåklagare av riksåklagaren. Det

står dock riksåklagaren fritt att ta upp ett överprövningsbeslut till prövning

eller direkt pröva beslut av andra åklagare än statsåklagare. Om någon begär att

 riksåklagaren skall överpröva ett beslut som redan har överprövats av

statsåklagare tar riksåklagaren som regel inte upp saken till prövning. En

framställan om överprövning av ett åklagarbeslut tas upp till prövning endast om

 den som begär överprövning kan anses ha ett legitimt intresse av att få saken

prövad. Brottsmisstänkta, tilltalade och målsägande anses ha ett sådant

intresse. Detsamma gäller myndigheter med tillsynsuppgifter på det område som

frågan gäller. En högre åklagare kan emellertid ta upp en lägre åklagares beslut

 till överprövning, trots att beslutet med hänsyn till riktlinjerna normalt sett

 inte skulle bli föremål för en sådan prövning. Exempelvis är det alltid

nödvändigt att överpröva ett åklagarbeslut som inte vilar på laglig grund, även

om beslutet senare kan upphävas av domstol.

Regeringens förslag: Riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom

åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa överåklagare får överta

uppgifter som skall utföras av lägre åklagare.

Regeringens bedömning: Överprövningsförfarandet bör inte författningsregleras.

Riksåklagarens bedömning: Det görs inte några grundläggande förändringar i fråga

 om kontrollen av åklagarverksamheten. Tillsynen och överprövningsskyldigheten

inom varje åklagarmyndighet utövas även i fortsättningen av överåklagaren och

biträdande överåklagaren. Samtidigt betonas chefsåklagarnas ansvar för ledningen

 och kvaliteten i arbetet på åklagarkamrarna.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft

några invändningar mot Riksåklagarens bedömning. JO hänvisar till sin skrivelse

 den 13 juni 2000 till Justitiedepartementet (JO:s dnr 1418-99 m.fl.) i vilken

han bl.a. ifrågasätter om den rättsligt inriktade tillsynen inom åklagarväsendet

 avseende särskilda fall har den omfattning och inriktning som krävs för att den

 skall kunna på ett tillfredsställande sätt bidra till att upprätthålla

allmänhetens förtroende för åklagarnas befattning med

förundersökningsverksamheten. Justitiekanslern (JK) anför att det med

utgångspunkt från de rättssäkerhetsintressen som han har att värna om är

särskilt angeläget att kontrollverksamheten över åklagarna är effektiv samt att

den har en utformning som krävs för att den på ett tillfredsställande sätt skall

 kunna bidra till att upprätthålla allmänhetens förtroende för åklagarnas

handläggning. Det kan enligt JK ifrågasättas om det inte vore lämpligt att det

av regleringen i 7 kap. rättegångsbalken uttryckligen framgår att den enskilde

har en möjlighet att få ett åklagarbeslut prövat på nytt av en annan och högre

åklagare. Sundsvalls tingsrätt vill ifrågasätta om inte överprövningsförfarandet

 borde regleras i lag. Stockholms universitet anför att det inte vore orimligt

att i bestämmelsen om högre åklagares rätt att överta lägre åklagares uppgifter

också ange att beslut av åklagare kan överprövas av överåklagare och

överåklagarens beslut av riksåklagaren. I det sammanhanget borde det i så fall

också klargöras att klagorätten är begränsad till den som berörs av beslutet.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Det finns inte skäl att i sak

ändra nuvarande bestämmelser som innebär att riksåklagaren och statsåklagare får

 ta över lägre åklagares arbetsuppgifter. Det bör uttryckligen i lag anges att

det endast är riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom

åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa överåklagare som har en sådan

befogenhet.

I likhet med Riksåklagaren finner regeringen att det inte är nödvändigt att

författningsreglera överprövningsförfarandet. Det är en uppgift för

Riksåklagaren att närmare bestämma formerna för överprövningsverksamheten som i

grunden är en del av åklagarväsendets interna kontrollverksamhet.

Mot bakgrund av att regeringen i december 2000 beslutat om direktiv för en

parlamentariskt sammansatt kommitté (dir. 2000:101), som bl.a. skall se över den

 ordinära tillsynen av åklagarväsendet, bör ytterligare överväganden i dessa

frågor inte göras nu.

5.3 Behörighetsregler

Nuvarande ordning

I 7 kap. 4 § rättegångsbalken finns det bestämmelser om åklagarnas behörighet.

Allmän åklagare vid underrätt är dels statsåklagare, dvs. överåklagare,

biträdande överåklagare och de statsåklagare som inte tjänstgör på

åklagarkammare, dels distriktsåklagare, dvs. chefsåklagare, biträdande

chefsåklagare, kammaråklagare och de statsåklagare som tjänstgör på

åklagarkammare. Riksåklagaren är dock ensam allmän åklagare vid hovrätt i mål

som avses i 2 kap. 2 § första stycket rättegångsbalken.

Riksåklagaren är ensam allmän åklagare i Högsta domstolen. Det innebär att en

åklagare som fört talan i tingsrätt och hovrätt måste lämna över målet till

riksåklagaren om det fullföljs till Högsta domstolen. Om det endast är en

enskild part som har fullföljt talan till Högsta domstolen, får riksåklagaren

förordna en lägre åklagare att föra talan där.

