Propositionens huvudsakliga innehåll

Sverige deltar i internationellt samarbete på

brottmålsområdet bl.a. genom att vara anslutet till

1959 års europeiska konvention om inbördes

rättshjälp i brottmål (rättshjälpskonventionen).

När Sverige tillträdde rättshjälpskonventionen

gjordes förbehåll beträffande artikel 11 i

konventionen som bl.a. innehåller regler om att en

person som är berövad friheten i en stat skall kunna

kunna höras som vittne i samband med utredning

av brott eller vid en rättegång i en annan stat.

Någon sådan rättshjälp som avses i artikel 11

lämnas således inte av Sverige.

I propositionen föreslås nu -- i linje med de

ifrågavarande bestämmelserna i konventionen -- att

en person som är berövad friheten i Sverige, efter

begäran från en främmande stat, skall kunna föras

över till den främmande staten för förhör eller

konfrontation i samband med utredning om brott

eller vid rättegång. Som förutsättning för att ett

sådant överförande skall kunna ske skall gälla bl.a.

att förhöret eller konfrontationen avser annat än

den frihetsberövades egen brottslighet och att den

frihetsberövade samtycker till åtgärden.

Lagändringen gör det möjligt för Sverige att återta

förbehållet beträffande artikel 11. En följd av att

Sverige återtar förbehållet är att svenska

myndigheter på motsvarande sätt hos en

främmande stat kan begära att en frihetsberövad

person i den staten skall föras över till Sverige för

förhör eller konfrontation.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 april

1992.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

 Härigenom förskrivs i fråga om lagen

(1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet

dels att nuvarande 2 § skall betecknas 8 §

och ha följande lydelse,

dels att det närmast före 1 § skall införas

en ny rubrik ''''''''Informationsutbyte'''''''',

dels att det i lagen skall införas sex nya

paragrafer, 2 -- 7 §§, samt närmast före 2, 6, 7 och

8 §§ nya rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Vittnesförhör m.m. med

 frihetsberövade personer

 Överförande av en

 frihetsberövad person till

 en främmande stat

 2 §

 En person i Sverige, som är

 berövad friheten, får

 efter framställning från

 en främmande stat föras

 över till den staten för

 förhör eller

 konfrontation i samband med

 förundersökning eller

 vid rättegång, om

 förhöret eller

 konfrontationen avser annat

 än den frihetsberövades

 egen brottslighet.

 3 §

 En framställning om

 överförande skall

 avslås, om den

 frihetsberövade inte

 samtycker till åtgärden.

 En framställning får

 också avslås, 1. om ett

 överförande medför

 att tiden för

 frihetsberövandet

 förlängs, 2. om den

 frihetsberövades närvaro

 behövs i ett brottmål

 som handläggs här i

 landet, 3. om den gärning

 som framställningen avser

 inte motsvarar brott enligt

 svensk lag eller om den

 utgör ett politiskt eller

 militärt brott, eller 4. om

 andra tvingande skäl talar

 mot ett överförande. Om

 framställningen bifalls,

 skall det framgå av

 beslutet när den

 frihetsberövade senast

 skall återföras till

 Sverige eller, i

 förekommande fall,

 försättas på fri fot.

 4 §

 En framställning om

 överförande skall på

 diplomatisk väg ges in till

 utrikesdepartementet, om inte

 Sverige i förhållande

 till den främmande staten

 har kommit överens om en

 annan ordning.

 Framställningen prövas

 av regeringen.

 Framställningen skall

 innehålla uppgift om 1. den

 frihetsberövades namn och

 var han är

 omhändertagen, 2. den

 brottsliga gärningen samt

 tid och plats där den

 ägde rum, 3. vad

 förhöret eller

 konfrontationen skall avse,

 och 4. hur lång tid den

 frihetsberövade behöver

 närvara i den främmande

 staten.

 5 §

 Om det inte är uppenbart

 att framställningen skall

 avslås, skall yttrande

 över framställningen

 inhämtas från den

 myndighet som svarar för

 omhändertagandet av den

 frihetsberövade,

 Myndigheten skall i yttrandet

 lämna de upplysningar som

 kan vara av betydelse för

 prövningen enligt 3 §.

 Överförande av en

 frihetsberövad person till

 Sverige

 6 §

 En i främmande stat

 frihetsberövad person som

 efter framställning från

 en svensk domstol eller

 åklagare förs över

 till Sverige för

 förhör eller

 konfrontation skall tas i

 förvar av polismyndighet.

 Transport av en

 frihetsberövad person genom

 Sverige

 7 §

 Chefen för

 justitiedepartementet kan

 meddela tillstånd till

 transport genom Sverige av en

 i främmande stat

 frihetsberövad person som

 skall föras över till en

 annan stat för förhör

 eller konfrontation. Meddelas

 sådant tillstånd, får

 polismyndigheten vid behov ta

 den överförde i

 förvar. En framställning

 om tillstånd som avses i

 första stycket skall

 göras i den ordning som

 anges i 4 § första

 stycket. Immunitet för

 vissa vittnen m.fl.

 8 §

I den utsträckning det har I den utsträckning det har

avtalats i en avtalats i en

överenskommelse som Sverige överenskommelse som Sverige

har ingått med främmande har ingått med främmande

stat, får den som efter stat, får den som efter

kallelse i enlighet med kallelse i enlighet med

överenskommelsen har rest överenskommelsen har rest

in i Sverige från den in i Sverige från den

främmande staten för att främmande staten för att

höras eller på annat höras eller på annat

sätt medverka vid utredning sätt medverka vid utredning

av brott eller i ett av brott eller i ett

rättsligt förfarande med rättsligt förfarande med

anledning av brott inte anledning av brott inte

lagföras, berövas sin lagföras eller, i vidare

frihet eller på annat mån än som följer av

sätt underkastas 6 §, berövas sin frihet

inskränkning i denna på eller på annat sätt

grund av handling, underkastas inskränkning i

underlåtenhet eller dom som denna på grund av handling,

härrör från tiden underlåtenhet eller dom som

före inresan i Sverige och härrör från tiden

som, när det gäller en före inresan i Sverige och

tilltalad, inte är avsedd som, när det gäller en

med kallelsen. tilltalad, inte är avsedd

 med kallelsen.

 Immuniteten upphör om den som rest hit

stannar kvar i Sverige trots att han haft möjlighet

att lämna landet under en sammanhängande tid av

femton dagar från det att han har fått besked från

myndigheten om att hans närvaro inte längre krävs,

eller om han, efter att ha lämnat landet, återvänder

hit.

Innehåller överenskommelsen bestämmelse att

immuniteten skall ha mindre omfattning än som nu

angetts, gäller i stället den bestämmelsen.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1992.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård

i anstalt

 Härigenom föreskrivs att 43 § lagen

(1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 43 §

Intagen skall inställas vid domstol eller vid

nämnd som avses i 37 kap. brottsbalken, om

domstolen eller nämnden begär det. Begär annan

myndighet att intagen skall inställas inför denna,

prövar kriminalvårdsstyrelsen om det skall ske. I

anslutning till inställelse varom nu är fråga får

intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det

behövs av säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse Tiden för inställelse

som avses i första stycket som avses i första stycket

inräknas i inräknas i

verkställighetstiden. verkställighetstiden.

 Detsamma gäller tid som

 intagen vistas utanför

 anstalt med stöd av 2 §

 lagen (1991:435) med vissa

 bestämmelser om

 internationellt samarbete

 på brottmålsområdet.

 Åtalas intagen, skall han på begäran

erhålla den

lättnad i verkställigheten som erfordras för

utförande av hans talan i målet.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1992.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning

för brott

 Härigenom föreskrivs att 22 § lagen

(1957:668) om utlämning för brott skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 22 §1

Regeringen beslutar om Regeringen eller

ersättning av allmänna justitiedepartementet beslutar

medel till offentlig om ersättning av

försvarare för arbete allmänna medel till

hos regeringen. offentlig försvarare för

 arbete hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1992.

1 Senaste lydelse 1983:227.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning

för brott till Danmark, Finland, Island och Norge

 Härigenom föreskrivs att 20 § lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 §1

Fråga om ersättning av Fråga om ersättning av

allmänna medel till allmänna medel till

offentlig försvarare offentlig försvarare

prövas, förarbete hos prövas, för arbete hos

regeringen av denna och för regeringen av denna eller av

arbete hos riksåklagaren av justitiedepartementet och

denne. för arbete hos

 riksåklagaren av denne.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1992.

1 Senaste lydelse 1983:228.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 24 oktober 1991

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande,

och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af
[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om överförande av frihetsberövade

personer för förhör m.m. utomlands

1 Inledning

I promemorian (Ds Ju 1987:12) Beslag, kvarstad

och vittnesförhör i internationella förhållanden,

som upprättades inom justitiedepartementet år

1987, föreslogs dels vissa bestämmelser om

användning av tvångsmedlen beslag och kvarstad

på begäran av främmande stat, dels en ny lag om

vittnesförhör med frihetsberövade personer i

internationella förhållanden.

