Skr.

1993/94:238Regeringens skrivelse

1993/94:238

med redogörelse för vidtagna åtgärder för att stärka det finansiella

systemet

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 24 mars 1994.

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen lämnar regeringen en redogörelse för vilka åtgärder som

har

vidtagits för att stärka det finansiella systemet.

 1

Innehållsförteckning

1. Inledning 4

2. Bakgrund 4

3. Finanskrisens förlopp 5

 Omslag på fastighetsmarknaden 5

 Finansbolagen först drabbade 6

 Växande bankproblem 7

 Det statliga bankstödet 8

 Internationella bankproblem 9

4. Kreditmarknadens utveckling 10

 Kreditförlusterna har kulminerat 10

 Intjäningen har förbättrats 11

 Minskade rörelseförluster 12

 Kapitalsituationen i bankkoncernerna 13

 Bostadsinstituten 14

 Utlåningsvolymer m.m. 15

5. Stödåtgärder 17

 Bankstödsnämndens arbetsmål och inriktning 18

 Genomförda stödåtgärder 18

 Sparbanken Sverige 18

 Nordbanken 20

 Gota Bank 21

 Sammanslagning av Nordbanken och Gota Bank 22

 Skandinaviska Enskilda Banken 22

 Föreningsbanken 23

 Sammanfattning av stödinsatser 23

 Framtida återvinning samt garantiavgifter 25

6. Stödets effekter 26

 Bevarad stabilitet 26

 Funktionsdugligare banksystem 27

 Strukturella förändringar 27

7. Andra särskilda åtgärder 29

 Avtal om avgångsvederlag 29

 Skadeståndstalan mot styrelserepresentanter31

8. Statens uppgifter framöver 33

 Statens ägarroll 33

 Securum och Retriva 34

 Statens ägande i Securum, Retriva och

 Nordbanken 36

 Bankstödsnämndens framtida uppgifter 37

 Delegationen för privatisering av

 Nordbanken 37

 Uppföljning av ingångna avtal 38

9. Ett svenskt inlåningsförsäkringssystem 38

10.Lärdomar av finanskrisen 39

 Tillsynen av kreditinstituten 39

Bilaga: Statens bolag för övertagna problem-

krediter 41

 2

1 Inledning

Riksdagen beslutade den 18 december 1992 om åtgärder för att stärka

det

finansiella systemet (prop. 1992/93:135, bet. 1992/93:NU16, rskr.

1992/93:155).

Genom riksdagsbeslutet bemyndigades regeringen att göra betydande

åtaganden för

statens räkning. Med hänsyn härtill angavs att det är angeläget att

riksdagen

fortlöpande hålls informerad om vilka åtgärder som genomförs. För att

fullgöra

denna informationsskyldighet skall regeringen i skrivelser till

riksdagen

redovisa vidtagna åtgärder. Tidigare skrivelser lämnades i maj 1993

(skr.

1992/93:251) samt i september 1993 (skr. 1993/94:61). Det åligger

vidare

regeringen att årligen lämna en redogörelse för de budgetmässiga

konsekvenserna

av stödåtgärderna. En sådan redogörelse lämnades i

budgetpropositionen (prop.

1993/94:100 bilaga 8). Med anledning av att väsentliga stödåtgärder

nu vidtagits

och att arbetet i Bankstödsnämnden delvis ändrar karaktär finns det

skäl att nu

lämna en mer sammanfattande redogörelse för bakgrunden till det

statliga

åtagandet, vidtagna åtgärder och de erfarenheter som vunnits.

 Centrala delar av det finansiella systemet har under de senaste åren

genomgått

en djup kris. Förlusterna och påfrestningarna, av såväl privat- och

företagsekonomisk som samhällsekonomisk natur, till följd av krisen

är till viss

del kända, men kan i stora delar ännu inte summeras. Detta gäller

bl.a. den

slutliga belastningen på statens budget. En utredning pågår om

krisens orsaker

och effekter och om den ekonomiska politikens roll i utvecklingen.

Framtida

forskning kommer säkert också att kasta nytt ljus över krisens olika

skeenden.

 I föreliggande skrivelse ges en kort bakgrundsbeskrivning till

krisen och dess

förlopp. Därefter redogörs för kreditinstitutens samlade

resultatutveckling och

finansiella situation. I ett följande avsnitt behandlas statens

generella

åtagande samt görs en summering av vidtagna stödåtgärder. Stödets

huvudsakliga

effekter på kreditmarknaden diskuteras. Därefter redogörs för andra

åtgärder i

samband med bankkrisen, bl.a. skadeståndstalan mot styrelseledamöter.

Statens

uppgifter framöver är vidare viktiga att orientera om. Information

ges även om

behovet av ett svenskt inlåningsförsäkringssystem. Avslutningsvis

görs några

reflektioner om vilka lärdomar som nu kan dras av krisen. I en bilaga

som

utarbetats av Bankstödsnämnden redogörs närmare för statens bolag för

övertagna

problemkrediter.

2. Bakgrund

Den finansiella krisen utvecklades i samband med att ekonomin

övergick från en

långvarig internationell högkonjunktur med tydliga inslag av

överhettning, till

en djup lågkonjunktur med deflationstendenser i enskilda länder. I

Sverige blev

konjunkturomslaget kraftigt med snabbt fallande inflation och

stigande

realräntor. Såväl de allvarliga problemen i finanssektorn som styrkan

i

konjunkturomslaget hade emellertid sina rötter längre tillbaka i

tiden.

 Devalveringarna i början av 1980-talet lade grunden till en

ihållande expansion

som inte balanserades med en tillräckligt stram finanspolitik. Ett

allt starkare

inflationstryck byggdes upp. Strukturproblemen i den svenska ekonomin

hade inte

åtgärdats vilket accentuerade överhettningsproblemen. På

arbetsmarknaden

saknades åtgärder för ökad flexibilitet och smidigare anpassning till

de

förutsättningar som gällde i olika sektorer. Den offentliga sektorn

led av

produktivitetsproblem och alltför svagt utvecklat konkurrenstänkande.

Inom

byggnadssektorn utgjorde sedan länge regleringar och subventioner

starka

kostnadsdrivande element.

 På kredit- och valutamarknaderna hade långvariga regleringar medfört

inlåsningseffekter och brist på konkurrens och marknadsmässighet. Den

ökande

finansiella integrationen med omvärlden och den snabba utvecklingen

av

finansiella instrument gjorde olika former av kvantitativa

regleringar

ineffektiva. Det fanns därtill en entydig internationell trend att ta

bort olika

hinder i syfte att uppnå en bättre resursallokering och öka

effektiviteten på de

finansiella marknaderna. Avvecklingen av kvantitativa regleringar på

den svenska

kredit- och valutamarknaden var av nämnda skäl en naturlig och

nödvändig följd

av att den svenska ekonomin är en öppen ekonomi med stort utbyte med

omvärlden.

Avregleringarna kom dock förhållandevis sent.

 Hösten 1985 slopades begränsningarna för kreditinstitutens

utlåningsvolymer. I

det rådande ekonomiska klimatet kom kreditexpansionen att bli mycket

kraftig

under flera år därefter och leda till en betydande ökning av

skuldsättningen i

hushåll och företag. Skulduppbyggnaden understöddes av ett föråldrat

skattesystem med höga marginalskatter som stimulerade till belåning

och

missgynnade sparande. Den slutliga avvecklingen av valutaregleringen

kom först

1989 och öppnade då möjligheter till fastighetsinvesteringar

utomlands för bl.a.

försäkringsbolag. Ett betydande behov att i riskspridningssyfte

investera i

utlandet hade då ackumulerats vilket kom att utlösas i ett

konjunkturskede som

präglades av överhettning och höga prisnivåer.

 Det är mot bakgrund av dessa betydande omställningsproblem som

krisen på

fastighetsmarknaden och de åtföljande förlustproblemen i

kreditinstituten skall

ses.

3. Finanskrisens förlopp

Omslaget på fastighetsmarknaden-

Överhettningen inom byggnadssektorn i kombination med hög belåning

hos

fastighetsbolagen hade mot slutet av 1980-talet lett till ohållbara

prisnivåer,

framför allt inom det kommersiella fastighetsbeståndet. I attraktiva

stor-

stadsområden förekom årliga prisstegringar i storleksordningen 25

procent. Bygg-

och fastighetsbranschen stod för omkring hälften av utlåningen från

kreditinstituten. Med hög belåning och förväntningar om ständiga

värdeökningar

kunde även mindre lönsamma fastighetsbolag klara sig genom köp och

försäljningar. När högkonjunkturen började vika kom senare års

kraftiga

nybyggnation av kontor att möta betydande uthyrningsproblem och

hyresnivåerna

började allmänt att pressas ner. Den minskade lokalefterfrågan

resulterade i ett

kraftigt prisfall 1991 och en stigande vakansgrad. Priserna har idag

mer än

halverats på kommersiella fastigheter i t.ex. Stockholm. Vakansgraden

steg från

internationellt låga 2 procent till 15 - 20 procent i många områden.

 På aktiemarknaden hade en kraftig kursnedgång skett redan under

1990. Utöver

den konjunkturförsvagning som stora delar av ekonomin kände av kom

fallet i

olika tillgångsvärden att leda till problem av tidigare i stort sett

okänd

omfattning. I Sverige utvecklades således lågkonjunkturen till en

fastighetskris

med ett stort antal konkurser bland fastighetsbolagen med stora

återverkningar

inom bl.a. byggnadssektorn.

Finansbolagen först drabbade

De som drabbades först av omslaget i ekonomin och nedgången på

tillgångsmarknaderna var finansbolagen. Dessa instituts säkerheter

låg generellt

inom belåningsvärdenas övre segment för fastigheter och aktier.

Riskbenägenheten

hade ytterligare stigit genom ett ökat antal engagemang på

fastighetsmarknaden.

Nyckelnkoncernen var det finansbolag som först fick allvarliga

förluster vilket

tvingade bolaget att ställa in betalningarna 1990. Marknadens oro för

finansbolagens situation tilltog snabbt och flera finansbolag fick

problem med

sin finansiering. Finansbolagen var hänvisade till kort upplåning,

bl.a. genom

s.k. marknadsbevis, medan utlåningen i stora delar var långfristig

vilket

förstärkte problemen. När marknaden för marknadsbevis upphörde att

fungera var

finansbolagskrisen ett faktum. I flera fall kunde uppgörelser nås

mellan ägarna

och bankerna. I några fall tvingades bolag gå i konkurs. Många

finansbolag fick

banta sin verksamhet avsevärt, i vissa fall med sikte på total

avveckling.

 Det fanns inte anledning för staten att direkt engagera sig i

finansbolagens

förlustproblem och rekonstruktioner. Något hot mot betalningssystemet

eller

kreditförsörjningen i stort bedömdes inte vara för handen. Problemen

föranledde

emellertid ny lagstiftning om finansbolagens finansiering som gav

bolagen rätt

att utge obligationer och andra fordringsrätter för allmän

omsättning. Från och

med 1994 omfattas finansbolagen och kreditaktiebolagen av en gemensam

lag-

stiftning, benämnd kreditmarknadsbolagslagen.

 Problemen inom finansbolagssektorn fick delvis direkta

återverkningar på

bankerna bl.a. genom att dessa svarade för en del av finansbolagens

finansieringsbehov. På så sätt kom bankerna indirekt att belåna

fastighetsbolag

inom säkerhetslägen som i många fall låg över vad som bankerna

normalt

tillämpade för sin utlåning. För vissa banker kom detta att medföra

betydande

kreditförluster.

Växande bankproblem

Det stod snart klart att krisen inte skulle begränsas till

finansbolagssektorn.

Försvagningen på fastighetsmarknaden var så djupgående och bankernas

lån till

fastighetsbolag eller lån mot säkerhet i fastigheter så omfattande

att bankerna

oundvikligen åsamkades allt större förluster. Nordbankens

reserveringsbehov för

kreditförluster hade ökat kraftigt under 1990 och 1991. För att

uppfylla

gällande kapitaltäckningskrav vid årsskiftet 1991/1992 behövdes ett

kapitaltillskott på drygt 5 miljarder kr. Som majoritetsägare hade

staten ett

direkt ansvar för Nordbanken. En ny styrelse och ny ledning hade

tillsatts och

en omstrukturering och effektivisering av banken påbörjats. Det

bedömdes därut-

över vara av väsentlig betydelse för tilltron till det svenska

bankväsendet och

betalningssystemet att bankens fortlevnad tryggades. Staten hade

sålunda i detta

fall att uppträda både i sin roll som ägare och som ytterst ansvarig

för

stabiliteten i banksystemet.

 I september 1991 framkom att även Första Sparbanken hade åsamkats

omfattande

kreditförluster med risk för en obeståndssituation. Banken vände sig

till staten

för hjälp i syfte att trygga en rekonstruktion. Staten bedömde det

som

nödvändigt att medverka till en sådan för att förhindra allvarliga

återverkningar på betalningssystemet. Efter överläggningar kunde

sparbanksrörelsen genom olika åtaganden, bl.a. ett räntefritt

villkorslån till

banken, skapa rådrum för nödvändiga strukturåtgärder. Staten

garanterade det

nämnda lånet.

 Under vintern och våren 1992 förvärrades emellertid problemen i de

båda

bankerna. Den underliggande reala utvecklingen innebar väsentligt

större

förlustproblem än bankerna tidigare förutsett. De negativa effekterna

på

intjäningsförmågan samt förlusterna på grund av kollapsen inom stora

delar av

fastighetsmarknaden började alltmer uppdagas liksom den lättsinniga

långivning

som i många fall förevarit. Staten såg sig tvungen att genom större

och mer

genomgripande insatser under 1992 tillförsäkra att på sikt sunda

omstruktureringar kom till stånd i de nämnda bankerna. Under hösten

1992 stod

det även klart att Gotakoncernen med Gota Bank inom en relativt snar

framtid

riskerade att hamna på obestånd. I första hand skulle

kapitaltäckningskraven vid

det kommande årsskiftet inte kunna uppfyllas. Regeringen bedömde det

som

nödvändigt att garantera bankens utfästelser. Däremot ingrep staten

inte för att

förhindra att moderbolaget Gota AB försattes i konkurs eftersom detta

inte

bedömdes få allvarligare konsekvenser för betalningssystemet.

 3

Det statliga stödåtagandet

Regeringen hade således på kort tid funnit det nödvändigt att med

olika slag av

insatser förhindra en utveckling som riskerade att rasera förtroendet

för det

finansiella systemet. Vissa banker riskerade annars att stå utan

tillräcklig

finansiering och skulle snabbt kunna drivas mot

betalningsinställelse.

Betalningsförmedlingen skulle till stor del upphöra att fungera med

allvarliga

återverkningar på det normala ekonomiska livet. Det bör således redan

på detta

stadium ha stått klart för bankernas långivare att staten var beredd

att gripa

in när det erfordrades för att trygga stabiliteten i

betalningssystemet och

förhindra allvarliga samhällsekonomiska störningar. Det fortlöpande

analysarbetet på Finansdepartementet under våren och sommaren 1992

visade att

utvecklingen gick mot en alltmer osäker situation för

kreditinstituten överlag.

Det växte fram en hotbild, som om den i olika delar realiserades,

skulle komma

att kräva snabba och genomgripande statliga insatser. En beredskap

byggdes upp

för att med genrella åtgärder möta en sådan utveckling.

 Insikten om förlustproblemens art och möjliga räckvidd tilltog efter

hand även

på marknaden. Bostadsinstituten hade dittills förskonats från större

förluster.

Den djupa konjunkturnedgången och den snabbt växande arbetslösheten i

kombination med hög skuldsättning gav näring till en ökad osäkerhet

om

institutens förlustrisker. I samband med turbulensen på de

internationella

valutamarknaderna och spekulationerna mot bl.a. den svenska kronan

med

åtföljande mycket kraftiga räntehöjningar i september 1992, uppstod

betydande

problem på marknaden för bostadspapper. Riskerna hade då ökat

ytterligare för

att viktiga delar av kreditmarknaden inte skulle kunna fungera på ett

normalt

sätt. Misstankar hos t.ex. utländska långivare om fallissemang i en

svensk bank

skulle under dessa förhållanden snabbt kunna få ett krisartat

spridningsförlopp

i banksystemet. I det läget bedömde regeringen det som nödvändigt att

mer

explicit utfärda en garanti för betalningssystemets stabilitet och

för att säkra

kreditförsörjningen. Efter överenskommelse med socialdemokraterna

skedde detta

den 24 september 1992.

