Regeringens proposition

1994/95:97

Ändring i lagen (1971:176) om vissa internationella sanktioner

Prop.

1994/95:97

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 10 november 1994

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mats[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Sverige har ansökt om medlemskap i Europeiska unionen. Skulle Sverige bli medlem

av EU kommer EG:s rättsakter att bli gällande i Sverige. EG-förordningar är

direkt tillämpliga i varje medlemsstat. Detta innebär bl.a. att de förordningar

om ekonomiska sanktioner som är i kraft vid en eventuell svensk anslutning blir

direkt tillämpliga i Sverige. Förordningarna innehåller uppmaningar till

medlemsstaterna att förse dem med nationella påföljder. I propositionen föreslås

att ansvarsbestämmelserna m.m. i lagen (1971:176) om vissa internationella

sanktioner görs tillämpliga på EG:s förordningar om ekonomiska sanktioner.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Lagtext.................................. 3

3 Ärendet och dess beredning............... 6

4 EG-rätten - en översikt................. 7

5 Sanktionsinstrumentet inom EU............ 8

6 FN:s säkerhetsråds beslut om sanktioner

 och EG:s sanktioner...................... 9

7 Sverige och EG:s sanktioner.............. 13

8 Ansvarsbestämmelser m.m. till EG:s

 förordningar om sanktioner............... 15

9 Befogenhet för tullverket att använda

 tvångsmedel m.m. i fråga om brott mot

 bestämmelserna i EG:s förordningar om

 sanktioner............................... 18

10 Författningskommentar.................... 20

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 10 november 1994.......................... 28

Rättsdatablad................................. 29

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1971:176) om vissa

 internationella sanktioner.

Vidare föreslår regeringen att riksdagen mot bakgrund av ärendets brådskande

natur beslutar att förkorta motionstiden till 7 dagar.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:176) om vissa internationella

sanktioner

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1971:176) om vissa internationella

sanktioner dels att 11-14 och 16 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i

lagen skall införas en ny bestämmelse, 17 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §[1]

Den som bryter mot Den som bryter mot

förbud som har meddelats förbud som har meddelats

med stöd av 3 - 8 §§ med stöd av 3 - 8 §§ döms,

döm, om gärningen skett om gärningen skett

uppsåtligen, till böter uppsåtligen, till böter

eller fängelse i högst eller fängelse i högst två

två år eller, om brottet år eller, om brottet är

är grovt, till fängelse grovt, till fängelse i

i högst fyra år. Har högst fyra år. Har

gärningen skett av grov gärningen skett av grov

oaktsamhet, döms till oaktsamhet, döms till

böter eller fängelse i böter eller fängelse i

högst sex månader. I högst sex månader.

ringa fall skall inte

dömas till ansvar.

 Det som sägs i första

 stycket gäller också den

 som bryter mot förbud i

 förordningar om

 ekonomiska sanktioner

 som har beslutats av

 Europeiska gemenskapen

 med anledning av sådana

 beslut eller

 För anstiftan av eller rekommendationer som

medhjälp till gärning avses i 1 § första

som avses i första stycket.

stycket döms inte till Till ansvar enligt

ansvar. denna paragraf skall

 inte dömas i ringa fall.

 Till ansvar skall inte

I den mån det påkallas heller dömas för anstiftan

med anledning av beslut av eller medhjälp till

eller rekommendation gärningar som avses i

som avses i 1 § första denna paragraf.

stycket eller samarbete Regeringen kan

som avses i 1 § andra förordna att en svensk

stycket kan regeringen medborgare som utomlands

förordna att en svensk har begått brott som

medborgare, som utom avses i denna paragraf

riket har begått brott skall dömas efter denna

som avses i denna lag och vid svensk

paragraf, skall dömas domstol, om det föranleds

efter denna lag och vid av ett beslut eller en

svensk domstol, även om rekommendation enligt 1 §

2 kap. 2 eller 3 § första stycket eller av

brottsbalken inte är samarbete enligt 1 §

tillämplig och utan andra stycket. Detta

hinder av 2 kap. 5 a § gäller även om 2 kap. 2

första och andra eller 3 § brottsbalken

styckena nämnda balk. inte är tillämplig och

 trots 2 kap. 5 a § första

 och andra styckena den

 balken.

 12 §

Utbyte av brott enligt Utbyte av brott enligt

denna lag skall 11 § skall förklaras

förklaras förverkat, om förverkat, om det inte är

det ej är uppenbart uppenbart obilligt.

obilligt.

 13 §

Egendom som använts så- Egendom som använts såsom

som hjälpmedel vid brott hjälpmedel vid brott

enligt denna lag eller enligt 11 § eller som

som frambragts genom frambragts genom sådant

sådant brott kan brott kan förklaras

förklaras förverkad, om förverkad, om det är

det är påkallat till påkallat till förebyggande

förebyggande av brott av brott eller eljest

eller eljest särskilda särskilda skäl föreligger.

skäl föreligger. Det- Detsamma gäller egendom

samma gäller egendom med vilken tagits

med vilken tagits befattning som utgör

befattning som utgör brott enligt 11 §.

brott enligt denna lag. I stället för egendomen

 I stället för egen- kan dess värde förklaras

domen kan dess värde förverkat.

förklaras förverkat.

 14 §[2]

Åtal för brott enligt Åtal för brott enligt 11 §

denna lag får väckas får väckas endast efter

endast efter förordnande förordnande av regeringen

av regeringen eller den eller den regeringen

regeringen bemyndigar. bemyndigar.

 16 §[3]

Har regeringen meddelat Har regeringen meddelat

förbud som avses i 3 § förbud som avses i 3 §

eller 5 § 2 eller 5, eller 5 § 2 eller 5,

gäller 13 - 19 §§ lagen gäller 13 - 19 §§ lagen

(1960:418) om straff för (1960:418) om straff för

varusmuggling i fråga om varusmuggling i fråga om

brott mot sådant förbud. brott mot sådant förbud.

 Detsamma gäller vid

 brott mot motsvarande

 förbud i sådana av

 Europeiska gemenskapen

 beslutade förordningar

 som avses i 11 § andra

 stycket.

 17 §

 Regeringen skall i

 Svensk

 författningssamling ge

 till känna, vilka

 förordningar om

 ekonomiska sanktioner

 som har beslutats av

 Europeiska gemenskapen

 med anledning av sådana

 beslut eller

 rekommendationer som

 avses i 1 § första stycket

 och beträffande vilka

 straffansvar därför gäller

 i landet direkt enligt

 11 § andra stycket.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1992:1257.

 [2] Senaste lydelse 1979:515.

 [3] Senaste lydelse 1989:51.

3 Ärendet och dess beredning

 Enligt Förenta nationernas (FN) stadga (prop. 1946:196) kan FN:s säkerhetsråd

under vissa förhållanden anta resolutioner om sanktioner av icke militär natur i

syfte att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Sådana

resolutioner kan ges i form av bindande beslut eller rekommendationer. En stat

som är medlem i FN är enligt FN:s stadga skyldig att godta och verkställa

säkerhetsrådets bindande beslut om sådana sanktioner. En rekommendation av rådet

är däremot endast en uppmaning till medlemsstaterna utan beslutets bindande

kraft.