Efter remissbehandling av promemorian

utarbetades en proposition om beslag och kvarstad

i internationella förhållanden (prop. 1989/90:82).

Förslagen i propositionen antogs av riksdagen

(JuU30, rskr. 264) och de nya bestämmelserna

trädde i kraft den 1 juli 1990 (SFS 1990:273-276).

Jag avser nu att ta upp den kvarstående frågan

om överförande av frihetsberövade personer för

förhör m.m. utomlands. Till protokollet i detta

ärende bör fogas promemorians lagförslag i den

delen som bilaga 1 och en förteckning över

remissinstanserna som bilaga 2. En

sammanställning över remissvaren finns tillgänglig

i lagstiftningsärendet (dnr 87-1902).

Jag tar i detta lagstiftningsärende också upp en

fråga om beslutanderätten när det gäller att

fastställa ersättning till offentlig försvarare i

utlämningsärenden som avgörs av regeringen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 12 september 1991 att

inhämta lagrådets yttrande över de lagförslag om

vittnesförhör m.m. i internationella förhållanden

som utarbetats i ärendet. De till lagrådet

remitterade lagförslagen bör fogas till protokollet i

detta ärende som bilaga 3.

Lagrådet har lämnat lagförslagen utan erinran.

Lagrådets granskning har lett till några mindre

redaktionella ändringar av lagförslagen.

2 Allmän motivering

2.1 Bakgrund

Sverige har sedan gammalt lämnat inbördes

rättshjälp i brottmål till främmande stater i den

utsträckning som vår lagstiftning tillåter.

Sådan rättshjälp lämnas i princip både till stater

som Sverige har träffat överenskommelse med om

inbördes rättshjälp i brottmål och sådana stater som

inte kan stödja en framställning om rättshjälp på en

särskild överenskommelse. I fråga om

bevisupptagning gäller t.ex. att en främmande stat

enligt lagen (1946:816) om bevisupptagning åt

utländsk domstol -- oavsett om en

överenskommelse mellan den främmande staten

och Sverige föreligger eller inte -- kan begära

medverkan av svensk domstol avseende åtgärder

som hör till rättegången i den främmande staten.

Det kan gälla förhör med en part i rättegången eller

bevisupptagning genom att höra ett vittne eller en

sakkunnig eller genom att hålla syn.

Samarbetet med andra stater vad gäller

inbördes rättshjälp i brottmål bygger dock främst

på konventioner och bilaterala avtal. Sådana

överenskommelser mellan staterna är ofta att

föredra eftersom de normalt skapar en större

klarhet mellan staterna under vilka förutsättningar

som rättshjälp kan lämnas och underlättar den rent

praktiska hanteringen. Överenskommelser som

bygger på ömsesidighet innebär vidare att en stat

som är villig att lämna en viss typ av rättshjälp i

allmänhet också kan räkna med att få motsvarande

hjälp från andra stater.

Den viktigaste överenskommelsen på området

är den i Strasbourg år 1959 undertecknade

europeiska konventionen om inbördes

rättshjälp i brottmål (se prop. 1961:48 samt SÖ

1968:15 och 1977:88). Sverige har tillträtt den

konventionen, som för Sveriges del trädde i kraft

den 1 maj 1968. Förutom Sverige är numera

följande stater och områden anslutna till

konventionen: Belgien, Danmark, Finland,

Frankrike jämte besittningar, Grekland, Island,

Israel, Italien, Liechtenstein, Luxemburg,

Nederländerna med Aruba, Norge, Schweiz,

Spanien, Turkiet, Tyskland och Österrike.

I konventionen åtar sig de fördragslutande

staterna att i enlighet med konventionens

bestämmelser i största möjliga utsträckning lämna

varandra rättshjälp i brottmål som handläggs av en

judiciell myndighet i en annan konventionsstat. De

former av rättshjälp som regleras i konventionen

gäller bl.a. bevisupptagning, husrannsakan och

beslag för bevisändamål, delgivning och

utlämnande av straffregisterutdrag.

När Sverige år 1967 ratificerade konventionen

gjorde vi förbehåll beträffande vissa av

artiklarna. Ett sådant förbehåll gjordes

beträffande artikel 2 i konventionen. Enligt den

artikeln kan en framställning enligt konventionen

avslås av den anmodade staten, bl.a. om gärningen

är av politisk natur eller om den begärda åtgärden

kan anses kränka landets suveränitet, medföra fara

för dess säkerhet eller strida mot dess allmänna

rättsprinciper (ordre public) eller mot andra för den

anmodade staten väsentliga intressen. Sverige har

gjort de förbehållen beträffande artikel 2 att en

framställning om rättshjälp dessutom kan avslås a)

om den gärning som framställningen avser inte är

belagd med straff enligt svensk lag, b) om

förundersökning rörande gärningen har inletts i

Sverige eller i tredje stat, c) om den i den

ansökande staten misstänkte personen i Sverige

eller i tredje stat har åtalats för gärningen eller dom

har meddelats rörande gärningen, d) om i Sverige

eller i tredje stat beslut har fattats att nedlägga

förundersökning eller åtal för gärningen eller att

inte inleda förundersökning eller väcka åtal för

gärningen och e) om straff för brottet är förfallet

enligt svensk lag.

Sverige har vidare gjort förbehåll beträffande

artikel 11 i konventionen som gäller

överförande och transitering av frihetsberövade

personer för förhör eller konfrontation utomlands.

I promemorian föreslogs att Sverige skall återta

detta förbehåll. Jag återkommer i följande avsnitt

till det närmare innehållet i artikel 11 och vissa

andra artiklar som har samband med den.

Enligt artikel 23 i konventionen skall en

stat som gjort förbehåll beträffande en eller flera

bestämmelser i konventionen återta detta så snart

omständigheterna så medger (punkt 2). En

avtalsslutande part som har gjort förbehåll

beträffande en bestämmelse har enligt samma

artikel inte rätt att i vidare mån än den själv har

godtagit bestämmelsen kräva tillämpning av

densamma från en annan parts sida (punkt 3).

I förhållande till de nordiska länderna

lämnar Sverige i åtskilliga hänseenden en mera

långtgående rättshjälp än vad som följer av den

europeiska rättshjälpskonventionen. Bl.a. har

frågan om nordisk vittnesplikt lösts genom enhetlig

lagstiftning i de nordiska länderna. De svenska

bestämmelserna på området finns i lagen

(1974:752) om nordisk vittnesplikt. Vidare har

Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige

undertecknat en överenskommelse år 1974 om

inbördes rättshjälp genom delgivning och

bevisupptagning (SÖ 1975:42, cirkulär 1975:301).

Det kan här nämnas att man inom ramen för

Förenta Nationernas Ekonomiska och Sociala

Råd (UNESCO) arbetar med en s.k.

modellkonvention om inbördes rättshjälp i

brottmål. Sverige deltar i det arbetet tillsammans

med många andra länder. Avsikten är att

konventionen skall utgöra modell för de bilaterala

avtal som ingås på detta område. Bland de

bestämmelser som övervägs i sammanhanget finns

regler om överförande av frihetsberövade personer

till andra stater för att medverka vid utredning av

brott eller i samband med rättegång.

2.2 Närmare om den europeiska

rättshjälpskonventionen

Som jag nyss nämnde innehåller artikel 11

i konventionen bestämmelser om överförande

av personer som är frihetsberövade för förhör eller

konfrontation utomlands. Reglerna innebär att en

person som är berövad friheten skall föras över till

den stat där förhöret eller konfrontationen skall äga

rum, om personlig inställelse begärs av

konventionsstaten (punkt 1).

En framställning om överförande får vägras

under vissa angivna förutsättningar (punkt 1 a --

d). Det kan ske om den som skall överföras inte

samtycker till åtgärden, om hans närvaro behövs i

en pågående rättegång i den anmodade staten, om

ett överförande skulle kunna leda till att tiden för

frihetsberövandet förlängs eller om andra

tvingande skäl talar mot ett överförande till den

ansökande statens område.

Artikel 11 punkt 2 innehåller

bestämmelser om transitering av personer som är

frihetsberövade. Enligt bestämmelserna skall

transitering genom en tredje konventionsstats

område i princip beviljas, om justitiedepartementet

i den ansökande staten begär det och bifogar

erforderliga handlingar. Transitering av egna

medborgare får dock vägras.

Enligt artikel 11 punkt 3 skall den som har

överförts till en annan stat hållas i förvar på den

ansökande statens område, liksom i förekommande

fall på tredje stats område, såvida inte den

anmodade staten begär att han försätts på fri fot.

I nära samband med artikel 11 står

bestämmelserna i artikel 12. Den artikeln

föreskriver en tidsbegränsad immunitet för bl.a.

vittnen som inställer sig på den ansökande statens

område. Sådana bestämmelser återfinns för svenskt

vidkommande numera i 2 § lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete

på brottmålsområdet.

Av artikel 20 i konventionen framgår att

ersättning för kostnader som uppstått på den

anmodade statens område för transport enligt

artikel 11 av personer som berövats friheten får

utkrävas av den ansökande staten. Denna

bestämmelse utgör ett av de få fall där

ersättningsanspråk kan ställas enligt konventionen.