 Den 18 december beslutade riksdagen om de föreslagna åtgärderna. Det

statliga

åtagandet innebär en garanti att banker och vissa andra

kreditinstitut med

statlig anknytning kan fullgöra sina förpliktelser i rätt tid.

Därigenom skyddas

betalningssystemets funktion och kreditförsörjningen. Det enskilda

kreditinstitutets fortlevnad och dess ägares förmögenhet, liksom

innehavarna av

eviga förlagslån, skyddas däremot inte av åtagandet.

 Åtagandet är av extraordinär natur och temporärt. Enligt

riksdagsbeslutet får

det dock avvecklas först när det inte föreligger något hot mot det

finansiella

systemet. Avvecklingen, som beslutas av riksdagen, skall vidare ske

utan att

fordringsägarnas intressen riskeras. Riktlinjer och villkor för

stödet kommer

att behandlas närmare under avsnitt 5.

Internationella bankproblem

Påfrestningarna för det svenska banksystemet har paralleller i flera

andra

länder, inte minst i de nordiska grannländerna och främst då i Norge

och

Finland. Även i Japan genomgår bankerna en osäker period med

betydande

kreditförluster. USA har från mitten av 1980-talet också erfarenheter

av

krisdrabbade kreditinstitut och banker. Flera länder inom EG har

också upplevt

växande bankproblem men i allmänhet i begränsad omfattning. De

bakomliggande

faktorerna är i många fall likartade, men omständigheterna i Sverige

har varit

sådana att vi tillhör de länder där banksystemet drabbats hårdast. De

sätt man

tagit hand om situationen skiljer sig åt mellan länderna. Förutom att

problemens

omfattning och styrka varierar är bankstrukturerna och inte minst den

institutionella ramen för hantering av krisbanker olika.

 I Norge, där problemen i banksektorn uppstod ett par år tidigare än

i Sverige,

fanns två s.k. sikringsfonder uppbyggda med avgifter från bankerna

och med

uppgift att skydda insättarnas medel. Dessa fonder befanns dock

otillräckliga,

varför Statens Banksikringsfond inrättades med uppgift att genom lån

till

sikringsfonderna finansiera kapitaltillskott till bankerna. Det

inrättades även

en fond benämnd Statens Bankinvesteringsfond med uppgift att delta i

aktieemissioner. De statliga kapitalinsatserna ledde till att staten

blev ägare

till de tre största affärsbankerna. Senare har en av dem kunnat

återgå i privat

ägo. Summan av kapitaltillskott (inkl. räntestöd) till banksystemet

kan beräknas

till 28 miljarder NOK, varav staten svarat för omkring 20 miljarder

NOK. Liksom

i Sverige har bankernas resultat utvecklats väsentligt bättre för

1993 och

flertalet banker visade rörelseöverskott. En fortsatt konsolidering

kan förutses

varför en betydande del av statens kostnader bör kunna återvinnas.

 Även i Finland har bankkrisen, i första hand inom sparbankssektorn,

tvingat

staten till omfattande åtgärder. Finlands bank spelade inledningsvis

en aktiv

roll innan Statens säkerhetsfond inrättades med syfte att stödja

enskilda banker

om så erfordrades för att trygga stabiliteten och insättarnas medel.

Kapitalinsatserna har dels skett som en form av villkorslån (med

egenskaper som

riskkapital) i syfte att allmänt stärka soliditeten och

utlåningskapaciteten i

banksystemet, dels som riktade kapitalinsatser. Problemens omfattning

föranledde

i februari 1993 att staten genom regeringens försorg garanterade att

bankerna

under alla omständigheter skulle kunna stå för sina förpliktelser,

dvs ett

likartat åtagande som den svenska statens. Det statliga bankstödet

har inneburit

utbetalningar på över 40 miljarder FIM.

 Medan staten således ingripit kraftfullt i Sverige, Norge och

Finland har

problemen i Danmark inte varit av samma omfattning. De problem som

förevarit har

i första hand omhändertagits av marknaden själv med stöd från den

danska

centralbanken. Traditionellt har de danska bankerna också varit

bättre

kapitaliserade än bankerna i övriga Norden.

 Det har varit naturligt att åtgärder och omstruktureringar för

banksystemen i

de nordiska länderna vidtagits på central nivå. Banksystemen är

relativt

koncentrerade och stabiliteten i betalningssystemen har hotats under

de

exceptionella förhållanden som varit för handen. Det har setts som

nödvändigt

att genom kraftfulla insatser så snabbt som möjligt återställa

förtroendet och

säkra en fungerande kreditförsörjning, vilket endast kunnat ske genom

statens

försorg. USA har en annan bankstruktur som möjliggör mer

decentraliserade

åtgärder med delvis andra strukturella och finansiella lösningar.

Omstruktureringar och fusioner mellan banker kan ske i större

utsträckning.

Redan från tidigt 1980-tal genomgick stora delar av de s.k. savings

and loans

institutions en kris medan bankernas förlustproblem kom senare under

åttiotalet.

Problemen har i huvudsak hanterats av olika tillsynsmyndigheter för

respektive

institutgrupp med medel ur fonder för tryggande av insättarnas

pengar. Storleken

på förlusterna har emellertid tvingat staten att rekapitalisera

fonderna till

mycket betydande belopp.

 I Japan har bankerna under senare år varit utsatta för betydande

kreditförluster. På grund av mindre jämförbara redovisningsregler har

det varit

svårt för utomstående att få en klar bild av omfattningen av de

japanska

bankernas problemlån och förluster. Olika åtgärder från myndigheterna

har främst

syftat till att underlätta för bankerna att själva ta sig igenom

problemen.

Åtgärderna har bl.a. syftat till att stabilisera aktiemarknaden.

Genom att

bankerna i kapitalbasen får tillgodoräkna sig dolda reserver från

orealiserade

kapitalvinster på aktieinnehav är aktiekursutvecklingen av stor

betydelse för de

japanska bankernas kapitaltäckning. Flexiblare redovisningsregler har

vidare

ökat bankernas möjligheter till skattemässiga förlustavdrag. I syfte

att

stimulera till ökade reserveringar för problemkrediter har bankerna

själva

upprättat och kapitaliserat ett bolag som kan förvärva bankernas

dåliga lån till

marknadsvärden. Genom de sålunda redovisade förlusterna kan bankerna

mer

fullständigt tillgodogöra sig skatteavdrag. Ingen större bank i Japan

har

hittills hamnat under de lagstadgade kapitaltäckningskraven. Bankerna

har också

av staten uppmanats att söka nytt riskvilligt kapital på marknaden

vilket ökar

marknadsdisciplinen och minskar beroendet av dolda reserver.

4. Kreditmarknadens utveckling

Kreditförlusterna har kulminerat-

Omfattningen och den snabba ökningen av kreditförlusterna i

banksystemet har

varit den allt överskuggande faktorn i utvecklingen på

kreditmarknaden under

senare år. Från en låg nivå med kreditförluster på omkring en kvarts

procent av

utlåningen, eller ca 3 miljarder kr 1989 för bankkoncernerna

sammantagna,

började kreditförlusterna bli mer märkbara 1990 varefter de ökade

drastiskt till

ca 74 miljarder kr 1992. För bankerna, dvs moderbolagen i koncernerna

där den

helt dominerande delen av förlusterna återfinns, motsvarade detta

totalt närmare

8 procent av utlåningen. För 1993 låg kreditförlusterna något under

50 miljarder

kr. Beloppet innefattar då inte den från 1993 fristående

Securumkoncernen vars

kreditförluster uppgick till drygt 14 miljarder kr. För perioden

1990-1993

beräknas de ackumulerade kreditförlusterna, inklusive förlusterna i

Securum och

Retriva, ha uppgått till över 180 miljarder kr. Kreditförlusterna

ligger till

70-75 procent inom sektorn icke-finansiella företag och i runda tal

torde

hälften av dem ha anknytning till fastigheter. Det är dock viktigt

att komma

ihåg att när det gäller förlusternas storlek finns det betydande

skillnader

mellan bankerna. För fyra av de sex större bankkoncernerna har

förlustandelen

under de nu aktuella åren legat på 3-5 procent medan Nordbanken det

svåraste

förluståret 1992 nådde över 8 procent och Gota Bank väsentligt mycket

högre än

så (en jämförelse försvåras i Gota Banks fall av att koncernen saknar

ett

bostadsinstitut som normalt drar ner förlustandelen).

 Kreditförlusterna är fortfarande stora men kan nu förutses ha

kulminerat.

Bortsett från de statliga rekonstruerade bankerna ligger minskningen

det senaste

året för de större bankerna omkring 10 procent och i något fall

väsentligt mer.

Tillflödet av nya problemkrediter har också minskat och stocken av

problemkrediter har stabiliserats. Fastighetsmarknaden har delvis

stabiliserats

men alltjämt råder osäkerhet om hyresnivåerna på vissa delmarknader.

De

allmänekonomiska utsikterna har emellertid förbättrats och ränteläget

är väsent-

ligt lägre än tidigare. Sammantaget pekar detta på en fortsatt

minskning av

kreditförlusterna. Denna ljusare bild får naturligtvis inte skymma

det faktum

att staten genom särskilda rekonstruktioner avlastat de mest

förlusttyngda

bankerna sina dåliga lån och täckt förlusterna. För det svenska

banksystemet

innebär utvecklingen att väsentligt lägre kreditförluster kommer att

redovisas

under 1994 medan förbättringen från samhällsekonomisk synpunkt är

betydligt

måttligare.

Intjäningen har förbättrats

Mot kreditförlusterna ställs bankernas s.k. intjäning innan

rörelseresultatet

framkommer. Intjäningsförmågan är resultatet av den löpande

verksamhetens

intäkts- och utgiftsströmmar. Under den aktuella perioden har

intjäningen kunnat

hållas på en historiskt sett hög nivå och för 1993 noterades en stark

förbättring. Kreditförlusternas genomslag på rörelseresultatet har

därigenom

mildrats. Först 1992 blev bankkoncernernas sammantagna

rörelseförluster så stora

att det primära kapitalet minskade substantiellt.

 4

Bankkoncernernas intjäning, kreditförluster och rörelseresultat,

miljarder kr

År Resultat Kreditför- Rörelsere- Kredit-

 före kredit- luster sultat förluster

 förluster i % av ut-

 låningen

1990 25 12 14 0,9 %

1991 27 36 -9 2,5 %

1992 25 74 -49 5,4 %

1993 35 49 -14 3,8 %

1993* 33 63 -30 4,7 %

* Inklusive Securum

Intjäningsförmågan har förvisso hämmats av uteblivna räntor på

problemkrediter.

Ränteintäktsbortfallet har på årsbasis legat i storleksordningen 15

miljarder

kronor de senaste åren. Bankernas räntenetton har därmed relativt

sett gått

tillbaka till förmån för andra intäkter. Två förhållanden har dock

verkat i

motsatt riktning, nämligen ett ökat gap mellan ut- och

inlåningsräntorna samt

den allmänna räntenedgången från senhösten 1992. Räntegapet vidgades

ett par

procentenheter från slutet av 1980-talet fram till slutet av 1992

varefter en

viss minskning kunnat noteras. Räntenedgången har varit kraftig, ca 4

procentenheter på penning- och obligationsmarknaderna, vilket bl.a.

lett till

minskade finansieringskostnader för stocken av problemkrediter.

 Till det senaste årets starka ökning av övriga intäkter bidrar

provi-

sionsintäkterna. Bankerna har dragit fördel av en periodvis mycket

livlig handel

på valuta- och värdepappersmarknaderna. Försäljning och förvaltning

av

värdepappersfonder är en annan växande intäktskälla. Trenden mot en

ökad

betydelse för icke-ränterelaterade verksamheter kan komma att bestå.

De svenska

bankerna ligger här relativt lågt internationellt sett. Betydande

intäkter har

därtill kunnat materialiseras genom försäljning av obligationsstockar

på en

marknad med fallande räntor. Till en bättre intjäning har också

bankernas

omfattande rationaliseringar bidragit, bl.a. har personalstyrkan de

två senaste

åren reducerats med 15-20 procent eller närmare 10 000 personer.

Minskade rörelseförluster

Sammanfattningsvis har bättre intjäning, lägre kreditförluster och

rationaliseringar lett till betydande resultatförbättringar det

senaste året.

Den samlade rörelseförlusten i bankkoncernerna på närmare 50

miljarder kr 1992

har reducerats kraftigt under 1993 (exklusive Securum). Den helt

dominerande

delen av det senaste årets rörelseförluster kan hänföras till Gota

Bank. Ett par

banker redovisar vinst. Den mycket starka intjäningsförmågan det

senaste året

har grundats på en kombination av gynnsamma externa omständigheter

och egna

åtgärder i bankerna. I vissa avseenden finns anledning att räkna med

en mer

normaliserad utveckling de närmaste åren. Vinsterna på

obligationsportföljen kan

t.ex. förutses bli lägre eftersom räntorna inte kan fortsätta falla i

samma

takt. Räntenettot påverkas negativt av att räntegapet minskar.

Möjligheterna

till en fortsatt bra intjäning får sammantaget ändå bedömas som goda.

Mot

bakgrund av en förutsedd fortgående minskning av kreditförlusterna

bör därmed

flertalet bankkoncerner åter ha förutsättningar att visa positiva

rörelseresultat. Detta är givetvis nödvändigt för att långsiktigt

kunna

upprätthålla en tillräckligt stor kapitalbas i en växande ekonomi.

Kapitalsituationen i bankkoncernerna-

Bankernas kapitalbas är av avgörande betydelse för möjligheterna till

finansiering till konkurrenskraftiga villkor och för

utlåningskapaciteten. En

viss lägsta kapitaltäckning är vidare i enlighet med internationella

regler

lagstadgad. Kapitalbasen, i princip eget kapital eller det s.k.

primära

kapitalet samt förlagslån, skall utgöra lägst 8 procent av

placeringarna. Det

primära kapitalet får inte sjunka under 4 procent. Placeringarna

åsätts olika

lagstadgade vikter efter graden av kreditrisk.

 Kapitaltäckningen i bankkoncernerna försvagades totalt sett 1992, då

de stora

rörelseförlusterna ledde till att det primära kapitalet minskade.

Täckningsgraden sjönk med närmare en procentenhet till 8,9 procent

(inräknat

statens stödinsatser för Nordbanken och Gota Bank samt Gota Banks

finansiella

försäkring). Den kraftiga deprecieringen av kronan hösten 1992 bidrog

till en

svagare täckningsgrad genom att tillgångar i utländsk valuta kom att

stiga

omräknat till svenska kronor. Möjligheterna att på egen hand stärka

kapitaltäckningen var under 1992 i stort begränsade till

kapitalrationalisering,

dvs byte av mer kapitalkrävande placeringar mot mindre

kapitalkrävande, eller

minskad omslutning genom bl.a. utförsäljning av lånestockar eller

andra till-

gångar. Utvecklingen visar att bankkoncernerna i viss utsträckning

lyckats

minska kapitalkravet i kronor räknat genom dylika åtgärder. Omvänt

har detta

således bidragit till att stärka den faktiska kapitaltäckningsgraden.

 Möjligheterna till externa kapitaltillskott genom nyemission har i

realiteten

inte stått till buds under den mest osäkra perioden. I samband med

bankernas

allt bättre intjäningsförmåga och de stigande kurserna på bankaktier

öppnades

emellertid den vägen för S-E-Banken och Svenska Handelsbanken att få

in friskt

kapital. Även Föreningsbanken kunde genom bl.a. sina intressegrupper

genomföra

en lyckad nyemission. Sammantaget tillfördes banksystemet genom

nyemissioner

drygt 11 miljarder kr i nytt primärt kapital under 1993.

Kapitaltäckningen

uppgick till drygt 11 % vid utgången av 1993 och för de större

privata affärs-

bankerna till omkring 13 %. Kapitalsituationen har således stärkts

avsevärt, men

det bör framhållas att bankernas primärkapital totalt sett alltjämt

understiger

nettovolymen problemkrediter vilket inte var fallet så sent som 1991.

 Bankkoncernerna och främst moderbankerna har olika affärsinriktning

och

tyngdpunkter i verksamheten. För de mer internationellt orienterade

bankerna är

kapitalstyrkan strategisk för synen på bankens stabilitet och för

tillträdet

till utvecklade marknader. Särskilt storleken av det primära

kapitalet synes ha

fått ökad betydelse i omvärlden. För inhemska och regionalt verkande

banker kan

något lägre kapitaltäckning sannolikt bättre accepteras av t.ex.

finansiärerna.