 För att ge regeringen möjlighet att snabbt vidta åtgärder i den mån sådana

påkallas med anledning av ett beslut eller en rekommendation som har meddelats

av FN:s säkerhetsråd antogs år 1971 lagen (1971:176) om vissa internationella

sanktioner.

 Lagen är en s.k. fullmaktslag som formellt är i kraft men som i huvudsak

endast kan tillämpas för att fullfölja säkerhetsrådets beslut eller

rekommendationer. Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1993 kan

lagen också tillämpas om samarbetet med Europeiska gemenskaperna (EG) eller inom

Europeiska säkerhetskonferensen (ESK) för att främja internationell fred och

säkerhet påkallar det och om det är ett svenskt intresse att åtgärder införs

utan dröjsmål.

 Sverige har ansökt om medlemskap i Europeiska unionen (EU). Om svenska folket

ger sitt ja till medlemskap och ratifikationsproceduren avslutas före

årsskiftet, kan Sverige inträda som medlem den 1 januari 1995. Vid ett svenskt

medlemskap i EU kommer delar av den svenska sanktionslagstiftningen inte längre

att kunna tillämpas. Ekonomiska sanktioner kommer till stor del att regleras

genom EG-rättsakter, närmare bestämt förordningar, vilka är direkt tillämpliga i

medlemsländerna. Motsvarande svenska nationella bestämmelser får då inte

tillämpas och bör därför upphävas. I vissa delar krävs dock även

fortsättningsvis nationella bestämmelser, exempelvis på områden där gemenskapen

saknar kompetens. Detta gäller t.ex. för ansvarsbestämmelser.

 Regeringen beslutade den 22 december 1993 att en särskild utredare skulle

tillkallas med uppgift att se över lagen (1971:176) om vissa internationella

sanktioner (UD 1993:144). I mars 1994 tillsattes ordförande, experter,

sakkunniga och sekreterare i utredningen, som antog namnet

Sanktionslagsutredningen. I uppdraget ingår förutom en allmän översyn av lagen

också att beakta vilka konsekvenser ett svenskt medlemskap i EU kan medföra för

den tekniska utformningen av det svenska regelverket, samt att därvid bl.a.

föreslå de ändringar som påkallas av detta. Utredningen har ännu inte avslutat

sitt arbete. I avbidan på utredningens betänkande måste emellertid frågan om

kompletterande ansvarsbestämmelser till EG:s rättsakter tas upp särskilt. Ett

svenskt medlemskap i EU kräver, som anförts ovan, att bestämmelser om påföljder

till de ifrågavarande förordningarna finns vid dagen för anslutningen.

Propositionen innehåller förslag om detta. Beredningsarbetet inom

regeringskansliet har skett i nära samarbete med utredningen. Synpunkter har

inhämtats från Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen samt från Generaltullstyrelsen

och Kommerskollegium.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 27 oktober 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över det

lagförslag som finns i bilaga 1.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 2.

Regeringen har i propositionen inte ansett sig kunna följa Lagrådets förslag.

Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 8.

4 EG-rätten - en översikt

Den europeiska unionen är grundad på folkrättsliga fördrag mellan suveräna

stater. De grundläggande fördragen utgörs av Romfördraget, Parisfördraget,

Euratomfördraget och Maastrichtfördraget med tillhörande protokoll och bilagor.

Till de grundläggande fördragen hör också de fördrag och beslut som innehåller

tillägg till eller ändringar i de tre ursprungliga fördragen.

Maastrichtfördraget innehåller till övervägande del sådana ändringar och

tillägg. Reglerna i fördragen brukar betecknas primärrätt.

 De grundläggande fördragen upprättar gemenskapens institutioner och tilldelar

institutionerna deras befogenheter eller kompetenser.

 EU:s institutioner är Europaparlamentet, rådet, kommissionen, domstolen och

revisionsrätten. Andra viktiga organ är Ekonomiska och sociala kommittén och

Regionkommittén. Allmänna politiska riktlinjer för unionens utveckling

fastställs av Europeiska rådet.

 De rättsakter som institutionerna utfärdar med stöd av bemyndigandena i

fördragen brukar betecknas sekundärrätt. För att fullgöra sina uppgifter skall

Europaparlamentet och rådet gemensamt, rådet eller kommissionen i enlighet med

fördragets bestämmelser utfärda förordningar och direktiv, fatta beslut samt

avge rekommendationer och yttranden (artikel 189 i Romfördraget).

 En förordning har allmän giltighet, är i alla delar bindande och är direkt

tillämplig i varje medlemsstat. Förordningar skall i sin gemenskapsrättsliga

form omedelbart tillämpas av enskilda och av medlemsstaternas domstolar och

förvaltningsmyndigheter.

 Direktiv är bindande för varje medlemsstat med avseende på det resultat som

skall uppnås men överlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma form och

tillvägagångssätt för genomförandet. Ett beslut är bindande i alla delar för dem

som det är riktat till.

 Till skillnad från förordningar, direktiv och beslut är rekommendationer och

yttranden inte bindande. Uppräkningen av rättsakter i artikel 189 är inte

uttömmande. Förutom de där nämnda typerna av rättsakter finns andra åtgärder som

måste företas i annan form, vilket framgår på andra håll i de grundläggande

fördragen.

 Gemenskapsrätten har företräde framför nationell lag. Detta medför att det inte

är möjligt för en medlemsstat att åsidosätta gemenskapsrätten genom att

lagstifta internt på ett område som regleras av gemenskapsrätten eller att

annars sätta denna ur spel genom nationella åtgärder. Icke desto mindre kan det

vara nödvändigt att fastställa utfyllande regler nationellt. Som exempel härpå

kan nämnas bestämmelser om påföljder för överträdelse av förordningar om

ekonomiska sanktioner.

5 Sanktionsinstrumentet inom EU

För att FN:s säkerhetsråds resolutioner om sanktioner skall bli tillämpliga i de

stater som är medlemmar i EU krävs åtgärder på gemenskapsnivå i form av en

förordning eller att nationella åtgärder vidtas. Vilken lösning som väljs är

främst beroende på om EG har normgivningskompetens på området. Även andra

faktorer kan ha betydelse. Inom EG:s kompetensområde blir enligt principen om

förordningars direkta tillämplighet sanktioner beslutade av FN en del av den

nationella rätten så snart EG utfärdat en förordning i ämnet som trätt i kraft.

 Under EG-staternas politiska samarbete (EPS) betraktades införandet av

handelssanktioner som ett utrikespolitiskt beslut, varför enhälligt beslut

krävdes. De åtgärder man enats om fick därefter beslutas i formell ordning inom

EG eller i de enskilda länderna, allt efter kompetens.

 Beslut som fattats av FN:s säkerhetsråd gällande ekonomiska sanktioner har på

de områden som ligger inom EG:s kompetens genomförts genom förordningar.

 Artikel 113.1 i Romfördraget har fram till år 1993 utgjort den rättsliga

grunden för beslutade rådsförordningar om ekonomiska sanktioner. Den har

följande lydelse: "Den gemensamma handelspolitiken skall grundas på enhetliga

principer, särskilt när det gäller att ändra tulltaxor, ingå tull- och

handelsavtal, uppnå enhetlighet i fråga om liberaliseringsåtgärder,

exportpolitik samt handelspolitiska skyddsåtgärder, inbegripet åtgärder vid

dumping och subventioner." För uppfyllandet av sanktionerna i den del de har

avsett förbud mot tillgodoseende av rättsliga anspråk från en blockerad stats

sida har dock artikel 235 i Romfördraget åberopats.