I artikel 23 punkt 3 finns en s.k.

reciprocitetsbestämmelse. En avtalsslutande part

som gjort förbehåll i något avseende kan inte i

vidare mån än den själv har godtagit en

bestämmelse kräva att en annan part skall tillämpa

den.

Av de 18 stater som hittills har tillträtt

konventionen har, utöver Sverige, endast Finland

och Grekland gjort förbehåll mot artikel 11 i dess

helhet. Åtta stater -- Frankrike, Island, Italien,

Liechtenstein, Spanien, Schweiz, Turkiet och

Israel -- har inte gjort något förbehåll. Två stater --

Österrike och Tyskland -- har godtagit artikeln i

dess helhet men har förklarat att de alltid avser att

utnyttja de möjligheter att vägra efterkomma

framställningen som anges i punkt 1 a -- c.

Danmark och Norge har gjort förbehåll såvitt avser

artikel 11 punkt 2, dvs. transitering genom dess

territorier. Belgien, Luxemburg och

Nederländerna har i fråga om transitering gjort ett

begränsat förbehåll som innebär att transitering

medges endast under vissa förutsättningar. Dessa

fem stater har dock inte förbehållit sig några

begränsningar i skyldigheten att föra över

frihetsberövade personer till andra

konventionsstater för förhör eller konfrontation i

den utsträckning artikeln föreskriver.

2.3 Bör det svenska förbehållet återkallas?

Som framhålls i promemorian var motivet till

att man från svensk sida gjorde förbehåll

beträffande artikel 11 i konventionen att det

enligt då gällande svensk rätt inte var möjligt att i

annan ordning än i samband med utlämning för

brott lämna bistånd vid brottsutredning i en annan

stat på det sätt som avses i artikeln. Med hänsyn till

att utlämning inte kunde komma i fråga ansågs ett

förbehåll böra göras av innebörd att artikeln inte

skulle tillämpas från svensk sida (se prop. 1961:48

s. 11). Det konstaterades i sammanhanget att en

följd av det ställningstagandet var att det inte blev

möjligt att t.ex. påräkna inställelse vid svensk

domstol av ett vittne som hade berövats friheten i

en annan stat. I stället fick man falla tillbaka på den

möjlighet som fanns enligt svensk lagstiftning att

höra vittnet vid bevisupptagning inför den

utländska domstolen.

Sverige är i dag relativt ensamt i Europa om att

vägra internationell rättshjälp som består i att föra

över en person som är berövad friheten till en

annan stat för förhör eller konfrontation i en där

pågående rättegång eller förundersökning. Jag kan

inte se att det numera föreligger några sakliga skäl

som talar mot att lämna bistånd i detta hänseende,

särskilt med tanke på möjligheten att vägra

överförande om den som skall höras inte samtycker

till åtgärden.

För ett återtagande av förbehållet talar också

med styrka att konventionsstaterna är förpliktade

att återta gjorda förbehåll så snart

omständigheterna medger det och att olika

konventioner som Sverige har tillträtt eller kan ha

intresse av att tillträda, såväl bilaterala som

multilaterala, ofta innehåller bestämmelser om

överförande av frihetsberövade personer till andra

konventionsstater för vittnesförhör. Sådana

bestämmelser finns bl.a. i den av Förenta

Nationerna nyligen antagna och av Sverige

ratificerade konventionen om olaglig hantering av

narkotika (se prop. 1990/91:127 bil. 1 artikel 7 p. 4,

JuU32, rskr. 323). I och med den allt större

rörligheten i Europa är det uppenbart att det finns

ett starkt och växande behov av att kunna överföra

frihetsberövade personer för förhör m.m. mellan

de europeiska länderna.

Jag ställer mig alltså -- i likhet med

remissinstanserna -- bakom promemorieförslaget

att Sverige bör återta förbehållet beträffande

artikel 11 i rättshjälpskonventionen. I detta

sammanhang kan också nämnas att man från

domstolshåll har framhållit vikten av att i allvarliga

brottmål kunna höra nyckelvittnen direkt inför

svensk domstol, något som i dag inte kan ske om de

är frihetsberövade utomlands.

Ett återtagande av förbehållet beträffande

artikel 11 får konsekvenser även för förbehållet

beträffande artikel 2 i konventionen. Som jag

tidigare redovisat (se avsnitt 2.1) har Sverige gjort

ett allmänt förbehåll om att en framställning om

rättshjälp enligt konventionen kan avslås under

vissa förutsättningar, bl.a. om kravet på s.k. dubbel

straffbarhet inte är uppfyllt, om förundersökning

rörande gärningen har inletts i Sverige eller om den

person som är misstänkt för brott i den främmande

staten har åtalats i Sverige eller om dom

beträffande gärningen har meddelats i Sverige. Om

förbehållet beträffande artikel 11 i konventionen

återtas och en särskild lagreglering införs om

överförande av frihetsberövade personer för förhör

utomlands, är det naturligt att lagstiftningen

uttömmande reglerar under vilka förutsättningar

ett överförande får ske. Det finns därför anledning

att ifrågasätta om de nu nämnda förbehållen

beträffande artikel 2 skall omfatta också rättshjälp

som avses i artikel 11 eller om de kan undvaras eller

begränsas på något sätt.

Som jag tidigare varit inne på (se avsnitten 2.1

och 2.2) medger rättshjälpskonventionens artikel 2

och artikel 11 att framställningar om överförande

av frihetsberövade personer avslås på vissa särskilt

angivna grunder. Dessa avslagsgrunder lämnar i

normalfallet gott handlingsutrymme för att slå vakt

om svenska intressen. Konventionen innehåller

emellertid inga krav på att den brottsliga gärning

som ligger till grund för en framställning om

rättshjälp skall vara straffbar även i det land som

skall lämna rättshjälpen (dubbel straffbarhet). En

sådan vägransgrund är enligt min mening

nödvändig när det gäller rättshjälp som avses i

artikel 11 och överensstämmer med vad som i

Sverige gäller vid framställningar om

bevisupptagning på begäran av främmande stat (se

1 § lagen, 1946:816, om bevisupptagning åt

utländsk domstol). Sverige bör enligt min mening

kunna avslå en framställning om överförande av en

frihetsberövad person till en främmande stat, om

den gärning som avses med framställningen inte

motsvarar brott enligt svensk lag.

I samband med att Sverige återtar förbehållet

enligt artikel 11 bör Sverige därför anmäla att det

förbehåll i fråga om krav på dubbel straffbarhet

som Sverige gjorde vid tillträdet till konventionen

också gäller vid framställningar om rättshjälp enligt

artikel 11, men att de förbehåll som i övrigt gjordes

beträffande artikel 2 inte kommer att tillämpas vid

sådana framställningar.

Danmark och Norge har, som jag tidigare

nämnde, gjort förbehåll beträffande

bestämmelserna om transitering av

frihetsberövade personer över en tredje

konventionsstats område. Behovet av transitering

över de nordiska ländernas territorier kan med

hänsyn härtill inte förväntas vara särskilt stort. Om

Sverige gör ett förbehåll beträffande

konventionens bestämmelser i detta hänseende kan

vi emellertid, på grund av

reciprocitetsbestämmelsen i artikel 23 punkt 3, inte

påräkna transiteringstillstånd från andra

konventionsstater. Med hänsyn till det nu sagda

finns det enligt min mening inte anledning att göra

förbehåll i fråga om transitering. Skulle

omständigheterna i något fall vara stötande

föreligger möjligheter att vägra efterkomma

framställningen om transiteringstillstånd under

åberopande av ordre public (artikel 2:b i

rättshjälpskonventionen). Transitering av svenska

medborgare får såsom tidigare nämnts vägras.

Jag anser således att artikel 11 i

rättshjälpskonventionen bör kunna godtas i dess

helhet och förbehållet således återtas utan

inskränkningar.

n

2.4 En lagreglering om överförande av

frihetsberövade personer för vittnesförhör m.m.

utomlands

Mitt förslag: En person i Sverige som är

berövad friheten skall på begäran av en främmande

stat kunna föras över till den främmande staten för

förhör eller konfrontation i samband med

utredning om brott eller vid rättegång, om förhöret

eller konfrontationen avser annat än den

frihetsberövades egen brottslighet. På motsvarande

sätt skall en i utlandet frihetsberövad person kunna

överföras till Sverige för förhör eller konfrontation

här i landet.

Regeringen skall pröva om en framställning om

överförande av en här i landet frihetsberövad

person skall beviljas. En förutsättning för att ett

sådant överförande skall kunna ske är bl.a. att den

frihetsberövade samtycker till åtgärden. Den

myndighet som svarar för omhändertagandet skall

yttra sig över framställningen och uttala sig om det

från andra utgångspunkter möter hinder att den

frihetsberövade lämnar landet.

En frihetsberövad person som har överförts från

en främmande stat till Sverige för förhör eller

konfrontation skall tas i förvar av polisen under

vistelsen här i landet.