Allmänt ökar dock kraven internationellt på högre kapitaltäckning

vilket hör

samman med att inte bara kreditrisker utan även ränte- och andra

marknadsrisker

bedöms kräva särskild kapitaltäckning. Här kommer Sverige inom snar

framtid att

anpassa sina regler till de regler som kommer att gälla

internationellt.

Bostadsinstituten

I bostadsinstituten, som med ett par undantag ingår i

bankkoncernerna, har

kreditförlusterna varit måttligare. Priser och värden på bostäder,

som är

institutens huvudsakliga utlåningssektor, har genomgående fallit

mindre än för

kommersiella fastigheter. Hushållens disponibla inkomster har också

kunnat

hållas uppe trots den höga arbetslösheten. Erfarenheter från andra

länder visar

att kreditförluster för bostadsinstituten eller jämförliga institut

ligger i en

senare fas än bankernas. Trenden i Sverige visar också på större

kreditförluster

och för 1993 kan de preliminärt beräknas till omkring 8 miljarder kr.

Från att

ha legat på en helt försumbar nivå i procent av utlåningen har

förlustnivån

därmed ökat till närmare en procent. Det finns risk för att

förlusterna kvarstår

på relativt höga nivåer ytterligare en tid med tanke på de

finansiella påfrest-

ningarna för vissa kategorier och årgångar av bostäder.

 5

Bostadsinstitutens intjäning, kreditförluster och rörelseresultat,

miljarder kr.

 Resultat Kredit- Rörelse- Kredit-

 före kredit- förluster resultat förluster

 förluster i % av ut-låningen

1989 3,3 0,018 3,3 0,002

1990 4,6 0,2 4,4 0,03

1991 6,0 1,3 4,7 0,14

1992 8,4 5,9 2,4 0,6

1993 9,2 7,7 1,5 0,8

Generellt har emellertid förlusterna kunnat motverkas av en radikalt

bättre

intjäningsförmåga sedan slutet av 1980-talet. Avgörande härför är att

pålägget

över upplåningskostnaden under 1990-talet ökat kraftigt från under en

halv

procent till ca 1,5 procent. Mot bakgrund av att instituten måste

räkna med

fortsatta förluster och även räntebortfall från oreglerade fordringar

kan ett

högre pålägg komma att bestå en viss tid. Genom att räntegapet

således vidgats

har instituten totalt sett kunnat uppvisa ett positivt om än

sjunkande

rörelseresultat även under de senaste åren. Kapitaltäckningen för

sektorn som

helhet har härigenom kunnat upprätthållas. Under 1993 har även

kapitalbasen

stärkts av nytt aktiekapital och förlagslån.

Utlåningsvolymer m.m.

Så sent som 1990 låg kreditexpansionen i ekonomin på över 20 procent

årligen,

men har därefter kontinuerligt fallit. För helåret 1993 minskade den

totala

lånestocken i kreditinstituten med ca 5 procent, motsvarande närmare

100

miljarder kr. Detta beror till helt övervägande del på att bankernas

valutautlåning minskat kraftigt. Företagen har reducerat sina lån i

utländsk

valuta med drygt en tredjedel. Motsvarande minskning har däremot inte

skett av

utlåningen i kronor. Allmänhetens minskande lånestock beror i allt

väsentligt på

att kreditefterfrågan varit extremt svag både från företag och

hushåll. Det har

skett en betydande skuldsanering och hushållens skuldkvot, mätt i

relation till

inkomst eller tillgångar, har sjunkit till nivåer som nu är betydligt

lägre än

under åttiotalet. Sannolikt har de radikalt ändrade förutsättningarna

för att

låna och spara mer långsiktigt sänkt skuldsättningsnivån. Mot

bakgrund av den

kraftiga skuldsanering som förevarit och osäkerheten om den nu är

avslutad, är

det svårt att bedöma i vilken utsträckning den pågående

konjunkturförstärkningen

får genomslag på kreditefterfrågan totalt sett.

Utlåning till allmänheten 1987-1993.

Anm: Källa Riksbanken. Månadsobservationer. Sista observationen

avser december

1993.

En jämförelse av utlåningsutvecklingen mellan banker, bostadsinstitut

och

finansbolag har försvårats under de senaste åren. Inom koncernerna

har

bostadsinstitutens problemkrediter i form av lån till kommersiella

fastigheter

överförts till bankerna bl.a. i syfte att renodla institutens

bostadsfinansierande verksamhet. Samtidigt har en ökad omläggning

skett från

banklån med rörlig ränta till fastförräntade lån i bostadsinstituten.

Mellan

banker och finansbolag har också skett betydande överföringar av lån.

Problemkrediter har lyfts ut i särskilda nybildade finansbolag, i

första hand

Securum och Retriva. De traditionella finansbolagens verksamhet har

också

renodlats och krediter lagts över till moderbankerna. I statistiken

har

finansbolagens sammantagna utlåning blåsts upp till högre nivåer än

tidigare. I

realiteten har antalet finansbolag ungefär halverats sedan slutet av

åttiotalet.

 Även den sektorfördelade utlåningen är mot bakgrund av bl.a.

ovanstående

statistikproblem svår att tolka. Några belägg för att de mindre och

medelstora

företagen totalt sett varit "kreditransonerade" finns inte i

tillgänglig

statistik. En tydlig tendens har däremot varit att bankutlåningen

till hushåll

minskat relativt kraftigt medan den ökat något från

bostadsinstituten.

 Ovan konstaterades att både banker och bostadsinstitut vidgat gapet

mellan ut-

och inlåningsräntorna. Detta kan sannolikt förklaras av att samtliga

svenska

kreditinstitut på grund av kreditförluster haft behov att öka

intjäningsförmågan

samtidigt som låneefterfrågan varit extremt svag och konkurrensen

från

exempelvis utländska kreditgivare varit av liten omfattning. I och

med att

bankernas finansiella situation nu medger en mer aktiv

kreditverksamhet bör

också räntegapet minska. Statistiken för 1993 visar också att en

sådan

utveckling påbörjats.

Marginalen mellan bankernas in- och utlåningsräntor, kvartalsvis

Anm: Källa Riksbanken. Statistikomläggning fr.o.m. sista kvartalet

1992 medför

att siffrorna inte är fullt jämförbara. Per december 1993 har ändrade

rap-

porteringsrutiner höjt utlåningsräntan och därmed marginalen med ca

0,2

procentenheter.

 Prissättningen kommer i framtiden sannolikt i ökad utsträckning att

differentieras med hänsyn till olika riskfaktorer. Balansen mellan

tillgång och

efterfrågan på kredit torde dock förbli en central faktor för

utvecklingen av

räntegapet. Bankerna har idag ett betydande utrymme för utlåning inom

ramen för

den lagstadgade miniminivån för kapitaltäckningen. Hur detta utrymme

i praktiken

utnyttjas beror mycket på hur de bedömer behovet av en god

kapitaltäckning samt

på möjligheterna att medelst rörelsevinster bygga på kapitalbasen i

takt med en

ökad utlåning. Otvivelaktigt har emellertid bankerna nu en

utlåningskapacitet

som bör kunna möta en växande kreditefterfrågan i en

konjunkturuppgång. Det

gynnsammare läge som uppstått är resultatet av såväl en

samhällsekonomisk

stabilisering och nedgång i räntenivån som statens åtagande och

direkta

stödåtgärder. I nästa avsnitt följer en redogörelse för de olika

åtgärder som

vidtagits.

5. Stödåtgärder

Riksdagens beslut den 18 december 1992 om åtgärder för att stärka det

finansiella systemet innebär att staten garanterar att banker och

vissa andra

kreditinstitut kan fullgöra sina förpliktelser i rätt tid. Garantin

innebär ett

åtagande att lämna stöd till fortsatt verksamhet i livskraftiga

institut, varvid

stödet skall förenas med krav på åtgärder från institutens sida,

eller att lämna

stöd till rekonstruktion eller avveckling i ordnade former av

institut som inte

förväntas uppnå lönsamhet på sikt. Syftet med den statliga garantin

är att

trygga stabiliteten i betalningssystemet och säkra

kreditförsörjningen. Den 1

maj 1993 inrättades Bankstödsnämnden för att hantera stödet och

nämnden övertog

därmed den verksamhet som tidigare bedrivits i Finansdepartementet.

 Institut som omfattas av det statliga stödet är banker med svensk

oktroj och

vissa kreditinstitut med statlig anknytning. Stöd utges främst i form

av lån,

garantier och kapitaltillskott. Stödåtgärderna skall utformas på ett

affärsmässigt sätt så att statens långsiktiga kostnader för stödet

minimeras.

Kostnaderna för stödet skall, i möjligaste mån, återvinnas till

staten. Staten

skall inte eftersträva att bli ägare till banker eller andra

kreditinstitut.

Stödsystemet skall kvarstå så länge som det behövs och avvecklas när

så kan ske

utan att fordringsägarnas intressen riskeras. En avveckling kan bara

genomföras

efter ett nytt beslut av riksdagen.

Bankstödsnämndens arbetsmål och inriktning

Bankstödsnämndens övergripande mål är att, när det behövs, genom

stödåtgärder

verka för att stabiliteten i betalningssystemet garanteras och

kreditförsörjningen tryggas. Nämnden skall analysera den finansiella

situationen

i stödsökande institut och utforma förslag till villkor för stödet

samt besluta

om stöd. Vidare skall nämnden följa upp de avtal som har träffats.

 De institut som sökt stöd har genomgått en noggrann granskning som

legat till

grund för bedömningen av om något stöd har behövts och hur det i så

fall skulle

utformas. Villkoren för det statliga stödet har utformats så att de

institut som

sökt stöd inte funnit skäl att begära mer stöd än vad som varit

nödvändigt. I

vissa fall har instituten förbundit sig att utarbeta planer för och

genomföra

rationaliseringar av verksamheten. Instituten har även undersökt

möjligheterna

att förstärka kapitalbasen utan statligt stöd genom exempelvis

nyemission och

försäljning av delar av verksamheten.

 Vid rekonstruktionen av några institut har en uppdelning skett så

att merparten

av de nödlidande engagemangen överförts till av staten helägda bolag.

 Nedan följer en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits

angående de olika

stödsökande bankerna.

Genomförda stödåtgärder

Sparbanken Sverige

I september 1991 framkom att Första Sparbanken, som numera ingår i

Sparbanken

Sverige, åsamkats omfattande kreditförluster. Situationen föranledde

en statlig

garanti på 3,8 miljarder kr för ett lån avsett att trygga en

rekonstruktion av

banken (prop. 1991/92:63, bet. 1991/92:NU12, rskr. 1991/92:52). Redan

i mars

1992 visade sig denna insats vara otillräcklig. Garantin omvandlades

till ett

statligt lån till den stiftelse som då ägde Första Sparbanken. Lånet

löpte

räntefritt till utgången av 1995 och därefter med 4 procents ränta.

Först efter

1999 kunde lånet sägas upp.

 Vidare gick staten i borgen för ett lån från Trygg Hansa SPP till

Spar-

banksstiftelsen Första och de övriga tio sparbanksstiftelser, vilka

uppkommit

vid ombildning av sparbank till bankaktiebolag, på sammanlagt 3,5

miljarder kr

jämte räntekostnader på högst 0,7 miljarder kr. Som säkerhet för

lånet och

statens borgensåtagande pantsatte stiftelserna 70 procent av sitt

aktieinnehav i

Sparbanken Sverige (prop. 1991/92:168, bet. 1991/92:NU34, rskr.

1991/92:288).

 Sparbanken Sverige AB bildades 1992 genom en sammanslagning av

Sparbankernas

Bank, de tio regionala dotterbankerna och servicebolagen inom

Sparbanksgruppen

samt Sparbanken Första. Kring årsskiftet 1992/93 anmälde Sparbanken

Sverige att

den sannolikt skulle behöva statligt stöd, utöver det stöd som redan

hade

lämnats för att lösa problemen i Första Sparbanken. En formell

ansökan inkom i

februari 1993. Bankstödsnämnden undersökte tillsammans med Sparbanken

Sverige

möjligheten att förstärka kapitalbasen utan ytterligare statligt

stöd. Den 19

november 1993 meddelade Sparbanken Sverige att ansökan om stöd

återkallades. I

samband därmed offentliggjordes planer på ytterligare

kapitalförstärkning genom

en nyemission under början av 1994 och en börsintroduktion av banken

senast

1996.

 I juni 1993 visade det sig att stiftelserna saknade möjligheter att

betala

förfallen ränta på lånet från Trygg Hansa SPP. Den 29 juni 1993

infriade därför

staten genom Bankstödsnämnden en del av sitt åtagande genom att

betala ränta med

0,4 miljarder kr. Infriandet finansierades genom en anslagsbelastning

på

statsbudgeten. Till följd av att stiftelserna inte kunde betala

räntan skulle

lånet från Trygg Hansa SPP förfalla till förtida inlösen den 28 mars

1994. Lånet

och förfallen ränta skulle då komma att uppgå till sammanlagt 3,8

miljarder kr.

Stiftelserna begärde till följd härav att få omförhandla avtalen.

 Bankstödsnämnden utarbetade tillsammans med stiftelserna ett nytt

avtal den 10

februari 1994 vilket regeringen godkände den 17 februari 1994. I

enlighet med

avtalet har Sparbanken Sverige genomfört en nyemission på drygt 2

miljarder kr.

Stiftelserna har samtidigt sålt aktier för 1,6 miljarder kr. Detta

belopp skall,

så långt det räcker, användas till att i första hand betala statens

regressfordran på 0,4 miljarder kr jämte ränta därpå och i andra hand

ränta och

delbetalning avseende lånet från Trygg Hansa SPP. Stiftelserna har

vidare enligt

avtalet bildat ett aktiebolag till vilket de av stiftelserna

pantsatta aktierna

i Sparbanken Sverige samt låneskulderna överförs. Bolaget skall ta

upp ett nytt

lån på marknaden som skall användas till att återbetala lånet från

Trygg Hansa

SPP. Vidare skall bolaget ta upp ytterligare ett lån på marknaden,

uppgående

till 2,8 miljarder kr, som skall användas till att återbetala det

räntesubventionerade lånet till staten. Den totala lånesumman på 5,5

miljarder

kr garanteras i sin helhet (inklusive räntor) av staten. Bolaget

erlägger

garantiavgift till staten.

 Skillnaden mellan det ursprungliga beloppet på 3,8 miljarder kr, vad

avser det

statliga lånet, och den summa som återbetalas utgörs av nuvärdet på

den tidigare

beviljade räntesubventionen. Genom den föreslagna lånekonstruktionen

kommer

räntesubventionen att belasta statsbudgeten omedelbart och inte som

en årlig

belastning motsvarande uteblivna ränteintäkter under lånets löptid.

 Det totala statliga åtagandet sjunker således från 8 miljarder kr

till 6,5

miljarder kr. Statens lånebehov minskas från 3,8 miljarder kr till 1

miljard kr.

Belastningen på statsbudgeten ökar omedelbart med netto 0,6 miljarder

kr då

räntesubventionen görs synlig redan nu, samtidigt som

sparbanksstiftelserna

betalar statens regressfordran på 0,4 miljarder kr på grund av

infriandet av

garantin beträffande ränta på lånet till Trygg Hansa SPP.

Nordbanken

Hösten 1991 tvingades staten som huvudägare till Nordbanken att

skjuta till 4,2

miljarder kr genom en nyemission (prop. 1991/92:21, bet. 1991/92:NU4,

rskr.

1991/92:8). Våren 1992 visade det sig att detta kapitaltillskott inte

var

tillräckligt på grund av att problemen var betydligt allvarligare än

man

befarat. Regeringen bedömde att det var nödvändigt med en

rekonstruktion av

banken. Riksdagen bemyndigade regeringen att, inom en ram på 20

miljarder kr,

omstrukturera banken (prop. 1991/92:153, bet. 1991/92:NU36, rskr.

1991/92:352).

Därefter köpte staten ut de övriga aktieägarna för totalt 2 miljarder

kr.

 Den finansiella rekonstruktionen av Nordbanken påbörjades hösten

1992. I

november 1992 tillfördes banken 10 miljarder kr i form av

aktieägartillskott för

att kunna öka reserveringarna för befarade kreditförluster.

Nordbanken delades

upp, så att merparten av de nödlidande engagemangen överfördes till

ett för

ändamålet särskilt bildat bolag, Securum AB, och dess dotterbolag.