Att riksåklagaren är allmän åklagare i Högsta domstolen innebär också att han är

 åklagare när det gäller brott i tjänsten av vissa högre befattningshavare. I de

 fallen regleras forumfrågan i 3 kap. 3 § rättegångsbalken. I fråga om de allra

högsta befattningshavarna är riksåklagarens åtalsbefogenhet inskränkt. Enligt 1

§ förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren får riksåklagaren

inte föra talan i mål om brott i tjänsten av statsråd, justitieråd,

regeringsråd, någon av Riksdagens ombudsmän, justitiekanslern eller den som

utövar riksåklagarens tjänst. Kontrollmakten i dessa fall utövas i stället av

Riksdagens konstitutionsutskott, Riksdagens ombudsmän, regeringen eller

Justitiekanslern.

Regeringens förslag: Bestämmelsen om åklagarnas behörighet anpassas till

åklagar- och domstolsorganisationen.

Riksåklagarens förslag: Reglerna om olika åklagares behörighet ändras inte i

sak. Däremot anpassas regleringen till nuvarande domstols- och åklagarstruktur.

I rättegångsbalken anges uttryckligen att överåklagarna, de biträdande

överåklagarna, chefsåklagarna, statsåklagarna och kammaråklagarna är allmänna

åklagare vid tingsrätt och hovrätt och även i övrigt utför uppgifter som åligger

 allmän åklagare om inte uppgiften fullgörs av riksåklagaren. Vidare anges att

riksåklagaren är allmän åklagare i Högsta domstolen och allmän åklagare i

hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 § rättegångsbalken. Dessutom anges att

riksåklagaren även får utföra åklagaruppgifter i övrigt vid tingsrätt och

hovrätt.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte framfört några särskilda

synpunkter i denna del.

Skälen för regeringens förslag: I likhet med Riksåklagaren anser regeringen att

det i 7 kap. rättegångsbalken skall ges bestämmelser om vilka allmänna åklagare

som är åklagare i tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen. Med hänsyn till att

regeringen föreslår en uppräkning av de allmänna åklagarna i 7 kap. 1 §

rättegångsbalken, är det ändamålsenligt att det i rättegångsbalken ges en

bestämmelse om att allmän åklagare utför åklagaruppgifter vid tingsrätt och

hovrätt. Liksom tidigare skall särskilt anges att riksåklagaren är ensam allmän

åklagare i Högsta domstolen och i hovrätt i fall som avses i 2 kap. 2 §

rättegångsbalken.

5.4 Frågor om jäv mot åklagare och anställda inom polisväsendet

Regeringens förslag: Bestämmelsen om jäv mot åklagare ändras på så sätt att den

också gäller vid fullgörandet av andra åklagaruppgifter än åtgärder eller beslut

 enligt rättegångsbalken. Dessutom ändras bestämmelsen om jäv mot polismyndighet

 och polisman på så sätt att den gäller anställda inom polisväsendet som har att

 vidta åtgärd eller fatta beslut enligt rättegångsbalken.

Fråga om att pröva jäv mot åklagare skall vara en uppgift för en åklagare som

har rätt att ta över lägre åklagares uppgifter och överpröva hans beslut.

Jävsfråga mot åklagare skall prövas av överåklagare som är myndighetschef där

åklagaruppgiften fullgörs. Riksåklagaren skall pröva jäv mot vice riksåklagaren

och andra åklagare vid Riksåklagaren, överåklagare och vice överåklagare. Jäv

mot riksåklagaren skall prövas av honom eller henne. Fråga om jäv mot anställda

inom polisväsendet skall prövas av polismyndigheten. Det finns inte skäl att

ändra jävsgrunderna.

Riksåklagarens bedömning och förslag: De nuvarande reglerna om jäv behöver inte

ändras när det gäller jävsgrunderna. Däremot bör det framgå att bestämmelserna

om jäv omfattar alla typer av åklagaruppgifter, såväl dem som regleras i

rättegångsbalken som dem som finns i andra lagar och författningar. Prövningen

av jäv mot åklagare bör i fortsättningen göras av den myndighet där

åklagaruppgiften fullgörs. Det får i instruktion, arbetsordning eller på annat

sätt närmare regleras vem inom myndigheten som skall svara för prövningen.

Bestämmelsen om jäv för polismän formuleras om på så sätt att den gäller alla

anställda inom polisen som utför uppgifter enligt rättegångsbalken.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft

några invändningar mot Riksåklagarens förslag. JO tillstyrker utvidgningen av

tillämpningsområdet för jävsregeln. Det bör dock beaktas att begreppet tjänst

inte längre används i författningar om de statligt anställda befattningshavarna.

 Prövningen av en jävsfråga har ett så nära samband med åklagarens judiciella

uppgift att den nuvarande ordningen bör bibehållas. Den gällande

jävsbestämmelsen bör emellertid omformuleras så att det klart framgår att

jävsprövningen bör ankomma på den åklagare som har behörighet att överpröva

beslut av den åklagare som berörs av jävsfrågan. Det tillstyrks att jävsregeln

för polis- myndigheter upphävs, eftersom det ligger i sakens natur att endast

individer kan vara jäviga. Det är endast domare, åklagare och polismän som har

getts befogenheter att vidta åtgärder eller fatta beslut enligt

rättegångsbalken. Därför avstyrker JO att jävsbestämmelsen skall omfatta också

andra befattningshavare än polismän. Ekobrottsmyndigheten anför att det inte går

 på det sätt som 7 kap. 6 § rättegångsbalken ger uttryck för jämställa åklagare

och domare i alla avseenden. Det borde övervägas om paragrafen kunde utformas på

 ett annat sätt än med en reservationslös hänvisning till 4 kap. 13 §

rättegångsbalken.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med bestämmelsen om jäv mot åklagare är

allmänt sett att utesluta en åklagare från en åklagaruppgift där hans

förhållande till någon av parterna eller till saken kan innebära en fara för

partiskhet. Åklagaren intar i brottmålsprocessen formellt ställningen som den

tilltalades motpart. Åklagaren skall aktivt leda förundersökningen och då

särskilt beakta målsägandens intressen samtidigt som han skall vara objektiv.