Chefen för justitiedepartementet skall kunna

meddela tillstånd till transport genom Sverige av en

i främmande stat frihetsberövad person som skall

föras över till en tredje stat för förhör eller

konfrontation (transitering).

Promemorians förslag: Överensstämmer i

stora drag med mitt förslag. Promemorieförslaget

tar emellertid sikte endast på personer som är

frihetsberövade inom ramen för kriminalvården

eller som är häktade eller anhållna. Förslaget gäller

inte för de s.k. administrativa frihetsberövandena,

dvs. personer som t.ex. är intagna för psykiatrisk

tvångsvård. Enligt promemorieförslaget skall

kriminalvårdsstyrelsen och riksåklagaren vara

beslutande myndigheter i fråga om de personer som

skall överföras till främmande stat.

Remissinstanserna: Samtliga

remissinstanser har godtagit promemorians förslag

eller lämnat det utan erinran. Ett par

remissinstanser har lämnat synpunkter av främst

teknisk karaktär. En remissinstans är kritisk mot

förslaget att låta kriminalvårdsstyrelsen fatta beslut

om överförande av frihetsberövade personer och

förordar i stället att saken prövas i domstol.

Skälen för mitt förslag: Som framgår av

vad jag tidigare har sagt är avsikten med det nu

framlagda förslaget att Sverige i större utsträckning

än vad som för närvarande sker skall kunna delta i

internationellt samarbete på brottmålsområdet vad

gäller inbördes rättshjälp mellan olika stater.

Grunden för detta samarbete är främst den

europeiska rättshjälpskonventionen, och tanken är

att det lagförslag som nu läggs fram skall göra det

möjligt för Sverige att återta det förbehåll

beträffande artikel 11 i konventionen som gjordes

i samband med ratificeringen. Utgångspunkten vid

utformningen av förslaget är således konventionens

bestämmelser om överförande och transitering av

frihetsberövade personer (se avsnitt 2.2). Dessa

regler innebär i korthet att en person som är

frihetsberövad i en stat skall överföras till en annan

stat där förhöret eller konfrontationen skall äga

rum, om personlig inställelse begärs av den senare

staten (punkt 1). Enligt artikeln får en

framställning om överförande vägras under vissa

förutsättningar (punkt 1 a -- d). Det gäller bl.a. om

den frihetsberövade själv inte vill medverka vid

förhöret eller konfrontationen. Ytterligare

vägransgrunder framgår av artikel 2. Enligt den

artikeln får en framställning om rättshjälp vägras i

fråga om politiska brott och om det föreligger

hinder av ordre public-karaktär. Av konventionens

artikel 1 slutligen framgår att konventionen över

huvud taget inte omfattar militära brott. Artikel 11

innehåller också bestämmelser om transitering av

personer som är frihetsberövade (punkt 2) och

regler om att den som har överförts till en annan

stat skall hållas i förvar på den ansökande statens

område (punkt 3).

Promemorieförslaget har utarbetats med

beaktande av de nu angivna huvudprinciperna i

konventionen, och jag ansluter mig i allt väsentligt

till vad som sägs i promemorian i dessa delar.

Remissinstanserna har också över lag godtagit den

principiella uppläggningen av förslaget. Jag vill

tillägga att promemorians förslag ligger väl i linje

med det förslag till konventionstext som har

diskuterats inom UNESCO, såvitt gäller den där

aktuella modellkonventionen (se avsnitt 2.1).

I likhet med vad som föreslås i promemorian

anser jag vidare att reglerna bör utformas så att de

får generell tillämplighet och att de således bör

gälla också i förhållande till stater som står utanför

rättshjälpskonventionen.

I ett par hänseenden anser jag emellertid att

lagen bör ges en delvis annan utformning än

den som föreslås i promemorian. Det gäller dels

frågan vilka personer som bör omfattas av reglerna,

dels frågan vilken myndighet som lämpligen bör

besluta i fråga om överförande av frihetsberövade

personer. Jag kommer i det följande att i

förhållande till promemorieförslaget också föreslå

ett par mindre ändringar vad gäller möjligheten till

avslag av framställningar om överförande eller

transitering av frihetsberövade personer. Slutligen

skall jag ta upp frågan om lagförslagets tekniska

utformning.

Promemorieförslaget innebär att endast

personer som är intagna i kriminalvårdsanstalt eller

är anhållna eller häktade kan komma i fråga för

överförande till en främmande stat. De personer

som är frihetsberövade inom ramen för den

psykiatriska tvångsvården, socialtjänsten eller

smittskyddet faller utanför lagens

tillämpningsområde. Frågan diskuteras inte

närmare i promemorian och inte heller har någon

av remissinstanserna haft synpunkter på förslaget i

denna del.

Enligt min mening är den tolkning av

rättshjälpskonventionens bestämmelser i detta

hänseende som kommer till uttryck i promemorian

alltför snäv. I konventionen används uttrycket ''''''''en

person som är föremål för frihetsberövande'''''''' utan

att det görs någon inskränkning av innebörd att

konventionen skulle omfatta endast

frihetsberövade personer som har begått eller är

misstänkta för brott. Syftet med konventionen talar

också för att någon sådan inskränkning knappast

har varit avsedd. Meningen är ju att personer som

har något att bidra med i en rättegång i en

främmande stat inte skall vara förhindrade att

närvara vid rättegången enbart av det skälet att de

är berövade friheten. Med hänsyn till det nu sagda

anser jag det bäst förenligt med konventionens

bestämmelser att låta den föreslagna lagen omfatta

alla typer av frihetsberövanden, alltså även sådana

som har skett på administrativ väg. Det betyder att

personer som tvångsvis är omhändertagna t.ex.

med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk

vård, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga samt

smittskyddslagen (1988:1472) bör omfattas av

förslaget och kunna överföras till en främmande

stat för förhör eller konfrontation under de

förutsättningar i övrigt som anges i lagen.

Med ett sådant tillämpningsområde för

lagstiftningen är det inte möjligt att, som föreslås i

promemorian, låta kriminalvårdsstyrelsen och

riksåklagaren besluta i de frågor som här avses.

Dessa myndigheter har inget tillsynsansvar

avseende den psykiatriska tvångsvården,

socialtjänsten eller smittskyddet och bör således

inte fatta beslut som rör frihetsberövade personer

på dessa områden. Inte heller anser jag det lämpligt

att vid sidan av kriminalvårdsstyrelsen och

riksåklagaren låta ytterligare en myndighet, t.ex.

socialstyrelsen, vara beslutande myndighet

såvitt gäller de administrativt frihetsberövade. En

sådan ordning skulle leda till att inte mindre än tre

centrala myndigheter gavs uppgifter på området,

vilket inte kan anses motiverat med hänsyn till det

antal ärenden som det kan bli fråga om. Enligt

uppgift från de åklagarmyndigheter som främst

berörs av internationellt samarbete på

brottmålsområdet uppgår i dag antalet ärenden där

frihetsberövade personer i Sverige hörs på begäran

av främmande stat till högst 10 per år. Det finns skäl

att tro att antalet ärenden där frihetsberövade

personer i Sverige kommer att begäras överförda

till främmande stat med stöd av den nya lagen

kommer att ligga på en motsvarande nivå.

Det begränsade antalet ärenden och

önskvärdheten av att få en enhetlig praxis talar för

att beslutanderätten i dessa frågor bör ligga hos en

myndighet. För egen del skulle jag kunna tänka mig

att t.ex. justitiekanslern eller möjligen en centralt

placerad domstol skulle kunna handlägga

ärendena. Jag har emellertid vid mina

överväganden slutligen stannat för att

beslutanderätten tills vidare bör ligga hos

regeringen. Det har visserligen varit en strävan

under senare år att försöka avlasta regeringen de

renodlade förvaltningsärendena. Jag anser

emellertid att de bedömningar som kan komma att

behöva göras i dessa ärenden många gånger är av

sådan art att uppgiften, i vart fall i ett inledande

skede, inte lämpligen bör anförtros någon annan än

regeringen. Skälen till mitt ställningstagande är

följande.

Den lagstiftning som nu föreslås kommer att

gälla inte bara i förhållande till stater som är

anslutna till den europeiska

rättshjälpskonventionen utan även till andra stater.

I flertalet stater som kan tänkas utnyttja den

svenska lagstiftningen råder i dag stabila

förhållanden från säkerhetssynpunkt. Det finns

emellertid anledning räkna med att även länder

som är invecklade i krig eller där krigsrisken är

överhängande kan komma att göra framställningar

om överförande av frihetsberövade personer.

Svenska myndigheter har ett ansvar för säkerheten

för de personer som är berövade friheten här i

landet. Av detta ansvar följer att en frihetsberövad

person inte skall föras över till en främmande stat,

om det finns en risk för att han kan komma till

skada på grund av krigshandlingar, attentat eller

liknande i den främmande staten. Vid prövningen

av en sådan framställning är det därför naturligt att

de kunskaper utnyttjas som finns inom

regeringskansliet om det säkerhetspolitiska läget i

det land som gjort framställningen.

