Regeringens proposition 1990/91:140

Arbetsmiljö och rehabilitering

Prop. 1990/91:140

Regeringen förelägger riksdagen vad som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 21 mars 1991 för de åtgärder och de ändamål som framgår av föredragandens hemställan.

På regeringens vägnar Odd[REDACTED_EFTERNAMN]

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i brottsbalken och i arbetsmiljö­lagen m. m.

I brottsbalken införs en ny bestämmelse om arbetsmiljöbrolt. Enligt den nya bestämmelsen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosät­ter sina skyldigheter i enlighet med arbetsmiljölagen att förebygga ohälsa eller olycksfall och någon till följd därav avlider, skadas eller utsätts för fara, kunna dömas för arbetsmiljöbrott.

I arbetsmiljölagen införs en särskild ändamålsbestämmelse i vilken an­ges att lagens ändamål är att

förebygga ohälsa och olycksfall och att i övrigt skapa en tillfredsställan­de arbetsmiljö,

främja den samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare som behövs för att åstadkomma en god arbetsmiljö.

I lagen införs vidare en uttrycklig rätt för arbetstagare att påverka den egna arbetssituationen och att medverka i förändrings- och utvecklingsar­bete. Vidare införs krav om att teknik, arbetsorganisation och arbetsinne­håll skall utformas så att arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Vid arbetsorganisa­tionens utformning skall betydelsen av löneform och förläggning av arbets­tid beaktas. Slarkt styrt eller bundet arbete skall undvikas eller begränsas. Vidare preciseras arbetstagarens skyldighet att medverka i arbetsmiljöar­belet och delta i genomförandet av åtgärder för att åstadkomma en god arbetsmiljö.

I lagen införs också en bestämmelse som anger arbetsgivarens skyldighet

att planera, leda och kontrollera arbetsmiljöarbetet. Bestämmelsen inne- Prop. 1990/91: 140 fattar krav på att fortlöpande undersöka riskerna i arbelel och genomföra de åtgärder som behövs. Arbetsgivaren skall även dokumentera arbetsmil­jön och arbetet med den i den utsträckning verksamheten kräver. Därvid skall handlingsplaner upprättas. I lagen renodlas också skyddskommitténs och skyddsombudens uppgifter.

I detta sammanhang införs vidare en bestämmelse om att arbetsgivare skall se till att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhel bedrivs på arbetsstället. Kravel på att arbetsför­hållandena skall anpassas till den enskilde arbetstagarens förutsättningar förtydligas. Härigenom skapas bättre förutsättningar för bl.a. långtidssju­ka att återgå i arbete.

Ändringar i bemyndigandebestämmelserna i arbetsmiljölagen föreslås. Bl. a. föreslås ett nytt bemyndigande att meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet. Vidare skapas större möjligheter all anpassa kontrollen av tekniska anordningar och farliga ämnen till det behov som föreligger på olika produktområden och lill de kontrollformer som är under utveckling internationelll. Därvid undanröjs också skillnaderna mellan produktköntrollreglerna för tekniska anordningar och för farliga ämnen. Ett uttryckligt bemyndigande all rikta föreskrifter mot leverantörer också om kontroll av farliga ämnen föreslås. Ändringarna innebär att krav på provning och annan kontroll, tillverk­ningskontroll och efterkontroll kan ställas utan samband med krav på godkännande. Ytterligare ändringar av dessa regler kommer att behövas för Sveriges EES-samarbele.

Det föreslås också att möjlighelerna att ställa krav på produktinforma­tion vid marknadsföringen vidgas. I produktsäkerhetsregleringen i arbets­miljölagen föreslås vidare att det införs en möjlighet för tillsynsmyndighe­terna att begära uppgifter om levererade produkter hos leverantörerna.

I propositionen föreslås vidare att en grundläggande bestämmelse om arbetsmiljöansvar för byggherrar och andra, som medverkar vid projekte­ring av en byggnad eller en anläggning, förs in i arbetsmiljölagen. I öch med detta blir det möjligt för Sverige alt ratificera ILOs konvention (nr 167) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete, vilket också föreslås.

De nu föreslagna ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1991.

I propositionen lämnas förslag om villkor för bidrag till förelagshälso­vården. Företagshälsovårdens uppgift är att arbeta förebyggande och med­verka i den yrkesinriktade rehabiliteringen på arbetsplatsen.

Slutligen las i proposilionen upp frågor som gäller arbetarskyddsverkets roll, arbetslivsfondens verksamhel, information och utbildning samt visst fortsatt utredningsarbete.

Propositionens lagförslag

1  Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att nuvarande 3 kap. 10 och 11 §§ skall betecknas 3 kap. 11 och 12§§, dels att den nya 3 kap. 12 § skall ha följande lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 3 kap. 10 §.

Prop. 1990/91:140

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

I0§

11 §' Vållande lill kroppsskada eller sjukdom må, om brotlel ej är grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden angiver brottet till ålal eller har åsamkats skadan eller sjukdomen i verksamhel som ar­belslagare och åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt.

Om brott, som i 79 §§ sägs, har begåtts genom atl någon uppsåt­ligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad sotn i enlighet med arbetsmiljö-lagen (1977:1160) ålegat honom till förebyggande av ohälsa eller olycks­fall, dötns för arbetsmiljöbrott till straff som i nämnda lagrum sägs.

12 § Vållande till kroppsskada el­ler sjukdom får, om brollel inte är grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal är påkallat ur allmän syn­punkt.

Denna lag träder i kraft den Ijuli 1991.1 fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

Senaste lydelse 1981:1313.

2 Förslag till

Lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160) dels att nuvarande 1 kap. 14§§ skall betecknas 1 kap. 2 5§§, att nuvarande 3 kap. 10 och 11 §§ skall betecknas 3 kap. 11 och 12 §§ samt att nuvarande 3 kap. 12 18 §§ skall betecknas 4 kap. 2 9 §§, dels att den nya 1 kap. 3 §, 2 kap. 1 §, 3 kap. 2-4, 8, 9 och de nya 11 och

12      §§, de nya 4 kap. l-8§§,6kap. 1, 4 och 9 §§, 7 kap. 4, 6, 7, 9 och I3§§,

8 kap. 2 och 4 §§ samt rubriken till 1 kap. skall ha följande lydelse,

dels att det skall införas sju nya paragrafer, 1 kap. 1 §, 3 kap. 2 a, 10 och

13      §§, 4 kap. 1 och 10 §§, 6 kap. 6a § samt närmast före det nya 4 kap. en

ny rubrik av följande lydelse.

Prop. 1990/91:140

Nuvarande lydelse

1 kap. Tillämpningsområde

Föreslagen lydelse

1 kap. Lagens ändamål och tillämp­ningsområde

1§

Lagens ändamål är

1.

att säkerställa en arbetsmiljö som inle utsätter arbelslagare for ohälsa eller olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn till ar­betets natur och den sociala och tek­niska utvecklingen i samhället, och

2.

alt främja att arbelsgivare och arbelslagare samverkar för alt åstadkomma en god arbetsmiljö.

2

§'    Vid   tillämpning  av   2 kap.,

3

kap. I 14 §Si, 17 § andra styckel och 18 § samt 7 9 kap. skall med arbetstagare likställas

1.

den som genomgår utbild­ning,

2.

den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

3.

värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring eller som deltager i frivillig utbild­ning för verksamhet inom total­försvaret.

3 § Vid tillämpning av 2 kap., 3 kap. l-/i§§, 4 kap. l-5§§ och 8-I0.§§ samt 7-9 kap. skall med arbetstagare likställas

1.

den som genomgår utbild­ning,

2.

den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

3.

värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring eller som deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsva­ret.

Elever och vårdtagare som avses i första stycket 1 och 2 skall likställas med arbetstagare även vid tillämpning av 5 kap. 1 och 3 §§. I fråga om elever finns dessutom särskilda bestämmelser i 6 kap. 17 och 18 §§.

I fall som avses i första och andra styckena skall vad i lagen sägs om arbetsgivare gälla den söm driver den verksamhel i vilken arbetet ul­föres.

I fall som avses i första och andra

styckena skall vad i lagen sägs om arbetsgivare gälla den som driver den verksamhet i vilken arbetet ut­förs.

' Senaste lydelse 1990:233.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

1§ Arbetsmiljön skall vara tillfreds­ställande med hänsyn tid arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället.

Arbetsförhållandena skall anpas­sas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Det skall eftersträvas alt arbetet anord­nas så, atl arbetstagare själv kan påverka sin arbetssituation.

Arbetsförhållandena skall anpas­sas till människors olika förutsätt­ningar i fysiskt och psykiskt avseen­de.

Arbetstagaren skall ges möjlighet alt medverka i utformningen av sin egen arbetssituation samt i föränd­rings- och utvecklingsarbete som rör hans eget arbete.

Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Där­vid skall även löneformer och för­läggning av arbetsHder beakias. Slarkt styrt eller bundet arbete skall undvikas eller begränsas.

Det skad eftersträvas atl arbetet ger möjligheter till variation, social kontakt och samarbete samt sam­manhang mellan enskilda arbets­uppgifter

Det skad vidare eftersträvas atl arbetsförhållandena ger möjligheter nu personlig och yrkesmässig ut­veckling liksom till självbestäm­mande och yrkesmässigt ansvar.

3 kap. Allmänna skyldigheter

2§=

Arbetsgivare skall vidtaga alla åt­gärder som behövs for att förebygga att arbetstagare ulsälles för ohälsa eller olycksfall. Han skall ägna upp­märksamhet ål alt arbetet planläg-ges och anordnas så. an en tillfreds­ställande arbetsmiljö skapas. Loka­ler samt maskiner, redskap, skydds­utrustning och andra tekniska an­ordningar skall underhållas väl.

Om arbetsförhåll:ändena påkallar

Arbetsgivaren skall vidta alla åt­gärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Lokaler samt ma­skiner, redskap, skyddsutrustning och andra tekniska anordningar skall underhållas väl.

Om arbetsförhållandena påkallar

-Senaste lydelse 1985:321

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

det skall arbelsgivare föranstalta om företagshälsovård i den omfatt­ning verksamhelen kräver.

Arbelsgivare skall beakta den sär­skilda risk för ohälsa och olycksfall som kan följa av atl arbetstagare utför arbete ensam.

det skall arbetsgivaren föranstalta om företagshälsovård i den omfatt­ning verksamheten kräver.

Arbetsgivaren skall beakta den särskilda risk för ohälsa öch olycks­fall som kan följa av att arbetslaga­ren utför arbete ensam.

2a§

Arbetsgivaren skall .systematiskt planera, leda och kontrollera verk­samhelen på elt sätt som säkerstäl­ler all arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och i föreskrifter sotn har meddelats med stöd av lagen. Han skall utreda arbetsskador, fort­löpande undersöka riskerna i verk­samheten och vidta de åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som inte kan vidias omedelban skall tidspla­neras.

Arbetsgivaren skall i den utsträck­ning verksamheten kräver doku­mentera arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid upprättas.

Arbetsgivaren skall vidare se tdl att del på arbetsställe i hans verk­samhet finns en på lämpligt sätt or­ganiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för full­görande av de uppgifter som enligt denna lag och enligt 22kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring vilar på honom.

3

§

Arbelsgivare skall se lill att ar­betstagare får god kännedom om de förhållanden, under vilka arbetet bedrives, och upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbe­tet. Han skall förvissa sig om att arbetstagaren har den utbildning som behövs och vet vad han har att iakttaga för att undgå riskerna i ar­betet.

Del åligger arbelsgivare att taga hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Vid ar­betels planläggning och anordnan­de skall beaktas att människors för­utsättningar att utföra arbetsupp-

Arbetsgivaren skall se till att ar­betstagaren får god kännedom om de förhållanden, under vilka arbe­tet bedrivs, och att arbetslagaren upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbetet. Arbetsgiva­ren skall förvissa sig om att arbets­tagaren har den utbildning som be­hövs och vet vad han har att iaktta för att undgå riskerna i arbetet.

Arbetsgivaren skaU genom att an­passa arbetsförhållandena eller vid­ta annan lämpUg åtgärd ta hänsyn till arbetslagarens särskilda förut­sättningar för arbetet. Vid arbetets planläggning och anordnande skall

Nuvarande lydelse gifter är olika.

Föreslagen lydelse

beaktas att människors förutsätt­ningar att utföra arbetsuppgifter är olika.

Prop. 1990/91:140

4

§

Arbetstagare skall medverka //// atl åstadkomma en tillfredsställan­de arbetsmiljö. Han skall följa giv­na föreskrifter saml använda de skyddsanordningar öch iakttaga den försiktighet i övrigt som be­hövs för att förebygga ohälsa och olycksfall.

Finner arbetstagare all arbete in­nebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa, skall han snarast underrätta företrädare för arbetsgi­varen eller skyddsombud. För ska­da till följd av att arbetstagaren underlåter att ulföra arbetet i av­vaktan på besked om det skall fort­sättas är han fri från ersättnings­skyldighet.

Arbetstagaren skall medverka / arbetsmiljöarbelet och delta i ge­nomförandel av de åtgärder som be­hövs för att åstadkomma en god ar­betsmiljö. Han skall följa givna fö­reskrifter samt använda de skydds­anordningar öch iaktta den försik­tighet i övrigt som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall.

Otn arbetslagaren finner att arbe­tet innebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa, skall han sna­rast underrätta arbetsgivaren eller skyddsombud. Arbetstagaren är fri från ersättningsskyldighet för skada som uppstår till följd av att han underlåter atl utföra arbetet i av­vaktan på besked om del skall fort­sättas.

8§

Den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter maskin, redskap, skyddsutrustning eller an­nan teknisk anordning skall se till alt anordningen erbjuder betryg­gande säkerhet mot ohälsa och olycksfall, när den avlämnas för all tagas i bruk eller utställes till för­säljning eller i reklamsyfte. De an­visningar som behövs för anordning­ens montering, användning och skötsel skad medfölja vid avläm­nandet. Anordningen skall vara tyd­ligt märkt med uppgifter av belydel­se för alt förebygga ohälsa och olycksfall.

Den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter en maskin, ett redskap, skyddsutrustning eller annan teknisk anordning skall se till att anordningen erbjuder be­tryggande säkerhet möt ohälsa och olycksfall, när den avlämnas för atl tas i bruk eller när den slälls ut till försäljning eller i reklamsyfte.

Uppgifter om anordningen som är av betydelse för al I förebygga ohälsa och olycksfall (produktinformation) skaU lämnas vid avlämnandet ge­nom tydlig märkning eller på annat sätt. Information av särskild bety­delse för arbetsmiljön skall lämnas vid marknadsföring av anordning-

9§

Den som tillverkar, importerar eller överlåter ämne, som kan för­anleda ohälsa eller olycksfall, skall vidtaga de åtgärder som behövs för att hindra eller motverka atl ämnet vid avsedd användning innebär risk från skyddssynpunkt. När äm-

Den som tillverkar, importerar eller överlåter ett ämne, som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, skall vidta de ålgärder söm behövs för att hindra eller motverka att ämnet vid avsedd användning in­nebär risk från skyddssynpunkt.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

net avlämnas for att lagas i bruk skall de anvisningar medfölja som behövs för hanteringen. Ämnet eller förpackning, kärl eller liknande, vari det förvaras, skall vara tydligt märkt med uppgifter av betydelse för att förebygga ohälsa och olycks-fad

Vad som sägs i 8 § andra stycket om produktinformation och infor­mation vid marknadsföring skall gälla även i fråga om ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycks­fall

10 §

10

§ Den som installerar anord­ning som avses i 8 § skall se till att behövliga skyddsanordningar upp­sattes och atl i övrigt erforderliga skyddsåtgärder vidtages.

11

§ 17 kap. 8 och 9 § föreskrives om skyddsansvar i vissa fall för den som råder över arbetsställe eller upplåter lokal eller markområde för arbete eller såsom personalutrym­me.

Den som överlåter eller upplåter en förpackad produkt skaU se tdl att förpackningen inte innebär risk för ohälsa eller olycksfall.

11

§ Den som installerar en tek­nisk anordning skall se till atl be­hövliga skyddsanordningar sätts upp och att i övrigt erforderliga skyddsåtgärder vidtas.

12

§ 17 kap. 8 och 9 §§ föreskrivs om skyddsansvar i vissa fall för den som råder över ett arbetsställe eller upplåter en lokal, ett markområde eder ett utrymme underjord för ar­bete eller som personalutrymme.

13 §

Den som låter utföra byggnads-eder anläggningsarbete skall vid projekteringen se lill att arbels-miljösynpunkler, avseende såväl byggskedet som det framtida bru­kandet, beaktas och atl olika delar av projekteringen samordnas. Den som tillverkar monteringsfdrdiga byggnader eller anläggningar skad på samma sätt se lid att arbels-miljösynpunkler beaktas vid projek­teringen.

Även arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar vid pro­jekteringen, skad inom ramen för sina uppdrag se tid all arbetsmiljö­synpunkter beaktas.

4 kap. Bemyndiganden

1 § Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbelar-skyddsstyrelsen får föreskriva om

1. provning eller annan kontroll av tekniska anordningar eller av ämnen som kan föranleda ohälsa

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

12 § Om det är påkallat från skyddssynpunkt kan regeringen el­ler, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrelsen föreskriva

1.

att arbetsprocess, arbetsmetod eller anläggning avsedd för verk­samhet av visst slag får användas endast efter tillstånd,

2.

att visst slag av anordning som avses i 8 § endast efter godkännan­de får användas eller avlämnas för att tagas i bruk,

3.

att visst ämne som avses i 9 § får användas endast efler godkän­nande eller alt särskilt villkor skad gälla vid användningen av sådant ämne.

Som förutsättning för godkän­nande som avses i första styckel 2 kan föreskrivas villkor, /anslutning till sådanl godkännande kan fast­ställas krav på monterings- och bruksanvisning som skall medfölja anordning, när den avlämnas för att tagas i bruk.

eller olycksfall,

2.

villkor och konlroll vid tillverk­ning och användning av sådana an­ordningar eller ämnen,

3.

undersökning av skyddsförhål­landena i ett visst slag av verksam­hel.

2 § Om det behövs för att förebyg­ga ohälsa eller olycksfaU i arbetet får regeringen eller, efter regering­ens bestämmande, arbetarskydds­styrelsen föreskriva

1.

att arbetsprocesser, arbetsme­toder eller anläggningar, som är av­sedda för verksamhet av ett visst slag får användas endast efter till­stånd,

2.

att tekniska anordningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, endast efter tillstånd eller godkännande får användas el­ler avlämnas för att tas i bruk.

Iföreskrift som avses iförsta slyc­kel får anges alt del i anslutning till ell tillstånd eller ett godkännande kan fastställas krav på produktin­formation och på villkor som skall gälla vid tillverkning samt på kon­troll efter tillverkning. I sådan före­skrift kan även anges all ell tillstånd eller godkännande kan förenas med villkor för användningen. Föreskrift sotn avses i första stycket 2 kan vi­dare ange villkor vars uppfyllande skall ulgöra förutsättning för till­stånd eller godkännande.

Vid meddelande av föreskrift en­ligt förslå slyckel 2 kan anges villkor för brukandet. TiUsiånd eller god­kännande som avses iförsta styckel kan förenas med villkor för brukan­det.

Även utan samband med före­skrift enligt första styckel kan i an­given ordning JÖreskrivas om kon­lroU, provning eller fortlöpande till­syn vid användning av anordning, som där avses, samt om undersök­ning av de arbetshygieniska förhål­landena i visst slag av verksamhet.

11

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

13      § Regeringen eller, efter rege­

ringens bestämmande, arbetar­

skyddsstyrelsen kan föreskriva

1.   att visst slag av anordning som

avses i 8 § skall ha skylt eller annan

märkning som upptager tillverka­

rens namn eller annan uppgift om

anordningen,

2.

att ämne som avses i 9§ eller förpackning, kärl eller liknande, vari ämnet förvaras, skall vid an­vändningen ha märkning,

3.

att förteckning skall föras över sådan anordning och sådanl ämne.

I samma ordning kan meddelas föreskrifter i fråga om installation av visst slag av anordning som avses i8§.

14

§ Är det av särskild betydelse från skyddssynpunkt kan regering­en eller, efter regeringens bestäm­mande, arbetarskyddsstyrelsen fö­reskriva förbud att använda ar­betsprocess, arbetsmetod, anord­ning som avses i 8 § eller ämne som avses i 9§.

15

§ Innebär visst slag av arbete risk för ohälsa eller olycksfall kan regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrel-sen föreskriva öm läkarundersök­ning av dem som sysselsattes eller skall sysselsättas i arbetet. Före­skrift kan också meddelas om för­bud att till arbetet anlita den som vid läkarundersökning har företett sjuklighet eller svaghet som gör ho­nom särskilt mottaglig för sådan risk.

16 § Medför visst slag av arbete särskild risk för vissa grupper av arbetstagare kan regeringen eller, efter regeringens bestämmande, ar­betarskyddsstyrelsen meddela före­skrift öm förbud mot att arbetet ut­föres av arbetstagare, som tillhör sådan grupp, eller föreskriva att särskilt villkor skall galla när arbe­tet utföres av sådan arbetstagare.

3 § Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar­skyddsstyrelsen kan föreskriva

1.

att produknnformation skall lämnas i fråga om tekniska anord­ningar eller ätnnen som kan föran­leda ohälsa eller olycksfaU,

2.

att på arbetsställen skall föras en förteckning över där befintliga tekniska anordningar av vissa slag eller vissa ämnen som kan föranle­da ohälsa eller olycksfall.

Föreskrifter i fråga om installa­tion av tekniska anordningar kan meddelas i samma ordning.

4

§ Om del är av särskild betydel­se från skyddssynpunkt kan rege­ringen eller, efler regeringens be­stämmande, arbetarskyddsstyrel­sen föreskriva förbud att använda arbetsprocesser, arbetsmetoder eller tekniska anordningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall.

5

§ Om ett arbete innebär risk för ohälsa eller olycksfall, kan regering­en eller, efler regeringens bestäm­mande, arbetarskyddsstyrelsen fö­reskriva om skyldighet alt föran­stalta om läkarundersökning eller vaccinering eller annan förebyggan­de behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller skall sysselsät­tas i arbetet. Föreskrift kan också meddelas om förbud all till arbetet anlita den som vid läkarundersök­ning har företett sjuklighet eller svaghet som gör honom särskilt mottaglig för en sådan risk.

6

§ Om ett arbete medför särskild risk för vissa grupper av arbetstaga­re, kan regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar­skyddsstyrelsen meddela föreskrift om förbud mot att arbetet utJÖrs av arbetstagare, som tillhör en sådan grupp, eller föreskriva att särskilda villkor skall gälla när arbetet utförs av sådana arbetstagare.

12

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

17 § Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar­skyddsstyrelsen kan föreskriva att vid läkarundersökning som har föreskrivits med stöd av 75 eller 16 § skaU föras register med uppgif­ter öm de undersöktas namn och om undersökningsresultat.

7 samma ordning kan meddelas föreskrifteryor dem som har skydds­ansvar enligt 2 eller 5 § all göra an­mälan eller lämna uppgifter till till­synsmyndighet eller att förvara handling som har belydelse från skyddssynpunkt.

7

§ Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar-skyddsslyrelsen kan föreskriva att register skad föras vid läkarunder­sökning som har föreskrivits med stöd av 5 eller 6 § med uppgifter om de undersöktas namn öch om undersökningsresultat.

8

§ Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbelar-skyddsstyrelsen kan meddela före­skrifter om skyldighet att göra an­mälan eller lämna uppgifter till e« tillsynsmyndighet eller alt förvara handlingar som har betydelse från skyddssynpunkt.

10 § Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar­skyddsstyrelsen får meddela de yl­lerligare föreskrifter om arbetsmil­jöns beskaffenhet och otn aUmänna skyldigheter ifråga om arbetsmiljön som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet.

6 kap. Samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare m. m.

1§

Arbelsgivare och arbetstagare skall bedriva en på lämpligt sätt or­ganiserad skyddsverksamhet.

Arbetsgivare och arbetstagare skall bedriva en på lämpligt sätt or­ganiserad arbetsmiljöverksamhet.

4

§

Skyddsombud företräder arbets­lagarna i skyddsfrågor och skall ver­ka för tillfredsställande skyddsför­hållanden. I detta syfte skall ombu­det inom sitt skyddsområde vaka över skyddet mot ohälsa och olycksfall. Ombudet skall deltaga vid planering av nya eller ändrade lokaler, anordningar, arbetsproces­ser och arbetsmetoder liksom vid planering av användning av ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall. Arbetsgivare skall under­rätta skyddsombud om förändring­ar av betydelse för skyddsförhållan­dena inom ombudets område.

Skyddsombud företräder arbets­tagarna i arbetsmiljöfrågor och skall verka för en tillfredsställande ar­betsmiljö. I detta syfte skall ombu­det inom sitt skyddsområde vaka över skyddet mot ohälsa och olycksfall samt över att arbetsgiva­ren uppjyller kraven i 3 kap. 2 a §.

Skyddsombud skall delta vid pla­nering av nya eller ändrade lokaler, anordningar, arbetsprocesser, ar­betsmetoder och av arbetsorganisa­tion liksom vid planering av an­vändning av ämnen som kan med­föra ohälsa eller olycksfall. Skydds­ombud skall vidare delta vid upprät­tande av handlingsplaner enligt 3 kap. 2 a§.

Arbelsgivaren   skall   underrätta

13

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

skyddsombud om förändringar av betydelse för arbetsmiljöförhållan­dena inom ombudets område.

Skyddsombud skall söka vinna arbetstagarnas medverkan i skydds­arbetet.

Arbetsgivare och arbetstagare svarar gemensamt för att skyddsombud får erforderlig utbildning.

6a§

Om ett skyddsombud anser att åt­gärder behöver vidias för att uppnå en tillfredsställande arbetsmiljö, skall skyddsombudet vända sig till arbetsgivaren och begära sådana åt­gärder. Skyddsombudet kan också begära atl en viss undersökning skad göras för kontroll av förhållan­dena inom skyddsområdet. På framställning skall arbetsgivaren genast lämna skyddsombudet en skriftlig bekräftelse på all han mot­tagit dennes begäran. Arbelsgivaren skall utan dröjsmål lämna besked i frågan. Gör han inle det eller beak­tas inte begäran inom skälig tid, skall yrkesinspektionen efter fram­ställan av skyddsombudet pröva om föreläggande eller förbud enligt 7 kap. 7 g skad meddelas.

Där skyddskommitté finns, kan skyddsombud direkt påkalla kom­mitténs behandling av en arbets­miljöfråga.

9 §3

Skyddskommitté   skall   planera

Skyddskommittén  skall   della   i

och övervaka skyddsarbetet på ar-

planeringen  av  arbelsmiljöarbetel

belsslällel. Den skall noga följa ut-

på arbetsstället samt följa arbetets

vecklingen i frågor som rör skyddet

genomförande. Den skall noga följa

mot ohälsa och olycksfall samt ver-

utvecklingen i frågor som rör skyd-

ka för tillfredsställande skyddsför-

det mot ohälsa och olycksfall samt

hållanden. 1 skyddskommitté skall

verka för tillfredsställande arbets-

behandlas frågor om företagshälso-

miljöförhållanden.    I   skyddskom-

vård, frågor om planering av nya

w//;ért skall behandlas frågor om

eller ändrade lokaler, anordningar,

1. företagshälsovård,

arbetsprocesser och arbetsmetoder

2. handlingsplaner enligt 3 kap.

liksom av användning av ämnen

2a§,

som   kan   föranleda   ohälsa   eller

3. planering av nya eller ändrade

olycksfall samt frågor om upplys-

lokaler, anordningar, arbelsproces-

-'' Senaste lydelse 1985:321.

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

ning och utbildning rörande arbets­miljön. Skyddskommitté skad vida­re verka för atl en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet bedrivs på arbetsstället.

ser, arbetsmetoder och av arbetsor­ganisation,

4.

planering av användning av ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall,

5.

upplysning och utbildning rö­rande arbetsmiljön,

6.

arbetsanpassnings- och reha-biliteringsverksamhelen på arbets­stället.

7 kap. Tillsyn

4§

Den som i sin verksamhet använ­der viss produkt eller har uppdragit åt annan att utföra visst arbete är skyldig att på tillsynsmyndighets begäran lämna upplysning om vem som har levererat produkten eller utför arbetet.

Den som i sin verksamhet använ­der en viss produkt eller har upp­dragit åt annan att utföra ell visst arbete är skyldig att på en tillsyns­myndighets begäran lämna upplys­ning om vem som har levererat pro­dukten eller utför arbetet.

Den som har överlåUt eder upplå­tit en teknisk anordning eller överlå­tit ett ämne, som kan föranleda ohälsa eller olycksfaU, är skyldig att på en tillsynsmyndighets begäran lämna tillgängliga upplysningar om till vilka produkten har överlåtits el­ler upplåtils.

6§

Finns på gemensamt arbetsställe ej någon som har samordningsan­svar enligt 3 kap. 7 §, kan yrkesin­spektionen bestämma vem som skall ha sådant ansvar. När särskil­da skäl föreligger kan yrkesinspek­tionen bestämma att annan än den som har ansvaret enligt nämnda pa­ragraf skall vara samordningsan­svarig.

Vid tillämpning av första stycket skall samordningsansvaret läggas på någon av dem som driver verk­samhet på del gemensamma ar­betsstället.

Om del på elt gemensamt ar­betsställe inte finns någon soni har samordningsansvar enligt 3 kap. 7 §, kan yrkesinspektionen bestäm­ma vem som skall ha ett sådant an­svar. När del finns särskilda skäl kan yrkesinspektionen bestämma att någon annan än den som har ansvaret enligt nämnda paragraf skall vara samordningsansvarig.

Vid tillämpning av första styckel skall samordningsansvaret läggas på den som låter utföra byggnads-eller anläggningsarbete på det ge­mensamma arbetsstället eller på nå­gon av dem som driver verksamhet där.

15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

lf

Yrkesinspektionen äger gent­emot den som har skyddsansvar en­ligt 3 kap. 2-70 §§, 5 kap. 3 § förs­ta stycket eller 6 § i detta kapilel meddela föreläggande eller förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

Yrkesinspektionen får gentemöt den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 2-77 och 7i§§, 5 kap. 3§ första stycket eller 6 § i detta kapi­tel meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har med­delats med stöd av lagen skall efter­levas.

I beslut om föreläggande eller förbud kan yrkesinspektionen sätta ut vite.

Underlåter någon alt vidtaga åt­gärd som åligger honom enligt före­läggande, får yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans be­kostnad.

Har föreläggande meddelats be­träffande någon åtgärd till vilken det krävs bygglov, rivningslov eller marklöv enligt plan- och bygglagen (1987; 10) men beviljas inte sådanl lov, är föreläggandet förfallet såvitt avser åtgärden.

Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt elt före­läggande, får yrkesinspektionen förordna om rällelse på hans be­kostnad.

Om ell föreläggande har medde­lats beträffande någon åtgärd till vilken det krävs bygglov, rivnings­lov eller marklöv enligt plan- och bygglagen (1987:10) men sådant lov inle beviljas, upphör föreläggan­del atl gälla sävitt avser åtgärden.

9§

Föreligger missförhållande i skyddshänseende beträffande lokal eller markområde som har upplå­tits för arbete eller såsom personal-utrymme, kan yrkesinspektionen meddela förbud enligt 7 § mot så­dan upplåtelse till dess angiven ål-gärd har vidtagits med lökalen eller markområdet.

Om de! finns någol missförhål­lande i skyddshänseende beträffan­de en lokal, ell markområde eller ett utrymme imder Jord som har upplåtits för arbete eller som persö-nalutrymme, kan yrkesinspektio­nen meddela förbud enligt 7 § möt en sådan upplåtelse till dess angi­ven åtgärd har vidtagits med löka­len, markområdet eller utrymmet.

Yrkesinspektionen kan gentemot den som upplåter en lokal, etl mark­område eller elt utrymme under Jord för arbete eller som personalut­rymme, meddela förelägganden en­ligt 7 § om undersökning av skydds­förhållandena på platsen.

13 r

Den som har utsetts till skydds­ombud eller ledamot i skyddskom­mitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilile-

Den som har utsetts till skydds­ombud eller ledamot i skyddskom­mitté eller den söm har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite-

" Senaste lydelse 1990:973. ' Senaste lydelse 1989:961.

16

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91: 140

ringsverksamhet på arbetsstället en-

rings verksamhet på arbetsställe en­

ligt 6kap. 9§ får inte obehörigen

ligt denna lag får inte obehörigen

röja eller utnyttja vad han under

röja eller utnyttja vad han under

uppdraget har erfarit om yrkeshem-

uppdraget har erfarit om yrkeshem­

lighet, arbetsförfarande, affärsför-

lighet, arbetsförfarande, affärsför­

hållande, enskilds personliga för-

hållande, enskilds personliga för­

hållande eller förhållande av bety-

hållande eller förhållande av bety­

delse för landets försvar.

delse för landets försvar.

Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal arbetsta­garorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 §§, får han utan hinder av tystnadsplikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot i organisationens styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central arbetstagarorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att lämna uppgift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren under­rättar mottagaren om tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för denne.

1 fråga om arbetsställen i det all-

I fråga om arbetsställen i det all­

männas verksamhet tillämpas i

mannas verksamhet tillämpas i

stället för vad som sägs i första och

slället för vad som sägs i första och

andra styckel bestämmelserna i 14

andra styckena bestämmelserna i

kap. 7, 9 öch 10 §§ sekretesslagen

14 kap. 7, 9 och 10§§ sekretessla-

(1980:100).

gen (1980; 100).

8 kap. Ansvar

2r

Den  som  uppsåtligen  eller av        Den  som  uppsåtligen  eller av

oaktsamhet bryter mot föreskrifter

oaktsamhet bryter möt föreskrifter

eller  villkor  som   har  meddelats

eller  villkor  söm   har  meddelats

med stöd av 3 kap.' 12 eller 14§

med stöd av 4 kap. 1, 2 eller 4§

döms till böter eller fängelse i högst

döms till böter eller fängelse i högst

ett år.

ett år.

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

anlitar en minderårig i strid mot 5 kap. 2 § första stycket eller mot föreskrifter som meddelats med stöd av 5 kap. 2 § tredje eller fjärde stycket,

2.

bryter mot föreskrifter som

2. bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap.

har meddelats med stöd av 4 kap. 3 13 eller 15-17§ eller 5 kap. 3 §

eller 5-8§§ eller 5 kap. 3 § andra andra stycket, 4 eller 5 §,

stycket, 4 eller 5 §,

3.

lämnar orikliga uppgifter om förhållanden av vikt, när en tillsyns­myndighet har begärt upplysningar, handlingar eller prov eller begärt undersökningar enligt 7 kap. 3 eller 4 §,

4.

utan giltigt skäl tar bort en skyddsanordning eller sätter den ur bruk.

4

§

Har vid brott som avses i detta Har vid brott som avses i detta kapitel anordning eller ämne an-     kapitel en anordning eller ett ämne

Senaste lydelse 1990:973.

17

2   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 140

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91: 140

vänts i slrid mot förbud enligt 3

använts i strid mot förbud enligt 4

kap. 14 § eller 7 kap. 7 §, skall

kap. 4§ eller 7 kap. 7 §, skall

förverkande ske av egendomen el-

förverkande ske av egendomen el­

ler dess värde, om denna rättsver-

ler dess värde, om del Inte är uppen-

kan ej är uppenbart obillig.

bar! oskäligt.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1991.

3 Förslag till

Prop. 1990/91:140

Lagom ändring i lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn, m. m.

Härigenom föreskrivs att 12 § lagen (1978:410) om rätl lill ledighet för vård av barn, m. m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12§'

Får en kvinnlig arbetstagare inte

Får en kvinnlig arbetstagare inte

sysselsättas i sitt arbete på grund av

sysselsättas i sitt arbete på grund av

en föreskrift om förbud mot arbete

en föreskrift öm förbud mot arbele

under havandeskap, som har med-

under havandeskap, som har med­

delats med slöd av 3kap. 16 § ar-

delats med slöd av'Arap. 6,'arbets-

betsmiljölagen (1977:1160), har

miljölagen (1977:1160), har hon

hon rätt atl bli omplacerad till elt

rätl att bli omplacerad till ett annat

annat arbele med bibehållna an-

arbele med bibehållna anställnings-

ställningsförmåner,

förmåner.

En kvinnlig arbetstagare, söm på grund av havandeskap inte kan utföra fysiskt påfrestande arbetsuppgifter, har rätt att bli omplacerad till ett mindre ansträngande arbele med bibehållna anställningsförmåner. Detta gäller dock endast från och med den sextionde dagen före den beräknade tidpunkten för barnets födelse.

Rätt till omplacering föreligger endast om det skäligen kan krävas atl arbetsgivaren bereder kvinnan annal arbete hös sig.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

Senaste lydelse 1985:85.

19

Arbetsmarknadsdepartementet

Prop- i990/9i:i40

utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 mars 1991

Närvarande; statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén, S.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Wall­ström,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om arbetsmiljö och rehabilitering 1 Inledning

Genom beslut den 17 april 1986 bemyndigade regeringen dåvarande che­fen för arbetsmarknadsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av sanktionssystemet vid arbetsolyckor till följd av brister i arbetsmiljön. Därefter förordnades en särskild utredare, sakkunniga, experter och sekrelerare.

Utredningen som antog namnet arbetsolycksutredningen avlämnade i januari 1988 betänkandet (SOU 1988:3) Arbetsolycka - "olycka" eller arbetsmiljöbrott?

Till protokollet i detta ärende bör fogas utredningens sammanfattning av betänkandet som bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan­serna och en sammanställning över remissyttrandena har upprättats öch finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (DnrR 757/88).

Genom beslut den 17 september 1987 bemyndigade regeringen dåvaran­de chefen för arbetsmarknadsdepartementet att tillkalla en arbetsgrupp inom departementet för att se över vissa bestämmelser i arbetsmiljölagen. En arbetsgrupp utsågs därefter.

Arbetsgruppen avlämnade i juni 1989 betänkandet (Ds 1989:48) Pro­duktkontroll enligt arbetsmiljölagen, m. m och i januari 1990 betänkandet (Ds 1990:6) Arbetsmiljöansvar vid projektering, m. m.

Till protokollet i detta ärende bör fogas sammanfattningarna av dessa betänkanden som bilaga 2 och 3.

Belänkandena har remissbehandlats. Förteckningar över remissinstan­serna och sammanställningar över remissyttrandena har upprättats och finns tillgängliga i lagstiftningsärendena (Dnr R 4 669/89 och Dnr R 845/90).

Genom beslut den 25 augusti 1988 bemyndigade regeringen dåvarande

chefen för arbetsmarknadsdepartementet att tillsätta en arbetsgrupp för

att göra en översyn av 1986 års företagshälsovårdsreform. En arbetsgrupp

tillsattes därefter.

20

Arbetsgruppen avlämnade i juni 1990 betänkandet (Ds 1990:42) Före-     Prop. 1990/91: 140 tagshälsövård i omvandling. Översyn av 1986 års företagshälsovårdsre­form.

Till protokollet i detta ärende bör fogas sammanfattningen av detta betänkande som bilaga 4.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinslan­serna och sammanställning över remissyttrandena har upprättats öch finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Dnr AL 6448/90).

Genom beslut den 24 november 1988 bemyndigade regeringen dåvaran­de chefen för arbetsmarknadsdepartementet att tillkalla en kommission med uppdrag att lägga fram förslag till åtgärder för atl ändra sådana arbetsförhållanden, som skapar skador och ohälsa.

Kommissionen, som antog namnet arbetsmiljökommissionen, avlämna­de i juni 1990 betänkandet (SOU 1990:49) Arbete och hälsa.

Till protokollet i detta ärende bör fogas en sammanfattning av delta betänkande söm bilaga 5.

Kommissionen har lämnat förslag till ändringar i arbetsmiljölagen (1977:1 160) och lagen om allmän försäkring (1962:381) om det förebyg­gande arbetsmiljöarbelet och om rehabilitering. Vidare har kommissionen lämnat principförslag bl. a. om ekonomiska styrmedel, personalekonomisk redovisning, utbildning och informationsförsörjning.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinslan­serna och en inom arbetsmarknadsdepartementet upprättad sammanställ­ning över remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Dnr AL 5 383/90).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 31 januari 1991 att inhämta lagrådets yttrande över förslag till ändringar i brottsbalken, arbetsmiljölagen (1977:1 16 samt lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn, m. m. Försla­gen har upprättats i arbetsmarknadsdepartementet på grundval av de nyss redovisade belänkandena. De förslag som har remitterats till lagrådet bör fogas till protokollet som bilaga 6.

Lagrådet har avstyrkt den föreslagna bestämmelsen i 3 kap. 10 § brotts­balken. De grundläggande bestämmelserna i 13 kap. arbelsmiljölagen bör enligt lagrådet ges en något mindre kategorisk utformning. Frågan bör enligt lagrådets mening tas upp i samband med en kommande översyn av arbetsmiljölagsliftningen. Lagrådet har vidare föreslagit en del förändring­ar i förslagets 4 kapitel.

I övrigt har lagrådet godtagit de föreslagna ändringarna.

Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som bilaga 7. I samband med att jag behandlar de enskilda paragraferna (3 kap. 10 § i förslaget till lag om ändring i brottsbalken och 4 kap. 12 och 10 §§ i förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen) kommer jag alt gå in på lagrådets synpunk­ter. Dessutom behandlar jag lagrådets synpunkter under avsnitten 5.1.1, 7.1 och 11. De förslag jag nu har lagt fram avviker från lagrådsremissens lagförslag på det sättet att vissa omformuleringar och omredigeringar har gjorts.

Jagredövisaridetföljandeminaövervägandenöchförslag. Jagharnärdet     Prop. 1990/91: 140 gäller frågor som behandlats i arbetsmiljökommissionens betänkande SOU 1990:49 samrått med chefen för socialdepartementet och när det gäller ändringarna i brottsbalken med chefen för justitiedepartementet.

I fråga om bakgrund, gällande rätt öch nuvarande förhållanden i övrigt hänvisas till belänkandena.

2 Bakgrund

De stora orättvisorna

Den sociala välfärden och grundtryggheten har successivt byggts upp och förstärkts under efterkrigstiden. Den ekonomiska tillväxten har gjort del möjligl all bygga upp starka skyddsnät för de enskilda så att sjukdom, ålderdom, arbetslöshet och andra förändringar i livssituationen inte skall behöva innebära ett hot mot tryggheten. En kraftfull fördelningspolitik har samtidigl inneburit att de ekonomiska resurser, som tillväxten har skapat, har kunnat fördelas på elt mer rättvist sätt och därmed ökat valfriheten och oberoendet för människorna.

Arbetslivet har förnyats och demokratiserats. Arbetstagarnas inflytande över sin egen arbetssituation har ökat. Redan före sekelskiftet fanns regler om arbetarskydd i Sverige. Arbetsmarknadens parter har med statsmakter­nas stöd utvecklat öch breddat arbetsmiljöarbetet öch höjt ambitions­nivån. Fortfarande återstår mycket att göra. En rad traditionella sedan länge kända arbetsmiljöproblem återstår att lösa. Samtidigt tillkommer det ständigt nya arbetsmetoder, nya produkter, ny kunskap m. m. söm ger nya möjligheter men öckså medför nya risker i arbetsmiljön. I dag handlar det inte längre om att endast skydda arbetstagarna möt skador öch ohälsa utan öm atl sträva efter det göda arbetet för alla.

I arbetslivet är villkoren fortfarande mycket olika. Ofta är det så att arbeten som för med sig hälsorisker av olika slag samtidigt är ensidiga, med små möjligheter till personlig och yrkesmässig utveckling för arbetsta­garna. Arbetsinnehåll, ansvar och befogenheter är otillräckliga. Branscher med en dålig arbetsmiljö är ofta också branscher med en hög andel ensidi­ga arbeten och arbelsuppgifler med låga kvalifikationskrav. Dessa arbeten utförs dessutom ofta av kvinnor.

Fördelningen av psykisk och fysisk ansträngning är omvänd mot fördel­ningen av befogenheter och frihet i arbetet. I industrin är det en fjärdedel av arbetarna som kan bestämma vad de skall göra nästa timme vilket skall jämföras med tre fjärdedelar ay tjänstemännen. En slarkt styrd, hierarkisk arbetsorganisation dämpar kreativitet och arbetslust. Många, speciellt kvinnliga arbetare inom industri, vård och omsorg saknar både valfrihet, befogenheter och status.

När det gäller hälsa, sjukdom och risk för tidig död, finns skillnader

kvar, trots strävan att utjämna sociala klyftor genom bl.a. utbyggnad av

den oftentliga sjukvården. Att klasskillnader i hälsa fortfarande kan påvi-

22

sas är en tydlig fingervisning om att orsakerna till skillnaderna är djupt     Prop. 1990/91: 140 rotade i samhällels sociala öch ekonomiska struktur. Arbetslivet bör sär­skilt uppmärksammas i detta sammanhang. Skillnaden mellan yrkesutbil-dade och icke yrkesulbildade, mellan tjänstemän och arbetare liksom mellan mäns och kvinnors villkor i arbetslivet är av stor betydelse.

Modern svensk forskning har visat på skillnader mellan olika grupper i samhället när det gäller såväl hälsa, speciella sjukdomar som överdödlig­het. Dessa skillnader har dokumenterats för alla perioder av livet, från födelsen till ålderdomen. Söm regel är de som har det sämst i andra avseenden också de som råkar ut för flest hälsoproblem. Utvecklingen när det gäller arbetsskador, långtidssjukskrivningar och förtidspensioneringar är oroande. Människor som skadas i arbetet går långvarigl sjukskrivna öch kan tvingas lämna arbetslivet i förtid. De förlorar yrkeskunnande, arbets­gemenskap, känner sig ofta nedvärderade, isolerar sig och får år av sina liv förstörda. Såväl mänskliga och sociala som ekonomiska skäl lalar därför för att det behövs insatser från många olika håll för ätt vända denna utveckling och skapa säkrare och tryggare arbetsplatser.

Kvinnor i alla åldrar är sjukare än män i motsvarande yrke, både vad gäller fysisk och psykisk sjuklighet. Inom LO/SAF-området är kvinnornas sjukfrånvaro 80 procent högre än männens. Kvinnorna står också för två tredjedelar av sjuktalets ökning under den senasle tioårsperioden. Till della bidrar sannolikt kvinnornas i allmänhet betydligt större belastning av hushållsarbete, barntillsyn etc. och att kvinnorna ofta har mindre stimulerande arbetsuppgifter.

De generella välfärdssystemen inom hälso- och sjukvård, barn- och äldreomsorg, socialförsäkring, utbildning etc. har ofta tillkommit i en bred politisk enighet, som haft sin grund i att en utvecklad välfärd minskar klyftorna i samhället och främjar och fördjupar demokratin. Ändå finns fortfarande skillnader i ekonomiska villkor och levnadsvillkor i övrigt liksom i fråga om utbildning och möjligheter all aktivt påverka samhälls­utvecklingen. Den som har en svag ekonomi och kort utbildning har ofta sämre självförtroende öch vågar inte hävda sina åsikter på samma sätt söm den ekonomiskt starke och välutbildade.

Även öm förkrigstidens klassamhälle successivt har brutits ner, så finns fortfarande traditioner, normer öch livsstilar, söm tenderar att gå i arv mellan generationerna och som bidrar till att klassklyflorna i samhället och i arbetslivet dröjer kvar. Detta märks inte minst på utbildningsområ­det. Den grundläggande skolutbildningen är inte längre segregerad. Grundskolan är gemensam för alla. Men redan under ungdomsåren sker undan tor undan val som blir avgörande for framtida valmöjligheter och yrkesinriktning. Redan tidigt läggs grunden för arbetslivs- och livssi­tuationen i framtiden. Tröts väsentligt förbättrat studiestöd och färre "återvändsgränder" i utbildningssystemet har den söciaia snedrekrytering­en till högre utbildning och forskning inte kunnat förändras i den riktning som de politiska målen har angett.

23

Arbetets betydelse

Prop. 1990/91:140

Arbetet är av grundläggande betydelse för såväl den enskilde som för samhället som helhet. Etl samhälle med hög sysselsättning skapar beslåen­de produktiva värden som kan bidra till människornas välfärd. Därför har full sysselsättning varit och är ett av huvudmålen för den svenska arbets­marknadspolitiken. Statistiken visar alt människor i arbele mår bättre än de Söm saknar arbete. Dödstalen för icke förvärvsarbetande män låg under 1980-talet ca 2.5 gånger högre än för de förvärvsarbetande männen. Det är dock fortfarande så att de som har de sämsta jobben ofta också har den lägsta levnadsstandarden och minst valmöjligheter.

Arbetet är viktigt för livskvaliteten. Arbetskamraterna och arbetsgrup­pen fyller en viktig funktion och ger stöd och trygghet. Arbetsgruppen och arbetsgemenskapen är särskilt viktiga när förändringarna och kravet på förnyelse är stora.

Det finns också ett tydligt samband mellan arbete och fritid. Personer som är aktiva och självständiga i arbetslivet har som regel också en aktiv fritid. De är oftare fackligt och politiskt aktiva, deltar öfla i föreningslivet och utnyttjar kulturutbudet. Däremot orkar personer som har ensidiga och osjälvständiga arbeten oftast inte kompensera detta på fritiden, utan blir passiva även där. Maktutredningen har bl.a. konstaterat alt arbetarkvin­nor betonar familjens betydelse och livet i hemmiljö medan det för kvinn­liga tjänstemän finns värden att hämta från arbetslivet som medför att de blir orienterade mot livet utanför familjen.

Det goda arbetet som mål för den enskilde

Grundläggande krav på arbetet är trygghet i anställningen och en arbets­miljö utan risk för ohälsa och olycksfall. På "det goda arbetet" måste slällas krav som går utöver dessa grundläggande trygghetsbehov. Från en syn där lönen öfla varit motivationsfaktor, har arbetstagarna lagt ökad vikl vid gemenskap och erkänsla. De ställer allt större krav på att arbets­uppgifterna skall vara meningsfulla och utvecklande och att arbetstagaren skall ha ett inflytande över arbetet. I det goda arbetet hör ansvar och befogenheter ihop. Arbetstagaren skall veta att han eller hon behövs, att arbetsinsatsen är viktig och meningsfull öch ingår i ett slörre sammanhang som går att överblicka. Möjligheler all uppleva samhörighet med andra och att utveckla sin förmåga och yrkesskicklighet är viktiga.

Detta ideal överensstämmer ofta inte med verkligheten. Klyftan är

störst inom induslribranchen. En majoritet bland industriarbetarna anser

att deras arbete inte ger dem nägot utöver lönen. Tidigare har en huvudfrå­

ga för arbelsgivaren varit hur arbetskraften kan anpassas till industriarbe­

tet. Idag är det mer rimligt att fråga hur arbetet skall kunna anpassas till

människornas förutsättningar och krav. Som exempel kan tas den gamla

hierarkiska arbetsfördelningsmödellen som blivit alll mer otidsenlig. En

organisation där utveckling enbart är liktydig med befordran lill en högre

nivå i en bestående hierarki, tillvaratar inte personalens fulla kreativitet

och utvecklingsförmåga. I en sådan organisation förändras inle arbetet.

24

Strukturen av arbetsuppgifter består, det är bara personer som byter ar-     Prop. 1990/91: 140 betsuppgifter och befattningar.

Alternativet är i stället en organisation med färre beslutsnivåer där utvecklingsmöjligheter och mångkunnighet prioriteras öch grupporgani-serat arbete främjas. Grupporienterat arbete ger större möjligheler till samverkan och möjligheter atl blanda olika åldrar, erfarenheter och kom­petens så att man inom gruppen kan lära sig mer öch föra över yrkeskun­skaper till varandra. I elt innehållsrikt arbele ges möjlighet till lärande i själva arbetssituationen. Ett sådant lärande lägger grunden för ett brett och gediget yrkeskunnande. Men det kommer också att behövas specialisering och arbetsdelning. Därav följer dock inte att självbestämmandel i arbelel, tillgången till information, delaktigheten i planering, beslutsfattandet öch ansvarstagandet måste fördelas ojämt. En god arbetsorganisation ökar personalens förmåga och beredskap att vid behov utföra andra arbetsupp­gifter. Del kan också leda till atl fördelningen av arbetsuppgifter och befogenheter successivt ändras. Ansvar kan flyttas neråt i organisationen som på så vis också kan bli plattare, med färre beslutsnivåer.

Kvinnorna har kraftigt ökat sitt deltagande i arbetslivet. De finns dock inom betydligt färre områden på arbetsmarknaden än männen. Kvinnor anställs ofta i monotona arbeten och arbeten som orsakar förslitning vilket återspeglas i högre tal för belastningssjukdomar hos kvinnor. Det är fram­för alll viktigl att förändra och utveckla dessa enkla och monotona arbeten där kvinnor dominerar. Arbetsmiljön måste anpassas så att förutsättning­arna för kvinnorna, som utgör nästan hälften av arbetskraften, beaktas. Det kan t.ex. gälla utformningen av arbetsverktyg och arbetsplatser och möjligheten till flexibilitet i arbetstid.

Ungdomars krav på arbete öch arbetsförhållanden inrymmer förvänt­ningar på arbetsvillkor som ofta stämmer dåligt överens med vad industri­arbeten eller styrda och rutinbetonade service- och vårdarbeten kan erbju­da. Klyftan är stor mellan å ena sidan de egna målen och planerna samt anspråken på fysisk och psykisk frihet och å andra sidan en styrd och tillrättalagd arbetsprocess. Det kan öckså finnas skillnader i vuxnas och ungdomars hela livssituation och värderingsbild som gör det svårt för ungdomarna att hitta sin plats i arbetslivet.

I skolans arbete betonas ifrågasättande och kritisk analys, samarbete och självständigt tänkande. Det skapar en attityd öch ett arbetssätt, som passar dåligt i ett arbetsliv med auktoritära beslutsvägar och värderingar. Ett arbete skall inte bara vara tryggt och säkert, utan också utvecklande och självständigt.

Hur företag och förvaltningar klarar att möta de krav som bl. a. ungdo­marna ställer på ett arbete, blir avgörande för deras rekryteringsmöjlighe-ter i en framtid som kommer att präglas av minskande ungdomskullar och en allt högre medelålder bland de förvärvsarbetande.

Det goda arbetet som mål för arbetsgivarna

Arbetsgivarna måste prioritera en god arbetsmiljö som anpassas till män­

niskors olika förutsättningar. Arbetsmiljöarbelet behöver finna nya, mer

25

systematiska former öch integreras med verksamheten i övrigt. Förnyelsen Prop. 1990/91: 140 av arbetslivet innebär bl. a. att man alltmer går ifrån långt driven speciali­sering öch sönderdelning av arbeten i en stelt hierarkisk arbetsorganisa­tion. Begrepp som flexibilitet, närhet till kunden, helhetslösningar med skräddarsydda tjänster och produkter ösv. är i stället vägledande. Man står inför uppgiften att forma strategier där bl.a. nya tankar om ledarskap, företagskultur, relationer mellan företagsledning och anställda är viktiga inslag.

För arbetsgivarna är det viktigt att satsa på arbetsmiljön och utveckling av personalen. Den utveckling som skett under 1980-lalet både när det gäller sjuktalet och del stora antalet förtidspensioneringar har medförl stora problem, både för samhället och för enskilda arbelsgivare, förutom det lidande det medför för dem söm drabbas. De bakomliggande orsaker­na kan till stor del hänföras till arbetslivet. Därför ger offensiva satsningar möjligheter att på sikt minska kostnaderna för sjukfrånvaro, överanställ­ningar, personalrekrytering och introduktion. Arbetet måste inriktas inle bara på de traditionella frågorna kring den fysiska arbetsmiljön, utan också på frågor kring arbetsorganisation etc. För arbetstagare som ändå drabbas av ohälsa eller olycksfall måste det finnas en snabbt och väl fungerande rehabiliteringsverksamhet.

Arbetsgivarna har blivit medvetna om de koslnader som en dålig arbets­miljö medför och betydelsen av atl bättre ta till vara de enskilda arbetsta­garnas engagemang och kreativitet i arbetet. Genom denna insikt har också arbetsmiljöns betydelse för produktivitet och konkurrenskraft blivit tydligare. Det gäller inte enbart att minska de direkta orsakerna till ohälsa och olycksfall ulan också att skapa förutsättningar för att de enskilda människornas resurser kan tas till vara på ett bra sätt. Arbetslivets föränd­ring har till stor del präglats av mekanisering, automatisering och datorise­ring. Produktiviteten ökade genom personalrationaliseringar. Resultatet blev en långt driven arbetsuppdelning söm ofta gett arbeten med få öch ensidiga arbetsmoment. Om arbetsgivarna nu inte anpassar arbetets orga­nisation öch ledning efter arbetstagarnas förväntningar, behov öch förut­sättningar är det risk för en fortsatt låg produktivitetsutveckling under 1990-talet.

Arbetsmarknadens parter har ett grundläggande ansvar för arbetsmiljö­

arbetet. Samverkan ligger i arbetsgivarens intresse eftersom ett lyckat

förändringsarbete förutsätter arbetstagarnas engagemang och aktiva med­

verkan. Genom avtal kan lagens bestämmelser utvecklas, preciseras öch

anpassas till förhållandena inom olika branscher öch verksamheter. Par­

terna kan, i det praktiska arbetsmiljöarbetet, smidigt göra de anpassningar

som krävs för att aktivt driva fram förändringsarbelel i ett arbetsliv i

snabb utveckling. Del är viktigt alt parternas samverkan får genomslag

ända ul på arbetsställenivå, dvs. atl man stöder det lokala arbetet och

följer upp att avtalens intentioner blir uppfyllda och inte bara stannar i

formuleringar i centrala avtal m. m. Svårigheterna i del lokala arbetet kan

många gånger bero på bristande resurser, gammal teknologi, föråldrad

arbetsorganisation m. m. För att bryta upp sådana förhållanden behövs del

kunskap, medvetenhet och krafl. Det är därför viktigl att parterna också

26

driver utbildnings- och utvecklingsarbete samt forskning och utveckling     Prop. 1990/91:140 inom olika områden.

Arbetsgivaren har huvudansvaret för arbetsmiljön inom den verksam­het han bedriver. Behovet av insatser från statens och samhällets sida samt vikten av att arbetsmiljöarbetet sker i samverkan med arbetslagarna och deras fackliga organisationer får inte skymma detta grundläggande förhål­lande. En tydlig ansvarsfördelning är viktig. Oklara ansvarsförhållanden ökar risken för passivitet. Den enskilde, som behöver stöd, kan uppleva att han bollas mellan olika instanser utan att han ges någon riktig hjälp. Det kan ge en känsla av maktlöshet, kanske rent av vanmakt. För att få ny kraft i arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet är det viktigt att arbetsgivarens ansvar görs tydligt. En sådan tydlig ansvarsfördelning ökar också arbetsta­garnas möjligheter-att aktivt medverka och att på lokal nivå finna nya former för arbetet.

Det är viktigt all företag och förvaltningar internt utvecklar styrmedel öch incitament som skyndar på de förändringspröcesser som leder till ett arbetsliv där arbetet inte är riskfyllt eller ohälsosamt utan innehållsrikt, utvecklande och meningsfullt och ger de anställda inflytande och kontroll över det egna arbetet. Även samhällets styrmedel bör, t.ex. genom diffe­rentierade arbetsgivaravgifter, utformas så att produktion med bra arbeten premieras medan de arbeten som vållar skador får ta en större del av kostnaderna för skadorna. Sjuklönen är ett steg i den riktningen.

Elt arbete med att få till stånd ett utvidgat och mer strukturerat samar­bete mellan EFTA och EG pågår. En ram för ett s. k. EES-avtal kah vara klar under våren. Ett sådant EES-avtal kommer att underlätta företagens verksamhet över gränserna. Avtalet skall bl. a. skapa fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och personer inom hela Västeuropa.

Det goda arbetet som mål för samhället

Demokrati bygger på principen att alla människor har lika värde. Alla medborgare skall ha rätt att på lika villkor delta i utformningen av samhäl­let. De skall kunna påverka sina egna levnadsvillkor öckså i arbetslivet. Ett demokratiskt samhälle förutsätter atl öckså arbetslivet är demokratiskt och rättvist.

Ett demokratiskt samhälle blir aldrig statiskt och "färdigt". I ett samhäl­le där människor har verkliga möjligheter att påverka utvecklingen kom­mer samhället att förändras och förnyas, så att det svarar möt människors behov och önskningar. Det gäller utvecklingen av utbildning, hälso-och sjukvård, omsorg, arbetsliv etc, som på ett allt bättre sätt måste kunna svara mot de berättigade kraven från medborgarna.

Att förbättra folkhälsan och skapa jämlika möjligheter till ett hälsosamt och långt liv för alla är ett viktigt mål. För att förbättra folkhälsan generellt och samtidigt minska klasskillnaderna i hälsa står det klart att reformering av arbetslivet och förbättringar av arbetsmiljön är bland de viktigast faktorerna. Arbetsmiljöaspekterna bör därför få en större tyngd i folkhäl­soarbetet.

En förbättrad folkhälsa ökar välfärden. Den innebär också alt kostna-

27

derna för arbetsmarknadspolitiska åtgärder, social- och sjukförsäkring     Prop. 1990/91:140

sjunker så att resurser kan frigöras för angelägna reformer och mer aktiva

insatser. En välfärdspolitik som vill främja aktivt forebyggande arbets-

niiljöarbete öch en arbetslinje med aktiv rehabilitering förutsätter att det

inom primärvården finns tillräckliga resurser för en snabb medicinsk

rehabilitering som ofta är en förutsättning för mer yrkesinriktade åtgärder.

Den fulla sysselsättningen är en grundpelare i regeringens politik. Den är bl.a. en viktig förutsättning för arbetslivets förnyelse. I ett samhälle där det finns arbeten för alla har arbetstagarna möjlighet att säga nej till torftiga arbeten och dåliga arbetsmiljöer.

Förnyelsearbetet måste genomföras på ett sådant sätt att arbetstagarna kan känna trygghet också vid förändring. En förutsättning är att de känner sig delaktiga i förändringsarbetet och har inflytande överförändringspro­cessen. Detta ställer krav på arbetsmarknadens parter och särskilt på arbetsgivarna att arbeta långsiktigt och målinriktat och i nära samverkan med dem som är berörda på arbetsplatsen.

En aktiv medverkan i förnyelsearbetet innebär också ökade krav på arbetstagarnas kunskaper och kompetens. En viktig förutsättning för att arbetslivet skall kunna förnyas är att de anställda ges möjlighet att lära, utvecklas och bredda sin kompetens. Det innebär också att det måste finnas resurser för aktiva arbetsmarknadspolitiska insatser för alt hjälpa dem som blir arbetslösa till ett nytt arbete.

Yrkeskunnande och yrkesroller måste utvecklas. Det behövs en politik som främjar en bred kompetensutveckling. Grundutbildningen måste ge en fast kunskapsgrund som också omfattar grundläggande arbetsmiljökun­skaper och därmed skapar utvecklingsmöjligheter för förändringar i ar­betslivet. Fort- och vidareutbildning är ett viktigt samverkansområde för utbildnings- och arbetsmarknadspolitiken. Inom näringsliv och offentlig sektor är det viktigt att man tar lill vara möjligheterna att genom personal­utbildning öka den samlade kompetensen, bredda kunnandet, öka konkur­renskraften och flexibiliteten och på så vis minska sårbarheten.

Vad kan vi göra nu?

Tiden är nu mogen för en genomgripande reformering av arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet. Underlag för denna reform finns i olika utredningar som genomförts under de senaste åren. Arbetsmiljörisker skall i första hand mötas med tidiga och förebyggande insatser. Arbetsmiljöarbelet måste inriktas på att hindra att människor drabbas av skador och ohälsa i arbetslivet och underlätta för de drabbade att komma tillbaka till ett lämpligt arbete.

Jag kommer bl.a. att föreslå en rad ändringar i arbetsmiljölagen med

utgångspunkt från de förslag som arbetsmiljökommissionen har lagt fram.

Syftet är att lyfta fram de arbetsorganisatoriska frågorna och de psykosoci­

ala arbetsmiljöfaktorerna. Den enskilde måste på elt nytt sätt placeras i

centrum och få möjligheter öch förutsättningar att aktivt delta i utform­

ningen av sitt eget arbete. Arbetsgivarens ansvar för ett systematiskt ar-

28

betsmiljöarbete måsle utvecklas. Skyddskommittéernas och skyddsombu-     Prop. 1990/91:140 dens uppgifter renodlas.

Jag kommer också att föreslå aktiva åtgärder för att människor som skadats eller drabbats av sjukdom snabbare skall kunna återvända till arbetet eller ett i övrigt aktivt liv. Del innebär att arbetslinjen i socialför­säkringssektorn stärks ytterligare. Som ett led i denna politik är det viktigt att utveckla möjligheterna för skadade eller sjuka arbetstagare att snabbt komma tillbaka till sin arbetsplats. Jag kommer att föreslå att arbetsgiva­ransvaret för att organisera och bedriva ett aktivt rehabiliteringsarbete på arbetsplatserna slås fast och att ansvaret för arbelsmiljöanpassning utvid­gas.

Företagshälsovården är en viktig expertresurs vars insatser behövs både i det förebyggande arbetsmiljöarbetet, vid arbelsmiljöanpassning och i rehabilileringsverksamheten. Det nuvarande bidragssystemet har fungerat sedan år 1986 och det är nu dags att i vissa delar revidera det. Syftet är att ytterligare stimulera utbyggnaden av företagshälsovården. Främst är det nu de små företagens anställda som saknar tillgång till företagshälsovård.

Enligt arbetsmiljölagen ligger huvudansvaret på arbetsgivaren men det finns också andra skyddsansvariga. En ambition har varit att inte splittra ansvaret på alltför många. En fråga som särskilt har uppmärksammats är att en hel del risker både vid uppförandet och vid det senare utnyttjandet av en byggnad eller anläggning skulle kunna förebyggas genom att arbets­miljöhänsyn beaktas redan på projekteringsstadiet. Jag kommer därför att föreslå ett kompletterande ansvar vid projektering. Byggbranschen är en bransch med många arbetsskador, ofta med allvarliga följder. Sådant som skulle kunna förebyggas är t.ex. belastningsskador på grund av olämplig utformning av byggprodukter eller för trånga utrymmen vid rördragning samt olika risker för dem som skall utföra servicearbeten eller ha sin arbetsplats i den färdiga byggnaden. En ratificering av ILOs konvention (nr 167) öm säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete förut­sätter också att vissa ändringar görs i de svenska bestämmelserna.

Med hänsyn bl.a. lill den internationella utvecklingen och till det sär­skilda behov som finns inom olika produktområden behöver produktkönt­rollreglerna i arbetsmiljölagen revideras. Det är viktigt att få in köntroll på ett tidigt stadium vid tillkomsten av både tekniska anordningar och farliga ämnen. Därför har ett ändamålsenligt utformat leverantörsansvar en vik­tig plats i arbetsmiljölagstiftningen. Det har visat sig vara angeläget att se över arbetarskyddsstyrelsens bemyndiganden att meddela föreskrifter. Praxis efter arbetsmiljölagens ikraftträdande har ändrats när det gäller synen på vad som bör regleras genom verkställighetsföreskrifter. Arbels­miljölagen bör anpassas efter nämnda praxis.

När det gäller det internationella samarbetet inom arbetsmiljöområdet

är en gemensam nordisk hållning viktig. För att bl. a. främja en sådan

hållning har de nordiska regeringarna under förra året antagit en nordisk

arbetsmiljökonvention. När det gäller närmandet mellan EFTA och EG är

det från svensk sida av avgörande betydelse att den s.k. sociala dimensio­

nen beaktas vid förverkligandet av de fyra friheterna som omfattar rörlig­

het av varor, tjänster, kapital och personer. Internationalisering är bra och

29

eftersträvansvärd men den måste ske på människans villkor, inte på kapi-     Prop. 1990/91: 140 talels. Del är då viktigt att löntagarna ges rätt till insyn och inflytande även i transnatiönella koncerner.

Allvarlig kritik har riktats mot sankliönssyslemels möjligheter att före­bygga olycksfall i arbetslivet. Den förebyggande verksamheten förutsätter ett effektivt sanktionssystem där det individuella ansvaret för var och en som verkar i arbetsmiljön är väsentligt. Arbetsmiljöbrott får inte behand­las så att de kan uppfattas som mindre allvarliga.

Del nu akluella förnyelsearbetet inom arbetslivsområdet påbörjades genom proposition 1989/90:62 om insatser för aktiv rehabilitering och arbetslivsfondens verksamhel, m. m. Som följd av riksdagens beslut med anledning av propositionen (SFU 12, rskr. 185) reglerades bl. a. arbetslivs­fondens verksamhet öch organisation. Fonden har börjat sin verksamhet och stöder bl. a. breda branschprogram för arbelsmiljöförbältrande åtgär­der samt för rehabiliterings- och arbetsanpassningsinsatser. Genom fon­den har en unik och kraftfull möjlighet skapats att förbättra öch förnya arbetslivet samt få till stånd ett aktivt rehabiliteringsarbete. En skärpt förebyggande arbetsmiljöpolitik och en starkare arbetslinje inom socialför­säkringssektorn är inte enbart motiverande av välfärdspölitiska skäl. En sådan politik ökar också arbetsutbudet och påskyndar strukturomvand­lingen.

Genom fondens resurser och de förslag till lagändringar m. m., som jag lägger fram, släller samhället nya medel lill förfogande för atl på etl avgö­rande sätt stärka och styra upp arbetsmiljöarbetet, förbättra arbetslivet och öka produktiviteten. Arbetsgivarna har ett stort ansvar för all fullfölja ar­betet i samverkan med arbetstagarna och deras organisationer. Genom av­tal, praktisk tillämpning öch aktiv samverkan, både på central öch lokal nivå, kan lagstiftningens intentioner förverkligas.

Arbetsmiljökommissiönens principförslag om ett system med differenti­erade avgifter ger utgångspunkter för ett fortsatt utredningsarbete. Syftet är att skapa ett ekonomiskt styrmedel som ger arbetsgivaren incitament att förbättra både det förebyggande öch del rehabiliterande arbetet. Chefen för Socialdepartementet föreslår att elt sådant system utreds vidare.

Jag anser all det är av stör betydelse atl kommissionens principförslag utreds vidare. Det finns dock vissa restriktioner söm utredningsarbetet särskilt bör beakta. En sådan restriktion är all systemet inte får leda till ökad ulslagning och uleslängning av arbetskraft. En annan viktig fråga är att systemet måste utformas så alt det tar hänsyn till att olika typer av verksamhet arbetar med olika förutsättningar. För att systemet skall sti­mulera till insatser och investeringar i bättre arbetsmiljö öch rehabilite­ring, måste avgiften för elt förelag eller en förvaltning fastställas med hänsyn till verksamhetens karaktär och möjligheter. Insatser och förbätt­ringsarbete måste löna sig även i företag med ett svårl utgångsläge.

De i det följande presenterade förslagen skall därför ses som ell ytterliga­

re steg på vägen mol del goda arbelel med god arbetsmiljö öch rikt och

utvecklande arbetsinnehåll. Dålig arbetsmiljö och bristande efterlevnad av

arbetsmiljöregler får inle ge ekonomiska fördelar i förhållande lill konkur­

rerande förelag som bedriver ell ambitiöst arbetsmiljöarbele.

30

3 En bättre arbetsmiljö

3.1  En ny ändamålsbestämmelse i arbetsmiljölagen

Prop. 1990/91:140

Mitt förslag: En ny ändamålsbestämmelse införs i arbetsmiljölagen. I den anges lagens ändamål:

att säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall öch som är tillfredsställande med hänsyn till arbetels natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället, och

att främja att arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att gemensamt kunna åstadkomma en god arbetsmiljö.