Objektivitetsprincipen vid förundersökning framgår av bestämmelsen i 23 kap. 4 §

 rättegångsbalken.

För åklagare gäller samma krav på opartiskhet som för domare. Bestämmelsen om

jäv mot åklagare har knutits till bestämmelsen om domarjäv i 4 kap. 13 §

rättegångsbalken. Domares och åklagares olika roller och arbetsuppgifter i

rättsväsendet torde dock innebära att resultatet av en jävsprövning inte alltid

blir detsamma för åklagare som för domare.

Det kan inte riktas en invändning om jäv mot en åklagare som grundas på en

åtgärd som han har vidtagit på tjänstens vägnar eller på en gärning som förövats

 mot honom i eller för hans tjänst. Trots att en åklagare är jävig får han vidta

 en åtgärd som inte utan fara kan uppskjutas.

Domstol prövar inte fråga om jäv mot åklagare. Däremot kan jäv mot åklagare vara

 en grund för resning enligt 58 kap. 2 § rättegångsbalken. Om åklagare vet med

sig att han kan vara jävig bör han anmäla det hos sin närmaste förman som har

att pröva frågan om jäv.

Bestämmelsen i 7 kap. 6 § rättegångsbalken, som inte har ändrats sedan balkens

tillkomst, avser enligt ordalydelsen endast åklagares befattning med

förundersökning och åtal för brott. Sedan bestämmelsen tillkom har åklagarna

fått utökade arbetsuppgifter. De handlägger också andra typer av ärenden än

brottmålsärenden. Det finns inte någon annan regel om jäv för dessa andra

åklagaruppgifter. I de fallen har bestämmelsen tillämpats analogt. Även om

bestämmelsen hittills har tolkats analogt i dessa fall bedömer regeringen i

likhet med Riksåklagaren och JO att bestämmelsen bör kunna tillämpas också i

andra fall än de som avser åklagares befattning med förundersökning eller åtal

för brott. Bestämmelsen bör därför utformas på så sätt att den också gäller vid

fullgörandet av andra åklagaruppgifter än åtgärder eller beslut enligt

rättegångsbalken. I likhet med Riksåklagaren anser regeringen att det inte finns

 skäl för att ändra jävsgrunderna.

Jäv mot åklagare prövas av närmaste förman. Enligt Riksåklagaren råder det en

viss osäkerhet om vad som avses med närmaste förman. Jäv mot överåklagare prövas

 av närmast högre åklagare, dvs. riksåklagaren medan överåklagare som är

myndighetschef prövar jäv mot chefsåklagare och lägre åklagare. I

storstadsdistrikten har emellertid prövningen delegerats från överåklagaren till

 chefsåklagare. Processlagberedningen synes ha åsyftat att jäv mot allmän

åklagare alltid skall prövas av en åklagare på närmast högre nivå inom

åklagarväsendet, dvs. statsåklagare respektive riksåklagaren (SOU 1938:44, del

2, s. 127). Jäv mot biträdande åklagare skall enligt förarbetena prövas av den

allmänne åklagare hos vilken han är anställd.

Enligt regeringens bedömning har prövningen av en fråga om jäv mot åklagare

samband med åklagares judiciella uppgifter. Som en jämförelse skall nämnas att

det är rätten och inte domstolen som prövar fråga om jäv mot domare. Om en fråga

 om jäv mot domare avgörs under pågående huvudförhandling i tingsrätt med en

juristdomare och tre nämndemän skall jävsfrågan avgöras i den sammansättningen

(se Fitger, Rättegångsbalken 1, 4:37). Chefsåklagare har främst till uppgift att

 leda den brottsbeivrande verksamheten på åklagarkamrarna och är i fråga om

åklagaruppgiften sidoordnad övriga åklagare på åklagarkammaren. Regeringen

bedömer därför att det inte är ändamålsenligt eller lämpligt att chefsåklagare

prövar frågor om jäv mot åklagare som arbetar på åklagarkammaren. Det får inte

finnas någon risk för misstankar om att hanteringen av frågor om jäv mot

åklagare påverkas av ovidkommande faktorer eller i övrigt inte sker på ett

korrekt sätt. Detta är något som är avgörande från medborgarsynpunkt.

Mot denna bakgrund finner regeringen att övervägande skäl talar för att

prövningen av jäv mot åklagare bör vara en uppgift för en åklagare som har rätt

att ta över lägre åklagares uppgifter och överpröva hans beslut. En fråga om jäv

 mot åklagare bör prövas av den överåklagare som är myndighetschef där

åklagaruppgiften utförs. Vidare bör riksåklagaren pröva jäv mot vice

riksåklagaren och andra åklagare vid Riksåklagaren, överåklagare och vice

överåklagare. Jäv mot riksåklagaren prövas av honom eller henne.

Bestämmelsen i 7 kap. 9 § rättegångsbalken om jäv mot polismyndighet och

polisman omfattar den del av polisverksamheten som är reglerad i

rättegångsbalken, dvs. i första hand förundersökningsåtgärder. För de delar av

polisverksamheten som avser förvaltningsärenden gäller reglerna om jäv i 11 och

12 §§ förvaltningslagen (1986:223). För de polisiära uppgifter och befogenheter

som följer av bl.a. polislagen (1984:387) och polisförordningen (1998:1558)

finns det inga särskilda bestämmelser om jäv. Om det uppkommer en fråga om jäv i

 polisverksamhet, som inte avser förvaltningsärende eller åtgärder enligt

rättegångsbalken, tillämpas bestämmelserna om jäv i 7 kap. 6 och 9 §§

rättegångsbalken analogt. I rättegångsbalken är det huvudsakligen domare,

åklagare, polismyndighet och polisman som har getts befogenheter att vidta

åtgärder eller fatta beslut enligt balken. Enligt 1 kap. 3 e § rättegångsbalken

får emellertid andra tjänstemän vid tingsrätt än domare utföra vissa åtgärder

enligt balken. Enligt samma bestämmelse omfattas dessa tjänstemän då av

jävsbestämmelsen i 4 kap. 13 § rättegångsbalken.