Därmed kunde

banken koncentrera sig på traditionell bankverksamhet medan Securums

uppdrag

blev att förvärva och avveckla de tillgångar som låg till grund för

de nöd-

lidande krediterna.

 I januari 1993 förvärvade staten samtliga aktier i Securum för 1

miljard kr av

Nordbanken. Till Securum fördes krediter och andra tillgångar till

ett nominellt

belopp av 67 miljarder kr. Då Nordbanken i sitt bokslut reserverat 17

miljarder

kr för dessa tillgångar kunde köpeskillingen sättas till 50 miljarder

kr. Köpet

finansierades genom att staten i januari 1993, med stöd av

bemyndigandena som

riksdagen beslutade med anledning av prop. 1992/93:135 om åtgärder

för att

stärka det finansiella systemet, kapitaliserade Securum med 23

miljarder kr

samtidigt som Nordbanken lånade ut 27 miljarder kr till Securum,

varav 10

miljarder kr är garanterade av staten.

 Statens sammanlagda stödinsatser till Nordbanken och Securum uppgår

till 51,2

miljarder kr, varav utbetalningar har skett med 40,2 miljarder kr.

 Rekonstruktionen av Nordbanken har fått avsedd effekt. Banken

fungerar nu väl

och gjorde en vinst på 2,7 miljarder kr under 1993. Vid årsskiftet

hade

Nordbanken ett eget kapital på 13,7 miljarder kr.

 För 1993 redovisade Securum kreditförluster på 14 miljarder kr.

Rörelseresultatet före kreditförluster visade ett underskott på 2

miljarder kr.

Den ursprungliga planen för Securum innebär att bolaget avvecklas på

15 års sikt

och att dess egna kapital i stort skall förbrukas under den tid det

tar för

bolaget att avveckla sina tillgångar. Om marknadsutvecklingen blir

fortsatt

gynnsam finns förutsättningar för att avvecklingen kan genomföras på

kortare tid

än 15 år och med ett bättre ekonomiskt utfall. Avvecklingen av

bolagets

tillgångar skall ske i flera steg. Först omvandlas krediterna till

andra

tillgångar genom att Securum tar över de underliggande säkerheterna

för lånen.

Sedan organiseras innehaven i ett flertal dotterbolag som med tiden

kan säljas

ut. Naturligtvis kan även enstaka objekt i dotterbolagen säljas ut.

Under 1993

har en större del av krediterna omvandlats till andra tillgångar.

Gota Bank

I september 1992 framkom att Gota AB, med dess dotterbolag Gota Bank,

stod inför

betydande förluster som kunde medföra att banken kom på obestånd.

Regeringen

gjorde den 9 september 1992 en utfästelse att Gota Bank skulle kunna

infria sina

förpliktelser. Moderbolaget, Gota AB, som inte omfattades av

regeringens

utfästelse, försattes i konkurs. I slutet av december 1992 tog staten

över

samtliga aktier i banken från Gota AB. I början av 1993 beslutade

regeringen att

utfärda en förlusttäckningsgaranti på 10 miljarder kr som en temporär

lösning av

Gota Banks problem.

 Under sommaren 1993 gav Finansinspektionen Gota Bank direktiv om hur

banken

skulle redovisa befarade kreditförluster. Direktivet innebär att

helårets

prognosticerade kreditförluster skall tas upp som faktiska

kreditförluster redan

i delårsbokslutet. Som en konsekvens av direktivet ökade de

redovisade

kreditförlusterna i halvårsrapporten mer än vad som förväntats

tidigare under

året. Utan ytterligare stödinsatser hade banken redovisat en

kapitaltäckningsgrad på 3,4 procent per halvårsskiftet 1993.

Bankstödsnämnden

beslutade därför den 20 augusti 1993 att utöka garantin med 5

miljarder kr.

Regeringen godkände nämndens beslut den 26 augusti 1993.

 Den 8 augusti 1993 beslutade Bankstödsnämnden att dela Gota Bank och

att

huvuddelen av Gota Banks problemengagemang, till ett nominellt värde

av högst 43

miljarder kr, skulle överföras till ett förvaltningsbolag, Retriva AB

och dess

dotterbolag. Syftet med överföringen var bl.a. att underlätta

försäljningen av

Gota Bank.

 Den 20 december 1993 beslutade Bankstödsnämnden om rekonstruktion av

Gota Bank

och finansiering av Retriva-koncernen. Beslutet innebär för Gota

Banks del bl.a.

att de utställda förlusttäckningsgarantierna återtas, att banken

tillförs ett

ovillkorat aktieägartillskott på högst 20 miljarder kr samt att

staten förvärvar

samtliga aktier i Retriva AB från Gota Bank för 5 miljoner kr. Vad

avser

Retriva-koncernen innebär beslutet bl.a. att Retriva AB tillförs 3,7

miljarder

kr som ett ovillkorat aktieägartillskott, att 95 miljoner kr tillförs

Retriva AB

som likvid för nyemitterade aktier i bolaget samt att staten går i

borgen för

ett av Retriva AB upptaget förlagslån på högst 3,5 miljarder kr.

 Det totala åtagandet för Gota Bank/Retriva uppgår, i enlighet med

Bankstödsnämndens beslut, till 30,3 miljarder kr, varav 23,8

miljarder kr har

föranlett utbetalningar från staten.

 Regeringen godkände Bankstödsnämndens beslut den 22 december 1993.

Sammanslagning av Nordbanken och Gota Bank

Bankstödsnämnden beslutade den 9 december 1993 att överlåta Gota Bank

till

Nordbanken på de villkor som skulle komma att fastställas av nämnden.

Nämnden

konstaterade i sitt beslut att det efter en omfattande

försäljningsprocess

endast återstod en anbudsgivare, Nordbanken. Enligt Bankstödsnämnden

visade de

verkställda undersökningarna entydigt att betydande synergieffekter

kan utvinnas

vid en samordning mellan Nordbanken och Gota Bank inför en

privatisering av

Nordbanken. Värdet av dessa samordningsvinster överstiger, enligt

nämnden, klart

vad övriga anbudsgivare varit villiga att betala utöver Gota Banks

substansvärde. Regeringen godkände nämndens beslut den 10 december

1993.

 Tidpunkten för överlåtelsen av Gota Bank till Nordbanken beslutades

till den 31

december 1993. Då staten äger både Nordbanken och Gota Bank borde det

enligt

Bankstödsnämndens beslut ankomma på Nordbanken att, sedan staten

gjort de

kapitaltillskott som krävs för att fylla bristen i Gota Banks

balansräkning,

kapitalisera Gota Bank. Överlåtelsen av aktierna i Gota Bank till

Nordbanken

kunde härigenom ske genom ett aktieägartillskott utan någon

ersättning.

Bankstödsnämnden garanterar dock gentemot Gota Bank att bankens

aktiekapital om

drygt 240 miljoner kr är intakt per den 31 december 1993 i samband

med att

aktierna i Gota Bank tillskjuts Nordbanken. Garantin begränsas till 3

miljarder

kr.

Skandinaviska Enskilda Banken

I december 1992 anmälde S-E-Banken att banken sannolikt skulle vara i

behov av

statligt stöd. Den 23 februari 1993 lämnade banken in en formell

ansökan om

statligt stöd. Efter överläggningar mellan S-E-Banken och

Bankstödsnämnden

meddelade banken att dess kapitalbas skulle stärkas genom en

nyemission på 5,3

miljarder kr. Emissionen blev fulltecknad. Ansökan om statligt stöd

återtogs i

augusti 1993.

 6

Föreningsbanken

Föreningsbanken anmälde vid årsskiftet 1992/93 att banken var i behov

av

statligt stöd. Föreningsbanken har undersökts ingående och dess

tillgångar har

värderats. I maj 1993 stod det klart att banken inte längre förmådde

klara

kapitaltäckningskravet på 8 procent. Vid halvårsskiftet 1993 uppgick

koncernens

kapitaltäckningsgrad till 6,9 procent. Bankstödsnämndens arbete har

varit

inriktat mot att Föreningsbanken i första hand skall stärka sitt

kapitalbehov

utan statlig medverkan.

 Den 22 oktober 1993 beslutade Bankstödsnämnden att ingå ett avtal om

statligt

stöd till Föreningsbanken. Om banken utvecklas på ett gynnsamt sätt

och inte

behöver utnyttja sin rätt enligt avtalet så skall stödinsatserna

kunna avslutas

utan att något statligt tillskott av riskkapital har ägt rum. Avtalet

förutsatte

att banken genomförde en nyemission som tillförde banken minst 2,5

miljarder kr.

För att möjliggöra den planerade nyemissionen gav staten stöd i form

av ett

kapitaltäckningsskydd. Avtalet innebär i korthet följande. Banken

emitterar

konvertibla skuldebrev om sammanlagt 2,5 miljarder kr till staten.

Skuldebreven

löper t.o.m. den 30 juni 1997. Som betalning för skuldebreven

utfärdar staten en

revers på samma belopp och löptid till banken. Fordringarna löper med

samma

ränta och får inte överlåtas. Om banken får sådana kreditförluster

att

kapitaltäckningen hamnar under 9 procent har banken rätt att begära

att så stor

del av skuldebreven konverteras till aktier att kapitalet förslår

till att täcka

förlusterna. Vidare innehåller avtalet bl.a. förutsättningar för att

konvertering skall få ske, bestämmelser om de aktier som staten

erhåller för det

fall konvertering sker, när en eventuell förtida inlösen av

skuldebreven får äga

rum samt vilken avgift banken skall betala till staten. Avtalen

omfattar också

vissa krav som staten ställer på banken beträffande vidtagande av

vissa

åtgärder, informations- och rapporteringsskyldighet m.m.

 Nyemissionen i Föreningsbanken genomfördes under hösten 1993.

Utfallet av

emissionen blev att aktier tecknades för 3,4 miljarder kr.

Sammanfattning av stödinsatser-

I tabellen nedan görs en sammanfattning av utfallet till dags dato av

de ovan

beskrivna statliga stödåtgärderna. Av kolumnen Utbetalt framgår i

vilken

utsträckning stödet har påverkat statens lånebehov.

 7

Det statliga stödet

miljoner kr Totalt Utbetalt Belastat

 åtagande statsbudgeten

Sparbanken

garanti 5 500 0 0

räntesubventioner 1 000 1 000 1 000

Totalt 6 500 1 000 1 000

Nordbanken

aktieteckning 4 191 4 191 4 191

aktieköp 2 055 2 055 2 055

kapitaltillskott 10 000 10 000 10 000

Totalt 16 246 16 246 16 246

Securum

garanti 1 9 850 9 850 9 850

garanti 2 14 150 13 150 13 150

aktieköp 1 000 1 000 0

borgen 10 000 0 0

Totalt 35 000 24 000 23 000

Gota Bank

kapitaltillskott 20 000 20 000 20 000

garanti 3 000 0 0

Totalt 23 000 20 000 20 000

Retriva

kapitaltillskott 3 800 3 800 0

borgen 3 500 0 0

Totalt 7 300 3 800 0

Föreningsbanken

Konvertibla

skuldebrev 2 500 0 0

Totalt 2 500 0 0

TOTALT BANKSTÖD 90 546 65 046 60 246

Som framgår av tabellen ovan har statens totala åtagande för det

statliga stödet

uppgått till 90,5 miljarder kr. Utbetalningar har skett med 65

miljarder kr

varav 60,2 miljarder kr har belastat statsbudgeten. Av

utbetalningarna på 65

miljarder kr har 1 miljard kr avsett sparbankssfären. Det totala

åtagandet till

Sparbanken Sverige uppgår till 6,5 miljarder kr.

 Resterande 64 miljarder kr som har utbetalats avser

aktieteckning,

aktieköp och kapitaltillskott till Nordbanken/Securum samt Gota

Bank/Retriva.

Det kan således konstateras att över 98 procent av det utbetalade

statliga

stödet har avsett Nordbanken och Gota Bank. Statens totala åtagande

gentemot

Nordbanken och Gota Bank uppgår till 81,5 miljarder kr av totalt 90,5

miljarder

kr. Genomgripande rekonstruktioner har genomförts för de båda

bankerna genom att

problemengagemangen förts över till Securum respektive Retriva.

 Det totala åtagandet till Föreningsbanken, i den form som anges i

det ovan

angivna avtalet, uppgår till 2,5 miljarder kr. Avsikten är att

Föreningsbanken

skall klara sig utan att något statligt stöd utbetalas.

 Vad avser övriga banker har, som framgått ovan, S-E-banken ansökt om

statligt

stöd men återtagit sin ansökan medan varken Handelsbanken, Östgöta

Enskilda

Bank, JP Bank, Bohusbanken, de fristående sparbankerna eller någon av

de

utlandsägda bankerna ansökt om statligt stöd.

 Inte något av de kreditinstitut som vid sidan om bankerna är

berättigade till

stöd har ansökt om stöd.

Framtida återvinning samt garantiavgifter

Stödet har kostat skattebetalarna stora belopp genom direkta utgifter

över

statsbudgeten. En betydande del kan på sikt komma att återvinnas. Det

kan ske

genom att mervärden från den slutliga rekonstruktionen av

Nordbankskoncernen

realiseras vid en försäljning av statens aktier i Nordbanken samt

genom att

Securum och Retriva vid förädling och försäljning av sina tillgångar

återvinner

delar av tagna förluster. Till viss del sker det också genom olika

garantiavgifter i befintliga avtal med några banker.

 För de garantier som staten har lämnat till enskilda banker utgår en

avgift.

Enligt avtalet med sparbanksstiftelserna skall garantiavgiften

betalas samtidigt

med att lånen återbetalas, helt eller delvis, och beräknas på det

belopp med

vilket återbetalning sker. Avgiften är 1,5 procent per år för tiden

fram till

den 1 juli 1997 och 2 procent för tiden därefter. Om lånen under

tiden fram till

och med den 1 juli 1996 har återbetalats med ett belopp om sammanlagt

minst 2,8

miljarder kr, skall garantiavgiften på återbetalat belopp endast vara

0,5

procent. Skulle en högre garantiavgift ha erlagts i samband med

återbetalning

före sistnämnda dag skall mellanskillnaden restitueras.

 Vid slutet av 1993 betalade Gota Bank en garantiavgift på 250

miljoner kr för

de garantier banken fått under 1993. Retriva skall i förskott betala

0,6 procent

av 3,5 miljarder kr i garantiavgift. För 1994 blir avgiften 20

miljoner kr.

Föreningsbanken betalar en avgift för det konvertibla skuldebrevet.

Avgiften är

1 procent och uppgår därför för 1994 till 25 miljoner kr.

6. Stödets effekter

Bevarad stabilitet

Kostnaderna för bankstödet måste ses mot bakgrund av de värden som

stod på spel.

Vid tiden för det statliga åtagandets tillkomst bedömdes situationen

på stora

delar av kreditmarknaden som extremt osäker. Allvarliga förluster

hade tidigare

skakat ett par större institut. Valuta- och ränteturbulensen hösten

1992 ökade

påtagligt osäkerheten om institutens motståndskraft mot olika

påfrestningar samt

riskerna för att nya obeståndssituationer snabbt skulle uppkomma.

Konsekvenserna

för betalningssystem och kreditförsörjning av en sådan utveckling

bedömdes som

oacceptabla. I grunden oöverblickbara samhällsekonomiska förluster

riskerades.

Mellan regeringen och det socialdemokratiska partiet fanns en samsyn

om det

allvarliga läget samt om nödvändiga åtgärder.

 Omfattningen och karaktären på det statliga åtagandet säkerställde

att en

tilltagande misstro bland olika fordringsägare, inte minst

internationella, mot

svenska kreditinstituts förmåga att i tid fullgöra sina förpliktelser

kunde

stävjas. Stabiliteten i betalningssystemet hann aldrig att allvarligt

rubbas.

Detta är de avgörande positiva effekterna av det statliga åtagandet.

Av vad som

hittills framkommit torde också kunna konstateras att allmänheten och

särskilt

företagsamheten generellt inte drabbats av något stopp i

kredittillförseln.

Möjligheten att söka stöd bör ha minskat den allmänna osäkerheten hos

instituten

med i grunden positiva effekter på bl.a. kreditförsörjningen. Den

kreditåtstramning som kunnat konstaterats måste ses mot bakgrund av

den tidigare

alltför lättsinniga kreditpolitiken. En återgång till en sundare

kreditpolitik

är till fördel för samhällsekonomin i stort. Det finns dock en

medvetenhet om

att bankerna i den processen kan bli alltför restriktiva och

strömlinjeformade.