 I och med Maastrichtfördraget förändrades förfarandet. I fördraget kom

medlemsstaterna överens om att fastställa och genomföra en gemensam utrikes- och

säkerhetspolitik, GUSP, EU-samarbetets andra pelare. Artikel J i avdelning V i

fördraget behandlar utförligt samarbetets syften, omfattning och beslutsformer.

Fördraget skiljer principiellt på två olika slags beslut inom området för GUSP.

Det ena slaget, enligt artikel J.2, innebär att medlemsstaterna fastställer en

gemensam ståndpunkt (common position), vilken därefter skall vara vägledande för

varje lands nationella politik och dess uppträdande inom internationella

organisationer och på internationella konferenser. Sådant beslut fattas av

ministerrådet och alltid med enhällighet. Det andra slaget av beslut, enligt

artikel J.3, avser s.k. gemensamma aktioner (joint action). Rådet skall på

grundval av allmänna riktlinjer från Europeiska rådet besluta att en fråga skall

bli föremål för en gemensam aktion. Även ett sådant beslut måste vara enhälligt.

Rådet kan dock med enhälligt beslut avgöra vilka frågor under den gemensamma

aktionens förlopp som kan avgöras med kvalificerad majoritet. I beslutet skall

anges bl.a. aktionens exakta omfattning, mål, tidsram, medel och förfaranden.

 Till skillnad från EPS, vars resultat formellt endast var vägledande är GUSP

bindande för medlemsstaterna. Sanktionsbeslut är också under Maastrichtfördraget

utrikespolitiska beslut. Gemensamma aktioner är, när de väl beslutats,

förpliktande och gemensamma ståndpunkter lägger fast ramen för medlemsstaternas

agerande på berört område.

 Genom Maastrichtfördraget infördes artikel 228a som reglerar hur ett beslut om

ekonomiska sanktioner inom utrikes- och säkerhetspolitiska samarbetet skall

omvandlas till åtgärder under EU:s s.k. första pelare: "Om en gemensam

ståndpunkt eller en gemensam åtgärd som har beslutats enligt bestämmelserna om

en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Fördraget om Europeiska unionen

förutsätter ett handlande från gemenskapens sida som helt eller delvis avbryter

eller begränsar de ekonomiska förbindelserna med ett eller flera tredje länder,

skall rådet besluta om de brådskande åtgärder som är nödvändiga. Rådet skall

besluta med kvalificerad majoritet på förslag av kommissionen." Artikeln utgör i

stort en kodifiering av gällande praxis. Den förutsätter således att en gemensam

ståndpunkt eller aktion om sanktioner enligt artikel J.2 eller J.3 antagits.

 Genom Maastrichtfördraget har också införts en artikel 73g, vilken (punkt 1)

medger rätt för rådet att i vissa fall av internationella sanktioner besluta om

inskränkningar i förbuden mot restriktioner för kapitalrörelser och betalningar.

Den situation som avses är, då beslut om inskränkningar av de ekonomiska

relationerna med ett eller flera tredje länder tas enligt bestämmelserna för den

gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Även åtgärder enligt artikel 73g

första punkten förutsätter att en gemensam ståndpunkt eller aktion om

sanktioner enligt artikel J.2 eller J.3 antagits.

6 FN:s säkerhetsråds beslut om sanktioner och EG:s sanktioner

 Sverige har på grund av sanktioner beslutade eller rekommenderade av FN:s

säkerhetsråd (FN-sanktioner) förordnat om sanktionslagens tillämpning mot Irak,

Libyen, "Förbundsrepubliken Jugoslavien" (Serbien-Montenegro), Haiti, Angola

såvitt avser UNITA och Bosnien-Hercegovina såvitt avser områden under

bosnisk-serbiska styrkors kontroll. Gemenskapen har infört ekonomiska sanktioner

mot samma länder och områden.

Irak och Kuwait

 Den 6 augusti 1990 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 661 (1990) om

sanktioner mot Irak och Kuwait. Sanktionerna omfattade förbud mot införsel till

och utförsel från Irak och Kuwait av varor jämte förbud att främja sådan handel

samt ett förbud att utföra betalningar till dessa länder. Genom resolution nr

670 (1990) den 25 september 1990 infördes ett flygembargo mot Irak och Kuwait.

Dessa resolutioner föranledde gemenskapen att införa sanktioner genom rådets

förordning (EEG) nr 2340/90 av den 8 augusti 1990 och förordning (EEG) nr

3155/90 av den 29 oktober 1990. Den rättsliga grunden för införandet av

sanktionerna angavs vara artikel 113 i Romfördraget. Genom förordningarna

infördes sanktioner som täckte FN:s sanktioner utom vad avsåg

betalningsförbudet, vilket följaktligen fick regleras av medlemsstaterna på det

nationella planet. Därtill infördes förbud mot tillhandahållande av

icke-finansiella tjänster med vissa undantag. Däremot fanns inga bestämmelser om

påföljder för överträdelser av förbuden.

 Kuwaits befrielse innebar att landet undantogs från sanktionerna den 2 mars

1991.

 FN:s säkerhetsråds resolution 687 (1991) den 3 april 1991 innebar vissa

lättnader avseende varor för humanitärt bruk samt ett förbud att tillgodose

irakiska rättsanspråk. Resolutionen genomfördes på grundval av artiklarna 113

och 235 i Romfördraget genom rådets förordning (EEG) nr 1194/91 av den 7 maj

1991 och förordning (EEG) nr 3541/92 av den 7 december 1992. Enligt artikel 5 i

den senare förordningen skall varje enskild medlemsstat inom gemenskapen

bestämma de påföljder som skall införas för överträdelse av bestämmelserna i

förordningen.

Libyen

Den 31 mars 1992 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 748 (1992) om sanktioner

mot Libyen. Däri beslutades bl.a. om flygembargo mot Libyen och förbud mot

handel med flygplan eller flygplansdelar samt med vapen. Resolutionen inrymde

också förbud mot tillhandahållande av tjänster i samband med dessa förbjudna

åtgärder. Genom rådets förordning (EEG) nr 945/92 av den 14 april 1992 infördes

med åberopande av artikel 113 i Romfördraget motsvarande sanktioner inom

gemenskapen utom de delar som avsåg bl.a. vapenembargot. Det senare är

överlämnat till de enskilda medlemsländernas nationella åtgärder.

 Den 11 november 1993 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 883 (1993) om

utvidgade sanktioner mot Libyen. Därigenom beslutades bl.a. om frysning av

libyska tillgångar. Vidare utvidgades handelsembargot till att omfatta

utrustning till oljeindustrin, utrustning för flygfält och tjänster i samband

därmed, samt tjänster i form av bistånd och träning av libysk luftfartspersonal.

Slutligen infördes också förbud mot att tillgodose libyska rättsanspråk.