När det gäller polisväsendet får polismyndighet enligt 3 kap. 6 §

polisförordningen (1998:1558) inte överlämna åt någon annan än en polisman att

avgöra eller leda handläggningen av ärenden som enligt rättegångsbalken skall

skötas av en polismyndighet. Enligt Riksåklagaren bör bestämmelsen om jäv mot

polismyndighet och polisman gälla för alla anställda inom polisen som fullgör

uppgifter enligt rättegångsbalken. En sådan reglering är enligt Riksåklagaren

ändamålsenlig för att inte tvekan skall uppstå om vilka befattningshavare inom

polisen som träffas av bestämmelsen.

Utvecklingen av polisens brottsutredningsverksamhet med bl.a. anställda

specialister som inte är polismän, kan medföra ett behov av att även andra

anställda inom polisväsendet än polismän bör omfattas av bestämmelsen om jäv mot

 polismyndighet eller polisman. Regeringen delar därför Riksåklagarens förslag

och bedömning i den delen. Jävsbestämmelsen bör också ändras på så sätt att den

inte omfattar polismyndighet. Det är endast fysiska individer som kan vara

jäviga. I rättegångsbalken ges polismyndighet befogenheter att inleda

förundersökning (23 kap. 3 §), att i vissa fall häva ett gripandebeslut (24 kap.

 8 § tredje stycket) samt enligt reglerna i polislagen (1984:387) förordna om

husrannsakan för eftersökande av den som är häktad i sin frånvaro eller som

skall hämtas till rätten (28 kap. 4 § tredje stycket). Det är emellertid

polismän som på polismyndighetens vägnar utövar nämnda befogenheter. Med

uttrycket polismyndighet avsågs tidigare i rättegångsbalken dels åklagare som

hade befattning med eller inseende i polisväsendet dels polismästare och andra

högre befattningshavare i befälsställning inom polisväsendet. Om polismyndighet

hade getts befogenheter enligt rättegångsbalken kunde dessa inte delegeras till

lägre befattningshavare (se Gärde, Nya rättegångsbalken, s. 70 och 71).

Anledningen till att det i rättegångsbalken fortfarande görs en terminologisk

åtskillnad mellan polismyndighet och polisman är att det senare uttrycket även

avser lägre befattningshavare inom polisväsendet. Vilka dessa befattningshavare

är definieras däremot inte i rättegångsbalken. Bestämmelser om det finns i

polislagen och i polisförordningen.

5.5 Anställningsfrågor

Regeringens förslag: I rättegångsbalken införs en bestämmelse om att

riksåklagaren och vice riksåklagaren anställs med fullmakt genom beslut av

regeringen.

Regeringens bedömning: Anställningsfrågor i övrigt bör regleras i

åklagarförordningen eller i instruktionerna för de allmänna åklagarna.

Riksåklagarens förslag: Endast frågan om anställning av riksåklagaren och den

biträdande riksåklagaren bör i fortsättningen behandlas i rättegångsbalken.

Dessa åklagare bör som hittills anställas med fullmakt. I övrigt bör

anställningsfrågorna regleras i instruktionerna för de allmänna åklagarna.

Åklagarförordningen bör kompletteras med en föreskrift om att även överåklagare

anställs med fullmakt.

Remissinstanserna: JO anser att det är tillräckligt att rättegångsbalken i fråga

 om anställning av åklagare föreskriver att riksåklagaren och biträdande

riksåklagaren tillsätts av regeringen. Med hänsyn till den betydelsefulla roll

som har tilldelats åklagarmyndigheternas chefer talar hänsynen till

rättsväsendets integritet med styrka för att inte bara riksåklagaren och

biträdande riksåklagaren utan också överåklagarna anställs med fullmakt.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Bestämmelser om anställning av

åklagare under riksåklagaren finns huvudsakligen i åklagarförordningen eller i

instruktionerna för de allmänna åklagarna. Regeringen anser att det i

rättegångsbalken bör finnas bestämmelser som gäller för de högsta allmänna

åklagarna. Liksom hittills bör anställningen av riksåklagaren regleras i balken.

 Detsamma bör gälla för vice riksåklagaren. Dessa befattningshavare bör även i

fortsättningen anställas med fullmakt. Det finns enligt regeringens bedömning

inte tillräckligt starka skäl för att ge andra allmänna åklagare en sådan utökad

 anställningstrygghet (se prop. 1993/94:65, s. 53). Frågor om anställning av

övriga åklagare bör även i fortsättningen regleras i förordning.

6 Kostnader

Förslaget innebär inte några ökade kostnader jämfört med i dag.

7 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

7 kap. Om åklagare och om jäv mot anställda inom polisväsendet

Eftersom kapitlet huvudsakligen handlar om åklagare har det fått en ny rubrik.

Bestämmelser om polismyndighet finns i polislagen (1984:387).