Det gäller för alla parter att vara uppmärksamma på dessa risker.

 Det kan också konstateras att åtagandet fyllt sin funktion att

stabilisera

banksystemet i så måtto att bankernas upplåningssituation, inte minst

vad gäller

den internationella upplåningen samt även tillgången till

riskkapitalmarknaden,

har normaliserats.

 Mot dessa positiva systemeffekter kan dock ställas mindre synliga

kostnader som

ingrepp av detta slag sannolikt innebär. Dessa kostnader kan i första

hand ses

som risker för minskad effektivitet generellt på kreditmarknaden

eller ökat

risktagande på felaktiga premisser. Existensen av det statliga

åtagandet innebär

att marknadsmekanismerna i olika avseenden satts ur spel. De olika

aktörernas

incitament kan komma att vila på andra grunder än de normalt rådande.

Vidare kan

konkreta stödåtgärder i sig utgöra en risk för att

konkurrensbetingelserna

snedvrids. Dessa svårlokaliserade kostnader understryker vikten av

att det

statliga åtagandet har gjorts temporärt.

 8

Funktionsdugligare banksystem

I utformningen av riktlinjerna för stödet och i Bankstödsnämndens

konkreta

arbete med de enskilda bankerna har ett angeläget delmål varit att

minimera de

ovan nämnda negativa effekterna. Ju större problemen varit desto

radikalare

åtgärder har måst vidtas. Naturligen uppstår i de sammanhangen frågor

om konkur-

rensneutraliteten. Sålunda har rekonstruktionen av Nordbanken utsatts

för viss

kritik från enskilda aktörer om att banken överkapitaliserats och

erhållit en

alltför stark ställning. Regeringen kommer inte tillåta att

Nordbanken agerar

på ett icke marknadsmässigt sätt till uppenbart förfång för övriga

banker. Genom

bl.a. aktieutdelning till staten kan bankens kapitaliseringsgrad

anpassas om det

egna kapitalet blir så stort att det innebär en snedvridning av

konkurrensen.

Kapitaliseringsgraden är dock för närvarande inte särskilt hög

jämfört med de

övriga svenska bankerna.

 Stödavtalet med Föreningsbanken samt det omarbetade avtalet med

sparbanksstiftelserna innehåller, genom en differentiering av

avgifterna för

statens åtaganden, tydliga incitament för bankerna att tidigarelägga

sina

förpliktelser gentemot staten. Avtalen ställer också betydande krav

på bankerna

om fortlöpande rapportering till staten om överenskomna åtgärder

rörande bl.a.

riskkontroll, informationssystem och upprättande av olika planer.

Denna

uppföljning är en integrerad del av det statliga stödet och bör också

ge

bankledningarna incitament att så snart det kan ske komma ur det

statliga

beroendet.

 Detta leder över till vissa andra effekter av positivt slag som

delvis kan

tillskrivas det statliga stödsystemet. Otvivelaktigt sker nu en

utveckling och

förnyelse mot ett mer funktionsdugligt banksystem där en första

förutsättning

varit en rekapitalisering av bankerna. Lika nödvändig är emellertid

den interna

omstrukturering, rationalisering och utveckling på bl.a.

riskkontrollområdet som

påbörjats. Bankstödsnämnden har här kunnat bidra till ett

konstruktivt arbete.

 Bankerna står inför en rad utmaningar av strukturell karaktär såväl

i Sverige

som i vår omvärld. Nya finansieringsformer och nya konkurrenter på

marknaden

utmanar många av de traditionella bankverksamheterna. De yttre

makroekonomiska

omständigheterna kommer liksom tidigare att variera över tiden.

Svårigheterna

framöver skall således inte underskattas. Emellertid kan det nog

hävdas att de

svenska bankerna i många avseenden står bättre förberedda än tidigare

för att

driva en sund och kostnadseffektiv verksamhet.

Strukturella förändringar

Frågan om bankstrukturens effekter på konkurrens och effektivitet är

ofta

diskuterad. Vårt banksystem har, som i många andra mindre länder,

traditionellt

varit av oligopolkaraktär. En handfull bankkoncerner dominerar

marknaden. Det

finns för- och nackdelar med en sådan relativt koncentrerad struktur.

Tendensen

sedan en lång tid tillbaka har varit att bilda breda koncerner med

möjlighet att

erbjuda i stort sett alla slag av finansiella tjänster, även

försäkringstjäns-

ter. Flertalet provinsbanker har sugits upp i större koncerner men

samtidigt med

en vilja att behålla deras regionala särart. Finanskrisen har medfört

en

rationalisering och koncentration av verksamheterna samt renodling av

de olika

institutens affärsområden.

 Det är inte självklart vilken uppgift staten skall ha när det gäller

att

utforma en lämplig struktur på de finansiella marknaderna. Stabilitet

och

konsumentskydd är centrala element i lagstiftning och tillsyn.

Samtidigt är sund

konkurrens en nödvändighet, om samhällsekonomin fullt ut skall kunna

tillgodogöra sig det finansiella systemets tjänster.

Konkurrensaspekterna är

ständigt närvarande i den löpande verksamheten och bristande

konkurrens får

snabbt genomslag i den allmänna debatten. Förutsättningen för att

konkur-

renstrycket upprätthålls är att etableringshinder undanröjs och att

tjänsteutbudet inte i onödan segmenteras på olika institutgrupper

genom

föråldrad lagstiftning. På dessa områden har sedan slutet av

åttiotalet stora

förändringar skett som väsentligt förbättrat

konkurrensförutsättningarna.

Exempel härpå är att utländska bankinstitut numera kan konkurrera

även med

filialer och att inhemska banker kan bildas utan tidigare krav på

bredd i

verksamheten. Flera filialer har också etablerats och ett antal

ansökningar om

tillstånd att driva bankrörelse föreligger. Denna utveckling är

glädjande och om

de presumtiva bankerna uppfyller lagstiftningens och tillsynens krav

bör de

utifrån sina förutsättningar kunna bidra till ökad konkurrens och

förnyelse.

 Det har i samband med att nya banker önskar etablera sig uttryckts

oro för att

det statliga åtagandet i själva verket utgör huvudorsaken härtill. I

skydd av

åtagandet skulle de nya bankerna ta stora risker och konkurrera på

osunda

villkor. Risken för detta kan inte uteslutas, men får ändå bedömas

vara liten.

Även i de nya bankerna satsas nämligen ett riskkapital som måste

uppgå till

motsvarande 5 miljoner ECU (45 miljoner kr) och som inte skyddas av

staten. Att

statens åtagande är temporärt innebär också att det inte kan utgöra

en rationell

grund för att starta en bankverksamhet med mer långsiktiga

ambitioner. Det är

inte heller önskvärt att det etablerade systemet, som delar ansvaret

för bank-

krisen, skall gynnas på nykomlingarnas bekostnad genom att man inte

låter de

senare omfattas av det statliga åtagandet. Behovet av vitalare

konkurrens har

gjort sig påmint i krisens spår. Det är viktigt att nya potentiella

aktörer

sätter press på de etablerade bankerna och skapar alternativ på

marknaden.

 Vad gäller bankstrukturen är den väsentliga strukturförändringen på

institutnivå att Gota Bank efter rekonstruktion inlemmats i

Nordbankskoncernen.

En självständig medelstor bank försvinner således. De alternativa

lösningar som

förelåg för Gota Bank kunde inte erbjuda motsvarande

samordningsvinster och

därmed gynnsamma effekter på den framtida lönsamheten och på värdet

för staten

och skattebetalarna. Då erfarenheterna visat att staten har svårt att

motivera

varför den skall vara ägare till banker kommer i nästa steg en

privatisering av

Nordbanken att ske. Detta bör öka förutsättningarna för att banken

kan utvecklas

och uppnå en långsiktigt god lönsamhet. Även i Sparbanken Sverige och

Föreningsbanken sker betydande förändringar i ägarbilden med ett ökat

inslag av

externa ägare. Den utvecklingen var redan tidigare på gång, men har

påskyndats

av bankkrisen och av de lösningar som utarbetats av instituten och

Bank-

stödsnämnden. Nya ägarkonstellationer som kan ställa starka krav på

bankerna

måste välkomnas.

7. Andra särskilda åtgärder

Avtal om avgångsvederlag

Att det i enskilda anställningsavtal förekommer en lång

uppsägningstid för

personal i den verkställande ledningen inom banker, försäkringsbolag

och

näringslivet i övrigt är inte ovanligt. Dessa avtal, som populärt

betecknas som

fallskärmsavtal, har sin grund i det förhållandet att personer i

företagsledande

och därmed jämförlig ställning saknar uppsägnings- och andra

skyddsregler som

anges i lagen (1982:80) om anställningsskydd. Avtalen har också till

syfte att

förmå erkänt skickliga personer att anta erbjuden anställning inom

banken eller

företaget.

 I samband med att de avtal om avgångsvederlag som slutits med

Nordbankens tre

tidigare verkställande direktörer alltmer kom att diskuteras, bl.a.

mot bakgrund

av bankens betydande kreditförluster, uppkom frågan om de rättsliga

förutsättningarna att upphäva eller jämka dessa avtal.

Finansdepartementet

uppdrog i december 1992 åt f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl att

granska

möjligheterna härtill. I april 1993 gavs också ett uppdrag till

advokaten Otto

Rydbeck att bl.a. närmare undersöka omständigheterna i samband med

nämnda avtal.

 I ett brev den 5 februari 1993 till ledningarna för statliga

kreditinstitut

angav statsrådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN] riktlinjer rörande anställningsvillkoren

för

personal i ledande ställning. Av dessa riktlinjer framgår bl.a.

följande. I

lönen som bestäms på sedvanligt sätt, skall ingå kompensation för

avsaknad av

anställningstrygghet. Avgångsvederlag som avser tiden efter

uppsägningstidens

slut skall sättas till så kort tid som möjligt och får tillsammans

med uppsäg-

ningstiden inte överstiga 24 månader. Avgångsvederlaget skall

utbetalas

månadsvis. Om oegentligheter, som kan föranleda brottsansvar eller

skadeståndsskyldighet, upptäcks före eller under vederlagsperioden

skall

arbetsgivaren ha rätt att hålla inne vederlaget eller del av det till

dess en

rättslig prövning skett eller överenskommelse träffats. Lön eller

annan

ersättning som en person får under vederlagsperioden skall

arbetsgivaren ha rätt

att avräkna mot utfört arbete och det kan också reduceras om

vederbörande utfört

arbete utan lön eller ersättning. Lön och övriga anställningsvillkor

för

verkställande direktör och övriga i institutets ledning bör redovisas

i

årsberättelsen. Ingångna avtal skall följas. Avtal som uppenbart går

utöver vad

som angetts ovan omförhandlas.

 Avtal om avgångsvederlag och liknande förmåner kan i vissa fall

framstå som

starkt överdrivna. Det är därför viktigt att alla sådana avtal och

ersättningar

redovisas. Någon skyldighet att redovisa pensionsersättningar och

liknande till

styrelseledamöter och företagsledning föreligger inte i dag.

Regeringen har

genom tilläggsdirektiv uppdragit åt Redovisningskommittén att

överväga om det

behövs särskilda redovisningsregler för pensionsersättningar, avtal

om av-

gångsvederlag och liknande förmåner till styrelseledamöter,

verkställande

direktörer och andra personer i ett företags ledning. Kommittén har i

februari

1994 kommit med ett delbetänkande (SOU 1994:17) vari bl.a. följande

framgår. I

konsekvens med att årets löner och ersättningar till verkställande

direktör och

styrelse skall anges särskilt bör även olika typer av framtida

förpliktelser som

företaget i fråga ikläder sig gentemot sådana befattningshavare

redovisas öppet,

antingen som ansvarsförbindelse eller som avsättning eller skuld.

Detta krav bör

även gälla tidigare verkställande direktör och styrelseledamot.

 Näringslivets Börskommitté har också avgivit en rekommendation om

information

angående ledande befattningshavares förmåner. Rekommendationen riktar

sig till

svenska bolag som har aktier eller aktierelaterade finansiella

instrument

noterade vid Stockholms Fondbörs AB eller vid annan svensk börs eller

auktoriserad marknadsplats. Sådana bolag skall lämna information om

ersättningar

och individuella förmåner som avser bolagets högsta ledning.

Beträffande andra

personer i bolagets ledning skall en sammanfattande beskrivning

lämnas av de

väsentligaste villkoren i avtal om framtida pension respektive

avgångsvederlag.

Uppgifterna skall lämnas i årsredovisningen.

 De två tidigare nämnda utredningarna redovisades den 2 april 1993

respektive

den 15 september 1993. Bengt Hamdahls utredning avsåg bl.a. att

granska

möjligheterna att jämka de ovan angivna avtalen om avgångsvederlag.

Hans

slutsats av granskningen var att han såg pessimistiskt på bankens

möjlighet att

vid en process gentemot någon av bankdirektörerna med framgång få

till stånd

jämkning eller ogiltigförklaring av avtalen.

 Otto Rydbecks uppdrag avsåg att utreda om det fanns grund för

staten, såsom

ägare till Nordbanken, att väcka talan om skadestånd till banken

enligt 5 kap.

bankrörelselagen (1987:617). Uppdraget innefattade en granskning av

de närmare

omständigheterna kring slutandet av avtal om avgångsvederlag med

bankdirektörerna. Han angav i utredningen att han mot bakgrund av

omständigheterna som förelåg före och kring slutandet av

avgångsavtalen och vad

som i övrigt framkommit inte fann att någon hade gjort sig skyldig

till

ansvarsgrundande vårdslöshet i samband med tecknandet av

avgångsavtalen.

Utsikterna för att få framgång i en process ansåg Otto Rydbeck därför

som

begränsade.

 De s.k. fallskärmsavtalen har vållat en livlig debatt. Den allmänna

uppfattningen har varit att de avtal som slöts framförallt på

1980-talet och

innehöll så lång uppsägningstid som fem år har varit onödiga och

oskäliga. Otto

Rydbeck konstaterar i sin utredning att fem år måste anses som en

alltför lång

uppsägningstid men att fallskärmsavtal kan ha sitt berättigande då en

arbetsgivare skall rekrytera en person som har en så hög kompetens

att utbudet

på marknaden av sådana personer är litet och när personen ifråga

dessutom knyts

till en befattning som inte omfattas av lagen om anställningsskydd.

Den allmänna

opinionen synes ha fått den effekten att fallskärmsavtalen numera tar

rimligare

proportioner. Exempelvis har Nordbanken nu förändrat sin praxis om

uppsäg-

ningstiden.

 Utredningarna har visat att många avtal om avgångsvederlag har varit

orimliga.

Detta har lett fram till att regeringen den 3 februari 1994 antagit

riktlinjer

rörande anställningsvillkor för personal i företagsledande och därmed

jämförlig

ställning i företag som är helägda av staten. Dessa riktlinjer

stämmer väl

överens med de riktlinjer som Bo[REDACTED_EFTERNAMN] angav den 5 februari 1993

med följande

preciseringar. De personer som avses är verkställande direktör,

ställföreträdare

för verkställande direktör och, i större företag, direktionsmedlem

och

arbetstagare med självständig ställning som chef för en större gren

av

företagets verksamhet. I årsredovisningen skall lämnas uppgifter om

de

väsentligaste villkoren i avtalen för personalen i ledande ställning

angående

framtida pension, avgångsvederlag, ersättningar och övriga förmåner.

Befintliga

avtal som uppenbart går utöver dessa riktlinjer bör omförhandlas om

det bedöms

kunna ske på rimliga ekonomiska villkor och om det i övrigt kan anses

skäligt.

Skadeståndstalan mot styrelserepresentanter

Nordbanken

Den 2 april 1993 gav Finansdepartementet i uppdrag åt advokat Otto

Rydbeck att,

som angetts ovan, utreda om det fanns grund för staten såsom ägare

till

Nordbanken att väcka talan om skadestånd till banken enligt 5 kap.

bankrörelselagen (1987:617). Uppdraget skulle innefatta en granskning

av

Nordbankens kreditgivning främst under åren 1988-1990 vilka föranlett

omfattande

kreditförluster.