Införlivandet av denna resolution skedde genom rådets förordning (EEG) nr

3274/93 av den 29 november 1993, varigenom förordning (EEG) nr 945/92 upphävdes,

och förordning (EEG) nr 3275/93 av den 29 november 1993. Därigenom infördes med

åberopande av artikel 228a alla beslutade åtgärder utom frysning av tillgångar

vilket överlämnades till de enskilda medlemsländerna att vidta nationella

åtgärder om. Vidare uppmanades medlemsstaterna genom artiklarna 7 respektive 5

att bestämma de påföljder som skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna

i förordningarna.

"Förbundsrepubliken Jugoslavien" (Serbien-Montenegro)

Den 25 september 1991 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 713 (1991) om

införande av ett allmänt och fullständigt vapenembargo mot Jugoslavien.

 Den 30 maj 1992 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 757 (1992) om sanktioner

mot "Förbundsrepubliken Jugoslavien" (Serbien-Montenegro) (här kallad

Förbundsrepubliken Jugoslavien). Därigenom infördes ett allmänt handelsembargo

samt förbud mot betalningar och luftfart. Resolutionen innebar därtill ett

förbud mot tillhandahållande av tjänster för förbjudna åtgärder. Vidare infördes

förbud mot att tillgodose rättsliga anspråk från Förbundsrepubliken Jugoslavien.

Resolutionen införlivades i gemenskapen genom rådets förordning (EEG) nr 1432/92

av den 1 juni 1992. Med åberopande av artikel 113 i Romfördraget infördes i

enlighet med resolutionen ett allmänt handelsembargo med åtföljande förbud mot

tillhandahållande av icke-finansiella tjänster. Därjämte infördes förbud mot

luftfart. Resolutionens förbud såvitt avsåg vapenembargo, förbud mot betalningar

och förbud mot tillgodoseende av rättsliga anspråk överlämnades åt de enskilda

medlemsländerna att besluta åtgärder om.

 Resolution nr 760 (1992) den 18 juni 1992 om undantag för varor avsedda för

väsentliga humanitära ändamål medförde att samma undantag infördes inom

gemenskapen och en skärpning av tillämpningen av sanktionerna mot

Förbundsrepubliken Jugoslavien genom resolution nr 787 (1992) den 16 november

1992 medförde motsvarande skärpningar i gemenskapens förordning.

 FN:s säkerhetsråd antog den 17 april 1993 resolution nr 820 (1993) om utvidgade

sanktioner mot Förbundsrepubliken Jugoslavien. Därigenom infördes en rad

åtgärder: förbud mot sjöfart, transiteringsförbud genom Förbundsrepubliken

Jugoslavien liksom genom områden i Bosnien-Hercegovina under bosnisk-serbiska

styrkors kontroll och genom FN:s skyddade områden i Kroatien, frysning av

serbisk-montenegriska tillgångar samt förbud mot tillhandahållande av

finansiella och icke-finansiella tjänster. Dessutom beslutades bestämmelser om

beslag och förverkande.

 Genom rådets förordning (EEG) nr 990/93 av den 26 april 1993, varigenom

förordning (EEG) nr 1432/92 upphävdes, införlivades med åberopande av artikel

113 alla dessa åtgärder, utom finansiella tjänster och frysning av tillgångar,

vilket överlämnades åt medlemsstaterna att vidta åtgärder om. Enligt artiklarna

8 och 9 skall medlemsstaternas behöriga myndigheter besluta om beslag och

kvarhållande och enligt artikel 10 skall medlemsstaterna bestämma de påföljder

som skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna i förordningen. Vidare

föreskrivs att fordon m.m. får förverkas.

 Genom rådets förordning (EG) nr 1733/94 av den 11 juli 1994, slutligen, har

bestämmelser införts om förbud mot att tillgodose rättsliga anspråk från någon i

Förbundsrepubliken Jugoslavien. Enligt artikel 5 skall medlemsstaterna bestämma

de påföljder som skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna i

förordningen.

Haiti

Den 16 juni 1993 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 841 (1993) om sanktioner

mot Haiti. Sanktionerna omfattade handel med petroleum, petroleumprodukter och

krigsmateriel samt frysning av haitiska tillgångar.

 Sanktioner infördes i gemenskapen genom rådets förordning (EEG) nr 1608/93 av

den 24 juni 1993. Med åberopande av artikel 113 i Romfördraget infördes förbud

mot handel med petroleum och petroleumprodukter. Vad gäller krigsmateriel och

frysning av haitiska tillgångar överlämnades detta åt medlemsstaterna att vidta

nationella åtgärder om. Enligt artikel 5 i förordningen skall medlemsstaterna

bestämma de påföljder som skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna i

förordningen.

 Den 6 maj 1994 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 917 (1994) om utvidgade

sanktioner mot Haiti. Åtgärderna utvidgades till att omfatta förbud mot all

handel med varor, förbud mot all luft- och sjöfart samt förbud mot att

tillgodose haitiska rättsanspråk.

 Införlivandet av resolutionen i gemenskapen skedde genom rådets förordning (EG)

nr 1263/94 av den 30 maj 1994, varvid även förordning (EG) nr 1608/93 upphävdes.

Med åberopande av artikel 228a infördes sanktioner på varuområdet och förbud

mot luft- och sjöfart. Enligt artikel 5 i förordningen skall medlemsstaterna

vidta åtgärder för att införliva förordningen inklusive bestämma de påföljder

som skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna i förordningen.

 Genom rådets förordning (EG) nr 1264/94 av den 30 maj 1994 infördes, med

åberopande av artiklarna 73g och 228a, förbud mot tillgodoseende av haitiska

rättsanspråk. Enligt artikel 5 skall medlemsstaterna bestämma de påföljder som

skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna i förordningen.

 Beträffande frysning av haitiska tillgångar avgav rådet en rekommendation på

grundval av artikel 73g, rådets rekommendation 94/313/EG av den 30 maj 1994.

 FN:s säkerhetsråd beslutade den 29 september 1994 att under vissa

förutsättningar upphäva handelsembargot mot Haiti. Dessa förutsättningar har nu

uppfyllts och sanktionerna har därför upphävts med verkan från den 16 oktober

1994. Detta har medfört att handelsembargot även hävts inom gemenskapen. Dock

kvarstår förbudet att tillgodose haitiska rättsanspråk.

Angola

Den 15 september 1993 antog FN:s säkerhetsråd resolution nr 864 (1993) om

sanktioner mot UNITA i Angola. Sanktionerna omfattar krigsmateriel samt

petroleum- och petroleumprodukter och innebär att dessa varor endast får införas

till Angola vid sådana platser som Angolas regering meddelat FN:s

generalsekreterare.

 Införlivandet av resolutionen i gemenskapen skedde genom rådets förordning

(EEG) nr 2967/93 av den 25 oktober 1993. Därigenom infördes med åberopande av

artikel 113 sanktioner såvitt avser petroleum- och petroleumprodukter. Vad

gäller vapenembargot överlämnades till medlemsstaterna att vidta nationella

åtgärder. Enligt artikel 4 i förordningen skall medlemsstaterna bestämma de

påföljder som skall tillämpas för överträdelse av bestämmelserna i förordningen.