Enligt rättshjälpskonventionen kan vidare en

framställning om överförande av en frihetsberövad

person avslås, om den gärning som framställningen

avser utgör ett politiskt eller militärt brott. Även

vid de bedömningar som måste göras i dessa

hänseenden kan det enligt min mening vara

lämpligt att utnyttja de särskilda kunskaper som

finns inom regeringskansliet.

Jag vill här tillägga att enligt den europeiska

konventionen om bekämpande av terrorism (SÖ

1977:12) som Sverige är ansluten till skall vissa

brott, bl.a. vissa typer av grova våldsbrott, inte

betraktas som politiska brott. Det föreskrivs

uttryckligen i den konventionen (artikel 8) att

begärd rättshjälp inte får vägras enbart på grund av

att rättshjälpen bedöms avse brott av politisk natur

(se också prop. 1976/77:124 s. 32 ff. och 1 § andra

stycket lagen, 1946:816, om bevisupptagning åt

utländsk domstol). Med hänsyn härtill anser jag att

promemorians förslag att politiska brott alltid skall

utgöra grund för avslag på en begäran om rättshjälp

är alltför kategorisk. Enligt min mening bör

avslagsgrunden för politiska brott göras fakultativ,

vilket för övrigt ligger i linje med

rättshjälpskonventionens bestämmelser.

Regeringen skall alltså kunna avslå en

framställning om överförande av en frihetsberövad

person på den grunden, men det skall inte vara

obligatoriskt.

När det gäller handläggningen av dessa

ärenden i övrigt ansluter jag mig till promemorians

förslag att en framställning på sedvanligt sätt bör

ges in till utrikesdepartementet. Med hänsyn till att

den frihetsberövade enligt förslaget skall ge sitt

samtycke till överförande, bör yttrande om den

frihetsberövades inställning i saken inhämtas från

den myndighet som svarar för omhändertagandet.

Mitt förslag innebär vidare -- i linje med

rättshjälpskonventionens bestämmelser -- att en

framställning om överförande får vägras också om

andra vägande skäl talar mot ett överförande. Den

myndighet som svarar för omhändertagandet av

den frihetsberövade bör därför också göra en egen

bedömning av om något hinder möter mot att den

frihetsberövade överförs till den främmande staten.

Ett sådant hinder kan vara att en sedan länge

planerad domstolsförhandling i brottmål som den

frihetsberövade måste närvara vid kommer att äga

rum under den aktuella tiden eller att den person

som avses med framställningen är sjuk och därför

inte kan närvara vid utredning eller

domstolsförhandling utomlands. Jag återkommer

till de bestämmelser i lagen som reglerar dessa

förhållanden i samband med att jag närmare

kommenterar de enskilda paragraferna.

I övrigt krävs en bestämmelse om

omhändertagande av frihetsberövade personer som

kommer till Sverige för att här närvara i samband

med förundersökning eller vid en rättegång. I fråga

om de närmare detaljerna vad gäller den

bestämmelsen hänvisar jag till

specialmotiveringen.

Artikel 11 i rättshjälpskonventionen föranleder

också regler om tillstånd till transitering av

frihetsberövade personer genom Sverige. I

promemorian föreslås den begränsningen att

tillstånd till transitering inte får meddelas svenska

medborgare, såvida inte förhöret skall äga rum i

något av de nordiska länderna. Jag anser inte att

någon sådan begränsning är nödvändig. I de fall där

frågan om transitering uppkommer ligger det

sannolikt i de flesta fall i den frihetsberövades eget

intresse att medverka vid förhöret eller

konfrontationen utomlands. Ett direkt förbud att

medge transitering genom Sverige skulle då framstå

som ett omotiverat hinder. Om den frihetsberövade

inte vill medverka vid förhör utomlands, kan han

enligt konventionens bestämmelser motsätta sig ett

överförande. I flertalet länder är detta tillräckligt

för att något överförande inte skall komma i fråga.

Jag anser därför att bestämmelsen bör utformas så

att regeringen kan meddela tillstånd till transport.

Skulle förhållandena i det enskilda fallet vara

sådana att transitering framstår som stötande, kan

framställningen alltså avslås.

I promemorian föreslås vidare att ärenden om

tillstånd till transitering skall avgöras av chefen för

utrikesdepartementet. Jag anser för egen del att

dessa frågor, i överensstämmelse med vad som

gäller för transiteringsärenden enligt 26 § lagen

(1957:668) om utlämning för brott, lämpligen bör

avgöras av chefen för justitiedepartementet.

I detta sammanhang vill jag också beröra de

föreslagna reglernas förhållande till reglerna om

utlämning för brott. Enligt 2 § utlämningslagen får

svenska medborgare inte utlämnas. Att en svensk

medborgare, som överförs hit för att t.ex. höras

som vittne i en rättegång, efter avslutat förhör

återförs till den främmande staten för att där

fortsätta straffverkställigheten möter dock inte

hinder från utlämningssynpunkt. Överförande för

förhör eller konfrontation enligt de föreslagna

reglerna är ett i särskild ordning reglerat förfarande

och utlämningslagens regler blir över huvud taget

inte tillämpliga i dessa fall.

Till sist några ord om lagförslagets tekniska

utformning. Inom justitiedepartementet har

inletts en översyn av de internationella

straffprocessuella frågorna. Arbetet syftar till att

skapa en mer enhetlig och modern lagstiftning som

kan svara mot de krav som i dag ställs i det

internationella samarbetet. Arbetet är emellertid

omfattande och någon mer heltäckande lagstiftning

kan knappast bli färdig förrän tidigast om ett par år.

Regeringen lade under våren 1991 fram en

proposition om informationsutbyte i

internationella förhållanden (se prop.

1990/91:131). Den i propositionen föreslagna nya

lagen med vissa bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet antogs av

riksdagen (se JuU28, rskr. 297) och trädde i kraft

den 1 juli 1991 (SFS 1991:435). Tanken har varit att

den lagen skall bilda utgångspunkt för det fortsatta

lagstiftningsarbetet vad gäller de internationellt

straffprocessuella frågorna (se anf. prop. s. 10).

Mot den nu angivna bakgrunden är det enligt min

mening lämpligt att de föreslagna nya reglerna om

överförande av frihetsberövade personer för förhör

m.m. utomlands införs som ett särskilt avsnitt i

lagen.

Jag har vidare övervägt om några

kompletterade bestämmelser om överförande av

frihetsberövade personer behöver tas in i de lagar

som reglerar de olika typer av frihetsberövanden

som nu är aktuella. Med ett undantag har jag funnit

att några sådana regleringar inte behövs.

Undantaget gäller lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt där en särskild bestämmelse

om tillgodoräknande av strafftid bör införas.

2.5 Beslut om ersättning till offentlig försvarare

i utlämningsärenden

Regeringen avgör årligen omkring 25 ärenden

som gäller utlämning enligt

utlämningslagstiftningen. I några av dessa ärenden

uppkommer frågor om ersättning till offentlig

försvarare för arbete hos regeringen. Yrkandet om

ersättning framställs i allmänhet efter det att beslut

fattats i utlämningsärendet. Enligt den nuvarande

ordningen avgörs dessa ersättningsfrågor av

regeringen. Vid tingsrätterna avgörs motsvarande

frågor i regel av ensamdomare. Med hänsyn till

frågornas karaktär framstår det i flertalet fall som

olämpligt att regeringen skall behöva ta ställning till

dem. Jag föreslår därför att det införs en möjlighet

för justitiedepartementet att fatta beslut om sådan

ersättning.

2.6 Ikraftträdande m.m.

De föreslagna lagändringarna bör kunna träda i

kraft den 1 april 1992. Några

övergångsbestämmelser behövs enligt min mening

inte.

Förslagen kommer inte att medföra några ökade

kostnader för staten.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

justitiedepartementet upprättats förslag till

1. lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

2. lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

3. lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott

4. lag om ändring i lagen (1959:254) om

utlämning för brott till Danmark, Finland, Island

och Norge

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om ändring i lagen

(1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet

Informationsutbyte

1 §

Paragrafen är oförändrad i förhållande till

motsvarande bestämmelse i nu gällande lag. Det

redaktionella tillägget har gjorts att en rubrik

''''''''Informationsutbyte'''''''' har införts före paragrafen.

Vittnesförhör m.m. med frihetsberövade

personer

Detta avsnitt i lagen är nytt. Det består av sex

paragrafer som har samlats i tre skilda

underavsnitt. Avsnitten har försetts med rubriker i

syfte att göra reglerna mer överskådliga. I 2 -- 5 §§

behandlas frågan om överförande av

frihetsberövade personer till främmande stat.

Regler om överförande av frihetsberövade

personer till Sverige och transport av sådana

personer genom Sverige finns i 6 -- 7 §§.