 I utredningen konstaterade Otto Rydbeck att skadeståndsansvaret för

Nordbankens

styrelseledamöter var preskriberat avseende åren 1988 och 1989 men

att

möjligheten till skadestånd kvarstod vad avsåg talan mot

styrelseledamöter för

kreditbeslut under 1990. Talan mot styrelseledamöter i Norra

Nordbanken borde

dock i sin helhet vara preskriberad. Med hänvisning till det svåra

bevisläget,

det osäkra rättsläget, de höga kostnaderna som är förknippade med en

skadeståndstalan samt det i sammanhanget relativt ringa utfall en

framgångsrik

talan kan förväntas medföra rekommenderade Otto Rydbeck i utredningen

att staten

borde avhålla sig från att föra talan om skadestånd.

 En genomgång inom regeringskansliet av vad som framkommit om

kreditgivningen i

Nordbanken visade att det fanns rättslig grund för att väcka talan om

skadestånd. I Otto Rydbecks utredning konstaterades att, mot bakgrund

av de

stora förluster som förorsakades genom kreditgivningen under 1990,

styrelsen

borde kunna ställas till ansvar för kreditgivningen i stort.

Styrelsen har

enligt utredningen i så fall gjort sig skyldig till s.k. cumulerad

culpa, dvs.

att de tveksamma kreditbeslut som fattats, och som inte betraktade

var för sig

kan anses uppnå den grad av tveksamhet att oaktsamhet är för handen,

sammantaget

ändå medför att styrelsen kan anses ha agerat oaktsamt. Under 1990

skedde stora

höjningar av några engagemang som orsakade förluster i

miljardklassen. Vid

granskningen av dessa engagemang konstaterades stora brister vad

avser bankens

möjlighet att överblicka engagemangens och givna säkerheters storlek.

Krediterna

har inte samlimiterats i den utsträckning som borde gjorts och

kreditdrag-

ningarna avseende olika bolag som hade relation till dessa låntagare

har skett

separat.

 Med anledning härav uppdrog regeringen den 28 oktober 1993 åt Otto

Rydbeck att,

såsom ombud för staten, väcka skadeståndstalan för Nordbankens

räkning mot de

ledamöter av styrelsen under 1990 som haft särskild insikt i bankens

kreditgivning. Efter initiativ från styrelseledamöterna kunde, efter

förhand-

lingar, ett förlikningsavtal träffas den 22 december 1993. I avtalet

gjorde

ledamöterna följande uttalande: "Vi har tagit del av advokat Otto

Rydbecks

utredningsrapport och vi är medvetna om de synpunkter och den kritik

som

framförts i rapporten om hur kreditgivningen i Nordbanken hanterades

och vi

delar i allt väsentligt de synpunkter som där förs fram. Vi bekräftar

vårt sty-

relseansvar för kredithanteringen. Vi vitsordar riktigheten av

Rydbecks

påpekande att kreditgivningen till Nobel Industrier och Gamlestaden

skulle ha

handlagts jämlikt bestämmelserna om jävskrediter i bankrörelselagen

och därmed

att försumlighet förevarit i denna del. Mot bakgrund av de stora

kreditförluster

som inträffat och för att inte utsätta Nordbanken för en process som

skulle leda

till skada för banken anser vi det rimligt att göra den återbetalning

som

angivits ovan."

 Avtalet innebär att fem av styrelseledamöterna till Nordbanken skall

återbetala

16 miljoner kr med avdrag för erlagd skatt beräknad till 50 procent,

eller 8

miljoner kr. Vidare innebär avtalet att ytterligare tre

styrelseledamöter skall

återbetala sina styrelsearvoden för 1990 till Nordbanken med avdrag

för erlagd

skatt därpå. Skatten beräknas till 50 procent.

 Utöver förlikningsavtalet upprättades en handling där ytterligare

tio

styrelseledamöter utfäste sig att var och en till banken återbetala

erhållna

styrelsearvoden för 1990 med avdrag för erlagd skatt, beräknad till

50 procent.

Gota Bank

Bankstödsnämnden gav den 29 oktober 1993 Otto Rydbeck i uppdrag att

närmare

granska omständigheterna kring större krediter och andra

affärshändelser vilka

förorsakat Gota Bank förluster. Enligt uppdraget skulle Otto Rydbeck

därvid söka

klarlägga om det i de granskade ärendena förekommit sådan försummelse

som kan

medföra skadeståndsskyldighet för viss styrelseledamot trots att

styrelsen

beviljats ansvarsfrihet eller om det finns grund för skadeståndstalan

gentemot

delegater eller andra. På grund av preskriptionsreglerna skulle

särskild

granskning ägnas åt tiden från och med räkenskapsåret 1990.

 En delrapport avseende styrelsens ansvar för kreditgivningen m.m.

under 1990

har lämnats. Enligt rapporten har bl.a. följande framkommit. Det

finns, vad

gäller enskilda kreditbeslut under 1990, anledning att antaga att

vidare

utredning sannolikt kan ge vid handen att oaktsamhet förelegat vid

kreditbeslut

på central styrelsenivå. Trots att det hittills företagna

utredningsarbetet

koncentrerats till 1990 finns det indikationer på att det även

beträffande 1991

finns anledning att göra motsvarande antaganden. Vad gäller bankens

kreditgivning i allmänhet under 1990 synes det klart att det funnits

brister

såväl på central nivå som på lägre nivåer. Ett flertal av dessa

brister torde ha

varit direkt märkbara för styrelsen. Andra brister torde ha

konstaterats om

utförligare underlag begärts i samband med föredragningar inför

styrelsen och om

styrelsen utövat noggrannare tillsyn över bankens kreditgivning. För

de brister

som vidlåtit kreditgivningen är styrelsen ytterst ansvarig.

Principiellt

föreligger inget hinder mot att väcka en skadeståndstalan mot vissa

av

styrelseledamöterna. Mot bakgrund av att rättsläget rörande en

bankstyrelses

ansvar för kreditgivning är osäkert, att bevisläget är svårt, att

processen är

förenad med höga kostnader och att det ekonomiska utfallet av en

process torde

bli i sammanhanget relativt begränsat rekommenderade Otto Rydbeck

staten att

avhålla sig från att väcka talan om skadestånd för bankens

kreditgivning under

1990. Eftersom styrelsens sammansättning under 1990, 1991 och större

delen av

1992 var i princip densamma ansåg Otto Rydbeck att det kan finnas

anledning för

staten att, efter en mer genomgripande utredning, återkomma med

skadestånsan-

språk för hur kreditgivningen hanterades under 1991 och 1992.

 Bankstödsnämnden beslutade den 28 december 1993 att Gota Bank skulle

väcka

talan om skadestånd mot de ordinarie ledamöterna i bankens styrelse

som under

1990 genom tjänstgöring i bankens arbetsutskott haft särskild insikt

i

kreditgivningen i banken. Gota Bank yrkade, i stämningsansökan som

gavs in till

Stockholms tingsrätt den 30 december 1993, att de angivna

styrelseledamöterna

solidariskt skall betala 300 miljoner kr till banken. Som grund för

yrkandet

hävdade banken att det kunde konstateras ett flertal allvarligare

brister vad

gäller kreditgivningen i allmänhet under 1990 och att det åtminstone

beträffande

några stora enskilda krediter förelegat oaktsamhet vid kreditbeslut

på central

styrelsenivå.

8. Statens uppgifter framöver-

Statens ägarroll

Sedan finanskrisen började har arbetet i Finansdepartementet och

senare i

Bankstödsnämnden varit inriktat mot att lösa den akuta bankkrisen. I

takt med

att läget i finanssektorn stabiliserats ändrar Bankstödsnämndens

verksamhet

karaktär. Stora stödprojekt har avslutats och nämndens arbete

inriktas alltmer

på förvaltning och uppföljning av stödavtal.

 En annan del av Bankstödsnämndens verksamhet har bestått i att sköta

de

ägarfrågor som följer av bankkrishanteringen. När Bankstödsnämnden

startade sin

verksamhet den 1 maj 1993 överfördes aktierna i Gota Bank, Nordbanken

och

Securum, som tidigare förvaltats av andra myndigheter, till

Bankstödsnämnden.

Från Riksgäldskontoret fördes lån och garantier som givits till

stödsökande

banker över till Bankstödsnämnden. Regeringen godkände den 10

december 1993

Bankstödsnämndens beslut att överlåta Gota Bank till Nordbanken.

Genom

regeringens beslut den 22 december 1993 förvärvade Bankstödsnämnden

för statens

räkning samtliga aktier i Retriva AB från Gota Bank.

 Nedan följer en redogörelse för Securum och Retriva och för statens

framtida

ägande i dessa båda bolag. Vidare redogörs för privatiseringen av

Nordbanken

samt Bankstödsnämndens framtid.

Securum och Retriva

Securum och Retriva är statligt ägda bolag med uppdrag att förvalta

och avveckla

tillgångar som härrör från problemkrediter i Nordbanken och Gota

Bank. Syftet

med bildandet av dessa bolag var att renodla verksamheten i dessa

banker och

skapa de bästa förutsättningarna för att återvinna så mycket som

möjligt av de

omfattande stödinsatser som krävts. Ett tredje syfte var att

stabilisera

fastighetsmarknaden till gagn för ekonomin i sin helhet.

 Securum, som tagit över de större problemkrediterna i Nordbanken,

har nu varit

verksamt i ett och ett halvt år, medan Retriva som hanterar Gota

Banks

problemtillgångar endast varit verksamt ett halvt år.

 Båda bolagen har initialt kapitaliserats för att det, om så krävs,

skall kunna

ta upp till 15 år att avveckla tillgångarna. Det finns dock ingenting

som

hindrar en snabbare avveckling om det är ekonomiskt gynnsamt.

Securum

Securumkoncernen hade vid utgången av 1993 över 9 000 anställda. Den

absoluta

majoriteten av dessa är anställda i de industribolag som Securum

äger. I

moderbolaget, finansbolaget och de olika fastighetsbolagen är ca 500

personer

sysselsatta.

 Fastighetsbeståndet uppgick 1993 till totalt ca 15 miljarder kr,

varav drygt 11

miljarder kr i Sverige, och beräknas vid utgången av 1994, exklusive

försäljningar, vara värt ca 25 miljarder kr. Securum hade vid

årsskiftet 1993/94

sjutton hel- eller delägda konsoliderade industribolag samt därutöver

minoritetsandelar i ytterligare tio större industri- och

fastighetsbolag.

 Under 1993 har arbetet i Securum koncentrerats på att omvandla

problemkrediter

till tillgångar. Tillgångarna som vid övertagandet från Nordbanken

bestod till

82 procent av krediter har under året omvandlats så att nu bara 38

procent var

krediter vid utgången av 1993. Denna utveckling har skett genom att

Securum

övertagit de underliggande panterna. Arbetet har gått fortare än vad

som

ursprungligen planerats.

 De fastigheter som på detta sätt övertagits har organiserats i

lokala och

regionala bolag. I dessa bolag är målet att höja värdet på

fastigheterna genom

bl.a. underhåll, skötsel och uthyrning. I de förvärvade

industribolagen har

vidtagits olika åtgärder för att förbättra lönsamheten.

 Under 1993 har Securum medverkat till försäljningen av tillgångar

för ett

sammanlagt värde av 3 miljarder kr. Detta inkluderar en mängd

fastigheter i

Europa, 40 svenska fastigheter samt aktieinnehav i ett flertal

industriföretag.

 Securum ägde ursprungligen 72,9 procent av aktierna i Nobel

Industrier AB och

beräknar genom den nu slutförda fusionen mellan Nobel och holländska

Akzo i

stället få knappt 20 procent av aktierna i Akzo.

 Securums policy är att följa upp oegentligheter även om det innebär

negativa

ekonomiska konsekvenser för Securum. Detta har under 1993 skett genom

bl.a.

polisanmälningar i 25 ärenden samt att 72 misstänkta affärer

överlämnats till

Finansinspektionen.

 Genom att arbetet med att omvandla krediterna till tillgångar har

gått snabbare

än planerat har också kreditförlusterna fram till i dag blivit större

än vad som

ursprungligen planerats. Totalt uppgick kreditförlusterna till 14,2

miljarder kr

under 1993. Det totala resultatet slutade på en förlust på 16,2

miljarder kr.

Det egna kapitalet, som 1992 uppgick till 24 miljarder kr har under

1993 minskat

till 6 miljarder kr. Denna utveckling avviker i tiden från den

ursprungliga

planen, men är hänförlig till dels deprecieringen av den svenska

kronan, dels

att omvandlingstakten varit högre än planerat. Försäljningen av

innehavet i

Nobel Industrier AB till det holländska kemiföretaget Akzo har

slutförts i

februari 1994. Affären innebär att det egna kapitalet i Securum ökar

till ca 11

miljarder kr genom den orealiserade värdeökning som bytet av

Nobel-aktier

gentemot Akzo-aktier innebär. Securum gör nu bedömningen att

avvecklingen kommer

att lämna ett överskott, vilket är bättre än den ursprungliga planen.

 Den första fasen av Securums uppdrag, dvs. själva övertagandet av

tillgångar,

beräknas vara avklarad under mitten av 1994 varefter nästa fas med

avyttring av

tillgångar kan intensifieras.

 En stor del av Securums upplåning i Nordbanken sker till Nordbankens

upplåningskostnad. Denna finansiering gynnar visserligen Securum, men

inte dess

dotterbolag eller låntagare, eftersom Securum lånar ut till

marknadsmässiga

räntor. Detta innebär att Securums fastigheter och

industriverksamheter drivs på

marknadsmässiga villkor.

Retriva

Retriva är det bolag som har till uppdrag att förvalta och avveckla

problemengagemang ur Gota Bank. Retriva bildades under hösten 1993

som ett

dotterbolag till Gota Bank. Före försäljningen av Gota Bank till

Nordbanken den

31 december 1993 överfördes ägandet i Retriva till staten genom Bank-

stödsnämnden. Till Retriva överfördes tillgångar med ett bruttovärde

på 39

miljarder kr. Efter nedskrivningar i banken nettovärderades

tillgångarna till 16

miljarder kr varav vid årsskiftet 3,7 miljarder kr var kvar i Gota

Bank, men

garanterade av Retriva. Dessutom har Retriva garantier till tredje

man uppgående

till 1,5 miljarder kr.

 Retriva är kapitaliserat med ett eget kapital från staten om 3,8

miljarder kr.

Till skillnad från vad som var fallet i Securum räknar inte Retriva

med några

större nedskrivningar efter övertagandet av tillgångar. Dessa

nedskrivningar har

redan skett i Gota Bank.

 Retrivakoncernen består av ett moderbolag, Retriva AB samt tre

dotterbolag,

Retriva Kredit som under de närmaste två åren skall arbeta med att

omvandla

krediterna till tillgångar, Kungsleden som tar över fastigheterna och

Borgkronan

som tar över industribolagen. Vid årsskiftet ägde Kungsleden 168

fastigheter.

Inom loppet av två år räknar Kungsleden med att inneha drygt 1000

fastigheter.

Borgkronan som vid årsskiftet ägde tre mindre industribolag beräknas

vid

utgången av 1994 äga ca 20 bolag. Totalt hade Retriva vid årsskiftet

510 an-

ställda, varav 290 i industribolag.

Statens ägande i Securum, Retriva och Nordbanken samt privatiseringen

av

Nordbanken

Det akuta skedet i den svenska bankkrisen får nu bedömas vara över.

Det är

därför naturligt att se över utformningen av Bankstödsnämndens

verksamhet.

 De uppgifter Bankstödsnämnden har idag är sammanfattningsvis att

förvalta

ingångna stödavtal, hålla beredskap för eventuellt nya stödinsatser

och förvalta

statens ägande i Securum och Retriva samt Nordbanken.

 Riksdagen bemyndigade dels hösten 1991 (prop. 1991/92:21, bet.

1991/92:NU4,

rskr. 1991/92:8), dels våren 1992 (prop. 1991/92:153, bet.

1991/92:NU36, rskr.

1991/92:352) regeringen att sälja statens aktier i Nordbanken.

Riksdagen har

vidare gett regeringen bemyndigande att sälja tillgångar som staten

förvärvar

till följd av åtgärder för att stärka det finansiella systemet (prop.

1992/93:135, bet. 1992/93:NU16, rskr. 1992/93:155). Regeringen har

således

bemyndigande att sälja statens aktier i Securum och Retriva.

 Bankstödsnämndens förvaltningsuppgift avseende ägandet i Securum,

Retriva och

Nordbanken skiljer sig till sin karaktär avsevärt från

Bankstödsnämndens övriga

uppgifter. Nämndens föregående generaldirektör har i en skrivelse

till

Finansdepartementet föreslagit att ägaruppgifterna överförs till ett

holdingbolag under ett departement.Regeringen finner förslaget

välavvägt.