Bosnien-Hercegovina såvitt avser områden under bosnisk-

serbiska styrkors kontroll

FN:s säkerhetsråd antog den 23 september 1994 resolution nr 942 (1994) om

skärpning av sanktionerna mot områden i Bosnien-Hercegovina under

bosnisk-serbiska styrkors kontroll. Sanktionerna riktar sig mot alla juridiska

personer som har anknytning till och alla fysiska och juridiska personer som har

aktiviteter i dessa områden. För dessa förbjuds alla ekonomiska aktiviteter och

förordas en frysning av deras tillgångar. Vidare förbjuds alla finansiella och

icke-finansiella tjänster samt viss sjöfart. Undantag görs för livsmedel, varor

avsedda för endast medicinskt bruk och varor avsedda för väsentliga humanitära

ändamål, dock under kontroll av FN:s säkerhetsråds sanktionskommitté.

 Resolutionen har införlivats i gemenskapen genom rådets förordning (EG) nr

2471/94 av den 10 oktober 1994. Genom denna införs, med åberopande av artiklarna

228a och 73g, alla de sanktioner som innefattas i resolutionen. Förordningen

reglerar därigenom även frysning av tillgångar och förbud mot tillhandahållande

av såväl finansiella som icke-finansiella tjänster. Enligt artikel 13 i

förordningen skall medlemsstaterna bestämma de påföljder som skall tillämpas

för överträdelse av bestämmelserna i förordningen.

7 Sverige och EG:s sanktioner

Som framgått av tidigare avsnitt införlivas FN:s säkerhetsråds sanktioner i

gemenskapen så långt dess kompetens sträcker sig genom rådsförordningar. Dessa

är direkt tillämpliga i varje medlemsstat och någon nationell

lagstiftningsåtgärd är inte tillåten i de frågor som regleras av förordningarna.

Som också framgått täcker förordningarna inte alla delar av säkerhetsrådets

sanktioner. Nationella lagstiftningsåtgärder är därför erforderliga. Så är t.ex.

fallet vad gäller vapenembargo. Genom Maastrichtfördraget har

gemenskapskompetensen utökats så att den nu omfattar t.ex. frysning av

tillgångar och alla tjänster, såväl finansiella som icke-finansiella. Däremot

omfattas inte allmänna straffrättsliga bestämmelser, vilket fortfarande är en

exklusiv nationell kompetens. Dock finns i förordningarna artiklar som anmodar

varje enskild medlemsstat inom gemenskaperna att bestämma de påföljder som skall

införas för överträdelser av bestämmelserna. Vidare finns det i rådets

förordning (EEG) nr 990/93 av den 26 april 1993 mot Förbundsrepubliken

Jugoslavien artiklar som anmodar medlemsstaternas behöriga myndigheter att

beslagta egendom som kan vara föremål för brott och vidare en föreskrift till

medlemsstaterna att dessa vid fastställt brott mot sanktionsbestämmelserna får

förverka egendomen. Det nu nämnda visar på behovet av svenska kompletterande

bestämmelser. Dessa kräver lagform.

 Vid ett svenskt medlemskap i EU kommer de förordningar som då är i kraft att

bli omedelbart gällande i Sverige, enligt regeln att en förordning är till alla

delar bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Det åligger

medlemsstaterna att försäkra sig om att deras medborgare respekterar EG-rätten.

Detta följer bl.a av solidaritetsprincipen i artikel 5 i Romfördraget:

"Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och

särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta

fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner." Sverige

är vidare förpliktat att administrera gemenskapsrätten med samma omsorg som

gäller för genomförande av svensk lagstiftning. Denna förpliktelse följer

alltså av artikel 5 men den framgår också av själva förordningstexterna.

 Det ankommer på medlemsstaterna själva att besluta om medlen för att beivra

brott. Sverige kan alltså i princip själva välja vilken typ av sanktioner det

bör bli fråga om och omfattningen av sanktionen i fråga. Det är emellertid

viktigt att det inte uppstår inkonsekvenser i det svenska straff- och

sanktionssystemet. EG-domstolen har fastställt allmänna principer som den anser

bör gälla som grund för medlemsstaternas val av sanktioner. Medlemsstaterna

skall se till att överträdelser av gemenskapsrätten sanktioneras i enlighet med

liknande materiella och processuella bestämmelser som gäller för överträdelser

av nationell rätt av samma slag. Under alla omständigheter skall sanktionerna

enligt domstolen vara effektiva och stå i rimlig proportion till överträdelsen

och ha avskräckande effekt.

 Det kan också nämnas att det samtidigt är en förpliktelse som Sverige har

gentemot FN och säkerhetsrådets bindande resolutioner om sanktioner. Som exempel

kan nämnas resolution nr 820 (1993) om sanktioner mot "Förbundsrepubliken

Jugoslavien" (Serbien-Montenegro) punkt 19 som direkt uppmanar medlemsstaterna

i FN att vidta rättsliga åtgärder mot personer och företag som överträder

resolutionens bestämmelser och att ådöma lämpliga påföljder. Överträdelser av

bestämmelserna i de förordningar om sanktioner som nu är i kraft i Sverige är

också straffsanktionerade.

8 Ansvarsbestämmelser m.m. till EG:s förordningar om sanktioner

Regeringens förslag: Påföljdsbestämmelserna i

lagen (1971:176) om vissa internationella sanktio-

ner görs tillämpliga på EG:s förordningar om eko-

nomiska sanktioner som utfärdats med anledning av

beslut eller rekommendation som antagits av FN:s

säkerhetsråd i överensstämmelse med FN:s stadga.

Regeringen skall i Svensk författningssamling ge

till känna beteckningarna på dessa förordningar.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 7 kräver ett svenskt

medlemskap i EU att överträdelser av förbud i EG:s rådsförordningar om

ekonomiska sanktioner beivras med svenska bestämmelser om påföljder. Enligt

EG-domstolens allmänna principer skall överträdelser av gemenskapsrätten

sanktioneras i enlighet med liknande materiella och processuella bestämmelser

som gäller för överträdelser av nationell rätt av samma slag, så att det inte

skall uppstå inkonsekvenser i strafftillämpningen. För svensk del regleras

överträdelser mot sanktionsbestämmelserna av 11 § lagen (1971:176) om vissa

internationella sanktioner (sanktionslagen). 11 § första stycket sanktionslagen

lyder: "Den som bryter mot förbud som har meddelats med stöd av 3-8 §§ döms, om

gärningen skett uppsåtligen till böter eller fängelse i högst två år eller, om

brottet är grovt, till fängelse i högst fyra år. Har gärningen skett av grov

oaktsamhet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall

skall inte dömas till ansvar."

 Motiven för ansvarsbestämmelserna finns i prop. 1971:77 med förslag till lag

om vissa internationella sanktioner, m.m., s. 89-92.

 Paragrafen är ett s.k. blankettstraffbud som får sitt innehåll genom de regler

den hänvisar till. Dessa regler återfinns i de enskilda regeringsförordningarna

som införts med tillämpning av lagen.

 Då EG:s rådsförordningar har samma grund som de svenska

sanktionsbestämmelserna, dvs. av FN:s säkerhetsråd beslutade eller

rekommenderade ekonomiska sanktioner, är det en naturlig följd att

straffbestämmelserna till dessa har samma innehåll som det som redan gäller för

vår nationella reglering.