Överförande av en frihetsberövad person till en

främmande stat

2 §

I paragrafen anges att en person, som är berövad

friheten, efter framställning från en främmande stat

får överföras dit för förhör eller konfrontation i

samband med förundersökning eller vid rättegång,

om förhöret eller konfrontationen avser annat än

den frihetsberövades egen brottslighet. De

närmare bestämmelserna om under vilka

förutsättningar ett sådant överförande får ske anges

i 3 -- 5 §§. Bestämmelsen uttrycker vad som är

utgångspunkten vid prövningen av en

framställning, nämligen att Sverige ger den

ifrågavarande internationella rättshjälpen om det

inte finns starka skäl som i det enskilda fallet talar

emot att ge sådan rättshjälp. Sveriges inställning i

dessa frågor ligger därmed i linje med

bestämmelserna i den europeiska

rättshjälpskonventionen. Det bör dock framhållas

att lagen inte är tillämplig enbart i förhållande till

de stater som har tillträtt rättshjälpskonventionen

utan gäller även i förhållande till andra stater,

oberoende av om något avtal om inbördes

rättshjälp har träffats med staten eller inte.

Lagen gäller alla typer av

frihetsberövanden, både sådana som är

föranledda av att personen i fråga har begått brott

och sådana som beror på att personen på grund av

sitt psykiska tillstånd eller sina personliga

förhållanden i övrigt har ansetts vara i behov av

omhändertagande. Även kortvariga

frihetsberövanden som kan förekomma i samband

med domstolsförhandling (se t.ex. 5 kap. 9 § och 36

kap. 21 § RB) eller vid konkurs (6 kap. 9 § KL)

omfattas av bestämmelserna, även om det i

praktiken knappast kommer att bli aktuellt med

överföranden i sådana situationer. Sannolikt är det

i första hand personer som är intagna i

kriminalvårdsanstalt samt häktade som kommer att

begäras överförda till främmande stat med stöd av

lagen. Men det kan också tänkas att en

framställning kan avse personer som är

omhändertagna enligt lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård, lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall, smittskyddslagen

(1988:1472) eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga. Även personer som

har tagits i förvar med stöd av utlänningslagen

(1989:529) omfattas av bestämmelserna.

Den frihetsberövades medverkan i den rättsliga

processen i utlandet skall avse förhör eller

konfrontation. Med förhör avses både förhör

under förundersökning eller motsvarande och

vittnesförhör eller förhör med målsägande under

rättegång. Detsamma gäller konfrontation. Det

innebär att framställningar enligt lagen kan härröra

såväl från utländsk domstol som från utländsk polis

eller åklagare. Regleringen överenstämmer i detta

hänseende med vad som gäller enligt 1975 års

tvångsmedelslag.

Överförande till en främmande stat får ske

endast om den frihetsberövades närvaro behövs i

en utredning eller rättegång om brott där någon

annan än han själv är misstänkt eller åtalad för

brottet. Lagen är således inte tillämplig om den

främmande staten har för avsikt att genom

utredningen eller rättegången lagföra den

frihetsberövade. Om den frihetsberövade personen

är medtilltalad eller misstänkt för brott som har ett

samband med den gärning som avses i en

framställning men som inte omfattas av

framställningen, är det i och för sig möjligt att få till

stånd ett överförande enligt lagen. Skyddet för den

frihetsberövade ligger då i att denne alltid kan

motsätta sig åtgärden och på så sätt förhindra att ett

överförande sker (se 3 §). Om den stat som gör en

framställning om överförande har tillträtt den

europeiska rättshjälpskonventionen, har den

frihetsberövade också ett immunitetsskydd mot

lagföring m.m. som motsvarar bestämmelserna i 8

§.

3 §

I paragrafen anges förutsättningarna för avslag

av en framställning om överförande. Samtliga de

grunder för avslag som upptas i paragrafen

har stöd i den europeiska rättshjälpskonventionen

med de av Sverige gjorda förbehållen (se avsnitt

2.3). Av bestämmelsen framgår att ett avslag i vissa

fall är obligatoriskt och att det i andra fall är

fakultativt.

Enligt första stycket skall en framställning

om överförande alltid avslås, om den

frihetsberövade inte samtycker till att överföras

till den främmande staten. Ett överförande kan

alltså aldrig ske mot den frihetsberövade personens

vilja. Skulle den frihetsberövade av någon

anledning vägra ge klart besked om han samtycker

till ett överförande eller inte, får hans inställning

tolkas så att han inte har lämnat samtycke.

Om den frihetsberövade förklarar sig villig att

medverka vid förhör eller konfrontation

utomlands, kan en framställning emellertid avslås

av andra skäl. Dessa grunder för avslag anges i

första stycket 1 -- 4.

Enligt punkt 1 får en framställning avslås

om ett överförande medför att tiden för

frihetsberövandet förlängs. Beträffande

flertalet frihetsberövanden gäller att en lovlig

vistelse utanför den anstalt, sjukhus eller

motsvarande där den frihetsberövade är

omhändertagen i normalfallet inte medför att tiden

för frihetsberövandet förlängs. Ett avslag på denna

grund torde därför inte behöva förekomma annat

än undantagsvis. Är den frihetsberövade intagen i

kriminalvårdsanstalt skall enligt den föreslagna nya

regeln i 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt tiden som den frihetsberövade vistas

utomlands alltid inräknas i verkställighetstiden (se

avnitt 4.2). Något avslag på denna grund kommer

alltså inte att ske beträffande intagna i

kriminalvårdsanstalt. Vid andra typer av

frihetsberövanden, t.ex. häktning, medför inte

heller ett överförande till en främmande stat att

tiden för frihetsberövandet förlängs. Undantagsvis

kan det emellertid finnas anledning att vägra ett

överförande. Så kan t.ex. vara fallet om den

frihetsberövade deltar i ett vårdprogram som inte

är möjligt att avbryta vid den tid som

framställningen avser utan att tiden för

omhändertagandet förlängs (se t.ex. 20 § lagen,

1988:870, om vård av missbrukare i vissa fall).

Även om den frihetsberövade själv har förklarat sig

villig att medverka vid förhöret utomlands, kan det

i en sådan situation finnas skäl att avslå

framställningen. Av paragrafens andra stycke

framgår att myndigheterna i den främmande stat

där förhöret eller konfrontationen äger rum skall

försätta den frihetsberövade personen på fri fot, om

tiden för frihetsberövandet skulle löpa ut under

vistelsen i den främmande staten. Tiden för

frihetsberövandet förlängs alltså inte i en sådan

situation av att den frihetsberövade personen

medverkar vid förhör m.m. utomlands och något

avslag på den grunden kan således inte komma i

fråga.

Enligt punkt 2 kan en framställning

avslås, om den frihetsberövades närvaro behövs i

ett brottmål som handläggs här i landet. Det gäller

i första hand sådana brottmål där den

frihetsberövade själv är tilltalad men det kan också

avse andra brottmål, t.ex. där den frihetsberövade

skall höras som vittne eller målsägande. Är

brottmålet utsatt till t.ex. häktnings- eller

huvudförhandling under den tid som förhöret eller

konfrontationen i den främmande staten skall äga

rum, bör i regel en framställning avslås. Även om

förhandlingsdagen ännu inte är bestämd men på

goda grunder kan förutsättas äga rum inom den tid

som framställningen avser, t.ex. om den

frihetsberövade är anhållen och dagen för

häktningsförhandling ännu inte är utsatt, kan en

framställning avslås.

Enligt punkt 3 kan en framställning

avslås, om den gärning som avses med

framställningen inte motsvarar brott enligt

svensk lag eller om den utgör ett politiskt eller

militärt brott. De två sistnämnda

vägransgrunderna har direkt stöd i den europeiska

rättshjälpskonventionen medan kravet på dubbel

straffbarhet följer av de av Sverige gjorda

förbehållen till konventionen (se avsnitt 2.3).

Bestämmelsen har sin motsvarighet i flera andra

lagar på brottmålsområdet, t.ex. 1 § lagen

(1946:816) om bevisupptagning åt utländsk

domstol, 5 -- 6 §§ lagen (1957:668) om utlämning

för brott och 6 § lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom.

I punkt 4 anges att en framställning kan

avslås, om andra tvingande skäl talar mot ett

överförande. Med tvingande skäl avses såväl

omständigheter hänförliga till yttre förhållanden av

ordre public-karaktär (jfr artikel 2 i

rättshjälpskonventionen) som omständigheter

kring den frihetsberövades person. Krig eller

krigsrisk i den främmande staten kan vara skäl för

att avslå en framställning om överförande. En

sådan möjlighet till avslag grundar sig ytterst på att

Sverige har ett ansvar för den frihetsberövades

säkerhet, även i situationer när han tillfälligt vistas

utomlands. Staten har också ett ansvar för att

frihetsberövandet är effektivt och att det skall

kunna fortgå sedan den frihetsberövade har

återvänt från utlandet. Om den frihetsberövade är

extremt rymningsbenägen och omständigheterna

ger vid handen att rimliga garantier saknas för att

han kan hållas i säkert förvar, kan en framställning

avslås med stöd av den förevarande bestämmelsen.