1 §

Bestämmelserna i paragrafen har anpassats till de nuvarande förhållandena inom

åklagarväsendet. I paragrafen anges uttryckligen vilka åklagare som är allmänna

åklagare. Även vice riksåklagaren skall vara allmän åklagare. Samlingsbegreppen

statsåklagare och distriktsåklagare utmönstras ur rättegångsbalken. Till

skillnad från tidigare bestämmelse anges även de allmänna åklagarnas

anställningsbenämningar. Andra stycket som motsvarar nuvarande tredje stycket

har ändrats språkligt. Nuvarande andra stycket har i sak flyttats till 7 §

första stycket.

2 §

Paragrafens första stycke har ändrats endast i redaktionellt hänseende. I ett

nytt andra stycke regleras vice riksåklagarens ställning vid Riksåklagaren.

Någon ändring i sak avses inte utan detta har hittills framgått av förordningen

(1989:847) med instruktion för Riksåklagaren. Den vice riksåklagaren är

riksåklagarens ställföreträdare. I övrigt får vice riksåklagaren i den

omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de åklagaruppgifter som

riksåklagaren får utföra. Liksom hittills bör riksåklagaren själv avgöra ärenden

 av särskild vikt från principiella synpunkter. Det tredje stycket motsvarar

nuvarande andra stycket men har anpassats till nuvarande förhållanden inom

åklagarväsendet.

3 §

I paragrafen anges att riksåklagaren och vice riksåklagaren anställs med

fullmakt genom beslut av regeringen. Anställningsfrågor i övrigt regleras i

åklagarförordningen och i instruktionerna för de allmänna åklagarna.

4 §

Det nuvarande femte stycket har utgått. I övrigt har paragrafen ändrats endast i

 språkligt och redaktionellt hänseende.

5 §

Bestämmelsen anger att riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom

åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa överåklagare får överta

uppgifter som åligger lägre åklagare. Överåklagares och vice överåklagares rätt

att överta uppgifter gäller i förhållande till de lägre åklagare som tjänstgör

inom deras verksamhetsområde. Paragrafen utgör tillsammans med 7 kap. 2 §

rättegångsbalken grunden för överprövningsförfarandet som beskrivs i avsnitt

5.2.

6 §

Jävsbestämmelsen utvidgas till att även omfatta fullgörandet av andra

åklagaruppgifter än åtgärder eller beslut enligt rättegångsbalken. Ändringen

innebär vidare att jäv mot åklagare skall prövas av överåklagare som är chef där

 åklagaruppgiften utförs. Dessutom har ett tillägg gjorts om att endast

riksåklagaren prövar jäv mot vice riksåklagaren och andra åklagare vid

Riksåklagaren, överåklagare och vice överåklagare. Paragrafens andra stycke är

utformat i enlighet med Lagrådets förslag. I övrigt har endast språkliga

ändringar gjorts.

7 §

Paragrafen motsvarar i sak nuvarande 1 § andra stycket och 5 § första stycket

andra och tredje meningen samt andra stycket. Bestämmelsen i andra stycket,

första meningen, har emellertid formulerats på så sätt att det tydligt framgår

att den gäller för alla slags åklagaruppgifter.

8 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 8 §. Endast språkliga ändringar har gjorts.

9 §

Bestämmelsen ändras på så sätt att den gäller alla anställda inom polisväsendet

som har att vidta åtgärd eller fatta beslut enligt rättegångsbalken. En

ytterligare ändring är att bestämmelsen inte längre skall omfatta

polismyndighet. Det är inte en ändring i sak. I övrigt har endast språkliga

ändringar gjorts.

48 kap.

14 §

Genom en ändring i paragrafens tredje stycke ges riksåklagaren befogenhet att

uppdra åt överåklagare som är myndighetschef inom åklagarväsendet att i fråga om

 vissa brott bestämma ordningsbotens belopp. Ändringen är en följd av att

samlingsbegreppet statsåklagare tas bort i 7 kap. rättegångsbalken. I övrigt har

 endast språkliga ändringar gjorts.

Riksåklagarens författningsförslag

Förslag till ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 7 kap. och 48 kap. 14 § rättegångsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap. Om åklagare och polismyndighet

7 kap. Om åklagare och polismyndighet

1 §

1 §

Allmänna åklagare äro:

1. riksåklagaren;

2. statsåklagare; samt

3. distriktsåklagare.

Allmänna åklagare är

- riksåklagaren och den biträdan-de riksåklagaren,

- överåklagarna och de biträdande överåklagarna, samt

- chefsåklagarna, statsåklagarna och kammaråklagarna.

Hos allmän åklagare må finnas biträdande åklagare.

Instruktioner för åklagare utfärdas av regeringen.

I 8 § finns bestämmelser om biträdande åklagare och extra åklagare.

2 §

2 §

Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har i denna egenskap

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet i riket.

Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har i denna egenskap

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet.

Under riksåklagaren hava statsåklagarna, envar inom sitt verksamhetsområde,

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet.

Den biträdande riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare och får utföra

samma åklagaruppgifter som riksåklagaren.

3 §

Riksåklagaren och statsåklagare utnämns av regeringen. Om tillsättningen av

andra åklagare meddelas föreskrifter i de för dem gällande instruktionerna.

3 §

Under riksåklagaren har överåklagarna ansvaret för och ledningen av

åklagarverksamheten inom sina verksamhetsområden.

Regeringen föreskriver om åklagarväsendets indelning i verksamhetsområden.

4 §

4 §

Allmän åklagare vid underrätt och hovrätt är statsåklagare eller

distriktsåklagare.

Riksåklagaren är allmän åklagare vid Högsta domstolen.

Riksåklagaren är dock allmän åklagare vid hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2§

första stycket.

Om ett mål har överklagats till Högsta domstolen endast av en enskild part, får

även en annan allmän åklagare föra talan där, om riksåklagaren förordnar det.

Allmän åklagare vid högsta domstolen är riksåklagaren.