Uppgiften att förvalta och avveckla statens ägande i de berörda

bolagen är till

sin karaktär så skild från Bankstödsnämndens framtida uppgifter vad

gäller up-

pföljningen av statens åtagande om stöd att statens ägande i stället

bör skötas

av en särskild organisation.

 Statens ägande i Securum, Retriva och Nordbanken kommer därför inom

kort att

överföras till ett holdingbolag under Finansdepartementet.

Holdingbolagets

uppgift blir att utöva ägarinflytandet i bolagen. Detta innebär att

bolaget

skall tillse att verksamheten i Securum och Retriva bedrivs på ett

effektivt

sätt och i enlighet med statens intentioner, dvs. en konsekvent

driven

förvaltning med inriktning på försäljning av tillgångarna till bästa

möjliga

pris. Vidare skall bolaget genomföra försäljningen av statens aktier

i

Nordbanken. Utgångspunkten är därvid att uppnå ett så gynnsamt utfall

för

skattebetalarna som möjligt.

 Regeringen har samrått med socialdemokraterna i dessa frågor. Vidare

samråd

kommer att ske i fråga om holdingbolagets närmare organisation.

Bankstödsnämndens framtida uppgifter

När ägaransvaret för Securum och Retriva respektive Nordbanken

flyttas över till

ett holdingbolag under Finansdepartementet blir Bankstödsnämndens

arbetsup-

pgifter mer homogena och av mindre omfattning än vad som tidigare

varit fallet.

Bankstödsnämnden bör bestå som en sjävständig myndighet så länge som

det

generella åtagandet finns kvar. Detta är väsentligt inte minst för

att bevara

det förtroende som återvunnits för den svenska finansmarknaden hos

inhemska och

utländska investerare. Även om det i dag inte ter sig sannolikt krävs

också

ytterligare en tids beredskap för oförmodade ytterligare insatser. I

nämndens

arbetsuppgifter kommer även att ingå att förvalta ingångna stödavtal,

att lämna

information om innebörden i statens åtagande. Bankstödsnämnden bör

vidare

dokumentera och föra vidare de kunskaper som stödhanteringen har

gett.

Bankstödsnämndens kansli kan komma att samlokaliseras med annan

myndighet. När

statens åtagande, beslutat av riksdagen den 18 december 1992, att

banker och

vissa andra kreditinstitut skall kunna fullgöra sina förpliktelser i

rätt tid,

har avskaffats, kan myndigheten sannolikt läggas ned.

Delegationen för privatisering av Nordbanken

Efter att regeringen den 10 december 1993 beslutat överlåta Gota Bank

till

Nordbanken ansåg regeringen det lämpligt att intensifiera arbetet med

att

privatisera banken och ge förberedelsearbetet inför försäljning av

banken en

fastare form. Regeringen beslutade därför den 22 december 1993 att

inom

Finansdepartementet tillsätta en delegation för privatiseringen av

Nordbanken.

Delegationen skall ha en rådgivande funktion och skall även ha till

uppgift att

utarbeta förslag till regeringsbeslut i samband med en försäljning av

statens

aktier i Nordbanken.

 9

Uppföljning av ingångna avtal

I enlighet med avtalet den 10 februari 1994 mellan

sparbanksstiftelserna och

Bankstödsnämnden har stiftelserna bildat ett bolag med uppgift att

äga och

förvalta stiftelsernas aktier i Sparbanken Sverige. Detta bolag skall

verka för

att Sparbanken Sverige upprättar vissa planer och för att banken

lämnar löpande

rapporter till Bankstödsnämnden om hur arbetet med planerna

framskrider.

Avsikten är dock att sådana åtgärder som ryms inom ramen för

Finansinspektionens

sedvanliga tillsyn snarast skall överföras till inspektionen.

 Vad avser uppföljning av avtalet med Föreningsbanken har banken, i

enlighet med

avtalet, genomfört en nyemission som mottogs väl på marknaden.

Härefter har

Föreningsbanken börjat utveckla planer avseende den fortsatta

verksamheten.

Efter att de interna revisorerna kontrollerat dessa planer skall även

Bankstödsnämnden granska planerna.

9. Ett svenskt inlåningsförsäkringssystem

Det nuvarande statliga åtagandet är av extraordinär natur och är

temporärt. Som

anges i propositionen om stödåtgärder skall det avvecklas när

förhållandena är

stabila och fordringsägarnas intressen inte riskeras. Den senaste

tidens

positiva utveckling för svensk ekonomi har i många fall också

inneburit en

positiv vändning för kreditinstitutens ekonomiska och finansiella

situation. För

1994 pekar prognoserna på en fortsatt allmänekonomisk förbättring.

Utsikterna är

också goda att en fortsatt konsolidering skall kunna ske på

kreditmarknaden. Mot

bakgrund av de internationellt sett stora problem det svenska

banksystemet

genomgått, måste dock höga krav ställas på att en finansiell

konsolidering är

säkerställd innan en avveckling av det statliga åtagandet kan ske.

 I den allmänna debatten har rests frågan huruvida åtagandet kan

begränsas i

något avseende eller avgiftsbeläggas. Det är nödvändigt att åtagandet

kan fylla

de olika funktioner det är avsett för. Risk för otydlighet eller

problem att

tolka dess innebörd måste i möjligaste mån undvikas. När statens

åtagande

tillkom var det inte motiverat för vare sig stabiliteten eller

förtroendet för

det svenska kreditsystemet att genom pålagor ytterligare urholka

institutens

soliditet. Att i dag införa en avgift är behäftat med ett antal

problem förutom

att det kan ses som konkurrenssnedvridande i olika avseenden.

 Redan före finanskrisen aktualiserades behovet av någon form av

försäkringssystem som mer långsiktigt kunde skydda insättarnas medel

och

samtidigt bidra till stabiliteten i betalningssystemet. De flesta

EU-länder har

idag ett inlåningsförsäkringssystem som skyddar kontoinnehavarnas

medel då ett

institut inte förmår infria sina förpliktelser. I vissa länder

skyddar systemen

även andra medel än inlåning på konto. En anpassning till EG:s

regelsystem

kommer att kräva att Sverige inför ett försäkringssystem som är

officiellt

erkänt. Ramarna för ett sådant system bestäms i stora delar av ett

direktivförslag som kan väntas bli antaget under innevarande år. Som

regel

finansieras försäkringssystemen genom årliga bidrag, baserade på

inlåningsvolymen, från anslutna institut. Det är sålunda instituten

själva som

står för de kostnader som kan uppkomma i systemet. Den närmare

utformningen av

ett svenskt inlåningsförsäkringssystem bereds för närvarande i

Finans-

departementet. Tidpunkten för dess införande blir bl.a. beroende av

de krav det

slutliga EG-direktivet ställer. Inget hindrar att ett

inlåningsförsäkringssystem

införs medan det statliga åtagandet fortfarande gäller.

10. Lärdomar av finanskrisen

Många bär ett ansvar för de problem och kostnader som fastighets- och

finanskrisen inneburit. Låntagarna och kreditgivarna kan inte frånta

sig sitt

direkta ansvar för att ingångna låneavtal inte kunnat fullföljas. I

vissa fall

har brottslig verksamhet förevarit, i många andra uppenbart

åsidosättande av

gällande regler. Det är nödvändigt att den normala rättsprocessen här

får ha sin

gång.

 Krisen har emellertid sin upprinnelse i ekonomisk-politiska

felbeslut eller i

avsaknaden av rationella ekonomisk-politiska åtgärder som ledde till

växande

obalanser och inflationstryck. Det gav grogrund för det

spekulationsklimat som

satte sin prägel på olika marknader och som ledde till alltför många

misstag av

enskilda låntagare och kreditgivare. Här har alla som medverkar i

ekonomisk-politiska beslut ett stort ansvar att tillgodogöra sig

kunskap och

erfarenheter som förebygger att liknande förlopp uppstår.

 På det finansiella området ställs vidare lagstiftaren inför svåra

avvägningar.

Krav på en generellt mindre detaljerad lagstiftning skall vägas mot

behov av mer

preciserade regler för t.ex. risktagande och riskkontroll. Striktare

ansvarsförhållanden inom bankerna mellan styrelse och ledning

aktualiseras

också. Till viss del innebär den fortsatta anpassningen till EG:s

regelverk att

dessa frågor kommer på lagstiftarens bord. Till viss del kan

emellertid

regelkraven för svensk del behöva gå längre eller beröra andra

områden.

 Vintern 1993 tillsattes en kommitté, Bankkriskommittén (Fi 1993:02),

med

uppdrag att analysera den utveckling och de orsakssamband som legat

bakom

problemen på kreditmarknaden. Kommitténs arbete skall vara slutfört

före årets

utgång och bör kunna ligga till grund för fortsatta överväganden om

regleringen

av kreditinstituten.

Tillsynen över kreditinstituten

Den finansiella tillsynen i Sverige har idag att verka i en miljö med

radikalt

annorlunda förutsättningar än tidigare. Orsakerna till detta är

flera. För det

första har utvecklingen på de finansiella marknaderna och de

åtföljande

avregleringarna ökat rörligheten av kapitalflöden och priser, vilket

innebär att

större krav ställs på enskilda aktörer och på tillsynsmyndigheter.

För det andra

innebär den europeiska integrationen att den svenska finansiella

tillsynen måste

anpassas till EG:s regler med bl.a. ett system med en enda

auktorisation och

hemlandstillsyn av finansiella institut. För det tredje har

finanskrisen blottat

svagheter inom såväl institut under tillsyn som inom tillsynsarbetet

självt.

 Finansinspektionen, som bildades den 1 juli 1991 genom

sammanslagning av

Bankinspektionen och Försäkringsinspektionen, är tillsynsmyndighet

över

finansiella institut och marknader. Det är av största betydelse att

inspektionen

kan utföra sina åligganden effektivt och ha den översikt och kontroll

som

erfordras. Myndigheten måste ha förutsättningar och kompetens för

detta. Mycket

arbete läggs nu ner för att tillgodose de krav som ställs.

 Under det senaste året har ett förändringsarbete intensifierats hos

inspektionen vilket syftar till att anpassa tillsynen till de nya

kraven och

förutsättningarna. För närvarande genomförs en omorganisation vilket

innebär en

övergång till ett mer funktionsinriktat arbetssätt. Omläggningen

syftar till att

successivt uppnå en ökad specialisering inom myndigheten. För den

operativa

tillsynen av kreditinstituten utarbetas riktlinjer inom olika

riskområden.

Projektet innebär att man fastställer minimikrav för institutens

beräkning,

rapportering och uppföljning av olika risker. De områden som

aktualiseras är

kreditrisker, ränte-, likviditets- och marknadsrisker, valutarisker,

internkontroll samt information och ADB. Målsättningen är att bilda

undersökningsteam för dessa olika riskområden.

 Vidare sker en förstärkning och omfördelning av inspektionens

personella

resurser. Den snabba utvecklingen inom tillsynsområdet gör det

nödvändigt att

rekrytera ny kompetens samtidigt som övertalighet kommer att uppstå

på mindre

prioriterade områden.

 De senaste årens händelser har också visat på allvarliga brister och

missförhållanden i institutens egna rutiner. Det är nödvändigt att

instituten

genom egna insatser finner arbetsformer som står i bättre

överensstämmelse med

de risker som finns och det ansvar som krävs. Här bör lärdomar ha

dragits inte

minst genom Bankstödsnämndens arbete.

 10

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], af
[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar att till riksdagen överlämna skrivelse

1993/94:238 med

redogörelse för vidtagna åtgärder för att stärka det finansiella

systemet.

 11

Statens bolag för övertagna problemkrediter;

Securum och Retriva

1. Inledning

Syftet

Securum och Retriva är statligt ägda bolag med uppdrag att förvalta

och avveckla

problemkrediter ur Nordbanken och Gota Bank. Syftet med bildandet av

dessa bolag

var dels att renodla bankverksamheten i dessa banker, dels att ge

staten en

möjlighet att få tillbaka en del av de omfattande stödinsatser som

krävts. Genom

att ta över panter hänförliga till framförallt fastigheter, har

staten en

möjlighet, om och när marknaden vänder upp, att återvinna delar av

skattebetalarnas kostnad för bankstödet. Ett tredje syfte var att

stabilisera

fastighetsmarknaden vilket är till gagn för ekonomin i sin helhet.

Likheter

Båda bolagen har initialt kapitaliserats för att det om så krävs

skulle kunna ta

upp till 15 år att avveckla tillgångarna. Det finns dock ingenting

som hindrar

en snabbare utveckling om det är ekonomisk gynnsamt.

 Bolagen kommer under sin livstid hela tiden att ändra karaktär.

Särskilt under

den första perioden sker stora förändringar. Krediter där låntagarna

ej kan

fullgöra sina plikter omvandlas genom att bolagen tar i anspråk

säkerheterna för

lånen. Därigenom omvandlas Securum och Retrivas balansräkningar från

att ha

innehållit krediter till att äga fastigheter och aktier. Tillgångarna

kommer att

avvecklas successivt.

 Även ur en annan aspekt är dessa bolag mycket udda. De tillgångar, i

form av

fastigheter och industribolag som de tar över har inga naturliga

samband.

Fastigheterna har stor geografisk spridning och är av många olika

slag, vilket

ställer högre krav på den organisation som ska ta hand om dem. Det

gäller också

industribolagen som finns inom en mängd olika branscher, regioner och

storlekar.

De industribolag som Securum och Retriva idag äger spänner ifrån

tillverkning av

dambindor i Helsingborg till varvsverksamhet i Norge, hotell i

Bryssel och en

stor aktiepost i ett av Europas största kemiföretag. I stort sett

alla branscher

finns representerade i dessa bolag, där finns skog och sågverk,

byggmaterial,

elektronik, tung industri, handel, turism och konsumentprodukter som

glasögonbågar, kostymer och mössor.

 42

Skillnader

Securum, som tagit över de större problemkrediterna ur Nordbanken,

har nu varit

verksamt i ett och ett halvt år, medan Retriva som hanterar Gota

Banks

problemtillgångar endast varit verksamt ett halvt år. I Securum har

tillgångar

skrivits ner till ca 60 procent av det ursprungliga värdet medan de i

Retriva

skrivits ner till ca 40 procent.

 Securum har kommit långt i den första fasen, omvandlingen av

krediter till

tillgångar, och har idag redan över 1000 fastigheter och ett stort

antal

konsoliderade industribolag med över 9.000 anställda. Retriva som

just bildats

har för närvarande bara 168 fastigheter och 11 rörelsedrivande bolag

och sam-

manlagt drygt 600 anställda, men kommer att under det närmaste året

genomgå

samma process som Securum för att ta över tillgångar.

 Det finns vissa skillnader mellan Securum och Retriva. Retriva är

ungefär

hälften så stort som Securum när det gäller storleken på de

tillgångar som

tagits över. Till Retriva har överförts 1200 engagemang över 5

miljoner kronor i

storlek, till Securum överfördes ca 400 engagemang i princip över 15

miljoner

kronor. Det märks tydligt på industribolagen som i Securum är större,

i flera

fall börsnoterade, medan Retrivas industribolag är små, ofta tidigare

familjeföretag, vilket kräver en annan kompetens och styrning.

 När det gäller fastighetsinnehaven har Securum en koncentration till

de tre

storstadsområdena. Retriva har utöver innehav i storstäderna också

ett betydande

innehav i mellansverige. Securum har en större andel av

fastighetsinnehavet

utomlands och en större andel hotellverksamheter. Securums

fastigheter är i

Sverige framförallt kontorsfastigheter, medan Retrivas största del

utgörs av

bostadsfastigheter.

Etiska regler

Det är ofta känsliga situationer som Securum och Retriva ställs

inför, eftersom

arbetet rör krediter där människor och företag har svåra ekonomiska

bekymmer.

Båda bolagen har satt upp egna regler för personalen att följa i

dessa många

gånger svåra beslutssituationer.

Bägge har t.ex. tydliga regler för hur och när de skall medverka till

rekonstruktioner av företag där tidigare ägare kan kvarstå. Det krävs

bl.a. att

sådana rekonstruktioner skall vara försvarbara på lång sikt och

affärsmässiga

för att Securum och Retriva skall medverka. En genomgripande analys

skall visa

på en framtid för det rekonstruerade företaget. En rekonstruktion

skall inte

genomföras med tidigare låntagare om det inte finns ett grundmurat

förtroende

för denne. Securum och Retriva skall då dessutom ta betalt för

riskkapital. Om

inte projektet tål ersättning för riskkapitalet, skall en omedelbar

förlust

istället övervägas. Om det bedöms möjligt att få betalt för

riskkapital, kan en

tidigare låntagare tillförsäkras en option att åter förvärva

projektet sedan

alla lån inklusive riskpremie är betalda.