Ytterligare ett exempel kan vara att en person som

är intagen för psykiatrisk tvångsvård inte bör lämna

sjukvårdsinrättningen på grund av sin psykiska

störning eller att han är i sådant tillstånd att han

över huvud taget inte kan medverka i en rättegång

utomlands.

Om en framställning om överförande bifalls,

skall det enligt andra stycket framgå av beslutet när

den frihetsberövade senast skall återföras till

Sverige. Skall den frihetsberövade försättas på fri

fot under tiden som han vistas utomlands, t.ex.

därför att tiden för det fängelsestraff som han är

ådömd löper ut, skall även det anges i beslutet.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om hur

en framställning från främmande stat om

överförande av en frihetsberövad person skall

göras, vem som beslutar och vad framställningen

skall innehålla.

Enligt första stycket skall en framställning

om överförande ges in till utrikesdepartementet.

Den skall göras på diplomatisk väg, om inte Sverige

i förhållande till den främmande staten har kommit

överens om en annan ordning (se 5 § lagen,

1975:295, om användning av vissa tvångsmedel på

begäran av främmande stat). Framställningen

prövas av regeringen.

I andra stycket anges under fyra punkter

vad en framställning om överförande skall

innehålla. Den skall innehålla bl.a. uppgifter om

den frihetsberövade, var han är omhändertagen,

vad förhöret eller konfrontationen i utlandet skall

avse och hur lång tid den frihetsberövade behöver

närvara i den främmande staten. Uppgifterna skall

utgöra underlag vid prövningen av framställningen,

och det är därför angeläget att de är fullständiga

och korrekta. Inte minst med hänsyn till att den

frihetsberövade själv skall kunna avgöra om han är

villig att låta sig överföras till den främmande

staten, är det angeläget att ofullständiga uppgifter i

en framställning kompletteras innan yttrande

inhämtas från den myndighet som avses i 5 §.

5 §

Om det inte är uppenbart att framställningen

skall avslås, skall yttrande inhämtas från den

myndighet som svarar för omhändertagandet av

den frihetsberövade. Den myndighet som avses är

den som har det faktiska ansvaret för den

omhändertagne och som har tillagts

beslutsbefogenheter rörande frihetsberövandet,

dvs. fattar beslut om permission, frigivning m.m.

Är den frihetsberövade intagen i

kriminalvårdsanstalt, är det en

kriminalvårdsmyndighet som skall yttra sig över

framställningen. Gäller det en frihetsberövad

person som är häktad, är det häktet och åklagaren

som skall yttra sig över framställningen. För en

person som är tvångsintagen för psykiatrisk vård

eller med stöd av sociallagstiftningen eller

smittskyddslagen är det den myndighet som enligt

lagstiftningen förestår vården eller annars beslutar

angående vården som skall höras.

Myndigheten skall i yttrandet lämna

upplysningar som kan vara av betydelse för

prövningen av ansökan enligt 3 §. Det betyder

till en början att den frihetsberövades inställning till

ett överförande enligt framställningen skall

redovisas (3 § första stycket första meningen). I

övrigt skall myndigheten yttra sig över sådana

omständigheter som anges i de fakultativa

avslagsgrunderna i 3 § första stycket och

beträffande sådana uppgifter som anges i den

paragrafens andra stycke.

Överförande av en frihetsberövad person till

Sverige

6 §

Bestämmelsen tar sikte på den situationen att

en person som är berövad friheten utomlands

förs över till Sverige för att här i landet

medverka vid en förundersökning i brottmål eller

en rättegång. En framställning som gäller en sådan

person får göras av den domstol eller åklagare där

frågan om förhör eller konfrontation har

aktualiserats. Inget hindrar givetvis att en advokat

som t.ex. försvarar den som är misstänkt under

förundersökningen själv initierar en sådan

framställning genom att ta upp frågan med

åklagaren (se 23 kap. 18 § RB). Framställningen

skall ges in till utrikesdepartementet som

vidarebefordrar den till den främmande staten.

Någon särskild lagbestämmelse om det har inte

ansetts nödvändig. Det är tillräckligt att

komplettera det cirkulär (1968:32) till de allmänna

domstolarna och åklagarna som utfärdades med

anledning av Sveriges tillträde till

rättshjälpskonventionen med en upplysning om att

även denna form av internationell rättshjälp står till

förfogande.

Åklagaren och domstolen får bedöma i varje

enskilt fall om de kostnader, besvär och tidsutdräkt

som är förenade med att föra över en

frihetsberövad person från utlandet står i rimlig

proportion till de alternativa bevismedel eller

former för bevisupptagning som kan stå till buds.

Av betydelse för frågan om ett överförande bör ske

är givetvis också brottets svårhetsgrad. Avsikten är

främst att s.k. nyckelvittnen i allvarliga brottmål

skall kunna komma i fråga för överförande.

Enligt bestämmelsen skall den frihetsberövade

personen vid ankomsten till Sverige tas i förvar av

polismyndighet. En sådan bestämmelse är

nödvändig, eftersom frihetsberövadet grundas på

beslut av utländsk myndighet. Den frihetsberövade

kommer därmed under vistelsen i Sverige att

omfattas av lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. (se 18 § i den lagen).

Transport av en frihetsberövad person genom

Sverige

7 §

I paragrafen ges regler om transitering av

frihetsberövade personer genom Sverige.

Chefen för justitiedepartementet kan enligt

första stycket meddela tillstånd till transport

genom Sverige av en i främmande stat

frihetsberövad person som skall överföras till en

annan stat för förhör eller konfrontation.

Transporten kommer i regel att ske genom den

främmande statens försorg. I de fall svenska

myndigheter skall medverka vid transporten får

polisen vid behov ta den överförde i förvar.

Enligt andra stycket skall en framställning

om transitering genom Sverige göras till

utrikesdepartementet på diplomatisk väg, om

staterna inte har kommit överens om annat (se 4 §

första stycket).

Immunitet för vissa vittnen m.fl.

8 §

Paragrafen motsvarar i sak den nuvarande 2 §.

En rubrik ''''''''Immunitet för vissa vittnen m.fl.'''''''' har

införts före paragrafen.

4.2 Förslaget till lag om ändring i lagen

(1974:203) om kriminalvård i anstalt

43 §

Paragrafen innehåller i första stycket

bestämmelser om att intagna i kriminalvårdsanstalt

i vissa situationer kan få tillstånd att lämna

anstalten för att inställa sig t.ex. vid domstol,

nämnd eller annan myndighet. Vid sådan inställelse

skall enligt andra stycket tiden för inställelsen

inräknas i verkställighetstiden.

I andra stycket föreslås nu ett tillägg av

innebörd att en intagen som skall medverka vid

förhör eller konfrontation i en främmande stat med

stöd av lagen (1991:435) med vissa bestämmelser

om internationellt samarbete på brottmålsområdet

på motsvarande sätt skall få tiden utanför anstalten

inräknad i verkställighetstiden.

Tredje stycket i paragrafen är oförändrat.

4.3 Förslaget till lag om ändring i lagen

(1957:668) om utlämning för brott

22 §

Den föreslagna ändringen har behandlats i den

allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.

4.4 Förslaget till lag om ändring i lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge

20 §

Den föreslagna ändringen har behandlats i den

allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu anfört hemställer

jag att regeringen föreslår riksdagen att anta

förslagen till

1. lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

2. lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

3. lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott

4. lag om ändring i lagen (1959:254) om

utlämning för brott till Danmark, Finland,Island

och Norge

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition

föreslå riksdagen att anta de förslag som

föredraganden har lagt fram.

Promemorians lagförslag

Bilaga 1

Lag om vittnesförhör med frihetsberövade

personer i internationella förhållanden

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Den som är intagen i anstalt enligt

lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt får efter

framställning från främmande stat överföras till den

staten för vittnesförhör eller konfrontation enligt

vad som föreskrivs i denna lag.

Vad som sägs i denna lag om intagen gäller även

sådana frihetsberövade personer som omfattas av

lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.

2 § Överförande enligt 1 § får inte ske utan

den intagnes samtycke. Överförande får heller inte

ske om den gärning som framställningen avser inte

motsvarar brott enligt svensk lag eller om den utgör

ett politiskt eller militärt brott.

Överförande får vägras om den intagnes

närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här,

om överförandet skulle kunna leda till att den

intagnes vistelse i anstalt förlängs eller om andra

tvingande skäl talar emot överförandet.

3 § En framställning om överförande skall

ges in till utrikesdepartementet. Den skall göras på

diplomatisk väg om inte Sverige i förhållande till

den främmande staten har kommit överens om

annan ordning.

4 § Framställningen skall innehålla uppgift

om den intagnes namn, brottets beskaffenhet, tid

och plats för brottet och vad vittnesförhöret eller

konfrontationen avser.

Av framställningen skall vidare framgå under

hur lång tid den intagnes närvaro behövs i den

främmande staten.

5 § Framställningen skall av

utrikesdepartementet genast överlämnas till

kriminalvårdsstyrelsen som, efter hörande av

riksåklagaren, prövar framställningen och

överlämnar beslutet jämte handlingarna i ärendet

till utrikesdepartementet.