Kommissionens förslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag.

Remissinstanserna: Remissinslanserna har inga invändningar mot för­slagel.

Skälen till mitt förslag: Arbetsmiljölagen saknar i dag en övergripande målangivelse. I lagens 2 kap. 1 § första styckel finns dock en bestämmelse om all arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets nalur och den sociala öch tekniska utvecklingen i samhället. Arbetsmiljö­kommissionen har föreslagit att denna del av 2 kap. I § lyfts fram öch förs in som en del i en ny ändamålsbestämmelse i arbetsmiljölagen.

Den föreslagna nya paragrafen innebär inga materiella nyheter eller förändringar.

I den första punkten sägs atl lagens ändamå) är atl säkerställa en arbets­miljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och teknis­ka utvecklingen i samhället. Andra delen av denna punkt har, som nämnts, flyttats över från 2 kap. I §. Överflyttningen lill den nya ändamålsbestäm­melsen innebär ingen materiell skillnad. Den måste bl.a. ses mot bak­grund av den utveckling av 2 kap. 1 § som jag kommer all föreslå när det gäller de arbetsorganisatoriska frågorna. I förarbetena lill arbetsmiljölagen var det framför allt sådana frågor söm behandlades i kommentaren till detta lagrum. När nu tiden är mogen för atl i lagen utveckla kraven vad gäller arbetsorganisation och psykosocial arbetsmiljö finner jag del natur­ligt att till ändamålsbestämmelsen lyfta fram det generella kravet all bedömningen av arbetsmiljön skall göras i belysning av den sociala och tekniska utvecklingen. Delta innebär ingen ändring i arbelsgivarens an­svar och skall därför inte heller förändra tillsynsmyndigheternas möjlighe­ter atl slälla krav.

1 sina allmänna överväganden finner arbetsmiljökommissionen att det är av största vikl att det skapas drivkrafter till öch förutsättningar för förändringsprocesser. Rationaliseringar av särskilt utsatta arbetsuppgifter kan på lång sikt ge strukturella förändringar av hela verksamheter som kan innebära att de sämsta arbetstillfällena försvinner. Av särskild vikt i ar­betsmiljösammanhang är att man ser investeringar och kompetensutveck­ling för alla anslällda söm led i del förebyggande arbetet. Jag delar kom-

missionens uppfattning och anser all den sociala och tekniska utveckling­en inte är en begränsning utan bör styras och utnyttjas så att arbetslivet utvecklas och förnyas.

Arbetarskyddsstyrelsen föreslår en del justeringar av lagtexten i förhål­lande till kommissionens förslag. Styrelsen menar alt all mänsklig verk­samhet innebär viss risk för ohälsa eller olycksfall. Avgörande måste vara vilken risknivå som är godtagbar. Den bör vara så låg som möjligt med hänsyn till den sociala och tekniska utvecklingen i samhället, vilkel fram­går av lagtexten. Arbetarskyddsstyrelsen är också tveksam till begreppet "skadlig påverkan" som tidigare inle finns i arbetsmiljölagen. En förebild kan ha varit begreppet "skadlig inverkan" i lagen om arbetsskadeförsäk­ring. Jag delar arbetarskyddsstyrelsens uppfattning att det är olyckligt att använda begrepp som kan leda till tolkningsproblem i arbetsmiljölagen. Innehållsmässigt tillför de behandlade uttrycken inget nytt till lagtexten. Därför föreslår jag att kommissionens förslag ändras i överensstämmelse med arbetarskyddsstyrelsens förslag.

Den andra punkten lyfter fram lagens uppgift att främja atl arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att gemensamt kunna åstadkomma en göd arbetsmiljö. Formuleringen överensstämmer med utgångspunkten i de allmänna skyldigheterna i lagens 3 kap. 1 §. För all uppnå en varaktig och genomgripande förnyelse av arbetslivet måste de interna förändringspro­cesserna få stöd. Från att i stor utsträckning ha uppfattats som frågor för experter, myndigheter och andra utomstående aktörer, måste arbetsmiljö­arbetet utgå från ett brett engagemang och aktivt dellagande av alla anställ­da och chefer på olika nivåer inom verksamhelen. Punkten avser alltså att lyfta fram både betydelsen av det lokala arbetsmiljöarbetet och att det sker i samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare.

Prop. 1990/91:140

3.2 Det goda arbetet

Mitt förslag: Arbetstagarens rätt till etl innehållsrikt och utvecklan­de arbete konkretiseras. Uttryckliga krav införs om att teknik, ar­betsorganisation och arbetets innehåll skall utförmas så att arbetsta­gare inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall.

Arbetstagaren skall ges möjlighet all påverka den egna arbets­situationen och att medverka i förändrings- och utvecklingsarbete.

Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas eller begränsas. Vid arbetsorganisationens utformning skall beaktas betydelsen av löne­former och förläggning av arbetstider. Det skall eftersträvas atl arbetet ger möjligheter till variation, social kontakt, samarbete och sammanhang mellan enskilda arbetsuppgifter.

Vidare preciseras arbetstagarens skyldighel alt medverka i arbets­miljöarbetet och delta i genomförandet av ålgärder för all åstad­komma en god arbetsmiljö.

Kommissionens förslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag. Kom-

32

missionen fcireslår emellertid att löneformer och förläggning av arbetstider     Prop. 1990/91:140 som innebär påtaglig risk för ohälsa och olycksfall inte skall användas.

Remissinstanserna: Samtliga arbetstagarorganisationer öch forsknings­organ samt flertalet myndigheter är positiva till förslagen. Arbetsgivar- och näringslivsforeträdarna samt Göta hovrätt är tveksamma till förslagen som avser löneformer och förläggning av arbetstider. Arbetsdomstolen anser att förslaget om löneformer och förläggning av arbetstider inte bör genomföras utan en grundlig analys av konsekvenserna för rättssystemet.

Skälen till mitt förslag: Uppmärksamhet har allt mer kommit atl riktas mot arbetets innehåll och möjlighelerna till inflytande över det egna arbe­tet. Det förebyggande arbetet när del gäller de fysiska arbelsmiljöriskerna har utvecklats. Men det räcker inte. Många sedan länge kända arbetsorga­nisatoriska frågor är fortfarande olösta. Som exempel kan ensidiga repeti­tiva arbeten nämnas. Samtidigt utvecklas arbetslivet, t. ex. genom införan­de av ny teknik. Detta medför både nya möjligheter och problem av betydelse för arbetsmiljön och kan innebära nya både fysiska och psykiska krav.

Arbetsmiljökommissiönens kartläggningsgrupp bekräftade att de psyko­sociala faktorerna spelar en stor roll för många olika slag av arbetsrelaterad ohälsa. Psykisk stress och psykisk belastning samt sociala faktorer som brist på socialt stöd eller kamratskap har t.ex. nämnts som riskfaktorer i arbetsmiljön som kan bidra till hjärtinfarkt.

Jag delar kommissionens uppfattning att några av de viktigaste förut­sättningarna för ett bättre arbetsliv är ett rikt arbetsinnehåll och möjlighe­ter för den enskilde att själv påverka sin arbetssituation. Arbetsmiljöarbe­tet måsle därför omfatta hela arbetssituationen. Den anställde måste få förutsättningar för att efterfråga arbetsmiljöförbättringar och möjligheter att genomdriva förändringar.

Jag kommer att närmare motivera mitt förslag till ändring av det nuva­rande andra stycket i 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen i samband med att jag behandlar frågor om anpassning och rehabilitering (avsnitt 3.4).

Arbetsmiljölagens karaktär av ramlag gör det olämpligt att i detalj reglera det arbetsorganisatoriska området. Jag föreslår därför att generella kriterier införs för vad som är utmärkande för det goda arbetet. I det lokala arbetsmiljöarbetet och i avtal mellan arbetsmarknadens parter får kraven sedan preciseras och anpassas till olika lokala och branchanknutna förut­sättningar. Arbetarskyddsstyrelsen kan också vid behov utveckla kraven i föreskrifter.

Redan i arbelsmiljölagens förarbeten betonas att elt aktivt dellagande från de anställdas sida är avgörande för att syftet med lagen skall kunna förverkligas. Jag föreslår nu att arbetslagarnas rätt att medverka i utform­ningen av den egna arbetssituationen breddas till att även omfatta föränd­rings- och utvecklingsarbete söm rör det egna arbetet. Att som hittills huvudsakligen inrikta arbetsmiljöarbetet på att avlägsna belastningar skapar ofta passiva arbeten. En kompletterande strategi är att stärka individerna, höja deras anspråk och därmed öka deras delaktighet i en bred och positiv förändringsprocess. Höga arbetskrav är inte skadliga i sig

33

3   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 140

förutsatt att kraven kan mötas med eget inflytande och möjlighet att     Prop. 1990/91:140 påverka hur arbetet skall utföras.

Arbetsmiljökommissionens kartläggningsgrupp har givit en god beskriv­ning av kvinnors och mäns hälsorisker inom olika yrken. Där framgår bland annat att kvinnor löper stora risker inom såväl mans- som kvinno­dominerade områden. Inom tillverkningsyrkena är riskerna mer markera­de för dem än för männen, såväl när det gäller svåra olycksfall och belastningsskador som död i tidig ålder. Hälso- och sjukvården är en ur risksynpunkt utsatt sektor. Graden av arbetsmiljöproblem är här starkt relaterad till placering i organisationen. Ju längre ner i hierarkin, desto fler sjukskrivningar och arbetsskador.

Ett grundläggande krav är att teknik, arbetsorganisation och arbetsinne­håll utformas så att arbetstagaren inle utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som medför ohälsa eller olycksfall. Begreppet teknik innefat­tar i det här sammanhanget också påverkan av kemiska produkter.

Den inledningsvis antydda utvecklingen av arbetslivet har inneburit att de psykosociala faktorerna blivit allt mer centrala. Det är därför angeläget att i lagtext tydligare lyfta fram dessa psykosociala faktorer och ge dem en ökad tyngd i arbetsmiljöarbetet. Lagstödet kan också underlätta arbetet med dessa arbetsmiljöfrågor som är "osynliga" på ett annat sätt än de traditionellt uppmärksammade fysiska arbetsmiljöfaktorerna.

Arbetsmiljökommissionen föreslår att det i arbetsmiljölagen tas in ett förbud mot löneformer och förläggning av arbetstider som innebär påtag­lig risk för ohälsa eller olycksfall. Kommissionens kartläggningsgrupp be­kräftade att både frågor om arbetstid och löneform kan ha stor inverkan på hälsan. Oregelbundna och obekväma arbetstider, i synnerhet om de med­för nattarbete, är förenade med en ökad risk för sömn- och vakenhetsrubb­ningar, olyckshändelser och hjärt- och kärlsjukdomar. Löneformen kan påverka risktagandet vilket i vissa situationer kan innebära fara både för den enskilde arbetstagaren och för tredje man.

Kommissionens förslag att i lagen införa ett förbud mot löneformer och arbetstidsförläggning som innebär påtaglig risk för ohälsa eller olycksfall får stöd framför allt av arbetstagarorganisationerna samt ett flertal myn­digheter och forskningsorgan. Däremot avvisas förslaget med kraft av arbetsgivar- och näringslivsföreträdarna.

Arbetsdomstolen framför att förslaget om löneformer och förläggning av arbetstid är alltför kategoriskt. Arbetsgivare kan ha en avtalsenlig skyldig­hel att tillämpa en viss löneform eller en viss arbetslidsordning. Om yrkesinspektionen skulle ingripa uppkommer rättsliga frågor, som inte har besvarats i betänkandet. Enligt arbetsdomstolens mening bör den föreslag­na ändringen föregås av en grundlig analys av de rällsliga frågorna.

Redan i propositionen om arbetsmiljölag (prop. 1976/77; 149) uppmärk­sammades möjligheten att förbjuda ackordslön. Enligt arbetsmiljöutred­ningen var det uppenbart att vissa former av prestationslön skall undvikas i arbeten med hög säkerhetsrisk. Föredragande departementschefen anför­de följande:

34

"Denna fråga måste ägnas särskild uppmärksamhet från både de fackliga Prop. 1990/91:140 organisationerna och arbetarskyddsmyndigheternas sida. Härvid synes de av utredningen anförda synpunkterna kunna tjäna som utgångspunkt. Jag vill tillägga att enligt arbetsmiljölagen bör regeringen kunna bemyndiga arbetarskyddsstyrelsen att med direkt straffsanktion förbjuda en arbetsme­tod, om det är av särskild betydelse från skyddssynpunkt (3 kap. 14 §). Till arbetsmetod som sålunda skall kunna förbjudas bör enligt min bedömning kunna räknas arbetsmetod som bygger på ackordssystem som är klart olämpligt från skyddssynpunkt".

I samband med att bestämmelserna om arbetstidens förläggning flyttades över från arbetsmiljölagen till arbetstidslagen (1982:673) markerades att arbetstiden är en arbetsmiljöfråga och att det råder ett nära samband mellan lagarna. I arbetsmiljölagen infördes en ny paragraf (2 kap. 10 §) som hänvisar till arbetstidslagen. I propositionen om ny arbetstidslag m.m. (prop. 1981/82:154 s. 45) anfördes följande:

"Med den uppläggningen kan arbetarskyddsstyrelsens författningar på arbetstidsområdel utfärdas med stöd av antingen arbetsmiljölagen eller arbetstidslagen. Valet blir beroende av om det är en författning, som utgår från de allmänna bestämmelserna i arbetsmiljölagen, eller om det gäller verkställighetsföreskrifler i anslutning till arbetstidslagen. Motsvarande bör gälla i fråga om yrkesinspektionens tillsyn".

Arbetsmiljökommissionen framhåller att arbetsmarknadens parter haft svårt att tillräckligt bevaka arbetsmiljöaspekterna av arbetslidsfrågorna trots förarbetsuttalandena och utformningen av arbetsmiljölagen. Kom­missionen framför därför att skälen till en lagreglering är att öka både arbetsgivarnas och arbetstagarnas insikt om alt dessa faktorer även har arbetsmiljöaspekter och att ge klarare riktlinjer för tillsynsmyndigheternas agerande.

Jag delar kommissionens uppfattning öm att löneform och arbetstidsför­läggning måste få ökad uppmärksamhet som betydelsefulla delar i arbets­organisationen och arbetsmiljön. Den ändring som jag föreslår avser att tydligt markera att arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen med stöd av arbetsmiljölagen kan ställa krav när det gäller arbetsmiljöaspekter både när det gäller löneform och arbetstidens förläggning. Det kan ske i form av generella föreskrifter eller i det enskilda fallel genom föreläggande eller förbud. Jag kan emellertid inte ställa mig bakom kommissionens förslag att direkt i lagen formulera ett förbud mot vissa löneformer och arbetstidsförläggningar.

Den helhetssyn som måste anläggas på arbetsmiljöarbetet framgår enligt

min mening av den föreslagna lagtexten där det krävs att teknik, arbetsor­

ganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att arbetstagaren inte ut­

sätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller

olycksfall. Detta krav är ett förtydligande och en utveckling av gällande

rätt. Här ryms också frågorna om löneform och arbetstidens förläggning.

För att ytterligare markera dessa frågors betydelse lyfter kommissionen i

sitt lagförslag särskilt fram dem. Det görs dock på ett sätt som får motsatt

effekt. Genom att föra in begreppet "påtaglig risk" görs en begränsning av

35

det generella kravet, dvs. att inte utsätta arbetstagare för ohälsa eller Prop. 1990/91:140 olycksfall. Redan av ändamålsbestämmelsen i I kap. 1 § framgår atl be­dömningarna måste göras med hänsyn till bl.a. arbetets natur. Av detta följer atl vissa arbetstidsförläggningar måste accepteras som i sig utgör en belastning ur hälsosynpunkt. Exempelvis kräver både vård och omsorg samt processindustri arbele på obekväm tid. Bedömningen av arbetsmiljö­aspekterna måsle göras från fall till fall och påverkas av vilket slag av verksamhet det är fråga om. Vid utformning och bedömning av ett arbete måste särskilt beaktas om det skall utföras på en arbetstid som i sig ulgör en hälsomässig belastning. Arbetet måste då utformas och organiseras så att den sammantagna belastningen inte leder till ohälsa. Arbelets innehåll, bemanning, organisation och ledningsformer måste utformas med hänsyn till att arbetstidsförläggningen i sig innebär en påfrestning på hälsan.

Ett syfte med att ändra arbetsmiljölagen är, precis som kommissionen anför, att ge klarare riktlinjer dels för tillsynsmyndigheterna, dels för arbetsmarknadens parter, inte minst när det gäller att sluta kollektivavtal som berör arbetsförhållanden av betydelse för arbetsiniljön och arbetsta- . . garnas hälsa. Jag finner alt det är viktigt att frågor om löneform och arbetslidsförläggning behandlas inom ramen för en helhetssyn på arbets­miljön. Jag föreslår därför att löneformer och arbetstidens förläggning skall beaktas vid utformningen av arbetsorganisationen m. m. Härigenom torde också de av arbetsdomstolen och vissa arbetsgivarorganisationer anförda olägenheterna med kommissionens förslag kunna undvikas. Jag vill framhålla att frågorna om arbetstidens förläggning omfattar också arbetspassens längd och hur de fördelas inom den ram som anges i arbets­tidslagen.

I arbetsmiljölagens förarbeten framhölls att särskilt kritiska egenskaper i arbetets organisation var bl.a. ständig upprepning av kortcykliga arbets­moment, systemslyrd arbetstakt särskilt i kombination med höga krav på uppmärksamhet, i detalj förutbestämda rörelsemönster och arbetsmeto­der, utnyttjande av i huvudsak endast motoriska funktioner hos den arbe­tande och bristande möjlighet till social kontakt i arbetet. Antalet anmälda belastningsskador har ökat kraftigt under de senaste tio åren, bl.a. på grund av ändringar i ersättningssystemet. Jag föreslår därför att det ovan redovisade övergripande kravet på utformningen av teknik, arbetsorgani­sation och arbetsinnehåll förtydligas även när del gäller starkt styrt eller bundet arbete. Sådanl arbete som öfla karaktäriseras av kortcykliga arbets­moment skall undvikas. Huvudregeln skall således vara att arbetet inte skall vara starkt styrt eller bundet. I vissa fall kan dock verksamheten vara sådan atl arbete som innebär stark styrning eller bundenhet efler ensidigt rutinarbete inte kan undvikas. I dessa fall måsle sådant arbete i stället begränsas, t. ex. genom att varva del med andra arbetsuppgifter.

Trots den tekniska utvecklingen förekommer fortfarande många enklare

hopsättningsarbelen med upprepade, ensidiga arbelsrörelser som kan leda

till belastningsskador. I sill remissyttrande anför arbetsgivarföreningen

SFO till och med att utvecklingen inom vissa sektorer eller åtminstone

företag gåtl mot att de kvalificerade arbetena automatiserats medan ande­

len enkla, lågkvalificerade tempöarbeten påtagligt ökat. Denna utveckling

36

måste hejdas. Personalutveckling och kompetenshöjning kan vara viktiga Prop. 1990/91:140 medel för att stärka individer och ge personalgrupper med enkla, repeti­tiva uppgifter förutsättningar för att bli mer flexibla så att de inte stannar i rutinarbeten tills de slås ut. Så har ofta varit fallet med lågutbildade kvinnor som vid rationaliseringar har hamnat i en grupp som, i stället för att få möjlighet till vidareutbildning och kompetensutveckling, har tving­ats att byta från ett tempoarbete till ett annat.

Redan nu kan yrkesinspektionen med stöd av gällande rätt ingripa när ensidiga arbelsrörelser kan medföra risk för belastningsskador. Den före­slagna kompletteringen kan yllerligare stödja det lokala förändringsarbetet och tillsynsmyndigheternas arbete med frågorna.

Arbetet bör ge variation, social kontakt, möjlighet till samarbete och sammanhang. Det skall eftersträvas att arbetsförhållandena ger möjlighet till personlig och yrkesmässig utveckling, självbestämmande och yrkes­mässigt ansvar. Ensamarbete bör undvikas, inte bara ur skyddssynpunkt, utan också för att arbetskamrater är viktiga för trivseln och kan vara till stöd och utgöra skydd mot ohälsa i pressade situationer. Goda relationer på arbetsplatsen och gott kamratskap förebygger isolering öch bristande integration i samhället. En bra arbetsorganisation är ett hinder mot över­utnyttjande, utbrändhet och stress.

Den enskilde arbetstagarens ansvar regleras i 3 kap. 4§ arbetsmiljö­lagen. Kommissionen föreslår en ändring som skall förtydliga arbetstaga­rens aktivitetsplikt. Remissinstanserna har inte haft några särskilda syn­punkter på förslaget i denna del.

Kommissionen föreslår all alla arbetstagare skall ges en skyldighet att på ett aktivt sätt medverka i arbetsmiljöarbetet, vilket även innefattar att delta i utarbetande öch genomförande av t. ex. handlingsplaner i syfte att förbättra arbetsmiljön.

En ökad lokal aktivitet och ett effektivare förebyggande arbetsmiljöarbe­te förutsätter att den enskilde arbetslagarens erfarenheter och engagemang i arbetet och i arbetsmiljön får ökat utrymme. Milt tidigare redovisade förslag till ändring av 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen har detta syfte. Varje arbetstagare har en viktig funktion i arbetsmiljöarbelet och del fordras också att arbetstagaren på eget initiativ medverkar och är aktiv.

Redan i gällande lydelse av 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen om arbetstaga­rens ansvar förutsätts att arbetstagaren medverkar i arbetsmiljöarbetet. Vad ansvaret omfattar framgår inte tydligt av förarbetena. Här utvecklas skyldigheten att följa givna föreskrifter, använda skyddsanordningar etc. I sista hand anses arbetsgivaren ha rätt att skilja arbetstagaren från anställ­ningen om denne underlåter att följa gällande skyddsföreskrifter.

Denna syn på arbetstagarens skyldigheter är otidsenlig och behöver

omprövas. Arbetstagarnas medverkan är av stor betydelse, inte minst för

att komma till rätta med arbetsmiljöproblem' på det psykosociala och

arbetsorganisatoriska området. Som exempel kan nämnas att det av olika

skäl kan vara svårt att utan aktiv medverkan av de berörda arbelstagarna

genomföra arbetsutvidgning och införa mer variation' i arbetet. Motstån­

det mot förändringar minskar om arbetstagarens delaktighet i förändrings-

och arbetsmiljöarbetet ökar. På detta vis kan benägenheten öka.att pröva

37

nya arbetsuppgifter och arbetsmetoder, som ur arbetsmiljösynpunkt är mindre belastande.

Kommissionen föreslår också ändringar av arbetsmiljölagens regler om arbetstagarens ansvar i 3 kap. 4 §. Ändringen innebär inte någon föränd­ring i sak jämfört med gällande rätt. Kommissionen föreslår att ullrycket "förebygga" ersätts med "förhindra". Avsikten är att markera att arbetsta­garens skyldigheter naturligtvis är begränsade och att det är arbetsgivaren som har ansvaret för att "förebygga" ohälsa och olycksfall. Jag anser inte att förslaget tillför något i sak och föreslår därför inte någon sådan ändring.

Kommissionen föreslår vidare att ett nytt andra stycke införs i paragra­fen. En förebild finns i arbetsmiljöavtalet mellan SAF-LO-PTK och inne­bär att arbetstagare till arbetsgivaren skall påtala brister eller risker i arbetsmiljön som han upptäcker. Syftet är att tydliggöra den s. k. hänvän­delseordningen, dvs. att ange vem en arbetstagare i första hand skall vända sig till om han upptäcker brister eller risker i arbetsmiljön.

Min bedömning är att det kan finnas risk för att förslaget kan tolkas så att en utvidgning av arbetstagarens underrättelseskyldighet i motsvarande utsträckning minskar arbetsgivarens undersökningsansvar. Därför avser jag att inte lägga fram förslaget i denna del.

Det bör slutligen betonas, att de ändringar som föreslås i 3 kap. 4 §,inte avser att ändra på den ansvarsfördelning som gäller mellan arbetsgivare och arbetstagare. Ändringarna är i stället att anse som förtydligande av nu gällande bestämmelser i arbetsmiljölagen och kan bidra till att öka den gemensamma lokala aktiviteten i både det förebyggande arbetsmiljöarbe­tet och i anpassnings- och rehabiliteringsverksamheten.

Prop. 1990/91:140

3.3 Arbetsgivarens ansvar för arbetsmiljöarbetet

Mitt förslag: I arbetsmiljölagen införs en ny bestämmelse som anger en skyldighet för arbetsgivaren att systematiskt planera, leda och kontrollera arbetsmiljöarbetet. Bestämmelsen omfattar krav på att fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och genomföra de åtgärder som behövs. Arbetsmiljöfrågorna skall integreras med övri­ga frågor rörande verksamheten i dess helhet. Arbetsmiljön och arbetet med den skall dokumenteras i den utsträckning verksamhe­len kräver. Handlingsplaner skall därvid upprättas.

Kommissionens förslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva tili eller har ingen erinran mot förslaget.

Skälen till mitt förslag: Tyngdpunkten i arbetsmiljöarbetet bör förskju­tas från efterhjälpande till tidiga förebyggande insatser. En av förutsätt­ningarna för detta är att arbetsmiljöfrågorna behandlas tillsammans med övriga överväganden rörande verksamheten i dess helhet samt planeras, genomförs och följs upp systematiskt.

Arbetsmiljökommissionen konstaterar att i det traditionella arbets-

38

miljöarbetet behandlas arbetsmiljöfrågorna ofta som frågor för experter i Prop. 1990/91:140 en särskild skyddsorganisation. 1 denna sidoordnade roll är skyddsorgani­sationen ofta mycket välutbildad och välinformerad. Problemet är att kunnandet inte tränger fram och påverkar de strategiska besluten som styr verksamheten. Där sker prioriteringarna enligt andra, affärsmässiga värde­ringar. Kommissionen föreslår ändringar i arbetsmiljölagen med syfte att öka arbetsgivaransvaret för ett systematiskt arbetsmiljöarbete och att inte­grera arbetsmiljöfrågorna med övriga överväganden i linjeorganisationen, dvs. hos beslutsfattande chefer, arbetsledning, personalhandläggare m.fl.

Remissinstanserna stöder syftet med förslaget. Landstings- och kom­munförbunden tar dock avstånd från att kraven skall lagfästas och SAF är tveksam till nyttan av sådan lagstiftning och anser att utvecklingen bör ske på frivillig grund och genom avtal inom ramen för nuvarande lagstiftning.

Jag anser liksom kommissionen att det behövs ändringar i arbetsmiljö­lagen för att uppnå det eftersträvade syftet. För att initiera och stödja de lokala förändringsprocesserna måste företagens och förvaltningarnas egen-aktivitet i arbetsmiljöfrågor öka. Arbetsgivaren måste genom "internkont-roll" säkerställa att arbetsmiljöarbetet bedrivs i linjeorganisationen. Detta synsätt påverkar också skyddskommittéernas arbete och fackets roll vilket jag återkommer till senare.

I internkontrollen måste säkerställas en helhetssyn som omfattar såväl den fysiska som den psykosociala arbetsmiljön. Jag har tidigare föreslagit en utvidgning av arbetsmiljölagens regler om arbetsmiljöns beskaffenhet med avseende på bl.a. de arbetsorganisatoriska frågorna. Erfarenheter, från t.ex. oljeindustrin i Norge, visar att det finns en risk att internkon­trollsystem i första hand behandlar olycksfallsrisker och den fysiska arbets­miljön. För att de psykosociala arbetsmiljöfrågorna och de arbetsorganisa­toriska kraven i praktiken skall få genomslag är det nödvändigt att de får sin naturliga plats i arbetsmiljöarbetet i linjeorganisationen och i arbetsgi­varens internkontroll.

Kraven på arbetsmiljön och på ett systematiskt arbetsmiljöarbete är generella och omfattar alla arbetsgivare. I små företag blir av naturliga skäl internkontrollsystemet, dokumentationen osv. av mycket mindre omfatt­ning än inom större verksamheter. Riskerna i arbetet måste alltid följas med stor uppmärksamhet. En formell, dokumenterad arbetsfördelning kan däremot, inom ett litet företag, vara överflödig.

Arbetarskyddsstyrelsen har i en rapport till kommissionen om styrmedel i det förebyggande arbetsmiljöarbetet särskilt berört de små företagens speciella problem och behov. En slutsats är att det där behövs enkla konkreta råd och förslag. Till stor del bör företagshälsovården kunna ge denna assistans. När det gäller små företag/förvaltningar måste yrkesin­spektionen anpassa sina tillsynsmetoder till de särskilda förutsättningarna där. Inom inspektionen pågår också olika försök att på ett effektivt och meningsfuUt sätt nå små och medelstora verksamheter. Jag återkommer till frågor om tillsynsarbetet i avsnitt 8.

För att uppfylla kraven på ett systematiskt arbetsmiljöarbete kan lämpli­

ga åtgärder vara att arbetsgivaren på högsta ledningsnivå tydligt beskriver

viljeinriktning, mål och medel för arbetsmiljöarbetet (arbetsmiljöpolicy),

39

fördelning av arbetsuppgifter, befogenheter och resurser. Arbetsolyckor Prop. 1990/91:140 och ohälsa som uppkommit i arbetet skall utredas. Riskerna i verksamhe­ten bör systematiskt identifieras och bedömas. Åtgärder som inte kan genomföras omedelbart skall tidplaneras. Arbetsgivaren bör också göra de interna kontroller av verksamheten som behövs för att säkerställa att de uppställda målen och lagstiftningens krav uppfylls samt att planerade åtgärder genomförs och får avsedd verkan. LO bekräftar vikten av att planera och följa upp verksamheten och understryker särskilt betydelsen av handlingsplaner som medel att aktivera det lokala arbetet.

Bland remissinstanserna har statens arbetsmiljönämnd och statens ar­

betsgivarverk hänvisat till olika försök inom, statsförvaltningen med nya

former för arbetsmiljöarbete där bl. a. principen om integrering av arbets­

miljöfrågorna i linjen har satts i förgrunden. I det nya arbetsmiljöavtalet

på det statliga området (AMLA-89) uppmärksammas betydelsen av t. ex.

ökat lokalt handlingsutrymme, en klarare rollfördelning med understry­

kande av arbetsgivaransvaret och ökad betoning av systematik och målin­

riktning i det lokala arbelsmiljöarbetel.

. ,

Milt förslag överensstämmer i sak med kommissionens. Av den före­slagna bestämmelsen framgår bl.a. att arbelsgivaren systematiskt skall planera, leda och kontrollera verksamhelen och säkerställa att arbetsmil­jön är tillfredsställande.

En förutsättning för etl bra arbetsmiljöarbete är att arbetsgivaren fullgör sitt undersökningsansvar. Det krävs att han fortlöpande undersöker risker­na öch bristerna i verksamheten. En grundläggande beståndsdel i etl sådant arbete är att det finns rutiner som garanterar att arbetsolyckor och ohälsa som uppkommit i arbetet utreds. Dessa utredningar kan i en del frågor leda till snabba åtgärder. 1 övrigt bör de läggas till grund för det systematiska arbelsmiljöförbältrande arbetet.

Även om de generella kunskaperna om sambanden mellan miljö och hälsa hela tiden ökar, måsle man i det förebyggande arbetet observera varningssignaler vars orsakssamband kan vara mer eller mindre tydliga. Därför kan det finnas behov av att mer djupgående riskanalyser för att i ett tidigt skede upptäcka risker som ännu inte lett till manifesterade skador. Sådana riskanalyser bör göras systematiskt och även omfatta de psykosoci­ala faktorerna. Företags- och förvaltningsledning, linjeorganisationens chefer, företagshälsovård, personalavdelning och de anställda och deras fackliga företrädare måste lära sig att upptäcka och reagera på förhållan­den och mänskliga reaktioner som ulgör tidiga varningstecken, t. ex. hög sjukfrånvaro, vantrivsel, hög personalomsättning, relationsproblem etc. Även de anställdas egna bedömningar av arbetets belastningar och deras uppfattning om problemen i den egna arbetssituationen måste beaktas.

Eftersom kraven på en god arbetsmiljö är dynamiska och ändras, bl. a.

till följd av den sociala och tekniska utvecklingen, bör handlingsplaner

omfatta långsiktiga åtgärder. De kan också innehålla sådana åtgärder som

föranleds av arbetsolycksutredningar, riskanalyser eller som för övrigt

behöver vidtas om det är ändamålsenligt och inte försenar eller försvårar

ett skyndsamt genomförande av åtgärderna. Insatser som snabbt kan ge­

nomföras bör inte av onödigt formalistiska skäl anstå för att redovisas i en

40

övergripande handlingsplan. Sådana åtgärder kan ofta planeras och ge-     Prop. 1990/91:140 nomföras utan skriftliga och formaliserade plandokument.

Handlingsplaner skall vara mer ålgärdsinriktade än ledningens arbets­miljöpolicy. Syftet med handlingsplaner är att prioritera och se samban­den mellan olika ålgärder. De skall upprättas i den utsträckning verksam­heten kräver och som följer av arbetsmiljön och arbetet med den. Med hänsyn till de dynamiska kraven på god arbetsmiljö och handlingsplaner­nas grundläggande funktion i ett systematiskt arbetsmiljöarbete torde det i praktiken endast i enstaka undantagsfall saknas behov av handlingsplaner. Uppläggning, omfattning, periodicitet m. m. i fråga om handlingsplaner kan närmare preciseras genom föreskrifter av arbetarskyddsstyrelsen. Framför alll är det dock viktigt atl de lokala parterna kommer överens om fungerande interna rutiner.

Handlingsplanerna skall upprättas i samverkan med arbelstagarna och deras företrädare. På sådana arbetsställen där skyddsombud inte har ut­setts bör samråd ske med berörda arbetstagare. Jag kommer att föreslå att det till arbetsmiljölagens 6 kap. tillförs bestämmelser om att skyddsombu­den skall vaka över arbetsgivarens internkontroll och delta vid upprättan­det av handlingsplaner. Också i skyddskommitténs uppgifter skall ingå att behandla handlingsplanerna. Jag återkommer till dessa frågor i samband med förslagen om ändringar i reglerna om partssamverkan.

I det dokumentaiionskrav som införs i paragrafens andra stycke krävs att arbetsmiljön och arbetet med den skall dokumenteras. Handlingspla­nerna är ett viktigt exempel på sådan dokumentation. Som exempel på övrig dokumentation som kan vara aktuell kan nämnas beskrivningar av hur internkontrollen skall bedrivas, den tidigare nämnda arbetsmiljöpoli-cyn, rutiner för undersökning av arbetsmiljöförhållandena, mätprotokoll, sammanställningar över arbetsskador osv.

Syftet med arbetsgivarens nu föreslagna dokumentationsskyldighet är att ge ökad tyngd åt internkontrollen och underlätta arbetet för alla som medverkar i arbetsmiljöarbetet, t. ex. företags- och arbetsledning, arbelsla­gare, skyddsombud och specialister. Dokumentationen kan också förbätt­ra möjligheterna att följa upp arbetet samt ligga lill grund för yrkesinspek­tionens bedömning av företagets/förvaltningens sätt att bedriva sitt arbets­miljöarbete.

Av lagtexten framgår att dokumentationens omfattning måste sättas i relation till verksamhetens krav. Avgörande kan vara både verksamhetens inriktning, förekomsten av olika risker och verksamhetens omfattning. Att det av naturliga skäl bör ställas lägre krav på dokumentation i små förelag har redan tidigare berörts.

I verksamheten bör också ingå rutiner för att säkerställa arbetsförhållan­

dena för anlitade entreprenörer eller andra arbetstagare som inte omfattas

av ett direkt anställningsförhållande. Det kan vara lämpligt att ha rutiner

för klargörande av ansvarsfrågor och för kontroll av entreprenadföretagels

arbelsmiljöstandard. Arbetsmiljöförhållandena för entrepenadanställda

.   .

som utför uppdrag på olika arbetsställen kan ofta vara svåra att påverka

för den egna arbetsgivaren. Det är därför viktigt att även uppdragsgivaren

som anlitar tillfällig personal, tar ett ansvar för att arbetsmiljöfrågorna

41

behandlas. I sådana situationer aktualiseras ofta samordningsansvar och     Prop. 1990/91:140 ansvar för den som råder över etl arbetsställe. Rutiner för att klargöra dessa ansvarsfrågor bör finnas.

Genom att arbetsmiljölagens rambestämmelser byggs ut med avseende på systematisk internkontroll blir det möjligt för arbetarskyddsstyrelsen att i föreskrifter vidareutveckla och precisera kraven, t. ex. genom att ange hur internkontrollsystemet bör utformas och vilka moment som bör ingå liksom hur långtgående undersökningsansvarel och dokumentationsskyl­digheten bör vara samt andra liknande frågor.

Arbetsmiljölagen innehåller regler om arbetsgivarens skyldigheter be­träffande utbildning, information och instruktion. Internkontrollen måste omfatta rutiner för att säkerställa att dessa behov tillgodoses. Arbetsmiljö­kommissionen uppmärksammar betydelsen av väl fungerande, systema­tisk introduktion i arbetet. Kommissionen finner att det, trots de tydliga markeringarna i lagen, fortfarande finns stora brister i introduktionsruti-nerna inom stora delar av arbetslivet. Särskilt när det gäller ungdomar måste behovet av introduktion beaktas. Kommissionen föreslår därför att företag/förvaltningar och tillsynsmyndigheter i större utsträckning skall se till att det finns fungerande introduktionsrutiner som löpande följs upp.

Jag delar kommissionens uppfattning och anser att både riskerna för olycksfall och belastningsskador i stor utsträckning kan undvikas genom att bl. a. ungdomar genom en ordentlig introduktion blir varse riskerna och belastningarna i arbetet och samtidigt får lära sig rätt arbetsmetoder. Jag delar även LOs uppfattning att arbetsledare och småföretagare är grupper som ofta kan sakna tillräckliga arbetsmiljökunskaper. Det är därför viktigl att internkontrollen och yrkesinspektionens systemtillsyn omfattar frågor­na om introduktion och utbildning.

LO anser att det av arbetsmiljölagen måste framgå att arbetsgivaren är skyldig att på arbetsstället ha ett rapporteringssystem för arbetsskador och att alla skador samt vidtagna åtgärder skall rapporteras till yrkesinspektio­nen som etl underlag för yrkesinspektionens systemtillsyn.

En tillförlitlig intern rapportering av arbetsskador på arbetsstället och i företaget (motsvarande) är en nödvändig och grundläggande beståndsdel i det förebyggande arbetet. Den kunskap man får genom att rapportera, sammanställa och följa upp arbetsskadorna måste, som tidigare sagts, aktivt användas som underlag i det förebyggande arbetet och snabbt leda till åtgärder. Trots att arbetsskadeutredningarnas stora betydelse i det förebyggande arbetet är väl känt visar bl. a. yrkesinspektionens och försäk­ringskassornas erfarenheter att sådana utredningar genomförs alltför säl­lan. Jag föreslår därför att krav införs i arbetsmiljölagen om att arbetsska­dor skall utredas. Genom föreskrifter kan arbetarskyddsstyrelsen närmare utveckla de krav som i detta avseende kan ställas på arbetsgivaren.

Skyldigheten att internt registrera, utreda och följa upp arbetsolyckor

och annan skadlig inverkan i arbetet måste samverka med skyldigheten att

anmäla sådana skador till försäkringskassan och yrkesinspektionen. Den­

na anmälningsskyldighet regleras när det gäller anmälningar till försäk­

ringskassan i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och förordningen

(1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd. Den- ,

42

na information ligger bl. a. till grund för den officiella arbetsskadestatisti­ken i informationssystemet om arbetsskador (ISA) som finns hos arbetar­skyddsstyrelsen. Allvarligare skador och tillbud skall dessutom rapporteras till yrkesinspektionen enligt arbetsmiljöförordningen. Intern arbetsskade­information bör finnas som underlag för företagets eller förvaltningens eget arbetsmiljöarbete och utformas med hänsyn till det interna informa­tionsbehovet. Anmälan till de nyss nämnda myndigheterna fyller andra funktioner, bl. a. som underlag för myndigheternas och samhällets insat­ser. Informationen i ISA kan komplettera, men inte ersätta den interna informationen. Jag återkommer till skyldigheten att anmäla arbetsolyckor till yrkesinspektionen under avsnitt 7.2.

JämO, RRV, LO och SFO berör sanktionsfrågan. LO anser att avsaknad av handlingsprogram, bristfälliga program eller vägran att genomföra ett program skall leda till vitesföreläggande eller eventuellt en sanktionsavgift. Genom den föreslagna ändringen av 3 kap. 2a § i arbetsmiljölagen faller internkontrollen under lagens sanktionssystem. Yrkesinspektionen kan vid överträdelse av arbetsmiljölagen eller föreskrifter som utfärdats med stöd av lagen, besluta om föreläggande eller förbud som eventuellt för­binds med vite. Jag anser inte att det finns skäl att ändra detta system.

Prop. 1990/91:140

3.4 Arbetsanpassning och rehabilitering

Mitt förslag: I arbetsmiljölagen införs en beslämmelse om att ar­betsgivare skall se till att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabilite­ringsverksamhet.

Kravet på att arbetsförhållandena anpassas till den enskilde ar­betstagarens förutsättningar förtydligas. Därigenom skapas bättre förutsättningar för bl. a. långtidssjuka att återgå i arbete.

Kommissionens förslag: Kommissionen föreslår i en "principskiss" bl. a. att arbetsgivarens rehabiliteringsansvar slås fast i lagen om allmän försäkring. Kommissionen föreslår också att arbetsmiljölagens 3 kap. för­tydligas så att det med stöd av lagen kan krävas arbetsmiljöanpassning för alla anställda och underlättas för långtidssjukskrivna att återgå i arbete.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna ser ett behov av att arbetsgivarna tar på sig ett större ansvar för rehabilitering av de anställda. Svenska kommunförbundet, SAF, Sveriges Industriförbund, Företagarnas riksorganisation, KFO och handikapporganisationerna är tveksamma till lagreglering i nuläget.

LO kräver en skärpning av lagen (1982:80) om anställningsskydd så att anställningsskyddet gäller så länge planerade rehabiliteringsåtgärder inte genomförts.

Skälen till mitt förslag: Det finns i dag inte några klara regler om arbetsgivarens ansvar för att en anställd, som drabbats av en skada eller sjukdom, får del av de anpassnings- och rehabiliteringsinsatser som be­hövs för att han eller hon skall kunna fortsätta att arbeta.

43

Enligt arbetsmiljölagen har arbetsgivaren skyldighet att anpassa arbetet Prop. 1990/91:140 till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende (2 kap. 1 §) och att ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet (3 kap. 3 §). År 1986 infördes en bestämmelse i arbetsmiljölagens 6 kap. 9 § om att skyddskommittén skall verka för att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhel bedrivs på arbetsstället. Enligt lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder (främjan­delagen) 8 § p. 1 2 är arbetsgivaren skyldig att överlägga med länsarbets­nämnden om åtgärder för att förbättra arbetsförhållandena för redan anställda äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga samt om åtgärder för att trygga fortsalt anställning åt sådana arbetstagare. Enligt lagens 9 § kan länsarbetsnämnden meddela arbetsgivaren anvis­ningar beträffande ålgärder som bör vidtagas för att bereda bättre syssel­sättningsmöjligheter åt äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Arbetsgivarens möjligheter att omplacera eller säga upp anställda regleras i lagen om anställningsskydd.

Generell arbetsmiljöanpassning

Genom arbetsmiljölagen infördes år 1977 grundläggande regler i 2 kap. 1 § som ger uttryck för en helhetssyn där arbetets olika aspekter skall anpassas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Det som här åsyftas är en generell anpassning till människan i arbetslivet. Enligt förarbetena till arbetsmiljölagen skall hänsyn tas till den enskilde arbetsta­garens ålder, yrkesvana och övriga individuella förutsättningar. Vidare nämns arbetets anpassning med hänsyn till invandrares särskilda förut­sättningar. Föredraganden framhöll (prop. 1976/77:149) en rad olika fak­torer både när det gäller den fysiska arbetsmiljön och de psykosociala faktorerna. Arbetsbördan måste ges rimliga proportioner. Lika lite som någon får anlitas till ett arbete som är för tungt i rent fysiskt avseende, lika litet bör arbetstagare åläggas ett ansvar som han eller hon inte har utbild­ning för öch inte heller känner sig kapabel all klara. Vid planering av arbetsmiljön måste beaktas att människor är olika och att arbetshandikapp är vanliga i arbetslivet.

Arbetarskyddsstyrelsen pekar på atl nuvarande formulering lätt ger upp­hov till missförstånd. Uttrycket "människans förutsättningar" för inte i första hand tanken till olika individers varierande förutsättningar ulan snarare till sådana förutsättningar som är gemensamma för människan som art. Styrelsen föreslår därför att uttrycket ersätts av "människors olika förutsättningar".

Jag delar styrelsens uppfattning och föreslår att lagtexten ändras i enlig­

het med styrelsens förslag. Detta innebär ingen ändring av den generella

skyldigheten till arbetsmiljöanpassning. Den nya formuleringen lyfter på

ett bällre sätt fram sakförhållandet atl även "genomsnittsmänniskan" kan

se mycket olika ut, beroende av helt generella faktorer, som kön, ålder,

yrkesvana, osv. Den generella anpassningsskyldigheten skafl naturligtvis

omfalta dessa variationer och medge en flexibilitet inom dessa ramar. En

arbetsmiljö som utformats efler en statistisk genomsnittsmänniska passar i

44

praktiken sannolikt mycket få arbetstagare. En sådan miljö uppfyller alltså     Prop. 1990/91:140 inte kraven på arbetsmiljöanpassning.

Individuell arbetsmiljöanpassning

Den grundläggande bestämmelsen i 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen komplette­ras i 3 kap. 3 § andra stycket. Föredraganden anförde (prop. 1976/77:149) bl.a. följande:

"Det är angeläget att arbetsplatserna utformas så, att inle slora grupper av arbetstagare utestängs. Jag har... belyst vilken betydelse arbetsmiljölagen bör ha när det gäller att främja sysselsättningsmöjligheterna. ... Jag föror­dar mot denna bakgrund att i lagen slås fast att arbelsgivare är skyldig att ta hänsyn till den enskilde arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet och atl han skall planlägga och anordna arbetet, med beaktande av , att människors förutsättningar att utföra arbetet är olika.

Arbetsplatserna bör alltså utförmas så att sysselsättningsmöjligheterna främjas. Sälvfallel kan inte varje arbetsplats och där ulfört arbete anpassas till de skilda förutsättningarna hos varje enskild människa. Del bör emel­lertid förebyggas att onödiga hinder uppstår när det gäller att sysselsätta människor med någol slag av arbetshandikapp".

Arbetsmiljökommissionen uppmärksammar att utformningen av lagen medfört vissa tolknings- och tillämpningsproblem. Kommissionen föreslår därför att reglerna om anpassning av arbetsmiljön i 3 kap. 2 3 §§ arbels­miljölagen ändras. Arbetsgivarens skyldighet måste enligt kommissionen ulvidgas med en uttrycklig markering att han skall vidta de anpassnings-öch rehabiliteringsåtgärder som krävs för att underlätta för arbetstagare som är långvarigt sjukskrivna att återgå i arbete. Vidare måste det, enligt kommissionen, förtydligas att arbetsgivaren skall vidta förändringar och anpassa arbetsmiljön så alt den passar enskilda personer som utför arbetet och som behöver särskilt anpassade arbetsförhållanden för att kunna utfö­ra sina arbetsuppgifter. Kommissionen lämnar dock inget konkret förslag till lagändring.

Av förarbetena till arbetsmiljölagens 3 kap. 3 § andra stycke förefaller det som om avsikten varit att ställa två krav. För det första atl arbetsmil­jön anpassas till redan anslällda med särskilda behov, t. ex. arbetshandi­kappade. Del kan vara fråga om tekniska arbelshjälpmedel, anpassning av arbetsmetoder och arbetsuppgifter, särskilda informationsåtgärder m. m. Det andra kravet skulle omfatta sysselsättningsfrämjande åtgärder och rikta sig även mot ännu inte anställda. Sådana anpassningsålgärder bör särskilt beaktas vid planläggning och anordnande av nya arbelen.

Jag anser att båda kraven är viktiga och även fortsättningsvis måste ingå som huvuddelar i arbelsgivarens ansvar för arbetsmiljöanpassning. Lag­texten bör dock utformas på ell tydligare sätt. Jag föreslår därför att det av 3 kap. 3 § andra stycket i arbetsmiljölagen skall framgå att arbelsgivaren skall genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidla annan lämplig åtgärd ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet.

Genom denna ändring förtydligas arbelsgivarens skyldighet att dels

45

anpassa arbetsförhållandena till arbetstagarens särskilda förutsättningar, Prop. 1990/91: 140 dels även i övrigt ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Dessa båda krav kompletterar varandra. Att ta hänsyn till arbets­tagarens förutsättningar kan t. ex. innebära en bedömning av vilka arbets­uppgifter och befattningar som är lämpliga i det enskilda fallet, om arbets­tagaren behöver särskilda personella stödinsatser m. m. En person med dålig rygg bör t.ex. över huvud taget inte arbeta med tunga personlyft inom sjukvården. Det andra kravet tar sikte på individinriktade åtgärder direkt i miljön. Det kan t. ex. vara fråga om tekniska åtgärder eller anpass-ning av arbetsredskap, men även arbetsorganisatoriska frågor och åtgärder för att förbättra den psykosociala arbetsmiljön kan aktualiseras.

Arbetsmiljölagens förarbeten ger uttryck för en syn där ohälsa och olycksfall kan förebyggas antingen genom att arbetsgivaren anpassar ar­betsförhållandena till den enskildes förutsättningar eller genom att arbetsta­garen omplaceras eller på annat sätt lämnar den arbetsmiljö som medför påfrestningar. Detta synsätt kan bl. a. medföra att arbetsmiljön inte anpas­sas för att underlätta för sjukskrivna att återgå i arbete eftersom de inte utsätts för den påfrestande arbetsmiljön när de är borta från arbetet. Jag tar avstånd från en sådan tillämpning av lagen som varken stämmer överens med dess grundläggande syfte eller med arbetslivspolitiken i övrigt där ar­betslinjen är en övergripande princip. Ett grundläggande syfte med arbetsgivaransva-ret för arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet är dels att förebygga ohälsa och olycksfall, dels att underlätta återgång i arbete för dem som trots allt drabbas av sjukdom eller skada. Stadgandet i 1 kap. 1 § ar­betsmiljölagen om "verksamhet i vilken arbetstagare utför arbete för arbets­givares räk-ning" får inte på sätt som arbetarskyddsstyrelsen har gjort gäll­ande ses som en begränsning av arbetsgivarens ansvar till att endast omfatta arbets-tagare som faktiskt befinner sig på arbetsplatsen och utför arbete. Anpass-ningsansvaret, i fallen med långtidssjukskrivning, begränsas av att det finns ett anställningsförhållande, inte av om arbetstagaren faktiskt befin­ner sig på arbetsplatsen eller inte.

Skyldigheten att anpassa arbetsmiljön omfattar alla åtgärder som kan krävas med stöd av arbetsmiljölagen. Begreppen arbetsmiljöanpassning och rehabilitering kompletterar varandra. Rehabiliteringsbegreppet avser, när det gäller arbetsgivaransvaret, yrkesinriktade rehabiliteringsinsatser. Åtgärder som kan aktualiseras är utbildning, arbetslräning, yrkesvägled­ning m. m. Arbetsanpassningen innebär ändringar i arbetsmiljön. Det kan vara fråga om både tekniska hjälpmedel, ändringar i den fysiska arbetsmil­jön och ändring av arbetsorganisation, arbetsfördelning och arbetstider m.m. Anpassning av arbetsmiljön kan ofta vara en förutsättning för en framgångsrik rehabilitering.

Jag vill dock framhålla att avsikten med den nu föreslagna ändringen

inte är att varje arbetsplats och varje arbetsuppgift måste anpassas till de

olika förutsättningarna hos varje enskild individ. 1 vissa fall kan det

exempelvis vara en lämpligare lösning att i första hand försöka bereda en

anställd andra och mer lämpliga arbetsuppgifter inom ramen för anställ­

ningen. Detta förhållande får dock inle leda lill alt omplaceringslösningen

av bekvämlighetsskäl väljs före arbelsmiljöanpassning. Arbelsmiljöan-

46

passningen bör också få långsiktiga förebyggande effekter för övriga arbets-     Prop. 1990/91:140 tagare. Därför är det viktigt att åtgärder vidtas i arbetsmiljön även om ett enskilt ärende blir löst genom omplacering. Risken är annars att pro­blemen och skadorna upprepas.

Föredraganden framhöll i propositionen till arbetsmiljölagen att det naturligtvis finns en gräns för hur mycket man kan kräva av en arbetsgiva­re. Även i dag är det omöjligt att i lagen klart avgränsa ansvaret. Jag vill dock understryka att möjligheterna att anpassa arbetsvillkoren har ökat genom den tekniska utvecklingen och genom allt bättre kunskaper inom rehabiliteringsområdet. Detta måste också avspeglas i vad man kan kräva av arbetsgivaren. Jag återkommer senare till frågor om omplaceringsan­svar och anställningsskydd.

Anpassnings- och rehabiliteringsarbetet

År 1986 ändrades reglerna om arbetsanpassning i arbetsmiljölagen. Ett ansvar att verka för arbetsanpassnings- och rehabiliteringsinsatser för anställda lades på arbetsplatsen, närmare bestämt på skyddskommittén. Skälen för denna ändring återfinns i propositionen om företagshälsovård öch arbetsanpassning (prop. 1984/85:89). Föredraganden uttalade bl.a. följande:

"Att reglera anpassnings- och rehabiliteringsfrågor i 3 kap. arbetsmiljö­lagen där bl.a. arbetsgivarens allmänna skyldigheter behandlas finner jag mindre ändamålsenligt. Delta skulle bl.a. innebära att anpassnings- och rehabiliteringsfrågorna kom att omfattas av föreskrifter från arbelar-skyddsslyrelsen och tillsyn av yrkesinspektionen.... Det är dessutom enligt min mening förenat med utomordentligt stora svårigheter att i lagsliftning eller föreskrifter närmare reglera vad som skall krävas av arbetsgivaren när det gäller anpassnings- och rehabilileringsålgärder, bl. a. därför att behovet av insatser varierar i de enskilda fallen. Däremot är dessa frågor av den arten all de bör kunna behandlas av parterna på arbetsstället i samver­kan".

Av dessa skäl föreslogs att skyddskommittén skulle la sig an frågorna. Lagändringen medförde att anpassningsverksamheten kom att regleras genom två lagar, nämligen arbetsmiljölagen och främjandelagen.

Arbetsförmedlingen hade tidigare aktivt medverkat i anpassningsgrup­per på arbetsstället. Dessa grupper som bedrevs i trepartssamverkan arbetsgivare, fackliga företrädare och arbetsförmedlingen var arbetsför­medlingens organ för all främja äldres och handikappades möjligheter att få och behålla ett arbele. I praktiken hade gruppernas arbete mest kommit att omfatta interna omplaceringar. Föredraganden anförde (prop. 1984/85:89);

"Den föreslagna ändringen i arbetsmiljölagen medför ett åliggande för

parterna på arbetsstället all verka för att redan anställda omfattas av

arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Genom att parterna

engageras mer i sådan verksamhet kan åtgärder sättas in i ett tidigt skede.

Risken för ulslagning bör därigenom kunna minska. Arbetsförmedlingen

47

kan koncentrera sina insatser på de sökande, som saknar arbete. Främjan-     Prop. 1990/91: 140 delagen är arbetsförmedlingens instrument för att främja nyrekrytering till arbetsställena av äldre och arbetshandikappade arbetssökande".

Även om 1986 ärs bestämmelse om skyddskommitténs ansvar för anpass­nings- och rehabiliteringsfrågorna kan ha medverkat till att frågorna upp­märksammats mer och att insatserna ökat, så har den också inneburit oklarheter i fråga om ansvarsfördelningen. Oklarheten gäller både arbetet med frågorna internt inom företag och förvaltningar och i myndigheternas arbete.

När det gäller rehabiliteringsfrågorna föreslår arbetsmiljökommissionen i en principskiss till ändring i lagen om allmän försäkring att arbetsgivare skall svara för atl arbetstagarens behov av rehabiliteringsåtgärder klarläggs samt att han skall medverka till att de åtgärder snarast vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering av arbetslagaren. Dessa krav utgår från den enskilde arbetstagaren. På samma sätt som i del förebyggande arbetsmiljö­arbetet bör anpassnings- och rehabiliteringsarbetet bedrivas på ett organi­serat och systematiskt sätt. Denna fråga har kommissionen inte närmare berört.

Enligt min mening är sådana bestämmelser som kommissionen föreslår inte tillräckliga för atl göra ansvarsförhållandena helt tydliga. Del finns inte heller förslag om tillsyn eller sanktioner, varken när det gäller de enskilda fallen eller när det gäller sättet på vilkel anpassnings- och rehabili­teringsarbetet organiseras och bedrivs.

Chefen för socialdepartementet föreslår att i lagen om allmän försäkring och med anknytning lill nya bestämmelser om rehabiliteringsersättning regleras arbelsgivarens ansvar för att försäkrade arbetstagares rehabilite­ringsbehov utreds och för att erforderliga rehabiliteringsåtgärder vidtas på eller i anslutning till arbetsplatsen. För egen del anser jag att arbelsgivaren dessutom måste ges ett tydligt och lagfäst ansvar för att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Jag förordar att en sådan bestämmelse tas in i det avsnitt av arbelsmiljölagen som behandlar arbelsgivarens skyldigheter. Detta har redan lidigare föreslagits av arbetarskyddsstyrelsen, vilket sty­relsen också uppmärksammar i sitt remissyttrande.

Skälen till att detta ansvar skall regleras i arbelsmiljölagen är flera:

lagen om allmän försäkring ulgår från individens räll lill ersättning och åtgärder medan arbetsmiljölagen utgår från arbetsgivarens skyldighet all organisera och ha rutiner för saml bedriva systematiskt förebyggan­de arbetsmiljöarbete där arbetsanpassning ingår,

genom reglering i arbelsmiljölagen knyts beslämmelserna lill lagens tillsynssyslem med yrkesinpektionen som tillsynsorgan,

tillsynen kan följas upp genom ett sanklionssystem med förelägganden eller förbud.

Del nu föreslagna systemet måste utformas så all det underlättar sam­verkan samtidigt som det så långt möjligt klargör rollfördelningen mellan arbetsgivaren öch de ölika samhällsorganen. Det är också viktigt att an-

48

svarsfördelningen inte utformas så att den enskilde riskerar att hamna     Prop. 1990/91:140 mellan olika stolar.

Jag har tidigare föreslagit att arbetsmiljölagen kompletteras med regler om arbetsgivarens "internkontroll" av det förebyggande arbetsmiljöarbe­let. En helhetssyn på människan i arbetssituationen medför att förebyg­gande och rehabiliterande insatser måste ses som olika länkar i samma kedja. För att få långsiktiga effekter bör i internkontrollen ingå att se till att erfarenheterna från rehabiliteringsarbetet systematiskt leder till ändringar i arbetsmiljön som kommer fler anställda lill godo.

Arbetsmiljökommissionen har uppmärksammat att bl.a. arbetsställe­begreppet bör ses över. Som en av anledningarna anges atl arbetsmiljöfrå­gorna måste in på alla nivåer i linjeorganisationen och verksamhelen som helhet. Mot bakgrund av ett sådant synsätt kan det enligt kommissionen ifrågasättas om inte arbetsställebegreppet behöver ses över, kompletteras och utvecklas så att verksamheten inom hela företaget omfattas. I mitt förslag anknyter jag till den i arbetsmiljölagen befintliga terminologin. Jag vill dock särskilt framhålla att när det gäller anpassnings- och rehabilite­ringsarbetet är det viktigt att frågorna både behandlas lokalt och i ett övergripande sammanhang. Hur man lyckas hitta lämplig möjlighet till omplacering beror t. ex. i slor utsträckning på vilka olika arbetsuppgifter som finns tillgängliga. Här är det viktigt att inte låta organisatoriska eller lokalmässiga gränser försvåra arbetet. Finns det inom en verksamhet arbetsställen som ligger nära varandra kan det ofta vara naturligt att de samverkar eller bedriver ett gemensamt anpassnings- och rehabiliterings­arbete. Drivs arbetet gemensamt, kan det inte anses nödvändigt att varje arbetsställe har en separat uppbyggd egen organisation.

Arbetsplatsens betydelse för ett aktivt och tidigt arbete med arbetsmiljö­anpassning och yrkesinriktad rehabilitering kan inte nog understrykas. 1 linjeorganisationen, på arbetsledarnivå, finns ofta de bästa förutsättning­arna att bedöma, genomföra och följa upp insatser för anpassning och yrkesinriktad rehabilitering.

Kraven på att det finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- och rehabiliteringsverksamhel är generella och gäller alla arbetsgivare. Organi­sationen av arbetet måste anpassas efter skyldigheterna i lagen om allmän försäkring och arbetsmiljölagen. Hur en på lämpligt sätt organiserad an­passnings- och rehabiliteringsverksamhet i detalj bör utfomas varierar beroende på förutsättningarna inom olika verksamheter. Del kan t.ex. innebära att arbetsgivaren ser till att det finns:

kompetens och kontaktpersoner

ekonomiska resurser avdelade för ändamålet

policy och mål för frågorna

organisation av arbetet

tydlig ansvarsfördelning

rutiner för tidiga kontakter med sjukskrivna

rutiner för undersökning av rehabiliteringsbehov m. m.

rutiner för kontakter med myndigheter, företagshälsovård m. fl.

rutiner för kontroll, uppföljning och utvärdering

samverkan med arbetslagarna

49

4   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 140

Organisation och rutiner skall vara sådana alt tidiga varningssignaler Prop. 1990/91: 140 uppmärksammas och att åtgärder mot ohälsa planeras och genomförs. Däremot är det inte nödvändigl alt man med interna krafter klarar att kartlägga, bedöma behöv av och genomföra alla åtgärder. Det finns olika organ med särskild kompetens som kan anlitas för detta. Jag kommer i ett senare avsnitt att återkomma till företagshälsovårdens uppgifter.

Arbetsmiljökommissionen föreslår i sin principskiss att det vid varje arbetsställe där det finns en skyddskommitté skall finnas en kontaktper­son. LO delar den uppfattningen och menar all detta underlättar samarbe­tet både för enskilda arbetstagare och för de myndigheter som arbetar med rehabiliteringsfrågorna. På mindre arbetsställen är den som svarar i reha­biliteringsfrågor tämligen lält att identifiera. På större arbetsställen kan delta vara svårt. Har arbetsstället en sådan storlek att det finns en skydds­kommitté, är det lämpligt att där också finns en kontaktperson i rehabilite­ringsfrågor. Självfallet kan en kontaktperson utses även på mindre ställen.

Jag delar uppfattningen alt en kontaktperson självfallet kan vara en bra resurs i arbetet med rehabiliteringsfrågorna. Skall ett sådant krav lagfästas, bör del därför ske i samband med reglerna i arbetsmiljölagen om hur anpassnings- och rehabiliteringsarbetet skall organiseras. Bedömningen av om det behövs särskild kontaktperson är dock en av många frågor som bör ingå i arbetsgivarens allmänna överväganden om hur arbetet med frågorna läggs upp. Jag anser därför att denna fråga inte skall regleras i lag.

När det gäller tillsynen över anpassnings- och rehabiliteringsarbetet framför riksförsäkringsverket i sitt remissyttrande att försäkringskassans roll bör vara att i de enskilda fallen bevaka/se till att arbetsgivaren vidtar arbetsplatsutredning och att följa upp atl arbetsgivaren uppfyller sitt åt­gärdsansvar. Verkei anser att kassan utöver detta inte bör ha någon for­mell tillsynsfunktion. Tillsynen över att arbetsgivaren fullgör sina skyldig­heter bör åligga yrkesinspektionen. I de fall arbelsgivaren vid upprepade tillfällen försummar sina skyldigheter bör kassan kunna påkalla ingripande från inspektionen.

Jag delar riksförsäkringsverkets uppfattning om fördelningen av tillsyns­ansvaret. Genom all föra in krav i arbetsmiljölagen på att arbelsgivaren bedriver elt på lämpligt sätt organiserat rehabiliteringsarbete får man en enhetlig tillsynsorganisalion för kontroll av både det förebyggande arbetet öch arbetet med anpassnings- och rehabiliteringsfrågor och av att frågorna samordnas i linjeorganisationen. Chefen för socialdepartementet föreslår emellertid att försäkringskassans tillsynsuppgifter gentemot arbetsgivarna tydligt uttalas när det gäller rehabiliteringsinsatser för enskilda individer.

Yrkesinspektionens tillsyn skall alltså avse arbetsmiljön och rehabilite­

ringsverksamheten i sin helhet, inte enskilda rehabiliteringsärenden. In­

spektionen kan ingripa om arbetsmiljön behöver åtgärdas för att, enligt

kraven i arbetsmiljölagen, anpassas efler en enskild arbetstagares behov.

Vid lillsynen av rehabiliteringsarbetet är del yrkesinspektionens uppgift

att se till att det finns etl organiserat arbele, rutiner, resurser m. m. Under­

lag för sådana inspektioner bör inhämlas från försäkringskassan och ar­

betsförmedlingen. Kassan kommer också att veta i vilken utsträckning

rehabiliteringsutredningar görs och om de uppfyller de kvalitetskrav man

50

kan ställa på sådana utredningar. Arbetsförmedlingen kan bedöma om     Prop. 1990/91:140 personalomsättningen är ovanligt hög, vilkel kan vara en annan varnings­signal om brister i arbetsmiljö och rehabilitering. Vid en samlad genom­gång av verksamheten från olika utgångspunkter kan brister söm tidigare "fallit mellan stolarna" lättare upptäckas.

Riksförsäkringsverket anser att samordningen myndigheterna emellan även fortsättningsvis bör kunna ske med utnyttjande av de kanaler som redan finns och menar då verksamheten i de lokala rehabiliteringsgrupper­na. Chefen för socialdepartementet föreslår att försäkringskassorna skall ha ansvar för att ett samarbete om rehabiliteringsfrågor kommer till stånd mellan myndigheter med ansvar inom rehabiliteringsområdel. Riksförsäk­ringsverket skall ha ett motsvarande ansvar på riksplanet. Jag delar denna uppfattning men vill understryka vikten av att yrkesinspektionen och arbetarskyddsstyrelsen knyts till delta samarbete. I detta sammanhang kan också den samverkan nämnas söm utvecklas kring arbetslivsfondens verk­samhet för att stimulera företagens/förvaltningarnas arbete med rehabili­tering. Samarbete har inletts med anledning av fondens verksamhet både på central nivå öch länsnivå mellan arbetslivsfonden, arbetsmarknadsver­ket, arbetarskyddsverket, riksförsäkringsverket med försäkringskasseorga-nisalionen samt socialstyrelsen.

I propositionen som föregick 1986 års ändring av arbetsmiljölagen be­rördes arbetsmarknadsmyndigheternas roll i anpassnings- och rehabilite­ringsarbetet och förhållandet mellan främjandelagen och arbetsmiljölagen. Den ändring som genomfördes innebar att både yrkesinspektionen och arbetsmarknadsverket har tillsynsuppgifter när det gäller anpassningsverk­samheten. Detta har dock i praktiken inte medfört nämnvärda problem. Den nu föreslagna ändringen påverkar inte delta förhållande.

Flera remissinstanser, bl. a. riksförsäkringsverket, LO och TCO framför att de fackliga organisationernas medverkan är mycket betydelsefull för atl få igång en fungerande rehabiliteringsverksamhet hos arbetsgivarna. Jag delar den uppfattningen och kommer i senare avsnilt all la upp samver­kansfrågorna och fackets roll. Med anledning av mina förslag måste bl. a. bestämmelserna om skyddskommitténs uppgifter i anpassnings- och reha­biliteringsarbetet ändras.

LO kräver en skärpning av lagen om anställningsskydd. LO anser all arbetsgivaren skall åläggas att göra de förändringar av arbetsorganisation och utruslning som behövs för att arbetstagaren skall kunna utföra arbele för arbetsgivarens räkning. I en sådan lagändring skall det samtidigt klar­göras all den anställde slår lill arbetsgivarens förfogande och har rält till lön så länge dessa åtgärder ej vidtagits. Idag har, enligt LO, arbetsgivaren enligt lagen om anställningsskydd enbart skyldighel att undersöka möjlig­helen lill omplacering inom ramen för existerande organisation och arbets-uppläggning inom företagel. Därefter kan av arbelsgivaren åberopas att arbetsbrist föreligger eller alt arbetstagaren inte slår till arbetsgivarens förfogande.

I fråga om kravet att arbelsgivarens skyldigheter skall utvidgas för att en

arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga skall kunna beredas; fortsatt an­

slällning kan följande sägas. Lagen om anställningsskydd bygger på tanken

51

att en uppsägning är den yttersta åtgärd som får sättas in först när alla     Prop. 1990/91:140 andra möjligheter att lösa problemet har uttömts (prop. 1973:129 s. 121). Arbetsgivaren är principiellt skyldig att före uppsägning överväga alla möjligheter att flytta arbetstagaren till någon annan arbetsuppgift inom företaget/förvaltningen. Principen är så viktig att den slagits fast i lagtext.

I de nyssnämnda förarbetena sägs vidare att omplaceringsskyldigheten i första hand avser sysselsättning på samma arbetsplats eller inom samma företagsenhet där arbetstagaren tidigare varit sysselsatt. Arbetsgivaren bör till att börja med undersöka möjligheterna att omplacera arbetstagaren inom ramen för anställningen. Visar det sig vara omöjligt bör arbetsgiva­ren söka erbjuda arbetstagaren annat arbete hos sig. Arbetsgivaren är skyldig att undersöka om det någonstans inom företaget/förvaltningen kan ordnas en ny anställning. En förutsättning för att arbetsgivaren skall anses skyldig att placera om en arbetstagare är att det kan ske utan att en annan arbetstagare friställs.

Det ligger i omplaceringsskyldigheten att arbetsgivaren skall göra en noggrann utredning i omplaceringsfrågan och därvid verkligen ta till vara föreliggande möjligheter att ordna en omplacering (AD 1981 nr 51). Mot bakgrund av arbetsgivarens principiella rätt att besluta om sin verksamhet har arbetsdomstolen emellertid uttalat (AD 1977 nr 151) att det inte gärna kan antas att omplaceringsskyldigheten skulle innebära en skyldighet att inrätta nya permanenta befattningar för att undvika uppsägning.

När det gäller anskaffande av hjälpmedel för arbetstagaren kan en sådan skyldighet föreligga enligt lagen om anställningsskydd. I rättsfallet AD 1982 nr 99 uttalades att det allmänt sett självfallet bör åvila en arbetsgiva­re att ta tillvara de möjligheter som finns att underlätta fortsatt verksam­het för en anställd som av medicinska skäl inte kan utföra sitt tidigare arbete. Detta åliggande innnefattar enligt domstolen i förekommande fall att inom rimliga gränser anskaffa tekniska hjälpmedel. Domstolen tillägger att det vid bedömandet av hur långt etl sådant åliggande kan sträcka sig givetvis spelar in bl.a. tekniska och ekonomiska faktorer vid sidan av bedömningar i vilken utsträckning en arbetstagare kan bli mera varaktigt hjälpt av en teknisk anordning.