 När det gäller den närmare utformningen av straffbestämmelserna kan följande

sägas.

 Den nuvarande svenska regleringen är uppbyggd för att de åtgärder snabbt skall

kunna vidtas som påkallas av FN:s säkerhetsråds beslut eller rekommendationer om

ekonomiska sanktioner. Regeringen ges möjligheten att agera snabbt med stöd av

sanktionslagen.

 Genom hänvisningen i sanktionslagens nuvarande straffbestämmelse till lagens

materiella bestämmelser, på vilka de enskilda sanktionsförordningarna bygger,

anknyts till de bestämmelser som kan komma att tillämpas i det enskilda fallet.

Det innebär också att de enskilda sanktionsförordningarna redan från det de

trätt i kraft är straffsanktionerade.

 För de EG:s förordningar som grundas på säkerhetsrådets beslut och

rekommendationer gäller också att de kan beslutas snabbt och därigenom uppstår

samma behov av att straffbestämmelser finns nationellt samtidigt som

förordningen träder i kraft.

 Ett sätt att tillmötesgå detta är att för varje förordning om ekonomiska

sanktioner som kräver nationella straffbestämmelser utfärda sådana. En sådan

ordning medför emellertid genom den tidsutdräkt som en riksdagsbehandling kan

medföra, att straffbestämmelserna sannolikt inte kan träda i kraft samtidigt med

förordningen. Man vinner heller inget genom att i en generell straffbestämmelse

ange samtliga de rådsförordningar om ekonomiska sanktioner som är i kraft. I

sådant fall krävs nämligen nationella straffbestämmelser i förhållande till nya

förordningar om ekonomiska sanktioner. Även här finns på grund av

riksdagsbehandlingen risk för att straffbestämmelserna inte kan träda i kraft

samtidigt med förordningen.

 Om straffbestämmelsen däremot utformas med mönster från vad som redan gäller

enligt 11 § sanktionslagen, kan kravet på snabbhet uppfyllas.De svenska

författningarna kungörs i Svensk författningssamling och når därmed allmän

spridning. EG:s rådsförordningar kungörs i Europeiska gemenskapernas officiella

tidning (EGT). Den utkommer samtidigt på alla medlemsländernas språk. Som sägs i

prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen, Del 1, s. 557,

uppfylls det grundläggande rättssäkerhetskravet på publicering av för enskilda

bindande normer av publiceringen i EGT. Nu är det emellertid fråga om att göra

straffbestämmelserna som innehåller fängelsepåföljd tillämpliga inte endast på

redan beslutade förordningar med anledning av FN-sanktioner utan även på sådana

framtida förordningar. Dessa förordningar kan av naturliga skäl inte räknas upp

i lagen då de ännu inte är publicerade i EGT. Regeringen föreslog därför i

lagrådsremissen att regeringen i Svensk författningssamling skulle ge till känna

vilka förordningar om ekonomiska sanktioner som beslutats och utfärdats av EG

med anledning av beslut och rekommendationer av FN:s säkerhetsråd. Lagrådet har

i detta hänseende i sitt yttrande anfört följande. Artikel 189 i Romfördraget

föreskriver att EG:s förordningar har allmän giltighet, är i alla delar bindande

och är direkt tillämpliga i varje medlemsstat. EG:s förordningar offentliggörs i

EGT och ett kungörande av en EG-förordning på detta sätt får samma

rättsverkningar i Sverige som ett kungörande av en svensk författning i SFS. Det

är också förbjudet för medlemsstaterna att implementera EG-förordningar till

nationell rätt genom någon form av normgivning. Enligt Lagrådets mening är

därför förslaget om tillkännagivande ägnat att inge betänkligheter. Det ger

först och främst en felaktig bild av EG-rätten och för tankarna till att

EG-förordningar skall eller kan implementeras till svensk rätt genom nationell

lagstiftning. Dessutom leder stycket till tveksamhet om när straffbestämmelserna

i paragrafen kan tillämpas i det fall att kungörandet av nya EG-förordningar i

SFS kommer senare än kungörandet i EGT. Bestämmelsen i 24 kap. 9 § brottsbalken

om straffrihet för den som begår en straffbar gärning i villfarelse rörande dess

tillåtlighet gäller nämligen bl.a. om fel förekommit vid kungörandet. Lagrådet

föreslår därför att stycket om tillkännagivande utgår. Lagrådet har härutöver

föreslagit vissa ändringar av redaktionell natur.

 Regeringen gör med anledning av vad Lagrådet uttalat följande bedömning.

 Vid ett svenskt medlemskap i EU kommer EG-förordningar att bli direkt

tillämpliga i Sverige. EG-förordningar kungörs i EGT. Som Lagrådet angett i sitt

yttrande får ett kungörande i EGT samma rättsverkningar i Sverige som ett

kungörande av en svensk författning i SFS.

 Det föreslagna tillkännagivandet är emellertid inte att jämställa med ett

sådant kungörande som avses i lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra

författningar. Regeringen är väl medveten om att det, såsom Lagrådet också

angett, är förbjudet för medlemsstaterna att införliva EG-förordningar med

nationell rätt genom någon form av normgivning.

Ett sådant tillkännagivande som regeringen föreslagit innebär emellertid inte

någon normgivning utan endast att det i Svensk författningssamling tas in en

upplysning till en vid krets av berörda om beteckningarna på det slag av

EG-förordningar som beskrivs i straffbestämmelsen. Detta eftersom det inte är

möjligt att direkt i lagen ange beteckningarna på de aktuella

rådsförordningarna.

 Det finns skäl att betona att det är den nu aktuella lagregleringens karaktär

och konstruktion som kan anses motivera det särskilda kravet på information.

 EG-förordningarna kommer genom ett sådant tillkännagivande varken att

införlivas med svensk rätt eller kungöras i Svensk författningssamling. Syftet

med straffbestämmelsen är således att den, oberoende av regeringens

tillkännagivande, skall vara direkt tillämplig på brott mot förbud som meddelats

i det slag av EG-förordningar som är beskrivna i 11 § andra stycket i

propositionens lagförslag.

 Regeringen kan emellertid instämma i vad Lagrådet uttalat så tillvida att

bestämmelsen såsom den formulerats i lagrådsremissen kan vålla missförstånd. För

att undvika att bestämmelsen tolkas på det sättet att straffbestämmelsens

tillämpning på förbud i nämnda EG-förordningar är villkorad av regeringens

tillkännagivande, bör den formuleras om och tas in som lagens sista paragraf.

 Den lagtekniska lösningen som föreslås innebär att även straffbestämmelsen för

förordningarna inarbetas i sanktionslagens straffbestämmelse. Det finns därmed

en enda straffbestämmelse för hela det ekonomiska sanktionsområdet.

 Det kan i sammanhanget också nämnas att varje enskild förordning om ekonomiska

sanktioner ofta kräver någon form av nationella kompletterande föreskrifter.

Dessa kan utfärdas av regeringen med stöd av bemyndigandena i sanktionslagen. I

sådana föreskrifter kan hänvisas till den aktuella förordningen.