Om framställningen avser en person som är

anhållen eller häktad på grund av misstanke om

brott skall prövningen göras av riksåklagaren.

Utrikesdepartementet skall i sådant fall genast

överlämna framställningen till riksåklagaren, som

prövar den och överlämnar sitt beslut jämte

handlingarna i ärendet till utrikesdepartementet.

Om framställningen bifalls skall det av beslutet

framgå när den intagne skall återföras till Sverige

eller, i förekommande fall, försättas på fri fot.

6 § En i främmande stat frihetsberövad

person som efter framställning från svensk domstol

eller åklagare överförs till Sverige för vittnesförhör

eller konfrontation skall tas i förvar av

polismyndigheten.

7 § Chefen för utrikesdepartementet kan

meddela tillstånd till transport genom Sverige av en

i främmande stat frihetsberövad person som skall

överföras till en annan stat för vittnesförhör eller

konfrontation. Meddelas sådant tillstånd får

polismyndigheten vid behov ta den överförde i

förvar.

Tillstånd får inte meddelas om transporten avser

en svensk medborgare såvida inte förhöret skall äga

rum i Danmark, Finland, Island eller Norge.

En framställning som avses i första stycket skall

göras på diplomatisk väg.

Förteckning över remissinstanserna

Bilaga 2

Yttranden över departementspromemorian

(Ds Ju 1987:12) har avgetts av justitiekanslern,

riksåklagaren, domstolsverket, rikspolisstyrelsen,

kriminalvårdsstyrelsen, generaltullstyrelsen,

riksskatteverket, kronofogdemyndigheten i

Stockholm, Svea hovrätt, hovrätten för Övre

Norrland, Stockholms, Huddinge, Malmö,

Göteborgs, Trelleborgs och Sundsvalls tingsrätter,

riksdagens ombudsmän, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges domareförbund, Föreningen Sveriges

statsåklagare, Föreningen Sveriges åklagare,

Föreningen Sveriges länspolischefer och

Föreningen Sveriges polischefer.

Lagrådsremissens lagförslag

Bilaga 3

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

 Härigenom förskrivs i fråga om lagen

(1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet

dels att nuvarande 2 § skall betecknas 8 §,

dels att det i lagen skall införas sex nya

paragrafer, 2 -- 7 §§, samt närmast före 1, 2, 6, 7 och

8 §§ nya rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Informationsutbyte

 1 §

Har en svensk myndighet fått upplysningar eller

bevismaterial från en främmande stat för att

användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt

förfarande med anledning av brott och gäller på

grund av överenskommelse med den främmande

staten villkor som begränsar möjligheten att

utnyttja materialet, skall svenska myndigheter följa

villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag

eller annan författning.

 Vittnesförhör m.m. med

 frihetsberövade personer

 Överförande av en

 frihetsberövad person till

 en främmande stat

 2 §

 En person i Sverige, som är

 berövad friheten, får

 efter framställning från

 en främmande stat föras

 över till den staten för

 förhör eller

 konfrontation i samband med

 förundersökning eller

 vid rättegång, om

 förhöret eller

 konfrontationen avser annat

 än den frihetsberövades

 egen brottslighet.

 3 §

 En framställning om

 överförande skall

 avslås, om den

 frihetsberövade inte

 samtycker till åtgärden.

 En framställning får

 också avslås, 1. om ett

 överförande medför

 att tiden för

 frihetsberövandet

 förlängs, 2. om den

 frihetsberövades närvaro

 behövs i ett brottmål

 som handläggs här i

 landet, 3. om den gärning

 som framställningen avser

 inte motsvarar brott enligt

 svensk lag eller om den

 utgör ett politiskt eller

 militärt brott, eller 4. om

 andra tvingande skäl talar

 mot ett överförande. Om

 framställningen bifalls,

 skall det framgå av

 beslutet när den

 frihetsberövade senast

 skall återföras till

 Sverige eller, i

 förekommande fall,

 försättas på fri fot.

 4 §

 En framställning om

 överförande skall på

 diplomatisk väg ges in till

 utrikesdepartementet, om inte

 Sverige i förhållande

 till den främmande staten

 har kommit överens om en

 annan ordning.

 Framställningen prövas

 av regeringen.

 Framställningen skall

 innehållauppgift om 1. den

 frihetsberövades namn och

 var han är

 omhändertagen, 2. den

 brottsliga gärningen samt

 tid och plats där den

 ägde rum, 3. vad

 förhöret eller

 konfrontationen skall avse,

 och 4. hur lång tid den

 frihetsberövade behöver

 närvara i den främmande

 staten.

 5 §

 Om det inte är uppenbart

 att framställningen skall

 avslås, skall yttrande

 inhämtas över

 framställningen från den

 myndighet som svarar för

 omhändertagandet av den

 frihetsberövade,

 Myndigheten skall i yttrandet

 lämna de upplysningar som

 kan vara av betydelse för

 prövningen av ansökan

 enligt 3 §.

 Överförande av en

 frihetsberövad person till

 Sverige

 6 §

 En i främmande stat

 frihetsberövad person som

 efter framställning från

 en svensk domstol eller

 åklagare förs över

 till Sverige för

 förhör eller

 konfrontation skall tas i

 förvar av polismyndighet.

 Transport av en

 frihetsberövad person genom

 Sverige

 7 §

 Chefen för

 justitiedepartementet kan

 meddela tillstånd till

 transport genom Sverige av en

 i främmande stat

 frihetsberövad person som

 skall föras över till en

 annan stat för förhör

 eller konfrontation. Meddelas

 sådant tillstånd, får

 polismyndigheten vid behov ta

 den överförde i

 förvar. En framställning

 som avses i första stycket

 skall göras i den ordning

 som anges i 4 § första

 stycket. Immunitet för

 vissa vittnen m.fl.

 8 §

I den utsträckning det har avtalats i en

överenskommelse som Sverige har ingått med

främmande stat, får den som efter kallelse i enlighet

med överenskommelsen har rest in i Sverige från

den främmande staten för att höras eller på annat

sätt medverka vid utredning av brott eller i ett

rättsligt förfarande med anledning av brott inte

lagföras, berövas sin frihet eller på annat sätt

underkastas inskränkning i denna på grund av

handling, underlåtenhet eller dom som härrör från

tiden före inresan i Sverige och som, när det gäller

en tilltalad, inte är avsedd med kallelsen.

Immuniteten upphör om den som rest hit stannar

kvar i Sverige trots att han haft möjlighet att lämna

landet under en sammanhängande tid av femton

dagar från det att han har fått besked från

myndigheten om att hans närvaro inte längre krävs,

eller om han, efter att ha lämnat landet, återvänder

hit.

Innehåller överenskommelsen bestämmelse att

immuniteten skall ha mindre omfattning än som nu

angetts, gäller i stället den bestämmelsen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård

i anstalt

 Härigenom föreskrivs att 43 § lagen

(1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 43 §

Intagen skall inställas vid domstol eller vid

nämnd som avses i 37 kap. brottsbalken, om

domstolen eller nämnden begär det. Begär annan

myndighet att intagen skall inställas inför denna,

prövar kriminalvårdsstyrelsen om det skall ske. I

anslutning till inställelse varom nu är fråga får

intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det

behövs av säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse Tiden för inställelse

som avses i första stycket som avses i första stycket

inräknas i inräknas i

verkställighetstiden. verkställighetstiden.

 Detsamma gäller tid som

 intagen vistas utanför

 anstalt med stöd av 2 §

 lagen (1991:435) med vissa

 bestämmelser om

 internationellt samarbete

 på brottmålsområdet.

 Åtalas intagen, skall han på begäran

erhålla den

lättnad i verkställigheten som erfordras för

utförande av hans talan i målet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

LAGRÅDET

Bilaga 4

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-10-

15

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt

Hamdahl, justitierådet Hans-Gunnar Solerud,

regeringsrådet Anders Swartling.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den

12 september 1991 har regeringen på hemställan av

statsrådet Freivalds beslutat inhämta lagrådets

yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet,

m.m.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av

hovrättsassessorn Håkan Lavén.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Innehållsförteckning

Proposition1

Propositionens huvudsakliga innehåll1

Propositionens lagförslag2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 24 oktober 19918

1

Inledning8

2

Allmän motivering9

2.1

Bakgrund9

2.2

Närmare om den europeiska

rättshjälpskonventionen10

2.3

Bör det svenska förbehållet återkallas?11

2.4

En lagreglering om överförande av

frihetsberövade personer för förhör m.m.

utomlands14

2.5

Beslut om ersättning till offentlig försvarare i

utlämningsärenden19

2.6

Ikraftträdande m.m.19

3

Upprättade lagförslag19

4

Specialmotivering19

4.1

Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:435)

med vissa bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet19

4.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt25

4.3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668)

om utlämning för brott25

4.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1959:254)

om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge25

5

Hemställan25

6

Beslut26

Bilagor

1. Promemorians lagförslag27

2. Förteckning över remissinstanserna28

3. Lagrådsremissens lagförslag29

4. Lagrådets yttrande33