Vad som är rimligt att kräva av arbetsgivaren i fråga om åtgärder för att arbetstagaren skall kunna fortsätta sin anställning kan enligt min mening bara avgöras efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet där såväl arbetslagarens som arbetsgivarens förhållanden och förutsätt­ningar vägs in.

De nu föreslagna ändringarna i arbetsmiljölagen vidgar arbelsgivarens

ansvar för bl. a. en god arbetsorganisation, arbetsanpassning och rehabili­

tering. Genom dessa ändringar ökar arbetsgivarens skyldighet att utveckla

arbetsorganisationen, skapa meningsfullt och utvecklande arbete, anpassa

arbetet lill de enskilda anställdas förutsättningar och genomföra rehabilite­

ringsinsatser. Detta vidgade arbetsgivaransvar måste givetvis också påver­

ka arbetsgivarens omplaceringsskyldighel. Bedömningen av vad som är

saklig grund för uppsägning kan därmed komma att påverkas. Det medför

öckså ökade krav på arbetsgivaren att vidta åtgärder för att stärka den

enskilde arbetstagaren och öka hennes eller hans förutsättningar att arbeta.

52

Det torde knappast kunna bli aktuellt atl bedöma en uppsägning från     Prop. 1990/91: 140 arbetsgivaren som sakligt grundad under tid då sådana åtgärder pågår.

För att arbetsanpassnings- och rehabiliteringsarbetet skall kunna bedri­vas på ett effektivt sätt måste de som deltar i denna verksamhet arbelsgivarens företrädare, skyddsombud och andra fackliga företrädare samt även t. ex. personal från förelagshälsovården kunna få tillgång till information av betydelse för de åtgärder som skall vidtas. Dessa frågor uppmärksammades bl. a. när skyddskommittéerna fick uppgiften att verka för att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabilite­ringsverksamhet bedrivs på arbetstället. Samtidigl reglerades tystnadsplik­ten och sekretessen för sådana uppgifter.

Bestämmelser om tystnadsplikt för den som deltar i sådan arbetsanpass­nings- och rehabiliteringsversamhet som skyddskommittén skall verka för finns i 7 kap. 13 § arbetsmiljölagen när det gäller den enskilda sektorn. I det allmännas verksamhet gäller bestämmelser i 14 kap. 7, 9 och 10 §§ sekretesslagen (1980:100) om informationsrätt och tystnadsplikt bl.a. för deltagare i arbetsanpassning- och rehabiliteringsverksamhel.

Jag föreslår nu att hänvisningen till 6 kap. 9 § arbetsmiljölagen i tyst­nadspliktsbestämmelsen tas bort. Därigenom kommer tystnadsplikt att gälla dem som deltar i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet, oberoende av om skyddskommitté finns på arbetsstället och om denna har medverkat vid organiserandet av denna verksamhet.

Bestämmelserna om tystnadsplikt skapar garantier för atl utbyte av information skall kunna ske mellan dem som deltar i arbetsanpassnings-och rehabiliteringsverksamheten. Om den som har fått till uppgift att delta i en sådan verksamhet skall kunna göra det på ett meningsfullt sätt bör han också kunna få all den information som behövs för uppgiften. Mottagan­det av informationen sker emellertid med det ansvar som följer av tyst­nadsplikten. En viktig reservation som generellt måste göras är att infor­mationsutbytet när det gäller uppgifter om enskilds personliga förhållan­den bara får avse uppgifter som har betydelse för det problem som skall lösas.

Jag vill i det här sammanhanget också erinra om vad som uttalades i förarbetena till de angivna ändringarna i arbetsmiljölagen och sekretessla­gen (prop. 1989/90:6) om möjlighelerna att lämna vidare sådana uppgifter som avser enskilds personliga förhållanden, nämligen att sådana uppgifter endast bör föras vidare med den enskildes samtycke.

53

3.5 Partssamarbete

Prop. 1990/91:140

Mitt förslag: Skyddskommitténs och skyddsombudens uppgifter renodlas. Som en följd av atl arbetsgivarens huvudansvar utvecklas, skall skyddskommittén ha till uppgift att delta i planeringen av arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet samt bevaka och följa upp detta arbete.

Skyddsombudens rätt att begära ingripande av yrkesinspektionen lyfts fram. Arbetsmiljöförordningens bestämmelser på området förs in i arbetsmiljölagen.

Kommissionens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till förslagen.

Skälen for mitt fiirslag: Enligt grundsynen i arbetsmiljölagen är samver­kan i sig ett viktigt medel för att åstadkomma en tillfredsställande arbets­miljö. Ett vidgat arbetsmiljöbegrepp och ett lagfäst arbetsgivaransvar för rehabilitering innebär att partssamarbetet skall spänna över ett bredare fält som utöver frågor om den fysiska arbetsmiljön också skall omfatta arbetsorganisation, rehabilitering och de anställdas inflytande över arbets­villkoren i stort.

Jag delar kommissionens uppfattning att en utveckling av samverkans­systemet bör utgå från arbetsgivarens ansvar samtidigt som det säkerställer ett reellt inflytande för arbetstagarna.

En integrering av arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet i linjeorganisa­tion samt en fungerande internkontroll kan skapa förutsättningar för att stärka partssamverkan. Beslutsprocessen kan bli distinkt och entydig. Syf­tet med de föreslagna kraven på dokumentation är att ge bättre möjligheter atl se helheten. Detta i sintur skapar förutsättningar för en ändrad rollför­delning i det lokala arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet.

Skyddskommittén har, vilket aldrig varit avsikten, i många fall i prakti­ken övertagit arbetsgivarens huvudansvar. Detaljfrågor har kunnat remit­teras till skyddskommittén i stället för att lösas i linjen på arbetsledarnivå.

Jag anser liksom kommissionen att skyddskommitténs roll i förhållande lill linjeorganisationen måste renodlas. Kommittén skall vara pådrivande och policyskapande i övergripande frågor och .delta i planering, kontroll och uppföljning av arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet.

LO understryker att fackels rätt till medverkan i bl. a. utarbetande av handlingsplaner, i utformning av arbetsorganisation och i rehabiliterings­arbetet måste förslärkas och preciseras. Liksom kommissionen vill jag framhålla att de fackliga organisationernas påskyndande och "revideran­de" röll blir tydlig genom att partsrollen utvecklas. Ett sådant förtydligan­de av partsrollerna kan medföra att krafter samlas kring arbetstagarorgani­sationernas kärnuppgifter. Arbetet med dessa kan på så sätt förstärkas och arbetsmiljöfrågorna sättas i centrum. samt bidra till att förstärka den dynamiska utvecklingen i arbetslivet. Samtidigt kan de fackliga organisa­tionerna, genom en tydlig partsroll, visa medlemmarna att organisationen kan påverka förändringar och driva fram förbättringar.

54

Det fackliga deltagandet bör koncentreras på atl initiera frågor, medver- Prop. 1990/91:140 ka i arbetet med att ta fram handlingsplaner för arbetsmiljöns förbättring och övervaka genomförandet av dessa. Jag föreslår därför att skyddskom­mitténs uppgifter i arbetsmiljölagens 6 kap. 9 § kompletteras med en föreskrift om att kommittén skall behandla handlingsplanerna som ingår i den internkontroll jag tidigare föreslagit (avsnitt 3.3). Även skyddsombu­dens arbetsuppgifter bör utvidgas med anledning av detta förslag. Skydds­ombud skall vaka över att arbetsgivaren uppfyller kraven i 3 kap. 2 a §. De skall också della vid upprättande av handlingsplaner. Genomförande­ansvaret för åtgärder ligger däremot hos arbetsgivaren. Detta synsätt över­ensstämmer också med inriktningen i de centrala arbetsmiljöavtalen.

När det gäller samverkansfrågorna uppmärksammar kommissionen be­hovet av att se över bl.a. samordningen mellan samverkansreglerna i arbetsmiljölagen och lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Flera remissinstanser har understrukit behovet av en sådan översyn. Jag avser att föreslå regeringen att det tillsätts en utredning med uppgift bl. a. atl se över dessa frågor.

Kommissionen anser atl skyddsombudens arbete bör underlättas. Dels bör det direkt anges att det i skyddsombudets uppgifter även ingår både alt vaka över att arbetsgivarens internkontroll fungerar och att della i plane­ring och utformning av bl. a. arbetsorganisationen. Dels bör det i arbets­miljölagen framgå att ett alternativ till att ett skyddsombud stoppar viss verksamhet är att av yrkesinspektionen begära besked om föreläggande eller förbud. Detta alternativ blir framför allt vikligt när det inte är fråga om omedelbar och allvarlig fara för arbetstagares liv eller hälsa. I sådana fall, t.ex. vid en mer långvarig exponering som kan leda till skadlig påverkan, är stopprätten inte tillämpbar.

Det har, enligt arbetsmiljökommissiönens arbetsorganisationsgrupp, vi­sat sig att skyddsombuden i vissa fall har svårt att få gehör för sina idéer och krav. Detta gäller inte minsl på det psykosociala området. Det kan delvis bero på att arbetsledama är oklara över sin roll och sitt ansvar för arbetsmiljön öch dessutom ofta saknar både kompetens och tillräckliga ekonomiska befogenheter för att direkt kunna lösa en uppkommen fråga. I anslutning lill att arbelsgivarens ansvar utvidgas när det gäller de arbetsor­ganisatoriska frågorna och internkontroll i linjen, måste det även markeras att skyddsombudens uppgifter därmed ändras.

LO anser inte att den föreslagna förstärkningen är tillräcklig utan vill att skyddsombudens stopprätt skall utvidgas till att också omfatta arbete som ger skador på sikl i de fall där arbelsgivaren inte vidtar någon åtgärd efter en konstaterad arbetsskada och när yrkesinspektionen inte ingriper.

I propositionen till arbelsmiljölagen (prop. 1976/77:149) framför före­draganden bl. a. följande:

Med anledning av synpunkter i vissa remissyttranden vill jag framhålla att

frågan om långtidseffekter måste ägnas stor uppmärksamhet. Det kan

emellertid enligt min mening inte anses förenligt med tillsynsmyndigheter­

nas och skyddsombudens inbördes roller atl införa en särskild befogenhet

för skyddsombud att ingripa vid misstanke om sådana effekter. Det måste

sålunda fasthållas atl skyddsombudens stoppningsrätt aktualiseras när

55

risken är överhängande och man inte hinner avvakta yrkesinspektionens     Prop. 1990/91:140 ställningstagande eller när tillsynsmyndighet redan har meddelat ett för­bud.

I enlighet med kommissionens förslag, vilket också överensstämmer med uppfattningen i förarbetena till arbetsmiljölagen, föreslår jag alt reglerna om skyddsombudens uppgifter och rättigheter ändras. Jag delar inte LOs uppfattning att skyddsombudens rätt skall utvidgas utöver detta.

Att "verka för att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhel bedrivs på arbetsstället" har ingått i skydds­kommitténs uppgifter. Jag har tidigare föreslagil att arbetsgivaren skall ha det direkta huvudansvaret för dessa frågor. På samma sätt som när det gäller det förebyggande arbetet skall del finnas ett systematiskt uppbyggt anpassnings- och rehabiliteringsarbete i linjen. Jag föreslår atl det formella ansvaret för skyddskommittén även i dessa frågor blir policyskapande, planerande, pådrivande och uppföljande. Kommittérnas uppgift inom detta område är viktig eftersom här sannolikt byggts upp betydande kun­skap och erfarenhet inom området.

3.6 Kvinnors arbetsmiljö

Det finns anledning att fästa särskild uppmärksamhet på kvinnors situa­tion i arbetslivet. Arbetarskyddsstyrelsen lämnnade i mars 1990 till rege­ringen ett handlingsprogram för arbetsmiljöinsatser i fyra kvinnodomine­rade branscher, nämligen kontorsarbete, elektroindustri, förskoleverksam­het och sjukvård. Den bild av kvinnors situation i arbetslivet som rappor­ten ger är oroväckande och kräver kraftfulla insatser på många områden. Resultat, som framkommit i arbetsmiljökommissionens rapporter, leder till samma uppfattning.

Under de senaste decennierna har alltfler kvinnor kommit ut på arbets­marknaden. År 1963 arbetade 54% av kvinnorna i åldrarna 20 64 år. År 1990 hade andelen stigit till 86%. Kvinnorna utgör i dag nära hälften av arbetskraften. Kvinnorna släpper således inte längre kontakten med ar­betslivet när de skaffar barn och bildar familj.

Fortfarande finns det emellertid stora skillnader mellan kvinnornas och männens villkor i arbetslivet. Arbetsmarknadspolitiken har under lång tid haft som mål att verka för jämställdhet på arbetsmarknaden. Hittills har åtgärderna framför alll varit inriktade på att underlätta för kvinnor att få arbete och att stimulera tiU otraditionella yrkesval. Arbetsmarknaden är dock fortfarande kraftigt könsuppdelad. Kvinnor arbetar inom vissa sek­torer och yrken män inom andra. Ledande poster innehas oftast av män. År 1985 fanns drygl 40% av kvinnorna inom de åtta vanligaste yrkena för kvinnor, nämligen kontorist, sjukvårdsbiträde, affärsbiträde, städare, barnsköterska, hemvårdare, sekreterare och restaurangbiträde. I samtliga dessa yrken, utom affärsbiträde, var kvinnoandelen minst 90%.

Kvinnor har trätt in på en arbetsmarknad formad av män för män.

Kvinnorna har i stor utsträckning kvar den dubbla rollen som yrkesarbe­

tande och huvudansvarig för hem och barn.

56

Kvinnor och män har ofta olika arbetsuppgifter även om de arbetar Prop. 1990/91:140 inom samma bransch. Inom t. ex. industrin har kvinnor i stor utsträckning tagit över monotona och repetitiva jobb där takten är högt uppdriven. Inom kontorsverksamheten har införande av datatekniken skapat nya, ofta hårt styrda rutinuppgifter såsom inmatning och kontroll. Dessa upp­gifter utförs oftast av kvinnor. Även vid lika utbildningsnivå har kvinnor genomsnittligt sett mindre kvalificerade uppgifter än män. Till detta kom­mer att kvinnor inom industrin ofta saknar eller har mycket kort yrkesut­bildning för sina arbetsuppgifter, vilka vanligen utmärks av låga kvalifika­tionskrav och av att de saknar utbildnings- och karriärmöjligheter. Även inom den offentliga sektorn, som är klart kvinnodominerad, finns det fler män än kvinnor på högre tjänster.

Könssegregeringen på arbetsmarknaden innebär en allvarlig begräns­ning av dess sätt att fungera. Den bidrar bl. a. till att minska flexibiliteten. Rörligheten sker inom de kvinnliga respektive manliga delområdena men sällan mellan dem. Della innebär alt många kvinnor stannar kvar i mono­tona och tunga jobb, trots en hög risk för arbetsskada.

Arbetsmiljökommissionens kartläggning visar att sjukfrånvaron vari­erar avsevärt mellan olika yrkesgrupper och mellan människor i olika arbetsmiljöer. Förekomsten av upprepade och ensidiga arbelsrörelser har avsevärd betydelse för uppkomsten av långvarig sjukfrånvaro på grund av sjukdomar i rörelseorganen liksom för långvarig sjukfrånvaro i allmänhet. Enformiga och rutinbetonade arbeten med liten omväxling, litet hand­lingsutrymme och små möjligheter till sociala kontakter ökar risken för psykisk belastning. Dessa effekter finns hos både kvinnor och män. Men kvinnor förekommer oftare i de arbeten som orsakar besvären.

Inom tillverkningsindustri, service och sjukvård finns kvinnor ofta i arbeten, där risken för belastningsskador är stor. Andra faktorer som kan vara orsak till kvinnors större belastningsproblem är lägre muskelstyrka och att arbetsplatser och arbetsredskap skapats för män. Kvinnor inom elektroindustrin, en av de branscher som arbetarskyddsstyrelsen studerat, har till exempel fem gånger så hög risk för belastningsskador som samtliga förvärvsarbetande kvinnor. Såväl med avseende på svåra olycksfall och belastningsskador som på död i tidig ålder är riskerna för kvinnor inom tillverkningsyrkena mer markerade än motsvarande risker för män.

Hälso- och sjukvårdssektorn är en ur risksynpunkt på många sätt utsatt sektor. Graden av arbetsmiljöproblem är också starkt relaterad till place­ring i organisationen. Ju längre ner i organisationshierarkin, desto fler sjukskrivningar och arbetsskador, vilket särskilt drabbar kvinnor. Andelen kvinnor bland vårdbiträden och sjuksköterskor är 95%, bland mentalskö­larna drygt 65%. Bland läkarna är den 31 %.

Kvinnors arbetsmiljöer och arbelsmiljöproblem har inte uppmärksam­

mats i lika hög grad som männens. Särskilda insatser för kvinnor på

arbetsplatserna har främst handlat om att underlätta anpassning till ett

arbetsliv bestämt av ramar och normer byggda utifrån männens förutsätt­

ningar. Mer sällan har insatserna angripit sättet att organisera arbetet eller

inneburit en anpassning av utruslning, arbetsmetoder etc. Arbetslivet mås­

te anpassas till det faklum att kvinnorna, som nu utgör nära 50% av

57

arbetskraften, har kommit på arbetsmarknaden för att stanna. Detta måste     Prop. 1990/91:140 också påverka värderingarna som styr arbetslivet och som hittills gjort att kvinnors behov kommit i bakgrunden.

Åtgärder för att förändra kvinnors arbetssituation måste vara en del i det reguljära förändringsarbetet på arbetsplatserna. Arbetsorganisationen och arbetets ulformning och innehåll har stor betydelse för människors hälsa och välbefinnande i arbetslivet och möjlighet till lärande och utveck­ling. Detta gäller för såväl kvinnor som för män. Mycket av ett aktivt arbete på arbetsplatserna för att förändra arbetsmiljön kommer att handla om att åstadkomma förändringar i dessa avseenden. Statistik över sjuk­frånvaro, förtidspensioneringar och arbetsskador och den kunskap vi har om traditionella kvinnoarbetsplatser gör att ett sådant förändringsarbete i allt högre utsträckning bör komma kvinnorna till del.

Det kan också, särskilt i det uppbyggnadsskede som nu förestår på arbelsmiljöområdet, vara motiverat att göra speciella insatser för kvinnor. Det kan t. ex. gälla frågor om information, utbildning, lokala handlings­program, specialstudier och liknande insatser. Det bör ankomma på bl.a. arbetsgivare och tillsynsmyndigheter att inom ramen för sin ordinarie verksamhet genomföra sådana satsningar. Det bör betonas att det inte är frågan om att ge en viss grupp speciella förmåner ulan syftet är att skapa en arbetsmiljö som i reell mening ger kvinnor och män samma möjligheter till i vid mening goda arbetsförhållanden.

I delta sammanhang bör särskilt uppmärksammas situationen för de personer som befinner sig i eller är på väg in i ett yrkesområde eller ett arbete (de s.k. brytarna) som starkt domineras av det motsatta könet. Dessa, som främst är kvinnor inom yrkesområden eller arbeten som domi­neras av män, t. ex. inom industrin, arbetar ofta i en arbetsmiljö som gör dem särskilt utsatta.

Det behövs en ökad kunskap och medvetenhet om helhetsbilden när det gäller kvinnors arbetssituation, särskilt viktigt är det att kvinnorna själva medverkar i att definiera problemen och hur de bör angripas. En viktig förutsättning för ett aktivt deltagande i förändringsarbetet är att kvinnor­na börjar använda de beslutsvägar och påverkansmöjligheter som finns i arbetslivet. Della omfattar också ett ökat inflytande i det fackliga arbetet.

Arbetslivsfonden skapar helt nya förutsättningar att höja ambitions­nivån i såväl det förebyggande arbetet som i arbetet med aktiv rehabilite­ring på arbetsplatserna. Det är av stor vikt att fondens pengar används aktivt för att förbättra kvinnornas arbetsliv. Arbetsmarknadens parter har ett stört ansvar i della arbete, både genom att uppmärksamma kvinnors situation i bransch- öch arbetsplatsprogram och i det praktiska arbets­miljöarbetet på arbetsstället.

På regeringens uppdrag har inom arbetsmiljöfonden inrättats ett särskilt

program, det s. k. KOM-programmet, för att förbättra kvinnornas villkor i

arbetslivet. En huvuduppgift för programmet är att starta pilotprojekt som

kan skapa goda förebilder och vinna spridning i arbetslivet. Särskilt ange­

läget är att utveckla arbetsinnehåll och arbetsorganisation i syfte att för­

bättra kvinnornas villkor i arbetslivet. Programmet lägger också stor vikl

vid information och opinionsbildning på området.

58

Vidare är det angelägel att kunskapen om kvinnors arbetsförhållanden Prop. 1990/91:140 och de åtgärdsförslag som läggs fram i arbetarskyddsstyrelsens rapport integreras i arbetarskyddsverkets pågående arbete med modernisering av tillsynen. Detta arbete inriktas på utveckling av systemtillsyn, åtgärder på det belastningsergonomiska området, tillsyn som inriktas på organisatoris­ka och sociala aspekter på arbetsmiljön samt breddning av olycksfallsbe-kämpandet genom bättre riskanalyser. Det kan också, söm jag nämnt, vara motiverat att göra speciella insatser som rör kvinnors arbetsmiljöförhål­landen. Bl.a. är det viktigt att kunskaperna om kvinnors förhållande i arbetslivet får stor spridning och att arbetarskyddsverket för ut dessa till olika målgrupper.

4 Företagshälsovården

4.1  Inledning

Företagshälsovårdens verksamhel styrs främsl genom de avtal som träffals mellan arbetsmarknadens parter. I avtalen anges riktlinjer för företagshäl­sovårdens organisation och arbetsuppgifter. Avtal har träffals såväl inom den privata som inom den offenlliga sektorn.

Enligt avtalen skall företagshälsovården vara en rådgivande expertresurs i det lokala arbetsmiljöarbelet och medverka till atl arbetsmiljön i största möjliga utsträckning anpassas till människans förutsättningar och behov. Avtalen lämnar relativt stor frihel åt de lokala parterna att anordna en företagshälsovård som är ändamålsenlig utifrån olika företags och bran­schers speciella förutsättningar och behov av insatser.

Även statsmakterna har i olika sammanhang uttalat betydelsen av före­tagshälsovården som en resurs i det lokala arbetsmiljöarbetet. I propositio­nen 1984/85:89 om företagshälsovård och arbetsanpassning lade regering­en fram ställningstaganden och förslag om förändringar på företagshälso­vårdens område. Våren 1985 beslutade riksdagen (SöU13, rskr. 172) i enlighet med förslagen. Förändringarna, som samlat kom att benämnas 1986 års företagshälsovårdsreform, trädde i krafl den 1 januari 1986.

I propositionen betonades särskilt att företagshälsovårdens verksamhet huvudsakligen skall vara av förebyggande karaktär och beakta såväl medi­cinska och tekniska som psykiska och sociala aspekter i arbetsmiljön. Vidare uttalades att även anpassningsfrågorna och den yrkesinriktade rehabiliteringen bör vara en angelägen uppgift för företagshälsovården. Detta kom sedan till uttryck i det nya systemet för statligt stöd till företags­hälsovården, som var en väsentlig del av 1986 års företagshälsovårdsre­form.

Det nya bidragssystemet för företagshälsovården infördes den 1 januari 1986 i syfte att stimulera till förebyggande arbetsmiljöarbete och förbättra anslutningen av små och medelstora företag till förelagshälsovården. Bi­drag till anordnare av företagshälsovård lämnas enligt bestämmelserna i förordningen (1985:326) om bidrag till förelagshälsovård.

I nämnda proposition avvisades tanken på en lagstiftning om obligato-

59

risk anslutning till företagshälsovården. I ställel förordades all utbyggna- Prop. 1990/91: 140 den även fortsättningsvis skulle ske på frivillig väg och att parterna på arbetsmarknaden skulle ha ett huvudansvar för företagshälsovårdens ut­byggnad och att dess innehåll och organisation skulle regleras genom avtal och överenskommelser mellan dessa. Samtidigt sattes som mål att minst 75 % av de anställda skulle ha tillgång till företagshälsovård vid 1990-talels början.

I propositionen angav dåvarande chefen för arbetsmarknadsdeparte­mentet att hon inte var beredd atl för all framtid avskriva tanken på en lagstiftning om generell skyldighet för arbetsgivare att föranstalta om företagshälsovård. Enligt hennes mening borde behovet av eventuella yt­terligare lagstiftningsåtgärder prövas i samband med en utvärdering av förelagshälsovårdsreformen. Regeringen tillsatte i augusti 1989 en ar­betsgrupp för att se över 1986 års företagshälsovårdsreform. Syftet med översynen var huvudsakligen att pröva frågan om företagshälsovårdens fortsatta utbyggnad och att utvärdera effekterna av det nya bidragssyste­met, som infördes 1986. Resultatet av översynsarbetet finns redovisat i betänkandet (Ds 1990:42) Företagshälsovård i omvandling.

Jag kommer i det följande att lämna den redovisning som den dåvaran­de chefen för arbetsmarknadsdepartementet utlovade i den nyss nämnda propositionen 1984/85:89 om företagshälsovård och arbetsanpassning. Vidare kommer jag alt redovisa de ställningstaganden som föranleds av översynen och remissyttrandena över denna.

4.2 Företagshälsovårdens mål och arbetsuppgifter

Företagshälsovården har tillkommit på initiativ av arbetsmarknadens par­ter för att utgöra en resurs i det lokala arbetsmiljöarbetet. Denna resurs är gemensam för arbetsgivare och arbetstagare. Verksamheten styrs främst genom riktlinjerna i de avtal som träffats mellan parterna.

Företaghälsovården har genom sin förtrogenhet med arbetsplatserna och sin breda kompetens blivit den expertresurs som generellt sett har de bästa möjligheterna att vara ett stöd för företagen och förvaltningarna när det gäller att förverkliga de högt ställda kraven på arbetsmiljön och minska utslagningen från arbetslivet. Dess insatser är därmed till gagn inte bara för arbetstagarna utan har också stor betydelse för samhällsekonomin i stort.

Mol bakgrund av arbetsmiljö- och rehabiliteringsfrågornas ökade vikt liksom samhällets ökade kostnader för arbetsskador, sjukfrånvaro och förtidspensionering, är det viktigt alt företagshälsovården verkligen ut­nyttjas som en aktiv resurs i det lokala arbetsmiljö- och rehabiliteringsar­betet.

Begreppet arbetsmiljö har med tiden fått ett vidgat innehåll. Utöver

fysiska och kemiska arbetsmiljöfaktorer, olycksfallsrisker och liknande

riskfaktorer i arbetsmiljön innefattar begreppet arbetsmiljö numera allt

fler av arbetslivets områden såsom arbetsinnehåll, arbetsorganisation, so­

ciala relationer samt inflytande och utvecklingsmöjligheter. Det är före­

tagshälsovårdens uppgift att, ulifrån detta vidgade arbetsmiljöbegrepp,

60

arbeta med en helhetssyn på förhållandena på arbetsplatsen, där samban-     Prop. 1990/91:140 den mellan fysiska, psykologiska och sociala faktorer beaktas. Detta kräver bl. a. att all företagshälsovårdspersonal har god kännedom om de verksam­hetsområden som de betjänar och kan se arbetsmiljöfrågorna i relation till verksamheten i dess helhet.

För att nå sina mål måste företagshälsovården därför aktivt medverka i det lokala arbelmiljöarbetet i nära samarbete med arbetsgivare och arbets­tagare.

Företagshälsovårdens ställning på arbetsplatserna är i myckel en åter­spegling av hur arbetsmiljöfrågorna hanteras där. De förslag jag nu lägger fram om ändringar i arbetsmiljölagen syftar främst till att åsladkomma förändringar i arbetsmiljöarbetet ute på arbetsplatserna genom krav på att företag och förvaltningar blir mer aktiva i såväl det förebyggande arbets­miljöarbetet som i arbetet med anpassning och rehabilitering. Detta kom­mer att få stor betydelse för förelagshälsovårdens förutsättningar och. villkor i framtiden.

4.2.1 Förebyggande arbete

Företagshälsovårdens huvuduppgift är att arbeta förebyggande och ut­veckla arbetsmiljön. Företagshälsovården har emellertid i många fall tagit på sig alltför mycket av en vårdande och individuellt problemlösande roU. En förutsättning för att företagshälsovården skall få en aktiv roll på arbets­platserna är att den får en tyngdpunktsförskjutning från efterhjälpande till förebyggande, från individinriktade till grupp- och organisationsinriktade insatser. Ett förändringsarbete med denna inriktning pågår på många håll och bör kunna utvecklas ytterligare.

Företagshälsovården skall bl.a. förse de anslutna arbetsplatserna med beslutsunderlag som beskriver sambanden mellan arbetsförhållanden och hälsa/arbetstillfredsställelse och i en dialog med beställarna diskutera be­hovet av olika insatser. Företagshälsovården skall kunna förutsäga effekter på hälsan vid nya eller ändrade arbetsförhållanden och tydliggöra problem i befintliga förhållanden och medverka vid en förändring av dessa. Upp­följning och analys av sjukfrånvaro, olyckstillbud, arbetsskador, personal­omsättning är viktiga inslag.

Företagshälsovårdens insatser får emellertid inte stanna vid kartlägg­ningsarbete, riskbedömningar etc. Det är lika viktigt att företagshälsovår­den aktivt deltar i företagens och förvaltningarnas förändringsarbete och bistår med synpunkter och råd. Jag vill understryka vikten av att företags­hälsovården kommer med tidigt i förändringsarbetet på arbetsplatserna och atl information, utbildning och träning av personal vid förnyelse och förändringsarbete utgör en viktig del.

4.2.2 Arbetsanpassning och rehabilitering

En grundförutsättning för ett framgångsrikt anpassnings- och rehabilite­

ringsarbete är atl insatserna sätts in tidigt, att de är arbetsplatsanknutna

61

och att det finns en väl fungerande organisation för arbetet. Del torde     Prop. 1990/91:140 också slå klart att arbetgivaren i många fall kommer att behöva stöd av en expertresurs för att kunna svara mol sitt arbetsgivaransvar.

Företagshälsovården har genom sin nära koppling till arbetsplatsen en nyckelroll i detta arbete. Den kan med sin breda kompetenssammansätt­ning anlägga ett helhetsperspektiv på problemen och fungera som en brygga mellan arbetsplatsens och samhällets insatser.

De förslag jag i förevarande sammanhang lägger fram om en lagstadgad skyldighet för arbelsgivare att bedriva en organiserad anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet på arbetsstället kan väntas medföra en ökad efterfrågan på tjänster från företagshälsovården. Arbetslivsfondens verk­samhet leder också till ökade aktiviteter för att rehabilitera långvarigt . sjuka och förbättra arbetsmiljön. Företagshälsovården torde få en betydel­sefull roll i planeringen och genomförandet av sådana aktiviteter.

Jag har tidigare uttalat att tyngdpunkten i företagshälsovårdens verk­samhet måste ligga i det förebyggande arbetsmiljöarbetet. På sikt bör en sådan inriktning av arbetet leda till att färre anslällda blir långtidssjuk-skrivna och att behovet av rehabiliteringsinsatser minskar. Men i dagens läge, med många arbetsskadeanmälningar och ett högt sjuktal, kan det dock vara motiverat med förhållandesvis stora rehabiliterings- insatser för redan drabbade. Jag anser det emellertid viktigt atl del inom företagshäl­sovården finns en balans och nära koppling mellan rehabiliterings- och arbelsmiljöinriktade åtgärder. Rehabiliteringsinsatser för den enskilde måste vara nära knutna till arbetsmiljön så att man i fråga om skador och sjukdomar, som kan ha etl samband med arbetsförhållandena, också gör insatser med syfte att förebygga att fler människor drabbas av skador och ohälsa.

Om det är fråga om insatser som går utöver vad som normalt kan krävas av företagshälsovården, kan arbetsgivaren hos arbetslivsfonden ansöka öm medel härför som del i arbetsplatsprogram. Att så skulle kunna ske har också förutskickats i propositionen 1989/90:62 om insatser för aktiv reha­bilitering och arbetslivsfondens verksamhet, m.m., där föredraganden anger all särskilda insatser från bl. a. förelagshälsovården kan belalas med medel från fonden.

Medel från fonden skall däremot inte användas för en allmän expansion av företagshälsovården. Efter vad jag har erfarit har arbelslivsfonden utarbetal riktlinjer för när bidrag skall kunna utgå för köp av tjänster från förelagshälsovården.

Atl arbeta med rehabilitering kräver kunskaper på många områden

liksom bra metoder öch en fungerande organisation. Etl problem i dag är

atl rehabiliteringsinsatserna ofta påbörjas för sent. En orsak till della är

sannolikt all många företag och förvaltningar inte har tillräckliga kunska­

per om och metoder för hur anpassnings- och rehabiliteringsarbetet skall

bedrivas. Jag bedömer atl metodiken i rehabiliteringsarbetet behöver ut­

vecklas. Framför allt krävs all del på arbetsplatserna utvecklas system för

att fånga upp och tillvarata tidiga signaler på att det behövs rehabilite­

ringsinsatser. Jag anser i likhet med arbetsgruppen att det är en viktig

uppgift för företagshälsovården atl medverka i utbildning av chefer, ar-

62

betsledare, personaladministratörer m.fl. om deras uppgifter i anpass-     Prop. 1990/91:140 nings- och rehabilileringsverksamheten.

Rehabiliterande insatser kan vara av olika art, exempelvis medicinsk, yrkesinriktad eller social rehabilitering. Del är inom områdel yrkesinrik­tad rehabilitering och sådana åtgärder som kan vidtas på arbetsplatser som arbetsgivarens ansvar för rehabilitering har sin tyngdpunkt. Exempel på åtgärder som kan ingå i en yrkesinriktad rehabilitering är olika åtgärder beträffande arbetsorganisation, arbetsinnehåll, förändring av den fysiska miljön, exempelvis för att minska belastning, omplacering m. m. Det kan . även gälla mer generella psykosociala insatser såväl för den drabbade som för övriga på arbetsplatsen, attitydpåverkan, kamratstöd etc. Genom sin förtrogenhet med arbetsplatsen och den anställde har förelagshälsovården enligt min mening speciella förutsättningar för att medverka i en sådan yrkesinriktad rehabilitering. Företagshälsovården kan också vara kontakt­punkt för de olika funktioner, såväl inom som ulom arbetsstället, som ofta behöver medverka i rehabiliteringsprocessen.

Ansvaret för den sociala rehabiliteringen ligger i första hand på kommu­nernas socialtjänst och faller följaktligen i princip utanför företagshälso­vårdens ansvarsområde. Vissa sådana insatser är dock tämligen vanliga även inom företagshälsovården. Del kan t. ex. gälla program och aktivite­ter för att motverka olika slag av missbruk. Jag anser att det i vissa fall kan vara av ett stor värde att sådana aktiviteter knyts till arbetsplatsen. Men framför allt bör företagshälsovården kunna ha en förmedlande roll och hjälpa den enskilde alt få del av olika sociala rehabiliteringsinsatser hos räll instans.

Jag vill här understryka att företagshälsovårdens resurser inle få avledas från förebyggande och arbelsplatsinriktade rehabiliterande insatser till den rent medicinska rehabiliteringen. Denna bör i huvudsak utföras inom den allmänna sjukvården. Däremot kan företagshälsovården medverka till att den anställde får hjälp av rätl instans. Jag återkommer till frågan om sjukvårdens roll inom företagshälsovården.

Jag kommer i det följande att föreslå att bidragen till företagshälsovår­den i fortsättningen skall förknippas med vissa ovillkorliga krav som skall gälla lika för all företagshälsovård. Jag anser att ett sådanl krav skall vara att företagshälsovården utöver den förebyggande verksamheten även med­verkar i anpassnings- och rehabilileringsverksamheten på arbetsstället. Detta skall ses som ett led i samhällets strävan att förhindra ulslagning från arbetslivet.

4.3 Sjukvårdens roll inom företagshälsovården

Den dåvarande chefen för arbetsmarknadsdepartementet behandlade frå­

gan om sjukvårdens roll inom företagshälsovården i proposilionen

1984/85:89 öm företagshälsovård och arbetsanpassning. Hon konstatera­

de att sjukvård, i bemärkelsen medicinsk behandling, i första hand skall

tillgodoses inom ramen för samhällets hälso- och sjukvård. Dock bedömde

hon att en viss andel sjukvård har sill berättigande inom företagshälsovår­

den. Statsrådet betonade samtidigt vikten av etl väl fungerande samarbete

63

mellan företagshälsovården och hälso- och sjukvården och pekade på att     Prop. 1990/91:140 landstingens planeringsansvar för den allmänna hälso- och sjukvård även gäller företagshälsovården.

I den nämnda propositionen framhöU föredraganden särskilt vikten av en ökad satsning på förebyggande verksamhel inom förelagshälsovården. Det bidragssystem som infördes år 1986 syftade till att stimulera till förebyggande insatser och reducera sjukvårdens omfattning genom att ta bort den tidigare kopplingen mellan ersättningen och företagshälsovårdens sjukvårdande verksamhet.

Den ändring av bidragssystemet som gjordes år 1986 har inneburit all sjukvårdens omfattning har minskal bara marginellt. Detta framgår av den enkätundersökning till landets samtliga företaghälsovårdsenheter som ar­betsgruppen låtit utföra. Trycket på företagshälsovården all tillhandahålla sjukvård är fortfarande stort, samtidigt som sjukvården tar ansenliga resurser i anspråk inom företagshälsovården.

Arbetsgruppen har, som jag tidigare nämnt, varit enig om att tyngd­punkten i företagshälsovårdens arbete skall vara att förebygga ohälsa och bristande välbefinnande i arbetet. Därvid har insatser riktade mot arbets­miljön av högsta prioritet. Denna uppfattning delas av remissinstanserna.

Arbetsgruppens majoritet har vidare uttalat uppfattningen att allmänna sjukvårdande, behandlande uppgifter i princip inte faller inom företags­hälsovårdens ansvarsområde utan är en uppgift för hälso- och sjukvården, främst primärvården. Svenska arbetsgivareföreningens (SAF) representant i arbetsgruppen har reserverat sig mot detta och anser att företaghälsovår­den måste få ta på sig visst allmänt sjukvårdsansvar om uppdragsgivaren så önskar. SAF har framför aflt hänvisat till bristande resurser inom hälso-och sjukvården. Även bland remissinstanserna råder delade meningar om sjukvårdens roll inom företagshälsovården öch flera instanser anser att viss sjukvård skall vara kvar.

Jag har tidigare uttalat att företagshälsovården främst skall arbeta före­byggande och medverka i anpassnings- och rehabiliteringsarbetet på ar­betsplatsen. De medel som samhället ställer till företagshälsovårdens för­fogande är avsedda att användas för dessa uppgifter och därigenom bidra till att minska samhällets totala kostnader för hälso- och sjukvården. En förutsättning för att företagshälsovården till fullo skall uppnå dessa syften anser jag vara att den klart avgränsar sin roll och koncentrerar sina insatser på arbetsförhåUandena, såväl generellt som för den enskilde. Detta inne­bär att allmänna sjukvårdande, behandlande uppgifter i princip inte ingår i företagshälsovårdens uppgifter.

Ett vanligt argument för en slor andel sjukvårdande verksamhet inom företagshälsovården är att sjukvården ger viktig information om hälsopro­blem i arbetsmiljön. Denna ståndpunkt förs också fram i några av re­missvaren. Även jag har förståelse för denna uppfattning, men jag anser samtidigt atl signaler på ohälsa måste och kan fångas upp i ett tidigare skede, innan det uppstått ett behov av sjukvård. Effektiva insatser i såväl det förebyggande arbetet som i rehabiliteringsarbetet förutsätter tidiga insatser. Genom nära kontakter med arbetsplatserna, anställda, arbetsled-

64

ning m.fl. kan företagshälsovårdens personal i ett tidigare skede få en     Prop. 1990/91:140 uppfattning om problemen i arbetsmiljön.

Det hävdas ofta att företagshälsovården skall ägna sig åt arbetsrelaterad sjukvård. Arbetsgruppen har emellertid ansett att detta begrepp är oprecist och ger en oklar avgränsning av företagshälsovårdens roll. Jag vill erinra om att liknande synpunkter fördes fram redan vid remissbehandlingen av företagshälsovårdsutredningens betänkande (SOU 1983:32) Företagshäl­sovård för alla. Enligt min mening bör inriktningen vara att företagshälso­vården i början av ett sjukdomsförlopp kan konstatera eventuella sam­band med arbetsmiljön och hänvisa en anställd till rätt vårdinstans och mol slutet underlätta återgång till arbetet och bistå med förslag om anpass­ningsåtgärder som behövs för atl arbetstagaren skall kunna utföra arbetet.

Förelagshälsovård ses ibland som en arbetsplatsanknulen primärvård, kanske därför att en betydande del av företagshälsovårdens personal har sjukvårdsinriktning i kompetens och arbetssätt. Atl förväntningarna på företagshälsovården inte alltid stämmer överens med företagshälsovår­dens målsättning på det sätt den kommit lill uttryck i avtalen och i statsmakternas uttalanden har även visat sig vara en konflikt som ibland varit svår för personalen vid företagshälsovårdsenheterna alt hantera. En väl genomarbetad policy och klara riktlinjer liksom en effektiv styrning och ledning som håller ihop verksamheten anser jag vara en grundförut­sättning för att på ell effektivt sätt klargöra rollen gentemol beställarna.

Jag anser dessutom att bemanningsstrukturen inom företagshälsovår­den, med en hög andel medicinskt utbildad personal, bidrar lill föreställ­ningen om företagshälsovården som en allmän sjukvårdsinstans. En ul­veckling av företagshälsovården i riktning mot mer förebyggande arbete bör få lill konsekvens all personalsammansällningen förändras. Delta är emellertid inte en fråga som statsmakterna har att besluta om. Det ankom­mer i ställel på de berörda parterna all behandla sådana frågor i sina överväganden om företagshälsovården.

SAF har som nämnls ansett all viss sjukvård behövs inom företagshälso­vården bl. a. därför att primärvårdens resurser inte räcker till. Jag anser att etl sådant synsätt motverkar en rationell lösning av båda verksamheterna. Sjukvården inom företagshälsovården undandrar resurser från primärvår­den samtidigt som den förebyggande verksamheten inte ges tillräckligt utrymme. Jag vill också erinra om att det inom hälso- och sjukvården pågår ölika förändringar söm bl. a. syftar till att öka valfrihet, tillgänglighet och kontinuitet i vården. Möjligheten att välja vård inom eller utom det egna landstinget finns redan på många håll. Inom olika landsting förbätt­ras kontinuiteten i vården och tillgängligheten genom t. ex. längre öppetti­der, kortare köer och ökade möjligheter att komma till samma läkare eller sköterska vid upprepade besök.

Jag anser liksom arbetsgruppen att samverkan mellan företagshälsovår­

den och hälso- och sjukvården har stor betydelse. Inte minst blir behovet

av samverkan påtagligt genom den ökande rehabilileringsverksamheten.

Del borde finnas ett starkt inlresse från båda parier att få till stånd en

sådan samverkan. Initiativet lill planering och ulformning av samverkan

mellan hälsö- och sjukvården och förelagshälsovården skall enligt hälso-

65

5   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 140

och sjukvårdslagen (1982:763) ankomma på huvudmannen för hälsö- och     Prop. 1990/91:140 sjukvården. Det hindrar dock inte atl initiativ kan tas även från företags­hälsovårdens sida.

I likhet med arbetsgruppen och flera av remissinslanserna vill jag fram­hålla vikten av att del sker en konkretisering av formerna för samarbetet mellan företagshälsovården och hälso- och sjukvården, i första hand pri­märvården. Olika vägar kan prövas. Etl exempel är samlokalisering av företagshälsovård och primärvård. Jag ser också positivt på att etl samar­bete formaliseras, exempelvis i avtal mellan förelagshälsovårdsenheter och respektive landsting. Sådan samverkan kan t.ex. gälla ömsesidig hänvis­ning av patienter, ömsesidiga konsultationer, gemensam bedömning av anpassnings- och rehabilileringsbehov, utbyte av kunskap och träffar för ömsesidig orientering om varandras verksamheter m. m. Samverkan mås­te givetvis ske under iakttagande av sedvanliga sekretessregler och ske i samförstånd med patienter/arbetstagare.

4.4 Företagshälsovårdens styrning och ledning

Företagshälsovården är organiserad i de former som anges i arbelsmiljöav-talen mellan de centrala parterna på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadens parter har genom sina avtal tillskapat särskilda samrådsorgan som under styrorganet skall planera och utforma verksamhelen samt följa upp den praktiska lillämpningen.

Regler för partsinflytandet över företagshälsovården är ölika beroende på hur den är organiserad. En företagshälsovårdscentral drivs vanligtvis i aktiebolagsform och beslutsfunktionen liksom även del formella juridiska ansvaret ligger därmed på styrelsen för bolaget. Enligt SAF-LO-PTK-avtalel skall en företagshälsovårdskommitté inrättas då företagshälsovård gemensamt anordnas för flera företag. Detta organ är av rådgivande karak­lär. Inom t. ex. den statliga sektorn har man en annan lösning.

Hös 

den inbyggda företagshälsovården bestäms verksamhelen oftast av en central skyddskommitté eller en central arbetsmiljökommitté i enlighet med gällande arbetsmiljöavlal. Denna har fått särskilda befogenheter vad beträffar företagshälsovården. Den har bl.a. rätt att beslula i frågor som gäller t. ex. förelagshälsovårdens organisation, verksamhetens inriklning, ulveckling etc. och skall ge underlag för och yttra sig över budgeten för förelagshälsovården.

Arbetsgruppen har konstaterat all nuvarande styr- och ledningsformer, främst vid företagshälsovårdscenlralerna, med både slyrelse och företags-hälsovårdskommittéer, ofta leder till oklara budskap och oklarheter om vem Söm egentligen fattar de avgörande besluten. Ledamöterna i såväl styrelse som kommitté är inte heller alltid tillräckligt insatta i företagshäl­sovårdens målsättning eller har fåll möjlighet all ägna sig ål sitt uppdrag. Detta förhållande resulterar i en splittrad verksamhel med olydliga, oftast alltför generella mål. Bl.a. har företagshälsovårdens personal efterlyst ett ökat stöd och en bättre dialog med ledamöterna i styrorganen.

Jag anser att frågan om företagshälsovårdens styrning och ledning är av

största vikt för företagshälsovårdens fortsatta ulveckling. Jag delar arbets-

66

gruppens bedömning om vikten av att effektivisera och renodla styrfunk- Prop. 1990/91:140 tionen för förelagshälsovården, oavsett organisationsform. Hur styrfunk­tionen, liksom övriga partsorgan som bedöms nödvändiga, bör utförmas anser jag bör ankomma på parterna att avgöra. Jag anser det också vara parternas ansvar all medverka till all ledamöterna i dessa organ får utbild­ning om sina uppgifter och möjligheter, i syfte att effektivisera verksamhe­ten öch utveckla dialogen och kontakterna med medlemsföretagen öch med företagshälsovårdens personal.

Ansvaret för att förelaghälsovården får den omfattning, inriktning och innehåll som arbelslivel kräver åvilar i första hand parterna. Jag anser det därför högst väsentligt atl såväl arbetstagarorganisationer som arbetsgiva­re tillförsäkras inflytande över styrningen av företagshälsovården, oavsett organisationsform. Beträffande den inbyggda företagshälsovården tillgo­doses detta inflytande bl.a. med slöd av arbetsmiljöavtalen och med utgångspunkt från de grundläggande kraven på inflylande och medbestäm­mande i organisationen. I en företagshälsovårdscentral finns inle motsva­rande garanlier för inflylande. Del finns i dag exempel på att arbetstagarna saknar inflytande i centralens styrelse. Eftersom det oftast är i centralens styrelse som de avgörande beslulen fallas, anser jag det viktigt att den har partsrepresentation som garant för att verksamheten bedrivs enligt avta­lens och samhällets intentioner. Partsrepresenlalionen bör också kunna bidra till att förhindra oseriös verksamhet.

Jag vill samlidigt erinra om att parternas inflylande över företagshälso­vårdens verksamhet i hög grad ulövas i deras egenskap av beställare av företagshälsovårdens tjänster. Genom att ställa tydliga och befogade krav kan parterna på arbetsplatserna medverka till all utveckla förelagshälso­vården.

Arbetsgruppen har konstaterat att den verkställande ledningen på före-tagshälsövårdsenheterna ofta är svagt utvecklad. Enligt den enkät arbets­gruppen genomförde lill samtliga enheter saknar ca hälften en speciell chefsfunktion för hela enheten. Chefsrollen är dessutom ofta diffus. Många chefer arbetar i dag endast kört tid med företagshälsovård öch har ofta en rent kameral funktion och driver sällan rena arbetsmiljöfrågor.

Avsaknad av en sammanhållen ledningsfunktion öch tydliga mål har ofta visat sig vara en orsak till interna problem och har också har lett till vissa svårigheter alt få ul enhetliga budskap till avnämarna.

En verksamhels resultat är i stor utsträckning beroende av det sätt på vilket ledarskapet utövas. Detta gäller även företagshälsovården. Jag delar, liksom remissinstanserna, arbetsgruppens uppfaltning att del på varje enhet bör finnas en professionell ledningsfunktion som under styrorganet eller molsvarande ansvarar för att verksamheten planeras och verkställs enligt styrelsens och uppdragsgivarnas intentioner. För varje enhet bör del sålunda finnas en ansvarig chef med väl definierade uppgifter. Detta bör gälla oavsett hur företagshälsovården är organiserad.

Många företagshälsovårdsenheter är små. Det är enligt min mening inget som hindrar atl flera sådana enheter går samman om en gemensam chef

Samhället bör ges möjligheter att på ett effektivt sätt kunna följa upp

67

innehållet i företagshälsovårdens verksamhet. Jag vill därför understryka Prop. 1990/91:140 vikten av att verksamheten dokumenteras i verksamhetsplaner och att verksamhelen följs upp och utvärderas. Detta är angeläget inte bara för staten söm bidragsgivare utan även för anslutna företag, de fackliga orga­nisationerna och de anställda. Verksamhetsplan och verksamhetsberättel­se bör överlämnas till yrkesinspektionen för kännedom.

4.5 Kompetens- och utbildningsfrågor

Jag har lidigare framhållit vikten av att kvalitetsfrågorna får en framskju­ten plals i arbetet med att bygga ut och utveckla företagshälsovården. Kvalitetsfrågorna hänger nära samman med personalens utbildning och kompelens.

Jag vill särskilt framhålla vikten av att förelagshälsovårdens personal har en utbildning som svarar mol de speciella krav som arbetsuppgifterna inom företagshälsovården ställer. Arbelsmiljöinstitutet ansvarar för denna utbildning och är i dag huvudsaklig anordnare av denna.

Vidareutbildning i förelagshälsovård bör dels ge gedigna kunskaper om arbetsmiljöfrågor utifrån den grundutbildning som de olika personalkate­gorierna har, dels ange ett arbetssätt som de kan tillämpa i det praktiska företagshälsovårdsarbetel.

Företagshälsovårdens personalsammansättning skall spegla verksamhe-ten.s innehåll. Jag har tidigare framhållit vikten av att företagshälsovården i sitt arbele ulgår från en helhetssyn på arbetsmiljöförhållandena. Ju mer förebyggande och åtgärdsinriktad verksamheten är, desto fler verksam­hetstyper och desto större utbildningsbredd kommer att finnas företrädd inom företagshälsovården. Förutom att redan existerande utbildningar samordnas på lämpligt sätt, anser jag det också viktigt att nya verksam­hets- och kompetensområden förs in i utbildningen. Det är väsentligt att områden som i framtiden får stor betydelse för arbetet inom företagshälso­vården, t.ex. beleendevelenskap, psykosociala frågor, arbetsorganisation öch rehabiliteringsmelödik, får en ökad tyngd i utbildningen. De ökade kunskaper öm kvinnornas arbetsmiljö och deras hälsorisker som erhållits genom arbetsmiljökommissionens kartläggning och arbelarskyddsstyrel-sens handlingsprogram för fyra kvinnodominerande branscher (se avsnitt 3.6) behöver också föras in i sammanhangel.

Jag ser det också som angeläget att fler för olika befattningshavare gemensamma avsnitl införs i vidareutbildningen eller som komplement till denna i syfle att skapa en grundval för en gemensam kunskapsram och elt gemensamt förhållningssätt i personalens dagliga arbete.

Arbetsgruppen har konstaterat all antalet sökande lill vidareutbildning i företagshälsovård för beteendevelare och förelagssjukgymnaster för närva­rande är mycket större än tillgången på utbildningsplatser. Jag vill med hänsyn till den framtida inriktningen av förelagshälsovårdens verksamhet, som jag tidigare redogjort för, understryka behovet av en utökning av vidareutbildningen för dessa båda yrkeskategorier.

Jag har tidigare uttalat alt del är viktigt att verksamheten inom företags­

hälsovården samordnas under en enhetlig och professionell ledning. Där-

68

med är del också viktigt att denna personal får en vidareutbildning, som behandlar företagshälsovårdens arbetssätt och verksamhetens syfte och innehåll. Därutöver finns annan administrativ personal som bör erbjudas möjlighet till någon form av utbildning inom företagshälsovård. Jag har med tillfredsställelse kunnat konstatera att dessa yrkeskategorier beretts tillfälle att deltaga i introduktionsutbildningen och att den börjar bedrivas som en reguljär del av institutets utbildningsverksamhet. Jag delar arbets­gruppens uppfattning att, oavsett vilken arbetsuppgift man har inom före­lagshälsovården, samtliga personalkategorier skall kunna erbjudas intro­duktionsutbildning.

I propositionen 1984/85:89 anges som ett önskvärt mål att företagshäl­sovårdens personal skall vara utbildad före anställning inom förelagshälso­vården. Denna princip har i praktiken visal sig vara svår att genomföra. Som regel har personalen varit anslälld inom företagshälsovården 1/21 år innan vidareutbildning i företagshälsovård påbörjas. Arbetsgruppen har funnit atl denna praxis fungerat väl.

För egen del ser jag inget skäl att frångå denna praxis. Jag anser emeller­tid att det inte får gå för lång tid innan utbildning erbjuds efter anställning­en. Det är angeläget att en nyanställd så snart som möjligt bereds möjlighet att utbildas inom förelagshälsovården.

Jag avser att i diskussioner med arbelsmiljöinstitutet ta upp dessa frågor och frågan om en central, övergripande referensgrupp för utbildningsfrå­gor vid arbelsmiljöinstitutet.

Prop. 1990/91:140

4.6 Företagshälsovårdens utbyggnad

Min bedömning: Den fortsatta utbyggnaden skall ske på frivillig väg genom avtal mellan arbetsmarknadens parter och inte genom lag­stiftning.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med min bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som behandlat frågan är positiva till arbetsgruppens förslag om anslutning på frivillig väg.

Skälen till min bedömning: Arbetsmarknadens parter har genom avtal påtagit sig ansvaret för utbyggnaden av företagshälsovården inom sina respektive avtalsområden. Företagshälsovårdsreformen år 1986 (prop. 1984/85:89, SoU 13, rskr 172) innebar samtidigt vissa samhälleliga stödåt­gärder för att underlätta utbyggnaden genom en förändring av statsbi­dragssystemet. Tanken på en lagstiftning om obligatorisk anslutning avvi­sades av riksdagen samtidigt som målsättningen att 75% av de anslutna skall ha tillgång till företagshälsovård vid 1990-lalets början lades fast.

Jag kan i dag konstatera att ca 80% av de anslällda har tillgång till företagshälsovård. Detta innebär atl det av riksdagen uppställda målet om 75 % anslutning bland de anställda har uppfyllts.

Jag kan samtidigt konstatera att del finns såväl branschvisa som regio­nala skillnader i anslutningsgrad. Särskilt inom servicenäringarna är an-

69

slutningen låg. Framför allt är det små företag med färre än 20 anställda Prop. 1990/91:140 som i dag står utanför företagshälsovården. Det är troligt att åtskilliga av dessa förelag skulle behöva ha tillgång till företagshälsovårdens expertkun­nande. Arbelsgivarens ökade ansvar för rehabilitering kommer även atl öka behovet av hjälp från företagshälsovården. Delta gäller i hög grad de små företagen, som ofta saknar egna resurser för sådana insatser. Arbets­livsfondens verksamhet ökar ytterligare företagens behov av expertis för att åstadkomma förändringar.

Skälen till att de mindre företagen har en låg anslutning skiftar. Arbets­gruppen konstaterar att det ofta visal sig vara svårt att motivera småföre­tag att ansluta sig. Del råder också viss tveksamhet från företagshälsovår­den att ansluta småföretag, då dessa jämfört med större företag upplevs som mer arbetskrävande och därmed drar med sig jämförelsevis stora kostnader för förelagshälsovården.

I likhet med arbetsgruppen anser jag emellertid inte att en lagstiftning är den rätta vägen för att ansluta de små företagen. En lagreglering skulle bli verkningslös om den inte också innebar en motsvarande skyldighel för någon eller några att tillhandahålla företagshälsovård. Jag ser det också som en förtroendefråga. En lagreglering skulle kunna uppfattas som ett hinder för parternas inflytande på utformningen av företagshälsovården och därmed minska deras intresse och engagemang. Utan förtroende hos såväl arbetsgivare som arbetstagare torde företagshälsovården ha små möjligheter att göra en ändamålsenlig insats.

En viktig förutsättning för den fortsatta utbyggnaden av företagshälso­vården anser jag vara att företagen och de anställda inser värdet av att använda sig av företagshälsovårdens tjänster och därmed av fri vilja anslu­ter sig. Detta fordrar för det första att arbetsmiljömedvetandet stärks såväl hos arbetsgivare som hos arbetstagare. Dessutom måste företagshälsovår­den kunna anpassa sina tjänster till de små företagens behov. Små förelag behöver enligt min mening ofta hjälp med konkreta råd och färdiga åt­gärdsförslag, mycket information och utbildning kring den egna miljön, information om regelsystem etc. Detta ställer höga krav på flexibilitet och beredskap att pröva nya lösningar hos företagshälsovården.

Jag delar alltså arbetsgruppens uppfattning att utbyggnaden även i fram­tiden skall ske på frivillig grund genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Det är samtidigt i hög grad önskvärt att anslutningen bland de små företagen ökar. Detta förutsätter att arbetsmarknadens parter genom olika insatser fortsätter atl verka för en ökad anslutning bland de små företagen. För egen del kommer jag i del följande att föreslå förändringar av bidragen till företagshälsovården för alt ytterligare stimulera till ökad anslutning av små företag. Jag vill också erinra om att en majoritet av de ca en miljon anställda, som i dag står utanför företagshälsovården, omfattas av arbets­miljöavtal och därmed har en avtalsenlig rätt till företagshälsovård.

Jag vill vidare erinra om atl yrkesinspektionen i sin roll som tillsyns­myndighet har som särskild uppgift att följa och främja företagshälsovår­dens ulveckling. Yrkesinspektionen kommer enligt min mening all bli allt viktigare i arbetet med att få företagshälsovården utbyggd för de företag

70

som i dag står utanför. Della gäller inte minsl företag som inte omfattas av kollektivavtal.

Jag vill också erinra om all yrkesinspektionen enligt arbetsmiljölagen (3 kap. 2 §) i vissa fall genom föreläggande kan ålägga arbelsgivaren alt föranstalta om företagshälsovård.

Prop. 1990/91:140

4.7 Villkor för bidrag 

4.7.1 Grundläggande villkor

Mitt förslag: Villkoren för bidrag till företagshälsovården renodlas till all gälla vissa grundläggande krav rörande verksamhetens funk­tion och kvalitet samt styrning och ledning. Dessa villkor skall gälla lika för all företagshälsovård.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna ställer sig bakom alt villkoren för bidrag skall gälla lika för all företagshälsovård. SACO varnar för en kvalitativ urholkning av företagshälsovården om villkoren samtidigt försvagas. Landstingsförbundet motsätter sig all dispositiviteten tas bort.

Några remissinstanser vänder sig mot att krav på personalens utbildning inte finns med bland villkoren i arbetsgruppens förslag.

Skälen till mitt förslag: Företagshälsovården har vuxit fram som en gemensam angelägenhet för parterna på arbetsmarknaden. Dess verksam­het styrs främst genom avtalen om arbetsmiljö och förelagshälsovård. Partsstyrningen innebär att verksamheten kan utformas efter de skiftande behoven i olika branscher och sektorer på arbetsmarknaden.

Samtidigt har samhället ett intresse av att företagshälsovården har rätt inriktning och bra kvalitet på verksamheten. Samhället lämnar ett årligt stöd till företagshälsovården på närmare en miljard kronor. Etl skäl till detta är att företagshälsovården har stor belydelse för att molverka ulslag­ning och förbättra arbetsmiljön och övriga förhållanden i arbetslivet. Mot denna bakgrund bör samhället kunna ställa krav på företagshälsovården, dess effektivitet och inriktningen av verksamheten.

Vid konstruktionen av gällande förordning (1985:326) om bidrag till förelagshälsovård rådde stor enighet om att villkoren för statsbidrag inte fick begränsa parternas möjlighet atl bestämma om företagshälsovårdens innehåll och atl anpassa den till olika branschers förutsättningar och behov. De villkor för statsbidrag, som har att göra med företagshälsovår­dens innehåll och utformning, kom därför i huvudsak att utgå från avta­lens normer. Villkoren gjordes tillämpliga endasl om det inte finns kollek­tivavtal (3 §, andra stycket i nämnda förordning).

Etl problem med denna ordning är att befintliga arbetsmiljöavtal är relativt oprecisa vad gäller mål och inriktning. Tydligheten i avtalen vari­erar mellan olika avtalsområden. Detta har lett till skiftande kvalitet och olika inriktning av företagshälsovården.

Jag anser i likhet med arbetsgruppen och flertalet remissinstanser att de

71

krav, som samhället ställer på förelagshälsovården för utbetalning av     Prop. 1990/91:140 bidrag, skall gälla lika för all företagshälsovård, oavsett hur avtalen utfor­mats. Det bör ankomma på regeringen att besluta om den närmare utform­ningen av bidragsvillkoren. Bland de krav som bör ställas på företagshälso­vården bör enligt min mening ingå att företagshälsovården

är en rådgivande expertresurs för hela arbetsstället

arbetar förebyggande och medverkar i anpassnings- och rehabiliterings­arbetet på arbetsplatsen

aktivt medverkar i det lokala arbetsmiljöarbetet

samverkar med samhällets olika organ

styrs av ett organ med partsrepresenlation

har en väl definierad ledningsfunktion

årligen  upprättar verksamhetsplan och  verksamhetsberättelse som överlämnas till yrkesinspektionen för kännedom

drivs med för ändamålet utbildad personal

Detta stämmer väl överens med vad arbetsgruppen föreslagit och vad jag tidigare anfört om företagshälsovårdens arbetsuppgifter. Jag har dock för egen del till arbetsgruppens förslag lagt ytterligare ett villkor, nämligen att företagshälsovården drivs med för ändamålet utbildad personal. Vill­koret finns i den nu gällande bidragsförordningen. För att företagshälso­vården på ett effektivt sätt skall kunna arbeta med arbetsmiljöfrågorna krävs enligt min mening alt förelagshälsovårdens personal har en utbild­ning som svarar mot de speciella krav som arbetsuppgifterna inom före­tagshälsovården ställer. Jag har tidigare uttalat atl en nyanställd inom företagshälsovården så snart som möjligt bör erbjudas den utbildning som arbetsmiljöinstitutet tillhandahåller.

Jag delar samtidigt arbetsgruppens uppfattning atl det är viktigt att villkoren från samhällets sida inte får begränsa parternas strävan att utfor­ma företagshälsovården med hänsyn till olika lokala förutsättningar och behov. Den inriktning av villkoren för bidrag som här har angetts bör inte vara något hinder för detta.

Det främsta motivet för att samhället ställer vissa krav på verksamheten är enligt min mening att garantera en rimlig kvalitet med hänsyn till företagshälsovårdens allmänna målsättning och alt verksamhetens drivs i planerade former. Den närmare utformningen av verksamhelen, som t. ex. dimensionering, styr- och organisationsformen samt sammansättning av personal etc. anser jag i likhet med arbetsgruppen vara en uppgift för de lokala parterna att beslämma om.

Även i fortsättningen bör gälla att yrkesinspektionen har uppgiften att pröva rätten till bidrag medan beräkningen av bidragens storlek och utbe­talning av beloppen ombesörjs av försäkringskassorna. Jag avser alt noga följa yrkesinspektionen förändrade uppgifter i samband med bidragspröv­ningen.

72

4.7.2 Patientavgift

Prop. 1990/91:140

Mitt förslag: Patientavgift skall inte las ul inom företagshälsovår­den.

Arbetsgruppens förslag: Överenstämmer med mitt förslag. Fem ledamö­ter har reserverat sig mot förslagel.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser avvisar förslaget. Bl.a. so­cialstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, TCO, LO och Bygghälsan tillstyrker förslaget.

Skälen för mitt förslag: Frågan om patientavgift skall tas ut eller inte avgörs idag av huvudmannen för respektive företagshälsovårdsenhet. År 1989 log ungefär varannan företagshälsovårdsenhet ut patientavgift.

Enligt nuvarande bidragsförordning får patientavgift dock inte tas ut för läkarvård och sjukvårdande behandling till följd av godkänd arbetsskada eller för anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet som bedrivs med stöd av arbetsmiljölagen.

Arbetsgruppen har övervägt om det även framgent skall finnas en möj­lighet för företagshälsovården att ta ut patientavgift. Arbetsgruppen har därvid diskuterat olika for- och nackdelar med att ta bort denna möjlighet.

Arbetsgruppen har varit enig om att företagshälsovårdens inriktning är att arbeta förebyggande och medverka vid arbetsanpassning och rehabili­tering. Arbetsgruppens majoritet anser att ett bibehållande av möjligheten att ta ul patientavgift kan ge legitimitet åt sjukvårdande och behandlande instatser och bidra till att öka sådana insatser på bekostnad av företagshäl­sovårdens centrala förebyggande arbetsuppgifter. Det finns enligt arbets­gruppen också risk att företagshälsovården ser patientavgiften som en viktig inkomstkälla för sin verksamhet vilket kan leda till felaktiga priori­teringar.

Arbetsgruppens minoritet anser, liksom flera av remissinstanserna, att andelen sjukvård inom företagshälsovården snarare skulle öka än minska om möjligheten att la ut patientavgift skulle slopas eftersom sjukvården inom företagshälsovården då skulle bli billigare än annan vård.

För egen del ansluter jag mig till den bedömning som gjorts av arbets­gruppens majoritet och bl.a. LO och TCO. Jag har redan slagit fast att allmänna sjukvårdande och behandlande uppgifter i princip inte hör till företagshälsovårdens ansvarsområde. Huvuduppgiften skall vara att arbe­ta förebyggande samt att medverka vid den yrkesinriktade rehabilitering­en. I dessa uppgifter kan ingå vissa behandlande moment, för vilka pa­tientavgift inle skall tas ut.

Jag anser i likhet med arbetsgruppen att en möjlighet all ta ul patientav­gift ger legitimitet åt sådan sjukvårdande och behandlande verksamhet som inte hör lill företagshälsovårdens ansvarsområde. Jag är samtidigt medveten om all trycket på företagshälsovården alt bedriva sjukvård fortfarande är stort. Ett borttagande av möjlighelen atl ta ut patientavgift skulle kunna öka detta tryck genom att sjukvård då skulle upplevas som gratis. Enligt min mening understryker della vikten av att företagshälso-

73

vårdens roll tydliggörs och all den renodlar sin verksamhet för att på sikt minska efterfrågan på sjukvård.

Jag föreslår därför att patientavgift inte skall kunna tas ut inom företags­hälsovården. Möjligheten att ta ut patientavgift bör upphöra den 1 januari 1993. Detta innebär att företagshälsovården får rimlig tid till anpassning.

Prop. 1990/91:140

4.8 Vissa ändringar i bidragssystemet

Mitt förslag: Gränsen för småförelagstillägg sänks från 50 till 20 anställda. Småföretagstillägget höjs så att det utgår med samma belopp som grundbidraget.

En höjning sker av nyanslulningslillägget så att del utgår med två grundbidrag per anslälld under en tid av två år för varje nyanslutet företag.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag vad gäller småföretagslillägget. Arbetsgruppen föreslår att ett särskill finansierings­stöd skapas vid etablering av nya enheter.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget om småföretagstillägg. Flera remissinstanser anser dock att den föreslagna höjningen av småföretagstilläggget är otillräcklig. Några instanser, bl.a. LO, föreslår ett företagsbaserat grundbidrag.

Flera remissinstanser stöder arbetsgruppens förslag lill särskill finan­sieringsstöd till nya enheter. Några instanser anser dock att ett sådant stöd i första hand bör utgå för utveckling av befintliga enheter. RRV avstyrker förslaget.

Kommunförbundet anser att statsbidraget till företagshälsovården bör slopas helt.

Skälen till mitt förslag: Enligt riksdagens beslut (prop. 1984/85; 89, SoU 13, rskr. 172) finansieras bidragen till företagshälsovård sedan den I januari 1986 över arbetarskyddsavgiften. Arbetarskyddsavgiften för ar­betsgivare höjdes därför från 0,155 till 0,35% av avgiftsunderlaget. Sjuk­försäkringsavgiften, över vilken ersättningen finansierades före 1986, re­ducerades i motsvarande mån.

Samtidigt infördes nya bidragsregler. I propositionen (1984/85:89) om företagshälsovård och arbetsanpassning motiverades förslaget med att nya bidragsregler skulle bryta kopplingen mellan ersättning och sjukvård. Det nya systemet utformades med syfte att dels stimulera lill förebyggande insatser, dels främja anslutningen av de små företagen.

Bidrag lämnas i form av grundbidrag, småförelagstillägg och nyanslut-ningstillägg.

Grundbidragel utgör basen i ersättningssystemet och omprövas varje år. För innevarande år uppgår bidraget till 276 kr. per ansluten anställd.

Småföretagstillägget lämnas för upp till 50 personer i varje anslutet företag oberoende av företagets storlek. Tillägget utgör hälften av grund­bidraget.

74

Nyanslutningstillägget utgår under de två första åren som ell företag är     Prop. 1990/91: 140 anslutet till företagshälsovården. Tillägget utgör ett belopp som är hälften av summan av grundbidragel och småföretagstillägget.

Arbetsgruppen har enligt sina direktiv haft i uppdrag att utvärdera bidragssystemels effekter på utbyggnaden. Jag har tidigare konstaterat att det av rikdagen uppställda målet om 75% anslutning av de anställda till företagshälsovården är uppnått. Fortfarande står emellertid merparten av företag med mindre än 20 anställda utanför företagshälsovården.

Jag delar arbetsgruppens uppfattning att många av de faktorer som anses motverka en ökad anslutning av småföretag inte på ett enkelt sätt påverkas genom utformningen av gällande ersättningssystem. Det finns dock skäl att tro att förhållandet delvis är ekonomiskt betingat och att nuvarande ersättningssystem inte är tillräckligt för att kompensera för de relativt högre kostnader som företagshälsovården har för att betjäna de små företa­gen.

Arbetsgruppen har därför diskuterat olika alternativa utformningar av bidragssystemet i syfte att förstärka bidraget för de små företagen.

Utgångspunkten för arbetsgruppens förslag har varit elt oförändrat grundbidrag. Med hänsyn till all grundbidraget är den enda ersättning som utgår för samtliga personer i beräkningsunderlaget bör det även i fortsätt­ningen sättas relativt högt. En sänkning av grundbidraget till förmån för andra bidragskomponenter skulle dessutom för många anordnare innebära väsentligen minskade statsbidrag.