 I sanktionslagen finns i 12 och 13 §§ bestämmelser om förverkande på grund av

brott mot lagen. Motiven för dessa bestämmelser finns i prop. 1971:77 med

förslag till lag om vissa internationella sanktioner, m.m., s. 92-93. Det får

anses vara lika angeläget att möjligheten till förverkande finns även på grund

av brott mot sanktioner beslutade av EG. Det finns dessutom i en nu gällande

förordning om ekonomiska sanktioner en bestämmelse om att medlemsstaterna får

besluta om förverkande i fall av konstaterade överträdelser av förordningen.

Genom att låta bestämmelserna i 12 och 13 §§ även omfatta förordningarna om

ekonomiska sanktioner tillgodoses krav på sådan åtgärd. Det föreslås därför en

sådan lagändring.

 Med hänsyn till att bestämmelserna, såvitt kan bedömas, måste kunna sättas i

kraft den 1 januari 1995 bör ärendet avgöras skyndsamt av riksdagen.

Motionstiden bör därför förkortas till 7 dagar.

9 Befogenhet för tullverket att använda tvångsmedel m.m. i fråga om brott mot

bestämmelserna i EG:s förordningar om sanktioner

Regeringens förslag: Bestämmelserna i 13-19 §§

lagen (1960:418) om straff för varusmuggling görs

tillämpliga på brott mot sådana förbud i EG:s

förordningar om ekonomiska sanktioner som mot-

svarar de förbud som avses i 3 § eller 5 § 2 eller

5 lagen (1971:176) om vissa internationella sank-

tioner.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Genom en lagändring i sanktionslagen (SFS

1989:51) gjordes reglerna i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling om

förundersökning m.m., beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och ytlig

kroppsbesiktning tillämpliga på brott mot förbud meddelade med stöd av

sanktionslagen. Motiven för detta angavs i prop. 1988/89:22 om ändring i lagen

(1971:176) om vissa internationella sanktioner (s. 6). Där anges att det

självfallet är av stor vikt att bestämmelserna efterlevs och att de myndigheter

som har att svara för gränskontroll har erforderliga befogenheter för att

effektivt övervaka bestämmelsernas efterlevnad.

 Reglerna innebär i korthet att tullmyndighet får inleda förundersökning (13

§). Vidare får tulltjänsteman bl.a. polismans rätt att gripa den som misstänks

för brott (14 §) samt ta sådan egendom i beslag som kan antas vara förverkad (15

§). I 16 och 17 §§ anges under vilka förutsättningar åtal skall väckas för brott

som föranlett beslaget och hur beslagtagen egendom skall omhändertas och

förvaras. Slutligen får tulltjänsteman genom bestämmelserna i 18 och 19 §§

befogenhet att företa husrannsakan. Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning

samt urinprovstagning får företas om det finns anledning att anta att någon som

anträffas vid gräns- eller kustort eller ankommer till plats, med förbindelse

till utlandet, har på sig gods som är underkastat beslag.

 Samma skäl som åberopas för införandet av dessa bestämmelser för brott mot

förbud meddelade med stöd av sanktionslagen får anses föreligga även vid

överträdelser av bestämmelserna i EG:s förordningar om ekonomiska sanktioner.

Det är dessutom så att vissa av dessa förordningar föreskriver att bl.a. beslag

skall kunna verkställas vid sådana överträdelser. Det föreslås därför en

lagändring med detta innehåll.

10 Författningskommentar

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:176) om vissa

internationella sanktioner

I avsnitten 8 och 9 har getts en allmän bakgrund till förslaget till

författningsändringar.

11 §

Paragrafens första och tredje stycken motsvarar med vissa redaktionella

ändringar paragrafens nuvarande första och andra stycken. I ett nytt andra

stycke görs en hänvisning till förbud i EG:s förordningar om ekonomiska

sanktioner utfärdade med anledning av beslut som fattats eller rekommendationer

som antagits av Förenta nationernas säkerhetsråd i överensstämmelse med Förenta

nationernas stadga. Därigenom kommer förbuden i dessa förordningar att bli

straffbelagda på samma sätt som motsvarande svenska förbud som utfärdats med

stöd av sanktionslagen. Då det i båda fallen är fråga om sanktioner med samma

ursprung, dvs. av FN:s säkerhetsråd beslutade eller rekommenderade ekonomiska

sanktioner, bör strafflatituderna vara desamma. Motiven för den svenska straff-

bestämmmelsen finns i prop. 1971:77 med förslag till lag om vissa internatio-

nella sanktioner, m.m., s. 89-92. Dessa motiv har bärighet för båda de nu

angivna situationerna. Det nya fjärde stycket motsvarar med vissa redaktionella

ändringar nuvarande tredje stycke.

12 - 13 §§

Paragraferna innehåller regler om förverkande. Ändringarna innebär att

bestämmelserna i sanktionslagen görs tillämpliga även på överträdelser av

förbuden i EG:s förordningar om ekonomiska sanktioner.

14 §

Paragrafen innehåller en regel om särskild åtalsprövning vid brott enligt lagen.

Genom ändringen görs denna åtalsprövning tillämplig även på överträdelser av

förbud i EG:s förordningar om ekonomiska sanktioner.

16 §

Enligt paragrafen gäller bestämmelserna om bl.a. förundersökning, beslag,

husrannsakan, kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling även i fråga om brott mot vissa förbud meddelade med

stöd av sanktionslagen. Dessa förbud gäller bl.a. in- och utförsel av varor,

lastning, lossning, transport och förvaring av varor samt uppdrag avseende

sådana åtgärder. Ändringen innebär att samma bestämmelser i lagen om straff för

varusmuggling görs tillämpliga på brott mot motsvarande förbud i EG:s

förordningar om ekonomiska sanktioner utfärdade med anledning av beslut som

fattats eller rekommendation som antagits av Förenta nationernas säkerhetsråd i

överensstämmelse med Förenta nationernas stadga.

17 §

Paragrafen är ny. Enligt denna skall regeringen i Svensk författningssamling ge

till känna vilka förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av

Europeiska gemenskapen med anledning av beslut som fattats eller rekommenda-

tioner som antagits av FN:s säkerhetsråd i överensstämmelse med FN:s stadga och

beträffande vilka straffansvar därför gäller här i landet direkt enligt 11 §

andra stycket.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:176) om vissa internationella

sanktioner

Härigenom föreskrivs att 11-14 och 16 §§ lagen (1971:176) om vissa

internationella sanktioner skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §[4]

Den som bryter mot Den som bryter mot

förbud som har meddelats förbud som har meddelats

med stöd av 3 - 8 §§ med stöd av 3 - 8 §§ döms,

döms, om gärningen skett om gärningen skett

uppsåtligen, till böter uppsåtligen, till böter

eller fängelse i högst eller fängelse i högst två

två år eller, om brottet år eller, om brottet är

är grovt, till fängelse grovt, till fängelse i

i högst fyra år. Har högst fyra år. Har

gärningen skett av grov gärningen skett av grov

oaktsamhet, döms till oaktsamhet, döms till

böter eller fängelse i böter eller fängelse i

högst sex månader. I högst sex månader.

ringa fall skall inte

dömas till ansvar.

 För anstiftan av eller Till ansvar skall inte

medhjälp till gärning dömas i ringa fall. Till

som avses i första ansvar skall inte heller

stycket döms inte till dömas för anstiftan av

ansvar. eller medhjälp till

 gärningar som avses i

 denna paragraf.