Riksåklagaren är också allmän åklagare vid hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 §

första stycket.

Har talan till högsta domstolen fullföljts allenast av enskild part, må

åklagartalan där, efter riksåklagarens förordnande föras av lägre åklagare.

Riksåklagaren får även utföra åklagaruppgifter i övrigt vid tingsrätt och

hovrätt.

5 §

Överåklagarna, de biträdande överåklagarna, chefsåklagarna, statsåklagarna och

kammaråklagarna är allmänna åklagare vid tingsrätt och hovrätt och utför även i

övrigt uppgifter som åligger en allmän åklagare om inte uppgiften fullgörs av

riksåklagaren.

5 §

6 §

Riksåklagaren och statsåklagare får överta uppgifter som tillkommer lägre

åklagare. Riksåklagaren och, i den omfattning regeringen bestämmer,

statsåklagare får förordna extra åklagare att föra talan vid underrätt eller

hovrätt. Riksåklagaren får vidare förordna extra åklagare att föra talan vid

högsta domstolen, om talan fullföljs endast av enskild part.

Biträdande åklagare må i den omfattning, som bestämmes i instruktion, utföra

uppgift, som tillkommer åklagare, hos vilken han är anställd. Väckande eller

fullföljd i högsta domstolen må dock ej beslutas av annan än riksåklagaren.

Riksåklagaren får överta uppgifter som åligger en lägre åklagare. Överåklagarna

får överta uppgifter som åligger åklagare som är underställda dem.

6 § 7§

Föreligger för allmän åklagare beträffande visst brott, omständighet, som skulle

 utgöra jäv mot domare, må han ej taga befattning med förundersökning eller åtal

 för brottet. Jäv må ej grundas på åtgärd, som åklagaren vidtagit å tjänstens

vägnar, eller gärning, som förövats mot honom i eller för hans tjänst.

Ehuru åklagare är jävig, äge han vidtaga åtgärd, som ej utan fara kan

uppskjutas.

Fråga om jäv mot åklagare prövas av hans närmaste förman; jäv mot riksåklagaren

prövas av honom.

Om det för en allmän åklagare beträffande ett visst brott föreligger en

omständighet som skulle utgöra jäv mot en domare, får åklagaren inte ta

befattning med förundersökning, åtal för brottet eller annan åtgärd enligt denna

 balk. Detsamma gäller vid fullgörandet av andra åklagaruppgifter.

Jäv får inte grundas på en åtgärd som åklagaren vidtagit på tjänstens vägnar,

eller gärning som förövats mot honom i eller för hans tjänst.

Även om åklagaren är jävig, får han vidta sådana åtgärder som inte utan fara kan

 uppskjutas.

Frågan om jäv mot en åklagare prövas av den myndighet där uppgiften utförs. Jäv

mot en överåklagare och biträdande överåklagare prövas av riksåklagaren.

Jäv mot riksåklagaren prövas av honom.

7 § upphävd

8 §

Hos en allmän åklagare får det finnas biträdande åklagare. En biträdande

åklagare får, i den omfattning regeringen bestämmer, utföra uppgifter som

åligger en allmän åklagare.

Riksåklagaren och, i den omfattning regeringen föreskriver, överåklagarna får

förordna extra åklagare att utföra uppgifter som åligger en annan allmän

åklagare än riksåklagaren. Riksåklagaren får vidare förordna extra åklagare att

föra talan vid Högsta domstolen, om talan har fullföljts endast av en enskild

part.

9§

Riksåklagaren och den biträdande riksåklagaren utnämns av regeringen. Regeringen

 föreskriver om anställning av andra åklagare.

8 § 10 §

Om särskilda åklagare gälle vad om dem är stadgat.

Ej må annan särskild åklagare än justitiekanslern eller justitieombudsman

besluta att åtal skall väckas i högsta domstolen.

Om särskilda åklagare gäller vad som är föreskrivet för dem.

Någon annan särskild åklagare än Justitiekanslern eller Riksdagens ombudsmän får

 inte besluta att åtal skall väckas i Högsta domstolen.

9 § 11 §

Vad i 6 § är stadgat om allmän åklagare äge motsvarande tillämpning beträffande

polismyndighet, så ock beträffande polisman, som har att vidtaga åtgärd eller

meddela beslut enligt denna balk, varvid dock fråga om jäv prövas av

polismyndigheten.

Vad som sägs i 7 § om allmänna åklagare tillämpas även beträffande anställda

inom Polisen som har att vidta åtgärder eller meddela beslut enligt denna balk.

Frågan om jäv för den anställde prövas av polismyndigheten.

48 kap Om strafföreläggande och föreläggande av ordnings-

bot

48 kap Om strafföreläggande och föreläggande av ordnings-

bot

14 §1 14 §

Regeringen äger meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket

ordningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för användningen av

föreläggande om ordningsbot.

Riksåklagaren företager, i samråd med rikspolisstyrelsen, urval av de brott för

vilka ordningsbot skall bestämmas.

Riksåklagaren bestämmer för olika brott de belopp som skola upptagas såsom

ordningsbot. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för

 flera brott. Om särskilda skäl föreligga äger riksåklagaren uppdra åt

statsåklagare att i fråga om vissa brott bestämma beloppet för ordningsbot.

Regeringen får meddela föreskrift-

er om det högsta belopp, till vilket ordningsbot får bestämmas, och om andra

begränsningar för användningen av föreläggande om ordningsbot.

Riksåklagaren väljer, i samråd med Rikspolisstyrelsen, ut de brott för vilka

ordningsbot skall bestämmas.

Riksåklagaren bestämmer för olika brott de belopp som skall upptagas såsom

ordningsbot. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för

 flera brott. Om särskilda skäl föreligger får riksåklagaren uppdra åt

överåklagare att i fråga om vissa brott bestämma beloppet för ordningsbot.