Arbetsgruppen har föreslagit en fördubbling av småföretagstillägget, dvs. att det skall utgå med samma belopp som gundbidraget. Detta kan ske genom att gränsen för det antal anställda som småföretagslillägget skall Ulgå för sänks från 50 till 20 personer.

Nyanslutningstillägget föreslås bibehållas oförändrat. Eftersom det främst är de små företagen som återstår att ansluta är nyanslutningstilläggget i praktiken att betrakta som ett bidrag för de små företagen.

Jag ansluler mig till arbetsgruppens förslag både vad avser en höjning av småföretagstillägget och sänkning av antalet personer för vilket tillägget skall utgå. Detta bör enligt min mening innebära en ekonomisk stimulans för företagshälsovården att ansluta de små företagen. Jag är samtidigt medveten om atl denna åtgärd inte ensamt löser pro­blemen med anslutningen av de små företagen. Bl.a. torde en ulökad samverkan mellan olika förelagshälsovårdsenheter, t.ex. för ett effektivt utnyttjande av de samlade personalresurerna, kompetens- och meto­dutveckling m. m., vara nödvändig.

Arbetsgruppen föreslår vidare all ett nytt bidrag, benämnt elablerings-bidrag, skall utgå vid etablering av nya enheter. Bidraget föreslås uppgå till ett belopp motsvarande två grundbidrag per ansluten anställd och år i högst tre år. Den föreslagna konstruktionen förutsätter därmed att en etablering redan har skett innan bidrag kan utgå.

Flertalet remissinstanser som tagit ställning till frågan är positiva till

förslaget. För egen del anser jag atl den kompetens och erfarenhet som

finns i befintliga enheter i första hand bör tas tillvara. Det finns också en

strävan till omstruktureringar inom företagshälsovården som bl. a. innebär

75

sammanslagning till större enheter eller olika former för samverkan för att därigenom få ett bättre utnyttjande av de samlade resurserna och ge möjlighet till utveckling och kompetenshöjning. Jag anser att denna strä­van inte får motverkas av ett bidragssystem som leder till överetablering och en uppsplittring av marknaden.

Arbetsgruppens förslag stimulerar endast till all etablera nya enheter, inte till alt utvidga verksamheten i redan befintliga. För att stimulera anslutning av små företag bör enligt min mening bidragsbeloppet vara utformat så att det också stimulerar redan etablerade förelagshälsovårds­enheter att utvidga sin verksamhet. För egen del vill jag därför föreslå en höjning av nyanslutningstillägget så att det utgår med två grundbidrag per anställd under en tid av två år för varje företag som för första gången ansluter sig till en företagshälsovårdsenhet. Detta menar jag, tillsammans med de förändringar jag föreslagit i övrigt i bidragssystemet, kommer att vara en god stimulans för företagshälsovården att ansluta små företag till företagshälsovården.

De förändringar jag nu föreslår i bidragssystemet ryms inom gällande ekonomiska ramar för företagshälsovården.

Prop. 1990/91:140

4.9 Bygghälsan

Mitt förslag; Den särskilda förordning som reglerar bidraget lill förelagshälsovård för vissa anstäUda inom byggbranschen skall upp­höra att gälla.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Bygghälsan motsätter sig inte förslaget men anser det nödvändigt med en övergångsperiod fram till år 1994.

Skälen för mitt förslag: För kollektivanställda och arbetsledare inom byggbranschen gäller särskilda regler om bidrag till företagshälsovård, enligt förordningen (1987:729) om bidrag för företagshälsovård för vissa antställda inom byggbranschen, den s.k. Bygghälsan. Enligt ersättnings­reglerna i denna förordning utgör byggbranschens semesterkassor och SALFs medlemsregister grunden för beräkning av antalet bidragsberättiga­de anställda byggnadsarbetare och arbetsledare, som är kollektivt anslutna till Bygghälsan. Småföretagstillägg ulgår för varje kollektivansluten arbets­tagare upp till 50 anslutna inom var och en av de regioner där Bygghälsan har sin verksamhet.

Orsaken till den annorlunda beräkningssgrunden för Bygghälsan var svårigheter atl identifiera antalet anställda inom byggbranschen på grund av del stora antalet objektsanställningar. Detta förhållande råder emeller­tid inte längre utan numera tillämpas tillsvidareanställning inom bygg­branschen med åtföljande mindre rörlighet bland de anslällda mellan olika arbetsgivare. Företag inom byggbranschen bör därmed, på samma sätt som övriga förelag inom näringslivet, bättre kunna redovisa antalet an­ställda som underlag för beräkning av bidraget.

76

Arbetsgruppen har föreslagil att den särskilda förordning som gäller för byggbranschen bör upphöra i och med ulgången av år 1993.

Jag delar arbetsgruppens uppfattning all en strävan bör vara att så långt det är möjligt ha samma bidragsregler för alla. Eftersom skälet till att ha särskilda bidragsbeslämmelser för Bygghälsan numera inle kan anses före­ligga anser jag i likhet med arbetsgruppen all den nämnda förordningen, om bidrag till företagshälsovård för vissa anställda inom byggbranschen, bör upphöra alt gälla i och med ulgången av år 1993.

Prop. 1990/91:140

4.10 Organ för samverkan och utveckling av företagshälsovården

Mitt förslag: Det är angeläget att det finns ett centralt organ för samverkan och utveckling av företagshälsovården. Jag har kunnat konstatera att arbetsmarknadens parter bildat ett sådant organ. Som bidrag till en basfinansiering av delta organ bör ulgå ett belopp motsvarande högst 1 % av de medel som årligen avsätts som stöd till företagshälsovården. Vidare bör företagshälsovårdsdelegationens roll övervägas.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ser positivt på inrättandet av etl centralt samverkansorgan. Riksrevisionsverket avstyrker att ett sådant organ skall finansieras med allmänna medel. Statskontoret anser att dess uppgifter först bör preciseras och dess utgifter regelblundet prövas innan medel tilldelas.

Skälen för mitt förslag: Företagshälsovården har tillkommit på parter­nas initiativ för all utgöra en resurs i det lokala arbetsmiljöarbelet. Verk­samheten styrs främst genom de avtal och riktlinjer som iräffals mellan parterna. Arbetsmarknadens parter har därmed elt ansvar för atl företags­hälsovården får den inriktning och omfattning arbetslivet kräver. Detta kräver samtidigt all parlerna engagerar sig lokalt, regionalt och centralt för förelagshälsovårdens ulveckling.

Det har tidigare inte funnits någol organiserat samarbele och erfaren­hetsutbyte mellan avtalsområdena. Företagshälsovården har dessutom som bransch varit otydlig, inte minst gentemot andra organ i samhället. Ett partsövergripande organ, som kan svara för hela branschen, har efter­lysts bl. a. av arbetsgruppen.

Ett centralt råd för samverkan och utveckling av företagshälsovården har bildals, vars uppgifter är all inom förelagshälsovårdens område

främja samråd och erfarenhetsutbyte mellan avtalsområdena

ta initiativ lill forsknings- och utvecklingsarbete

samla och sprida informalion om forskning, ulveckling och praktiska erfarenheler

förmedla tjänster

verka för kompetensutveckling

77

främja och stödja regional samverkan

överlägga med myndigheter och organisationer

bedriva övergripande marknadsföring av företagshälsovård

Jag ser mycket positivt på detta. Jag anser att rådet som hjälp till basfinansiering bör få del av de medel som årligen avsätts för stöd till företagshälsovården med ett belopp som högst får uppgå till I % av dessa medel.

Det bör ankomma på regeringen all besluta om utbetalning av medel härför efter ansökan och särskild prövning av beloppets storlek.

Prop. 1990/91:140

4.11  Genomförande

Nu förordade ändringar i bidragssystemet avses träda i kraft den 1 januari 1992. Möjligheten all ta ut patientavgift avses upphöra den 1 januari 1993. Den särskilda förordningen för Bygghälsan avses upphöra den I januari 1994.

5 Produktsäkerhet och produktkontroll m.m. 

5.1  Normgivningskompetensen i arbetsmiljölagen 

5.1.1 Ett nytt föreskriftsbemyndigande i arbetsmiljölagen

Mitt förslag: Elt bemyndigande att meddela de ytterligare föreskrif­ter om arbetsmiljöns beskaffenhet och allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet förs in i arbetsmiljölagen. Samtliga bemyndigandebestämmelser samlas i etl nytt kapilel.

Arbetsgruppens förslag: Överenstämmer i huvudsak med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva lill eller har ingen erinran mot förslaget.

Skälen för mitt fiirslag: Arbelsmiljölagen är uppbyggd som en utpräglad ramlag när det gäller de krav som ställs i fråga om arbetsmiljöns beskaffen­het. Inom ramen för lagens bestämmelser skall närmare krav på arbetsmil­jön fastställas i takt med den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. Vid arbelsmiljölagens tillkomst förutsattes det (prop. 1976/77:149) atl dessa krav på arbetsmiljön skulle fastställas genom en närmare reglering av arbetarskyddsstyrelsen.

Avgörande för föreskriflsbemyndigandena vid arbetsmiljölagens till­komst var sankliönssyslemels utformning. Huvudregeln var atl straffhot för brister i arbetsmiljön inte skulle inträda förrän en tillsynsmyndighet i det enskilda fallet hade meddelat ett föreläggande eller förbud. Endasl ell fålal föreskrifter ansågs därför behöva vara förenade med en direkt straff­sanktion. Detta gällde bl.a. föreskrifter om konlroll eller särskilda villkor för brukande och om förbud mol arbetsprocesser, arbetsmetoder, tekniska

78

anordningar och farliga ämnen. Sådana föreskrifter skulle meddelas med     Prop. 1990/91: 140 stöd av bemyndiganden i arbelsmiljölagen. Övriga föreskrifter skulle med­delas som verkställighelsföreskrifter, med bemyndigande från regeringen intaget i arbetsmiljöförordningen.

Bemyndigandena i arbelsmiljölagen har stöd i 8 kap. 7 och 11 §§ rege­ringsformen. Bemyndigandet att meddela verkställighetsföreskrifler har stöd i 8 kap. 13 § regeringsformen.

Arbetsgruppen har, mot bakgrund av bl. a. den diskussion som förekom­mil om arbetarskyddsstyrelsens verkställighelsföreskrifter och förhållan­det till grundlagens bestämmelser, utrett frågan om delegering av normgiv-ningskompetens lill arbetarskyddsstyrelsen. Gruppen har därvid utgått från de ullalanden som gjordes i grundlagsmoliven (prop. 1973:90 s. 211) om utrymmet för verkställighetsföreskrifler. Den föredragande departe­mentschefen anförde bl.a. följande:

Med föreskrifter om verkställighet av lag bör enligt min mening i första hand förstås tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär. I viss utsträckning torde del emellertid vara ofrånkomligt atl tillåta, att regering­en med stöd av sin behörighet att besluta verkställighelsföreskrifter i materiellt hänseende "fyller ut" en lag, även om lagen i och för sig skulle befinna sig inom del obligatoriska lagömrådel. En förutsättning för att regeringen skall få göra della måste emellertid vara, alt den lagbestämmel­se som skall kompletteras är så detaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt genom den av regeringen beslutade foreskriften. I verkstäl-lighelsföreskriflens form får således inle beslutas om något som kan upple­vas som elt nytt åliggande för enskilda eller om något som kan betraktas som etl tidigare ej föreliggande ingrepp i enskildas personliga eller ekono­miska förhållanden.

Som arbetsgruppen har funnit har det efterhand utbildats en mer restriktiv praxis när del gäller delegering av normgivningskompelens, i enlighet med de anförda uttalandena i grundlagsmotiven. Frågan har varil aktuell i ell flertal lagstiftningsärenden på senare tid (se bl.a. prop. 1987/88:3 öm en ny fartygssäkerhelslag och prop. 1987/88:93 om djurskyddslag m.m.). När förutsättningarna är i storl sett desamma som i arbelsmiljölagen sker delegering av normgivningskompetensen sålunda numera med stöd av 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen och inte genom etl bemyndigande alt meddela verkställighetsföreskrifler med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen.

Jag anser liksom arbetsgruppen att den form som valls för reglering av normgivningskompetensen när del gäller föreskrifter om arbetsmiljön och arbelarskyddsstyrelsens utnyttjande av de bemyndiganden den fått slår i principiell överensstämmelse med de berörda grundlagsbestämmelserna och uttalandena i grundlagsmoliven. Så länge arbelarskyddsstyrelsens verkställighelsföreskrifter faller inom ramen för arbelsmiljölagens grund­läggande bestämmelser kan de inte anses innefatta någol nyll åliggande eller tidigare ej föreliggande ingrepp i enskildas förhållanden.

I likhet med arbetsgruppen anser jag ändå atl det finns starka skäl som

talar för atl föreskrifterna om arbetsmiljöns beskaffenhet i fortsättningen

bör meddelas, i enlighet med 8 kap. 7 § regeringsformen, med stöd av ett

79

bemyndigande i arbetsmiljölagen och motsvarande bemyndigande i ar-     Prop. 1990/91:140 betsmiljöförordningen.

Föreskrifterna om arbetsmiljöns beskaffenhet bör, inom ramen för ar­betsmiljölagens regler, kunna avse alla de förhållanden som måste regleras för atl åsladkomma en god arbetsmiljö. Föreskrifterna måste ibland vara detaljerade även om inriktningen i föreskriftsarbetet är att de utformas som funktionskrav. Det är nödvändigt att arbetarskyddsstyrelsen kan bi­behålla den roll i regelgivningen som förutsattes vid arbetsmiljölagens tillkomst. En eventuell osäkerhet om utrymmet för verkställighetsföre­skrifter får inte lägga hinder i vägen för föreskrifter som är nödvändiga för all förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet.

Mot den här bakgrunden bör således förfallningsstödet för föreskrifts­verksamheten ändras. Arbetarskyddsstyrelsen bör fortsättningsvis kunna meddela de yllerligare föreskrifter som behövs inom ramen för arbets­miljölagens syfte alt förebygga ohälsa och olycksfall med slöd av elt i lagen intaget bemyndigande. Med den utformning av bemyndigandebestämmel-sen som jag föreslår kommer sådana gränsdragningsfrågor som har be­handlats inom ramen för arbetsgruppens arbete inte längre att ha samma betydelse för föreskriftsarbetet. En tydligare föreskriftskompelens för ar­betarskyddsstyrelsen är ägnad all öka effektiviteten i föreskriftsarbetet.

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet och Hovrätten för Västra Sverige har framfört synpunkter på frågan om omfattningen av regering­ens subdelegation lill arbetarskyddsstyrelsen. Hovrätten har bl. a. pekal på det förhållandet att grundlagsmotiven förutsatte att subdelegation i all­mänhet skulle omfatta endast en del av den normgivningskompelens som regeringen har fåll. Hovrätten anser all det är angeläget att regeringen och riksdagen behåller greppet över rättsutvecklingen på det vikliga arbels­miljöområdet och inle överlämnar detta lill förvaltningsmyndigheterna.

Som jag redan framfört anser jag att det huvudsakliga ansvaret för det omfattande föreskriftsarbele som behövs på arbelsmiljöområdet även i fortsättningen måste ligga på arbetarskyddsstyrelsen. Det är där sakkun­skapen finns om arbetsmiljöförhållandena och en fortlöpande bevakning kan ske av förändringar och nya rön inom området. Som uttalades vid arbetsmiljölagens tillkomst måste vida ramar gälla för arbetarskyddsstyrel­sen att självständigt kunna meddela föreskrifter för att styrelsen effektivt och ulan tidsutdräkt skall kunna driva arbetsmiljöfrågorna. Jag har därvid beaktat det förhållandet att föreskriftsverksamheten hos arbelarskyddssty-relsen sker med deltagande av arbetsmarknadens parter. Det förhållandet har bl. a. föranlett all undantag för styrelsens del har kunnat göras från den annars gällande skyldigheten enligt begränsningsförordningen (1987:1347) atl underställa regeringen föreskriftsförslag innan föreskrifter utfärdas. Jag vill tvärtemot vad hovrätten framför hävda all regelgivning­en hos förvaltningsmyndigheten i det här fallel garanterar allsidighet i bedömningarna och atl berörda viktiga samhällsintressen beakias.

Den normgivningskompelens som regeringen kan delegera vidare med

stöd av det föreslagna bemyndigandet avser inte bara detaljbetonade regler

utan bestämmelser överhuvudtaget i ämnet. I förarbetena lill regeringsfor­

men (prop. 1973:90 s. 320) förutsätts, utom belräffande vissa avgifter, att

80

subdelegation i allmänhet kommer att omfatta bara en del av den norm givningskompetens som regeringen har erhållit genom riksdagens bemyn­digande. Eftersom rätten till subdelegation bygger på medgivande av riks­dagen, kan emellertid riksdagen utsträcka eller begränsa subdelegations-möjligheten på det sätt riksdagen finner lämpligt. Del finns därför ingen­ting som hindrar att riksdagen ger regeringen möjlighet att till arbetar­skyddsstyrelsen delegera vidare möjligheten att meddela de föreskrifter som behövs enligt den föreslagna beslämmelsen.

Enligt arbetsgruppens förslag skulle bemyndigandet uttryckligen riktas till dem som har skyddsansvar enligt bestämmelser i 3 kap. Det skulle innefatta de föreskrifter som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbele och skapa en tillfredsställande arbetsmiljö.

Jag föreslår i förhållande till arbetsgruppens förslag en något ändrad ulformning av bemyndigandet. Eftersom även uttrycket "att skapa en tillfredsställande arbetsmiljö" avser skydd mot ohälsa i en vid bemärkelse anser jag att den bestämning av föreskriftsområdel som ligger i detta uttryck kan undvaras utan någon slörre olägenhet. Jag vill vidare hänvisa lill den av mig föreslagna ändamålsbestämmelsen i I kap. 1 § arbelsmiljö­lagen där ordet tillfredsställande används för alt beskriva relationen till arbetets natur och den tekniska och sociala utvecklingen i samhället. Någon hänvisning tiU bestämmelserna om skyddsansvar behövs enligt min mening inte heller.

Enligt lagrådet är bemyndigandet i lagrådsremissens förslag alltför all­mänt hållet. Lagrådet har pekat på syftet med delegeringen, som är atl det skall kunna utfärdas ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter i frågor om arbetsmiljön för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet. För att något precisera bemyndigandet bör man enligt lagrådets mening avfatta det i enlighel med detta syfte.

I enlighet med lagrådets synpunkter föreslår jag att det i laglexten uttryckligen anges att bemyndigandet avser de ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter i fråga om ar­betsmiljön som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbelel.

I enlighet med arbetsgruppens förslag föreslår jag också att samtliga föreskriflsbemyndiganden förs samman lill elt nytt kapilel i arbetsmiljö­lagen benämnt Bemyndiganden. Härigenom vinner regelsystemet i över­skådlighet.

Prop. 1990/91:140

5.1.2 Föreskrifter för totalförsvaret

Min bedömning: En särskild regel om den begränsning av bemyndi­gandet i 1 kap. 4 § arbetsmiljölagen som redan följer av regeringsfor­men bör inte införas.

Arbetsgruppens förslag:  I  1 kap. 4 § arbetsmiljölagen skrivs in den begränsningen alt föreskrifter som avser förhållandet mellan enskilda eller

81

6   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 140

som annars måste meddelas i lag inte får meddelas med stöd av bestäm­melsen.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget. Juridiska fakulteten vid Uppsala Universitet har dock ansett att uttalanden i förarbetena generellt sett kan ses som ell lämpligare sätt att erinra om vad som redan följer av grundlagens bestäm­melser. Hovrätten för Västra Sverige har uppfattal förslagel som att det avser en generell begränsning av normgivningsbemyndigandena och har därför föreslagit bl. a. att den föreslagna bestämmelsen bör föras in som en paragraf för sig.

Skälen för min bedömning: Enligt 1 kap. 4 § arbetsmiljölagen får rege­ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela särskilda föreskrifter för totalförsvaret med avvikelse från lagen.

De övriga bemyndigandena i arbetsmiljölagen avser närmare föreskrif­ter i särskill angivna ämnen. Det aktuella bemyndigandet är annorlunda uppbyggt. Delegationen omfattar härigenom vissa civilrättsliga förpliktel­ser i 6 kap. liksom en del processrätlsliga regler i samma kapilel och i 9 kap. arbetsmiljölagen.

Arbetsgruppen har föreslagil att för bemyndigandet bör genom ett nytt andra stycke anges den begränsningen att föreskrifter som avser förhållan­del mellan enskilda eller som annars måste meddelas i lag inte heller när det gäller totalförsvaret får meddelas med stöd av bestämmelsen. Förslagel har sin förebild i bestämmelser i luftfartslagen (1957:297) och fartygssä­kerhetslagen (1988:49).

Jag anser liksom bl.a. Juridiska fakulteten vid Uppsala Universitet all en sådan erinran om vad som redan följer av regeringsformens bestämmel­se inte bör föras in som en föreskrift i lag. All införa en uttrycklig begräns­ning endast för det nu aktuella bemyndigandet skulle vidare lätt kunna misstolkas vad gäller utrymmet för övriga bemyndiganden.

Prop. 1990/91:140

5.2 Produktsäkerhet och produktkontroll

Mina fiirslag: Reglerna om tekniska anordningar och farliga ämnen i arbetsmiljölagen görs likformiga. Arbetsmiljölagen kompletteras med ell bemyndigande att meddela föreskrifter mol leveranlörsle-det också när det gäller farliga ämnen.

Ett mer flexibelt syslem för förhandskontroll av tekniska anord­ningar och farliga ämnen införs. Föreskrifter skall kunna meddelas om produktkontroll utan samband med godkännandekrav. Kontrol­len skall kunna avse provning och annan liknande kontroll och konlroll i samband med tillverkningen. Etl uttryckligt bemyndigan­de att förena godkännandekrav med villkor i samband med tillverk­ningen införs också.

Arbetsgruppens förslag om ändring i regeringsformen för all möj­liggöra all certifieringar av ett utländskt organ skulle kunna godias som alternativ lill elt svenskt godkännande genomförs inte.

82

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag     Prop. 1990/91: 140 såvitt gäller ändringarna i arbetsmiljölagen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till de av ar­betsgruppen föreslagna ändringarna i arbelsmiljölagen. Belräffande den föreslagna ändringen av 10 kap. 5§ regeringsformen tillstyrker flera re­missinstanser ulan att närmare behandla frågan medan ett flertal remissin­stanser uttalar att syftet kan uppnås utan någon ändring av regeringsfor­men. JO och Hovrätten för Västra Sverige avslyrker förslaget till ändring av regeringsformen.

Skälen för mina förslag och min bedömning: Arbetsmiljöförhållandena bestäms i hög grad av om de maskiner, redskap och andra tekniska anordningar saml de kemiska produkter, som används i arbetslivet erbju­der en betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall. Arbelsmiljölagen ' innehåller därför även bestämmelser med krav på tekniska anordningar och s. k. farliga ämnen, dvs. kemiska produkter som kan innebära risk för ohälsa eller olycksfall. Detta innebär att arbetsmiljölagen till viss del beslår av en produktsäkerhetsreglering.

De krav som ställs på produktsäkerhet riktar sig i första hand mol arbelsgivare och andra som svarar för användningen av produkter i arbe­tet. Bestämmelser finns emellertid också om ett grundläggande ansvar för tillverkare och leverantörer, dvs. de som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter en teknisk anordning eller ell farligt ämne (3 kap. 8 och 9 §§ arbetsmiljölagen).

Leverantörsansvaret innebär alt produkter när de avlämnas för atl läs i bruk i arbetet eller utställs till försäljning eller i reklamsyfte skall erbjuda en betryggande säkerhet mol ohälsa och olycksfall.

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddstyrelsen har i 3 kap. 12 och 13 §§ fått bemyndiganden att meddela föreskrifter om förhandskonlroll och villkor för användningen av produkter. Della slags föreskrifter avser vad som skulle kunna kallas produktkontroll, dvs. hur säkerheten skall säkerställas eller kontrolleras. Sådana föreskrifter kan i vissa fall riktas mot tillverkare och leverantörer. Även föreskrifter om märkning och annan produktinformation har betydelse i det här samman­hanget. Jag återkommer till frågor om produktinformation i ett komman­de avsnitt.

Regeringen har i 18§ arbetsmiljöförordningen (1977:1166) delegerat rätten att meddela föreskrifter enligt de nämnda bemyndigandena till arbetarskyddsslyrelsen.

Även i annan lagstiftning finns del regler som får belydelse för vilka

krav som skall slällas på produkter som används i arbelslivel. Generella

regler om produktsäkerhet och i viss mån produktkontroll finns bl.a. i

lagen (1985:426) om kemiska produkter och i produktsäkerhetslagen

(1988:1604). Beslämmelserna i produktsäkerhetslagen gäller emellertid

inte andra produkter än sådana som i inte obetydlig omfattning utnyttjas

eller kan komma atl utnyttjas av konsumenter för enskilt bruk. De produk­

ter som framställts enbart för yrkesmässig användning eller som endast i

undantagsfall kan komma till användning för privat bruk faller därmed

utanför lagens tillämpningsområde. Produktsäkerhetslagen ger möjlighe-

83

ter till ingripanden mot felaktiga produkter, t.ex. genom åläggande om     Prop. 1990/91:140 återkallelse av en produkt. Sådana möjligheter finns inte bland kontroll­formerna i arbetsmiljölagen.

Frågor om provning och kontroll regleras vidare generellt i lagen (1989:164) om kontroll genom teknisk provning och om mätning.

Arbetarskyddsstyrelsen har i de skrivelser som låg till grund för arbets­gruppens arbete pekat på behovet av sådana ändringar i arbetsmiljölagen att större möjligheter skapas för styrelsen att meddela föreskrifter om kontroll utan samband med krav på godkännande eller att kravet på förhandsgodkännande kan begränsas så att det inte gäller för sådana pro­dukter som är provade, godkända eller eljest kontrollerade på visst sätt i Sverige eller i något annat land.

Frågor om produktsäkerhet och produktkontroll har fått ökad betydelse genom de strävanden som finns till en västeuropeisk integration. Genom att anta de riktlinjer som föreslogs i proposilionen om Sverige och den västeuropeiska integrationen drog riksdagen upp ramarna för Sveriges dellagande i detta integrationsarbete (prop. 1987/88:66). Riktlinjernas fortsatta giltighet har bekräftats genom riksdagens beslul i anledning av utrikesutskottets betänkanden 1988/89: UU 19 samt 1990/91:UU 8. För närvarande pågår förhandlingar mellan Sverige och övriga EFTA-länder å ena sidan och den Europeiska Gemenskapen (EG) å den andra, om upprät­tandet av ett Europeiskt Ekonomiskt Samarbetsområde (EES), som bl. a. syftar till etl dellagande från EFTA-ländernas sida i varuutbytet på EGs s. k. inre marknad. Riksdagen har också nyligen fallal ett principbeslut om en framtida ansökan om medlemsskap i EG.

En handelspolitisk strävan i det nämnda integrationsarbetet är att så långt som möjligt undanröja handelshinder och förebygga uppkomsten av nya. I det sammanhanget har särskilt uppmärksammats frågor om prov­ning och kontroll av varor som är föremål för handel. Utgångspunkten är bl. a. all krav på förnyad provning och kontroll av en vara innan den får säljas eller användas i elt land till vilket den har förts in kan innebära handelshinder.

Inom EG har genom en rådsresolution år 1985 lagts fast en metod ("the new approach") förTiarmonisering av produktkrav och avskaffande av tekniska handelshinder. Metoden innebär i korthet att endast väsentliga säkerhetskrav fastställs i EG-direktiv medan utarbetandet av tekniska specifikationer överlåts ål de europeiska standardiseringsorganen (bl.a. CEN och CENELEC) där även Sverige och andra EFTA-länder deltar på samma villkor som EG-länderna. Produkter som är tillverkade enligt harmoniserade standarder presumeras uppfylla det aktuella direktivels säkerhetskrav men även andra utföranden godias, om det kan visas att produkten uppfyller säkerhetskraven.

Inom EG används numera en särskild term för kontroll av att produkter

uppfyller ställda krav, nämligen bedömning av överensstämmelse. Hur

bedömning av överensstämmelse skall ske bestäms i varje direktiv med

utgångspunkt i de risker som produkterna bedöms ha. EG-rådet har i

december 1989 antagit en övergripande policy med en helhetssyn på hur

bedömning av överensstämmelse skall ske både på det frivilliga och det

84

direktivbundna området ("A global approach to conformity assessment"). Prop. 1990/91:140 Beslutet innebär att kontrollprocedurerna i direktiven skall bestämmas med utgångspunkt från vissa grundformer. Inom EG förbereds vissa kom­pletterande beslut om riktlinjer för användningen av dessa grundformer och av del särskilda märke, CE-märkel, som på produkterna anger att direktivens krav är uppfyllda.

I det enklaste fallet är det tillräckligt med en deklaration från tillverka­ren eller importören att produkten är tillverkad enligt standard. Erforder­lig provning och konlroll sker då på tillverkarens eller importörens eget ansvar. Ofta finns emellertid krav på att utomstående organ skall medver­ka i kontrollproceduren. Sådana utomstående organ skall av medlemslän­derna anmälas till EG-kommissionen. De brukar benämnas anmälda or­gan ("notified bodies"). Om elt anmält organ har medverkat i kontrollpro­ceduren skall detta framgå av CE-märkningen på ett sätt som identifierar organet.

1 vissa fall, särskilt i fråga om högriskprodukter, kan krävas ätt ett anmält organ granskar produktens konstruktion och utfärdar ett typgod­kännande. Della berättigar inle till CE-märkning utan är endast en förut­sättning för all de färdiga produkterna får CE-märkas.

Medlemsländerna svarar för atl de anmälda organen uppfyller direkti­vens kvalitetskrav. De laboratorier, kontrollorgan och certifieringsorgan som är ackrediterade presumeras uppfylla dessa krav. Annars får kompe­tensen styrkas på likvärdigt sätt. System för ackreditering är under upp­byggnad i samtliga EG- och EFTA-länder.

Produkter som har genomgått föreskriven kontrollprocedur skall få säljas fritt ulan förnyad förhandskonlroll. Däremol förutsätts de enskilda länderna kontrollera produkter som redan har kommit ul på marknaden. Något hinder finns heller inle att kontrollera produkter som är i bruk, t. ex. i arbetslivet.

För Sveriges del skulle ett EES-avtal eller elt EG-medlemskap med stor säkerhet innebära att systemet med myndighetsgodkännande måsle ersät­tas med det system jag nu beskrivit. Med hänsyn till de pågående EES-förhandlingarna och till en förestående ansökan om medlemskap i EG avser jag att återkomma med förslag så snart det klarlagts vilka ändringar som måste genomföras på grund av Sveriges åtaganden härvidlag.

En av utgångspunkterna för mina förslag i nu aktuella delar är att, till dess en EG-anpassning kan genomföras, åstadkomma elt effektivare och mer flexibelt system för produktkontroll som ger bättre möjligheter att anpassa kontrollen efter behovel på olika produktområden med bibehål­lande av höga krav på produktsäkerhet.

Ett sådanl regelsystem måste erbjuda möjligheter att använda nuvaran­de kontrollsystem med krav på myndighetsgodkännande i vissa fall och samtidigt underlätta kontrollproceduren i förhållande till de kontrollfor­mer som introduceras i det västeuropeiska samarbetet.

När det i övrigt gäfler de allmänna utgångspunkterna för förslagen vill

jag liksom arbetsgruppen understryka arbetsgivarens ansvar när del gäller

att välja produkter och se till att de används på ett säkert och i övrigl från

arbetsmiljösynpunkt riktigt sätt. Grunden för en god produktsäkerhet

85

måste emellertid läggas så tidigt som möjligt genom alt produkter som är Prop. 1990/91:140

avsedda att användas i arbetslivet redan vid konstruktion och tillverkning

utformas med hänsyn lill de krav som arbetsmiljön ställer. Den som

skaffar en teknisk anordning eller en kemisk produkt har också ofta be­

gränsade möjligheter att bedöma en produkts lämplighet från arbetsmiljö-

synpunkt eller att i efterhand vidta effektiva arbetsmiljöåtgärder. Ett ända­

målsenligt utformat leveranlörsansvar har därför en viktig plats i arbets­

miljölagsliftningen. Inriktningen mol att så tidigt som möjligt beakta

arbelsmiljökraven stämmer också väl överens med de principer som har

varil vägledande för många av de övriga förslagen i detta lagstiftningsären­

de.

.

Frågor om leverantörsansvar och förhandsbedömning av tekniska an­ordningar och farliga ämnen diskuterades ingående vid arbetsmiljölagens tillkomst (prop. 1976/77; 149 s. 264-289). Regelsystemet för produktkon­troll i arbelsmiljölagen utformades med utgångspunkt från att närmare föreskrifter om förhandsbedömning m.m. skulle meddelas av arbetar­skyddsslyrelsen inom ramen för särskilda bemyndiganden. Systemet fick sin tyngdpunkt i möjligheten att införa föreskrifter med krav på förhands­godkännande av tekniska anordningar och farliga ämnen. Sådana krav kan riktas mot både brukare, dvs. oftast arbelsgivare, och leverantörer när del gäller tekniska anordningar men endast mol brukare när det gäller farliga ämnen. Föreskrifter om förhandsbedömning av farliga ämnen som riktar sig mot leverantörsledet förutsattes vid arbetsmiljölagens tillkomst utfär­das med stöd av lagen om hälso- och miljöfarliga varor, som numera är ersatt av lagen (1985:426) om kemiska produkter.

En annan olikhet i regleringen av tekniska anordningar och farliga ämnen är att föreskrifter om villkor för användningen endast kan gälla farliga ämnen och inte tekniska anordningar.

Föreskrifter om provning eller annan kontroll, utan samband med god­kännandekrav, kan enligt nu gällande bemyndigande endast riktas mot användningsledet.

Jag avser nu, mot bakgrund av de allmänna övervägandena, att ta upp de olika delfrågorna vad avser produktkontroll.

Likformiga regler om tekniska anordningar och farliga ämnen

De skillnader som finns i regleringen av tekniska anordningar och farliga

ämnen är, som arbetsgruppen visat, i stora delar inte längre befogade.

Särskilt med hänsyn till att dessa begrepp inle är klart avgränsade från

varandra bör regleringen så långt som möjligt utformas på ett likartat sätt.

Som jag tidigare redovisat förutsattes det vid arbelsmiljölagens tillkomst

all föreskrifter om farliga ämnen som rjklades mot leverantörsledet skulle

meddelas med stöd av dåvarande lagen om hälso- och miljöfarliga varor.

När den lagen ersattes med lagen om kemiska produkter uttalades i fråga

om samordningen mellan den nya.lagstiftningen och arbetsmiljölagslift­

ningen (prop. 1984/85; 118) alt arbetarskyddsstyrelsen skulle kunna med

slöd av arbetsmiljölagen meddela sådana föreskrifter mol leverantörsledet

som är motiverade väsentligen från arbetsmiljösynpunkt. Bakom den för-

86

ändrade synen låg vunna erfarenheler av kemikaliekonlroUen sedan ar-     Prop. 1990/91:140 betsmiljölagen trädde i kraft.

Kemikalieinspektionen har ställt sig bakom det föreslagna bemyndigan­det om föreskrifter för leverantörer av farliga ämnen. Inspektionen har samtidigt framhållit att huvudregeln har varit och ocksä i fortsättningen bör vara all föreskrifter för leverantörer av kemiska produkter meddelas med stöd av lagen om kemiska produkter. Enligt inspektionen förekom­mer det emellertid situationer där en reglering med stöd av arbetsmiljö­lagen kan vara den lämpligaste lösningen. Del förutsätts att samråd sker med inspektionen innan bemyndigandet utnyttjas.

Jag förordar att det blir möjligt atl dels rikta föreskrifter om kontroll av farliga ämnen även mot leverantörer, dels genom föreskrifter ange villkor för användningen av tekniska anordningar. Därigenom blir produktkon-trollregleringen av tekniska anordningar och farliga ämnen likformig. När föreskrifter om farliga ämnen skall meddelas måste givetvis samråd ske med kemikalieinspektionen.

Arbetarskyddsstyrelsen har när det gäller lagtextens ulformning pekat på att det är något oegentligl att tala om godkännande när det gäller farliga ämnen, eftersom det i regel handlar om tillstånd till ämnets hantering i visst sammanhang. Styrelsen har därför föreslagil att orden "eller efter tillstånd" läggs till efter ordet "godkännande" i den föreslagna texten till 4 kap. 2 § första stycket 2 arbetsmiljölagen.

Även om den nuvarande lagtexten inte gör den åtskillnad som nu åsyftas, kan det finnas skäl att göra det tillägg som arbetarskyddsstyrelsen föreslår. Därmed hindrar inte lagtextens avfattning atl den benämning som anses mest relevant i sammanhanget används.

Provning och kontroll utan samband med krav på godkännande

Arbetsmiljölagen ger möjlighet alt ställa krav på tillverkare och andra leverantörer i fråga om provning eller annan konlroll endasl om del sker i samband med krav på godkännande. I de fall det anses befogat att ställa upp krav på t.ex. förhandsprovning av en viss slags maskin blir det nödvändigt att också kräva en godkännandeprövning. Godkännande kan lämnas av myndighet eller riksprovplats. Alternativet är att överhuvudta­get inte ställa något provningskrav eller annat kontrollkrav.

Elt godkännandekrav kan vara utformat som ett krav på individuellt godkännande eller som ett krav på typgodkännande, dvs. ett godkännande som omfattar samtliga exemplar av en produkt vilka överensstämmer med ett typprovat exemplar av produkten. Godkännandeförfarandet är i båda fallen en förhållandevis resurskrävande procedur. Även utarbetandet av föreskrifter med godkännandekrav förutsätter resurskrävande insatser. Detta begränsar möjligheten att använda denna kontrollform. Använd­ningsområdet begränsas också av att det i vissa situationer inte är ända­målsenligt med hänsyn lill skyddsintresset med sådana krav. Så är fallet bl.a. när en minimistandard inte kan anges ulan det snarare finns etl behov av att redovisa vissa egenskaper, t. ex. buller eller vibrationer.

Arbetsgruppen har lämnat förslag till ett nytt bemyndigande i arbets-

87

miljölagen som innebär att föreskrifter kan meddelas om produktkontroll     Prop. 1990/91: 140 utan atl krav samtidigt ställs på godkännandeprövning.

Förslaget syftar till all i föreskriftsverksamheten kunna välja kontroll­form med hänsyn till andra konlrollordningar och lill det särskilda behov som finns på produktområdet. Det innebär vidare möjligheter att få in kontroll på ett tidigt stadium vid tillkomsten av både tekniska anordningar och farliga ämnen. Detta skulle enligt min mening innebära en väsentlig ulveckling av produktkontrollregleringen i arbetsmiljölagen mot ett mer flexibelt och effektivt system där leveranlörsansvaret kan få en mer fram­trädande plats.

Statens mät- och provstyrelse, numera styrelsen för teknisk ackredite­ring (SWEDAC), framhåller den betydelse som bl.a. i EGs beslut om "Global approach" tillmäts s.k. kvalitetssystem och övervakningen av sådana system. Styrelsen pekar på alt kvalitetssystem finns som omfattar ett eller flera av områdena konstruktion, tillverkning och kontroll. Styrel­sen anser därför att den av arbetsgruppen föreslagna bestämmelsen istället bör lyda "villkor som skall gälla vid konstruktion, tillverkning och kontroll samt efler kontroll". Styrelsen anser vidare att arbetarskyddsstyrelsen bör ges möjlighet att föreskriva att certifiering av etl förelags kvalitetssystem skall ske genom ett s. k. anmält organ.

Med anledning av bl. a. SWEDACs synpunkter vill jag beröra de kon­trollkrav som enligt min mening bör kunna rymmas inom ett sådant bemyndigande som arbetsgruppen har föreslagit.

När det gäller tillverkningsledet bör krav kunna ställas såväl på kon­struktionsarbetet som själva tillverkningsprocessen och övervakningen av denna. Villkoren kan därvid gälla rilningsgranskning, tillverkningskontroll och syslem för övervakning av tillverkningskontrollen. Häri kan ligga bedömning av företagets kompetens och resurser i fråga om organisation, utrustning och personal. Villkor som skall gälla vid tillverkningen kan således avse hela den verksamhet hos tillverkaren som bestämmer produk­tens utformning, dvs. såväl konstruktionsarbetet som tillverkningskontrol-len. Enligt min mening bör inom ramen för sådana villkor bl.a. kunna ställas krav på sådana kvalitetssystem som behövs för att säkerställa pro­dukternas egenskaper från arbelsmiljösynpunkt.

Villkor skall även kunna ställas på konlroll som innebär att kvaliteten hos tillverkade produkter följs upp genom stickprov (kvalitetsuppfölj­ning). Normalt ingår i villkoren för certifiering en stickprovsmässig efter­kontroll utförd av certifieringsorganet.

Med anledning av bl. a. SWEDACs synpunkter har jag gjort några mind­re ändringar i lagtextens utformning i förhållande till arbetsgruppens för­slag.

När det gäller möjligheten all godta tillverkardeklarationer utfärdade av

tillverkare som har ell certifierat kvalitetssystem, vill jag peka på den

ändring i lagen (1989:164) om kontroll genom teknisk provning och om

mätning genom vilken styrelsen för teknisk ackreditering bemyndigats att

ackreditera certifieringsorgan. Bemyndigandet kompletterar del bemyndi­

gande som styrelsen har sedan tidigare att ackreditera s. k. provningslabo­

ratorier.

88

Jag vill när det gäller certifieringsorganens ställning, ackreditering av     Prop. 1990/91: 140 sådana organ m.m. hänvisa liU vad som anfördes i samband med att förslaget till de angivna lagändringarna lämnades (prop. 1989/90:88).

Krav på certifiering av ett kvalitetssystem genom ett ackrediterat certi­fieringsorgan eller krav på att kontrollen eller övervakningen görs av ett sådant organ bör kunna ställas i föreskrifter med stöd av det föreslagna bemyndigandet i arbetsmiljölagen. Ackrediteringen görs av SWEDAC med slöd av provningslagstiflningen.

När det gäller föreskrifter om provning eller annan kontroll av tekniska anordningar och farliga ämnen utan samband med godkännandekrav, vilka riktar sig mot det led som följer efter tillverkningen, ansluter jag mig till vad arbetsgruppen har anfört. Vissa frågor tar jag upp i specialmotive­ringen.

Kontroll i samband med krav på godkännande

Det har enligt vad arbetsgruppen redovisat funnits viss osäkerhet om vad bemyndigandet i nuvarande 3 kap. 12 § arbetsmiljölagen har inneburit när det gäller möjligheten att i samband med krav på godkännande ange villkor för tillverkningen m. m.

Enligt min mening bör samma möjligheter att slälla upp villkor i sam­band med tillverkningen gälla för föreskrifter med krav på godkännande som för föreskrifter i vilka godkännandekrav inte ansetts nödvändiga. Vad jag anförl om sådana villkor utan samband med godkännandekrav bör därför gälla även i godkännandefallen.

Jag föreslår att denna möjlighet uttryckligen införs i det berörda bemyn­digandet om produktkontroll (4 kap. 2 § andra stycket).

Arbetarskyddsslyrelsen har påpekat att den nuvarande bestämmelsen i 3 kap. 12 § andra stycket första meningen arbetsmiljölagen, som ger möj­lighet att föreskriva villkor som förutsättning för godkännande bör behål­las.

Jag delar arbelarskyddsstyrelsens uppfattning och föreslår därför att i förhållande till arbetsgruppens förslag andra stycket i den nu föreslagna beslämmelsen komplelleras i enlighel härmed.

Förslaget att ändra 10 kap. 5 § regeringsformen

Jag har lidigare redogjort för de principer som utarbetats inom EG för harmonisering av produktkrav och formerna för all verifiera att kraven uppfylls samt de ställningstaganden som gjorts i Sverige när det gäller vårt dellagande i den väsleuropeiska integrationen.

Det pågående integralionsarbetet kommer alt ställa krav på fri cirkula­

tion av produkter utan förnyad provning eller förnyat godkännande för all

därigenom undvika onödiga handelshinder. Som jag tidigare nämnt pågår

för närvarande förhandlingar för att få till stånd ett avtal mellan EFTA-

länderna och EG. Avtalet, som skall träda i krafl tidigast den 1 januari

1993, syftar i denna del till alt samma system för produktkontroll skall

tillämpas i EG och EFTA-länderna. Della kan komma att innebära all det

89

i Sverige traditionella kontrollsystemet med myndighetsgodkännande er-     Prop. 1990/91:140

sätts av ett system där staten visseriigen svarar för de anmälda organens

kompetens men där dessa agerar på privaträttslig grund inom ramen för

ett uppdrag från tillverkaren eller importören. CE-märkningen, som sker

på tillverkarens eller importörens ansvar, kommer då att vara avgörande

för marknadstillträdet.

För tiden fram till dess all en EG-anpassning kan genomföras finns emellertid ett behov av mer flexibla former för kontrollen av produkter. De föreslagna nya bemyndiganden som skall ge möjlighet att få lill stånd en effektiv produktkontroll utan krav på ett godkännandeförfarande syftar till sådana mer flexibla kontrollformer. Detta bör ske under förutsättning av att höga krav på produktsäkerhet kan bibehållas.

Arbetsgruppen har ansett atl del kan finnas behov av att ge s. k. bevis om överensstämmelse som meddelas av utländska certifieringsorgan, samma giltighet som godkännanden meddelade av en svensk riksprovplats eller myndighet. Arbetsgruppen föreslår atl detta skall göras möjligt genom en ändring i 10 kap. 5 § regeringsformen.

Enligt 10 kap. 5 § tredje stycket regeringsformen kan riksdagen överlåta vissa rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter till bl. a. andra stater eller utländska inrättningar eller samfälligheler. Riksdagen får också i lag be­myndiga regeringen eller myndighel som regeringen bestämmer alt i sär­skilda fall beslula om sådan överiåtelse. Innebär uppgiften myndighetsut­övning krävs beslul av riksdagen med tre fjärdedels majoritet.

Arbetsgruppen har föreslagil att den akluella grundlagsbestämmelsen ändras så att riksdagen kan bemyndiga regeringen eller annan myndighet att överlåta förvaltningsuppgift inte bara i ell enskilt fall utan även i fråga om förvaltningsuppgiften generellt.

Jag delar arbetsgruppens uppfattning att det tills vidare i vissa fall blir svårt att undvara godkännandekrav och att det bl.a. gäller i de fall EG kräver s. k. tredjepartscertifiering. Jag instämmer också i gruppens slutsat­ser att det inte på arbelsmiljöområdet är möjligt att utnyttja den i fartygs­säkerhetslagen (1988:49) valda vägen alt direkt i lagen ange vilka utländs­ka godkännanden öch motsvarande bevis om överensstämmelse som skall godias. Det är inle heller möjligt att med bibehållande av-ett godkännan­dekrav göra undantag för produkter som omfattas av vissa angivna ut­ländska godkännanden, certifieringar eller liknande.

Som jag tidigare redogjort för kommer ett framlida EES-avtal eller EG-medlemskap troligen att medföra att det svenska systemet med krav på myndighetsgodkännande ersätts av ell annat. Jag finner därför inle lämp­ligt att för närvarande, innan man med säkerhet kan säga vad Sveriges åtaganden i del europeiska samarbetet kommer all innebära, föreslå ytter­ligare ändringar när del gäller systemet för produktkontroll. I stället avser jag atl efter ytterligare överväganden så snart som möjligt återkomma med förslag till sådana ändringar.

90

5.3 Produktinformation

Prop.1990/91:140

Mitt förslag: I arbelsmiljölagen införs en skyldighel för leverantörer av tekniska anordningar och farliga ämnen all inte bara genom märkning utan även på annat sätt lämna produktinformation i samband med alt produkter avlämnas för atl las i bruk. Vidare införs en skyldighet för leverantörer all redan vid marknadsföringen lämna informalion av särskild betydelse för arbetsmiljön.

Ett nytt bemyndigande att meddela föreskrifter om produktinfor­mation införs i arbetsmiljölagen.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinslanser har inte haft någon erinran mol förslagen.

Skälen för mitt förslag: I arbetsmiljölagen finns föreskrifter om märk­ning dels i de grundläggande bestämmelserna om leverantörsansvaret i 3 kap. 8 och 9 §§, dels i bemyndigandebestämmelserna i 3 kap. 13 § arbets­miljölagen. I de förstnämnda bestämmelserna finns även föreskrifter om monterings- och bruksanvisningar och liknande.

Även om avsiklen vid arbetsmiljölagens tillkomst var att ge ordet märk­ning en vid innebörd (prop. 1976/77:149 s. 285) bör skyldigheten all lämna uppgifter nu i enlighet med arbetsgruppens förslag vidgas till att avse produktinformation överhuvudtaget. Produktinformation kommer därmed att kunna omfatta märkning, monterings- och bruksanvisningar men också skriftlig information av annat slag.

Arbetsgruppens förslag rörande produktinformation ansluter till de för­slag om produktkontroll som jag tidigare redogjort för. Det är uppenbart att information om en produkts egenskaper är avgörande för om den som skall använda produkten skall kunna välja rätl produkt och vidla de nödvändiga skyddsåtgärderna. Förutom uppgifter om att en produkt är provad eller i förekommande fall godkänd kan det finnas anledning all kräva en redovisning av resultatet av en provning. Som ett exempel har arbetsgruppen nämnt uppgifter om uppmätta buller- och vibrationsvär­den. Arbetarskyddsstyrelsen bör genom ett särskilt bemyndigande få möj­ligheter att meddela straffsanktionerade föreskrifter om i vilka fall pro­duktinformation skall lämnas och dess omfattning.

Det är angeläget atl sådan information som är av särskild betydelse från arbelsmiljösynpunkt lämnas redan vid marknadsföringen av en produkt. Krav på sådan produktinformation bör leda till all den skriftliga informa­tion som lämnas av den som marknadsför produkten kommer alt innehål­la sådana uppgifter om produktens arbetsmiljöegenskaper som behövs för all bedöma dess säkerhet från arbelsmiljösynpunkt.

91

5.4 Anmälningsskyldighet för leverantörer m. m.

Prop. 1990/91:140

Mitt förslag: Föreskrifter om skyldighet att göra anmälan eller lämna uppgifter till lillsynsmyndighel eller förvara vissa handlingar skall även kunna gäfla tillverkare och andra leverantörer. Härige­nom kan bl. a. regler om kontroll vid tillverkning följas upp.

Tillsynsmyndigheterna får möjlighet att inhämta de uppgifter som finns tillgängliga hos en leverantör om till vilka en teknisk anordning efler ett farligt ämne har levererats.

Arbetsgruppens förslag: Överenstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinslanser har inle haft något atl erin­ra mot förslagen. SAF har dock avstyrkt förslaget att ge tillsynsmyndighe­terna möjlighet att hos leverantörerna inhämta uppgifter beträffande leve­rerade produkter.

Skälen för mitt förslag: Med stöd av 3 kap 17 § andra styckel arbets­miljölagen kan meddelas föreskrifter om att arbetsgivare och andra bruka­re skall göra anmälan eller lämna uppgifter till tillsynsmyndighet eller förvara handling som har betydelse från skyddssynpunkt.

En möjlighet alt föreskriva om anmälningsskyldighet för tillverkare och leverantörer behövs enligt arbetsgruppens mening som ett komplement till föreskrifter om kontroll utan krav på godkännande, bl. a. när det gäller kontroll av organisation, personal eller liflverkningsförfarande. Ett anmäl­ningsförfarande skulle vidare i vissa fall kunna ligga till grund för en registrering av vilka produkter som finns på marknaden.

Regler om egenkontroll kan också behöva kompletteras med anmäl­ningskrav. Det kan gälla uppgifter om resultatet av kontroll som utförs som egenkontroll eller av utomstående organ vid övervakad egenkontroll. Krav kan även behöva ställas på atl ändringar av tillverkningskontrollen eller tillverkningsmetoden i något avseende anmäls till tillsynsmyndighe­ten.

Ett anmälningsförfarande skulle även kunna ha en funktion i de fall då typgodkännande krävs.

Ett alternativ till anmälningsskyldighet i vissa fall, t.ex. när det gäller resultat vid egenkontroll, är krav på bevarande av dokumentation som vid behov kan visas upp för tillsynsmyndighet eller annal kontrollorgan.

Jag instämmer i arbetsgruppens bedömningar. Det föreslagna bemyndi­gandet, som saknar sakligt samband med första stycket i den av arbetsgrup­pen föreslagna beslämmelsen, bör enligt min mening bilda en egen paragraf (4 kap. 8 §).

Som jag inledningsvis berörde innehåller arbelsmiljölagen en viss pro­duktsäkerhetsreglering. Den kan sägas fylla en funktion som produktsäker­hetslag på arbetslivets område. Reglerna om leverantörsansvaret ger möj­lighet att ingripa i enskilda fall mot atl från arbetsmiljösynpunkt bristfälli­ga produkter tillhandahålls, om det behövs för atl förebygga ohälsa och olycksfall. Om förslagel som avser produktinformation genomförs kom­mer ytterligare möjligheter all ingripa i marknadsföringen av en produkt

92

all ges. När del gäller redan levererade produkter ger arbetsmiljölagen i dess nuvarande lydelse emellertid inga möjligheter för tillsynsmyndighe­terna att rikta sig mot leverantören.

Som arbetsgruppen har angett kan det i vissa fall finnas skäl för tillsyns­myndigheten att via leverantören få reda på till vilka en produkt har levererats för att så långt som möjligl hindra att den sprids ytteriigare. På grundval av de inhämtade uppgifterna kan också i erforderliga fall infor­mation ges eller andra åtgärder vidtas mot dem som har förvärvat den aktuella produkten.

Jag anser liksom arbetsgruppen att den upplysningsskyldighel som följer av 7 kap. 3 § arbetsmiljölagen bör komplelleras med en särskild upplys­ningsskyldighet för leverantörer i enlighet med gruppens förslag. Skyldig­heten bör tas in i ett nytt andra stycke i 7 kap. 4 § arbetsmiljölagen.

Det förslag som jag nu behandlat ger ökade möjligheter att ingripa mot redan levererade produkter. Tillsammans med de föreslagna reglerna om produktinformation skulle härmed möjligheterna att ingripa i leverantörs­ledet närma sig de som produktsäkerhetslagen (1988:1604) ger. Som jag tidigare berört erbjuder emellertid arbetsmiljölagen bl. a. inte den möjlig­het lill ålerkallelse av produkter som ges i produktsäkerhetslagen.

Jag avser att återkomma till regeringen med förslag om hur frågorna om produktsäkerhet inom arbetslivets område bör beredas vidare. Därvid bör beaktas bl. a. det arbete som pågår inom EG när det gäller produktsäker­het. Dessa frågor har också samband med hur frågorna om produktkon­troll skall lösas inom ramen för Sveriges deltagande i den västeuropeiska integrationen.

Prop. 1990/91:140

5.5 Skyddsansvar för förpackning

Mitt förslag: Leverantörers ansvar för atl förpackningen till en produkt inte innebär risk från skyddssynpunkt anges i arbetsmiljö­lagen.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har ingen erinran mot för­slaget.

Skälen för mitt förslag: Förpackningar till produkter kan innebära sär­skilda risker för olycksfall. Arbetsgruppen har angett som exempel inplas­tade virkespaket, som vid arbele i bl.a. hamnar har lett till olycksfall. Olycksfallen har berott på att förpackningsmaterialet har varit halt och alllför tunt vilket medfört att personer trampat igenom materialet. Grup­pen har pekat på att inplastningen normalt sker hos sågverken och att brukaren arbetsgivaren för dem som hanterar virkespaketen oftast inte har någon möjlighet att upptäcka riskerna och förebygga olyckorna.

Arbetarskyddsstyrelsen har angell ytterligare ett antal risker och pro­blem som enligt styrelsens mening bör täckas in av den föreslagna bestäm­melsen. Det kan gälla problem ur belastningsergonomisk synpunkt om förpackningen är svår all lyfta manuellt eller med hänsyn lill kraven på

93

säker hantering lält går sönder eller är svår att tömma.

Enligt min mening bör även sådana risker som arbetarskyddsslyrelsen har angett beaktas när del gäller tillämpningen av den föreslagna bestäm­melsen.

Prop. 1990/91:140

5.6 Skyddsvaccinering som villkor för arbete

Mitt förslag: Skyddsvaccinering skall kunna krävas som villkor för att få anlita någon för visst slags arbete.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget. Hov­rätten för Västra Sverige avstyrker dock förslagel och anser att krav på läkarundersökning och vaccinering är att jämställa med påtvingat kropps­ligt ingrepp, varför hinder mot delegering föreligger enligt regeringsfor­mens bestämmelser. SAF ställer sig tveksam lill om delegering av före­skriftsrätten är möjlig i detta fall.

Skälen för mitt förslag: Enligt 3 kap. 2 § arbetsmiljölagen skall arbelsgi­vare vidla alla ålgärder som behövs för att förebygga att arbelslagare utsätts för ohälsa eller olycksfall. Enligt lagens förarbeten (prop. 1976/77:149 sid. 297) ligger i det ansvaret ett ansvar att se tifl atl hälso-övervakning och medicinska kontroller kommer till stånd i behövlig om­fattning.

I 3 kap. 15 § arbetsmiljölagen finns bemyndiganden att meddela före­skrifter om läkarundersökning av dem som sysselsätts eller skall sysselsät­tas i ett arbete som innebär risk för ohälsa eller olycksfall. Föreskrifter kan även meddelas om förbud att anlita den som vid läkarundersökning före­tett sjuklighet eller svaghet som gör vederbörande särskilt utsatt för sådan risk. Arbetsmiljölagen saknar dock uttryckliga regler om vaccinering som skydd mot ohälsa.

Del finns emellertid anledning all i vissa fall skydda arbetstagare mot den smittorisk som arbelel innebär. Föreskrifter med krav på att arbetsgi­varen skall erbjuda arbetslagarna skyddsvaccination har därför av arbetar­skyddsslyrelsen meddelats som verkställighetsföreskrifler till arbetsmiljö­lagen bl.a. när det gäller arbele i avloppsanläggningar. För dessa fall är vaccinering dock inte något obligatorium.

Den mikrobiologiska tekniken är under snabb utveckling och det är sannolikt så att antalet företag som använder denna teknik kommer alt öka starkt i framtiden och att även mindre företag kommer att använda tekni­ken. Det kan därför finnas etl behov av alt kunna kräva vaccination som villkor för bl.a. arbete med organismer av hög farlighetsgrad. Även vid andra verksamheter med hög smittorisk kan vaccinering behöva krävas.

Läkarundersökning och skyddsvaccinering är i sig alt belrakla som kroppsliga ingrepp. Varje medborgare är enligt regeringsformens regler (2 kap. 6 §) skyddad mol påtvingat kroppsligt ingrepp. Ingreppet kan sägas

94

vara påtvingat när fysiska tvångsåtgärder eller hot om andra sanktioner kan bli aktuella för att få läkarundersökningen eller vaccinationen till stånd eller när fråga är om myndighetsulövning. De föreskrifter om läkar­undersökning och vaccinering som skulle kunna meddelas med stöd av det föreslagna bemyndigandet riktar sig endasl mot arbetsgivaren och syftar till alt skydda arbetstagaren. Konsekvensen av att någon vägrar all under­kasta sig läkarundersökning eller vaccinering kan i allmänhet endast bli att denne inle tilldelas en viss arbetsuppgift eller omplaceras till annan arbets­uppgift. Jag instämmer därför i den analys av rättsläget söm arbetsgruppen har gjort och som innebär att föreskrifter med de angivna verkningarna inte innebär ett påtvingat kroppsligt ingrepp i regeringsformens mening. Sådana föreskrifter kan meddelas av regeringen eller, efter delegering, arbetarskyddsslyrelsen.

Jag ansluler mig således till arbetsgruppens förslag att det borde ges möjlighet att även meddela föreskrifter som anger vaccination som villkor för all få utföra ett visst arbete, i likhet med vad som gäller för läkarunder­sökningar. Möjligheten bör också omfatta förebyggande injektioner med antikroppar, som inte är vaccinering i strikt mening.

Prop. 1990/91:140

5.7 Fullföljande av periodiska läkarundersökningar

Min bedömning: Uppföljande läkarundersökningar bör kunna erbju­das personer som lidigare utfört arbete som omfattas av krav på obligatorisk läkarundersökning ulan att någon författningsreglerad skyldighet införs.

Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer med min bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinslanser som har berört frågan ställer sig bakom arbetsgruppens bedömning. LO ser emellertid ingen annan möjlighet alt garantera uppföljande hälsokontroller än all frågan regleras i lag.

Skälen for min bedömning: 3 kap. 15 § arbetsmiljölagen ger som jag tidigare redogjort för möjlighet att ställa krav på läkarundersökningar i vissa fall (avsnitt 5.6). Med stöd av bestämmelsen har arbetarskyddsslyrel­sen meddelat föreskrifter med krav på bl. a. periodiska läkarundersökning­ar när det gäller vissa arbeten med kvarts (AFS 1983; 14) och vissa arbeten med asbest (AFS 1986; 2). I de allmänna råd som är knutna lill föreskrifter­na sägs att om exponeringsliden överstigit fem år kan det vara lämpligt alt de periodiska kontrollerna fortsäller även efter all exponeringen upphört eller kommit under den gräns som gäller för läkarkontroller. Det påpekas också alt det är angeläget all arbetstagaren informeras om detta.

Som skäl för uppföljande undersökningar har anförts att de kan stilla oron hos den som har exponerats för ett hälsofadigt ämne, all sjukdomar kan upptäckas tidigt öch därmed få en tidig behandling och att undersök­ningsmaterialet kan utgöra ell underlag för forskning. Ett hälsoundersök-ningsprogram med inriklning på asbeslexponering genomfördes i slutet av

95

70-talet av socialstyrelsen. Ett nytt sådant program påbörjades 1986 och     Prop. 1990/91:140 pågår fortfarande.

Som arbetsgruppen har funnit skulle en regel om fortsatta undersökning­ar efter det att ett farligt arbete har upphört närmast utformas som ett krav på arbetsgivaren atl erbjuda den som lidigare varit exponerad undersök­ningar. Jag delar gruppens uppfattning att etl sådant krav faller utanför ramen för arbetsmiljölagen, eftersom undersökningen inte syftar till före­byggande åtgärder.

Arbetsgruppen ställer sig tveksam till om särskilda lagstiftningsåtgärder är påkallade för alt garantera arbetstagare fortsatta läkarundersökningar efter avslutad exponering. Gruppen anser också att krav inte rimligen bör ställas mol andra arbetsgivare än de i vars verksamhet exposition har skett. Bl.a. skulle ett sådant krav kunna skapa svårigheter atl få ett nytt arbele. Enligt gruppen bör frågan, om författningsreglering anses påkallad, lösas utanför arbetsmiljölagstiftningens ram.

Enligt min mening är lagstiftning inte nödvändig för att fortsalla under­sökningar skall komma till stånd. Det visar bl.a. de angivna hälsounder­sökningprogrammen, där arbetstagare erbjudits kostnadsfri hälsounder­sökning. I vissa sammanhang som när det gäller asbest och kvarlsexpone-ring kan fortsatta undersökningar emellertid vara av värde för de tidigare exponerade. Bl. a. kan i samband med sådana undersökningar lämnas hälsoinformation, vilket också har skett i de angivna programmen rörande asbest när det gäller rökningens effekter. Behovet av undersökning måste emellertid alltid mycket noga vägas mot de kostnader och andra konse­kvenser som undersökningen för med sig. Bl. a. måste vad som kan vinnas med dessa vägas mot den hälsorisk som själva undersökningen kan innebä­ra, t.ex. strålningspåverkan vid lungröntgenundersökningar. Dessutom måste beaktas att undersökningarna även kan skapa och öka oron för hälsoeffekterna hos de som undersöks.

De allmänna råd som arbetarskyddsstyrelsen har utfärdat till kvarts- och asbestföreskrifterna bör kunna utgöra en utgångspunkt för på frivillig grund anordnade uppföljande undersökningar när detta anses befogat.

96

6 Arbetsmiljöansvar vid projektering m. m.

6.1  En ny regel i arbetsmiljölagen om arbetsmiljöansvar vid projektering

Prop. 1990/91:140

Mitt förslag: En grundläggande bestämmelse om arbelsmiljöansvar för byggherrar, tillverkare av monteringsfärdiga byggnader eller an­läggningar, arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar vid projektering av en byggnad eller en anläggning förs in i arbelsmiljö­lagen. Ansvaret skall gälla såväl byggskedet som del framtida bru­kandet av byggnaden. Yrkesinspektionen skall få möjlighet att ingri­pa med föreläggande och förbud för alt den föreslagna beslämmel­sen skall éfterievas.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i sak med mitl förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinslanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat del utan erinran. SAF och Småföretagens Riksorganisation har avstyrkt införandet av ett arbelsmiljöansvar vid projektering och förklarat att de problem som kan finnas bör lösas på annal sätt än genom lagstift­ning.

Skälen för mitt förslag: Byggskedet

Grunden för en god arbetsmiljö läggs vid planeringen. När det gäller byggnads- och anläggningsarbete sker huvuddelen av planeringsarbetet i det skede av byggprocessen som kallas projektering. Projektering innebär att med ritningar, beräkningar och beskrivningar bestämma hur byggna­den eller anläggningen skall utformas. Projekteringen utmynnar i bygg­handlingar.

I förarbetena till arbetsmiljölagen (prop. 1976/77:149 s. 295-297) behandlas frågan hur byggarbetsplatsens arbetsmiljöproblem bör lösas på planeringsstadiet. Den s.k. arbelsmiljöulredningen, vars belänkande låg lill grund för propositionen, hade avstått från att föreslå ell särskilt skyddsansvar för projektorer. Den dåvarande departemenischefen ville heller inte förespråka lagstiftning om ett projektörsansvar. Enligt hans mening fick ett sådanl ansvar normalt anses ligga i beställningen. Om projekthandlingarna skulle ge felaktiga lösningar beträffande arbetarskyd­det kunde detta ge anledning lill anmärkningar från beslällarens sida.

Del har senare visat sig alt arbelsmiljölagens regler inle räcker till för atl tillgodose kraven på en god arbetsmiljö för byggnadsarbetare. Huvudan­svaret ligger på arbelsgivaren (3 kap. 2 §). Därutöver finns del en särskild regel (3 kap. 7 §) som ålägger den som låter utföra byggnads- eller anlägg­ningsarbete ell ansvar för samordning av åtgärder lill skydd mol ohälsa och olycksfall på elt gemensamt arbetsställe för verksamheten.

Just på byggarbetsplatser har emellertid enskilda arbelsgivare begränsa­de möjligheter att planera arbetsmiljön. Den verksamhet som bedrivs

97

7   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 140

projekteras oftast av konsulter, som inte har någon direki koppling lill den Prop. 1990/91: 140 entreprenör som skall bedriva verksamheten. Genom all ell anbudsförfa­rande oftast används är entreprenören normall inte känd vid tiden för projekteringen. När arbetet väl satts igång är möjligheterna att rikta krav mot arbetsgivaren i praktiken begränsade. Denne har svårt att påverka de grundläggande förutsättningarna för arbetet.

Inom byggnads- och anläggningsarbete finns det risk för omedelbara och mycket allvarliga personskador. Del gäller t. ex. olycksfallsskador på grund av fall eller ras. Dessutom finns det risk för belastningsskador, skador på grund av buller eller vibrerande handverktyg öch andra arbetsskador. De här arbetsskadorna kan minska i väsentlig omfattning öm de som upprät­tar och samordnar bygghandlingarna lar hänsyn till byggnadsarbetarnas säkerhet under arbetstiden så atl den enskilde entreprenören får möjlighet atl planera arbetet bättre.

I likhet med arbetsgruppen anser jag alltså att arbetsmiljölagen behöver komplelleras med en bestämmelse om arbelsmiljöansvar för den som bestämmer om eller påverkar projekteringen av en byggnad.

Ansvaret för atl en byggnad produceras i enlighel med de krav som slälls i plan- och bygglagen (1987:10) vilar i första hand på byggherren. Det är därför naturligt att byggherren också får ansvar för att arbetsmiljösyn-punkter beakias i samband med bygget.

I arbetsmiljölagen finns en bestämmelse i 3 kap. 7 § om samordningsan­svar som riklar sig till byggherrar. Den som sålunda har ansvar bör i likhet med vad arbetsgruppen föreslagit även få ett ansvar för projekteringen. Arbetsgruppen har föreslagil all del skall ske genom att den som avses i 3 kap. 7 § uttryckligen definieras som byggherre i den bestämmelsen. Med hänsyn till att definitionen avviker från begreppel byggherre i 9 kap. 1 § plan- och bygglagen (1987; 10) är del emellertid lämpligare all avslå från en uttrycklig definition och låta del nya ansvaret omfatta samma person som har ansvar enligt 3 kap. 7 § arbelsmiljölagen, dvs. den som låter ulföra byggnads- eller anläggningsarbete.

Den som tillverkar monteringsfärdiga byggnader eller anläggningar bör få samma ansvar som byggherren för all arbetsmiljösynpunkler beaktas vid projekteringen.

Byggherrar brukar välja atl uppdra ål en eller flera konsuller att utföra projekteringsarbetet. Självfallet bör byggherren vara omsorgsfull vid valet av uppdragstagare. Vidare bör byggherren samordna de olika delarna av projekteringsarbetet och se till alt det samlade resultatet inte medför risker eller komplikationer för de byggnadsarbetare som skall engageras. Pro­blemen till följd av brister i samordningen av projekteringen har vuxit under senare år. Del beror dels på ökad lidspress och ökad splittring på olika konsultföretag, dels på den byggnadslekniska utvecklingen som gjort byggprocessen mera komplicerad.

Byggherren är den som är ytterst ansvarig för den verksamhel som skall äga rum. En av anledningarna till atl byggherren anlitar konsuller är att han inte har kompetens all sköta projekteringen. Det kan vara svårl för byggherren alt instruera och all förstå hur arbelsmiljöhänsyn i prakliken

98

skall beaktas vid projekteringen.  Del  förekommer inte sällan att en     Prop. 1990/91:140 projektledare får i uppgift att samordna hela projekteringen.

För att tillsynsmyndigheterna skall kunna rikla sig mot dem som faktiskt har möjlighet att påverka byggnads- eller anläggningsprojektet på projekte-ringsstadiet anser jag all elt arbetsmiljöansvar bör läggas även på andra än byggherren, l.ex. arkitekter och konstruktörer, som i egenskap av konsul­ler eller på annal sätt har till uppgift att medverka vid projekteringen.

Konsulternas befattning med projekteringen beror på uppdraget från byggherren. Deras ansvar måste därför begränsas lill att gälla inom ramen för det uppdrag de har fått. Ansvaret bör gälla även om del inle uttryckli­gen har reglerats i projekleringsavlalet. En förutsättning för ansvar måsle dock vara att konsulten har en viss självständighet i sin roll i byggproces­sen.

Enligt arbetsgruppen bör en konsult som fåll ett uppdrag som endast avser l.ex. del konstnärliga utförandet, inte ha något ansvar härutöver. Byggherren skall se lill all arbelsmiljösynpunkter på annat sätt kommer in vid projekteringen. Efter all ha tagit del av Svenska Byggnadsarbetareför­bundets remissvar ställer jag mig frågande till detta. Enligt förbundet finns det en mängd material, produkter och konstruktioner som används trots att de är olämpliga ur arbetsmiljösynpunkt. Förbundet anser inte all konstnärliga synpunkter bör få väga tyngre än hänsynen lill hälsa och säkerhet för arbetstagare. Del är en ståndpunkt som jag vill ansluta mig till.