 Det finns också i bolagen vissa interna regler för hur de skall

agera i samband

med borgensåtaganden, i diskussioner då privatpersoner har

kvarstående skulder

även sedan eventuella säkerheter tagits i anspråk. Grundregeln är att

inga

skulder avskrivs, istället kan anstånd beviljas. Om situationen är

sådan att

personen ifråga ej kan anses kunna betala tillbaka hela skulden, kan

uppgörelser

träffas, men endast under mycket klara förutsättningar. Detta kräver

ett odelat

förtroende för låntagaren och en affärsmässighet för Securum och

Retriva, dvs.

att uppgörelsen skall ge bättre förutsättningar också för långivaren.

 Trots dessa regler som underlättar för Securum och Retrivas personal

i

hanteringen, är naturligtvis detta svåra frågor särskilt för

låntagaren i

ekonomiskt trångmål. Det ställer särskilda krav på bemötandet från

Securums och

Retrivas sida.

Oegentligheter

Securums policy är att följa upp oegentligheter även om det innebär

negativa

ekonomiska konsekvenser för Securum. Securum har inrättat en

oegentlighetskommitté som har arbetat med både interna och externa

resurser.

Totalt har polisanmälningar skett i 25 ärenden, 72 misstänkta affärer

är

överlämnade till Finansinspektionen, ytterligare 88 fall ligger hos

kon-

kursförvaltare för utredning och 77 ärenden utreds internt. 9 fall

har

återlämnats till Nordbanken för utredning. Ett delsyfte i detta

arbete har varit

att kunna bidra till en klarare bild av de frågeställningar som

aktualiserats i

finanskrisens kölvatten. Retriva kommer också att följa upp

oegentligheter på

motsvarande sätt och givetvis att polisanmäla alla misstankar om

brott.

Säkerhet

Det finns många besvärliga moment för de anställda i dessa bolag, ett

av dem

handlar om relationen till kunder som försätts i svåra situationer.

Hot har

förekommit vid ett flertal tillfällen. Säkerhetsaspekterna är därför

viktiga.

Det gäller både rena säkerhetsförebyggande installationer såväl som

regler och

föreskrifter för personalen

Samverkan mellan bolagen

Bolagen skall verka vart och ett för sig, och har ibland

konkurrerande

verksamhet. Syftet med att behålla bolagen separata är att så långt

som möjligt

minska statens ingripande bl a på fastighetsmarknaden. Det betyder

att bolagen

kan se olika på framtiden, avyttra till olika priser vid olika

tillfällen. Deras

organisation kan också skilja sig från varandra. Dessutom är de som

beskrivits

ovan ganska olika.

 I vissa fall har de dock gemensamma intressen i något industribolag

eller i en

fastighet. Det är då helt i enlighet med direktiven att de då

samverkar, vilket

bl.a. kan handla om att byta fastigheter med varandra. Men eftersom

de båda

drivs affärsmässigt sker detta bara när affären är till gagn för

båda.

 I vissa fall har dock Securum och Retriva motsatta positioner

beroende på

vilken säkerhet de har för sina lån t.ex. i en fastighet. I sådana

situationer

skall bolagen så långt som möjligt försöka lösa problemen gemensamt

så att

staten inte drabbas av onödiga förluster. I de fall bolagen inte kan

komma

överens agerar Bankstödsnämnden problemlösare.

2. Securum

Bakgrund

Securum bildades under hösten 1992 som ett dotterbolag till

Nordbanken för att

ta hand om Nordbankens problemkrediter uppgående till netto 50

miljarder kronor

efter reserveringar på 17 miljarder kronor i banken. I januari 1993

skildes

Securum från banken och sedan i maj 1993 representerar

Bankstödsnämnden staten

som ägare. Staten gjorde i januari 1993 ett kapitaltillskott på 24

miljarder

kronor till Securum. Detta kapital var beräknat enligt en s.k.

kapitaliseringsmodell med utgångspunkten att det om så krävs skall

kunna ta upp

till 15 år för att avveckla bolaget. Det finns dock ingenting som

hindrar en

snabbare avveckling om det är ekonomiskt gynnsamt för staten och

skattebetalarna.

Kapitaliseringen av Securum 1992/93

Eget Kapital 24 miljarder

Lån från Nordbanken 17,4 miljarder

Förlagslån från Nordbanken 10 miljarder

Förlagslånet på 10 miljarder kronor är garanterat av staten. Båda

dessa lån om

totalt 27 miljarder kronor lånar Securum tillSecurum FinansSecurum

ABen ränta

motsvarande Nordbankens upplåningskostnad. Det innebär en för Securum

relativt

Securum

 Fastighetergynnsam finansiering, medan Nordbanken å andra

sidan inte

får någon marginal på denna utlåning även om den innebär en låg risk.

 Trots att Securum på detta vis erSecurum

 Industri Holdinghåller en låg finansieringskostnad innebär det

inte att dess

dotterbolag eller låntagare får någon konkurrensfördel. Detta beror

på att

Securum i sin tur lånar ut till markSecurum

 Hotell 

 Retriva 8,8 %

 Ratos 11,6 %

 Getinge 2,9 %

Pleiad 19 % 425 Fastighetsbolag ägt av Volvo,AMF,

 SPP, 1-3 APfonden

Klövern 16 % 124 Klövern förvärvade i februari 1994

 Bastionen Syd, samt vissa fastig-

 heteri Diligentia. Securum får

 11,2 % i det nya bolaget.

Gamle- 27,9 % 0 Finansbolag under avveckling.

staden Övriga ägare:

Intressenter Handelsbanken 24,5 %, Sparbanken

 19,8 %, S-E-Banken 17,3 %, Retriva

 10,6%

Fabege 4 % 12 Rekonstruerat fastighetsbolag

Celtica **) 17 % 40 Option på fastighet i Munchen.

Gotic int. 18 % 19 Sydsvenskt bolag för tyska

 fastighetsköp.

Bonifazius 26 % 16 Fastighet i Mainz i Tyskland.(Från

 Invent)

*) Efter förändringar i januari 1994 uppgår Securums andel till 11,8

% **) Efter

förändringar i januari 1994 uppgår Securums andel till 38,5 %.

Securum Hotell & Turism

Bolaget bildades i maj 1993. Vid årsskiftet ägde bolaget 17 hotell

och

konferensfastigheter i Sverige till ett bokfört värde av 502 miljoner

kr.

Engagemangen är mycket varierande och kringanläggningar som golfbanor

och

skidliftar förekommer. Vissa hotell både drivs och ägs av Securum,

t.ex. Hotell

Collegium i Linköping, Hotell Dalhall i Åmål och Kramer i Malmö. I de

flesta

fall äger dock Securum endast fastigheten, det gäller t.ex. Poseidon

i Göteborg,

Plaza i Karlstad, Stora Hotellet i Jönköping och Fågelbrohus på

Värmdö. Minst 6

ytterligare fastigheter kommer att förvärvas under 1994.

 I Securum Hotell & Turism ingår också Åre Invest, som vid årsskiftet

ägdes till

91 procent av Securum och till 9 procent av Åre kommun.

Föreningsbankens bolag

Mandamus har senare inträtt som aktieägare så att Securums andel

sjunkit till 76

procent. I bolaget ingår anläggningar som Åre Fjällby, Tegetornet och

liftsystemet.

Securum UK

Securums engelska verksamhet är i många avseenden uppbyggd som den

svenska. I

England finns en fastighetsrörelse med ett trettiotal fastigheter,

varav den

s.k. Arken är den mest framträdande. Det finns en hotellrörelse som

äger och

förvaltar ett tiotal hotell samt en industrirörelse med två

tjänsteföretag.

Servisair (flygplatsservice) och ANC (frakter) som sammanlagt

sysselsätter ca 4

000 anställda. Hotellrörelsen har 500 anställda. 1992 övertog Securum

UK

tillgångar från Nordbanken om netto 370 miljoner pund, och under 1993

har

tillgångar för 100 miljoner pund avvecklats. Den engelska

fastighetsmarknaden

har under 1993 varit gynnsammare än den svenska.

 45

3. Retriva

Bakgrund

Retriva är det bolag som har till uppdrag att förvalta och avveckla

problemengagemangen ur Gota Bank. Retriva bildades under hösten 1993

som ett

dotterbolag till Gota Bank. Före försäljningen av Gota Bank till

Nordbanken den

31 december 1993 överfördes ägandet i Retriva till Bankstödsnämnden,

som statens

representant.

 Efter värderingar i Gota Bank överfördes tillgångar till ett värde

på 16

miljarder kronor till Retriva. Dessa tillgångar var tidigare

värderade till 39

miljarder kronor i banken. Av tillgångarna var 3,7 miljarder av dessa

vid

årsskiftet kvar i Gota Bank, men garanterades av Retriva. Dessutom

har Retriva

garantier till tredje man uppgående till 1,5 miljarder kronor.

 Retriva är kapitaliserat med ett eget kapital från staten om 3,8

miljarder

kronor. Till skillnad från vad som var fallet i Securum räknar inte

Retriva med

några större nedskrivningar vid övertagandet av tillgångar. Dessa

nedskrivningar

har redan skett i Gota Bank.

Balansräkning enligt kapitalseringsbeslutet 1993

Aktier 0,2 Lån 5,0

Utlåning 9,3 Förlagslån 3,5 (m.statlig garant)

Fastigheter 2,5

Övrigt 0,3 Eget kapita l3,8

Summa 12,3 Summa 12,3

*)Bokslutet är vare sig fastställt eller reviderat.

Organisation

Retrivakoncernen består av ett moderbolag, Retriva AB samt tre

dotterbolag.

Retriva Kredit, ett finansbolag, som under de närmaste omkring två

åren skall

arbeta med att omvandla krediterna till tillgångar, samt Kungsleden,

Retrivas

ägarbolag för fastigheter och Borgkronan ägarbolaget för

industribolag och andra

rörelsedrivande bolag. Moderbolaget Retriva AB, med kontor på

Kungsgatan i

Stockholm, hade 26 anställda.

 46

Retriva ABRetriva KreditBorgkronanKungsleden

Retriva Kredit

Retriva Kredit är ett finansbolag, till vilket 9,3 mdr kronor i

krediter

överförts från Gota Bank. Kreditorganisationen inkluderar 5

regionkontor,

Stockholm, Göteborg, Jönköping, Karlstad och Utland med totalt 137

anställda.

Arbetet i Retriva Kredit kommer att nå sin toppbelastning under 1994

och 1995.

Därefter beräknas tillgångarna vara överförda till Kungsleden

respektive

Borgkronan.

Kungsleden

Vid årsskiftet ägde Kungsleden 168 fastigheter. Inom loppet av två år

räknar

Kungsleden med att inneha drygt 1000 fastigheter i Sverige.

Kungsleden hade vid

årsskiftet 51 anställda. Kungsleden består av 5 regioner och har 20

dotterbolag.

Kungsledens beräknade fastighetsbestånd 1994-1995

 Antal Bokf.värde, Andel i Sverige

 fastigheter mkr

Öst 186 1 769 24 %

Väst 338 2 157 30 %

Norr 19 230 3 %

Syd 256 1 556 21 %

Mellan 220 1 585 22 %

Summa Sverige 1 019 7 297

Kontinental-

europa 59 2 125

Storbritannien 5 400

USA 1 400

TOTALT 1 084 10 223

Kungsleden har under 1993 avyttrat fem fastigheter samt genom

förköpsrätter

överlåtit ytterligare två fastigheter, totalt till ett värde av 39

miljoner kr.

Under 1994 och 1995 kommer därför arbetet i Kungleden att primärt

vara inriktat

på att ta över fastigheter. Dock kommer udda enheter att avyttras

redan under

denna period.

 Kungsleden förvaltar också Retrivas ägarandel i West Invest

Forttress (62 %)

ett börsnoterat holländskt fastighetsbolag med 130 fastigheter.

Av de svenska fastigheterna motsvarar av värdet:

Bostäder 38 %

Kommersiella 27 %

Industri 19 %

övriga 13 %

hotell 3 %

Borgkronan

Borgkronan som vid årsskiftet ägde 3 mindre industribolag med 140

anställda

beräknas vid utgången av 1994 äga ca 20 bolag. Industribolagen som

beräknas

komma in är små eller medelstora vilket följer av den kundstruktur

som Gota Bank

hade.

 Arbetet i Borgkronan, som påbörjades redan i januari 1993 har

inledningsvis

koncentrerats på att i regionerna inventera och analysera

problemengagemang.

Därefter inriktas arbetet på att rekonstruera företagen genom att

ordna

finansiering, tillsätta ledning och styrelseledamöter och skapa en

stabilitet

som gör att bolagen kan ägna sig åt själva verksamheten. För varje

bolag

upprättas i Borgkronan en handlingsplan för hur engagemanget på sikt

skall

avvecklas. Borgkronan har också medverkat till att skaffa nya ägare

till ett

antal företag, några tidigare problemkrediter har tillfrisknat, några

har å

andra sidan gått i konkurs. Under hösten 1993 avyttrades innehavet

(5,9 %) i

Skåne-ripen.

Helägda bolag 1993-12-31

Ellte Mössor AB.

Genom Borgkronans försorg fusionerades Ellte 1993 med Sätila mössor.

Ellte

Mössor AB äger därefter 50 procent av Sätila Ellte Kb som tillverkar

och säljer

mössor både för Sverige och på export. Omsättningen i det fusionerade

bolaget

beräknas uppgå till 40 miljoner kr och antalet anställda till 65

personer. Det

bokförda värdet på aktierna är 0. Retriva har dock 13 miljoner kr i

krediter

till bolaget.

 47

AB Ragnvald Torkelsson

Torkelsson är en möbelgrossist i Skånes Fagerhult. Möbler importeras

från

Rumänien och säljs till detaljister i Sverige. Omsättningen 1993

uppgick till 60

miljoner kr, antalet anställda till 20.

Dam-Bi Produktion AB

Tillverkning av bindor i fabrik i Mörarp utanför Helsingborg.

Omsättningen

uppgick 1993 till 30 miljoner kr, med 55 anställda. Aktierna är

bokförda till

0. Lån i Retriva 14 miljoner kr.

Ytterligare ägarengagamang som förvaltas av Borgkronan

Guadalmina Hotell (100 procent) på spanska solkusten med 60

anställda och 27

miljoner kr i omsättning.

Hagaköket (50 procent) norr om Uppsala, en kökstillverkare med 60

anställda och

36 miljoner kr i omsättning.

Sollerö Golf (75 procent) Golfbana vid Siljan. 2 anställda,

omsättning 1

miljoner kr.

Borgkronan Hotell AB (100 procent) Hotellverksamhet i två hotell i

Bryssel. 30

anställda, omsättning 10 miljoner kr. Lån i Retriva 168 miljoner kr.

Bolag som tagits över efter 1993

Tibrokök AB (100 procent)

Produktion av kök i Tibro. Omsättning 45 miljoner kr. Antal anställda

50.

BIA AB (100 procent)

produkter av glasfiberarmerad plast i Köping. Omsättning 11 miljoner

kr, antal

anställda 10.

Wåge AB (100 procent)

Tillverkning av pumpstationer i Töreboda med 20 anställda.

Omsättningen uppgår

till 23 miljoner kr.

Magneten AB (100 procent)

Bilhandel i Värnamo. Omsättning 100 miljoner kr, antal anställda 49.

Dessutom finns i Retriva ytterligare ett 20-tal engagemang i

industribolag där

Borgkronan kan komma att bli delägare under 1994 genom konvertibler

eller

optioner samt några aktieposter.

Aktieposter i Retritva 1993

Företag Andel av kapitalet Kommentar

Esselte 8,8 % Börsnoterat kontorsvaruföretag. Se

 Securum

Realia 4,3 % Rekonstruerat fastighetsbolag

GNW 3 % Ägare till 22 % i Catena (bilhandel)

Tre Byggare 11,5 % Byggbolag (Peab)

Westwood 6,2 % Sågverk & byggmaterial i Värmland.

Gamlestaden 10,6 % Se Securum.

Intressenter AB

 48