Förteckning över remissinstanser

Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Svea hovrätt, Göteborgs tingsrätt,

Sundsvalls tingsrätt, Domstolsverket, Ekobrottsmyndigheten, Rikspolisstyrelsen,

Brottsförebyggande rådet, Statskontoret, Tullverket, Riksrevisionsverket,

Riksskatteverket, Stockholms universitet (Juridiska fakultetsnämnden), Uppsala

universitet (Juridiska fakultetsnämnden), Sveriges advokatsamfund, Jusek,

ST-Åklagarväsende och Polisförbundet.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att rubriken till 7 kap. skall ha följande lydelse,

dels att 7 kap. 1-6, 8 och 9 §§ samt 48 kap. 14 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 kap. 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

Om åklagare och polismyndighet

Om åklagare och jäv mot anställda inom polisväsendet

1 §1

Allmänna åklagare äro:

1. riksåklagaren;

2. statsåklagare; samt

3. distriktsåklagare.

Hos allmän åklagare må finnas biträdande åklagare.

Instruktioner för åklagarna utfärdas av regeringen.

Allmänna åklagare är:

- riksåklagaren och vice riksåklagaren,

- överåklagare och vice överåklagare, samt

- chefsåklagare, vice chefsåklagare och kammaråklagare.

Närmare bestämmelser om åklagarväsendet meddelas av regeringen.

2 §2

Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har i denna egenskap

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet i riket.

Riksåklagaren är under regeringen högste åklagare och har ansvaret för och

ledningen av åklagarväsendet.

Vice riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare. I övrigt får vice

riksåklagaren i den omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de

åklagaruppgifter som riksåklagaren får utföra.

Under riksåklagaren hava statsåklagarna, envar inom sitt verksamhetsområde,

ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet.

Under riksåklagaren har de överåklagare som är myndighetschefer inom

åklagarväsendet ansvaret för och ledningen av åklagarverksamheten.

3 §3

Riksåklagare och statsåklagare utnämnas av regeringen. Om tillsättning av andra

åklagare meddelas föreskrifter i de för dem gällande instruktionerna.

Riksåklagaren och vice riksåklagaren anställs med fullmakt genom beslut av

regeringen.

4 §4

Allmän åklagare vid underrätt och hovrätt är statsåklagare eller

distriktsåklagare.

Riksåklagaren är dock allmän åklagare vid hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 §

första stycket.

Allmän åklagare vid högsta domstolen är riksåklagaren.

Har talan till högsta domstolen fullföljts allenast av enskild part, må

åklagartalan där, efter riksåklagarens förordnande, föras av lägre åklagare.

Närmare bestämmelser om fördelningen av uppgifterna mellan åklagarna meddelas i

de för dem gällande instruktionerna.

Allmänna åklagare utför åklagaruppgifter i tingsrätt och hovrätt. Endast

riksåklagaren är emellertid allmän åklagare i hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2

 § första stycket.

Riksåklagaren är allmän åklagare i Högsta domstolen.

Om ett mål har överklagats till Högsta domstolen endast av enskild part, får

även en annan allmän åklagare föra talan där, efter förordnande av

riksåklagaren.

5 §5

Riksåklagaren och statsåklagare får överta uppgifter som tillkommer lägre

åklagare. Riksåklagaren och, i den omfattning regeringen bestämmer,

statsåklagare får förordna extra åklagare att föra talan vid underrätt eller

hovrätt. Riksåklagaren får vidare förordna extra åklagare att föra talan vid

högsta domstolen, om talan fullföljts endast av enskild part.

Biträdande åklagare må i den omfattning, som bestämmes i instruktion, utföra

uppgift, som tillkommer åklagare, hos vilken han är anställd. Väckande eller

fullföljande av åtal i högsta domstolen må dock ej beslutas av annan än

riksåklagaren.

Riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom åklagarväsendet och

vice överåklagare till dessa överåklagare får överta uppgifter som skall utföras

 av lägre åklagare.

6 §6

Föreligger för allmän åklagare beträffande visst brott omständighet, som skulle

utgöra jäv mot domare, må han ej taga befattning med förundersökning eller åtal

för brottet. Jäv må ej grundas å åtgärd, som åklagaren vidtagit å tjänstens

vägnar, eller gärning, som förövats mot honom i eller för hans tjänst.

Om det för åklagare beträffande visst brott finns omständighet som skulle utgöra

 jäv mot domare, får han eller hon inte ta befattning med förundersökning, åtal

för brottet eller annan åtgärd enligt denna balk. Detsamma gäller vid

fullgörandet av andra åklagaruppgifter.

Jäv får inte grundas på åtgärd som en åklagare har vidtagit i sin

åklagaruppgift, eller gärning som förövats mot honom eller henne i eller för

denna uppgift.

Ehuru åklagare är jävig, äge han vidtaga åtgärd, som ej utan fara kan

uppskjutas.

Även om en åklagare är jävig, får han eller hon vidta åtgärder som inte utan

fara kan uppskjutas.

Fråga om jäv mot åklagare prövas av hans närmaste förman; jäv mot riksåklagaren

prövas av honom.

Fråga om jäv mot åklagare prövas av den överåklagare som är chef för den

myndighet där åklagaruppgiften fullgörs. Riksåklagaren prövar dock jäv mot vice

riksåklagaren och andra åklagare som finns vid Riksåklagaren, överåklagare och

vice överåklagare. Jäv mot riksåklagaren prövas av honom eller henne.