Några remissinslanser, nämligen Kommerskollegium och juridiska fa­kultelsnämnden vid Stockholms universitet menar att det räcker med etl arbetsmiljöansvar för byggherren och atl ell ansvar därutöver för konsul­ter är onödigt och skapar oklarheter. Som redan framgått delar jag inte denna uppfattning. Del är önskvärt atl ansvaret i så stor utsträckning som möjligl åvilar personer som renl faktiskt har till uppgift alt utforma bygg­naden eller anläggningen och därmed den arbetsmiljö som uppstår för byggnadsarbetarna.

Några remissinstanser, t.ex. arbetsmarknadsstyrelsen och LO, har un­derstrukit att byggherren inte bör kunna avbörda sig det yttersta ansvaret för alt arbelsmiljöhänsyn beakias.

Byggherrens ansvar bör självfallel bestå även under det skede då projek­teringsarbetet sköts av konsulter. Som jag redan har påpekai är jusl sam­ordningen av de olika delarna av projekteringen elt av de väsentligaste momenten i det föreslagna ansvaret.

När det gäller totalenlreprenad är situationen speciell. Byggnadsstyrel­

sen har slälll frågan om byggherren jusl i del fallel skall kunna överiåla sitt

arbetsmiljöansvar lill entreprenören. Totalenlreprenad innebär all en en­

treprenör ansvarar för hela framtagningsprocessen av byggnaden eller

anläggningen, dvs. arkileklarbelel, den tekniska utformningen och byg­

gandet. Även om entreprenören på så säll övertar byggherrens roll och får

kontroll över samtliga led i processen, anser jag inle alt byggherren skall

kunna göra sig fri från ansvar. Mot en sådan konstruktion talar bl.a. den

omständigheten all byggherren är den som slutligt får bära kostnaden för

förändringar av projektet.

99

Jag vill slutligen framhålla att entreprenörernas arbetsgivaransvar inte     Prop. 1990/91:140 på något sätt inskränks genom den föreslagna bestämmelsen.

Bruksskedet

När byggnader och anläggningar har tagits i bruk förekommer det i stor utsträckning att arbele utförs där av personer, vars arbelsgivare inte har någon anknytning alls till fastigheten. Arbetsgivarna har alltså inle formel­la möjligheter att bestämma över förhållandena i lokalerna. Som exempel kan nämnas arbete som utförs av personer inom följande yrkeskategorier: distribulionspersonal, renhållningsarbelare, underhållspersonal, skor-stensfejare, fastighetsskölare, brevbärare, hissmontörer, ambulansperso­nal och hemvårdare.

Vissa bestämmelser finns som kan ge ell vissl skydd för sådana arbelsla­gare. Enligt 3 kap. 5 § plan- och bygglagen (1987:10) skall byggnader ge möjlighet till en god arbetsmiljö. Enligt 7 kap. 8 § arbetsmiljölagen kan yrkesinspektionen rikta föreläggande eller förbud mot den som råder över ell arbetsställe även när denne inte är arbelsgivare i förhållande lill den som utsätts för risken. Dessa bestämmelser betyder dock i praktiken inte mycket för personer som ständigt kommer till nya arbetslokaler och ofta utför arbete i vad som egentligen är bostadshus.

Inle bara när det gäller byggnadsarbete utan även när det gäller service-öch underhållsarbete på fastigheter kan det på goda grunder antas att många av de belastnings- och fallskador som uppslår har samband med brisler i byggnadens utformning. Om man vill motverka hälsorisker för personer som arbelar i färdiga byggnader och anläggningar kan en god framförhållning vid projekteringen alltså vara den bästa och kanske den enda möjlighelen att få fram en god arbetsmiljö.

Mol bakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att den skyldighet att beakta arbetsmiljöhänsyn vid projektering som jag tidigare föreslagit med avseende på byggskedet även bör gälla för bruksskedet.

Juridiska fakullelsnämnden vid Stockholms universitet anser atl ansva­ret bör åligga inte bara byggherrar utan även fastighetsägare. Denna reflek­tion väcker frågan hur långl fram i liden etl arbetsmiljöansvar i samband med projektering egentligen skall sträcka sig. För egen del anser jag inte att fastighetsägare skall omfallas av del föreslagna ansvaret. Syftel med försla­gel är all arbelsmiljöhänsyn verkligen skall finnas med på elt tidigt stadi­um vid utformandet av byggnaden eller anläggningen. Ansvaret skall ta sikte både på byggskedet och del senare skede då den färdiga byggnaden eller anläggningen tagils i bruk. Del är dock inle realistiskt att tänka sig atl elt ansvar som skall iakttas på pröjekteringssladiet skulle överföras från byggherren lill fastighetsägaren när byggnads- eller anläggningsarbetet av­slutas.

Sanktionssystemet

Arbetsgruppen förklarar i betänkandet atl man inledningsvis övervägt ell

system med direki straffsanktionerade föreskrifter om vad som skall beak-

100

tas i bygghandlingarna. Sedan ett antal invändningar rests mot en sådan     Prop. 1990/91: 140 lösning har arbetsgruppen övergivit denna lanke. Flera remissinslanser har uttryckt förståelse för arbetsgruppens resonemang och ingen remissin­stans har förespråkat en sådan lösning.

Ett ansvar för att arbetsmiljöhänsyn beaktas måsle vara sanktionerat. Det är annars osäkert om del efterievs. Den som närmasl bör få en möjlighet att kontrollera hur del blir med den saken är yrkesinspektionen. Vid kontakter med byggherrar och projektorer bör yrkesinspektionen kun­na granska bygghandlingar för atl kontrollera att den arbetsmiljö som uppstår först i byggskedet och senare i bruksskedet tillgodoser krav på hälsa och säkerhet i arbetsmiljön.

1 likhel med arbetsgruppen anser jag därför all den föreslagna bestäm­melsen i arbetsmiljölagen bör anslutas till den befintliga regeln i 7 kap. 7 § i lagen enligt vilken yrkesinspektionen får meddela sådana föreläggande eller förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

Några remissinslanser, bl. a. riksåklagaren har uttryckt farhågor för att de föreslagna sanktionsreglerna kan bli svåra all tillämpa. Enligt riksåkla­garen kan det vara besvärligt all reda ut vem som skall bära straffansvaret vid överträdelse av ett föreläggande eller elt förbud, eftersom ett straff­ansvar inte kan läggas på den juridiska person som är ansvarig för verk­samheten utan alltid måste riktas mol en fysisk person.

Reglerna i arbelsmiljölagen om föreläggande och förbud föregicks av liknande regler i tidigare lagstiftning. Det rör sig alltså om etl väl inarbetat system. Den nu föreslagna utvidgningen av arbetsmiljöansvaret lill att omfatta byggherrar och projektorer skiljer sig inte i någol väsentligt avse­ende från vad som gäller vid föreläggande och förbud mol arbetsgivare. Även där är del ofta fråga om verksamhet som bedrivs av juridiska personer. Jag delar därför inte riksåklagarens uppfaltning i denna fråga.

Del säger sig självt att del sällan blir aktuellt att använda förbud i della sammanhang. Konkreta farosituationer torde sällan uppstå på etl stadium då en byggnad planeras och ritas. Ingripanden med föreläggande kan däremot väl tänkas ske då byggherren eller någon annan som medverkar vid projekteringen på något sätt försummat skyldigheten alt beakta arbets­miljön för dem som skall uppföra byggnaden eller senare arbeta i den.

6.2 Konventionen (nr 167) och rekommendationen (nr 175) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete

6.2.1 Bakgrund

Förslaget all införa en grundläggande beslämmelse i arbelsmiljölagen om

arbelsmiljöansvar för byggherrar, tillverkare av monteringsfärdiga byggna­

der och anläggningar, arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar

vid projektering av en byggnad eller en anläggning ger mig anledning atl la

upp frågan om en svensk ratifikation av Internationella arbetsorganisatio­

nens (ILO) konvention (nr 167) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och

anläggningsarbete.

101

Konventionen (nr 167) och rekommendationen (nr 175) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete antogs av ILOs beslutande församling inlernalionella arbelskonferensen vid dess sjuttiofemte möte år 1988. Konventionen och rekommendationen reviderar den av internationella arbelskonferensen år 1937 antagna konventionen (nr 62) och rekommendationen (nr 53) om säkerhetsföreskrifter (byggnadsindu­strin) och den samma år antagna rekommendationen (nr 55) om samver­kan lill förekommande av olycksfall (byggnadsindustrin). Konventionen nr 62, som anmäldes lill riksdagen genom propositionen 1938:45, har inte ratificerats av Sverige.

Genom propositionen 1989/90:64 med anledning av vissa beslut fattade av internationella arbetskonferensen vid dess sjuttiofemte möte bereddes riksdagen tillfälle all yttra sig över konventionen (nr 167) och rekommen­dationen (nr 175) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsar­bete. Min företrädare uttalade att hon fann det önskvärt med ell svenskl tillträde till konventionen och förklarade att de krav som ställs i konven­tionsbestämmelsema i så goll som alla avseenden uppfylls av arbelsmiljö­lagen och med stöd av denna utfärdade föreskrifter. Med hänsyn till vissa avvikelser mellan konventionens krav och svensk lagsliflning ansåg hon dock att frågan om en ratifikation borde anstå till dess arbetsgruppen (A I987;D) för översyn av vissa bestämmelser i arbetsmiljölagen avgivit sitt förslag. Riksdagen biträdde denna uppfattning (1990/91; AU9, rskr. 8).

Konventionen är tillämplig på all byggverksamhet, såsom byggnads-, anläggnings-, väg- och vattenbyggnadsarbele samt monterings- och ned-monleringsarbete och alla där förekommande arbetsmoment, inbegripet interna transporter, från del all arbetsstället förbereds lill dess projektet är färdigställt. Medlemsstat som ratificerar konventionen förbinder sig atl anta sådan lagstiftning att tillämpningen av stadgandena i konventionen säkerställs. Den praktiska tillämpningen av lagstiftningen kan åstadkom­mas genom standardiseringsarbete eller utfärdande av rikllinjer eller med andra lämpliga metoder som överensstämmer med nationell lagsliflning och praxis. Medlemsstaterna skall också beakta de standarder som antagils av inlernalionella slandardiseringsorgan.

Konventionen och rekommendationen finns återgivna i bilaga I och 2 till propositionen 1989/90:64.

Prop. 1990/91:140

6.2.2 Ratifikation av konventionen

Mitt fiirslag: Sverige ratificerar ILO-konventionen (nr 167) om sä­kerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagel eller lämnat det utan erinran.

Skälen för mitt förslag: Det är önskvärt att Sverige tillträder konventio­nen. Den står i god överensstämmelse med den svenska grundsynen på arbelsmiljöpolilikens innehåll. De krav som ställs i konventionsbesläm-

102

melserna uppfylls huvudsakligen av arbelsmiljölagen, arbetsmiljöförord-     Prop. 1990/91: 140 ningen och de med stöd av dessa författningar utfärdade föreskrifterna.

Jag tar nu upp frågan om det kan finnas avvikelser mellan konventio­nens krav och svensk lagstiftning.

Enligt konventionens artikel 8(a) skall samordningsansvaret för skydds­åtgärder på gemensamma arbetsställen åvila huvudentreprenören eller annan person eller organ med kontroll- eller primäransvar för verksamhe­ten på byggarbetsplatsen. Den samordningsansvarige skall se till all före­skrivna skyddsåtgärder koordineras. Han skall också, i den utsträckning som föreskrivs i nationell lagsliftning, ansvara för all de vidtas. Om den samordningsansvarige inte vistas på arbetsstället skall han enligt konven­lionens artikel 8(b) ulse en behörig person all för hans räkning svara för att samordna och genomföra ålgärder enligt punkt (a). Varje arbetsgivare skall enligt artikel 8(c) förbli skyldig att, vad avser de egna arbetstagarna, ansvara för atl de föreskrivna åtgärderna vidias.

Enligt 3 kap. 7 § första stycket arbetsmiljölagen ligger ansvaret för sam­ordningen av skyddsåtgärder på gemensamma arbetsställen för bygg­nadsverksamhet i första hand på byggherren. Ansvaret kan överlåtas lill någon som bedriver verksamhet på arbetsstället. Arbelsgivare och arbels­lagare som är verksamma på arbetstället har enligt Iredje stycket skyldig­het atl följa de anvisningar som byggherren lämnar.

Entreprenörföreningen har påpekai att en byggherre ofta inle är att anse som arbelsgivare i konventionens mening, eftersom byggherren normalt saknar egna anställda på byggarbetsplatsen. Mot bakgrund härav har ent­reprenörföreningen ifrågasatt om lydelsen av 3 kap 7 § arbetsmiljölagen överensstämmer med innehållet i konventionens artikel 8(a).

För egen del anser jag inle att del råder bristande överensstämmelse mellan artikel 8(a) och den svenska lagsliflningen. Samordningsansvaret skall enligt konventionen ulövas antingen av den dominerande entrepre­nören eller av annan person eller annat organ som har kontroll eller ansvar för övergripande frågor på arbetsplatsen. Det är inte något krav att den samordningsansvarige skall ha egna anställda på byggarbetsstället.

Den omständigheten atl byggherren inte ansvarar för att skyddsåtgärder vidtas torde inte ulgöra något ratifikationshinder med hänsyn till den hänvisning som i detta sammanhang görs lill nationell lagsliftning. Del­samma gäller kravet på all byggherren skall ulse en ersättare när han inte är närvarande på byggarbetsstället.

Det krav, som i konventionens artikel 9 slälls på alt de som utformar

och planerar ett byggnadsprojekt skall beakta de arbelsmiljörisker, som

kan aktualiseras under byggnads- och anläggningsarbete, saknar för närva­

rande motsvarighet i svensk arbelsmiljölagsliftning. Jag har i avsnitt 6.1

föreslagil att en grundläggande beslämmelse om arbetsmiljöansvar för

byggherrar, tillverkare av prefabricerade byggnadskonstruktioner, arkitek­

ter, konstruktörer och andra, som medverkar vid projekteringen av etl

byggnadsföretag, införs i arbetsmiljölagen. Ansvaret skall gälla såväl under

byggskedet som vid det framlida brukandet av byggnaden eller anläggning­

en. Genom den föreslagna belämmelsen kommer Sverige att uppfylla

kraven i artikel 9.

103

Arbetarskyddsslyrelsen har tidigare pekal på en skillnad mellan konven­tionens artikel 1 l(d) och bestämmelserna i arbetsmiljölagen. Enligt artikel 11(d) har arbetstagare skyldighet atl utan dröjsmål rapportera till närmas­te arbetsledare och lill skyddsombud, om sådant finns, om varje händelse som kan medföra en risk och som de inte själva på ell tillfredsställande sätt kan åtgärda.

Enligt min mening uppfylls konventionens krav i delta hänseende ge­nom innehållel i 3 kap. 4 § i arbetsmiljölagen. Där regleras arbetstagares skyddsansvar. En arbetstagare skall enligt första styckel i denna bestäm­melse följa givna föreskrifter och iaktta den försiktighet som behövs för atl förebygga ohälsa och olycksfall. Han skall vidare underrätta företrädare för arbetsgivaren eller skyddsombud om sådanl som innebär omedelbar och allvarlig fara för liv och hälsa.

Även kravet i artikel 30 punkl 1 atl arbetsgivaren under vissa förhållan­den skall tillhandahålla personlig skyddsutrustning utan kostnad för ar­betstagarna har lidigare framförts som ett ratifikationshinder av arbetar­skyddsslyrelsen, eftersom den svenska lagstiftningen saknar motsvarande betämmelser.

Enligt 2 kap. 7 § arbelsmiljölagen skall personlig skyddsutrustning an­vändas om inte betryggande skydd mol ohälsa eller olycksfall kan nås på annal sätt. Utrustningen skall tillhandahållas genom arbelsgivarens för­sorg. Häri ligger enligt vad som framhölls av föredragande statsrådet i propositionen 1976/77:149 om arbetsmiljölag m.m., att arbetsgivaren är skyldig alt bekosta den personliga skyddsutrustningen, om inte annan överenskommelse träffats. Detta får anses innebära all svensk lagstiftning på ell tillräckligt sätt överenstämmer med kraven i konventionens artikel 30. Bedömningen är gjord bl.a. mol bakgrund av hänvisningen lill natio­nell lagsliftning.

Rekommendationen, som kompletterar konventionen med detaljerade anvisningar, föranleder i sig ingen särskild åtgärd.

Prop. 1990/91:140

6.3 Tekniska anordningar

Min bedömning; Det bör för närvarande inle las in en bestämmelse i arbetsmiljölagen om att arbetsmiljösynpunkter skall beakias även vid projekteringen av tekniska anordningar.

Arbetsgruppens bedömning; Överensstämmer med min bedömning.

Remissinstanserna; Ingen remissinstans har haft något atl erinra mot arbetsgruppens bedömning.

Skälen för min bedömning: Arbetarsskyddsstyrelsen har i yttrande till arbetsgruppen föreslagil elt arbelsmiljöansvar även för den som sysslar med konstruktion och planering av maskiner och andra tekniska anord­ningar. Enligt arbetsgruppen finns del knappasl något behov av sådana bestämmelser.

Arbetsgruppen har pekat på skillnaderna mellan byggprocessen och pro-

104

jekteringen av tekniska anordningar. Den senare sker i allmänhet inom samma verksamhet som tillverkningen. Det är inte, som i byggprocessen, vanligt alt arbetet efter ritningarna är uppdelat mellan olika entreprenörer. Ritningarna brukar inte heller utgöra underlag för tillfälliga arbetsplatser med de speciella problem det medför ur arbelsmiljösynpunkt. I 3 kap. 8 § arbelsmiljölagen finns del för övrigl en beslämmelse om allmänna skyldig­heter i skyddshänseende för tillverkare, importörer, överlåtare och upplå-tare av tekniska anordningar.

Arbetarsskyddsstyrelsen har i sitt remissvar inle haft någon invändning mol arbetsgruppens ställningstagande. Detsamma gäller för övriga remiss­instanser. Själv är jag av samma uppfattning som arbetsgruppen. Vidare kan det, som arbetsgruppen påpekai, finnas skäl all avvakta erfarenheter­na av den föreslagna beslämmelsen om arbelsmiljöansvar vid projektering av byggnader och anläggningar.

Prop. 1990/91:140

6.4 Arbetsmiljöansvar för upplåtare av lokal eller markområde

Mitt förslag: Arbetsmiljölagen kompletteras så all yrkesinspektio­nen får möjlighet dels att meddela förbud mot vidare upplåtelse av ett utrymme under jord, dels all förelägga den, som upplåter en lokal, elt markutrymme eller elt utrymme underjord som arbetslo­kal eller som personalutrymme, skyldighel att utföra undersökning­ar av skyddsförhållanden inom upplåtna utrymmen.

Arbetsgruppens förslag; Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inle haft något all erinra mol förslaget. Landstingsförbundet har uttalat all någon lagändring i della avseende inte behövs.

Skälen för mitt fiirslag: I en promemoria 1986-09-18 från arbetar­skyddsslyrelsen föreslås dels att förbud mot upplåtelse skall kunna omfatta även ett utrymme underjord, dels atl den som upplåter gruva eller berg­rum skall kunna åläggas att t. ex. utföra geologisk undersökning, bergbe­siktning eller radonmätning.

I 3 kap. 211 §§ finns föreskrifter om skyddsansvar för olika grupper. Skyddsansvaret speglar de krav som finns i 2 kap. om arbetsmiljöns beskaffenhet. Bestämmelsen i 7 kap. 7§ om alt yrkesinspektionen kan meddela föreläggande eller förbud anknyter till reglerna i 3 kap. 2-11 §§.

Skyddsansvaret i 3 kap. 11 § gäller den som råder över ett arbetsställe eller upplåter lokal eller markområde för arbete eller såsom personalul-rymme. Ansvaret utlrycks genom en hänvisning till 7 kap. 8 och 9 §§.

Enligt 7 kap. 8 § kan yrkesinspektionen, om det på ett arbetsställe föreligger förhållande söm innebär risk för ohälsa eller olycksfall för någon som arbetar där, rikta föreläggande eller förbud mot den som råder över arbetsstället, även när denne inte är arbelsgivare i förhållande till den som utsätts för risken. Av arbetsmiljölagens förarbeten (prop.  1976/77:149

105

s. 423-424) framgår dock all 7 kap. 8 § inle är tillämplig på den som endast uppträder som uthyrare ulan att själv bedriva verksamhet på ar­betsstället.

Del förekommer alt nedlagda gruvgångar eller andra underjordsutrym-men hyrs ul l.ex. som lagerlokaler ulan atl uthyraren har någon egen verksamhet på platsen. De företag som är arbetsgivare för den personal som arbetar i lagerutrymmena har sällan någon praktisk möjlighet all undersöka utrymmet med avseende på risk för exempelvis radondötterex-posilion eller stenfall. Del är ofta naturligt all sådana undersökningar görs av ulhyraren. Denne kan genomföra undersökningarna återkommande under en längre tidsrymd medan hyresgästerna växlar. Vidare har uthyra­ren normalt lillgång till hela bergulrymmel, gruvan etc. medan varje hyresgäst kanske bara hyr en begränsad del.

7 kap. 9 § arbetsmiljölagen ger yrkesinspektionen möjlighet all meddela förbud mol en upplåtare. Sådana förbud bör kunna omfatta även utrym­men under jord. Jag håller också med arbetsgruppen om att den andra delen av den föreslagna föreslagna bestämmelsen är behövlig.

Prop. 1990/91:140

6.5 Samordningsansvaret på gemensamma arbetsställen

Mitt förslag; Yrkesinspektionen skall kunna beslämma att ansvaret för samordning av skyddsåtgärder på ett gemensamt arbetsställe enligt 3 kap. 7 § skall kunna återföras lill byggherren då denne överlåtit ansvaret till någon annan.

Arbetsgruppens forslag: Överensstämmer med milt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagel eller inte haft något att erinra mol det.

Skälen för mitt förslag; Enligt 3 kap. 7 § har en byggherre och den som råder över elt fast driftsslälle ansvar för samordningen av skyddsåtgärder på etl gemensamt arbetsställe. På ett annal gemensamt arbetsställe än en byggarbetsplats eller etl fast driftsslälle kan de som bedriver arbele där komma överens om att en av dem skall ha samordningsansvar.

Enligt 7 kap. 6 § kan yrkesinspektionen besluta vem som skall ha sam­ordningsansvar på ett gemensamt arbetsställe. Del kan ske när det inle finns någon på arbetsstället som har samordningsansvar enligt 3 kap. 7 §. Del kan också ske när det finns särskilda skäl, t. ex. när den samordnings­ansvarige är uppenbart olämplig för uppgiften. Ansvaret kan dock inte läggas på byggherren om denne överlåtit ansvaret och inle driver verksam­het på arbetsstället. Detta har visal sig vara en brist.

Arbetsgruppen har föreslagil all yrkesinspektionen skall få möjlighet atl återföra samordningsansvaret till byggherren. Jag håller med arbetsgrup­pen om att en sådan möjlighet bör finnas. Ingripande från yrkesinspektio­nen bör exempelvis kunna ske när byggherren har överlåtit ansvaret och inle någon som driver verksamhel på del gemensamma arbetsstället är lämplig att ta hand om samordningen av skyddsåtgärderna. Förutsätlning-

106

arna för ett ingripande från yrkesinspektionen bör i övrigt vara desamma     Prop. 1990/91: 140 som för närvarande.

6.6 Föreläggande och förbud vid överlåtelse av verksamhet eller egendom

Min bedömning; Några nya bestämmelser om verkan av föreläggan­de och förbud efter överlåtelse av verksamhet eller egendom bör för närvarande inte föreslås.

Arbetsgruppens bedömning; Överensstämmer med min.

Remissinsanserna: Samtliga remissinslanser ulom LO accepterar ar­betsgruppens bedömning.

Skälen för min bedömning: Enligt arbetsmiljölagen kan en tillsynsmyn­dighet meddela ell föreläggande eller ell förbud mot den som har skydds­ansvar enligt lagen. Det händer att den verksamhet eller egendom som berörs byter ägare eller innehavare innan de påkallade åtgärderna har vidtagits. Det kan leda till atl lillsynsmydighetens förfarande måste avbry­tas. Ibland måste förfarandet påbörjas på nyll mot en ny person. Det innebär naturligtvis alllid en tidsförlust.

Från arbetslagarhåll har det gjorts gällande all del ibland uppslår pro­blem som hänger samman med att företag byter ägare efter det att yrkesin­pektionen meddelat elt föreläggande eller ett förbud. Krav har ställts på införande av bestämmelser om att förbud och förelägganden skall gälla för en ny ägare eller innehavare lill dess påkallade ålgärder har vidtagits.

För all la reda på om det är vanligt med problem på grund av överlåtelse av verksamhel eller egendom i samband med ett föreläggande eller ett förbud gjorde arbetsgruppen en enkät hos de olika yrkesinspéktionsdistrik-len. Enligt enkätsvaren har distrikten endast undantagsvis haft sådana problem. Arbetsgruppen begärde också in synpunkter från arbetarskydds­styrelsen. I en promemoria som överlämnades till arbetsgruppen förklara­de arbetarsskyddsstyrelsen att den fåll åtskilliga förfrågningar om sådana problem. En svårighet har varit att få kännedom om del formella tillväga­gångssättet vid överlåtelsen för all la reda på om föreläggandet eller förbudel fortfarande gäller.

Den mest radikala åtgärden för atl lösa problemen skulle vara att införa en regel om att förelägganden och förbud som har utfärdats mot en viss verksamhel eller berör viss egendom skall fortsätta atl gälla även efter en överlåtelse. Varken arbetarskyddsslyrelsen eller arbetsgruppen har velat Slälla sig bakom etl sådant förslag.

Även en sådan lösning skulle emellertid kunna medföra problem. Del kan vara svårl alt avgöra om det är fråga om samma verksamhel eller en liy verksamhel för vilken beslutet inte kan gälla. Det kan också vara så atl verksamhelen överlåtils till någon för vilken arbelsmiljölagens regler i det aktuella avseendet inte gäller. Ett exempel på del kan vara föreläggande om personalrum för en verksamhel som överiålils lill en ensamföretagare.

107

Om ett förbud skulle följa viss egendom, t.ex. en bristfällig maskin, oberoende av ägarbyten skulle del vara nödvändigl för en köpare att på något sätt kunna kontrollera om förbud föreligger eller inte. Detta skulle förutsätta någon form av register, vilket skulle bli så resurskrävande att det knappasl kan bedömas som realistiskt.

Ett alternativ kunde var atl införa en direki skyldighet för den som fått ett föreläggande eller ett förbud att omedelbart anmäla en överlåtelse. Skyldigheten skulle kunna göras direkt straffsanktionerad. Inte heller en sådan lösning har arbetarskyddsstyrelsen och arbetsgruppen velat föreslå. Arbetsgruppen har pekat på möjligheten i 5 § lagen (1985:206) om viten all förelägga en ägare eller innehavare atl, om hans rättslällning upphör, lämna uppgift om den nye innehavarens namn och adress. Arbetsgruppen har vidare hänvisat till att en äganderättsövergång inle sällan ändrar förutsättningarna helt när det gäller att välja myndighetsålgärder för att komma till rätta med problem.

Jag delar arbetsgruppens uppfattning atl problemen inte tycks vara så slora all de komplicerade lösningar som slår lill buds bör genomföras.

Prop. 1990/91:140

7 Arbetsolycksutredningen

7.1  Arbetsmiljöbrott och arbetsolyckor

Mitt förslag: En ny siraffreglering av arbetsmiljöbrott införs i brottsbalken. Enligt den nya regleringen skall den kunna dömas för arbetsmiljöbrolt som i enlighel med 3 kap. 7, 8 eller 9 § brottsbalken vållar annans död, kroppsskada eller sjukdom eller framkallar fara för att detta skall kunna inträffa om brottet begås genom att han uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i enlig­het med arbetsmiljölagen för all förebygga ohälsa eller olycksfall.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en ny beslämmelse om arbetsmiljöbrolt skall införas i brottsbalken och alt den nya besläm­melsen skall lillämpas i stället för 3 kap. 7-9 §§ brottsbalken när brottet begåtts i arbetsmiljön. Enligt ulredningens förslag skall den som uppsåt­ligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad som åligger honom för att före­bygga ohälsa eller olycksfall i arbetsmiljön dömas för arbetsmiljöbrott, om någon lill följd av detta avlider, drabbas av sådan kroppsskada eller sjukdom som inle är ringa, eller utsätts för livsfara eller fara för svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom. Straffet skall enligt förslagel vara böter eller fängelse i högst två år eller om brottet är grovt, fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser, däribland arbetarskydds­styrelsen, LO och TCO har varit positiva till utredningens förslag. Flertalet remissinstanser, särskilt de juridiska, har emellertid varit negativa till förslaget. Kritiken, som till övervägande del varit av lagteknisk karaktär, har bl.a. grundats på att man ansett det olämpligt med olika straffskalor

108

beroende på om en arbelslagare eller någon annan skadats. Vidare har     Prop. 1990/91: 140 remissinstanserna bl.a. påpekat atl del kan förefalla stötande om det skulle räcka med oaktsamhet för att man skall kunna dömas för framkal­lande av fara för en arbetstagare medan det krävs all oaktsamheten är grov om man framkallar fara för någon annan.

Skälen för mitt förslag: Huvudansvaret för arbetsmiljön ligger på arbets­givaren som har att uppfylla de krav som arbetsmiljölagstiftningen släller. Det innebär att arbetsgivaren skall vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagarna utsätts för ohälsa eller olycksfall. Även arbets­lagaren har skyldighet att medverka till att åstadkomma en tillfredsställan­de arbetsmiljö.

Det viktiga, förebyggande arbetet för en säker arbetsmiljö skall alltså ske på arbetsplatserna i samverkan. Arbetet för en säker arbetsmiljö skall ses som en del i produktionen och ingå som en naturlig del i företagets verksamhel och skall aktivt ledas av företagets ledning.

För all säkerställa all den förebyggande verksamhelen mol risker och skador i arbetsmiljön upprätthålls, krävs, såsom utredningen framhållit, bl.a. all det finns ell syslem med effektiva straffrättsliga sanklioner vid vissa typer av överträdelser av de skyldigheter som någon har till följd av bestämmelserna i arbetsmiljölagstiftningen. Sanklionssystemet bör ha så­dan skärpa atl vikten av alt gällande bestämmelser iakttas framstår klart. Likaså bör ansvarsförhållandena vid överträdelser av lagstiftningen klar­göras så tydligt som möjligl. Detta behövs också för att förhindra att en bristande efterlevnad av arbetsmiljölagstiftningen ger ekonomiska för­delar i förhållande till konkurrerande företag som bedriver elt ambitiöst skyddsarbete.

De straffbestämmelser som i dag främsl kan bli tillämpliga i anledning av arbetsolyckor och allvarliga tillbud är brottsbalkens regler om vållande till annans dÖd, vållande till kroppsskada eller sjukdom och framkallande av fara för annan. Dessa straflbestämmelser förknippas oftast med trafik­brott eller skador som uppstått till följd av våld mellan enskilda personer. Polis, åklagare och domstolar har en mycket stor erfarenhet av sådana brotl.

Deras erfarenhet av och kunskap om brolt mot arbelsmiljöreglerna är mer begränsad. Redan detta förhållande talar enligt ulredningen för alt en särskild reglering bör införas som tar sikle på fall där någon åsidosätter sina skyldigheter att förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetsmiljön. För­utom det pedagogiska värdet i att dessa brott får en särskild reglering skulle en sådan ordning också på ett tydligare sätt markera de särskilda krav på aktsamhel som gäller i syfte all förebygga ohälsa och olycksfall i arbetsmiljön.

En särskild straffbestämmelse om arbetsmiljöbrolt skulle enligt ulred­ningen också underlätta bedömningen av om det finns skäl atl väcka talan om all döma ut företagsbot genom atl anknytningen lill de skyldigheter Söm gäller för en viss verksamhet markeras tydligare.

När det gäller frågan om en sådan reglering bör införas i brottsbalken

eller i t.ex. arbelsmiljölagen förordar ulredningen att beslämmelserna

placeras i brottsbalken. Redan nu döms ju den som genom oaktsamhet,

109

vare sig del skett i arbetsmiljön eller någon annanstans, orsakat alt någon     Prop. 1990/91:140 avlider eller drabbas av kroppsskada eller utsätts för allvariig fara för del enligt brottsbalkens regler.

Visserligen kommer bedömningen av om elt förfarande är straffbart enligt särskilda bestämmelser om arbetsmiljöbrott att bli beroende av bestämmelserna i arbetsmiljölagsliftningen. Detta ser ulredningen dock inle som någol hinder mot en placering i brottsbalken. Redan nu finns sådana brollsbalksbrolt som förutsätter all någon skall ha åsidosatt sina skyldigheter enligt annan lagstiftning, t.ex. döms den för bokföringsbrott som åsidosatt sina skyldigheter enligt bokföringslagen. Brottsbalken är det centrala lagverket på straffrättens område. Visseriigen har specialstraffrät-len utökats kraftigl sedan brottsbalkens tillkomst, men del utesluter inte all det finns slarka skäl all samla så slor del som möjligt av de centrala straffbestämmelserna i brottsbalken. Detta gäller givelvis särskilt sådana brotl som kan ha ett högt straffvärde (jfr. bl.a. JuU 1984/85:28 s. 23). Därigenom får termen brollsbalksbrolt enligt ulredningen också elt visst symbolvärde. En placering av arbelsmiljöbrollen i brottsbalken kan alltså ses som en särskild markering av straffvärdet vid denna typ av brottslighet.

Såsom jag redovisade i lagrådsremissen delar jag, i likhet med många av de remissinslanser som yllral sig i frågan, och då särskilt de som har en nära kontakt med arbetsmiljöfrågor, de allmänna utgångspunkler för en slraffrätlslig reglering som ulredningen angivit. En förulsällning för att införa regler av det aktuella slaget är dock all dessa kan ges en utformning som är acceptabel från lagtekniska utgångspunkter.

Utredningen har i sill betänkande redovisat två modeller för hur en reglering av arbetsmiljöbrolt i brottsbalken skulle kunna utformas. Enligt den ena modellen skulle tre nya bestämmelser, nämligen om vållande till arbetstagares död, vållande till arbetsskada och framkallande av fara för arbelslagare, införas i brottsbalken. De skulle vara utformade ungefär som de tre bestämmelser som redan idag tillämpas ochha i stort sett samma slraffskalor som gäller enligt dessa.

Enligt det andra allernalivet, vilket förordades av utredningen, skulle den nya regleringen ske genom att en ny bestämmelse införs i brottsbalken. Bestämmelsen skulle utformas så att den omfattade alla de fall som täcks in av alternativet med tre paragrafer. Utredningen konstaterar att del kan vara tillfälligheter som avgör om en olycka inträffar eller om det stannar vid ell tillbud eller vilken effekten av en olycka blir och att det därför bör krävas endasl oaklsamhel vid framkallande av livsfara eller fara för svår kroppsskada i arbetsmiljöbrolt. Delta talade enligt ulredningens mening för att hela regleringen i ställel skulle tas in i en paragraf med effeklen uppsatt i tre olika punkter. En konsekvens skulle bli all del för brott begånget i arbetsmiljön, oavsett effeklen av del, krävdes samma subjekliva rekvisit, nämligen uppsåt eller oaktsamhet. Det skulle innebära en slraff­skärpning i förhållande lill brottet "framkallande av fara för annan" eftersom del krävs grov oaklsamnhel för all någon skall kunna dömas till ansvar för det brottet.

Elt flertal remissinslanser, särskilt de med rällsvårdande uppgifter, har

ställt sig kritiska till utredningens förslag eller avstyrkt det.

110

Bl.a. Stockholms tingsrätt. Landstingsförbundet och SAF har ansett att     Prop. 1990/91: 140 den straffskärpning belräffande påföljden som förslagel innebär inte är motiverad.

När det gäller förslagets beslämmelse i förhållande till brottet framkal­lande av fara för annan har bl. a. riksåklagaren, domstolsverket, Stock­holms tingsrätt. Föreningen Sveriges åklagare och Sveriges domareför­bund framhållit att samma subjektiva rekvisil bör gälla vare sig den som utsätts för fara är arbetstagare eller annan. Det kan te sig stötande för såväl den åtalade som ur allmänhetens synvinkel atl del skall anses allvarligare om kanske t.o.m. vid samma tillfälle, t.ex. sprängningsolycka en person utsätts för fara än om en annan person är den utsatte. Det finns således inte skäl till den slraffskärpning det innebär om det skulle krävas oaktsamhet vid arbetsmiljöbrolt och grov oaktsamhet vid samma broll som drabbar annan person.

Göta hovrätt och domstolsverket har också påpekat att del skulle föra alltför långl om all oaktsamhet inom arbelsmiljöområdet skulle medföra ansvar.

Domstolsverket och TCO har påpekai såsom en omotiverad nackdel all förslagel skulle medföra att preskriptionstiden i vissa fall förlängs från två till fem år.

Flera remissinslaner, l.ex. rikspolisstyrelsen. Juridiska fakultelsnämn­den vid Stockholms universitet och domstolsverket, har ansett all försla­gels ulformning skulle medföra tolkningsproblem och gränsdragningspro­blem i förhållande till de allmänna reglerna i 3 kap. brottsbalken.

SAF har ansett alt ullrycken ohälsa och olycksfall bör definieras klarare om de skall förekomma i lagtext.

Såsom jag redovisade i lagrådsremissen, anser jag för egen del all slora delar av den krilik som riklats mot utformningen av ulredningens förslag har fog för sig.

Den skärpning av straffskalan som ulredningens förslag innebär har enligt ulredningen inle varil avsedd atl få lill följd alt strängare siraff skall utdömas för arbetsmiljöbrolt än för motsvarande allmänna brott. Det är, som jag då framhöll, därför önskvärt all samma slraffskalor som nu gäller för de allmänna brotten kan bibehållas.

Utredningen har påpekai atl del i vissa arbetsmiljöer kan föreligga

sådana faror på grund av brisler i arbetarskyddet att det endast på grund

av de anställdas försiktighet inle inträffar någon arbetsolycka. För all

komma tillrätta med sådana farliga arbetsmiljöer har ulredningen ansett

att det när det gäller framkallande av livsfara eller fara för svår kroppsska­

da eller svår sjukdom för arbetstagare endasl bör krävas oaklsamhel och

inle grov oaktsamhet som för del allmänna brottet framkallande av fara

för annan. Jag förklarade mig i och för sig ha förståelse för denna uppfatt­

ning men fann, i likhel med vad elt flertal remissinslanser påtalat, all del

skulle te sig säreget om förutsällningarna för slraffbarhet formellt skulle

vara olika beroende på om den som utsattes för fara var arbetstagare eller

annan person. Jag framhöll emellertid i sammanhanget också alt, även

utan en formell ändring av oaklsamhelsgrunden, är kravet på den aktsam­

hel Söm arbelsgivare har all iaktta i arbetsmiljön slörre än vad som

111

allmänt kan krävas av andra personer till följd av den i arbelsmiljölagen     Prop. 1990/91: 140 föreskrivna särskilda skyldigheten att förebygga ohälsa och olycksfall.

Vid remissbehandlingen föreslog juridiska fakultetsnämnden vid Stock­holms universitet en förenkling av utredningens förslag. Enligt nämnden skulle i brottsbalkens 3 kap. 10 § kunna införas en bestämmelse med innebörden att då brott som avses i 7 9§§ begåtts av någon genom åsidosättande av vad som ålegat honom för att förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetsmiljön, det skulle framgå av brottsrubriceringen att brot­tet begåtts i arbetslivet.

I lagrådsremissen förordade jag i nära anslutning till fakullelsnämndens förslag,att bestämmelsen, i stället för i enlighet med utredningens förslag, skulle utformas enligt följande. Om brotl, som i 7 9 §§ sägs, har begålls genom att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som i enlighet med arbetsmiljölagsliftningen ålegat honom lill förebyggande av ohälsa eller olycksfall, döms för arbetsmiljöbrolt till siraff som i nämnda lagrum sägs.

Enligt vad jag anförde innebär en på detta sätt utformad bestämmelse att de subjektiva rekvisiten liksom straffskalorna för de allmänna brotten vållande till annans död, vållande till kroppsskada och framkallande av fara för annan kommer att gälla också vid arbetsmiljöbrolt. Om någol av dessa brott begåtts genom att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet åsido­satt vad som i enlighet med arbetsmiljölagsliftningen ålegat honom till förebyggande av ohälsa eller olycksfall, skall han i ställer dömas för arbets­miljöbrolt. Således krävs uppsåt eller oaktsamhet när det gäller åsidosät­tandet av föreskrifter eller annal åliggande för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetsmiljön medan de subjektiva rekvisiten beträffande effek­len av brottet kvarstår oförändrade. Arbelsgivaren eller den som annars åsidosatt sina skyldigheter kan således dömas för arbetsmiljöbrott oavsett om effekten av hans åsidosättande av skyddsföreskrifter eller liknande drabbar arbelslagare eller annan person.

Genom den konstruktion som jag förordade förlängs inle heller pre­skriptionstiden i förhållande till vad som nu gäller. Della såg jag som en fördel, inte minst med tanke på att det kan vara ylleriigl påfrestande alt under en lång utredningslid vara misstänkt för atl ha vållat en arbetskam­rats kroppsskada.

Jag framhöll vidare att mitl förslag innebär all man undviker de gräns­dragningsproblem som remissinstanserna befarat vid den konstruktion som ulredningen förordat.

Även med de av mig förordade förändringarna i förhållande lill utred­ningens förslag har lagrådet avstyrkt all den föreslagna beslämmelsen införs. Enligt lagrådet är bestämmelsen ägnad all skapa osäkerhet om sammanhangen och att leda till tolkningsproblem som inle vägs upp av den fördel som avses bli uppnådd.

Den nackdel med förslagel som lagrådet i första hand pekat på är den i

beslämmelsen intagna allmänna hänvisningen till vad som åligger någon

enligt arbetsmiljölagstiftningen. Lagrådet framhåller all del av remissen

framgår alt därmed inte endast avses arbetsmiljölagen och föreskrifter som

meddelats med slöd av denna lag ulan även åtskillig annan lagsliftning

112

som inte ens i motiven uttömmande preciserats utan endast angetts exem-     Prop. 1990/91: 140 plifierande. Enligt lagrådels mening kan en så oprecis bestämning av brottsrekvisiten inte godtas.

För egen del har jag förståelse för lagrådets invändning i detta hänseen­de. Jag är därför beredd atl förorda att hänvisningen i bestämmelsen inskränks till att avse arbetsmiljölagen och arbetsmiljöförordningen samt sådana föreskrifter som meddelats med stöd härav. Visserligen kommer en sådan inskränkning atl medföra att ansvar för arbetsmiljöbrott kommer atl vara uteslutet vid vissa fall av åsidosättanden av skyldigheter som är väsentliga från arbetsmiljösynpunkt. Jag tänker i del sammanhanget bl.a. på bestämmelserna i fartygssåkerhetslagen. Fördelarna med att straffbes­tämmelserna får en klarare avgränsning måste dock anses överväga nack­delarna av att en del fall som väl skulle förtjäna all betecknas som arbets­miljöbrolt istället föranleder ansvar enligt bestämmelserna om vållande till kroppsskada eller annans död eller framkallande av fara för annan.

Lagrådet har emellertid framförl krilik som kvarstår även med en sådan begränsning av hänvisningen i I0§ som jag nu förordat. Lagrådet har således påpekat att del finns goda skäl för all del i arbelsmiljölagen inle införts någon kriminalisering av de mer allmänl formulerade skyldigheter som finns föreskrivna i lagen. Från den utgångspunkten framstår del emellertid enligt lagrådet också som mindre lämpligt att den i brottsbalken upptagna straffbestämmelsen knyts till sådana skyldigheter genom en all­män hänvisning till vad som åligger någon enligt arbetsmiljölagen.

I likhel med lagrådet anser jag all en allmän kriminalisering av skyldig­heterna enligt arbetsmiljölagen från flera olika synpunkter skulle vara direki olämplig. Det är bl.a. mot den bakgrunden som jag funnit det lämpligt all, vid sidan av de särskilda straffbestämmelserna i arbetsmiljö­lagen, anknyta det straffansvar som behövs för all upprätthålla kraven på trygga och säkra arbetsmiljöer till de allmänna bestämmelser som redan finns i brottsbalken och som lar sikle på kraven all iakta aklsamhet i syfte all undvika all andra människor drabbas av skador eller utsätts för fara. Av naturliga skäl är det i etl sådant sammanhang inte möjligl all precisera kraven i lagtext. En viktig faktor för hur långtgående krav som kan slällas är emellertid i vad mån personer intar en s.k. garantställning eller med andra ord har en särskild skyldighet att avvärja vissa lyper av risker. Helt oberoende av om det i lagen tas in en särskild hänvisning är det uppenbart all bl. a. beslämmelserna i arbetsmiljölagen måste beakias vid den bedöm­ningen. I motsats till den uppfattning som lagrådet givit uttryck för anser jag all del måsle framstå som en fördel all detta också utryckligen framgår av lagtexten. Några särskilda tolkningsproblem uppkommer inle heller genom en sådan ordning.

Jag vill emellertid i sammanhanget framhålla all det genom förslagel lill

ändringar i arbetsmiljölagen sker en skärpning av arbetsgivarens ansvar

för arbetsmiljön. Bl.a. föreslår jag alt det i 3 kap. 2 a§ införs en bestäm­

melse som anger en skyldighel för arbelsgivaren atl systematiskt leda,

planera och kontrollera verksamhelen på ett sätt som säkerställer att

arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagen och med stöd av lagen

meddelande föreskrifter. Arbetsgivaren skall bl.a. fortlöpande undersöka

113

8    Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 140

riskerna i verksamhelen och vidla de ålgärder som föranleds därav. Mitt Prop. 1990/91: 140 förslag anknyter i den delen nära lill de principer som brukar tillämpas vid fastställande av straffrättsligt s. k. företagaransvar. De skärpta bestämmel­serna i arbelsmiljölagen skall självfallet beaktas vid bedömningen av om en arbetsgivare varil oaktsam på ett sådant sätt atl ansvar för arbetsmiljö­brolt kan komma i fråga.

Lagrådet har vidare anförl alt den föreslagna bestämmelsen innebär att domstolarna ställs inför en prövning av kausaliteten som kan medföra problem. Vad lagrådet synes avse är att det i ett enskilt fall väl kan vara så all den tilltalade på etl allvarligt sätt åsidosatt sina skyldigheter enligt arbetsmiljölagstiftningen men alt ansvar är uteslutet därför atl åsidosät­tandet inte kan visas ha varit kausalt i förhållande till den straffbara effekten. I det hänseendet skiljer sig emellertid inle mitt förslag från vad som redan nu gäller. Vill man undvika etl sådant resultat skulle del krävas all åsidosättanden av skyldigheter enligt arbetsmiljölagen kriminalisera­des utan något krav på en särskild effekt någol som, som jag nyss nämnt, såväl lagrådet som jag anser atl det finns goda skäl emot.

Som ytteriigare en nackdel med mitt förslag har lagrådet angivit atl beslämmelsen kan bli tillämplig även om den söm utsatts för fara, avlidit eller åsamkats kroppsskada eller sjukdom inle är arbetstagare eller annan med sådan enligt arbetsmiljölagen likställd person. Lagrådet anser all detta framstår som en egendomlighet som kan fördunkla brottets skydds-objekt eller skyddsinlresse till förfång för domstolarnas möjlighet att finna stöd i dessa begrepp vid lillämpningen av bestämmelsen.

Lagrådets synpunkl i denna del skulle i och för sig kunna tillgodoses genom en omformulering av den föreslagna beslämmelsen. Även vid sidan av all beslämmelsen härigenom med nödvändighet skulle bli lagtekniskt komplicerad (jfr. 1 kap 2 § arbelsmiljölagen) finns del emellertid starka skäl för atl i det aktuella hänseendet bibehålla den av mig förordade utformningen av beslämmelsen. Det är således långl ifrån ovanligl att även andra personer än arbetstagare besöker eller av andra orsaker tillfäl­ligt uppehåller sig på en arbetsplats. Del kan då självfallel inle uteslutas atl dessa drabbas av skador eller utsätts för fara till följd av brisler i arbetsmil­jön. Om den ansvarsgrundande gärningen således består i ell åsidosättan­de av skyldigheten enligt arbelsmiljölagen är del enligt min mening natur­ligt alt brollel bedöms som arbetsmiljöbrolt även om någon utomstående drabbas. Särskilt tydligt är della om såväl arbelslagare som utomstående drabbas till följd av samma åsidosättande. Utredningens förslag utgick från en skillnad i del straffrättsliga skyddet mellan arbetstagare och annan. Detta förslag, som senare biträddes av lagrådet, utsattes emellertid för en massiv kritik av de juridiska instanserna. Härlill kommer atl arbetslagar-begreppet i vissa hänseenden inle är hell lätlolkal och en anknytning till detta härigenom skulle kunna ge upphov lill tolkningsproblem som inle framslår som sakligt motiverade med hänsyn lill intresset att uppnå en kriminalpolitiskt lämplig avgränsning av bestämmelsens tillämpningsom­råde.

Såsom jag redan nämnt synes emellertid den kritik söm jag nu berört

inle i sig ha varit avgörande för lagrådels ställningslagande. Snarare synes

114

detta främst ha sin bakgrund i alt lagrådet inte ansett alt förslaget är ägnal     Prop. 1990/91: 140

att medföra sådana fördelar att dessa kan väga upp de nackdelar som

förslaget enligt lagrådels mening kan medföra. Lagrådet har således som en

mer grundläggande fråga framhållit vad som egentligen skall uppnås med

den nya bestämmelsen. Enligt lagrådet förefaller det huvudsakliga skälet

vara av pedagogisk art. Lagrådet synes mena att ett sådant skäl inle bör

tillmätas någon mer avgörande betydelse.

I den delen kanjag inte dela lagrådels uppfattning. Enligt min meningar del en viktig och betydelsefull princip alt slrafflagsstiftningen utformas så alt såväl de som mer direkt berörs av olika straffbestämmelser som allmän­heten i slort kan bilda sig en uppfattning om vilka lyper av förfaranden som är kriminaliserade. Elt medel för alt leva upp lill en sådan princip är att söka finna lämpliga och upplysande brollsleckningar för olika former av broll. Vid utarbetandet av brottsbalken lades en stor vikl vid denna uppgift (Jfr. t. ex. prop. 1962:10 s. B 44).

Alt åsidosättandet av skyldigheter enligt arbelsmiljölagen föranleder ansvar enligt brollsbeleckningar som normalt förknippas med hell andra typer av förfaranden är från denna utgångspunkt mindre lämpligt. Della gäller särskilt med tanke på all slraffansvar i de aktuella fallen regelmässigt brukar grunda sig på principen för s.k. företagaransvar. Della innebär att den åtalade gärningen ofta består av en underlåtenhet av något slag vars relevans för den slraffbara effeklen sammanhänger med den garantsläll-ning som följer av skyldigheterna enligt arbetsmiljölagen. Enligt min me­ning måste det anses vara av elt betydande pedagogiskt värde om, som enligt mitt förslag, brottets typ direki framgår av slraffbeslämmelsen och all del i denna finns en direkt hänvisning till de särskilda skyldigheter som gör all bestämmelsen kan bli tillämplig. Detta gäller inle minsl vid bedöm­ningen av om det finns skäl all väcka talan om företagsbol, vilket alltid förutsätter all brottsligheten inneburit ell grovl åsidosättande av särskilda skyldigheter som är förenade med näringsverksamhet.

Av de skäl som jag nu redovisat anser jag, i motsats lill lagrådet, all del i brottsbalken bör införas en särskild beslämmelse om arbetsmiljöbrolt. Som jag tidigare berört anser jag dock atl den i förhållande till del forslag som jag redovisade i lagrådsremissen bör inskränkas lill all avse åsidosät­tanden av vad som ålegat någon i enlighel med arbetsmiljölagen.

Enligt gällande regler förutsätter ålal för vållande till kroppsskada eller sjukdom, när brottet inte är grovt, alt målsägande angett del till ålal och att åtalet är påkallat ur allmän synpunkl. Vad gäller arbetsolyckor krävs dock inte någon målsägandeangivelse.

I samband med atl ell förslag om borttagande av kravet på målsägande­

angivelse behandlades, berördes även frågan om när ålal för vållande lill

kroppsskada eller sjukdom skulle vara påkallat ur allmän synpunkt. Del

uttalades då atl del mol bakgrund av den vikl söin arbetsmiljöfrågorna

numera tillmäts torde vara ställt utom allt tvivel att del förhållandet att

arbetsgivaren har brutit mol en regel i arbetsmiljölagstiftningen eller en

föreskrift som meddelats med slöd därav utgör elt skäl för åtal (prop.

1979/80:66). Eftersom delta förhållande oftast torde föreligga vid arbets­

olyckor som medför kroppsskada lalar detta för alt någon sådan inskränk-

115

ning i åtalsrällen inte bör föreligga när det gäller det nu föreslagna arbets-miljöbrottel. I praktiken har inskränkningen inte heller fyllt någon funk­tion. Jag delar därför utredningens uppfattning atl det inte skall finnas någon inskränkning i möjligheterna alt väcka åtal för arbetsmiljöbrolt.

Prop. 1990/91:140

7.2 Anmälningsskyldighet vid arbetsolycka

Min bedömning: Arbetsgivarens skyldighel att anmäla arbetsolyc­kor lill yrkesinspektionen bör för närvarande inte utvidgas.

Någon straffsanktionerad skyldighet för arbetsgivaren atl lill poli­sen anmäla en arbetsolycka som medfört dödsfall eller svårare per­sonskada bör inle införas.

Inle heller arbetsolycksutredningens förslag all införa bestämmel­ser om en förseningsavgift i lagen (1976:380) om arbelsskadeförsäk­ring bör nu genomföras.

Utredningens förslag: Arbetsgivarens anmälningsskyldighet utökas till alla arbetsskador som inte är av lättare art. För arbetsgivaren införs en skyldighet all omedelbart underrätta polisen om arbetsolyckor som lett lill dödsfall eller svårare personskada. Ändringarna görs i 2 § arbelsmiljöför-ordningen (1977; 1166).

En förseningsavgift införs i lagen (1976:380) om arbelsskadeförsäkring för den arbelsgivare som inte omedelbart fullgör sin anmälningsskyldighet enligt 8 kap. I § i den lagen. Avgiften skall utgå med 500 kr. om arbetsgiva­ren inle inom fjorton dagar från del han har fåll kännedom om all en arbetsskada har inträffat uppfyller sin skyldighet all göra anmälan lill försäkringskassan.

Remissinstanserna: Flertalet remissinslanser som har ullalal sig i frågan har när del gäller utvidgningen av arbelsgivarens anmälningsskyldighet lill yrkesinspektionen inle haft något alt erinra mot förslagel. När det däremot gäller att införa en underrättelseskyldighet lill polisen har de remissinslan­ser som yttrat sig riktat krilik mol utredningens förslag. Flertalet remissin­stanser har varit posiliva lill förslagel om en förseningsavgift. Flera har emellertid varil kritiska, bl.a. försäkringsöverdomslolen, riksförsäkrings­verket och SAF.

Skälen för min bedömning: Arbetsgivarna är idag enligt 2 § arbetsmiljö­förordningen skyldiga alt anmäla lill yrkesinspektionen olycksfall eller annan skadlig inverkan som har föranlett dödsfall eller svårare personska­da eller som samtidigl har drabbat flera arbetstagare. Dessutom skall anmälan göras till försäkringskassan av arbetsskador och arbetssjukdomar enligt bestämmelser i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och för­ordningen (1977:284) om arbelsskadeförsäkring och statligt personskade­skydd.

När det gäller anmälningar till yrkesinspektionen kan del konstateras att det föreligger brisler i efterföljden av bestämmelsen i arbelsmiljöförord-ningen. Till en del kan dessa bero på svårigheten all avgöra vad som är

116

svårare personskada. Enligt min mening undanröjs problemet inte nämn­värt med den föreslagna utvidgningen av anmälningsskyldigheten. Del är inte heller förenligt med förslagen om det lokala arbelsmiljöarbetel och yrkesinspektionens förändrade roll all göra en sådan utvidgning. Däremot måste bl.a. yrkesinspektionen verka för all den nuvarande skyldigheten följs på etl bättre säll. Det bör bl.a. uppmärksammas att skyldigheten är slraftsanktionerad.

När del gäller förslaget att införa en underrättelseskyldighet till polisen har jag tagit fasta på de synpunkler som de flesta remissinstanser har gett ullryck för. Någon sådan skyldighel bör för närvarande inte införas. Jag anser det emellertid myckel angelägel all, som utredningen starkt under­strukit, samarbetet mellan yrkesinspektionen och polisen intensifieras och effektiviseras. Jag ansluler mig också i övrigt lill de synpunkter som utredningen lämnat när det gäller sankliönssyslemels roll i tillsynsarbetet. Jag återkommer till dessa frågor i nästa avsnilt som behandlar arbetar­skyddsverkets roll (avsnilt 8).

Jag finner, med anledning av de synpunkter som lämnats av flera re­missinslanser, del inte heller lämpligt att nu ersälla straffansvaret i lagen om arbelsskadeförsäkring med en förseningsavgift så som utredningen föreslagil. Del är emellertid angeläget att bl.a. försäkringskassorna ser till all arbetsskadeanmälningarna snabbt kommer in, bl.a. med hänsyn till behovet av aktuell information om arbetsskadorna i tillsynsarbetet och för arbelsskadestalisliken.

Prop. 1990/91:140

8 Arbetarskyddsverkets roll

Min bedömning: Arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens tillsynsuppgifler kommer all utvidgas och förändras, om mina lidi­gare förslag genomförs. Vidare ökar behovet av samarbele med andra myndigheter, bl.a. på socialförsäkrings- och arbetsmarknads­områdena. Arbelarskyddsverket måste därför fortsätta att utveckla och förnya verksamhelen så all resurserna blir utnyttjade så effek­tivt som möjligt.

Skälen för min bedömning: Arbetarskyddsverkets arbete är av avgöran­de betydelse för att intentionerna på arbetsmiljöområdet skall kunna förverkligas. Jag har tidigare redovisat mina förslag till ändringar i arbets­miljölagen och brottsbalken. Förslagen innebär bl.a. atl arbetsgivarnas ansvar för ell systematiskt arbetsmiljöarbele klargörs och atl de får etl ansvar för att det på arbetsstället bedrivs en på lämpligt säll organiserad rehabiliterings- och arbelsanpassningsverksamhet. Vidare ändras den grundläggande beslämmelsen om arbetsmiljöns beskaffenhet så atl frågor­na om arbetets organisation och innehåll saml den enskilde arbetstagarens inflytande över arbetssituationen lyfts fram. Produktsäkerhets- och pro­duktkontrollregleringen i arbelsmiljölagen ulvidgas och del införs ett nyll

117

skyddsansvar för projektering vid byggnads- och anläggningsarbete. Ett     Prop. 1990/91:140 särskilt arbetsmiljöbrott förs in i brottsbalken.

Kraven på ett systematiskt arbetsmiljöarbele, vad som ofta kallas in­ternkontroll, kommer att ändra på förutsällningarna för yrkesinspektio­nens inspektionsverksamhet. Genom de krav på dokumenlalion, bl.a. i form av handlingsplaner, och på ledning och organisation av arbetsmiljö­arbelet, som kommer alt kunna ställas med stöd av den föreslagna bestäm­melsen kommer lillsynen all på elt mer effektivt sätt kunna inriklas på s. k. syslemtillsyn. Vad som därvid lidigare har uttalats om denna inriklning av tillsynsverksamheten gäller nalurliglvis fortfarande (se bl.a. prop. 1986/87:100, bil. 12, sid. 110-115). Tillsynen måste bedrivas på ett sådant sätt att den även säkerställer alt det av arbelsgivaren bedrivna arbetsmiljöarbetet ger en tillfredsställande arbetsmiljö. Kontroll av den faktiska arbetsmiljön kan emellertid i många fall ske mer slickprovsmäs-sigt. Tillsynen måsle vidare anpassas till de mindre företagens situation.

Regeringen har i regleringsbrevet för budgetåret 1990/91 bl.a. utfärdat de riktlinjerna för arbelarskyddsverket atl den modernisering som pågår måsle genomföras så att systemtillsynen kan vara införd under budgetåret. Enligt de av regeringen den 14 juni 1990 beslutade myndighetsspecifika direktiven för verkets anslagsframställning för budgetåren 1992/93 1994/95 skall arbetarskyddsslyrelsen i den fördjupade anslagsframställ­ningen för dessa budgetår närmare redovisa vilka åtgärder som har vidta­gits med anledning av bl. a. dessa riktlinjer. När de närmare formerna för syslemtillsynen och övriga arbetsformer i tillsynsarbetet bestäms bör det föreslagna ansvaret för den s. k. inlernkonlröllen beaktas.

I en revisionsrapport den 27 november 1990 har riksrevisionsverket (RRV) redovisal en granskning av yrkesinspektionens inspektionsverk­samhet. I rapporten föreslås atl inspektionsverksamheten renodlas till en kontrollerande verksamhet, att nya organisations- och arbetsmodeller prö­vas och alt arbelarskyddsstyrelsens roll som chefsmyndighet utvecklas. Del som RRV konstaterar i rapporten ligger i princip i linje med de riktlinjer för tillsynsverksamheten som jag senast lämnade i reglerings­brevet för innevarande budgetår.

I enlighel med dessa rikllinjer skall yrkesinspektionens besöksverksam­het inriktas mol de arbetsställen som har många arbetsskador eller på andra säll visar tecken på en dålig arbetsmiljö. Härvid skall den psykiska belastningen i arbetet, arbetets innehåll och organisation särskill beakias. Den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. I § arbelsmiljölagen bör få betydelse i det sammanhanget. Hur arbelsmiljöarbetel bedrivs, särskilt med hänsyn till den föreslagna beslämmelsen i 3 kap. 2 a §, bör naturligtvis också påverka tillsynens inriktning i framtiden. Vidare skall besöken i större utsträckning leda till uppföljbara skriftliga krav på att brister i arbetsmil­jön åtgärdas. Dessa krav skall dessutom alltid följas upp på etl effektivt sätt. De tvångsmedel som yrkesinspektionen har lill sill förfogande förelägganden och förbud skall användas när andra tillsynsåtgärder inte har haft effekt.

Riktlinjerna innebär alt inspektionsverksamheten måsle renodlas lill en

mer kontrollerande verksamhet. Rådgivning får inte vara ett alternativ till

118

tydliga och uppföljbara krav saml beslul om tvångsmedel eller annat Prop. 1990/91:140 utnyttjande av sanklionssystemet. Råd och upplysningar skall emellertid kunna lämnas i enskilda fall när del sker i samband med och som ell stöd för den kontrollerande uppgiften. Företagshälsovården bör i ökad ut­sträckning kunna vara den resurs för företag och förvaltningar som kan bidra med förslag till tekniska lösningar i enskilda fall m. m. Denna kon­sultroll skall yrkesinspektionen inte ha. För min del anser jag samtidigt att uppgiften att sprida information i syfte all förbättra arbetsmiljön och förebygga skador även fortsällningsvis bör vara en viktig uppgift för bl.a. yrkesinspektionen. Omfattningen av informationsverksamheten bör na­lurliglvis vara beroende av i vilken omfattning information kan lämnas av andra, t. ex. företagshälsovården. Viss information är emellertid av sådan karaktär att den bör lämnas av myndigheten, t.ex. om kraven i nya föreskrifter m. m. Detta bör då i regel ske genom informalionsaktiviteler som riktar sig mot en slörre grupp av arbelsgivare eller andra skyddsansva­riga.

Jag anser i likhet med RRV och arbetsmiljökommissionen att en renod­ling av yrkesinspektionens roll på det sätt jag har anfört bör på ett tydligare säll framgå i instruktionen för arbetarskyddsverket. Jag avser atl senare föreslå regeringen en ändring i instruktionen på denna punkl.

De nya bemyndiganderegler som föreslås i arbetsmiljölagen, bl.a. vad gäller föreskrifter om produktkontroll och produktinformation kommer att innebära dels särskilda krav på arbelarskyddsstyrelsens författningsar­bete, dels att arbetarskyddstyrelsen och yrkesinspektionen får vidgade möjligheter alt vända sig mot tillverkare och leverantörer av tekniska anordningar och farliga ämnen. Även konlrollen av produktsäkerhet m. m. hos arbetsgivarna bör påverkas. Detta måste beaktas vid planeringen av tillsynsarbetet. Det är också vikligl alt finna effektiva former för arbelar­skyddsstyrelsens deltagande i det europeiska standardiseringsarbelel och alt skapa en beredskap för de åtgärder som kommande beslul om Sveriges deltagande i den västeuropeiska integrationen kan innebära.

Ett nytt skyddsansvar för byggherrar och andra som medverkar vid projekteringen innebär, som jag också berört i avsnitt 6.1, att framför alll yrkesinspektionen kommer all kunna rikla krav mot projekteringsledet och de som svarar för della. Vid handläggningen av ärenden om förhands­bedömning i byggnadsärenden bör också frågor om projekteringsansvaret uppmärksammas. Dessa möjligheter alt kunna ingripa på elt tidigt stadi­um av byggprocessen bör kunna ge effekter i senare led av tillsynsarbetet.

I min behandling av vissa frågor om förelagshälsovård (avsnilt 4.7) har jag föreslagit atl de villkor som samhället släller på anordnare av företags­hälsovård skall gälla lika för all verksamhel. I dag är dessa villkor tillämpli­ga endasl om det inte finns kollektivavtal. Detta innebär delvis ändrade förutsättningar för yrkesinspektionens prövning. En ändrad ulformning av villkoren i riktning mot funktionskrav kommer också att ställa andra krav på yrkesinspektionens prövning, där tyngdpunkten skall ligga på en be­dömning av verksamhetens kvalitet öch vilka resultat som har uppnåtts.

Det finns anledning att i tillsynen fästa särskild uppmärksamhet på

kvinnors situation i arbetslivet. I avsnitt 3.6 har jag särskilt berört kvin-

119

nors arbetsmiljö och på vilket sätt dessa frågor bör beaktas i arbetar-     Prop. 1990/91:140 skyddsverkels arbete.

I avsnitt 7 föreslår jag att elt arbetsmiljöbrott införs i brottsbalken. Jag redovisar därvid också min bedömning alt skyldigheten att anmäla arbets­olyckor lill yrkesinspektionen för närvarande inle bör ulvidgas på det sätt som arbetsolycksutredningen har föreslagit. I samband med del berör jag bl.a. yrkesinspektionens samarbete med polis och åklagare m.m. Jag vill nu ta upp yrkesinspektionens roll i sin myndighetsutövning och utnyttjan­det av sanktionssystemet i stort.

Yrkesinspektionen har sakkunskapen om lagstiftningen och föreskrifter­na på arbelsmiljöområdet och känner till förhållandena på arbetsställena. Dessa kunskaper bör på ell bällre säll än lidigare utnyttjas vid polisens ulredning av arbetsolyckor. Samarbetet med polis och åklagare bör utökas vid arbetsmiljöbrolt och fasta rutiner så långt möjligt inrällas. Yrkesin­spektionen måste, som arbetsolycksutredningen också påtalat, spela en betydligt mer aktiv roll när det gäller alt anmäla och utreda överträdelser av arbetsmiljölagsliftningen och misstänkta arbetsmiljöbrolt.

En förutsättning för ett effektivt tillsynsarbete är vidare att yrkesinspek­tionens ålgärder omfattas med förtroende av de som berörs av verksamhe­len. Del får inte uppslå någon tveksamhet öm allvaret i de krav som lagstiftningen och myndigheterna ställer upp. Yrkesinspektionen måste uppträda med fasthet och konsekvens. Det grundläggande är att sanktions­systemet på arbelsmiljöområdet ulgör en nödvändig del i det förebyggande systemet. Ålgärder inom ramen för sanklionssystemet kan inle ses isolerat från tillsynsverksamheten i övrigl. Del är vidare så all det sanktionshöt som lagstiftningen innehåller måste tillämpas och få ell reellt innehåll för all behålla sin preventiva effekt. Hur sanktionsmöjligheterna utnyttjas i tillsynsarbetet är såväl en effektivitetsfråga som en rättssäkerhetsfräga. Vad jag nu sagt gäller både användningen av förelägganden och förbud och åtgärder vid ifrågasatta broll på arbelsmiljöområdet.

Elt ökat samarbete med även andra myndigheter kommer att bli nöd-  . vändigt. Arbetslivsfondens verksamhet kräver särskilda insatser från yr­kesinspektionen, bl. a. i frågor som rör bedömning av arbetsplatsprogram.

Enligt min mening är del viktigt att se sambandet mellan arbetsmiljön och den yttre miljön. På båda områdena är det förebyggande arbetet det mest effektiva sättet att långsiktigt komma lill rälla med de grundläggande problemen. För all göra detta möjligt i tillsynsarbetet bör en ökad samver­kan ske mellan myndigheterna på dessa båda områden. Arbetarskyddssly­relsen, kemikalieinspektionen och naturvårdsverket bör därför få i upp­drag atl undersöka möjlighelerna lill en ökad samverkan mellan länsstyrel­serna, yrkesinspektionen och miljö- och hälsoskyddsnämnderna vad gäller tillsynen. Jag har i denna fråga samrått med miljöministern.

Regeringen har nyligen i årets budgetproposition (prop. 1990/91:100, bil. 12) föreslagil all anslaget för arbetarskyddsslyrelsen och yrkesinspek­tionen tillförs medel motsvarande kostnaderna för 50 yrkesinspektörer jämte vissa kringkostnader.

De tillkommande resurserna skall göra del möjligl alt bedriva det utvid­

gade och förändrade tillsynsarbetet med oförändrat höga ambitioner och

120

med krav på ökad effektivitet. Det är därvid enligt min mening angeläget all rekryteringen av de nya yrkesinspektörerna sker så atl en bred kompe­lens byggs upp. De nya arbetsformerna i lillsynen, betoningen av en bestämd och tydlig myndighelsutövning samt kraven på en helhetssyn i lillsynen måste beakias. Kompetensen måste omfatta frågorna om arbetets innehåll och organisation, inflytandefrågorna samt arbetsanpassning och rehabilitering. Del är också viktigl alt yrkesinspektionen kan arbela med de psykiska och sociala aspekterna på arbetsmiljön.

Den ökade betydelsen av att göra en helhetsbedömning när del gäller arbetsmiljön gör det också nödvändigt för yrkesinspektionen all utveckla arbetsformerna och organisationen för tillsynsarbetet. Arbetsslälleanknyl-ningen bör därvid ses över och arbetet bör i slörre utsträckning organise­ras, samordnas och ledas i grupper.

Regeringen har i de tidigare nämnda myndighetsspecifika direktiven för budgetåren 1992/931994/95 ställt krav på analys och redovisning från arbetarskyddsstyrelsen. Den närmare uppläggningen samt utformningen av redovisningen skall göras i fortlöpande samarbete med arbetsmark­nadsdepartementet. Jag avser atl i den dialogen återkomma lill de olika frågor om tillsynsarbetet och författningsarbetet, som mina förslag om ändringar i brottsbalken och arbetsmiljölagen i denna proposition samt vad jag anfört om arbetarskyddsverkels roll ger anledning lill.

Prop. 1990/91

9 Arbetslivsfondens verksamhet

Min bedömning: Det är av stor belydelse atl effektiva metoder för rehabiliteringsarbetet kan utvecklas och användas av arbetsgivarna när dessa fullgör sitt ansvar för rehabiliteringsarbetet. Arbelslivs­fonden har som en viktig uppgift alt stödja sådant utvecklingsarbete saml utbildnings- och informationsinsatser för all sprida kunskap på området.