 Det som sägs i första och

 andra stycket gäller också

 den som bryter mot förbud

 i förordningar om

 ekonomiska sanktioner

 som har beslutats av

 Europeiska gemenskapen

 och utfärdats med

 anledning av sådana

 beslut eller

 rekommendationer som

 avses i 1 § första

 I den mån det påkallas stycket.

med anledning av beslut Regeringen skall i

eller rekommendation Svensk

som avses i 1 § första författningssamling ge

stycket eller samarbete till känna, vilka

som avses i 1 § andra förordningar som avses i

stycket kan regeringen tredje stycket.

förordna att en svensk Regeringen kan

medborgare, som utom förordna att en svensk

riket har begått brott medborgare, som

som avses i denna utomlands har begått

paragraf, skall dömas brott som avses i denna

efter denna lag och vid paragraf, skall dömas

svensk domstol, även om efter denna lag och vid

2 kap. 2 eller 3 § svensk domstol, om det

brottsbalken inte är föranleds av ett beslut

tillämplig och utan eller en rekommendation

hinder av 2 kap. 5 a § enligt 1 § första stycket

första och andra eller av samarbete

styckena nämnda balk. enligt 1 § andra stycket.

 Detta gäller även om 2

 kap. 2 eller 3 §

 brottsbalken inte är

 tillämplig och 2 kap. 5 a §

 första och andra styckena

 den balken är tillämpliga.

 12 §

Utbyte av brott enligt Utbyte av brott enligt

denna lag skall 11 § skall förklaras

förklaras förverkat, om förverkat, om det inte är

det ej är uppenbart uppenbart obilligt.

obilligt.

 13 §

Egendom som använts så- Egendom som använts såsom

som hjälpmedel vid brott hjälpmedel vid brott

enligt denna lag eller enligt 11 § eller som

som frambragts genom frambragts genom sådant

sådant brott kan brott kan förklaras

förklaras förverkad, om förverkad, om det är

det är påkallat till påkallat till förebyggande

förebyggande av brott av brott eller eljest

eller eljest särskilda särskilda skäl föreligger.

skäl föreligger. Det- Detsamma gäller egendom

samma gäller egendom med vilken tagits

med vilken tagits befattning som utgör

befattning som utgör brott enligt 11 §.

brott enligt denna lag. I stället för egendomen

 I stället för egen- kan dess värde förklaras

domen kan dess värde förverkat.

förklaras förverkat.

 14 §[5]

Åtal för brott enligt Åtal för brott enligt 11 §

denna lag får väckas får väckas endast efter

endast efter förordnande förordnande av regeringen

av regeringen eller den eller den regeringen

regeringen bemyndigar. bemyndigar.

 16 §[6]

Har regeringen meddelat Har regeringen meddelat

förbud som avses i 3 § förbud som avses i 3 §

eller 5 § 2 eller 5, eller 5 § 2 eller 5,

gäller 13 - 19 §§ lagen gäller 13 - 19 §§ lagen

(1960:418) om straff för (1960:418) om straff för

varusmuggling i fråga om varusmuggling i fråga om

brott mot sådant förbud. brott mot sådant förbud.

 Detsamma gäller vid

 brott mot motsvarande

 förbud i sådana av

 Europeiska gemenskapen

 beslutade förordningar

 som avses i 11 § tredje

 stycket.

____________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [4] Senaste lydelse 1992:1257.

 [5] Senaste lydelse 1979:515.

 [6] Senaste lydelse 1989:51.

Bilaga 2

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-11-03

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, Justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 27 oktober 1994 (Utrikesdepartementet) har rege-

ringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

lagen (1971:176) om vissa internationella sanktioner.

Förslaget har inför Lagtådet föredragits av regeringsrättssekreteraren Christer
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande an Lagrådet:

Artikel 189 i Romfördraget föreskriver att EG:s förordningar har allmän giltig-

het, är i alla delar bindande och är direkt tillämpliga i varje medlemsstat.

EG:s förordningar offentliggörs i EGT och ett kunggörande av en EG-förordning

på detta sätt får samma rättsverkningar i Sverige som ett kunggörande av en

svensk författning i SFS. Det är också förbjudet för medlemsstaterna att imple-

mentera EG-förordningar till nationell rätt genom någon form av normgivning.

I fjärde stycket av 11 § föreslås en bestämmelse om att regeringen i SFS skall

ge till känna vilka av EG meddelade förordningar som omfattas av straffbestäm-

melserna i paragrafens första och andra stycke. Enligt remissen är detta att

betrakta enbart som en upplysning om faktiska förhållanden, nämligen vilka

förordningar som EG beslutat och som faller in under lagens beskrivning.

Enligt Lagrådets mening är emellertid det föreslagna stycket ägnat att inge

betänkligheter. Det ger först och främst en felaktig bild av EG-rätten och för

tankarna till att EG-förordningar skall eller kan implementeras till svensk rätt

genom nationell lagstiftning. Dessutom leder stycket till tveksamhet om när

straffbestämmelserna i paragrafen kan tillämpas i det fall att kunggörandet av

nya EG-förordningar i SFS kommer senare än kunggörandet i EGT. Bestämmelsen i 24

kap. 9 § brottsbalken om straffrihet för den som begår en straffbar gärning i

villfarelse rörande dess tillåtlighet gäller nämligen bl.a. om fel förekommit

vid kunggörandet. Lagrådet föreslår därför att stycket utgår.

I paragrafen bör dessutom vissa ändringar av redaktionell natur företas. Enligt

Lagrådets förslag bör paragrafen få följande lydelse:

"Den som bryter mot förbud som har meddelats med stöd av 3-8 §§ döms, om

gärningen skett uppsåtligen, till böter eller fängelse i högst två år eller, om

brottet är grovt, till fängelse i högst fyra år. Har gärningen skett av grov

oaktsamhet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

Det som sägs i första stycket gäller också den som bryter mot förbud i

förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av Europeiska

gemenskapen med anledning av sådana beslut eller rekommendationer som avses i 1

§ första stycket.

Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas i ringa fall. Till ansvar

skall inte heller dömas för anstiftan av eller medhjälp till gärningar som avses

i denna paragraf.

Regeringen kan förordna att en svensk medborgare, som utomlands har begått

brott som avses i denna paragraf, skall dömas efter denna lag och vid svensk

domstol, om det föranleds av ett beslut eller en rekommendation enligt 1 §

första stycket eller av samarbete enligt 1 § andra stycket. Detta gäller även om

2 kap. 2 eller 3 § brottsbalken inte är tillämplig och utan hinder av 2 kap. 5 a

§ första och andra styckena den balken."

En konsekvensändring bör göras i 16 §.

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 10 november 1994

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:97 Ändring i lagen (1971:176) om vissa

internationella sanktioner.

___________________________________________________________

Rättsdatablad

___________________________________________________________

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, upp- bakomliggande EG-

 häver eller regler

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Lag (1971:176) om 11 § 390r2340

vissa 390r3155

internationella 391r0542

sanktioner 391r0811

 391r1194

 392r3541

 393r0990

 393r2967

 393r3274

 393r3275

 394r1264

 394r1733

 394r2471

 394r2472