7 §7

Inom åklagarväsendet får det finnas biträdande åklagare. Dessa åklagare får i

den omfattning som regeringen bestämmer utföra uppgifter som skall utföras av

allmän åklagare. Väckande eller fullföljande av åtal i Högsta domstolen får dock

 inte beslutas av någon annan än riksåklagaren.

Riksåklagaren och, i den omfattning regeringen bestämmer, överåklagare som är

myndighetschefer inom åklagarväsendet får förordna extra åklagare att utföra

uppgifter som skall utföras av annan allmän åklagare än riksåklagaren eller vice

 riksåklagaren. Riksåklagaren får också förordna extra åklagare att utföra talan

 i Högsta domstolen, om ett mål har överklagats endast av enskild part.

8 §8

Om särskilda åklagare gälle vad om dem är stadgat.

Ej må annan särskild åklagare än justitiekanslern eller justitieombudsman

besluta, att åtal skall väckas eller fullföljas i högsta domstolen.

För särskilda åklagare gäller vad som är föreskrivet för dem.

Någon annan särskild åklagare än justitiekanslern eller justitieombudsman får

inte besluta att åtal skall väckas eller fullföljas i Högsta domstolen.

9 §9

Vad i 6 § är stadgat om allmän åklagare äge motsvarande tillämpning beträffande

polismyndighet, så ock beträffande polisman, som har att vidtaga åtgärd eller

meddela beslut enligt denna balk, varvid dock fråga om jäv prövas av

polismyndigheten.

Vad som anges i 6 § om åklagare tillämpas även när det gäller anställda inom

polisväsendet som har att vidta åtgärd eller meddela beslut enligt denna balk.

Frågan om jäv prövas av polismyndigheten.

48 kap.

14 §10

Regeringen äger meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket

ordningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för användningen av

föreläggande av ordningsbot.

Riksåklagaren företager i samråd med rikspolisstyrelsen urval av de brott, för

vilka ordningsbot skall bestämmas.

Riksåklagaren bestämmer för olika brott de belopp som skola upptagas såsom

ordningsbot. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för

 flera brott. Om särskilda skäl föreligga, äger riksåklagaren uppdraga åt

statsåklagare att i fråga om vissa brott bestämma beloppet för ordningsbot.

Regeringen får meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket

ordningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för användningen av

föreläggande av ordningsbot.

Riksåklagaren väljer, i samråd med Rikspolisstyrelsen, ut de brott för vilka

ordningsbot skall bestämmas.

Riksåklagaren bestämmer för olika brott de belopp som skall upptas som

ordningsbot. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för

 flera brott. Om det finns särskilda skäl får riksåklagaren uppdra åt

överåklagare som är myndighetschef inom åklagarväsendet att i fråga om vissa

brott bestämma beloppet för ordningsbot.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-05

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 22 februari 2001 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i rättegångsbalken.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kammaråklagaren Ari Soppela.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

7 kap. 6 §

I paragrafens andra stycke föreslås den justeringen av nuvarande första styckets

 andra mening, att uttrycken åtgärd "å tjänstens vägnar" respektive "i eller för

 hans tjänst" skall ersättas med "i sin åklagaruppgift" respektive "i eller för

denna uppgift". Motivet anges vara att beteckningen tjänst inte längre används i

 författningar som reglerar de statsanställda befattningshavarnas ställning.

Det kan ifrågasättas om påståendet är riktigt eller i vart fall helt rättvisande

 (se t.ex. 8 kap. 7 § 7, 11 kap. 5 och 9 §§ och 12 kap. 8 § regeringsformen, 2

kap. 2 § och 3 kap. 3 § rättegångsbalken, 3 § lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar). Men vidare torde uttrycket tjänst här inte syfta på

anställningsformen utan på tjänstgöringen, dvs. arbetet i motsats till

privatlivet, och är mera vidsträckt än begreppet myndighetsutövning (jfr t.ex.

20 kap. 1 § brottsbalken). Den nu föreslagna formuleringen om att en gärning

förövats mot en åklagare "i och för denna uppgift" framstår dessutom som en

smula märklig. Något missförstånd kan inte uppkomma om de vedertagna uttrycken

"på tjänstens vägnar" ( eller "i tjänsten") respektive "i eller för hans [eller

hennes] tjänst" bibehålls, och Lagrådet förordar att så sker.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:92 7 kap. rättegångsbalken.

1 Senaste lydelse 1974:573.

2 Senaste lydelse 1974:573.

3 Senaste lydelse 1974:573.

4 Senaste lydelse 1981:1312. Ändringen innebär bl.a. att femte stycket upphävs.

5 Senaste lydelse 1983:999.

6 Senaste lydelse 1947:616.

7 Tidigare 7 § upphävd genom 1983:999.

8 Senaste lydelse 1968:79.

9 Senaste lydelse 1984:388.

10 Senaste lydelse 1974:573.

1 Senaste lydelse 1974:573.

1 Senaste lydelse 1974:573.

2 Senaste lydelse 1974:573.

3 Senaste lydelse 1974:573.

4 Senaste lydelse 1981:1312. Ändringen innebär bl.a. att femte stycket upphävs.

5 Senaste lydelse 1983:999.

6 Senaste lydelse 1947:616.

7 Tidigare 7 § upphävd SFS 1983:999.

8 Senaste lydelse 1968:79.

9 Senaste lydelse 1984:388.

10 Senaste lydelse 1974:573.

Prop. 2000/01:92

8

1

Prop. 2000/01:92

Prop. 2000/01:92

21

23

Prop. 2000/01:92

Bilaga 1

Prop. 2000/01:92

Bilaga 2

Prop. 2000/01:92

Bilaga 3

Prop. 2000/01:92

Bilaga 4

Prop. 2000/01:92