Skälen för min bedömning: Riksdagen har antagit riktlinjer för använd­ningen av arbetslivsfondens medel (prop. 1989/90:62, SfU 12, rskr. 185). Riktlinjerna avser bidrag till arbelsmiljöförbältrande åtgärder och till re­habiliterings- och arbetsanpassningsåtgärder. Enligt riktlinjerna skall bi­drag från fonden kunna lämnas för rehabilitering och arbetsanpassning som i huvudsak är yrkesinriktad och som avser dels individinriktade ålgärder, dels uppbyggnad och ulveckling av nya rehabiliteringsmetoder.

Enligt ullalanden i propositionen bör fonden kunna stödja uppbyggnad och ulveckling av nya rehabiliteringsmetoder och försöksverksamheter som rör rehabilitering. Fonden bör i dessa fall kunna lämna bidrag för de kostnader som är förknippade med all pröva och utveckla nya metoder och verksamheter.

Jag har i avsnitt 3.4 föreslagit ett ansvar för arbetsgivaren att se lill att det på arbetsställe i verksamhelen finns en på lämpligt sätt organiserad

121

rehabiliterings- och arbelsanpassningsverksamhet. Chefen för social- Prop. 1990/91:140 departementet föreslår all arbetsgi-varna får etl ansvar för den individuella rehabiliteringen. Även ansvaret för anpassningen av arbetsmiljön lill den enskilde arbetstagarens förutsäll-ningar förstärks. Härigenom kommer det alt bli myckel vikligt atl bra och effektiva metoder för det lokala rehabili­teringsarbetet utvecklas, prövas och utvärderas på elt sådant sätt alt de så snabbi som möjligl kan bli tillgängliga för arbetsgivarna. Företagens och förvaltningarnas förutsäll-ningar att hantera frågor i samband med rehabiliterings- och anpassnings-verksamheten är i dag ofta mycket bristfäl­liga. Fonden bör därför också kunna lämna bidrag till uppbyggnad och ulveckling av system för anpass-ning och rehabilitering på arbetsställena. Riktade utbildnings-och infor-mationsinsalser bör också komma igång. Del blir härigenom en viktig uppgift för den centrala arbetslivsfonden och de regionala arbelslivsfon-derna alt stödja projekt med sådana syften. Fond­myndigheterna bör också genom information och på andra sätt vara pådri­vande och verka för all projekt av detta slag sätts igång.

Behovet av slöd och hjälp för alt få lill stånd en lämplig organisation m.m. för rehabiliterings- och arbetsanpassningsverksamhelen är särskilt stort hos de mindre förelagen. Som jag anförde i samband med mina förslag i budgetpropositionen om överföring av medel från arbetslivsfon­den till köp av yrkesinriktad rehabilitering (prop. 1990/91:100, bil. 12 s. 40 41) är det särskilt vikligt att fondmyndigheterna beaktar detta behov i sin verksamhel. Det är också så att de mindre företagens ofta begränsade möjligheler att förändra arbetsuppgifterna, omplacera arbelslagare eller vidta andra individinriktade ålgärder ger särskilda förutsättningar för bidrag till sådana ålgärder.

I projekt som får bidrag från arbelslivsfonden bör ålgärder som avser rehabilileringsverksamheten kombineras med arbetsmiljöförbättrande ål­gärder för alt motverka att nya skador uppkommer. Detta slogs också fasl i del nämnda riksdagsbeslutet om rikllinjer för användningen av arbetslivs­fondens medel.

Fondmyndigheterna bör i sin bidragsgivning även uppmärksamma kvinnors siluation i arbelslivel mot bakgrund av vad jag anfört i avsnitt 3.6 om kvinnors arbetsmiljö.

Arbetsmiljökommissionen har föreslagit att lokala kontakt- och kun­skapscentra upprättas, vilka kan ge hjälp och service åt särskilt de små förelagen.

Jag avser atl senare föreslå regeringen atl den centrala arbetslivsfonden får i uppdrag att utreda förutsättningarna för atl sådana centra inrättas samt att sälla igång en försöksverksamhet. Därvid bör naturligtvis yrkesin­spektionens och företagshälsovårdens uppgifter och kompetens beaktas. Samråd bör i dessa frågor även ske med arbetsmiljöfonden och andra organ på arbetsmiljöområdet.

122

10 Information och utbildning

Prop. 1990/91:140

Arbetsmiljökommissionen föreslår att det regelbundel görs undersökning­ar av del slag arbelsmiljökommissiones kartläggningsgrupp genomfört. En första uppföljande kartläggning föreslås genomföras år 1994. Enligt kom­missionen bör kartläggningen redovisa dels yrken med särskilda risker, dels enstaka undersökningar riktade mot specifika frågeställningar.

Därutöver föreslår kommissionen atl statistiska centralbyrån årligen avger en rapport över vissa centrala variabler som gäller arbetsmiljön och vissa andra relevanta data. Exempel på områden som bör täckas är arbets­skador, sjukfrånvaro, förtidspension, personalomsättning och arbetslös­het. Rapporten föreslås vara av mer allmänt och begränsat slagan kartlägg­ningen.

Jag ser det som mycket angeläget all få en helhetsbild av vilka yrken och arbetsmiljöer, som är särskilt utsatta för risker och hälsoproblem och hur förhållandena utvecklas över tiden. Detta är ell viktigt underiag för lång­siktiga bedömningar och överväganden.

Ett system för en sådan arbelsmiljöbevakning kan bestå i återkomman­de undersökningar av det slag arbetsmiljökommissionens kartäggnings-grupp genomfört.

Information från register och databaser är viktiga hjälpmedel härvidlag. Det är därför enligt min mening av stort intresse att möjlighelerna att genomföra kartläggningar och analyser underlättas. Jag avser att senare i vår la upp diskussioner med olika registeransvariga om hur detta behov kan tillgodoses. Della måste givelvis ske under beaktande av olika inlegri-tetsaspekter.

Jag kommer därefter alt överväga genomförandel av en eventuell under­sökning av del slag arbetsmiljökommissionen föreslår.

Jag anser i likhet med kommissionen att del finns ell brett intresse av alt på ett lättillgängligt sätt få sammanfattande information om förändringar av vissa för arbetsmiljöarbelet centrala variabler. Del kan t.ex. gälla uppgifter om arbetsskador, sjukfrånvaro, förtidspensioner, sysselsättning, arbetslöshet och arbetskraflsomsältning, nedbrutet på intressanta redovis­ningsgrupper som bransch, eventuellt yrke och kön. Bl.a. arbetarskydds­slyrelsen, riksförsäkringsverket och statistiska centralbyrån ger i dag var för sig ut viss sådan statistik. Jag avser alt senare i vår la kontakt med berörda myndigheter, framför allt de jag nyss nämnt, för en diskussion kring på vilket sätt en sammanfattande och överblickbar information kring för arbetsmiljöarbelet väsentliga variabler kan ges ut.

Ett av de effektivaste medlen för att åstadkomma en bättre arbetsmiljö är utbildning. Genom målinriktade satsningar för att öka kunskapen om och engagemanget för alt förbättra arbetsmiljön ökar också kraven på både snabba och långsiktiga åtgärder.

Viktiga förutsättningar för ett aktivt arbetsmiljöarbele är arbetstagarnas

engagemang och aktiva dellagande och de fackliga organisationernas med­

verkan bl. a. genom skyddsombuden. De stora satsningar på arbetsmiljöut­

bildning som gjorts under 1970-lalel och framåt har främst nått skyddsom­

bud öch i viss omfattning även arbetsledare. Kursen "Bättre arbetsmiljö"

123

har nått uppemot 700000 personer. Den brett upplagda ulbildningen har     Prop. 1990/91: 140 givit dem förutsättningar alt på ell bättre och effektivare sätt bevaka grundläggande arbetsmiljöfrågor.

Arbelsgivaren har huvudansvaret för arbetsmiljön som utformas och ändras genom chefernas beslul och genom verksamhelen hos konstruktö­rer, inköpare m.fl. Arbetsmiljöfrågorna kan dock inte skiljas från t.ex. tekniska och ekonomiska frågor. Förståelsen för och kunskapen om arbets­miljöfrågor måste därför finnas hos många olika personalkategorier för alt de skall kunna samverka och anlägga en helhetssyn i allt arbele. Detta kommer atl bli än mer nödvändigl med de förslag lill skärpning av arbels­givarens ansvar för arbetsmiljön och dess effekter som jag föreslår.

Arbetsmiljökommissionen pekar på all del fortfarande finns kunskaps­brister och brisler i utbildningssystemet. Verksamhetsanpassad arbels-miljöulbildning borde ingå i all grundläggande yrkesförberedande utbild­ning, framför alll i gymnasieskolan och inom högskolan. Det behövs också vidareutbildning i arbetsmiljöfrågor som anpassats till olika yrkesgruppers särskilda behov.

Det vore naturligt alt grunden för de yrkes- och verksamhetsspecifika arbetsmiljökunskaperna läggs redan i den grundläggande ulbildningen. Arbetsmiljökommissionen konstaterar dock atl det inte finns någon enkel och omedelbar koppling mellan samhällets behov av t. ex. arbetsmiljökun­niga tekniker och planeringen av högre teknisk utbildning. Uppmärksam­heten som de senasle åren riktats mol arbelsmiljöproblemens omfattning och samhällsekonomiska konsekvenser har inte inneburit någon märkbar ulveckling av kurser med arbelsmiljöinriklning eller arbelsmiljöinslag.

Samarbetet mellan arbetsliv och skola borde förbättras på alla utbild­ningsnivåer. I den decentralisering som karaktäriserar högskoleorganisa­tionen är det linjenämnderna som avgör vilka kurser som skall ingå i de olika utbildningslinjerna. I dessa nämnder finns arbetsmarknadens parier representerade. Hittills har dock l.ex. blivande civilingenjörer fåll en mycket bristfällig utbildning om arbetslivs- och arbetsmiljöfrågor. Det borde därför ankomma på linjenämnderna att på lämpligt sätt få lill stånd en förstärkning av utbildningen inom arbetsmiljöområdet.

Viklen av arbetsmiljöinslag i den tekniska högskoleutbildningen togs upp av chefen för utbildningsdepartementet i budgetpropositionen 1989 (Prop. 1989/90:100 bil 10).

Del är naturiigtvis angeläget att en ulökad utbildning om arbetsmiljöfrå­gor inte bara riktas lill tekniker, utan också lill andra yrkesgrupper som ekonomer, lärare, administratörer m.fl.

I sitt remissyttrande över arbetsmiljökommissionens betänkande före­

slår LO all krav införs i arbetsmiljölagen på all personal med arbelsledan-

de funktioner skall ha dokumenterade kunskaper i arbetsmiljöfrågor. Jag

är inle beredd all föreslå en sådan ändring i arbetsmiljölagen men vill

understryka all en utveckling av utbildningsinsatserna ligger i samtliga

parters intresse. I förhandlingsprotokollet till ulbildningsavtalel mellan

LO-SAF-PTK har SAF åtagit sig "atl verka för alt anställda, som har

beslutsbefogenheter som påverkar arbetsmiljöförhållandena i förelaget,

erhåller erforderlig utbildning". Både arbetarskyddsslyrelsen och Arbe-

124

tarskyddsnämnden har under 1980-lalel givit ul rekommendation för ar-beismiljöutbildning för konstruktörer, administratörer respektive perso­nal-på mellannivå. Dessa avtal och rekommendationer innehåller allt som behövs för alt komma igång med arbetsmiljöutbildning för dessa viktiga grupper. Det borde därför vara naturligt att insatserna prioriteras och drivs aktivt av berörda parter. Ulbildningen av bl.a. arbetsledare berörs också i samband med frågorna om arbetsmiljöarbelet i avsnitt 3.3.

För all trygga en långsiktig kunskapsbyggnad inom arbetslivsområdet har arbetsmiljöfondens slöd till högskolan, utöver slöd till forskningspro­jektet, i ökad utsträckning fåll formen av bidrag lill forskartjänster och samlade forskningsprogram med inslag av forskarutbildning. Del är vik­ligl alt dessa satsningar fortsäller och all dessa följs upp i högskolans egna prioriteringar. Jag vill i delta sammanhang erinra om atl utbildningsminis­tern i 1990 års budgetproposition (prop. 1989/90:100 bil. 10, s. 233) anförde att han var av den uppfattningen alt arbetsmiljöaspekterna måste förslärkas påtagligt som etl integrerat moment i den tekniska utbildning och att ansvaret för alt della nu skall ske ligger på de ölika linjenämnderna.

Prop. 1990/91:140

11 Fortsatt utredningsarbete

Min bedömning: Företag och förvaltningar åläggs all presentera en personalekonomisk redovisning.

Det arbetsrättsliga regelsystemet bör ses över. Översynsbehovet omfattar också vissa bestämmelser i arbetsmiljölagen.

Arbetsmiljökommissionens förslag; Överensstämmer med min bedöm­ning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, som yllral sig, är posiliva till persönalekonomiska redovisningar som metod. De flesla är också positiva till att lagfästa kraven på sådana redovisningar.

Remissinstanserna menar också atl det finns behov av atl se över det arbetsrällsliga regelsystemet och vissa bestämmelser i arbetsmiljölagen.

Skälen för min bedömning: Personalfrågorna och personalekonomin blir strategiskt allt viktigare ju mer personal- och kunskapsintensiv produktio­nen blir. Med ett aktivt arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbete skapas för­utsättningar för en ökad livskvalitet för arbetslagarna samtidigt som pro­duktiviteten kan höjas och koslnaderna för arbetsgivare öch samhället minskar. De mänskliga resurserna måsle uppmärksammas mer, både i ell företagsekonomiskt och i ett samhällsekonomiskt perspektiv. Arbetsmiljö­kommissionen finner att persönalekonomiska redovisningar är etl effek­tivt instrument för all i alla organisationer starkare rikta uppmärksamhe­ten mot frågor som rör personalen.

Investeringar i produktionsutrustning, material och kapital redovisas för närvarande mycket tydligare än investeringar och kostnader för perso­nalen. För alt ge en allsidig bild av verksamheten bör l.ex. kostnader för

125

frånvaro och personalomsättning vägas mot kostnader som uppkommer     Prop. 1990/91:140

genom aktiva satsningar på de anställda. Sådana kostnader kan vara

investeringar i ny teknik, utrustning, meterial eller nya arbetsmetoder men

även kostnader för kompetensutveckling, utbildning, personalvård m.m.

är viktiga att uppmärksamma. Personalekonmiska redovisningar är ett

säll alt göra frågorna om personal och personalekonomi synliga.

Den personalekonomiska redovisning som del nu är fråga om skall i första hand kunna tjäna som underlag för styrelsernas beslut om investe­ringar i arbetsmiljön och om var sådana investeringar är mest ändamålsen­liga. Trols del ambitiösa arbete som bedrivits inom många organisationer är del alllför sällan som slyrelsen och den högsta företags-/förvallningsled-ningen satt sig in i och engagerat sig i personalekonomin. Syftet med de persönalekonomiska redovisningarna är all lyfta fram frågorna lill strate­giska överväganden och beslut.

Informalionen i redovisningarna bör alltså vara övergripande och inte

ha större omfattning än vad som behövs för atl ge slyrelse och förelags/

förvallningsledning underlag för sina bedömningar. Den skall med andra

ord fungera som ett strategiskt verktyg och kan omfatta uppgifter om t. ex.

sjukfrånvaro, arbetsskador, personalomsättning, förtidspensioner och per­sonalutbildning.

Även utanför verksamheten finns intressenter som har nytta av de personalekonomiska redovisningarna. Etl vedertaget syfte med all ekono­misk redovisning är all för aktieägare, marknadens aktörer, borgenärer, m. fl. visa företagets/förvaltningens ekonomiska ställning. För att bedöma elt förelag eller en förvallning, kan det vara av stort intresse alt se hur man tar till vara personalen. Särskilt i kunskapsförelag och inom den växande Ijänstesektorn kan det vara betydelsefullt all den redovisning som lämnas som underlag för bedömning av hur verksamheten sköts, även omfattar uppgifter om hur man förvaltar personalen och deras resurser.

Uppgifterna i en personalekonomisk redovisning är också av intresse för olika myndigheter, t ex arbelsförmedlingen, länsarbetsnämnden, yrkesin­spektionen och försäkringskassan. Redovisningarna kan bli ett värdefullt delunderlag i myndighelernas bedömning av verksamhelen. Tanken är dock inte att alla företag och förvaltningar automatiskt skall skicka dessa redovisningar till myndigheterna. En sådan rutin skulle leda till ell onödigt omfattande och byråkratiskt pappersflöde. Däremot kan förhållandet att uppgifterna redan har lagils fram och sammanställts på ett standardiserat sätt underiätta förelagens och förvaltningarnas kontakter med myndighe­terna.

Ett delsyfte med atl införa krav på personalekonomiska redovisningar är alt möjliggöra jämförelser mellan olika verksamheter och deras arbele med personalfrågorna. Det bör dock påpekas alt slutsatser av sådana jämförel­ser måste dras med mycket slor försiktighet. Värdena kommer all variera myckel beroende på både inre och yttre faktorer. Som exempel på sådana faktorer kan nämnas personalens ålders- och könsfördelning, i vilken del av landet verksamheten bedrivs, arbetsmarknadsläget, tekniknivån inom företaget osv.

Arbetsmiljökommissionen föreslår all företag och förvaltningar får en

126

lagstadgad skyldighet att ha en löpande personalekonomisk redovisning     Prop. 1990/91:140 som, i valda delar, även årligen offentliggörs. Regler om detta bör, enligt kommissionen, lagfästas för hela arbetsmarknaden.

Majoriteten av remissinstanserna är positiva till förslagel alt kravet på persönalekonomiska redovisningar skall lagfästas. Samtliga arbetsgivar-torbund saml yllerligare några remissinslanser avvisar dock förslagel.

Jag delar kommissionens uppfattning att det behövs lagstöd för att underlätta och skynda på utvecklingen. Det är betydelsefullt all de perso­nalekonmiska uppgifterna tas fram inom alla olika slag av verksamhet och att redovisningarna görs på ett likartal sätt. När det gäller små företag måste dock integritetsaspeklerna för personalen särskilt beakias. Jag ser redovisningarna som en viktig del i del förnyelsearbete inom arbelslivsom-rådel som pågår och som omfattar även de förslag jag i del föregående presenterat.

Jag har därför nyligen tillsatt en inlerdeparlemental arbetsgrupp för att utarbeta förslag lill en särskild lag om persönalekonomiska redovisningar enligt de rikllinjer jag nu har anförl. Sedan uppdraget avrapporterats och remissbehandlats avser jag alt återkomma lill regeringen med förslag i denna fråga.

Kommissionen föreslår en översyn av vissa bestämmelser i arbetsmiljö­lagen. En fråga som särskilt tas upp är utvecklingen mol att verksamhet, som lidigare hållils samman inom ell företag eller en förvaltning, nu ofta delas upp i fristående resultatenheter eller divisionaliseras. Det har också blivit vanligare alt t.ex. anlita entreprenörer för verksamhet som tidigare utfördes i egen regi. Kommissionen föreslår all reglerna om samordnings­ansvar och ansvar för den som råder över ett arbetsställe, upplåter lokaler m.m. ses över. Syftet med översynen bör vara atl motverka all arbets-miljöansvarel i praktiken tunnas ul så all arbelsmiljöförhållandena och möjlighelerna att påverka försämras för dem som arbetar på ett gemen­samt arbetsställe eller på ett arbetsställe som den egna arbelsgivaren inte råder över. En strävan bör, enligt kommissionen, vara all jämställa en uppdragsgivares ansvar med arbetsgivaransvaret, så all både uppdragsgi­vare och uppdragstagare kan vara adressater för yrkesinspektionens före­lägganden öch förbud. Kommissionen uppmärksammar vidare bl.a. beho­vet av atl se över arbetsställebegreppet i arbelsmiljösammanhang saml sanklionssystemet i arbetsmiljölagen.

Remissinslanserna bekräftar behovet av en översyn. Flera remissinstan­ser menar all det behövs en analys och översyn av samordningen av samverkansreglerna.

När del gäller arbelsmiljölagen biträder bl.a. arbetarskyddsslyrelsen

förslaget om utredning av de uppmärksammade frågorna. Flera inslanser

understryker vikten av atl arbelsslällebegreppel ses över. Riksförsäkrings­

verket framhåller svårigheterna i rehabiliteringen på grund av det sätt på

vilkel verksamheten organiseras hos vissa arbelsgivare. LO uppmärksam­

mar särskilt uppdragsgivarens ansvar när andra än de egna arbelstagarna

arbetar på etl arbetsställe. LO menar också att skyddsombudsverksamhe­

ten inom en sladigvarande verksamhel bör omfatta entreprenadanslällda

som tillfälligt utför arbete där.

127

Lagrådet har inledningsvis i sitt yllrande tagit upp frågan om utform- Prop. 1990/91: 140 ningen av de grundläggande beslämmelserna i arbelsmiljölagens 1 -3 kap. Enligt lagrådet kan det sättas ifråga om dessa bestämmelser fått en sådan utformning atl de går all lillämpa fulll ul efter sin ordalydelse. Lagrådet framhåller därvid atl de krav som slälls i de föreslagna beslämmelserna i lagrådsremissens 1 kap. I a §, 2 kap. 1 § och 3 kap. 2 a §, kan sägas förstärka bestämmelsen i 3 kap. 2 § om atl arbetsgivaren skall vidta alla åtgärder som behövs för all förebygga att arbelslagare utsätts för ohälsa eller olycksfall.

Lagrådet menar bl. a. all den avvägning som måste göras mellan å ena sidan risken för ohälsa eller olycksfall och å andra sidan t. ex. viklen av all arbelel utförs och koslnaderna för all minska hälso- och olycksfallsrisken inte kan utläsas av bestämmelserna i 1 3 kap. Vissa av dessa bestämmel­ser bör enligt lagrådets mening ges en något mindre kategorisk ulformning och det bör av lagtexten kunna utläsas att kravet på en god arbetsmiljö kan behöva vägas mol andra viktiga intressen. Lagrådet anser att de angivna frågorna bör las upp lill behandling i samband med en kommande översyn av arbetsmiljölagsliftningen.

Jag avser atl återkomma lill regeringen med förslag om en ytterligare översyn av arbetsmiljölagen. I översynen bör bl.a. las upp de angivna frågorna om arbelsslällebegreppel och ansvaret för entreprenadanslällda m. m. Vad lagrådet anförl bör också behandlas inom ramen för en sådan översyn.

Arbetsmiljökommissionen föreslår vidare atl det görs en allmän översyn av det arbetsrällsliga regelsystemet som bl.a. omfattar frågorna om en bällre samordning av arbetsmiljölagens och medbestämmandelagens samverkansregler. Ett flertal remissinstanser delar även här kommissio­nens uppfattning och understryker behovet av en översyn. Kommissionen pekar dessutom på vissa andra frågor som bör ingå i en sådan översyn, t.ex. uppmärksammas möjligheten all öka inflytandet för den enskilde arbetstagaren.

Jag har nyss förordat ändringar i fråga om arbetsgivarens ansvar för anpassnings- och rehabilileringsålgärder för alt bl.a. underlätta för an­ställda att behålla sill arbete. Mot bakgrund av de föreslagna ändringarna finns det enligt min mening skäl atl också se över vissa bestämmelser i lagen (1974; 13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder.

Jag kommer därför också att återkomma lill regeringen med förslag om en bredare översyn av det arbetsrällsliga regelsyslemet.

Som jag lidigare har redovisal avser jag alt återkomma lill regeringen om hur frågorna om produktsäkerhet och om en anpassning av produkt-kontrollen lill etl kommande EES-avtal bör beredas vidare.

12 Upprättade lagförslag

1 enlighet med vad jag nu har anförl har inom arbetsmarknadsdepartemen­tet upprällals förslag lill

1. lag om ändring i brottsbalken,

128

2.

lag om ändring i arbelsmiljölagen (1977:1 160),

Prop. 1990/91:140

3.

lag om ändring i lagen (1978:410) om rätt lill ledighet för vård av barn, m.m.

13 Specialmotivering

1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

3 kap. 10 § brottsbalken

Om brott, som i 79§§ sägs, har begåtts genom att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som i enlighel med arbelsmiljölagen (1977:1160) ålegat honom Ull förebyggande av ohälsa eder olycksfall, döms JÖr arbetsmiljöbrolt till straff som i nämnda lagrum sägs.

Bestämmelsen skall lillämpas när någon vållat annans död, vållat kropps­skada eller sjukdom eller framkallat fara för annan genom att åsidosätta vad som ålegat honom i enlighet med arbelsmiljölagen. En förutsättning för ansvar är att åsidosättandet skett uppsåtligen eller av oaktsamhet.

Begreppel / enlighet med arbetsmiljölagen innebär alt inte bara arbels­miljölagen avses ulan också den därtill anslutna arbelsmiljöförordningen (1977; 1 166) och föreskrifter som har utfärdats av arbetarskyddsslyrelsen med stöd av lagen och förordningen.

I första hand läggs skyddsansvaret på arbetsgivaren själv. Då det gäller förelag som drivs som juridiska personer har enligt praxis ledamöterna i den juridiska personens ledning ansetts ansvariga. Straffansvaret placeras på ledamöler i förelagsledningen därför atl dessa har ett avgörande infly­tande på hur verksamhelen utövas.

En annan fråga är möjligheterna för ledningen av verksamheten att delegera arbetsuppgifter och beslutsbefogenheter rörande arbetsmiljöfrå­gor. Del är angeläget att del vid sådan delegering klargörs vem som i olika avseenden bär ansvaret för att lagstiftningens bestämmelser följs. De utta­landen som departementschefen gjorde i proposilionen till arbetsmiljö­lagen (1976/77:149 s. 373 f) och som antagits av riksdagen bör vara vägledande.

För ansvar enligt paragrafen krävs förutom att någon uppsåtligen eller

av oaktsamhet åsidosätter vad som i enlighet med arbelsmiljölagen åligger

honom för all förebygga ohälsa eller olycksfall att han därigenom vållar

annans död, kroppsskada eller sjukdom eller framkallar fara för annan i

enlighet med 7 9 §§. Gärningsmannen skall således när det gäller vållan­

de till annans död och vållande lill kroppsskada eller sjukdom, ha varil

oaktsam i förhållande lill effeklen. När det gäller framkallande av fara för

annan krävs inte all någon skada uppkommit utan gärningsmannen skall av

grov oaktsamhet ha utsatt någon för livsfara, fara för svår kroppsskada eller

allvarlig sjukdom. Konkret fara skall ha förelegat i del särskilda fallel. Det

räcker således inte med all en viss siluation till sin allmänna karaktär kan

betecknas som farlig. Någon skall verkligen i det särskilda fallel ha blivit

utsatt för fara. Det innebär dock inle atl någon person redan vid handlingen

129

9    Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 140

eller underlåtenheten måste ha utsatts för fara. Del är tillräckligt om en Prop. 1990/91: 140 person senare kommer i farozonen. För alt brottet skall bedömas som ar­betsmiljöbrott krävs dessutom all brottet skall vara en följd av atl gärnings­mannen uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som i enlighet med arbetsmiljölagstiftningen ålegat honom lill förebyggande av ohälsa eller olycksfall. Det subjektiva rekvisitet uppsåt eller oaktsamhet avser således åsidosättandet av skyldigheterna när det gäller arbetsmiljön. Del skall också finnas ett samband mellan åsidosättandet och den inträffade effeklen. Etl åsidosättande av skyldigheten all förebygga ohälsa och olycksfall i arbets­miljön sker vanligtvis inte genom ell aktivt handlande ulan genom en underlåtenhet att vidta de ålgärder man är skyldig att göra enligt arbets­miljöbestämmelserna.

För del fall att det inte kan visas all brott enligt 7 9 §§ orsakals av all arbelsgivaren åsidosatt sina skyldigheter när det gäller säkerheten i arbets­miljön, kan gärningsmannen givetvis på samma sätt som nu dömas för vållande lill annans död, vållande till kroppsskada eller sjukdom eller framkallande av fara för annan även om brottet skett i arbetsmiljön. Vid brottet vållande till kroppsskada eller sjukdom krävs dock, om brottet inte är grovt, att målsäganden anger brottet till åtal och alt ålal är påkallat ur allmän synpunkl. Det innebär att en åklagare för det fall han avser att framställa ell alternativt yrkande om ansvar för detta brott bör inhämta en åtalsanmälan från målsäganden.

Den som kan ställas lill ansvar för arbetsmiljöbrolt är den som har skyddsansvaret i arbetsmiljön. Skyddsansvarel enligt arbelsmiljölagen tar inle bara sikte på arbetstagarna ulan också andra som vistas på arbetsplat­ser och som omfattas av arbetsmiljölagsliftningen, l.ex. studerande, värn­pliktiga och vårdtagare i anstalt som utför anvisat arbete. Emellertid kan även andra personer än den skyddade kretsen enligt arbetsmiljölagen drabbas av följderna av att en arbelsgivare åsidosätter vad som åligger honom för att förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetsmiljön. T.ex. kan vid en sprängolycka såväl arbelslagare som andra personer utsättas för fara på grund av kringflygande sprängslen eller kan vid takarbete nedfal­lande föremål träffa såväl arbetstagare som vanliga fotgängare. Att den drabbade inte tillhör arbelstagarkrelsen hindrar inte atl en arbelsgivare döms för arbetsmiljöbrolt om rekvisiten i övrigl är uppfyllda.

Skall någon dömas för arbetsmiljöbrolt skall han självfallel inle för den gärningen också dömas för sådanl brolt som i 7 9 §§ sägs. Har däremot någon genom att åsidosätta vad som ålegat honom i enlighet med arbets­miljölagen gjort sig skyldig lill ell uppsålligl brolt mot liv eller hälsa bör lösningen av konkurrensfrågorna ske enligt samma principer som annars gäller vid konkurrens mellan sådana uppsåiliga brott och brott enligt 7 9 §§. Det bör i sammanhanget framhållas atl uppsåt i förhållande lill ell åliggande i enlighel med arbelsmiljölagen har åsidosatts inte innebär alt det är fråga om ett uppsålligl brott mol liv eller hälsa.

Vid den konstruktion jag föreslagit för arbetsmiljöbrolt kommer slraff­

skalan att vara i överensstämmelse med vad som sladgas för brotten vål­

lande till annans död, vållande lill kroppsskada eller sjukdom eller framkal­

lande av fara för annan.

130

Vid bedömningen av hur allvariigt brottet är skall givelvis den skada som Prop. 1990/91:140 en olycka lett till vägas in. Mer betydelsefullt för gärningens slraffvärde är dock graden av vållande. En viktig faktor i det sammanhanget är hur all­varligt åsidosättandet av skyldigheterna all förebygga ohälsa eller olycksfall framstår i del enskilda fallet. Har den straffbara effekten upp­kommit genom ett uppsålligl åsidosättande av skyldigheterna enligt ar­betsmiljölagen måste det bedömas som allvarligare än vid oaktsamhet i detta hänseende. Av stor betydelse är självfallet också om åsidosättandet avsett förhållanden som inneburit påtagliga och svåra olycksrisker.

Eftersom arbetsmiljöbrolt begås i utövandet av näringsverksamhel kan detta brott även grunda lalan om uldömande av företagsbol. Även om någon gärningsman inte åtalas, exempelvis därför all del inle går all utreda vem som varil ansvarig, kan talan om ullömande av företagsbol föras om det slår klart all ell arbetsmiljöbrolt är begånget.

3 kap. 12 §

Vållande lill kroppsskada eller sjukdomyär, om brottet /«/e är grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet lill åtal och åtal är påkallat ur allmän synpunkl.

Paragrafen motsvarar nuvarande 3 kap. 11 §. Eftersom kroppsskada eller sjukdom som vållas någon i verksamhel som arbetstagare i fortsättningen blir att bedöma enligt det nya stadgandet om arbetsmiljöbrolt har paragra­fen ändrats i enlighet med detta. För arbetsmiljöbrott skall inte finnas någon inskränkring i möjligheterna atl väcka ålal. I övrigt har språkliga ändringar gjorts i paragrafen.

2 Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1 160)

1 kap. Lagens ändamål och tillämpningsområde

1 §   Lagens ändamål är

1.

att säkerstäUa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets nalur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället, och

2.

att främja atl arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att åstad­komma en god arbetsmiljö.

Arbelsmiljölagen saknar idag en uttrycklig ändamålsbestämmelse. Därför har införts en ny bestämmelse i vilken lagens ändamål preciserats saml en ny lydelse av rubriken till lagens inledande kapitel.

Det första målet är all säkerställa en arbetsmiljö som inle utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall. Della är en huvudmålsättning redan idag men kommer endast indirekt lill ullryck i samband med regle­ringen av arbetsgivaransvaret i lagens 3 kap. 2 §. Genom införande av en motsvarande bestämmelse i 1 kap. skapas en naturiig koppling mellan lagens ändamål och arbetsgivaransvaret.

Vidare antyder ordel "säkerställa", som saknar tidigare motsvarighet,

131

att del handlar om ell systematiskt förebyggande arbete vilket stämmer väl     Prop. 1990/91:140 överens med den föreslagna paragrafen 3 kap. 2a § om internkontroll.

Andra delen av den första punklen är flyttad från 2 kap. 1 § första stycket arbetsmiljölagen där den närmast har karaktär av ändamålsbe­stämmelse. Beslämmelsen uttrycker tanken all arbetsmiljön skall förbätt­ras i takt med den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. Att bestämmelsen flyttats till 1 kap. innebär inle någon minskning av det ar­betsgivaransvar som idag följer av 2 kap.

Den andra punklen, som är en nyhel, säger atl lagens ändamål är alt främja att arbelsgivare och arbelslagare samverkar för all åsladkomma en god arbetsmiljö. Eftersom en god arbetsmiljö förutsätter en ökad lokal aktivitet har bestämmelsen ell pedagogiskt värde. Visserligen föreskrivs i 3 kap. 1 § arbelsmiljölagen att arbetsgivare och arbetstagare skall samverka för all åsladkomma en god arbetsmiljö. Den nu föreslagna lydelsen har emellertid ell vidare innehåll. Den betonar nämligen all lagen skall ses som parternas hjälpmedel för all åstadkomma en god arbetsmiljö.

3§ Vid tillämpning av 2 kap., 3 kap. 17i§§, 4 kap. l 5§§ och 8 10 §§ samt 7 9 kap. skall med arbetstagare likställas

1.

den som genomgår utbildning,

2.

den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

3.

värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven Ijänstgöring eller som deltar i frivillig utbildning för verksamhel inom totalförsvaret.

Elever och vårdtagare som avses i första stycket 1 och 2 skall likställas med arbetstagare även vid tillämpning av 5 kap. 1 och 3 §§. I fråga om elever finns dessutom särskilda bestämmelser i 6 kap. 17 och 18 §§.

I fall som avses i första och andra slyckena skall vad i lagen sägs om arbetsgivare gälla den som driver den verksamhet i vilken arbetet utförs.

Paragrafen motsvarar nuvarande 2 §. Paragrafens hänvisningar till olika bestämmelser har anpassats efter förslagets kapitel- och paragrafindelning. Dessutom har vissa smärre språkliga justeringar gjorts.

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

1 § Arbetsförhållandena skall anpassas till människors olika förutsätt­ningar i fysiskt och psykiskt avseende.

Arbetstagaren skall ges möjlighet att tnedverka i utformningen av sin egen arbetssituation saml iförändrings- och utvecklingsarbete som rör hans eget arbete.

Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så all ar­betstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfaU. Därvid skad även löneformer och förlägg­ning av arbetstider beakias. Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas eller begränsas.

Det skall eftersträvas att arbetet ger möjligheler till variation, social kontakt och samarbete satnt sammanhang mellan enskilda arbelsuppgifler.

Det skall vidare eftersträvas att arbetsförhållandena ger möjligheler lill personlig och yrkesmässig ulveckling liksom lill självbestämmande och yrkesmässigt ansvar.

I paragrafen anges vilka generella krilerier som bör vara ulgångspunkter

132

för parternas aktiviteter för all åsladkomma en god arbetsmiljö och ul-     Prop. 1990/91: 140 veckla en god arbetsorganisation.

Första stycket motsvarar delvis nuvarande 2 kap. 1 § andra stycket första meningen. Dess funktion i sill nya sammanhang.är att markera att hänsyn alltid skall las till individuella olikheter i fråga om tålighet mol fysiska och psykiska belastningar. I enlighet med vad som redovisats under avsnilt 3.4. tillgodoser ändringen kravet på en bällre arbetsanpassning för redan anställda.

Andra stycket utgör en konkretisering av den nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 1 § andra styckel sista meningen. Bestämmelsen behandlar den enskilde arbetstagarens möjlighet att medverka i utformningen av sin egen arbetssituation.

I avsnitl 3.2 har redogjorts närmare för bakgrunden och motiven lill det föreslagna tredje stycket. Bestämmelsen föreskriver att teknik, arbetsorga­nisation och arbetsinnehåll skall utformas så att arbetslagaren inte utsätts för fysiska och psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycks­fall. Della innebär att man vid en bedömning av den aktuella situationen skall ha grundad anledning all anta all arbetet ger eller kommer all ge upphov till ohälsa eller olycksfall. Detta innebär att yrkesinspektionen kan ingripa mot arbeten som typiskt sett, genom erfarenheler från arbetsplat­ser, kan sägas innebära skadlig belastning. Andra fall där ingripanden med slöd av denna bestämmelse kan ske är när man på arbetsplatsen kunnat kartlägga omständigheter som typiskt sett är indikationer på alt arbetets belastningar utgör en akut eller ackumulerande fara för ohälsa. I Iredje stycket sisla meningen framhålls särskill all starkt styrt eller bundet arbele skall undvikas.

I begreppet arbetsorganisation ingår även löneformer och arbetstidsför­läggningar. Den uttryckliga föreskriften om löneformer och arbetstidsfor-läggningar avser atl markera all dessa är viktiga faktorer att beakta när del gäller utformningen av arbetsmiljön. Begreppel arbetslidsförläggningar omfattar, förutom arbetstidens förläggning i stort, också arbetspassens längd och hur de fördelas inom den ram som anges i arbetstidslagen (1982:673). Enligt gällande lagstiftning finns vissa möjligheter för arbe­tarskyddsmyndigheterna att ingripa mot preslalionslöneSyslem när dessa medför höjd säkerhetsrisk eller fara för annans säkerhet. Belräffande ar-belstidsformer finns vissa generella förarbetsuttalanden som betonar att arbetslidsfrågor i vissa situationer kan bedömas som en arbelsmiljöfråga. Del bör här framhållas atl arbetsmarknadens parter som hittills haft ansvaret alt i prakliken bevaka dessa frågor haft svårt all klara av denna roll och att skälen lill all nu lyfta fram dessa frågor är alt öka såväl arbetsgivarens som arbetstagarens insikt om att dessa faktorer även har arbelsmiljöaspekter samt att ge klarare rikllinjer för tillsynsmyndigheter­nas agerande.

Det bör här tilläggas att löneformer och arbetstidsföriäggningar ofta i sig utgör en riskökande faktor av betydelse i sitt sammanhang. Del bör också framhållas all såväl löneformen som arbelslidsförläggninge:n har belydelse i samspel med andra faktorer i arbetsmiljön och att det därför kan vara

133

naturligt att insatserna i första hand riktar sig mot de risker som är     Prop. 1990/91:140 förbundna med själva arbelel och andra omständigheter i arbetsmiljön.

När det gäller arbetstider regleras dessa i arbetstidslagen. Lagens be­stämmelser får hell eller delvis ersättas genom kollektivavtal. Denna all­männa reglering tillåter alltså arbetsmarknadens parter att avtala om ar­betstider som i sig kan utgöra en belastning ur hälsosynpunkt. Detsamma kan sägas om sådana arbetstidsförläggningar l.ex. nattarbete som är en följd av arbetets nalur. Mol denna bakgrund är del viktigt atl man vid utformningen av ett arbete särskilt beaktar om det skall utföras på en arbetstid som i sig ulgör en hälsomässig belastning. Den helhetssyn som arbetsmiljölagen ger uttryck för innebär i sådana fall all arbetets innehåll, bemanning, organisation och ledningsformer skall utformas med hänsyn lill att arbetstidens förläggning i sig innebär en belaslningsfaklor av bety­delse.

Fjärde och femte styckena upptar vissa förhållanden som kan bedömas vara grundläggande kriterier för en god arbetsmiljö. Dessa krav har bl.a slöd i förarbetsuttalanden till första styckel. Användandet av ordel "efter­strävas" har till syfte att markera att lagen kräver alt insatser görs för all förbättra arbetsmiljön i dessa avseenden utan att för den skull fastställa en objektiv norm för arbetsmiljöns beskaffenhet.

3 kap. Allmänna skyldigheter

2 § Arbelsgivaren skall vidla alla ålgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Lokaler saml maskiner, redskap, skyddsutrustning och andra tekniska anordningar skall underhål­las väl.

Om arbetsförhållandena påkallar del skall arbetsgivaren föranstalta om företagshälsovård i den omfattning verksamheten kräver.

Arbetsgivaren skall beakla den särskilda risk för ohälsa och olycksfall som kan följa av att arbetstagaren utför arbete ensam.

1

paragrafen har företagils en redaktionell ändring med anledning av införandet av en ny paragraf, 2 a §. Ändringen innebär atl andra meningen i första styckel ulgår. Vidare har några språkliga ändringar vidtagits.

2

a § Arbelsgivaren skall systematiskt planera, leda och konlrollera verk­samhelen på elt säll som säkerställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och iföreskrifter som har meddelats tned stöd av lagen. Han skall utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta de åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som inle kan vidtas ome­delbart skall tidsplaneras.

Arbetsgivaren skall i den ulslräckning verksamhelen kräver dokumentera arbetsmiljön och arbelel med denna. Handlingsplaner skall därvid upprät­tas.

Arbelsgivaren skall vidare se till atl del på arbetsställe i hans verksamhel finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabilite­ringsverksamhel för fullgörande av de uppgijter som etdigl denna lag och enligi 22 kap. lagen (1962:381) om aUmän försäkring vilar på honom.

I paragrafen, som är ny, regleras i förslå slyckel arbetsgivarens ansvar för

134

den s.k. inlernkonlröllen. Della har närmare utvecklats och behandlats     Prop. 1990/91: 140 under avsnitl 3.3.

Redan av arbetsmiljölagen i dess gällande lydelse, främst 2 kap. 2 § och 3 kap. 2 §, följer alt en arbetsgivare, för att kunna uppfylla intentionerna i lagstiftningen, på ell genomtänkt sätt rnåsle planera, styra och kontrollera arbetsmiljön och arbetsmiljöarbelet. I arbetsgivaransvaret ligger således etl krav på all utreda inträffade arbetsskador och atl systematiskt identifi­era och undersöka riskerna i arbetet saml vidta de ålgärder som föranleds därav, liksom alt följa upp dessa ålgärder. En nyhel i förhållande lill gällande rält är dock föreskriften i första slyckel all ålgärder som inle kan vidtas omedelbart skall tidsplaneras.

En annan nyhel är skyldigheten i andra slyckel för arbetsgivaren att dokumentera arbetsmiljön och arbetet med den i den ulslräckning verk­samheten kräver. I samma ulslräckning har vidare, vilket också är en nyhet, föreskrivits en skyldighet för arbetsgivaren att upprätta handlings­planer. Handlingsplanerna bör omfatta alla slags arbetsmiljöålgärder som arbelsgivaren avser att genomföra, såväl förebyggande åtgärder som plane­rade eller beslulade ålgärder med anledning av konstaterade brister i arbetsmiljön. De bör upprättas i samverkan med arbetslagarna och de fackliga organisalionerna.

Det ankommer på arbetarskyddsslyrelsen all i föreskrifter närmare pre­cisera vad soni ankommer på arbelsgivaren i nu angivna hänseenden.

I förhållande lill arbetsmiljökommissionens förslag innehåller lagförsla­gel en ny bestämmelse, nämligen paragrafens tredje stycke. I del här slyckel regleras en skyldighel för arbetsgivaren atl se lill att det på arbets­ställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpass­nings- och rehabiliteringsverksamhet. Detta är en nyhel i förhållande till gällande räll. Bakgrund och allmän motivering finns tecknade i avsnitt 3.4.

I dag har skyddskommittén etl ansvar all verka för all del på arbetsstäl­let bedrivs en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabili­teringsverksamhel. Den föreslagna bestämmelsen fastslår att del är arbets­givaren som skall ha ansvaret att detta sker. Den föreslagna ordningen skall ses mol bakgrund av all det i första stycket ställs etl krav på arbelsgi­varen att systematiskt planera, leda och konlrollera verksamhelen samt undersöka riskerna i verksamheten och vid behov vidta nödvändiga åtgär­der. Bestämmelsen skall också ses mol bakgrund av all chefen för socialde­partementet föreslår all det i etl nytt 22 kap. i lagen (1962:381) om allmän försäkring införs ett särskill ansvar för arbetsgivaren all klarlägga och bedöma de anställdas behov av rehabilitering samt all genomföra vissa rehabilileringsålgärder. Av belydelse i sammanhanget är vidare den före­slagna skyldigheten för arbelsgivaren alt enligt 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen anpassa arbetsförhållandena till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet.

För atl en arbetsgivare skall kunna uppfylla sitt särskilda rehabiliterings­

ansvar enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring saml del i 3 kap. 3 §

föreslagna ansvaret för arbelsanpassningsfrågor måsle arbelsgivaren (och

inte skyddskommittén) ha ett motsvarande ansvar enligt arbetsmiljölagen

135

att se lill all det verkligen bedrivs ett systematiskt och organiserat anpass- Prop. 1990/91:140 nings- och rehabiliteringsarbete på arbetsstället. Det är nalurliglvis svårt alt i lag närmare reglera vad som skall krävas av arbetsgivaren i della avseende, bland annat därför all behovet av insatser varierar från fall till fall. Det bör ankomma på arbetarskyddsstyrelsen att utforma de närmare reglerna härför. Vissa grundläggande krav måsle dock kunna slällas. Hit hör bland annat atl arbetsgivaren måste ha en sådan organisation och sådana upparbetade rutiner all tidiga varningssignaler kan uppmärksam­mas så all nödvändiga arbetsanpassnings- och rehabilileringsålgärder kan planeras och genomföras.

Med slöd av 18§ arbetsmiljöförordningen kan arbetarskyddsslyrelsen ulfärda verkställighetsföreskrifler till de nu föreslagna beslämmelserna. Arbetarskyddsslyrelsen kan också,, med stöd av del föreslagna bemyndi­gandet i 4 kap. 10 § arbetsmiljölagen, meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbele och skapa en tillfredsställande arbetsmiljö.

När del närmare gäller skyldigheten alt anpassa arbetsmiljön så omfat­tar den alla arbetsmiljöålgärder som kan krävas med slöd av arbelsmiljö­lagen.

3 § Arbelsgivaren skall se lill att arbetstagaren får god kännedom om de förhållanden, under vilka arbetet bedrivs, och all arbetstagaren upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbetet. Arbetsgivaren skall förvissa sig om alt arbetstagaren har den utbildning som behövs och vet vad han har att iaktta för att undgå riskerna i arbetet.

Arbetsgivaren skad genom atl anpassa arbetsförhållandena eder vidla annan lämplig åtgärd ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättning­ar för arbetet. Vid arbetels planläggning och anordnande skall beakias att människors förutsättningar att ulföra arbetsuppgifter är olika.

Iförsta styckel har vissa språkliga ändringar gjorts.

Paragrafens andra stycke första meningen i dess gällande lydelse innebär

att arbetsgivaren bl.a. skall ta hänsyn till den enskilde arbetslagarens

ålder, yrkesvana och övriga förutsättningar för arbetet. I 2 kap. 1 § första

styckel har, när del gäller arbetsmiljöns beskaffenhet, föreslagits en änd­

ring av innebörd att arbetsförhållandena generellt skall anpassas till män­

niskors olika förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Mot denna

bakgrund har, i den nu föreslagna bestämmelsen, arbetsgivarens skyldighe­

ter i dessa avseenden preciserats genom etl uttryckligt tillägg att han skall

genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd ta

hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Härigenom

markeras kravet på en bättre arbetsanpassning för redan anställda. Be­

stämmelsen har närmare kommenterals under avsnitt 3.4. Givelvis finns

det en gräns för hur långt arbelsgivarens ansvar sträcker sig när det gäller

att anpassa arbetsmiljön. Att generellt kräva atl varje arbetsplats och varje

arbetsuppgift anpassas till varje enskild individ är således inte avsikten. I

vissa fall kan det i stället vara en bällre lösning att försl undersöka om inte

arbetslagaren, inom ramen för anställningen, kan beredas en mer lämplig

sysselsättning enligt de regler som innefattas i lagen om anställningsskydd.

136

4§   Arbetstagaren skall medverka i arbetsmiljöarbelet och delta i genom-     Prop. 1990/91:140

förandet av de åtgärder som behövs för alt åstadkomma en god arbetsmiljö.

Han skall följa givna föreskrifter samt använda de skyddsanordningar och

iaktta den försiktighet i övrigl som behövs för all förebygga ohälsa och

olycksfall.

Om arbetstagaren finner att arbetet innebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa, skall han snarast underrätta arbetsgivaren eller skydds­ombud. Arbelsiagaren är fri från ersättningsskyldighet för skada som upp­slår till följd av all han underiåter atl ulföra arbetet i avvaktan på besked om del skall fortsättas.

Första stycke! upptar ell stadgande om att arbetstagare skall medverka i arbetsmiljöarbelet och della i genotnförandel av de åtgärder som behövs för atl åsladkomma en god arbetsmiljö. Den föreslagna ändringen innebär ett förtydligande av arbetstagarens aktivilelsplikt och markerar viklen av arbetstagarens medverkan i arbelsmiljöarbetel.

I andra slyckel har vissa språkliga förtydliganden gjorts.

8 § Den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter en maskin,

ell redskap, skyddsutrustning eller annan teknisk anordning skall se till all

anordningen erbjuder betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall, när

den avlämnas för atl las i bruk eller när den slälls ul till försäljning eller i

reklamsyfte.

Uppgifter om anordningen som är av belydelse för att förebygga ohälsa och olycksfall (produktinformation) skall lämnas vid avlämnandet genom tydlig märkning eller på annat sätt. Information av .särskild betydelse för arbetsmiljön skall lämnas vid marknadsföring av anordningen.

I paragrafensyo>5/a stycke har gjorts en del språkliga justeringar.

I andra stycket har bestämmelsen ändrals så atl inte bara märkning och anvisningar för montering, användning och skötsel omfattas av uppgifts­skyldigheten utan alla uppgifter som kan vara av belydelse för all förebyg­ga all anordningen förorsakar ohälsa och olycksfall efter avlämnandet.

Genom beslämmelsen införs viss informalionsskyldighet redan vid marknadsföring. Med marknadsföring avses härvid reklaminsatser och andra åtgärder som syftar till atl främja avsättning av tekniska anordning­ar som kan föranleda ohälsa eller olycksfall. Även saluhållande och ulhyr­ning får anses vara sådana åtgärder. Denna informationsskyldighet skall kunna preciseras genom icke straffsanktionerade föreskrifter från arbetar­skyddsslyrelsen och skall kunna ligga till grund för förelägganden i enskil­da fall från en lillsynsmyndighel.

Tillämpning av den nya bestämmelsen om produktinformation vid marknadsföring kan bli aktuell när det gäller elt myckel stort antal lyper av tekniska anordningar bl.a. i fråga om redovisning av buller, vibrationer, hållfasthet och temperaturförhållanden.

9 § Den som tillverkar, importerar eller överlåter ett ämne, som kan

föranleda ohälsa eller olycksfall, skall vidta de åtgärder som behövs för att

hindra eller molverka atl ämnet vid avsedd användning innebär risk från

skyddssynpunkt.

Vad som sägs i 8 § andra stycket om produktinformation och infonnation

137

vid marknadsföring skall gälla även ifråga om ämnen som kan föranleda     Prop. 1990/91:140 ohälsa eller olycksfall.

Ändringarna i förslå slyckel är av rent språklig natur.

Enligt andra stycket skall vad som sagts under 8 § belräffande tekniska anordningar gälla även i fråga om ämnen. Någon skillnad i sak i fråga om ansvaret för leverantörer av tekniska anordningar respektive farliga ämnen avses inte. När det gäller farliga ämnen kan som tänkbara uppgifter som behöver redovisas vid marknadsföring nämnas halten av respirabelt fibermaterial, kvartshallen i olika byggmaterial och halten organiskt lös­ningsmedel i vissa produkter.

10 § Den som överlåter eller upplåter en förpackad produkt skall se till all

förpackningen inle innebär risk för ohälsa eller olycksfall.

Genom denna nya beslämmelse slås uttryckligen fasl att del i leverantörers ansvar ingår atl se till att förpackningar inle innebär risk från skyddssyn­punkt.

För förpackningar som används vid transport av farligt gods gäller lagen (1982:821) om transport av farligt gods och de föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen.

11 § Den som installerar en teknisk anordning skall se lill att behövliga

skyddsanordningar sätts upp och all i övrigl erforderliga skyddsåtgärder

vidias.

Paragrafen motsvarar med mindre språkliga justeringar lidigare 10 §.

12 § 17 kap. 8 och 9 §§ Jöresknvs om skyddsansvar i vissa fall för den

som råder över etl arbetsställe eller upplåter en lokal, etl markområde eller

ell utrymme underjord för arbete eller som personalulrymme.

Detta är en följdändring lill vissa föreslagna ändringar i 7 kap. 9 § i lagen. Genom dessa ändringar föreslås yrkesinspektionen få möjlighet dels att meddela förbud mol upplåtelse även beträffande ell utrymme underjord, dels all meddela föreläggande om undersökning av skyddsförhållanden mol den som upplåter en lokal, ell markområde eller ett utrymme under jord för arbete eller som personalulrymme.

13 § Den som låler utföra byggnads- eller anläggningsarbete skall vid

projekteringen se till att arbetsmiljösynpunkler, avseende såväl byggskedet

som del framtida brukandet, beaktas och alt olika delar av projekteringen

samordnas. Den som tillverkar monteringsfärdiga byggnader eller anlägg­

ningar skall på samma säll se lill an arbetsmiljösynpunkler beakias vid

projekteringen.

Även arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar vid projekte­ringen, skall Inom ramen för sina uppdrag se till an arbetsmiljösynpunkter beaktas.

Projektering är del siadium i byggprocessen då del bestäms hur byggnaden

138

eller anläggningen skall se ut. Den omfattar allt från de första skissartade     Prop. 1990/91: 140 lösningarna till de slutliga ritningarna där varje detalj finns med.

Genom denna nya beslämmelse införs ett särskill arbetsmiljöansvar för personer som bestämmer om eller påverkar projekteringen. Som framgår av avsnitt 6.1 i den allmänna motiveringen är det svårt all åsladkomma en god arbetsmiljö om man inte planerar för en sådan redan då projektering­en sker. Del ansvar som normall vilar på arbetsgivaren räcker inte till när det gäller arbetsplatser där denne inte disponerar över utformningen.

Byggnad är ett i byggsammanhang ganska väl definierat begrepp. En byggnad är en varaktig konstruktion av tak och vanligen även väggar som slår på mark eller är placerad helt eller delvis under mark och är så slor atl människor kan uppehålla sig i den. Även konstruktioner som genom sin storlek och form ger samma visuella intryck som hus har ansetts vara byggnader även om de saknar utrymmen för människor att uppehålla sig i. Det gäller t. ex. silobyggnader.

Begreppet anläggning är lite mer svårdefinieral. Allmänt kan sägas alt en anläggning är elt byggnadsverk och all lill definilionen hör att projektering och byggande av en anläggning normalt förutsätter ingenjörskunnande inom byggnadstekniska eller väg- och vatlenbyggnadslekniska områden. Anläggningar kan t.ex. vara vägar, tunnlar, järnvägar, broar, viadukter, hamnar, kraftverk, ledningar, raffinaderier och andra processanläggning­ar, idrottsarenor etc.

I plan- och bygglagen (1987:10) skiljer man mellan anläggningar för vilka bygglov krävs och andra anläggningar. Den här beslämmelsen omfat­tar alla anläggningar som kräver projektering oavsett om bygglov erfordras eller inte.

Även om- och tillbyggnad samt rivning av en byggnad eller anläggning omfatlas av beslämmelsen i den mån arbetet behöver föregås av projekte­ring.

Paragrafensyors/a stycke utvisar atl det i första hand är byggherren som skall se till att arbetsmiljösynpunkter beaktas under projekteringen. Syn­punkterna skall la sikte såväl på byggskedet som på det framtida brukan­del av byggnaden eller anläggningen.

Ett stort anlal hus t. ex. bosläder och daghem köps färdiga av byggherren från förelag som tillverkar byggnader i delar och står för formgivning och övriga bygghandlingar. Dessa förelag har normalt egna projektorer. Skälen för alt beakta arbetsmiljösynpunkter på ell tidigt stadi­um gör sig lika starkt gällande när del gäller monteringsfärdiga byggnader och anläggningar som i andra sammanhang. Även den som tillverkar sådana nämns därför uttryckligen i bestämmelsen.

Projekteringen sköls normall av konsulter. Byggherren skall vara om­sorgsfull vid valet av konsulter och se till atl arbelsmiljösynpunkterna kommer med i projekteringen. Det är också byggherrens uppgift att se lill att de olika delarna av projekteringsarbetet samordnas och alt del samlade resultatet inle medför risker eller komplikationer ur arbelsmiljösynpunkt.

Som framgår av den allmänna motiveringen har en avsikt varit att rikta

sig till personer som faktiskt har möjlighet all påverka utformningen på

pröjekteringssladiet. Alla som medverkar vid projekteringen, nämligen

139

arkitekter, konstruktörer, VVS-konsulter, el-konsulter och andra får därför     Prop. 1990/91: 140 genom andra slyckel ett ansvar för all arbelsmiljösynpunkter beaktas. Ansvaret är delsamma som byggherrens med den begränsningen att kon­sulten enbart svarar för sådanl som ligger inom ramen för del egna uppdra­get.

Konsulternas ansvar skall inle vara beroende, av om frågan om arbets­miljösynpunkter berörts i uppdragsavtalet eller inte. En förutsättning för ansvar är dock all projeklören har en viss självständighet i sin roll i byggprocessen så atl han har en faktisk möjlighet att påverka utformning­en när del gäller den framtida arbetsmiljön.

Under byggskedet tar beslämmelsen främsl sikte på byggnadsarbetarnas arbelsvillkor. När det gäller det framtida brukandel skall byggherren och projektorerna länka sig in i arbetsvillkoren för personer som i framtiden skall arbela i projekterade arbetslokaler eller som i annal sammanhang skall ulföra arbele i byggnaden. Del finns vissa yrkesgrupper som i dag är dåligt tillgodosedda i dessa avseenden. Del gäller dem som inte utför arbele i särskilda lokaler som disponeras av deras arbetsgivare utan arbe­tar på andra ställen t. ex. i bostadshus. Del är omöjligt att ge klara anvis­ningar om alll en projektor skall länka på. Arbetsgruppen har ansett att följande kan tjäna som ledning, (s. 90 i Ds 1990:6).

Även om det inte sägs uttryckligen i uppdraget från byggherren kan del ligga i projeklörens ansvar alt se lill all tillräckliga utrymmen finns för intransport och montering av olika installationer under byggnadstiden liksom för utbyte i de fall installationerna kan förväntas ha kortare livs­längd än byggnaden. Del är vidare naturligt atl del i bygghandlingarna lämnas viss informalion om arbelsmiljörisker hos produkter som anvisas av projeklören. En projektor kan också ha alt beakta olika säkerhetsanord­ningar som behöver anges på rilningssladiet. Det kan också ligga i projek­törens ansvar all la hänsyn lill de arbelsmiljökrav som gäller för den verksamhet som byggnaden är avsedd för, exempelvis transportvägar och ljudisolering eller förläggning av utrymmen för olika ändamål med hänsyn lill arbetsmiljön. Ventilation och utblicksfönsler är andra exempel på generella problem som en projektor kan ha att beakta i fråga om lokaler för stadigvarande arbele. Del ligger i sakens nalur all en projektor även måsle beakla all en byggnad skall kunna underhållas utan att arbetsmiljön blir otillfredsställande, t. ex. vad avser sotning och fönsterpulsning.

Byggherren kan inte överlåta del arbetsmiljöansvar han har vid projekte­ringen. Ansvaret beslår även sedan uppdrag givits lill olika konsulter. Byggherren och projektorerna skall inte kunna undgå ansvar genom att hänvisa till varandra. Elt av de väsentligaste momenten, nämligen sam­ordningen, kommer ju också efler det all projektorerna avlämnat resulta­tet av sina respeklive uppdrag lill byggherren.

4 kap. Bemyndiganden

För överskådlighetens skull har bemyndigandebestämmelserna samlats i

ett nytt fjärde kapilel i lagen.

Lagrådet har när del gäller dispositionen av fjärde kapitlet anförl att det

140

föreslagna bemyndigandet i 4 kap. 1 § bör, för att understryka att bemyn-     Prop. 1990/91: 140

digandel avser de yllerligare föreskrifter som behövs, flyttas ned efler

förslagels 4 kap. 10 § och all 3 § i kapitlet bör flyttas upp och sättas före

kapitlets 2 §. Övriga paragrafer i kapitlet får numreras om i enlighel med

detta.

Jag delar lagrådels uppfattning och har därför utformat lagförslaget på det av lagrådet föreslagna sättet.

1 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrel­sen får föreskriva om

1.

provning eller annan kontroU av tekniska anordningar eller av ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall,

2.

villkor och kontroU vid tiUverkning och användning av sådana anord­ningar eller ämnen,

3.

undersökning av skyddsförhållandena i ett visst slag av verksamhet.

Paragrafen har viss motsvarighet i gällande bestämmelser i 3 kap. 12 § sista stycket om kontrollföreskrifter utan samband med godkännandekrav gentemot arbelsgivare och andra brukare saml om arbetshygieniska under­sökningar. Paragrafen har ulformals i enlighel med lagrådels förslag. Möj­ligheten att föreskriva om särskilda villkor vid användning av tekniska anordningar och farliga ämnen reglerades tidigare i 3 kap. 12 § första slyckel 3. Eftersom dessa föreskrifter inle behöver ha samband med före­skrifter om tillstånd eller godkännande, har bemyndigandet flyttals över till förevarande paragraf

Arbetsmiljölagen ger möjlighet alt ställa krav mot tillverkare och andra leverantörer i fråga om provning och annan undersökning endast om det sker i samband med krav på godkännande. Del kan emellertid av flera skäl, som behandlats under den allmänna motiveringen, vara befogal atl kunna slälla upp krav på förhandsprovning och annan kontroll även ulan samband med godkännande gentemot såväl användare som leverantörer.

Bestämmelsen innehåller inte någon avgränsning vad gäller den krets av skyddsansvariga gentemot vilken föreskrifter kan riktas. I den föreslagna lydelsen omfallar således punkterna 1 och 2 även tillverkare och leverantö­rer. Självfallet måsle normgivning med stöd av paragrafen ske med iaktta­gande av de begränsningar i fråga om skyddsansvaret som gäller för vissa kategorier, t.ex samordningsansvariga och upplåtare som avses i 7kap. 9 §. Klart är också att exempelvis leverantörer inte i denna egenskap kan vara akluella som skyddsansvariga enligt punkt 3.

I punkt 3 har "de arbetshygieniska förhållandena" ersatts med "skydds­förhållandena". Därigenom inbegrips även t.ex. geotekniska undersök­ningar.

Provning utan samband med godkännande kan bli av betydelse när del

gäller en rad olika arbelsmiljöfaklorer. Områden som kan bli akluella i

sammanhanget är bl.a. utrustning som emitlerar buller, vibrationer och

elektromagnetiska fält. Det kan i många fall finnas behov av provnings­

krav ulan alt del är motiverat med typgodkännande. När det gäller buller

kan mätning av ljudnivå vid operatörsplals vara ell angeläget krav för

slora grupper av maskiner. Beträffande vibrationer är framför allt vibre-

141

rande handverktyg aktuella. När del gäller elektromagnetiska fält kan t.ex.     Prop. 1990/91:140 plastsvetsmaskiner nämnas. På området personlig skyddsutrustning skulle antagligen i vissa fall provning och annan kontroll kunna ersätta nu gällan­de krav på typgodkännande.

Som ytterligare exempel kan anföras pallställ, formpressar och formbiås-maskiner saml säkerhetsbrytare för maskiner med olika slag av ingrepps­skydd. Även vissa tryckbärande anordningar som idag skall lypgodkännas, t. ex vissa komponenter till kylanläggningar, är länkbara exempel på objekt aktuella för provning ulan godkännandekrav.

Av slor belydelse när det gäller alt utveckla regler om egenkontroll är beslämmelserna om ackrediterade laboratorier och ackrediterade certi­fieringsorgan i lagen (1989:164) om kontroll genom teknisk provning och mätning. I samband med föreskrifter om provning eller annan kontroll utan samband med godkännandekrav kan villkor ställas upp om att kont­rollen skall utföras av etl ackrediterat laboratorium eller ett ackreditera celifieringsorgan.

Krav bör vidare kunna slällas på produktkontroll även i form av ril­ningsgranskning, tillverkningskonlroll och övervakning av företagets in­lerna tillverkningskonlroll. Häri kan ligga kontroll av förelagels kompe­tens och resurser i fråga om organisation, utruslning och personal. Del skall också vara möjligl alt förelagel genom efterkontroll slickprovsvis följer upp kvaliteten hos producerade produkter (kvalitetsuppföljning). Även andra former av intern eller extern kontroll som syftar till att säkerställa produkternas egenskaper från arbelsmiljösynpunkt kan tänkas. Arbetarskyddsslyrelsen skall därför kunna föreskriva om villkor och kon­troll som skall gälla både vid tillverkningen och därefter. Sådana föreskrif­ter skall kunna meddelas separat eller i kombination med föreskrifter om typgodkännande eller provning.

2       § Om det behövs för att förebygga ohälsa eder olycksfaU i arbetet får

regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrelsen

föreskriva

1.   att arbetsprocesser, arbetsmetoder eller anläggningar, som är avsedda

för verksamhel av elt visst slag får användas endast efter tillstånd,

2.   atl tekniska anordningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller

olycksfaU. endast efter tiUstånd eller godkännande får användas eller av­

lämnas för alt tas i bruk.

I föreskrift som avses i första styckel får anges alt del i anslutning till ett tiUstånd eller etl godkännande kan fastställas krav på produktinformation och på villkor som skall gälla vid tillverkning samt på kontroU efler tillverk­ning. 1 sådan föreskrijt kan även anges att ett tillstånd eller godkännande kan förenas med villkor för användningen. Föreskrift som avses i första stycket 2 kan vidare ange villkor vars uppfyllande skall utgöra förulsätlrung för tiUstånd eller godkännande.

Paragrafen, som motsvarar tidigare 3 kap. 12 § 13 slyckel, har utformats i enlighet med lagrådets förslag. Bemyndigandet i 3 kap. 12 § första styckel

3       har flyttats över till förslagets 1 §.

Förslå stycket punkt I. Endast språkliga justeringar har gjorts. ,

Första slyckel punkt 2. Godkännande- eller lillslåndskrav kan föreskri-

142

vas gentemot leverantörer av farliga ämnen på samma sätt som godkän-     Prop. 1990/91: 140 nandekrav kan föreskrivas i fråga om tekniska anordningar.

Andra stycket. Bestämmelsen om monterings- och bruksanvisning har justerats i anslutning till de föreslagna ändringarna av märkningsbestäm­melserna i 3 kap. 8 och 9 §§. Vidare slås fast alt i anslutning till ett godkännande kan beslämmas om efterkontroll. För att undanröja all tvek­samhet om lagen ger tillräckligt stöd för ell krav på efterkontroll införs nu en uttrycklig bestämmelse om sådan kontroll.

I prop. 1975/76; 149 exemplifieras olika slags villkor för brukande av tekniska anordningar och farliga ämnen (s. 401 402).

3 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddssly­

relsen kan föreskriva

1.   att produktinformation skall lämnas ifråga om tekniska anordningar

eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall,

2.   atl på arbetsställen skall föras en föneckning över där befindiga tek­

niska anordningar av vissa slag eller vissa ämnen som kan föranleda ohälsa

eller olycksfall.

Föreskrifter i fråga om installation av tekniska anordningar kan medde­las i samma ordning.

Paragrafen motsvarar med vissa ändringar tidigare 3 kap 13 §. Genom den nya lydelsen av punkl I, som gäller såväl tekniska anordningar som farliga ämnen, slås fast atl uppgiflsskyldighelen kan föreskrivas inte bara som ett krav på märkning ulan också som elt krav på t.ex. tillhandahållande av uppgifter i bullerhänseende. Som framgår av prop. 1976/77:149 s. 285 ligger ändringen i linje med den ursprungliga avsiklen med märkningsbe-slämmelsen enligt förarbetena lill arbetsmiljölagen.

Beslämmelsen om förteckningar över vissa slag av tekniska anordningar och farliga ämnen har flyttats från punkt 3 lill punkt 2 i första stycket. Den språkliga utformningen har justerats. Beslämmelsen har samlidigt förtyd­ligats. I sak innebär delta ingen förändring.

4 § Om del är av särskild betydelse från skyddssynpunkt kan regeringen

eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrelsen föreskriva

förbud all använda arbetsprocesser, arbetsmetoder eder tekniska anord­

ningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfaU.

Paragrafen motsvarar med vissa språkliga justeringar nuvarande 3 kap. 14 §. Den innehåller ett bemyndigande all föreskriva om förbud mot användning av vissa slag av arbetsprocesser m. m. Föreskrifter om förbud med straffsanktion kan alltså inte direki avse överlålelseledet men inver­kar naturligtvis i praktiken även för leverantörer.

5 § Otn elt arbele innebär risk för ohälsa eller olycksfall, kan regeringen

eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrelsen föreskriva

om skyldighet all föranstalta om läkarundersökning eUer vaccinering eller

annan förebyggande behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller

skall sysselsättas i arbetet. Föreskrift kan också meddelas om förbud att lill

arbelel anlila den som vid läkarundersökning har företett sjuklighel eller

svaghet som gör honom särskill mottaglig för e« sådan risk.

143

Bestämmelsen, sorn molsvarar gällande 3 kap. 15 §, har utvidgats till alt     Prop. 1990/91: 140 omfatta även skyldighet atl låla ulföra förebyggande behandling mot smit­ta.

Arbetsgivaren skall vidta alla åtgärder som behövs för all förebygga all arbelstagarna utsätts för ohälsa eller olycksfall. 1 della ligger etl allmänt ansvar att se lill alt hälsoövervakning och medicinska kontroller kommer lill stånd i behövlig omfattning. I arbelarskyddsstyrelsens föreskrifter finns bestämmelser om att arbetsgivaren i vissa fall, t.ex. vid vissa slag av avloppsarbete, hanlering av riskavfall och arbete med mikroorganismer, skall erbjuda skyddsvaccinering om det behövs. Uttryckliga regler om obligatorisk skyddsvaccinering saknas alltså i arbelsmiljölagen.

Frågan om att ge arbetarskyddsstyrelsen möjlighet atl kunna föreskriva om obligatorisk vaccinering vid hög smittorisk som vissa arbeten kan innebära har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 5.6.

Begreppet vaccinering innefattar i strikt mening inle förebyggande in­jektioner med antikroppar. Även sådan behandling bör dock kunna före­skrivas som villkor enligt denna paragraf

6 § Om ett arbete medför särskild risk för vissa grupper av arbetstagare,

kan regeringen eller, efler regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrel­

sen meddela föreskrift om förbud mol all arbelel utförs av arbetstagare,

som tillhör en sådan grupp, eller föreskriva att särskilda villkor skall gälla

när arbetet utförs av sådana arbelslagare.

Paragrafen motsvarar med smärre språkliga justeringar 3 kap. 16 § i gäl­lande lydelse.

7 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddssly­

relsen kan föreskriva att register skall föras vid läkarundersökning som har

föreskrivits med slöd av 5 eller 6 § med uppgifter om de undersöktas namn

och om undersökningsresultat.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 17 § första stycket i gällande lydelse med de ändrade hänvisningar som föranleds av förslagel om ett nyll 4 kap.

8 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrel­

sen kan meddela föreskrifter om skyldighet att göra anmälan eller lämna

uppgifter till en tillsynsmyndighet eller att förvara handlingar som har

belydelse från skyddssynpunkt.

Beslämmelsen, som med utvidgat innehåll motsvarar 3 kap. 17 § andra styckel i gällande lydelse, ger regeringen eller arbetarskyddsslyrelsen befo­genhet all föreskriva skyldighel också gentemot leverantörer all göra an­mälan, lämna uppgifter eller förvara handling som har belydelse ur skyddssynpunkt.

Utvidgningen innebär också all krav på anmälan etc. kan riktas även mol samordningsansvariga, installatörer, upplåtare och byggherrar som avses i 3 kap. 13 § och 7 kap. 8 och 9 §§.

10 §   Regeringen eller, efler regeringens bestämmande, arbelarskyddssty-

144

relsen får meddela de yllerligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet     Prop. 1990/91: 140 och om aUmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för all förebygga ohälsa och olycksfaU i arbetet.

Arbetsmiljölagen innehåller i fråga om arbetsmiljöns beskaffenhet vissa grundläggande bestämmelser och anger översiktligt kraven belräffande olika arbelsmiljöfaklorer. Bestämmelserna bildar utgångspunkten för den närmare reglering beträffande arbetsmiljön som sker genom arbetar­skyddsstyrelsen.

Genom denna nya paragraf ulvidgas regeringens normgivningskompe­lens och möjligheten att delegera normgivningskompetensen på så sätt att ett på regeringsformens 8 kap. 7 § punkt 1 och 11 § baserat bemyndigande för regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrel­sen att meddela sådana föreskrifter som behövs för all förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet förs in i arbetsmiljölagen. Frågan om den normgiv­ningskompelens som regeringen kan delegera vidare behandlas i avsnitt 5.1.1. i den allmänna motiveringen. Paragrafen har utformats i enlighet med lagrådets förslag.

Det finns i huvudsak tre olika kategorier av bemyndiganden lill slöd för föreskrifter från arbetarskyddsslyrelsen. Föreskrifter i fråga om arbetsmil­jöns beskaffenhet materiella föreskrifter kan meddelas enligt föreva­rande paragraf. Föreskrifter om vissa formella förfaranden och om vissa preciserade villkor och förbud kan med direkt straffsanktion meddelas enligt 4 kap. 2 8 §§. Vidare kan verkställighetsföreskrifler meddelas en­ligt 18 § första styckel punkt 6 arbelsmiljöförordningen. Med verkställig­hetsföreskrifter förstås i första hand tillämpningsföreskrifter av rent admi­nistrativ karaktär men också i viss utsträckning kompletterande föreskrif­ter som i materiellt hänseende fyller ul en lag utan att något avsteg görs från innehållet i den bakomliggande lagen genom all den tillförs något väsentligt nytt. Med hänsyn till den ulvidgade bemyndigandebeslämmel-sen skall arbetarskyddsstyrelsen i fortsättningen som verkställighetsföre­skrifter meddela i huvudsak endast föreskrifter av rent administrativ karaklär.

I 3 kap. 213 §§ preciseras vilka kategorier som i olika avseenden har ansvar för arbetsmiljön. Självfallet har arbetarskyddsslyrelsen vid medde­lande av föreskrifter atl hålla sig inom denna ram.

6 kap. Samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare m. m.

1 § Arbetsgivare och arbetstagare skall bedriva en på lämpligt sätt orga­niserad arbelsmiljöverksamhet.

I paragrafen har en språklig ändring vidtagits i det all uttrycket skydds­verksamhet har ersatts med arbelsmiljöverksamhet.

4 § Skyddsombud företräder arbelstagarna i arbetsmiljöfrågor och skall

verka för en tillfredsställande arbetsmiljö. I detta syfle skall ombudet inom

sitt skyddsområde vaka över skyddet mot ohälsa och olycksfall samt över

atl arbetsgivaren uppjyller kraven i 3 kap. 2 a§.

145

10   Riksdagen 1990/91. 1 satnl. Nr 140

Skyddsombud skall delta vid planering av nya eller ändrade lokaler,     Prop. 1990/91:140 anordningar, arbetsprocesser, arbetsmetoder och arbetsorganisation lik­som vid planering av användning av ämnen som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Skyddsombud skaU vidare delta vid upprättande av handlings­planer enligt 3 kap. 2 a §.

Arbetsgivaren skall underrätta skyddsombud om förändringar av bety­delse för arbetsmiljöförhållandena inom ombudets område.

Arbetsgivare och arbetstagare svarar gemensamt för all skyddsombud får erforderlig utbildning.

Förutom alt paragrafen genomgått vissa språkliga förtydliganden har det i första stycket gjorts ell tillägg med innebörd alt skyddsombud även skall vaka över att arbelsgivaren uppfyller kraven i föreslagna 3 kap. 2 a §.

I andra stycket regleras skyddsombudels medverkan i planeringsstadiet när förändringar skall ske beträffande faktorer som kan påverka arbetsmil­jön på arbetsstället. Här har belräffande arbetsorganisatoriska frågor gjorts ett tillägg i förhållande lill gällande lydelse. Vidare har som en nyhel föreskrivits alt skyddsombud skall delta vid upprättande av handlingspla­ner enligt 3 kap. 2 a §.

o a § Om elt skyddsombud anser atl åtgärder behöver vidtas för att uppnå en tillfredsställande arbetsmiljö, skall skyddsombudet vända sig till arbets­givaren och begära sådana åtgärder. Skyddsombudet kan också begära att en viss undersökning skall göras för kontroU av förhåUandena inom skydds­området. På framstäUning skall arbetsgivaren genast lämna skyddsombu­det en skriftlig bekräftelse på att han mottagit dennes begäran. Arbetsgiva­ren skad utan dröjsmål lämna besked i frågan. Gör han inte del eller beaktas inte begäran inom skälig tid, skall yrkesinspektionen efler fram­ställan av skyddsombudet pröva om föreläggande eller förbud enligt 7 kap. 7 § skall meddelas.

Där skyddskommitté finns, kan skyddsombud direkt påkalla kommit­téns behandling av en arbetsmiljöfråga.

Paragrafen, som är ny, utgör till största delen en uppdelning av 7 § arbets­miljöförordningen. Vissa språkliga förändringar har vidtagits. Flertalet regler i denna bestämmelse är av sådan principiell belydelse alt de bör ingå i själva lagen och därigenom bör också reglerna få elt större genomslag i den praktiska tillämpningen.

I den nya paragrafen sladgas uttryckligen atl för del fall ett skyddsom­bud inle får en begäran till arbelsgivaren beaktad inom skälig tid, skall yrkesinspektionen på framställan av skyddsombudet pröva om föreläggan­de eller förbud enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen skall meddelas. Med slöd av paragrafen ges skyddsombudet en uttrycklig rätt atl vid långtidseffekter t.ex. belastningsskador initiera att yrkesinspektionen lar ställning till om tvångsmedel skall meddelas om arbelsgivaren inte vidtagit erfoderliga åtgärder.

9 § Skyddskommittén skall delta i planeringen av arbetsmiljöarbelet på

arbetsstället samt följa arbetets genomförande. Den skall noga följa utveck­

lingen i frågor som rör skyddet mot ohälsa och olycksfall samt verka för

tillfredsställande arbetsmiljöförhållanden. I skyddskommittén skall be­

handlas frågor om

146

7. företagshälsovård,

Prop. 1990/91:140

2.

handlingsplaner enligt 3 kap. 2 a §,

3.

planering av nya eller ändrade lokaler, anordningar, arbetsprocesser, arbetsmetoder och arbetsorganisation,

4.

planering av användning av ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall,

5.

upplysning och utbildning rörande arbetsmiljön,

6.

arbetsanpassnings- och rehabilileringsverksamheten på arbetsstället.

I paragrafen har skyddskommitténs övervakaride och pådrivande roll för­tydligats med hänsyn lill det nya synsättet på arbelsgivarens roll i arbets­miljöarbetet.

I första meningen har den nuvarande lydelsen att "Skyddskommitté skall planera och övervaka skyddsarbetet på arbetsstället" ändrats till att "Skyddskommittén skall della i planeringen av arbetsmiljöarbelet på ar­betsstället samt följa dess genomförande." Avsikten med denna ändring, liksom föreslagna punklen 6, är att förtydliga att huvudansvaret för arbets­miljöarbelet ligger i arbetsgivarens linjeorganisation. Som en nyhet har föreskrivits att i skyddskommittén skall även behandlas frågor om hand­lingsplaner enligt 3 kap. 2 a §. Vissa redaktionella ändringar har vidtagits.

7 kap. Tillsyn

4§ Den som i sin verksamhet använder en viss produkt eller har uppdra­git ål annan att utföra etl vissl arbele är skyldig all på en tillsynsmyndig­hets begäran lämna upplysning om vem som har levererat produkten eller utför arbelel.

Den som har överlåtit eller upplåtit en teknisk anordning eller överlåtit ell, ämne, som kan föranleda ohälsa eller olycksfaU, är skyldig att på en tillsynsmyndighels begäran lämna tillgängliga upplysningar om lill vilka produkten har överlåtits eller upplåtits.

Iförsta stycket har gjorts smärre språkliga justeringar.

Det nya andra stycket ger tillsynsmyndigheterna möjlighet som inte lidigare funnits enligt arbetsmiljölagen att rikta sig mot leverantören när del gäller en redan såld produkt. Arbetarskyddsstyrelsen kan ha intresse av all via leverantören få vela vilka återförsäljare som köpt en produkt som efler försäljning visat sig ha brister eller förorsaka olycksfall för att i möjligaste mån hindra all den sprids. Den rätt som tillsynsmyndighet enligt 7 kap. 3 § har alt få de upplysningar som behövs för tillsynen gäller endasl upplysningar angående ännu ej levererade produkter. Som tvångsmedel vid yrkesinspektionens tillämpning av paragrafen slår i första hand till buds föreläggande enligt 7 kap. 7 §.

Bestämmelsen i 8 kap. 2 § punkt 3 om siraff för den, som lämnar oriklig uppgift om förhållanden av vikt, syftar även på del förevarande andra slyckel.

6 § Om del på ett gemensamt arbetsställe inte Jinns någon som har

samordningsansvar enligt 3 kap. 7 §, kan yrkesinspektionen bestämma

vem som skall ha ett sådanl ansvar. När del finns särskilda skäl kan

147

yrkesinspektionen beslämma all någon annan än den som har ansvaret     Prop. 1990/91: 140 enligt nämnda paragraf skall vara samordningsansvarig.

Vid lillämpning av första stycket skall samordningsansvaret läggas på den som låter ulföra byggnads- eller anläggningsarbete på det gemensam­ma arbetssläUel eller på någon av dem som driver verksamhet där.

Enligt den här beslämmelsen kan yrkesinspektionen besluta vem som skall ha samordningsansvar på etl gemensamt arbetsställe om del inte finns någon som har ett sådant ansvar. När det finns särskilda skäl kan yrkesin­spektionen också flytta över samordningsansvaret från en person till en annan.

Ändringarna i det/ö>5/a stycket är av renl språklig nalur.

I det andra stycket görs en saklig ändring. Enligt 3 kap. 7 § ligger samordningsansvaret på byggherren eller på den som råder över etl fasl driftsställe. Yrkesinspektionen får nu en möjlighet all föra över samord­ningsansvaret inte bara till någon som driver verksamhel på arbetsstället ulan även tillbaka till byggherren i situationer då denne överlåtit ansvaret till någon annan.

7 § Yrkesinspektionen får gentemot den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 2-7/ och /J §§, 5 kap. 3§ första stycket eller 6§ i detta kapitel meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

I beslut om föreläggande eller förbud kan yrkesinspektionen sätta ut vite.

Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ell föreläggan­de, får yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans bekostnad.

Om elt föreläggande har meddelats beträffande någon åtgärd till vilken det krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt plan- och bygglagen (1987:10) men sådant lov inte beviljas, upphör föreläggandet all gälla såvitl avser åtgärden.

I paragrafen görs mindre språkliga justeringar. Vidare anpassas i första stycket hänvisningarna efter den föreslagna nya paragrafindelningen i 3 kap. Enligt förslagel kan yrkesinspektionen ingripa även med slöd av den föreslagna nya bestämmelsen i 3 kap. 10 §. Den föreslagna bestämmelsen i 3 kap. 13 § ansluts till lillsynsbestämmelsen i denna paragraf Yrkesin­spektionen får på så sätt möjlighet att meddela föreläggande eller förbud mot byggherrar och andra projektorer som försummat sitt arbetsmiljö­ansvar.

9 § Om det finns någol missförhållande i skyddshänseende belräffande en lokal, ell markområde eller ett utrymme under Jord som har upplåtits för arbele eller tow personalulrymme, kan yrkesinspektionen meddela förbud enligt 7 § mol en sådan upplåtelse till dess angiven åtgärd har vidtagits med lokalen, markområdet eller utrymmet.

Yrkesinspektionen kan gentemol den som upplåter en lokal, etl markom­

råde eller etl utrymme under Jord Jör arbele eUer som personalulrymme,

meddela förelägganden enligt 7 § om undersökning av skyddsförhållandena

på platsen.

148

Skälen för förändringarna i den här beslämmelsen återfinns i avsnittet 6.4     Prop. 1990/91: 140 i den allmänna motiveringen.

Enligt första styckel kan yrkesinspektionen meddela förbud mot vidare upplåtelse av lokaler etc. när det finns missförhållanden i skyddshänseen­de. Genom lagändringen blir del möjligt att låta även underjordsulrym-men omfattas av sådana förbud. Därutöver görs vissa språkliga justering­ar.

Andra stycket är helt nytt. Bakgrunden lill regeln är att en uthyrare ofta har bättre möjligheter alt genomföra undersökningar av skyddsförhållan­dena i en arbetslokal än den arbelsgivare som hyr lokalen. Ulhyraren kan kanske genomföra återkommande undersökningar under en längre tid medan hyresgästerna växlar. Vidare har uthyraren normall lillgång till hela det utrymme som det är fråga om. Bestämmelsen omfattar samma typer av uthyrningsobjekl som de som avses i första slyckel alltså även utrymmen underjord.

13 § Den som har utsetts lill skyddsombud eller ledamol i skyddskom­mitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabiliterings­verksamhet på arbetsställe enligt denna lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet, arbets­förfarande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhål­lande av betydelse för landels försvar.

Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal arbetsta­garorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 §§, får han utan hinderav tystnadsplikten i första styckel lämna uppgift vidare till en ledamol i organisationens styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central arbetstagarorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att lämna uppgift vidare gäller endasl om uppgiftslämnaren under­rättar mollagaren om tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för denne.

I fråga om arbetsställen i del allmännas verksamhel tillämpas i ställel för vad som sägs i första och andra styckena bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och 10 §§ sekretesslagen (1980:100).

1        paragrafens yo>5/a stycke, som innehåller en regel om tyslnadsplikl för   .

den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhel

på arbetsstället enligt 6 kap. 9 §, har hänvisningen till det angivna lagrum­

met tagils bort.

Ändringen har vidtagits som en konsekvens av att det enligt föreslagna 3 kap. 2a § tredje stycket ankommer på arbetsgivaren alt se till alt det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbets­anpassnings- och rehabiliteringsverksamhel.

I fråga om arbetsställen i det allmännas verksamhet gäller bestämmelser­na i 14 kap. sekretesslagen (1980:100). I della stycke har en språklig ändring vidtagits.

8 Kap. Ansvar

2        § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter eller

villkor som har meddelats med stöd av 4 kap. 1. 2 eller 'Z,? döms till böler

eller fängelse i högst ett år.

149

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

Prop. 1990/91:140

1.   anlitar en minderårig i strid mot 5 kap. 2 § första stycket eller mot

föreskrifter som meddelats med slöd av 5 kap. 2 § tredje eller fjärde '

stycket,

2.

bryter mol förskrifter som har meddelats med stöd av 4 kap. 3 eller 5-8§§eller 5 kap. 3 § andra styckel, 4 efler 5 §,

3.

lämnar orikliga uppgifter om förhållanden av vikt, när en tillsyns­myndighet har begärt upplysningar, handlingar eller prov eller begärt undersökningar enligt 7 kap. 3 eller 4 §,

4.

ulan giltigt skäl lar bort en skyddsanordning eller sätter den ur bruk.

Paragrafens hänvisningar lill olika bestämmelser har anpassats efler för­slagets kapitel- och paragrafindelning.

4§ Har vid broll som avses i detta kapitel en anordning eller ett ämne använls i strid mol förbud enligt 4 kap. 'Z,? eller 7 kap. 7 §, skall förverkan­de ske av egendomen eller dess värde, om del inte är uppenbart oskähgt.

Föreslagna ändringar innebär en anpassning dels lill förslagets kapitel- och paragrafindelning, dels till gängse språkbruk. Någon förändring i sak avses inte.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn, m. m.

Som konsekvens av all 3 kap. 16 § arbelsmiljölagen fått beteckningen 4 kap. 6 § görs en följdändring i 12 § lagen (1978:410) om rätt lill ledighet för vård av barn, m. m.

14 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att

1.

anla förslaget till lag om ändring i brottsbalken,

2.

anta   förslaget   till   lag   om   ändring   i   arbelsmiljölagen (1977:1 160),

3.

anta förslagel till lagom ändring i lagen (1978:410) om rätt lill ledighet för vård av barn, m. m.,

4.

godkänna vad jag föreslagit om villkor för bidrag till förelags­hälsovården (avsnilt 4.74.10),

5.

godkänna ILOs konvention (nr 167) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete (avsnitt 6.2).

Vidare hemställer jag att regeringen bereder riksdagen tillfälle atl

ta del av vad jag har anfört om

.

6.

utbyggnaden av företagshälsovården (avsnitt 4.6),

7.

inriktningen av arbetsmiljöarbelet.

150

15   Beslut

Prop. 1990/91:140

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition förelägga riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och de ändamål som föredraganden har hemställt om.

151

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1988:3)

Pp. 1990/91:140

Arbetsolycka - "Olycka" eller arbetsmiljöbrott

'' '

Sammanfattning

Vårt uppdrag är att se över sanklionssystemet vid arbetsolyckor som inträffar till följd av brisler i arbetsmiljön. Ett slort anlal arbetsolyckor inträffar årligen. Kritik har riktats mot att det trots detta är relalivi sällan som arbetsolyckor leder till rällslig prövning.

Kartläggning av arbetsolyckorna och hur de utreds

Enligt statistik från arbelarskyddsstyrelsens informationssystem om ar­betsskador inträffade bland arbetstagare ca 99000 arbetsolyckor år 1984, drygl 98000 år 1985 och ca 98 500 år 1986. Av dessa var anlalel dödsolyc­kor 106 år 1984, 92 år 1985 och 107 år 1986. Dessutom anmäldes åriigen ca 6000 arbetsolyckor bland egenförelagare under nämnda år. Della är olyckor som lett lill sjukfrånvaro. Av arbetsolyckorna 1984 bland arbetsta­gare ledde drygt hälften till en sjukfrånvaro längre än sju dagar. Av dessa hade drygt 17000 en sjukfrånvaro på över 30 dagar och ca 4 500 en sjuktid på över 90 dagar.

En arbetsgivare skall enligt 2 § arbelsmiljöförordningen utan dröjsmål underrätta yrkesinspektionen när ett olycksfall eller annan skadlig inver­kan i arbete föranlett dödsfall eller svårare personskada eller samtidigt drabbat flera arbetstagare. Detsamma gäller vid tillbud som har inneburit allvariig fara för liv eller hälsa. Denna bestämmelse är straffbelagd med böler. Antalet underrättelser till yrkesinspektionen enligt 2 § arbetsmiljö­förordningen uppgick för år 1984 till endast 1 438 för hela landet. Motsva­rande siffra för år 1985 var 1 485. Det innebär att endast 12% av alla arbetsolyckor som inträffar enligt statistiken och leder till sjukfrånvaro anmäls av arbetsgivarna lill yrkesinspektionen. Antalet personer som döms för underlålenhel all anmäla arbetsolyckor är mycket litet, några stycken per år.

Utredningen har gjorl en förfrågan till landets samtliga 118 polisdistrikt om antalet arbetsolyckor som kommit lill deras kännedom. Svaren visar att under år 1984 kom ca 1 650 och år 1985 ca 1 750 arbetsolyckor lill polisens kännedom. Det var alltså endasl någon procent av del totala anlalel arbetsolyckor som lett till sjukfrånvaro. Del var dock fler än arbetsgivarnas anmälningar lill yrkesinspektionen, trots att denna anmäl­ningsskyldighet är förfallningsreglerad och straffbelagd.

Polisen får kännedom om inträffade arbetsolyckor nästan uteslutande genom alt larmcentralen meddelar atl ambulans tillkallats efter en olycka. Yrkesinspektionen gör sällan polisanmälan. Enligt verksamhetsberättelsen för år 1984 anmälde yrkesinspektionen 676 förseelser mol arbelsmiljö­lagen och arbetsmiljöförordningen till polisen. Antalet anmälningar för brott mot brottsbalken var endast nio, samtliga gällde vållande till kropps­skada.

Polisdistriktens svar visar också att beträffande de flesla ärendena leder

152

polisen själva förundersökningen och en klar majoritet av ärendena läggs     Prop. 1990/91: 140 också ner av polisen. I de flesla polisdistrikten överlämnas få ärenden till     Bilaga 1 åklagare för bedömning. I vissa polisdistrikt har man dock den handlägg­ningen att samtliga eller i stort sett samtliga anmälda arbetsolyckor över­lämnas lill åklagare. Sammanställningen av svaren visar all polisen lade ner ca 70% av ärendena vart och ett av åren 1984 och 1985.

Antalet ärenden som överlämnades till åklagare år 1984 var ca 490. Åtal väcktes i 75 av dessa ärenden medan resterande lades ner av åklagaren. Under år 1985 överiämnades ca 520 ärenden till åklagare varav 61 ledde till ålal. Det innebär att del endasl är ell fåtal av de arbetsolyckor som kommer till polisens kännedom som leder till åtal. Under år 1984 ledde ca 5% till åtal. Motsvarande siffra för år 1985 var ca 3,5%. Av vårt material kan man också konstatera all även om en mycket stor andel av ärendena överlämnas till åklagare, så blir vanligtvis ändå inle andelen väckta åtal generellt sett högre.

Riksåklagaren har gjort en förfrågan till samtliga åklagardistrikt om antalet arbetsmiljöbrolt de haft all handlägga under år 1986 samt vilka beslut åklagarna fattal beträffande dessa ärenden. Riksåklagarens sam­manställning av svaren visar alt åklagarna totalt hade prövat 487 ärenden om misstänkt arbetsmiljöbrott. Av dessa avsåg 39 vållande lill annans död, 361 vållande till kroppsskada eller sjukdom, 12 framkallande av fara för annan och 65 broll mol arbelsmiljölagen. Av de 412 misstänkta brotts-balksbrotten väcktes åtal endast i 44 fall, dvs. ca 10%. För brott mot arbelsmiljölagen väcktes dock åtal i 41 fall av 65, dvs. i nästan två tredje­delar av fallen. I drygt hälften av alla ärenden som avskrevs var motive­ringen alt del inte var brott. Någol mer än en fjärdedel avskrevs med motiveringen att broll inte kunde styrkas.

Antalet domar och strafförelägganden som inrapporterats till yrkesin­spektionen i denna typ av mål har under åren 1984 1986 varit ca 50 60 årligen. Av dessa har ungefär hälften avsett broll mol arbelsmiljölagen. I de allra flesta fall har dessa mål lett lill fällande dom med bötesstraff på vanligtvis 10 40 dagsböter.

Av resterande antal, som avsett brollsbalksbrolt, har åriigen ca 10 20 domar gällt vållande till kroppsskada. Av dessa har ca två tredjedelar lett till fällande domar med vanligtvis 20 50 dagsböter.

Antalet domar avseende vållande lill annans död har varit 5 10 årligen. I drygt hälften av fallen har åtalet ogillats. I de fallande domarna har påföljden antingen blivit villkorlig dom ibland kombinerad med dagsbö­ter, eller också har brottet ansetts ringa och påföljden beslämts till 20-60 dagsböter. I ett mål år 1986 har dock fängelsestraff utdömts av både tingsrätten och hovrälen. Delta var första domen på fängelse i anledning av en arbetsolycka.

Några domar gällde framkallande av fara för annan eller allmänfarlig

vårdslöshet. Dessutom förekom några domar angående uldömande av

vite. Under år 1987 har avkunnats ytterligare en fängelsedom, den första

hitlills för brott mot arbelsmiljölagen utan all någon olycka inträffat. En

byggmästare dömdes till en månads fängelse för brotl mol ell av yrkesin­

spektionen utfärdat förbud att använda en fasadställning.

153

överväganden och förslag rörande handläggningsregler och        Prop. 1990/91:140

rutiner

Bilaga 1

En grundläggande förutsättning för ett effektivt sanklionssystem är att arbetsolyckorna kommer till myndigheternas, dvs. yrkesinspektionens och polisens, kännedom omedelbart.

För all uppnå all betydligl fler arbetsolyckor skall anmälas till yrkesin­spektionen av arbetsgivarna föreslår vi att deras anmälningsskyldighet enligt 2 § arbetsmiljöförordningen förtydligas och utvidgas. I fortsällning­en skall samtliga arbetsolyckor anmälas omedelbart utom olyckor som lett till personskador av lättare art.

Även olyckor med lättare skador skäll dock komma till yrkesinspektio­nens kännedom. Detta skall ske på samma sätt som för närvarande genom den anmälan till försäkringskassan som arbetsgivaren skall göra. Försäk­ringskassan har en skyldighet atl sända en kopia av anmälan lill yrkesin­spektionen. Vår kartläggning har dock visat att arbetsgivarna inte alltid fullgör sin skyldighet att omedelbart anmäla arbetsskador till försäkrings­kassan. Utredningen föreslår därför att en tidsfrist bör införas inom vilken anmälan skall göras enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Huvudregeln skall även i fortsättningen vara att anmälan skall göras omedelbart. Om anmälan inte har gjorts inom två veckor, skall försäkringskassan ta ut en förseningsavgift på 500 kr. Denna förseningsavgift skall ersälla straffbe­stämmelsen i 8 kap. 11 § lagen om arbetsskadeförsäkring angående under­låtenhet att fullgöra anmälningsskyldigheten. Denna ansvarsbestämmelse tycks aldrig tillämpas i praktiken. Om anmälningsskyldigheten börjar full­göras omedelbart kommer yrkesinspektionen atl få kännedom om olyckor­na genom kopian av anmälan betydligl snabbare än för närvarande.

Att yrkesinspektionen genom dessa förslag kommer att få fler anmäl­ningar omedelbart innebär inte att polisen kommer att få kännedom om fler arbetsolyckor, eftersom yrkesinspektionen sällan gör polisanmälan. Vi föreslår därför att det i 2 § arbelsmiljöförordningen införs en skyldighel för arbetsgivare all underrätta även polisen om vissa arbetsolyckor, de som lett till dödsfall eller svårare personskada. En sådan lagstadgad skyldighet finns för övrigt redan i både Finland och Norge.

Utredningen anser att yrkesinspektionen bör i betydligt större utsträck­ning än för närvarande anmäla överträdelser av arbetsmiljölagsliftningen till polisen. Det gäller när direkt straffsanktionerade föreskrifter överlrätts eller förelägganden/förbud inle följts men också när man får kännedom om olyckor där man anser att eventuellt brottsligt förfarande bör utredas. Yrkesinspektionen bör enligt utredningens uppfattning inle heller tveka att använda de tvångsmedel som arbetsmiljölagsliftningen ger möjlighet till.

Beträffande polisens utredning av arbetsolyckor föreslår utredningen all

enhetliga anvisningar och handläggningsrutiner skall utarbetas. Vi föreslår

också ytterligare utbildning för att förbättra polisens kunskaper om arbets­

miljölagstiftningen och om arbetsmiljöbrolt. Vid ulredning av arbetsolyc­

kor bör också yrkesinspektionens sakkunskap utnyttjas på etl hell annat

sätt än idag. Samarbetet mellan polisen och yrkesinspektionen bör därför

154

utökas och fasta rutiner inrättas. Det finns även andra statliga kontrollör-     Prop. 1990/91:140 gan vars sakkunskap bör användas i större ulslräckning, bl.a. kemikali-     Bilaga 1 einspeklionen. Vid utredning av arbetsolyckor är det vikligt att också klarlägga organisationen och ansvarsförhållandena i företagel eller förvalt­ningen. Därför skall förutom den skadade alltid höras såväl representanter för arbelsgivaren som för de anställda, framför allt skyddsombud.

Eftersom mål rörande arbetsolyckor sällan är av enkel beskaffenhet skall enligt utredningens uppfattning förundersökningen i denna typ av mål vanligtvis ledas av åklagare. Detta tillämpas i dag endast i ell fåtal polis-och åklagardistrikt trols att de anvisningar riksåklagaren och rikspolissty­relsen utfärdat föreskriver detta. I många fall torde det lämpligaste vara att en åklagare vid regionåklagarmyndigheten handlägger denna typ av mål, vilket också överensstämmer med riksåklagarens anvisningar. Vi föreslår också atl särskild utbildning skall ges till de åklagare som handlägger dessa ärenden.

Överväganden och förslag rörande sanktionssystemet

Det individuella straffansvaret

De straffbestämmelser i brottsbalken som kan bli tillämpliga i anledning av arbetsolyckor och allvarliga tillbud, dvs. vållande till annans död, vållande till kroppsskada eller sjukdom och framkallande av fara för annan (3 kap. 7 9 §§ brottsbalken), förknippas oftast med trafikbrott och icke uppsåtliga våldsbrott. För att en siraffreglering skall vara effektiv i förebyggande syfte måsle den vara allmänl känd bland dem som kan beröras. Därför skulle det enligt utredningens uppfattning, från både peda­gogisk och allmänpreventiv synpunkt, vara bäst med en särskild straffreg­lering av denna typ av brottslighet. Della gäller såväl för de som har att tillämpa straffbestämmelserna som för de som kan komma all beröras av bestämmelserna ute i företag och förvaltningar.

Ulredningen föreslår därför alt en särskild straffreglering av denna typ av brottslighet skall införas i brottsbalken. Enligt den nya bestämmelsen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad som åligger honom för att förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetsriiiljön, och om någon till följd av detta avlider, skadas eller utsätts för allvarlig fara för detta, dömas lill böter eller fängelse i högst två år. Brottsrubriceringen föreslås bli arbetsmiljöbrolt. Den nya bestämmelsen skall tillämpas i an­ledning av arbetsolyckor och allvarliga tillbud till arbetsolyckor i stället för paragraferna 3 kap. 7 9§§ brottsbalken. Eftersom oaktsamhet krävs för det nya brottet innebär förslaget en ändring i förhållande till framkallande av fara för annan, 3 kap. 9 § brottsbalken, där kravet är grov oaktsamhet. Beslämmelsen föreslås tas in i 3 kap. 10 § brottsbalken. Nuvarande 3 kap. 10 och 

II 

§§, som reglerar försök m.m. och åtalsbestämmelser, föreslås flyttas till 11 och 12 §§. Åtalsbestämmelsen, som blir 12 §, föreslås ändras så att del inle skall finnas'någon inskränkning i möjligheterna att väcka ålal för del nya brotl vi föreslår.

Ulredningen har även behandlat frågan om möjlighelerna alt delegera

155

beslutsfattandet i arbetsmiljöfrågor. Vi vill slå fast att det straffrättsliga Prop. 1990/91:140 ansvaret i sig aldrig kan delegeras. Det är endast del inlerna ansvaret för Bilaga 1 arbetsuppgifter och funktioner som kan delegeras. Reglerna om delegation fyller en viktig funktion därför att genom dessa kan man inom företag och förvaltningar fullgöra sina skyldigheter enligt arbetsmiljölagsliftningen på bästa möjliga saft. En riklig delegering får även belydelse vid bedömning­en av var det stra.ffrättsliga ansvaret ligger. Det är dock mycket viktigt att man vid bedömningen av slraffansvar prövar om förutsättningar för en giltig delegation verkligen föreligger. Särskilt att den till vilken ansvar delegerats har en självständig ställning gentemot företagsledningen och att han har tillräckliga bestlutsbefogenheler.

Straffrättsliga sanktioner mot företag

Enligt svensk rätt kan endast fysiska personer dömas lill siraff. Del finns emellertid straffrättsliga sanktioner, benämnda särskild rättsverkan av brott, som kan lillämpas mol företag. Del är dels förverkande av de vinster som etl företag kan ha uppnått genom etl broll, dels förelagsbot som infördes fr. o. m. den Ijuli 1986.

Företagsbot skall åläggas näringsidkare för brotl som begåtts i deras näringsverksamhel. Såväl enskilda näringsidkare som juridiska personer kan åläggas företagsbot. Även offentligt, såväl statligt som kommunalt, bedriven näringsverksamhet omfattas. En förutsättning för atl företagsbot skall komma i fråga är att det har förekommil en överträdelse av en straffbestämmelse och att detta brott har ägt rum i utövningen av närings­idkarens verksamhet. Företagsbol skall beslämmas direki i pengar och fastställas till lägst tio tusen kr. och högsl tre milj. kr.

Förelagsbot bör enligt utredningens uppfattning kunna bli ett mycket verksamt sanktionsmedel mot arbetsmiljöbrolt vid sidan om del individu­ella ansvar som också bör utkrävas. Såväl brott mol arbelsmiljölagen som brott mot den nya straffbestämmelse vi föreslår i 3 kap. 10 § brottsbalken kan grunda även en talan om företagsbot.

Företagsbol kan också kombineras med förverkande enligt 36 kap. 4 § brottsbalken av eventuella ekonomiska fördelar för näringsidkaren.

I enlighet med våra direktiv har vi också övervägt om ekonomiska sanktioner, typ sanktionsavgifter, bör införas. Eftersom vad som kan uppnås med en sanktionsavgift bör kunna uppnås även genom tillämpning av företagsbot, eventuellt tillsammans med förverkande, finns det enligt utredningens uppfattning, i vart fall för närvarande, inte något behov av att införa någon typ av sanktionsavgifter på arbetsmiljöområdet.

Kostnader

De ändrade handläggningsrutiner vi föreslår för yrkesinspektionen bör

genom lämplig ompriorilering kunna åstadkommas ulan att de tillförs

några ytterligare resurser. För den utökade utbildnings- och informations­

verksamhet som vi föreslår bör dock yrkesinspektionen få etl särskill

anslagslillskott.

156

Våra förslag medför inte heller att polisen eller åklagarväsendet behöver Prop. 1990/91:140 tillföras några yllerligare resurser. Förslagen innebär framför allt all deras Bilaga 1 arbete underlättas och effektiviseras. För den utbildning vi föreslår för polis och åklagare, som bör anordnas av riksåklagaren i samråd med rikspolisstyrelsen, bör dock särskilda anslag ulgå. Även domstolsverket bör få ett tillskott till sitt utbildningsanslag för att kunna anordna ett par seminarier om arbetsmiljöbrolt för domare.

157

Sammanfattning av betänkandet (Ds 1989:48)

Pp. 1990/91:140

Produktkontroll enligt arbetsmiljölagen, m. m.

®'' 

Sammanfattning

Normgivningskompelens enligt arbetsmiljölagstiftningeii (avsnitt 2)

Arbetsgruppen lar i detta avsnitl upp frågan om arbelsmiljölagens upp­läggning bör ändras vad gäller sättet för delegering av normgivningskom­pelens lill arbetarskyddsslyrelsen.

Enligt arbetsmiljölagen och dess förarbeten skall arbetarskyddsslyrelsen ha hand om en omfattande reglering av arbetsmiljön inom ramen för lagens grundläggande bestämmelser. Icke straffsanktionerade föreskrifter i fråga om arbetsmiljöns beskaflenhel avses meddelas av slyrelsen med slöd av ell bemyndigande från regeringen alt meddela verkställighetsföreskrif­ler. En sådan bemyndigandebestämmelse finns i 18 § första styckel punkl 6 arbetsmiljöförordningen.

Arbetarskyddsslyrelsen har efter arbelsmiljölagens ikraftträdande med­delat ett stort anlal föreskrifter. Slyrelsen har såvitt avser icke direkt straffsanktionerade föreskrifter grundat sin kompetens på bemyndigandet från regeringen att medddela verkställighetsföreskrifler.

Arbetsgruppen anser all arbetarskyddsstyrelsens hantering av sin norm­givningskompelens står i principiell överensstämmelse med bemyndigan­dena i arbetsmiljölagstiftningen och uttalandena i lagens förarbeten. Sam­lidigt konstateras all praxis efter arbetsmiljölagens ikraftträdande har gått en annan väg när det gäller synen på vad som kan regleras genom verkstäl­lighelsföreskrifter. När förutsättningarna är i stort sett desamma som i arbetsmiljölagen sker delegering av normgivningskompelens sålunda nu­mera av riksdagen med stöd av 8 kap. 7 § RF och inte enbart av regeringen med hänvisning till möjlighelen alt meddela verkställighetsföreskrifter.

Arbetsgruppen anser att arbetsmiljölagen bör anpassas efter nämnda praxis. Del föreslås därför att i lagen förs in ell bemyndigande för regering­en eller, efler regeringens bemyndigande, arbetarskyddsslyrelsen att med­dela sådana föreskrifter som behövs för all förebygga ohälsa och olycksfall i arbete och skapa en tillfredsställande arbetsmiljö. Detta bemyndigande, jämte elt molsvarande bemyndigande för arbetarskyddsslyrelsen i arbels­miljöförordningen, utgör enligt förslaget grunden för arbetarskyddsstyrel­sens befogenhet alt meddela icke direkt straffsanktionerade föreskrifter i fråga om arbetsmiljöns beskaffenhet.

Arbetsgruppen har även granskat delegeringen i 1 kap. 4 § arbetsmiljö­lagen, som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer befogenhet att meddela särskilda föreskrifter för totalförsvaret med avvi­kelse från lagen. Det föreslås all i 1 kap. 4 § i klarhetens intresse skrivs in den begränsningen all föreskrifter som avser förhållandel mellan enskilda och som annars måsle meddelas i lag inle får meddelas med stöd av paragrafen.

158

I övrigl föreslås inga ändringar i arbelsmiljölagen beträffande sättet för     Prop. 1990/91: 140

delegering av normgivningskompelens.

Bilaga 2

Tekniska anordningar och farliga ämnen (avsnitt 3)

Efter en genomgång av lagförarbeten och arbelarskyddsstyrelsens praxis konstaterar arbetsgruppen att begreppen tekniska anordningar och farliga ämnen är avsedda att komplettera varandra och inte alltid är klarl av-gränsbara från varandra. En utgångspunkt bör enligt arbetsgruppen därför vara atl hithörande bestämmelser utformas på likartal säll, om det inte finns några speciella skäl till avvikelse. Med hänsyn härtill föreslås likfor­miga bemyndigandebestämmelser i arbetsmiljölagen i förhållande till ar­betsgivare och andra användare av tekniska anordningar respeklive farliga ämnen. Därigenom vinns också att regleringen blir mindre komplicerad och att lagtexten blir mera lättläst.

Vidare har arbetsgruppen konstaterat en bristande uppföljning när det gäller samordningen mellan arbetsmiljölagen och lagsliflningen om kemi­kaliekontroll. Enligt arbetsmiljölagens motiv bör i fråga om farliga ämnen föreskrifter, som riktar sig mot leverantörer, meddelas inom ramen för lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Arbelsmiljölagens bemyndigande-bestämmelser gäller följaktligen inte leverantörer av farliga ämnen. I moti­ven till lagen om kemiska produkter, som har ersatt lagen om hälso- och miljöfarliga varor, förutsätts emellertid all arbetarskyddsslyrelsen med stöd av arbetsmiljölagen skall kunna meddela sådan föreskrifter mot leve-ranlörsledet som är motiverade väsentligen från arbelsmiljösynpunkt. Bakom den förändrade synen ligger vunna erfarenheler under den tid som gått sedan försl kemikaliekontrollagsliftningen och sedan arbetsmiljölagen trädde i krafl. Några molsvarande ändringar har emellertid inte kommit till stånd i arbetsmiljölagens regler.

Arbetsgruppen föreslår därför också att arbelsmiljölagen, i samband med den förevarande översynen av lagens bestämmelser om leverantörs-ansvar, kompletteras med bemyndiganden att meddela föreskrifter mot leverantörsledel även när det gäller farliga ämnen. Förslaget avser ingen förändring i den rådande arbetsfördelningen mellan arbetarskyddsslyrel­sen och kemikalieinspektionen.

Kontrollformer (avsnitt 4)

Arbelsmiljölagen innehåller, föruiom bestämmelser om främst arbetsgiva­rens ansvar för arbetsmiljön, inslag av en produklsäkerhetsreglering för arbetslivet med skyddsansvar för leverantörer. Lagen anvisar i detta avse­ende i huvudsak den kontrollformen att arbetarskyddsslyrelsen gentemot leverantörer kan föreskriva krav på myndighetsgodkännande av en teknisk anordning.

Arbetsgruppen föreslår i delta avsnitt ändringar i arbelsmiljölagen som

framför allt syftar lill att skapa möjligheter att anpassa kontrollen lill

föreliggande behov när del gäller olika typer av tekniska anordningar och

farliga ämnen och till de konlrollformer som är under utveckling inom

159

ramen för EG-EFTA-samarbelet. De föreslagna reglerna är avsedda all     Prop. 1990/91: 140 samverka med bestämmelserna om ackrediterade laboratorier i lagen om     Bilaga 2 kontroll genom teknisk provning och om mätning.

Enligt förslagel öppnas möjlighet för arbetarskyddsslyrelsen att föreskri­va om produktkontroll som skall utföras av leverantörer utan samband med godkännandeprövning. Genom föreskrifter av detta slag kan styrelsen ställa krav på exempelvis buller- och vibrationsprovning av stora grupper av maskiner där godkännande av varje exemplar eller varje typ är prak­tiskt ogenomförbart. I kontrollen skall också kunna ingå tillverkningskon­troll och efterkontroll. Tillverkningskonlroll kan innebära bl.a. krav på personal, utrustning och organisation. Efterkontroll eller kvalitetsuppfölj­ning kan ske exempelvis genom att det las stickprov ur produktionen.

En konlroll som inte läggs till grund för en godkännandeprövning måsle på någol sätt kombineras med produktinformation om kontrollresultatet. Arbetsgruppen föreslår i delta avseende att del slås fast i arbetsmiljölagen all leverantörers upplysningsskyldighet kan avse inte bara ren märkning utan produktinformation över huvud.

Ej sällan är del från arbelsmiljösynpunkt viktigt att produktinformation lämnas redan i samband med marknadsföringen. Arbetsgruppen föreslår att det bland leverantörers allmänna skyldigheter enligt arbetsmiljölagen skrivs in att informalion av särskild belydelse för arbetsmiljön skall läm­nas vid marknadsföringen. Denna skyldighet skall kunna preciseras genom icke straffsanktionerade föreskrifter från arbetarskyddsslyrelsen och skall också kunna ligga till grund för förelägganden i enskilda fall från en tillsynsmyndighet.

En särskild bemyndigandebestämmelse i arbetsmiljölagen ger arbetar­skyddsstyrelsen möjlighet atl gentemot arbelsgivare och andra användare föreskriva om skyldighet att göra anmälan, lämna uppgifter till en tillsyns­myndighet eller förvara vissa handlingar. Arbetsgruppen föreslår atl be­stämmelsen utvidgas att gälla även andra kategorier av skyddsansvariga enligt arbetsmiljölagen. Härigenom kan bl. a. regler om egenkontroll vid tillverkning följas upp. Det kan t.ex. gälla skyldighet för tillverkaren att göra anmälan om ändring i tillverkningsmetoden eller att bevara doku­mentation om utförandet av egenkontrollen.

Avsnittet innehåller också en del mera detaljbetonade förslag i fråga om skyldigheter för leverantörer. Sålunda föreslås en bestämmelse som slår fasl alt en leverantör har elt ansvar för alt förpackningen kring en produkt inte innebär risk vid hanteringen. Vidare föreslås en viss upplysningsskyl­dighet för leverantörer även i fråga om redan levererade tekniska anord­ningar eller farliga ämnen. En leverantör skall sålunda vara skyldig att på en tillsynsmyndighets begäran lämna tillgängliga upplysningar om lill vil­ka produkten har överlåtits eller upplåtils. Avsiklen är alt lillsynmyndig-heterna skall på ell ändamålsenligt sätt kunna varna för eller hindra användning av en produkt som visat sig vålla skador.

I avsnittet om kontrollformer behandlas dessutom en grundlagsfråga

som har aktualiserats som en följd av del inlernationella samarbetet på

produktkontrollområdet. Bl. a. med hänsyn till beslämmelserna i lagen om

kontroll genom teknisk provning och om mätning kan del finnas behov av

160

att ge s.k. bevis om överensstämmelse (certifieringar), som meddelas av     Prop. 1990/91:140 utländska certifieringsorgan, samma giltighet som godkännanden medde-     Bilaga 2 lade av en svensk riksprovplats eller myndighet.

Arbetsgruppen föreslår en ändring i regeringsformen som ger riksdagen möjlighet att bemyndiga regeringen eller annan myndighet alt godta certi­fieringar av ett utländskt organ som alternativ till etl svenskt godkännan­de. Bemyndigandet skall beslutas av riksdagen med kvalificerad majoritet.

Medicinska frågor (avsnitt 5)

1 avsnittet las upp två frågor med medicinsk anknytning. Den ena gäller möjligheten att kräva skyddsvaccinering som villkor för att få anlila någon i visst arbete. Den andra frågan gäfler uppföljning av de periodiska läkar­undersökningar som med stöd av 3 kap. 15 § arbetsmiljölagen krävs för personer som utför ett riskabelt arbete.

I fråga om smittskydd föreslår arbetsgruppen att ett bemyndigande tas in i lagen som möjliggör för arbetarskyddsslyrelsen att meddela föreskrif­ter om skyldighet för arbetsgivare atl föranstalta om vaccinering eller annan förebyggande behandling mot smitta.

Vad gäller den andra frågan anser arbetsgruppen del naturliga vara all en arbetstagare, som tidigare varit exponerad, erbjuds fortsatta läkarun­dersökningar så länge han är kvar hos arbetsgivaren. Någon särskild regle­ring för att uppnå detta bedömer arbetsgruppen inte vara nödvändig. Enligt arbetsgruppens mening bör frågan, om författningsreglering anses påkallad, lösas utanför arbetsmiljölagstiftningens ram.

Kostnader

Några kostnader till följd av förslagen förutses inle.

161

11    Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 140

Sammanfattning av betänkandet (Ds 1990:6)

pp- 

1990/91:140

Arbetsmiljöansvar vid projektering, m. m.

* 

Sammanfattning

Inledning

Det föreliggande belänkandet behandlar huvudsakligen frågor om arbets­miljöansvar vid projektering och vissa upplåtelser. Dessutom las upp vissa spörsmål vid partssuccession och en speciell fråga angående ansvar för samordning av skyddsåtgärder på etl arbetsställe.

Under utredningsarbetet har arbetsgruppen regelbundet samrått med företrädare för arbetarskyddsslyrelsen. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), sta­tens arbetsgivarverk (SAV), Landstingsförbundet och Svenska kommun­förbundet.

Synpunkter på projektering och arbetsmiljö har arbetsgruppen dessutom fått vid kontakter med boverket, Byggförbundet och Entreprenörsför­eningen, Byggherreföreningen, Bygghälsan, Svenska byggnadsarbetareför­bundet. Svenska konsultföreningen SKIF, Sveriges arkitekters riksförbund och VVS-entreprenörernas arbelsgivarförbund.

Arbetsmiljöansvaret vid projektering

Arbetsgruppen redogör i ett inledande avsnilt (2.1) för gällande bestäm­melser om arbetslokaler, personalrum, byggarbetsplatser m. m. i plan- och bygglagen och arbelsmiljölagen. Arbetsmiljösynpunkler kan här komma in belräffande dels fasta arbetsplatser, dels utrymmen som inte är avsedda som egentliga arbetsplatser men som används vid t.ex. servicearbeten, dels också byggarbetsplatser. En särskild genomgång sker av boverkels nybyggnadsregler och av de föreskrifter och allmänna råd som arbetar­skyddsstyrelsen har meddelat angående utformning av byggnader och an­läggningar samt byggnadsarbete. Det konstateras att krav enligt arbets­miljölagsliftningen kan riktas endast mot den krets av ansvariga som anges i 3 kap. arbetsmiljölagen, i första hand arbetsgivare. Det finns alltså inte möjlighet atl med stöd av arbetsmiljölagen vända sig mot arkitekter, konstruktörer eller andra som medverkar vid tillkomsten av byggnader eller anläggningar.

Därefter följer ett avsnitt (2.2) om byggprocessen och dess olika skeden. Ell skede är projekteringen, som går ut på all med ritningar, beräkningar och beskrivningar bestämma hur objektet skall se ul i färdigt skick och vilken kvalitet det skall ha. Projekteringen utmynnar i upprättande av bygghandlingar. En del av dessa inlämnas till byggnadsnämnden med ansökan om bygglov.

Förhållandet mellan arbetsmiljö- och byggnadslagstiftning beskrivs i ett

följande avsnitt (2.3). Utgångspunkter är förarbetena lill arbetsmiljölagen

och plan- och bygglagen saml en regeringsskrivelse angående utarbetande

162

av föreskrifter till plan- och bygglagen. I avsnittet behandlas även den     Prop. 1990/91:140 prövning som byggnadsnämnderna utför från arbetsmiljösynpunkt liksom     Bilaga 3 yrkesinspektionens granskning i bygglovärenden. Arbetarskyddsstyrelsen och boverket har i yttranden till arbetsgruppen lämnat synpunkter på gränsdragningen mellan myndigheternas ansvarsområden. Yttrandena fo­gas till betänkandet som bilaga 1 och 2.

Efter dessa översikter redovisas synpunkter på projektering och arbets­miljö som arbetsgruppen har fått från arbetarskyddsstyrelsen och boverket (bilaga 1 och 2) och vid kontakter med parter och intressenter inom byggbranschen (avsnitt 2.4). Arbetsgruppens byggexpert har belyst ämnet projektering och arbetsmiljö i en promemoria som bifogas betänkandet som bilaga 3.

Ett avsnitt (2.5) gäller internationella förhållanden. Där uppmärksam­mas först internationella arbetskonferensens år 1988 antagna konvention (nr 167) om säkerhet och hälsa inom byggnadsindustrin. Konvenlionen har i översättning tagits in som bilaga 4 lill betänkandet. I elt efterföljande delavsnilt konstateras att det finns strävanden alt i fråga om byggverksam­het finna former för ett arbetsmiljöansvar på pröjekteringssladiet även inom EG-området. I ytterligare delavsnitt redovisas danska och finska bestämmelser om arbelsmiljöansvar för projektorer. Uldrag ur den danska arbelsmiljölagen och den finska lagen om skydd i arbete fogas som bilaga 5 och 6 till betänkandet.

I sina överväganden (avsnitl 2.6) konstaterar arbetsgruppen att utveck­lingen har fört med sig ökade problem inom byggarbetsmiljön. Byggar­betsplatsernas arbetsmiljö behandlas inom arbetsmiljölagens ram. Av det­ta följer att även projektörsledet behöver täckas in av arbetsmiljölagens bestämmelser om arbetsmiljöansvar.

Erfarenheterna av den ritningsgranskning som yrkesinspektionen utför med stöd av plan- och bygglagen är inte särskilt posiliva. Yrkesinspektio­nen har svårt all få fram alla bygghandlingar av belydelse och har ibland också svårt atl få gehör för sina synpunkler. Yrkesinspektionens slällning behöver enligt arbetsgruppens mening förstärkas i förhållande lill dem som har hand om eller påverkar projekteringen.

Byggnadslagstiftningen innehåller en minskande andel föreskrifter som rör arbetsmiljön. I släUet skall motsvarande föreskrifter utfärdas av arbe­tarskyddsstyrelsen. Även detta är etl skäl för att inrymma projektorer bland dem som har ell ansvar enligt arbetsmiljölagen. Härvidlag behövs en utvidgning i första hand för att arbetarskyddsslyrelsen skall kunna ge sina föreskrifter en lämplig ulformning.

Arbetsgruppen konstaterar vidare att man har atl räkna med alt bygg­lovsgranskningen minskar, framför allt när del gäller kvalificerade bygg­herrar. Yrkesinspektionen behöver i motsvarande mån etl direkt slöd i arbetsmiljölagen för att kunna gå in i en diskussion med dem som vid projekteringen kan påverka arbetsmiljön.

Mol denna bakgrund föreslår arbetsgruppen (avsnilt 2.6.3) att i arbets­

miljölagen förs in en bestämmelse all byggherrar och även tillverkare av

prefabricerade byggnader skall se till att arbetsmiljösynpunkler beakias

vid projekteringen av byggnader och anläggningar. Det föreslås också atl

163

ett arbelsmiljöansvar slås fast av arkitekter, konstruktörer och andra som i     Prop. 1990/91:140 egenskap av konsulter eller liknande medverkar vid projekteringen. An-     Bilaga 3 svaret skall gälla såväl byggskedet som det framtida brukandet av byggna­den eller anläggningen. Arkitekternas m. fl. ansvar begränsas alt gälla inom ramen för det uppdrag de har fåll. Byggherren kan uppfylla sill ansvar genom att med tillräcklig omsorg välja projektorer.

I arbetsgruppens förslag till lagreglering av arbetsmiljöansvarel vid pro­jektering betonas vidare byggherrens ansvar för att olika projekteringsin­satser samordnas.

Arbetsgruppen framhåller att de föreslagna bestämmelserna om projek­törsansvar inte begränsar arbetsgivarnas arbetsmiljöansvar.

Arbetsgruppen utgår i sitt förslag från den uppdelning av arbetarskydds­styrelsens och boverkels ansvarsområden som numera får anses gälla. I en uppställning åskådliggörs rådande läge och innebörden av förslaget när del gäller granskningen av bygghandlingar med tanke på arbelsmiljökrav.

I avsnitt 5.1 ger arbetsgruppen exempel på vad ansvaret för olika projek-törskalegorier kan innebära i prakliken.

I fråga om val av sanklionssystem (avsnitt 2.6.4) framhåller arbetsgrup­pen att den föreslagna bestämmelsen om arbetsmiljöansvar vid projekte­ringen skall ses som en rambestämmelse. Med stöd av en sådan bestäm­melse kan yrkesinspektionens proposilion. vid inspektionens kontakter med byggherrar och projektorer förstärkas. Detta sker genom att rambe­stämmelsen ansluts lill systemet med förelägganden och förbud.

När del gäller arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter anknyter rambestäm­melsen till det lagförslag som framförts i gruppens betänkande 3 (Ds 1989:48). Där föreslås bl.a. att arbetarskyddsstyrelsen med stöd av ett särskilt bemyndigande i arbetsmiljölagen skall kunna meddela icke straff­sanktionerade föreskrifter i stället för enbarl verkställighelsföreskrifter. I bestämmelsen med etl sådant bemyndigande bör enligt arbetsgruppens mening även hänvisas till nu ifrågavarande bestämmelser om byggherre-och projektörsansvar.

I lagförslaget i betänkande 3 finns även inlaget ett förslag till ändrad lydelse av 3 kap. 17 § andra styckel arbetsmiljölagen, som går ul på att arbetarskyddsslyrelsen skall kunna rikta föreskrifter om bl. a. anmälnings­skyldighet och förvaring av handlingar mot en större krets av arbetsmiljö­ansvariga än hittills. Enligt arbetsgruppens mening bör även byggherrar och projektorer tas med i denna krets. Därmed tillförs arbetarskyddsslyrel­sen en möjlighet all straffsanktionera vissa förfaranden som kan behöva användas som stöd vid exempelvis olika former av egenkontroll.

Arbetsgruppen diskuterar också (avsnitl 2.6.5) om det finns anledning all införa bestämmelser om ett särskilt projektörsansvar i fråga om teknis­ka anordningar. Arbetsgruppen anser på anförda skäl att del knappast föreligger något behov av sådana bestämmelser i arbetsmiljölagen. I vart fall finns det skäl alt avvakta erfarenheterna av den föreslagna bestämmel­sen om projektörsansvar vid byggande.

Sverige uppfyller för närvarande inle till alla delar bestämmelserna i den

av inlernationella arbetskonferensen år 1988 antagna konvenlionen (nr

167) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete. Enligt

164

arbetsgruppens mening (avsnitt 2.6.6) täcker de föreslagna bestämmelser-     Prop. ,1990/91:140 na om arbetsmiljöansvar vid projektering konventionernas krav vad avser     Bilaga 3   regler om projektansvar. Om arbetsgruppens förslag genomförs föreligger det inte längre något ratificeringshinder på denna punkt.

Arbetsmiljöansvaret för vissa upplåtare m. fl.

Bestämmelsen i 7 kap. 9 § arbetsmiljölagen ger tillsynsmyndigheterna möjlighet all beträffande en lokal eller ell markområde som har upplåtits för arbele eller som personalutrymme meddela förbud men inte föreläg­ganden gentemot upplåtaren. Möjlighet saknas alltså atl föriägga upplåta-ren atl utföra undersökningar av skyddsförhållanden i upplåtna utrym- men. Emellertid har de förelag, som är arbelsgivare i förhållande till personal som arbelar i utrymmena, i vissa fall ingen praktisk möjlighet all undersöka platsen. Ifrågavarande undersökningar måsle nämligen ofta utföras vid återkommande tillfällen under lång tid. Uthyraren är därvid den ende som i prakliken kan svara för undersökningarna. Arbetsgruppen föreslår (avsnitt 3.2) en bestämmelse i arbetsmiljölagen som ger yrkesin­spektionen möjlighet alt förelägga upplålare enligt 7 kap. 9 § alt utföra undersökningar av skyddsförhållanden på platsen. Samlidigt föreslås att i lagrummet uttryckligen anges atl det även gäller utrymmen underjord.

I avsnilt 3.3 och 5.1 föreslås att, när särskilda skäl föreligger, ansvaret för samordning av skyddsåtgärder på elt arbelsslälle skall kunna ålerföras på en byggherre som har överlåtit ansvaret.

Partssuccession i samband med föreläggande eller förbud

Arbetsgruppen tar i avsnitl 4 upp en fråga om inverkan av äganderätts-övergång eller ändring av innehavare (partssuccession). Del händer all verksamhet eller egendom som berörs av föreläggande eller förbud byter ägare eller innehavare innan påkallade åtgärder har vidtagits. Partssucces­sionen föranleder då all förfarandet måste avbrytas, eftersom föreläggan­del eller förbudel inle längre är riklat till räll adressat.

Arbetsgruppen har gjorl en enkät hos de olika yrkesinspektionsdislrik-ten angående eventuella problem på grund av partssuccession i samband med förelägganden eller förbud. Enligt enkätsvaren har några nämnvärda problem i della avseende inte förekommit. Arbetsgruppen har också fått arbetarskyddsstyrelsens synpunkter på den väckta frågan.

Den redovisade enkätundersökningen och arbelarskyddsstyrelsens syn­

punkter ger en bild av all partssuccession i samband med förelägganden

eller förbud inte är något svårbemästrat problem för tillsynsmyndigheter­

na. Samtidigt har från arbetslagarhåll hävdals alt vissa problem dock

föreligger och att dessa bör lösas genom all det föreskrivs all meddelade

förbud och förelägganden skall gälla även för ny ägare. Liksom arbetar­

skyddsslyrelsen anser emellertid arbetsgruppen all starka skäl talar mot en

sådan lösning. Arbetsgruppen hänvisar därvid även till att en äganderätts­

övergång ändrar förutsättningarna över huvud vad gäller val av myndig­

hetsåtgärder.

165

Arbetsgruppen föreslår därför inga nya bestämmelser på området. Ar-     Prop. 1990/91: 140 betsgruppen erinrar samtidigt om möjligheten all utnyttja 5 § lagen om     Bilaga 3 viten. Enligt denna bestämmelse kan ett föreläggande eller förbud kombi­neras med ett vilesföreläggande att lämna uppgift om ny ägares eller innehavares namn och adress.

Kostnader

Några ökade kostnader totalt till följd av förslagen förutses inte (avsnitl 6).

166

Sammanfattning av betänkandet (Ds 1990:42)

Prop. 1990/91:140

Företagshälsovård i omvandling

' "*

Sammanfattning

Bakgrund

Genom beslut den 11 november 1988 tillsalle arbetsmarknadsministern en arbetsgrupp med uppgift atl göra en översyn av 1986 års företagshäl­sovårdsreform. Syftet med översynen är alt utvärdera effekterna av det nya bidragssystemet och pröva behovet av ytterligare lagstiftningsåtgärder för att stimulera anslutningen av förelag till företagshälsovård. En utvär­dering med denna inriklning utlovades i det riksdagsbeslut som ligger till grund för bidragssystemet. I samband därmed beräknades även att 75 % av de anslällda skulle ha lillgång till företagshälsovård vid 1990-laIels början. Arbetsgruppen lägger i detta belänkande fram en rad förslag i syfle all stimulera den fortsatta utbyggnaden av företagshälsovården. Dessutom lägger arbetsgruppen förslag som rör företagshälsovårdens ledningsformer saml utbildning av personal inom företagshälsovård. I övrigt föreslås förändringar i företagshälsovårdens arbetssätt och organisation.

Fortsatt frivillighet

Målsättningen om 75% anslutning av de anställda har uppfyllts. Redan år 1988 hade ca 80% av de anslällda tillgång till företagshälsovård. Fortfa­rande kvarstår emellertid branschvisa och regionala skillnader vad gäller anslutning till förelagshälsovård. Det är framför allt små förelag med färre än 20 anslällda som står utanför företagshälsovården. Del är uppenbart att åtskilliga av dessa har arbetsmiljöproblem och skulle behöva ha tillgång till företagshälsovård.

Översynsgruppen avfärdar tanken på en allmän lagsliftning om förelags­hälsovården eftersom den inle skulle lösa de grundläggande problemen för de små förelagens anslutning. Det är viktigt atl parterna på arbetsplatsen upplever företagshälsovården som sin gemensamma verksamhet. 1 sista hand måste vid lagstiftning också den utpekas som ska anordna och ansluta företag till företagshälsovården.

Företagshälsovården måste se arbetsplatsen som en helhet

Risker i arbetsmiljön har traditionellt förknippats med fysikaliska fakto­rer, såsom buller och dålig ventilation, tunga lyft, olämpliga arbetsställ­ningar, kemiska ämnen m. m. Arbelets psykologiska och sociala förhållan­den har däremot beaktats i betydligt mindre utsträckning.

I framliden måsle lösningarna på problemen i arbetsmiljön i alll högre

grad sökas i organisatoriska förändringar, i arbetsinnehåll, lönesystem,

möjligheler lill inflytande, personlig utveckling, sociala kontakter etc.

Hela arbetsorganisationen måste engageras i atl skapa goda arbetsförhål-

167

landen. Hell andra insatser från företagshälsovårdens sida än de Iraditio-     Prop. 1990/91:140

nella kommer därvid att behövas.

Bilaga 4

Verksamhetens inriktning

Översynsgruppen framhåller alt tyngdpunkten i företagshälsovården mås­te ligga i det förebyggande arbetsmiljöarbelet med tonvikt på grupp- och organisationsinriktade insatser.

Förelagshälsovården bör lägga stor tyngd vid de tidigare skedena i del förebyggande arbetet och medverka i förelagens förändringsarbele under såväl planerings- som genomförandefaserna. Information, utbildning och träning av personal vid förändringsarbele är en viktig del.

Förelagshälsovårdens uppgift i rehabfliterings- och anpassningsverk-samhelen är främsl alt vara expert på hur arbete och arbetsförhållanden i övrigl kan anpassas till individens förutsättningar och behov. Sådana insatser ska kombineras med insatser i arbetsmiljön så all man i fråga om skador och sjukdomar, som kan ha ett samband med arbetsmiljön, kan förebygga alt fler individer drabbas av skador och ohälsa.

Företagshälsovårdens roll i rehabiliterings- och anpassningsverksamhe­ten får alltmer ökande betydelse i takt med att ett ökat ansvar i dessa frågor läggs på arbetsgivarna och arbetsplatserna. Förelagshälsovården har, ge­nom att den verkar inne på arbetsplatserna, unika möjligheler alt bidra till goda lösningar på sådana problem. Sådana möjligheter har knappast ut­omstående konsullorgan.

Sjukvårdens ställning

Översynsgruppen har ingående diskuterat behovel av allmän sjukvård i förelagshälsovården. Efter atl först ha övervägt mer långtgående engage­mang för företagshälsovården i primärvården, har gruppen stannat för att företagshälsovården bör konceiitrera sina insatser på arbetsförhållandena såväl generellt som för den enskilde. Samlidigt kan konstateras att sjukvår­den ofta är en uppskattad service på arbetsplatserna. Detta behov bör dock tillgodoses på annat säll än genom företagshälsovården. I annat fall ri­skerar de medicinska resurserna alt blockeras så att de inle kan användas i del förebyggande arbetet.

Översynsgruppen finner att termen "arbelsrelaleråde'sjukdomar" är omodern, vag och oklar. Begreppet kan inte användas för avgränsning av sjukvårdens omfattning inom företagshälsovården. Medicinskt rådgivan­de och behandlande insatser inom företagshälsovården kan vara befogade i början och slutet av ett sjukdomsförlopp.

Former för samarbete mellan företagshälsovården och hälso- och sjuk­vården måste konkretiseras.

168

Bättre styrning och ledning ökar partsinflytande och

Prop. 1990/91:140

förhindrar oseriös verksamhet

Bilaga 4

Företagshälsovårdens verksamhel måsle bedrivas i nära samarbele med företagens ledning och linjeorganisation och utgöra en naturlig del av företagens planering. Parterna måste medverka till atl kompetensen höjs hos ledamölerna i styrorganen.

Översynsgruppen anser att slyrelsen och företagshälsovårdskommiltén hos en företagshälsovårdscentral, bör renodlas till ett partssammansatt beslutande styrorgan. Förutom all parternas inflytande härigenom marke­ras bör förändringen även bidra till alt oseriös verksamhet förhindras.

Verksamheten vid en förelagshälsovårdsenhet bör samordnas under en enhetlig ledning. För varje enhet bör finnas en ansvarig chef med väl definierade uppgifter.

Höjt småföretagstillägg

Översynsgruppen föreslår att gränsen för småförelagstillägg bör sänkas från 50 till 20 anslällda varvid småföretagstiflägget per individ kan för­dubblas, dvs. utgå med samma belopp som grundbidraget.

Därmed ges företagshälsovårdscenlralerna enligt översynsgruppens upp­fattning en ytterligare stimulans att ansluta små företag.

För nyanslutningstillägg och grundbidrag föreslås inga förändringar.

Etableringsbidrag

Översynsgruppen föreslår att det inom ramen för gällande bidragssystem skapas elt särskill finansieringsstöd för etablering av nya enheter. Etable-ringsbidragel föreslås uppgå till hälften av den genomsnittliga kostnaden för att producera företagshälsovård. Etableringsslödet kan lämpligen kny­tas till grundbidraget. Enligt översynsgruppens uppfattning ska bidraget för en ny etablering kunna uppgå lill ett belopp molsvarande två grundbi­drag per ansluten och år i högst tre år.

Finansieringen ska ske inom existerande ekonomiska ramar genom ul­nytljande av bl. a. de ackumulerade medlen (motsvarande 660 milj.kr.) av den del av influtna arbelarskyddsavgifter, som finansierar bidragen till företagshälsovård.

Grundläggande villkor för bidrag till företagshälsovård

' 

Samhällsekonomiskt kostar företagshälsovården närmare tre miljarder kr. varav ca en tredjedel läcks av stöd via arbetarskyddsavgiften. För närva­rande är de bidragsvillkor som slälls endast tillämpliga om del inte finns kollektivavtal. Så snart ett kollektivavtal följs betalas i princip bidrag ut.

Översynsgruppen föreslår att denna dispositivitet slopas.

Skälet är att de krav samhället stäfler på företagshälsovården ska gälla

lika för all förelagshälsovård, oavsett hur avtalen utformats. Det främsta

169

motivet för att staten uppställer villkor för bidrag är att garantera rimlig     Prop. 1990/91: 140

kvalitet och att verksamhelen bedrivs i planerade former.

Bilaga 4

Översynsgruppen föreslår en ändrad utformning av villkoren för statsbi­drag. Tonvikten har lagts på funktion och kvalité. För atl förtydliga innebörden av villkorspunklerna har dessa kompletterats med kommenta­rer.

Översynsgruppen föreslår att bidrag lämnas för företagshälsovård som

1.   är en rådgivande expertfunktion för arbetsplatserna och i sill arbele

utgår från en helhetssyn på arbetsmiljön,

2.

arbetar förebyggande med de anställdas arbetsförhållanden som ut­gångspunkt samt medverkar vid arbetsanpassning och rehabilitering,

3.

aktivt medverkar i det lokala arbetsmiljöarbelet i nära koniakt med linjeorganisationen och samverkar med samhällets olika organ,

4.

som styrs av ett organ med representation av arbetsmarknadens parier,

5.

i den operativa verksamheten leds av en ansvarig person,

6.

årligen upprättar verksamhetsplan och verksamhetsberättelse som fastställs av del styrande organet.

Parterna bestämmer om utformning och dimensionering

Frågor rörande den närmare utformningen av verksamheten som persona­lens dimensionering, sammansättning etc. anser översynsgruppen vara en uppgift för arbetsmarknadens lokala parter atl bestämma om. I dessa delar måsle en anpassning ske tifl behovet av service i medlemsföretagen. Såda­na frågor bör därför inle prövas i samband med reglering av ersättningen.

Inga patientavgifter

Eftersom företagshälsovården främsl ska arbeta förebyggande och rehabi­literande anser översynsgruppen all patientavgifter inte ska utlas i fortsätt­ningen.

Ett centralt utvecklingsråd bör inrättas

Översynsgruppen har kunnat konstatera att företagshälsovården som bransch varit otydlig, inte minst gentemot andra myndigheter och organi­sationer. 1 branschen arbetar ca 10000 personer på nära 900 enheter men det finns ingen som företräder branschen som helhet.

Bristen på en företrädare för branschen har blivit särskilt uppenbar mot bakgrund av det ökade intresset för aktiva rehabiliteringsinsatser då flera olika aktörer är inblandade på olika nivåer.

Översynsgruppen anser det angelägel att ett centralt utvecklingsråd för samverkan och utveckling av förelagshälsovården tillskapas. Rådet skulle vara ett forum för gemensamt agerande för förelagshälsovården gentemol myndigheter och organisationer, oberoende av avtalsområde.

Samtliga större centrala parter har enats om atl bilda ell sådant utveck­

lingsråd. Dess uppgifter ska vara all

170

1.

främja samråd och erfarenhetsutbyte mellan avtalsområdena

Prop. 1990/91:140

2.

ta initiativ lill forsknings- och utvecklingsarbete

Bilaga 4

3.

samla och sprida information om forskning, ulveckling och praktiska erfarenheter

4.

förmedla tjänster

5.

verka för kompetensutveckling

6.

främja och stödja regional samverkan

Översynsgruppen föreslår att rådet som basfinansiering får medel mot­svarande 1 % från den del av de influtna arbetarskyddsavgifter som delfi-nansierar förelagshälsovården.

Företagshälsovårdsdelegationen avskaffas

Eftersom många av de uppgifter som i dag åligger företagshälsovårdsdele-galionen skulle kunna överföras tifl del centrala utvecklingsrådet föreslår översynsgruppen att delegationen läggs ned.

Det bör ankomma på arbetarskyddsslyrelsen att finna former för all få olika samhällsintressen vad gäller företagshälsovården tillgodosedda.

Utbildning av personal inom företagshälsovård

Översynsgruppen föreslår alt:

-

Målet alt företagshälsovårdens personal ska ha vidarutbildning före anställning frångås.

-

Antalet utbildningsplatser för beteendevelare och sjukgymnaster bör öka.

-

Ökade inslag av gemensamma avsnitt ingår i arbetsmiljöinstitutets vidareutbildningar i företagshälsovård.

-

En särskild utbildning för verkställande direktörer eller molsvarande med inriktning på företagshälsovård anordnas.

-

En central övergripande partssammansalt styrgrupp för utbildningsfrå­gor inrättas vid arbelsmiljöinstitutet.

Sekretessfrågor bör utredas

De Ökade rehabiliteringsinsatserna på arbetsplatserna och det vidgade arbetsgivaransvar som föreslagits bl. a. av rehabiliteringsutredningen, ar­betsmiljökommissionen och översynsgruppen kräver alt vissa sekretessfrå­gor närmare utreds. Främst gäller detta förhållandet mellan arbetsgivare och berörd arbelslagare.

171

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1990:49)        Pop. 1990/91:140

Arbete och hälsa

'

Enligt den officiefla statistiken (arbetarskyddsslyrelsen och SCB) anmäls ca 180000 arbetsskador varje år. Samtidigt är arbetsmiljön en viktig bidragande orsak lill att mer än 50000 människor årligen förtidspensione­ras.

När kommissionen tillsattes fick den bl.a. i uppdrag att överväga om man borde införa ekonomiska styrmedel mot arbetsgivarna för att åstad­komma bättre arbetsmiljöer. Kommissionen har besläml sig för alt föreslå ett system med differentierad arbetsgivaravgift.

I dag orsakar brisler i arbetsmiljön myckel lidande för enskilda männi­skor och stora kostnader både för förelagen och samhället. Med differenti­erad arbetsgivaravgift skapar man etl effektivt system, som leder till för­delar både för individen, företagen och samhället. Dessutom kommer det att finnas närmare 15 miljarder kronor i arbetslivsfonden, som kan använ­das för all skapa bättre förhållanden på arbetsplatserna. De pengarna kan i kombination med ekonomiska styrmedel och de övriga åtgärder kommis­sionen föreslår ge den nytändning för arbelsmiljöarbetel som vi så väl behöver.

I dag betalar alla arbetsgivare lika mycket i arbetsgivaravgift. Den diffe­rentierade avgiften innebär att man skapar ett ekonomiskt incitament för att få förelagen att satsa på bättre arbetsmiljö. Hittills har arbetsgivaravgif­ten enbarl använts för finansiering, men inte för att styra och påverka förelagen.

Det system vi har i dag innebär att välskötta företag med låg sjukfrånva­ro och få arbetssskador får subventionera företag med dåliga arbetsmiljö­er. Alla företag som är bättre än genomsnittet tjänar pä elt syslem med differentierade avgifter. Systemet är speciellt till fördel för de små företa­gen.

Den nya arbetslivsavgifl;en

Regeringen har redan tagit ett första steg mot ekonomiska styrmedel genom förslaget att införa 14 dagars obligatorisk sjuklön. Det innebär all arbetsgivare med hög korttidsfrånvaro kommer alt drabbas av högre kosl­nader än andra.

Men del räcker inte som styrmedel för att förbättra arbetsmiljön, anser arbetsmiljökommissionen. De höga kostnaderna för sjukfrånvaron hänger också samman med långtidssjukskrivningarna och förtidspensioneringar­na. Kommissionen vill därför införa differentierad arbetsgivaravgift. Det föreslagna systemet ser ut så här:

Delar av den nuvarande arbetsgivaravgiften förs samman till en arbets­livsavgift.Avgiften ska i princip täcka kostnaderna för sjukfrånvaro och förtidspensioneringar som berör på brister i arbetsmiljön.

Arbetslivsavgiflen består av en generell del, som solidariskt betalas av alla arbetsgivare, och en kostnadsanpassad del. 1 dag kostar sjuk- och arbetsskadeförsäkringen arbetsgivarna cirka 12 procent av lönesum-

172

man. Eftersom alla kostnader i sjukförsäkringen inte beror på arbetet     Prop. 1990/91:140 och arbetsmiljön så kan en viss. del av underlaget för differentieringen     Bilaga 5 undantas, menar kommissionen.

Den kostnadsanpassade delen av arbetslivsavgiflen bestäms utifrån företagets koslnader för sjukfrånvaro (vanlig sjukpenning och arbels-skadesjukpenning plus en begränsad kostnad för förtidspensioner och arbelsskadelivräntor).

Försäkringskassorna administrerar systemet. Företagen/förvaltningar­na placeras i ett antal avgiftsklasser, på basis av informalion om deras kostnader för sjukfrånvaro, arbetsskador och förtidspensioner.

Arbelsgivare som tagit initiativ utöver det vanliga för att åsladkomma bättre arbetsmiljö och motverka ulslagning ska därutöver kunna få sänkt avgift.

Pengar finns

Redan i dag satsar både samhället och företagen stora summor på arbets­miljöarbelet. För det utåtriktade arbetsmiljöarbetet finns det ca 5 miljar­der kronor per år (inklusive arbetslivsfonden).

Det viktigaste i dagens situation är inte att öka de ekonomiska resurser­na för arbetsmiljöarbelet, menar kommissionen, utan att omfördela dem och alt finna organisationsformer och styrmedel som ger stimulans till ett fortgående arbete för att förebygga olycksfall och sjukdomar och medverka till rehabilitering.

Hittills har arbetsmiljöarbetet uppfattats som en fråga för experter, men nu är det dags att skapa etl brett engagemang och delaktighet på alla nivåer på arbetsplatserna.

Personalekonomisk redovisning

Det är inte längre möjligt att överlämna frågor som rör personal, arbets­skador och miljö till olika stabsorgan och kommittéer som inte är integre­rade i verksamheten. Ansvaret för arbetsmiljön måste ligga på de verksam­hets- och produktionsansvariga och vara en del av det dagliga arbetet. Kostnaderna för dålig arbetsmiljö i form av frånvaro, skador, förtidspen­sioneringar etc. måste lyftas fram i företagens och förvaltningarnas redo­visningar. Därför föreslår kommissionen en obligatorisk personalekono­misk redovisning.

Det skulle innebära att företagen regelbundet varje år, halvår eller kvartal tvingades granska och analysera sina personalkostnader, t. ex. när det gäller personalomsättning, nyrekrytering, sjukfrånvaro m.m. Där­med skulle man rikla uppmärksamheten mot dessa frågor och öka kunska­perna.

Arbetsmiljön är inle bara en fråga för experter och eldsjälar. Vi ska i och

för sig vara glada över all vi har tusentals entusiaster som arbelar med de

här frågorna på arbetsplatser över hela landet, men det är lika viktigt att

arbetsmiljön blir en självklar del av verksamheten, som systematiskt och

173

automatiskt las med i beräkningen när man fattar beslut på alla nivåer.     Prop. 1990/91:140 Kravet på personalekonomisk redovisning kommer att leda till ökad med-     Bilaga 5 vetenhet också bland grupper som hittills inte har varit inblandade i arbetsmiljöarbetet. Kravet på personalekonomisk redovisning ska vara lagfäst.

Klarare och skärpt arbetsmiljölag

Kommissionen föreslår också andra lagändringar. Den nuvarande arbets­miljölagen räcker nämligen inte till för atl lösa dagens problem.

Sverige ligger i och för sig långt framme jämfört med andra länder. Vi har vidgat begreppet arbetarskydd till att omfatta hela arbetsmiljön. Men tyvärr har lagen inle fått rikligt genomslag på alla områden. Nu gäller det atl se lill all dess grundtankar genomförs i prakliken. Under de år som har gått sedan lagen infördes har arbetsmarknaden dessutom förändrats på många sätt, både när det gäller struktur och teknik. Vi måsle anpassa arbetsmiljölagen till de förhållanden som råder i dag.

I arbelel kan del ingå uppgifter som normalt betraktas som motbjudan­de och skrämmande. AnstäUda, t. ex. inom sjukvården, konfronteras ofta med smärta, lidande, sorg och död. Det mesta av arbetet går ul på atl använda sig själv som instrument i mötet med patienter, klienter och brukare. Den psykiska påfrestningen på de anställda blir därmed stor. Även sådana arbetssituationer måsle läckas in av arbetsmiljölagen.

Därför måsle lagen revideras och kompletteras. Del innebär bl.a. alt kommissionen vill öka kraven på ett systematiskt arbetsmiljöarbele i synnerhet på det lokala planel.

Arbetsmiljökommissionen understrykler vikten av att arbetsgivarens ansvar för arbetsmiljö, sjukfrånvaro och förtidspensioneringar görs tyd­ligt. Arbetsgivaren måste ha klara och tydliga intentioner för arbelsmiljö­arbetel och i en prioriterad åtgärdsplan redovisa hur man har tänkt nå de uppställda målen.

Kommissionen vill också ha en regel i arbetsmiljölagen om att lönefor­mer och arbetstider, som innebär en påtaglig risk för ohälsa, inte ska användas. Hälsoaspekterna har hittills inte prioriterats i dessa samman­hang, därför är det viktigt all se lill all löneforms- och arbetslidsfrågorna tas med i en helhetsbedömning av arbetsmiljön.

Skärpningen av arbelsmiljölagen bör också, enligt kommissionen, leda till tydliga kriterier av vad som är atl betrakta som "del goda arbetet" när det gäller arbetsorganisation, arbetsinnehåll, rätt och skyldighel tifl kom­petensutveckling i arbetet och sociala aspekter på arbelel.

Kommissionen anser alt det är möjligl att fastställa vissa generella krav

och normer för hur en god arbetsorganisation ska se ut. Det bör också vara

möjligt atl med hjälp av lagstiftning ge arbetsmarknadens parter ökat stöd

att via avtal utveckla och förändra arbetsorganisationen så att varje an­

slälld får en tillfredsställande arbetsmiljö. När det gäller arbetsinnehåll och

arbetsmetoder menar kommissionen alt det bör vara möjligl alt bryta ner

monotona och repetitiva arbelsuppgifler t.ex. på samma sätt som man

gjort inom den statliga sektorn när det gäller bildskärmsarbete.

174

Yrkesinspektionen föreslås få delvis nya och ändrade uppgifter som     Prop. 1990/91:140 motiverar en förstärkning med 350 inspektörer. Yrkesinspektionen bör i     Bilaga 5 framliden mer mejsla ut sin roll som lillsynsmyndighel och dra ner på rollen som konsult och rådgivare.

Dessutom anser kommissionen alt alla anställda bör ha rätt till kompe­tensutveckling i arbetet. Ulbildningen bör omfatta både aUmän kunskap om företagets/förvaltningens verksamhel saml företags- eller verksam­hetsspecifik utbildning.

Det gäller inte minst alt salsa på kvinnorna inom vården. De flesta kvinnor inom vård och omsorg tycker med rätta all deras arbete är me­ningsfullt. Däremot känner de alt omvärlden inte betraktar det som speci­ellt värdefullt. Det påverkar deras självkänsla och därmed förmågan att påverka och falla beslul. Det är elt mönster som måste brytas. Alla människor måste få möjlighet att fatta självständiga beslut utifrån sina förutsättningar, ta ansvar och få möjlighet atl utnyttja sina rättigheter.

Rehabilitering

Del är också dags för nytänkande när det gäller rehabilitering, menar arbetsmiljökommissionen. I dag har den enskilda individen små möjlighe­ter atl påskynda sin rehabilitering, bl. a. till följd av atl de olika aktörerna inom området inte samverkar. Enskilda människor fastnar ofta i remiss­rundor med långa väntetider och fördröjningar som följd.

Näringslivet har under årtionden jagat och försökt minimera kostnader­na för sitt bundna material och kapital, samtidigt som samhällets rehabili­teringsaktörer har gått den motsatta vägen och låtit kostnaderna för pa­ssiva insatser öka. Mångmiljardbelopp har tillåtits flyta i väg, men den enskilda individen framstår ändå som den störste förloraren.

Del är angelägel med kraftfulla satsningar på att utveckla effektivare utrednings- och rehabiliteringmetoder, menar arbetsmiljökommissionen. Del är vikligt atl utveckla nya metoder för samverkan mellan arbetsgivare, myndigheter och andra samhällsorgan. Dessutom är det viktigt att påverka de sjukskrivande läkarna, så att de inser att sjukskrivning inle är en neulral åtgärd.

All arbetsgivaren får ett huvudansvar för frånvaro och rehabilitering får vid det här laget belraklas som en självklar förutsättning för atl verkliga förbättringar ska kunna uppnås, menar kommissionen. Della ansvar bör lagfästas. Fackels roll bör vara att stödja den enskilde i rehabiliteringen och fungera pådrivande gentemol arbelsgivaren.

Arbetsmiljökommissionen föreslår också en samlad översyn av behovel av att ändra nuvarande sekretessbestämmelser för att undanröja de hinder som finns för en smidig samverkan mellan de aktörer som deltar i rehabili­teringen.

Utbildning och information

Kommissionen har också behandlat frågor om utbildning, information,

forskning och spridning av kunskaper.

175

Utbildningsbehoven gäller främst de grupper som genom sitt kunnande     Prop. 1990/91:140 och sin yrkesroll påverkar andras arbete t. ex. ingenjörer, tekniker och     Bilaga 5 chefer på olika nivåer. Kommissionen föreslår därför atl utbildningsinsat­serna för dessa yrkeskategorier utvecklas. Detta gäller särskilt arbetsmiljö­utbildningen för civilingenjörer.

Kommissionen vill också ha en förbättrad utbildning i arbetsmiljöfrågor både på arbetsplatser och i skolor.

I viss utsträckning är del inle bristen på kunskap som är det primära problemet, utan det är spridning och tillämpning av befintlig kunskap.

Kommissionen föreslår därför atl man skall utveckla lokala kontakt- och kunskapscentra.

Ordentlig introduktion och risk- och skyddsinformation är viktig, sär­skill när det gäller ungdomar.

Kommissionen anser alt både arbetsgivare och tillsynsmyndigheter i slörre utsträckning måste uppmärksamma att det skall finnas fungerande introduklionsruliner.

Sanktioner

Kommissionen är inte heller främmande för utvidgade sanktioner mot förelag som missköter arbetsmiljön, men man lämnar på grund av lids­brist inte några preciserade förslag utan föreslår i slället att sanktionsfrå­gorna ses över ytteriigare.

T. ex. kan behovel av sanklioner övervägas när åtgärdsplaner inte upp­rättas eller om planerna inte följs. Alt använda sanktionsavgifler kan prövas i ökad utsträckning, exempelvis vid överträdelse av olika slags ordningsföreskrifter. Kommissionen menar också att tillämpningen av viiessyslemet behöver ses över och att möjligheten all döma ut företagsbol bör kunna tillgripas i fler fall än i dag.

176

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att nuvarande 3 kap. 10 och fl §§ skall betecknas 3 kap. Il och 12§§, dels alt den nya 3 kap. 12 § skall ha följande lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 3 kap. 10 §.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse 3 kap.

10§

Om brotl, som i 79 §§ sägs, har begåtts genom att någon uppsåt­ligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som i enlighel med arbetsmiljö-lagstiftningen ålegat honom liU fö­rebyggande av ohälsa eller olycks­faU, döms för arbelsmiljöbrotl till straff som i nämnda lagrum sägs.

11 §' Vållande lill kroppsskada eller sjukdom må, om brottet ej är grovt, åtalas av åklagare endasl om målsäganden angiver brollel tifl åtal eller har åsamkats skadan eller sjukdomen i verksamhet som ar­betstagare och åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt.

12 § Vållande tifl kroppsskada el­ler sjukdom får, om brottet inte är grovt, åtalas av åklagare endasl om målsäganden anger brollel till åtal och åtal är påkallat ur allmän syn­punkt.

Denna lag Iräder i krafl den Ijuli 1991.

Senaste lydelse 1981:1313.

177

12   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 140

2 Förslag till

Lagom ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbelsmiljölagen (1977:1160)

dels alt nuvarande 3 kap. 10 och 11 §§ skall betecknas 3 kap. 11 och 12 §§, samt atl nuvarande 3 kap. 12-18 §§ skall betecknas 4 kap. 2-10 §§,

dels att 1 kap. 2 §,2 kap. 1 §, 3 kap. 2-4, 8, 9 och de nya 11 ochl2§§,de nya 4 kap. 2-10 §§, 6 kap. 4 och 9 §§, 7 kap. 4, 6, 7, 9 och 13 §§, 8 kap. 2 och 4 §§ saml rubriken till 1 kap. skall ha följande lydelse,

dels atl det skall införas sex nya paragrafer, 1 kap. 1 a §, 3 kap. 2 a §, 10 och 13 §§, 4 kap. 1 §, 6 kap. 6a § samt närmast före del nya 4 kap. en ny rubrik av följande lydelse.

Prop. 1990/91:140 

Bilaga 6

Nuvarande lydelse

1 kap. Tillämpningsområde

Föreslagen lydelse

1 kap. Lagens ändamål och tillämp­ningsområde

la§

Lagens ändamål är

1.

all säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn lill ar­betets natur och den sociala och tek­niska utvecklingen i samhället, och

2.

all främja den samverkan mel­lan arbetsgivare och arbetstagare som behövs för att åsladkomma en god arbetsmiljö.

2

§

'

Vid tillämpning av 2 kap., 3 kap. l-/§§, 17§ andra slyckel och 18§ samt 7-9 kap. skaU med ar­belslagare likställas

1.

den som genomgår utbild­ning,

2.

den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

3.

värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven Ijänslgöring eller som deltager i frivillig utbild­ning för verksamhel inom total­försvaret.

Vid tillämpning av 2 kap., 3 kap. l-7i§§, 4 kap. 1-5§§ och 8-10§§ samt 7-9 kap. skall med ar­betstagare likställas

1.

den som genomgår utbild­ning,

2.

den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

3.

värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven tjänslgöring eller som deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsva­ret.

Elever och vårdtagare som avses i första slyckel 1 och 2 skall likställas med arbetstagare även vid tillämpning av 5 kap. 1 och 3 §§. I fråga om elever finns dessutom särskilda bestämmelser i 6 kap. 17 och 18 §§.

' Senaste lydelse 1990:233.

178

Nuvarande lydelse

I fall som avses i första och andra slyckena skall vad i lagen sägs om arbetsgivare gälla den som driver den verksamhel i vilken arbetet ut­föres.

Föreslagen lydelse

I fall som avses i första och andra styckena skall vad i lagen sägs om arbetsgivare gälla den som driver den verksamhet i vilken arbetet ut­förs.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

1§ Arbetsmiljön skad vara tillfreds­ställande med hänsyn tdl arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället.

Arbetsförhållandena skall anpas­sas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Det skall eftersträvas att arbetet anord­nas så, att arbetstagare själv kan påverka sin arbetssituation.

Arbetsförhållandena skall anpas­sas till människors olika förutsätt­ningar i fysiskt och psykiskt avseen­de.

Arbetstagaren skall ges möjlighet att medverka i utformningen av sin egen arbetssituation samt i föränd­rings- och utvecklingsarbete som rör hans eget arbete.

Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåU skaU utformas så att arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfaU. Där­vid skall även löneformer och för­läggning av arbetstider beaktas. Slarkt styrt eller bundet arbete skad undvikas eller begränsas.

Det skall eftersträvas atl arbetet ger möjligheter till variation, social kontakt och samarbele samt sam­manhang mellan enskilda arbets­uppgifter

Det skaU vidare eftersträvas all arbetsförhållandena ger möjligheler tid personlig och yrkesmässig ut­veckling liksom UU självbestäm­mande och yrkesmässigt ansvar.

3 kap. Allmänna skyldigheter

2 §

Arbetsgivare skall vidtaga alla åt­gärder som behövs för att förebygga att arbetstagare utsattes för ohälsa eller olycksfall. Han skall ägna upp­märksamhet åt att arbetet planlag-

Arbetsgivaren skall vidta alla ål­gärder som behövs för att förebygga atl arbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall. Lokaler samt ma­skiner,  redskap,  skyddsutrustning

 Senaste lydelse 1985:321.

179

Föreslagen lydelse

och  andra  tekniska  anordningar skall underhållas väl.

Nuvarande lydelse

ges och anordnas så, atl en tillfreds­ställande arbetsmiljö skapas. Loka­ler saml maskiner, redskap, skydds­utrustning och andra tekniska an­ordningar skall underhållas väl.

Om arbetsförhållandena påkallar det skall arbetsgivare föranstalta om företagshälsovård i den omfattning verksamhelen kräver.

Arbetsgivare skall beakta den särskilda risk för ohälsa och olycksfall som kan följa av att arbetstagare utför arbete ensam.

2a§

Arbelsgivaren skall systematiskt planera, leda och kontrollera verk­samheten på ett sätt som säkerstäl­ler alt arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och i föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Han skall utreda arbetsskador, fort­löpande undersöka riskerna i verk­samheten och vidta de åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som inle kan vidtas omedelbart skall tidspla­neras.

Arbetsgivaren skad dokumentera arbetsmiljön och arbetet med den i den utsträckning verksamheten krä­ver. Handlingsplaner skall därvid upprättas.

Arbelsgivaren skall vidare se tdl att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabilite­ringsverksamhet bedrivs på arbets­stället.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

3

§

Arbelsgivare skall se till atl ar­betstagare får god kännedom om de förhållanden, under vilka arbetet bedrives, och upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbe­tet. Han skall förvissa sig orn all arbetstagaren har den utbildning som behövs och vet vad han har alt iakttaga för att undgå riskerna i ar­betet.

Del åligger arbelsgivare atl taga hänsyn lill arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Vid ar­betets planläggning och anordnan­de skall beaktas atl människors för­utsättningar att utföra arbetsupp-

Arbetsgivaren skall se lill att ar­betstagaren får god kännedom om de förhållanden, under vilka arbe­tet bedrivs, och att arbetslagaren upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbetet. Han skall förvissa sig om att arbetstagaren har den utbildning som behövs och vet vad han har att iaktta för att undgå riskerna i arbetet.

Arbetsgivaren skad ta hänsyn till samt anpassa arbetsförhållandena till arbetslagarens särskilda förut­sättningar för arbetet. Vid arbetels planläggning och anordnande skall beaktas att människors förutsätt-

180

Nuvarande lydelse gifter är olika.

Föreslagen lydelse

ningar atl ulföra arbetsuppgifter är olika.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

4

§

Arbetstagare skall medverka //// att åstadkomma en tillfredsställan­de arbetsmiljö. Han skall följa giv­na föreskrifter samt använda de skyddsanordningar och iakttaga den försiktighet i övrigt som be­hövs för all förebygga ohälsa och olycksfall.

Finner arbetstagare att arbete in­nebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa, skall han snarast underrätta företrädare för arbetsgi­varen eller skyddsombud. För ska­da till följd av att arbetstagaren underiåter att utföra arbetet i av­vaktan på besked om det skall fort­sättas är han fri från ersättnings­skyldighet.

Arbetstagaren skall medverka / arbetsmiljöarbetet och delta i ge­nomförandet av de åtgärder som be­hövs för alt åstadkomma en god ar­betsmiljö. Han skall följa givna fö­reskrifter samt använda de skydds­anordningar och iaktta den försik­tighet i övrigt som behövs för alt förebygga ohälsa och olycksfall.

Om arbetstagaren finner att arbe­tet innebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa, skall han sna­rast underrätta arbetsgivaren eller skyddsombud. Arbetstagaren är fri från ersättningsskyldighet för skada till följd av all han underlåter atl ulföra arbetet i avvaktan på besked om det skall fortsättas.

8

§

Den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter maskin, redskap, skyddsutrustning eller an­nan teknisk anordning skall se lill alt anordningen erbjuder betryg­gande säkerhet mot ohälsa och olycksfall, när den avlämnas för all tagas i bruk eller utställes till för­säljning eller i reklamsyfte. De an­visningar som behövs för anordning­ens montering, användning och skötsel skall medfölja vid avläm­nandet. Anordningen skad våra tyd­ligt märkt med uppgifter av betydel­se för all förebygga ohälsa och olycksfall.

Den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter en maskin, elt redskap, skyddsutrustning eller annan teknisk anordning skall se till atl anordningen erbjuder be­tryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall, när den avlämnas för all tas i bruk eller när den ställs ut till försäljning eller i reklamsyfte.

Uppgifter av betydelse för att före­bygga ohälsa och olycksfall (pro­duktinformation) skall lämnas vid avlämnandet genom tydlig märk­ning eller på annat sätt. Informa­tion av särskild betydelse för arbets­miljön skall lämnas vid marknads­föring av anordningen.

9

§

Den som tillverkar, importerar eller överlåter ämne, som kan för­anleda ohälsa eller olycksfall, skall vidtaga de åtgärder som behövs för att hindra eller motverka att ämnet vid avsedd användning innebär risk från skyddssynpunkt. När äm­net avlämnas för att lagas i bruk skad de anvisningar medfölja som

Den som tillverkar, importerar eller överlåter ett ämne, som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, skall vidla de åtgärder som behövs för att hindra eller motverka att ämnet vid avsedd användning in­nebär risk från skyddssynpunkt.

Vad som sägs i 8 § andra stycket om produktinformation och infor-

181

Nuvarande lydelse

behövs för hanteringen. Ämnet eller förpackning, kärl eller liknande, vari det förvaras, skall vara tydligt märkt med uppgifter av betydelse för ad förebygga ohälsa och olycks­fall

Föreslagen lydelse

mation vid marknadsföring skall gälla även i fråga om ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycks­faU.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

10 §

10

§ Den som installerar anord­ning som avses i 8 § skall se till atl behövliga skyddsanordningar upp­sattes och alt i övrigt erforderliga skyddsåtgärder vidtages.

11

§ I 7 kap. 8 och 9 §§yö'>e5A:n've5 om skyddsansvar i vissa fall för den som råder över arbetsställe eller upplåter lokal eller markområde för arbete eller såsom personalutrym­me.

Den som levererar en förpackad produkt skad se till att förpackning­en inte innebär risk från skyddssyn­punkt.

11

§   Den som installerar en tek­nisk anordning skall se till att be­hövliga   skyddsanordningar   sätts, upp och att i övrigt erforderliga skyddsåtgärder vidtas.

12

§ 17 kap. 8 och 9  föreskrivs om skyddsansvar i vissa fall för den som råder över ett arbetsställe eller upplåter en lokal, ett markområde eller ett utrymme underjord för ar­bete eller som personalutrymme.

13§

Den som låter utföra byggnads-

eder anläggningsarbete skall vid

projekteringen se tid att arbets­

miljösynpunkter, avseende såväl

byggskedet som det framtida bru­

kandet, beaktas och att olika delar

av projekteringen samordnas. Den

som tillverkar monteringsfördiga

byggnader eller anläggningar skaU

på samma sätt se till att arbels­

miljösynpunkter beaktas vid projek-

.1

teringen.

Även arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar vid pro­jekteringen, skall inom ramen för sina uppdrag se tid att arbetsmiljö-synpunkter beaktas.

4 kap. Bemyndiganden

i 1 § Regeringen eller, efter rege-. ringens bestämmande, arbetar­skyddsstyrelsen får meddela de yt­terligare föreskrifter som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet.

12 §   Om   det   är   påkallat   från     2§   Om   det   är   påkallat   från

182

Nuvarande lydelse

skyddssynpunkt kan regeringen el­ler, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrelsen föreskriva

1.   all arbetsprocess, arbetsmetod

eller anläggning avsedd för verk­

samhet av visst slag får användas

endasl efler tillstånd,

2.

alt visst slag av anordning som avses i 8 § endast efler godkännan­de får användas eller avlämnas för att lagas i bruk,

3.

all visst ämne som avses i 9§ får användas endast efler godkän­nande eller att särskilt villkor skall gälla vid användningen av sådanl ämne.

Som förutsättning för godkän­nande som avses i första slyckel 2 kan föreskrivas villkor. I anslulning lill sådant godkännande kan fast­ställas krav på monterings- och bruksanvisning som skall medfölja anordning, när den avlämnas för att tagas i bruk.

Vid meddelande av föreskrift en­ligt första slyckel 2 kan anges villkor för brukandel. Tillstånd eller god­kännande som avses iförsta slyckel kan förenas med villkor för brukan­det.

Även utan samband med före­skrift enligt första styckel kan i an­given ordning föreskrivas om kon­lroll, provning eller fortlöpande till­syn vid användning av anordning, sotn där avses, samt om undersök­ning av de arbetshygieniska förhål­landena i vissl slag av verksamhet.

13 §   Regeringen eller, efter rege­ringens    bestämmande,    arbetar-

Föreslagen lydelse

skyddssynpunkt kan regeringen el­ler, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrelsen föreskriva

1.   all en arbetsprocess, arbetsme­

tod eller anläggning, som är avsedd

för en verksamhet av ell visst slag

får användas endast efler lillslånd,

2.

alt en teknisk anordning eller etl ämne, som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, endasl efter tillstånd eller godkännande får användas el­ler avlämnas för all las i bruk,

3.

att särskilda villkor skall gälla vid användning av en sådan anord­ning eller ett sådanl ämne.

Som förutsättning för ett tdlstånd e//er godkännande som avses i förs­ta slyckel 2 kan villkor föreskrivas. I anslutning till e«/;7/5;å«(/e//er god­kännande kan krav fastställas på produktinformation som skall med­följa anordningen eller ämnet vid avlämnandet. Vidare kan i anslut­ning till elt tillstånd eller godkän­nande bestämmas om villkor, som skaU gälla vid tillverkning och kon­troU efter tillverkning.

Tillstånd eller godkännande kan förenas med villkor för brukandet.

3 § Även utan samband med en

föreskrift om tiUstånd eder godkän­

nande enligt 2 § kan regeringen el­

ler, efler regeringens bestämmande,

arbetarskyddsslyrelsen föreskriva

om

1.

provning eller annan kontroll av en teknisk anordning eller ell ämne som kan föranleda ohälsa el­ler olycksfaU,

2.

villkor och konlroll vid tillverk­ning av en sådan anordning eller ett sådanl ämne,

3.

undersökning av arbetsmiljö-förhållandena i ett vissl slag av verksamhel.

4 § Regeringen eller, efler rege­

ringens    bestämmande,    arbetar-

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

183

Nuvarande lydelse

skyddsstyrelsen kan föreskriva

1.   att visst slag av anordning som

avses i 8 § skaU ha skyll eller annan

märkning som upptager tillverka­

rens namn eller annan uppgift om

anordningen,

2.

atl ämne som avses i 9§ eller förpackning, kärl eller liknande, vari ämnet förvaras, skall vid an­vändningen ha märkning,

3.

att förteckning skall föras över sådan anordning och sådant ämne.

1 samma ordning kan meddelas föreskrifter i fråga om installation av vissl slag av anordning som avses i8§.

14

§ Är del av särskild betydelse från skyddssynpunkt kan regering­en eller, efter regeringens bestäm­mande, arbetarskyddsslyrelsen fö­reskriva förbud all använda ar­betsprocess, arbetsmetod, anord­ning som avses i 8 § eller ämne som avses i 9 §.

15

§ Innebär vissl slag av arbele risk för ohälsa eller olycksfall kan regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrel­sen föreskriva om läkarundersök­ning av dem som sysselsältes eller skall sysselsättas i arbetet. Före­skrift kan också meddelas om för­bud att till arbetet anlita den som vid läkarundersökning har företett sjuklighet eller svaghet som gör ho­nom särskilt mottaglig för sådan risk.

16

§ Medför vissl slag av arbete särskild risk för vissa grupper av arbelslagare kan regeringen eller, efter regeringens bestämmande, ar­betarskyddsslyrelsen meddela före­skrift om förbud mot atl arbetet ut­föres av arbelslagare, som tillhör sådan grupp, eller föreskriva all särskilt villkor skall gälla när arbe­tet utföres av sådan arbetstagare.

17

§ Regeringen eller, efter rege­ringens    bestämmande,    arbetar-

Föreslagen lydelse

skyddsslyrelsen kan föreskriva

1.   att produktinformation skad

lämnas ifråga om en teknisk anord­

ning eller ett ämne som kan föranle­

da ohälsa eller olycksfaU,

2.   att på arbetsställen skall föras

en förteckning över där befintliga

tekniska anordningar av vissa slag

eller vissa ämnen som kan föranle­

da ohälsa eller olycksfall.

Föreskrifter i fråga om installa­tion av en teknisk anordning kan meddelas i samma ordning.

5

§ Om del är av särskild betydel­se från skyddssynpunkt kan rege­ringen eller, efter regeringens be­stämmande, arbetarskyddsstyrel­sen föreskriva förbud atl använda en arbetsprocess, arbetsmetod eller teknisk anordning eller ell ämne som kan föranleda ohälsa eller olycksfall.

6

§ Om ell arbete innebär risk för ohälsa eller olycksfall, kan regering­en eller, efler regeringens bestäm­mande, arbetarskyddsstyrelsen fö­reskriva om skyldighet all föran­stalta om läkarundersökning eller vaccinering eller annan förebyggan­de behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller skall sysselsät­tas i arbetet. Föreskrift kan också meddelas om förbud alt till arbetet anlita den som vid läkarundersök­ning har företett sjuklighel eller svaghet som gör honom särskill mottaglig för en sådan risk.

7

§ Om ett arbete medför särskild risk för vissa grupper av arbetstaga­re, kan regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar­skyddsslyrelsen meddela föreskrift om förbud mot att arbetet utförs av arbetstagare, som tillhör en sådan grupp, eller föreskriva alt särskilda villkor skall gälla när arbetet utförs av .sådana arbetstagare.

8

§ Regeringen eller, efter rege­ringens    bestämmande,    arbetar-

Prop. 1990/91:140 

Bilaga 6

184

Nuvarande lydelse

skyddsslyrelsen kan föreskriva all vid läkarundersökning som har föreskrivits med stöd av 75 eller 16 § skall föras register med uppgif­ter om de undersöktas namn och om undersökningsresultat.

/ samma ordning kan meddelas föreskrifter för dem som har skydds­ansvar enligt 2 eller 5 § atl göra an­mälan eller lämna uppgifter lill till­synsmyndighet eller atl förvara handling som har betydelse från skyddssynpunkt.

18 § Regeringen eller, efter rege­ringens bestämmande, arbetar­skyddsslyrelsen kan meddela före­skrifter i fråga om skyldighel för läkare alt hos tillsynsmyndighet göra anmälan om sjukdom, som kan ha samband med arbete, och atl lämna tillsynsmyndighet upp­lysningar och biträde.

Föreslagen lydelse

skyddsslyrelsen kan föreskriva alt regisler skall föras vid läkarunder­sökning som har föreskrivits med stöd av 6 eller 7 § med uppgifter om de undersöktas namn och om undersökningsresultat.

9 § Regeringen eller, efler rege­

ringens bestämmande, arbetar­

skyddsstyrelsen kan meddela före­

skrifter om skyldighet att göra an­

mälan eller lämna uppgifter till en

tillsynsmyndighet eller atl förvara

handlingar som har betydelse från

skyddssynpunkt,

10      § Regeringen eller, efter rege­

ringens bestämmande, arbetar­

skyddsstyrelsen kan meddela före­

skrifter i fråga om skyldighet för

läkare att hos en tillsynsmyndighet

göra anmälan om sjukdom, som

kan ha samband med arbete, och

att lämna en tillsynsmyndighet

upplysningar och biträde.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

6 kap. Samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare m. m.

4§

Skyddsombud företräder arbets­lagarna i skyddsfrågor och skall ver­ka för tillfredsställande skyddsför­hållanden. I detta syfte skall ombu­det inom sitt skyddsområde vaka över skyddet mot ohälsa och olycksfall. Ombudet skall deltaga vid planering av nya eller ändrade lokaler, anordningar, arbetsproces­ser och arbetsmetoder liksom vid planering av användning av ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall. Arbetsgivare skall under­rätta skyddsombud om förändring­ar av betydelse för skyddsförhållan­dena inom ombudels område.

Skyddsombud förelräder arbels­tagarna i arbetsmiljöfrågor och skall verka för en tillfredsställande ar­betsmiljö. I detta syfte skall ombu­det inom sitt skyddsområde vaka över skyddet mot ohälsa och olycksfall samt över att arbetsgiva­ren uppfyller kraven i 3 kap. 2a§.

Skyddsombud skall delta vid pla­nering av nya eller ändrade lokaler, anordningar, arbetsprocesser, ar­betsmetoder och arbetsorganisation liksom vid planering av använd­ning av ämnen som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Skyddsom­bud skall vidare delta vid upprättan­de av handlingsplaner enligt 3 kap. 2a§.

Arbetsgivaren skall underrätta skyddsombud om förändringar av betydelse för arbelsmiljöförhållan­dena inom ombudets område.

Skyddsombud skall söka vinna arbetstagarnas medverkan i skydds­arbetet.

185

13   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 140

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

Bilaga 6 Arbelsgivare   och   arbetstagare        Arbetsgivare   och   arbetstagare

svarar gemensamt för atl skydds-     svarar för att skyddsombud får er-ombud får erforderlig utbildning.        forderlig utbildning.

6a§

Om ett skyddsombud anser att åt­gärder behöver vidtas för att uppnå en tillfredsställande arbetsmiljö, skad skyddsombudet vända sig tid arbetsgivaren. Skyddsombudet kan också begära att en viss undersök­ning skall göras för kontroU av för­hållandena inom skyddsområdet. På begäran skall arbetsgivaren läm­na skyddsombudet en skriftlig be­kräftelse på dennes framstäUning. Arbelsgivaren skall utan dröjsmål lämna besked i frågan. Gör han inte det eller beaktas inte framställning­en inom skälig lid, skall yrkesin­spektionen på begäran av skydds­ombudet pröva om föreläggande el­ler förbud enligt 7 kap. 7 § skall meddelas.

Där skyddskommitté finns, kan skyddsombud direkt påkalla kom­mitténs behandling av en arbets­miljöfråga.

9§

Skyddskommitté   skall   planera

Skyddskommittén  skall   delta  i

och övervaka skyddsarbetet pä ar-

planeringen  av  arbetsmiljöarbelet

betsstället. Den skall noga följa ut-

på arbetsstället samt följa dess e-

vecklingen i frågor som rör skyddet

nomförande. Den skall noga följa

mol ohälsa och olycksfall samt ver-

utvecklingen i frågor som rör skyd-

ka för tillfredsställande skyddsför-

det mot ohälsa och olycksfall samt

hållanden. I skyddskommitté skall

verka för tillfredsställande arbets-

behandlas frågor om företagshälso-

miljöförhållanden.   I   skyddskom-

vård, frågor om planering av nya

mitten skafl behandlas frågor om

eller ändrade lokaler, anordningar,

/. företagshälsovård,

arbetsprocesser och arbetsmetoder

2. handlingsplaner enligt 3 kap. 2

liksom av användning av ämnen

a§,

som   kan   föranleda   ohälsa   eller

i. planering av nya eller ändrade

olycksfall samt frågor om upplys-

lokaler, anordningar, arbelsproces-

ning och utbildning rörande arbets-

ser, arbetsmetoder och arbelsorga-

miljön. Skyddskommitté skall vida-

nisalion,

re verka för alt en på lämpligt sätt

4. planering av användning av

organiserad arbetsanpassnings- och

ämnen som kan föranleda ohälsa

rehabiliteringsverksamhel    bedrivs

eller olycksfall,

på arbetsstället.

5. upplysning och utbildning rö­

rande arbetsmiljön.

Senaste lydelse 1985:321.

186

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skyddskommittén skall vidare delta i planeringen av arbetsanpass­nings- och rehabiliteringsverksam­heten på arbetsstället saml följa dess genomförande.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

1 kap. Tillsyn

4§

Den som i sin verksamhet använ­der viss produkt eller har uppdragit åt annan att ulföra vissl arbete är skyldig att på tillsynsmyndighets begäran lämna upplysning om vem som har levererat produkten eller utför arbetet.

Den som i sin verksamhet använ­der en viss produkt eller har upp­dragit åt annan alt utföra ett visst arbete är skyldig att på en tillsyns­myndighets begäran lämna upplys­ning om vem som har levererat pro­dukten eller utför arbetet.

Den som har överlåtit eller upplå­tit en teknisk anordning eller överlå­tit ett ämne, som kan föranleda ohälsa eller olycksfaU, är skyldig att på en tillsynsmyndighets begäran lämna tillgängliga upplysningar om till vilka produkten har överlåtits el­ler upplåtits.

6§

Finns pä gemensamt arbetsställe ej någon som har samordningsan­svar enligt 3 kap. 7 §, kan yrkesin­spektionen bestämma vem som skall ha sådant ansvar. När särskil­da skäl föreligger kan yrkesinspek­tionen beslämma atl annan än den som har ansvaret enligt nämnda pa­ragraf skall vara samordningsan­svarig.

Vid tillämpning av första styckel skall samordningsansvaret läggas på någon av dem som driver verk­samhel på det gemensamma ar­betssläUel.

Om del pä elt gemensamt ar­betsställe inte finns någon som har samordningsansvar enligt 3 kap. 7 §, kan yrkesinspektionen bestäm­ma vem som skall ha ett sådant an­svar. När det finns särskilda skäl kan yrkesinspektionen bestämma alt någon annan än den som har ansvaret enligt nämnda paragraf skall vara samordningsansvarig.

Vid tillämpning av första slyckel skall samordningsansvaret läggas på den som låter utföra byggnads-eder anläggningsarbete på det ge­mensamma arbetsstället eller på nå­gon av dem som driver verksamhet där.

ir

Yrkesinspektionen äger gent­emot den som har skyddsansvar en­ligt 3 kap. 2-10 §§, 5 kap. 3 § första stycket eller 6 § i detta kapilel med­dela föreläggande eller förbud som behövs för att denna lag eller före-

Yrkesinspektionen får gentemot den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 2-/J§§, 5 kap. 3 § första styc­ket eller 6 § i detta kapilel meddela de förelägganden eller förbud som behövs för alt denna lag eller före-

" Senaste lydelse 1990:973.

187

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skrifter som har meddelats med     skrifter som har meddelats med

stöd av lagen skall efterlevas.

stöd av lagen skall efterlevas.

I beslut om föreläggande eller förbud kan yrkesinspektionen sätta ut vite.

Prop. 1990/91:140 Bilaga 6

Underlåter någon alt vidtaga åt­gärd som åligger honom enligt före­läggande, får yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans be­kostnad.

Har föreläggande meddelats be­lräffande någon åtgärd lill vilken det krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt plan- och bygglagen (1987:10) men beviljas inte sådant lov, är föreläggandel förfallet såvitt avser åtgärden.

9 § Föreligger missförhållande i skyddshänseende beträffande lokal eller markområde som har upplå­tits för arbete eller såsom personal­ulrymme, kan yrkesinspektionen meddela förbud enligt 7 § mot så­dan upplåtelse till dess angiven ål-gärd har vidtagits med lokalen eller markområdet.

Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett före­läggande, får yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans be­kostnad.

Om etl föreläggande har medde­lats beträffande någon åtgärd lill vilken det krävs bygglov, rivnings­lov eller marklov enligt plan- och bygglagen (1987:10) men sådant lov inle beviljas, upphör föreläggan­det att gälla såvitt avser åtgärden.

9 § Om det finns något missför­hållande i skyddshänseende beträf­fande en lokal, ett markområde el­ler ett utrymme underjord som har upplåtits för arbete eller som perso­nalutrymme, kan yrkesinspektio­nen meddela förbud enligt 7 § mot en sådan upplåtelse tifl dess angi­ven åtgärd har vidtagits med loka­len, markområdet eller utrymmet.

Yrkesinspektionen kan gentemot den som upplåter en lokal, ett mark­område eller etl utrymme under Jord för arbete eller som personalut­rymme, meddela förelägganden en­ligt 7 § om undersökning av skydds­förhållandena på platsen.

13 r

Den som har utsetts till skydds­ombud eller ledamot i skyddskom­mitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite­ringsverksamhel på arbetsstället enligt 6 kap. 9 §fär inte obehörigen röja efler utnyttja vad han under uppdraget har erfarit om yrkeshem­lighet, arbetsförfarande, affärsför­hållande, enskilds personliga för­hållande eller förhållande av bety­delse för landets försvar.

Den som har utsetts till skydds­ombud eller ledamot i skyddskom­mitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite­ringsverksamhel på arbetsstället får inte obehörigen röja eller utnyilja vad han under uppdraget har erfa­rit om yrkeshemlighet, arbetsförfa­rande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhål­lande av belydelse för landets för­svar.

Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal arbetsta­garorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 §§, får han utan hinder av

' Senaste lydelse 1989:961.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:140

Bilaga 6 tystnadsplikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamol i

organisationens styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central arbetstagarorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rällen atl lämna uppgift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren under­rättar mottagaren om tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för denne.

I fråga om arbetsställen i del allmännas verksamhel tiflämpas i ställel för vad som sägs i första och andra styckel bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och 10 §§ sekretesslagen (1980:100).

8 kap. Ansvar

2f

Den  som  uppsåtligen  eller av

Den  som  uppsåtligen  eller av

oaktsamhet bryter mot föreskrifter

oaktsamhet bryler mot föreskrifter

eller villkor som  har  meddelats

eller villkor  som  har  meddelats

med stöd av 3 kap. 12 eller 14 §

med stöd av 4 kap. 2, 3 eller 5§

döms till böter eller fängelse i högst

döms lill böter eller fängelse i högst

etl år.

ett år.

Till böler döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.  anlitar en minderårig i strid mot 5 kap. 2 § första styckel eller mot

föreskrifter som meddelats med stöd av 5 kap. 2 § tredje eller fjärde

slyckel,

2.

bryler mol föreskrifter som har

2. bryter mol föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 13

meddelats med stöd av 4 kap. 4 eller 15-17§ eller 5 kap. 3 § andra

eller 6-8 §§ eller 5 kap. 3 § andra stycket, 4 eller 5 §,

stycket, 4 efler 5 §,

3.

lämnar orikliga uppgifter om förhållanden av vikt, när en lillsyns­myndighel har begärt upplysningar, handlingar eller prov eller begärt undersökningar enligt 7 kap. 3 efler 4 §,

4.

ulan giltigt skäl lar bort en skyddsanordning eller sätter den ur bruk.

4

§

Har vid brolt som avses i detta

Har vid brolt som avses i detta

kapitel anordning eller ämne an-

kapilel en anordning eller ett ämne

vänts i strid mot förbud enligt 3

använls i strid mot förbud enligt 4

kap. 14 § eller 7 kap. 7 §, skall

kap. 5§ eller 7 kap. 7 §, skafl

förverkande ske av egendomen el-

förverkande ske av egendomen el­

ler dess värde, om denna rättsver-

ler dess värde, om det inte är uppen-

kan ej är uppenbart obillig.

bart oskäligt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

"* Senaste lydelse 1990:973.

189

3 Förslag till

Prop. 1990/91:140

Lagom ändring i lagen (1978:410) om rätt till ledighet för

®''

vård av barn, m. m.

Härigenom föreskrivs alt 12 § lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn, m. m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12§'

Får en kvinnlig arbetstagare inle

Får en kvinnlig arbelslagare inle

sysselsättas i sitt arbete på grund av

sysselsättas i sill arbete på grund av

en föreskrift om förbud mot arbete

en föreskrift om förbud mot arbete

under havandeskap, som har med-

under havandeskap, som har med-,

delals med stöd av 3kap. 16 § ar-

delats med stöd av fcap. Zarbets-

belsmiljölagen   (1977:1160),    har

miljölagen  (1977:1160),   har  hon

hon rätt att bli omplacerad till ell

rätl atl bli omplacerad till ell annat

annat arbete med bibehållna an-

arbete med bibehållna anställnings-

slällningsförmåner.

förmåner.

En kvinnlig arbetstagare, som på grund av havandeskap inte kan utföra fysiskt påfrestande arbetsuppgifter, har rätl alt bli omplacerad lill ett mindre ansträngande arbele med bibehållna anställningsförmåner. Delta gäller dock endast från och med den sextionde dagen före den beräknade tidpunklen för barnets födelse.

Rätt lill omplacering föreligger endast om det skäligen kan krävas att arbetsgivaren bereder kvinnan annat arbete hos sig.

Denna lag träder i kraft den Ijuli 1991.

Senaste lydelse 1985:85.

190

Lagrådet

Prop. 1990/91:140

Bilaga 7 Uldrag ur prolokoll vid sammanlräde 1991-02-28

Närvarande: f. d. regeringsrådet Bengt Wieslander, regeringsrådet Stig von Bahr, justitierådet Hans-Gunnar Solerud.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 31 januari 1991 har rege­ringen på hemställan av statsrådet Mona[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämla lagrådels yttrande över förslag till lag om ändringar i brottsbalken och i arbelsmiljö­lagen (1977:1160), m.m.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna Hans Blyme, Marianne Tejning och Lii Orlov Baumann.

Förslagen föranleder följande yllrande av lagrådet:

Lagrådet behandlar förslagen i nedan nämnd ordning.

Lagen om ändring i arbetsmiljölagen 

Allmänna synpunkter

Arbetsmiljölagen är enligt sin i remissen föreslagna lydelse uppbyggd på följande sätt. I de tre första kapitlen finns bestämmelser om lagens ända­mål och tillämpningsområde (kap. 1), arbetsmiljöns beskaffenhet (kap. 2) och allmänna skyldigheter för arbetsgivare m. fl. (kap. 3). Bestämmelserna

dessa kapitel kompletteras dels med föreskrifter som regeringen eller arbe­tarskyddsslyrelsen kan meddela med slöd avbemyndiganden enligt 4 kap., dels genom förelägganden eller förbud som tillsynsmyndighet kan meddela med stöd av 7 kap. 710§§. I beslut om föreläggande eller förbud kan tillsynsmyndigheten sätta ut vite. Enligt 8 kap. I § kan, såvida inle vite utsatts, den som bryter mot etl föreläggande eller förbud dömas lill böter eller fängelse högsl ett år. Av 8 kap. 2 § framgår att slraffansvar även kan inträda för den som bryler mol föreskrift eller villkor som har meddelats med slöd av 4 kap. Däremol är beslämmelserna i 1 3 kap. inte förenade med några direkta sanklioner.

Av del anförda följer att beslämmelserna i 1 3 kap. främsl skall bilda underlag för den kompletterande normgivning som kan ske enligt 4 kap. ävensom för den i 7 kap. angivna tillsynsverksamheten. Enligt lagrådels mening kan del emellertid sällas i fråga om de grundläggande bestämmel­serna i 1 -3 kap. erhållit en sådan ulformning atl de går att lillämpa fullt ut efter sin ordalydelse.

I förslaget till ny 1 kap. 1 a§ sägs bl.a. atl lagens ändamål är alt

säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbelslagare för ohälsa eller

olycksfall. Enligt det nya tredje styckel i 2 kap. 1 § skall teknik, arbetsorga­

nisation och arbetsinnehåll utformas så all arbetstagaren inte utsätts för

fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall.

Av den nya 3 kap. 2 a § framgår all arbetsgivaren bl. a. skall systematiskt

planera, leda och kontroUera verksamhelen på ett sätt som säkerställer alt

arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagen och i föreskrifter som kan

191

ha meddelats med slöd av lagen. - De nu nämnda bestämmelserna kan     Prop. 1990/91:140 sägas förstärka den redan tidigare gällande regeln i 3 kap. 2 § om alt     Bilaga 7 arbelsgivaren skall vidla alla åtgärder som behövs för att förebygga all arbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall (jfr även 3 kap. 4 §).

Flera viktiga samhällsfunktioner - exempelvis transporter, sjukvård och räddningstjänst kan inte fullgöras ulan att arbetstagare utsätts för någon form av risk för ohälsa eller olycksfall. Det kan således inle vara avsett att varje arbelsgivare som inle kan säkerställa att arbetstagarna undgår sjukdom eller olycksfall i arbetet bryter mot arbetsmiljölagens krav.

Av förarbetena lill arbelsmiljölagen framgår också all det är nödvändigt med en nyanserad bedömning när man ställer kraven på arbetsmiljön. De insatser som krävs för atl förbättra arbetsmiljön får inte vara orimliga i förhållande till de resultat som kan uppnås (se prop. 1976/77:149 s. 253). Tydligt är att i åtskilliga fall en avvägning måste göras mellan å ena sidan risken för ohälsa eller olycksfall och å andra sidan t.ex. vikten av all arbelel utförs och kostnaderna för alt minska hälso- och olycksfallsrisken.

Att en avvägning av detta slag måsle göras kan inle utläsas av bestäm­melserna i 1-3 kap. Än mindre ger arbetsmiljölagen besked om vilka principer som skall vara vägledande när exempelvis nyttoaspekten hos viss verksamhet skall vägas mol risken för ohälsa eller olycksfall. Avsaknaden av regler i dessa hänseenden är enligt lagrådels uppfaltning ägnat atl medföra osäkerhet vid fastställande av arbetsmiljölagens rätta innebörd. Detta gäller redan då kompletterande föreskrifter skall utfärdas med slöd av 4 kap. och vid utövande av tillsynsverksamheten enligt 7 kap. Osäker­heten förs emellertid över lill arbelsgivare och berörda domstolar om fråga uppkommer t. ex. om utdömande av ett förelagt vite eller om åtal väckts med påslående alt en arbetsgivare brutit mot en av arbetarskyddsstyrelsen meddelad föreskrift. Genomförs förslaget i remissen att införa en besläm­melse om arbetsmiljöbrott i 3 kap. 10 § brottsbalken kommer spörsmålet om vad som i olika situationer åligger arbetsgivare m.fl. enligt arbets­miljölagen alt behöva lösas även i det sammanhanget.

Det anförda visar enligt lagrådets mening atl vissa av de grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap. bör ges en något mindre kategorisk ulform­ning. Av lagtexten bör således kunna utläsas att kravet på en god arbets­miljö kan behöva vägas mot andra viktiga intressen. Önskvärt är vidare att laglexten åtminstone ger någon antydan om vilken tyngd som skall tillmä­tas olika faktorer vid denna avvägning. Lagrådet är medvetet om alt en sådan omarbetning av arbelsmiljölagen knappast nu kan komma till stånd i det förevarande lagstiftningsärendet. Frågan bör dock las upp till be­handling i samband med en kommande översyn av arbetsmiljölagslift­ningen.

192

4 kap. Bemyndiganden

Prop. 1990/91:140

Arbetsmiljölagen är en utpräglad ramlag. Den kräver för sin tillämpning,

°

som också framgår av lagrådsremissen, bemyndiganden enligt 8 kap. 7 § regeringsformen. Del är alltså inte, som man tidigare antagit, tillräckligt med tillämpningsföreskrifter enligt 8 kap. 13 § regeringsformen.

Lagen innehåller för närvarande i 3 kap. bemyndiganden enligt 8 kap. 7 § regeringsformen i vissa särskilda frågor. För all lagen skall kunna fungera fordras emellertid därutöver ett bemyndigande enligt sistnämnda lagrum som täcker övriga fall. Remissen innehåller i 4 kap. 1 § förslag till sådant bemyndigande. Förslaget är allmänt hållet och innehåller inte några begränsningar eller någon precisering. Del stämmer i della hänseende inle med den praxis som på senare år har tillämpats på områdel (jämför proposilionen, 1973:90 s. 209, med förslag till ny regeringsform). Del är heller inte nödvändigt för all tillgodose syftet-med delegeringen, som är all del skall kunna utfärdas ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaf­fenhet och om allmänna skyldigheter i frågor om arbetsmiljön för atl förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet, att ha en så vidsträckt formulerad bestämmelse om bemyndigande. För atl något precisera bemyndigandet kan det lämpligen avfattas i enlighel med det nu angivna syftel, vilkel för övrigl stämmer med den avfattning som motsvarande stadgande i 10§ fartygssåkerhetslagen (1988:49) har fått.

För atl understryka alt bemyndigandet avser de ytterligare föreskrifter som behövs föreslår lagrådet alt 4 kap. 1 § i förslagel, med det innehåll som nyss angivits, flyttas ned efter 10 § i nämnda kapitel. Vidare bör enligt lagrådets mening 3 § detta kapilel flyttas upp och sällas före kapitlets 2 §. Vissa jämkningar av i huvudsak redaktionell karaktär bör vidtagas i dessa två paragrafer. De två första paragraferna i 4 kap. och den sista i samma kapitel skulle alltså enligt lagrådets mening ges följande lydelse:

"1§

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsslyrelsen

får föreskriva om

1.

provning eller annan kontroll av tekniska anordningar eller av ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall,

2.

villkor och kontroll vid tillverkning och användning av sådana anord­ningar eller ämnen,

3.

undersökning av skyddsförhållandena i ett visst slag av verksamhet.

2§

.

Om det behövs för att förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetet får rege­ringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrelsen före­skriva

1.

att arbetsprocesser, arbetsmetoder eller anläggningar som är avsedda för verksamhet av ett visst slag får användas endast efter tillstånd,

2.

att tekniska anordningar eller ämnen, som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, endast efter tillstånd eller godkännande får användas eller av­lämnas för att tas i bruk.

I föreskrift som avses i första styckel får anges att del i anslutning till ett

tillstånd eller ett godkännande kan fastställas krav på produktinformation

och på villkor som skall gälla vid tillverkning samt på kontroll efter

193

tillverkning. I sådan föreskrift kan även anges att etl tillstånd eller godkän-     Prop. 1990/91:140 nande kan förenas med villkor för användningen. Föreskrift som avses i     Bilaga 7 första stycket 2 kan vidare ange villkor vars uppfyllande skall ulgöra förutsättning för tillstånd eller godkännande.

10§

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrelsen får meddela de ytteriigare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för all förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet."

Övriga paragrafer i förslagels 4 kap. får numreras om i enlighet med det anförda. Dessutom bör hänvisningen till 4 kap. 7 § i 12 § förslagel till lag om ändring i lagen (1978:410) om räll till ledighet för vård av barn, m. m. avse 6 § i samma kapilel.

Lagen om ändring i brottsbalken

I den nya beslämmelsen i 3 kap. 10 § uppställs åsidosättande av ett åliggande enligt l.ex. arbetsmiljölagen som brottsrekvisil i stället för all som nu bli behandlat som moment vid bedömningen av huruvida gär­ningsmannen förfarit oaktsami enligt 7 9§§. Den föreslagna ordalydel­sen av laglexten men även uttalandena i den allmänna motiveringen och specialmotiveringen ger närmast intryck av att det är för brotten enligt 7 9 §§ som gärningsmannen skall dömas. Oavsett vilket brotl som är i fråga skall rubriceringen dock vara arbelsmiljöbrotl. I grund och botlen skulle del hela då vara reducerat till en ren rubriceringsfråga, låt vara all förslagel i denna del anses vara av betydelse för att understryka vikten av att arbelsmiljölagsliflningens regler iakttages.

Emellertid måste likväl en prövning ske av de uppställda förutsättning­arna för tillämpningen av lagrummet i den nya 10 §. Av betydelse blir då både den tydlighet med vilken förutsättningarna är angivna i lagrummet och möjligheterna att styrka att de föreligger i det enskflda fallet. I sist­nämnt hänseende är beaktansvärt att det ofta är svårl för polis och åklaga­re alt efter en olycka utreda vem inom arbelsgivarens eller någon annan skyddsansvarigs organisation som bör bära straffansvaret (SOU 1988:3 s. 137). När sådana svårigheter föreligger kan åtal och dom i själva verkei komma alt avse något av brolien i 7 9 §§ och inte arbetsmiljöbrolt.

När det gäller de i förslagel angivna förutsättningarna för lillämpningen

av bestämmelsen i 10 § framträder särskilt den omständigheten att hänvis­

ning sker lill vad som åligger någon enligt arbetsmiljölagsliftningen. Av

remissen framgår atl därmed inte avses endasl arbetsmiljölagen utan även

dels föreskrifter som meddelats med slöd av denna lag, dels åtskillig annan

lagsliftning som inte ens i motiven uttömmande preciserats utan endast

angetts exemplifierande. Enligt lagrådets mening kan en så oprecis bestäm­

ning av brottsrekvisil inte godias. Den i remissmoliveringen (s. 164)

gjorda jämförelsen med bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § brottsbalken

synes inte träffande. I denna paragraf finns en hänvisning till en viss

194

bestämd lag kompletterad med konkreta rekvisil lill stöd för tolkningen     Prop. 1990/91:140

och tillämpningen.

Bilaga 7

I arbelsmiljölagen kriminaliseras endast vissa förfaranden som kan an­ses var tämligen preciserade i lagen eller genom anknytningen till föreskrif­ter meddelade med slöd av lagen. Däremot har det inte ansetts motiverat all i denna lag kriminalisera t. ex. den mer allmänt formulerade skyldighe­ten för arbelsgivaren att vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetslagarna utsetts för ohälsa eller olycksfall. I enlighel med vad lagrådet anfört inledningsvis finns det goda skäl för detta. Från denna utgångspunkt framstår del emellertid som mindre lämpligt att den i brotts­balken upptagna straffbestämmelsen knyts till denna skyldighet genom en allmän hänvisning till vad som åligger någon enligt arbelsmiljölagen.

Med den föreslagna bestämmelsen i 3 kap. 10 § brottsbalken ställs domslolarna inför en prövning av kausaliteten som kan medföra problem. Delta följer av att bestämmelsen enbart avser fall där det andra brottet har begåtts "genom" åsidosättandet av vad som ålegat någon enligt arbets­miljölagsliftningen. Om en domslol finner alt ett dylikt åsidosättande i och för sig skett men alt orsakssammanhangen är mer komplicerade kan den komma lill all beslämmelsen trols allt inle är tillämplig. Fördelen med att ett särskilt brotl uppställts i brottsbalken går då förlorad även om del i belysning av del enskilda fallet hade framstått som väl så angeläget att framhäva det allvarliga i att en skyldighet enligt arbetsmiljölagsliftningen åsidosätts.

Del framstår vidare som en egendomlighet att såsom är avsett enligt remissen, s. 169 och 199 någon kan dömas för arbelsmiljöbrotl enligt bestämmelsen när den som utsatts för fara, avlidit eller åsamkats kropps­skada eller sjukdom inte är arbetstagare eller annan med sådan enligt arbetsmiljölagen likställd person. Delta synes kunna fördunkla brottets skyddsobjekt eller skyddsintresse till förfång för domstolarnas möjlighet all finna slöd i dessa begrepp vid tillämpningen av beslämmelsen.

Som framhållits i remissen (s. 163) förknippas de i 3 kap. 7 9§§ angivna gärningarna oftast med trafikbrott. En av arbelsolycksulredning-en berörd konsekvens av detta är alt belräffande vållande lill annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom brottens straffvärde bedöms med beaktande av beslämmelsen i trafikbrotislagen om vårdslöshet i tra­fik. Enligt vad som uttalas i remissen (s. 163) torde del främsta syftet med den nya straffbestämmelsen vara atl åsladkomma en pedagogisk effekt och en tydligare markering av de särskilda krav på aklsamhet som gäller för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetsmiljön. Att därmed emellertid inte avsetts att slraffvärdebeslämningen av arbelsmiljöbrollen skall ske mer fristående från molsvarande bedömningar i fråga om brolien i 7 och 8 §§ och i vart fall generellt medföra etl högre slraffvärde synes framgå av uttalandena i remissen (s. 167 Q och stöds också av den avfattning bestäm­melsen i den föreslagna 10 § getts.

1 remissen har visserligen samtidigt framhållits (s. 199) atl påföljden för

arbetsmiljöbrolt skall bestämmas med utgångspunkt från hur allvarligt

åsidosättandet av skyldigheterna all förebygga ohälsa och olycksfall fram­

står i det enskilda fallet. Del vill dock synas som om detta uttalande inte

195

har så mycket med det till arbetsmiljölagstiftningen knutna rekvisitet i och     Prop. 1990/91: 140 för sig att göra som fastmera den allmänna bedömningen av graden av den     Bilaga 7 oaktsamhet som anges i bestämmelserna i 7 9 §§.

Etl sammanfattande helhetsintryck blir således att av de nyss berörda skälen till införandet av beslämmelsen i I0§ förefaller det huvudsakliga vara av pedagogisk art. Situationen är med andra ord inle jämförbar med den som råder i fråga om t. ex. narkotikabrott och skallebrotl och som, i enlighet med vad arbetsolyckskommittén påpekat, föranlett fängelsestraff­kommitténs förslag (SOU 1986:1314) om att bestämmelser om dessa brolt skulle tas in i brottsbalken.

Närmasl i förbigående har anmärkts (s. 163 i remissen) som en fördel med den föreslagna beslämmelsen atl den skulle underlätta bedömningen av om del finns skäl alt väcka talan om företagsbol. För tillämpligheten av reglerna om förelagsbot saknar del betydelse om brottet regleras i brotts­balken eller i annan lag liksom om det i brottsbalken regleras på det ena eller andra sättet. Några beaktansvärda skillnader lorde inle heller förelig­ga mellan del fallet att det redan av domslutet framgår all en skyldighet enligt arbetsmiljölagsliftningen blivit åsidosatt och det atl detta förhållan­de framgår endast domskälsvis.

Det anförda leder fram till slutsatsen atl den föreslagna bestämmelsen i 3 kap. 10 § är ägnad alt skapa osäkerhet om sammanhangen och leda till tolkningsproblem som inte uppväger den fördel som avses bli uppnådd. Lagrådet avslyrker därför atl beslämmelsen införs.

Om någon ny beslämmelse om arbetsmiljöbrolt inte införs i 3 kap. 10 § brottsbalken måste övervägas vad som enligt 11 § (förslagets 12 §) i samma kap. skall gälla beträffande åtal. Lagrådet delar i huvudsak den uppfatt­ning som kommit till uttryck i remissen, nämligen atl någon inskränkning i åtalsrätten inte bör föreligga vid arbetsolyckor som medför kroppsskada eller sjukdom. För alt ge erforderlig konkretion och för alt knyta an lill lydelsen av den nuvarande bestämmelsen i 11 § föreslås att denna paragraf får följande lydelse:

"11 §

Vållande till kroppsskada eller sjukdom får, om brottet inle är grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden har åsamkats skadan eller sjukdomen i verksamhet som arbetstagare eller om målsäganden anger brottet till åtal och åtal är påkallat ur aflmän synpunkt."

Lagen om ändring i lagen om rätt till ledighet för vård av barn, m. m.

Lagrådet lämnar förslagel utan erinran, dock bör hänvisningen till 4 kap. 7 § arbelsmiljölagen som en följd av vad lagrådet anfört om 4 kap. arbets­miljölagen ändras till atl avse 6 §.

196

Innehållsförteckning

Prop. 1990/91:140

Propositionen...................................................... 

... 

3

Proposilionens huvudsakliga innehåll ........................ 

3

Proposilionens lagförslag........................................ 

5

1

Inledning  ...................................................... 

.. 

20

2

Bakgrund  ...................................................... 

.. 

22

3

En bättre arbetsmiljö  ...................................... 

.. 

31

3.1

En ny ändamålsbestämmelse i arbetsmiljölagen. 

31

3.2

Det goda arbetet  ..................................... 

32

3.3

Arbetsgivarens ansvar för arbetsmiljöarbelet.... 

38

3.4

Arbetsanpassning och rehabilitering  ............. 

43

3.5

Partssamarbete  ........................................ 

54

3.6

Kvinnors arbetsmiljö  .................................. 

56

4 Förelagshälsovården......................................... 

59

4.1

Inledning.................................................. 

59

4.2

Förelagshälsovårdens mål och arbetsuppgifter. 

60

4.2.1

Förebyggande arbete ................   ........ 

61

4.2.2

Anpassning och rehabilitering ................ 

61

4.3

Sjukvårdens roll inom företagshälsovården  .... 

. 

63

4.4

Förelagshälsovårdens styrning och ledning...... 

66

4.5

Kompetens- och utbildningsfrågor.................. 

68

4.6

Förelagshälsovårdens utbyggnad  ................. 

69

4.7

Villkor för bidrag......................................... 

71

4.7.1

Grundläggande villkor............................ 

71

4.7.2

Patientavgift ...................................... 

73

4.8

Vissa ändringar i bidragssystemet.................. 

. 

74

4.9

Bygghälsan .............................................. 

76

4.10

Organ församverkan och utveckling av företagshälsovården.

77

4.11

Genomförande........................................... 

78

5 Produktsäkerhet och produktkontroll m. m............. 

. 

78

5.1  Normgivningskompetensen i arbetsmiljölagen.... 

. 

78

5.1.1

Ett nytt föreskriftsbemyndigande i arbetsmiljölagen  .

78

5.1.2

Föreskrifter för totalförsvaret................. 

. 

81

5.2

Produktsäkerhet och produktkontroll ............. 

82

5.3

Produktinformation   ............................................. 

.. 

91

5.4

Anmälningsskyldighet för leverantörer m. m..... 

. 

92

5.5

Skyddsansvar för förpackning....................... 

93

5.6

Skyddsvaccinering som villkor för arbele ......... 

. 

94

5.7

Fullföljande av periodiska läkarundersökningar . 

. 

95

6 Arbetsmiljöansvar vid projektering m. m................ 

. 

97

6.1

En ny regel i arbelsmiljölagen om arbelsmiljöansvar vid projektering  

97

6.2

Konventionen (nr 167) och rekommendationen (nr 175) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete___________ 

101

6.2.1

Bakgrund............................................ 

101

6.2.2

Ratifikation av konventionen.................. 

102

6.3

Tekniska anordningar................................... 

104

6.4

Arbetsmiljöansvar för upplålare av lokal eller markområde .

105

6.5

Samordningsansvaret på gemensamma arbetsställen        

106

6.6

Föreläggande och förbud vid överlåtelse av verksamhel eller egendom        

106

7 Arbetsolycksutredningen.................................... 

108

7.1

Arbetsmiljöbrott och arbetsolyckor ................ 

108

7.2

Anmälningsskyldighet vid arbetsolycka............ 

116                             197

8

Arbetarskyddsverkels roll  ................................. 

117

9

Arbetslivsfondens verksamhel  ........................... 

121

10

Information och utbildning . ............................ 

123

11

Fortsatt utredningsarbete.................................. 

125

12

Upprättade lagförslag........................................ 

128

13

Specialmotivering............................................. 

129

14

Hemställan...................................................... 

150

15

Beslut   ......................................................... 

151

Bilaga 1 Sammanfattning av belänkandet (SOU) 1988:3) Arbets­

olycka "Olycka" eller arbetsmiljöbrott .......  152

Bilaga 2 Sammanfattning av betänkandet (Ds 1989:48) Produkt­

kontroll enligt arbetsmiljölagen, m.m.............   158

Bilaga 3 Sammanfattning av betänkandet (Ds 1990:6) Arbets­

miljöansvar vid projektering, m. m................   162

Bilaga 4 Sammanfattning av betänkandet (Ds 1990:42) Företags­

hälsovård i omvandling..............................   167

Bilagas    Sammanfattning av belänkandel (SOU 1990:49) Arbete

och hälsa ...............................................  172

Bilaga 6    Lagrådsremissens lagförslag..................... 177

Bilaga 7    Lagrådels yllrande.................................. 191

Prop. 1990/91:140

Norstedts Tryckeri, Stocktiolm 1991

198