Regeringens proposition

1999/2000:140

Konkurrenspolitik för förnyelse och mångfald

Prop.

1999/2000:140

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 maj 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas förslag till inriktning och prioriteringar för

konkurrenspolitiken. Konkurrenspolitikens huvuduppgift är att bidra till

modernisering och utveckling av samhället genom effektiva och öppna

marknader. Sådana marknader släpper fram nya idéer, nya företag och

nya människor. Samtidigt motverkas risken för en inflationistisk pris-

och kostnadsutveckling som urholkar välståndet. En väl fungerande

konkurrens kan på så sätt påtagligt bidra till en fortsatt god

sysselsättningsutveckling.

Målet om en hållbar samhällsutveckling omfattar både ekologiska,

sociala och ekonomiska aspekter. Dessa tre aspekter är ömsesidigt

beroende av varandra och måste vägas samman på ett balanserat sätt för

att målet om en hållbar utveckling skall uppnås. Ytterst handlar det om

att tillförsäkra nuvarande och kommande generationer goda

framtidsutsikter och en god livskvalitet.

Enligt regeringens bedömning finns det skäl att mer än hittills sätta

konsumentperspektivet i fokus i konkurrenspolitiken. Sverige är en del

av EU:s inre marknad, hinder för en gränslös handel skall avlägsnas. De

positiva effekterna av att öppna nya marknader för konkurrens skall så

långt möjligt tas till vara. På nya marknader skall strukturer och regler

stödja en balanserad och väl fungerande konkurrens. Åtgärder för ökad

konkurrens inom enskilda områden genomförs fortlöpande. I

propositionen lämnas en redogörelse för pågående och planerade

åtgärder.

Arbetet för att undanröja hinder för en effektiv konkurrens i

gränslandet mellan offentlig och privat verksamhet skall drivas vidare.

Staten har det övergripande ansvaret för att det finns verkningsfulla

instrument för att i en allt mer internationell miljö motverka skadliga

konkurrensbegränsningar mellan företag. För att ytterligare effektivisera

konkurrensövervakningen lämnas i propositionen förslag till ändringar i

konkurrenslagstiftningen.

De svenska konkurrensmyndigheterna föreslås få nationell behörighet

att tillämpa EG:s konkurrensregler. För att uppfylla kraven i EG:s

tillämpningsföreskrifter på statsstödsområdet föreslås att Kronofogde-

myndigheten i Stockholm skall lämna handräckning vid kommissionens

kontrollbesök hos företag för att efterforska om beslut om godkända

statliga stöd efterlevs.

För att öka möjligheterna att upptäcka och undanröja konkurrens-

begränsningar föreslås vidare ett förtydligande tillägg i regeln om

fastställande av konkurrensskadeavgift i konkurrenslagen. Tillägget

innebär att det vid fastställande av avgiften skall tas hänsyn till om

företaget i väsentlig mån underlättat utredningen av den egna

överträdelsen. Frågan om vidgade möjligheter till påföljdsmildring för

den som träder fram och avslöjar visst kartellsamarbete skall utredas

vidare.

Vidare föreslås ändringar i konkurrenslagen vad gäller samverkan

mellan små företag i vissa branscher nämligen lantbrukskooperation och

taxinäringen. För lantbruket innebär ändringen att en primärförenings

prissättning när föreningen svarar för försäljningen av varor som i någon

mening är inlevererade till föreningen faller utanför förbudet. För

taxinäringen föreslås ett nytt undantag för samarbete inom en

beställningscentral som omfattar högst 30 taxibilar.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 8

2 Lagtext 9

2.1 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20) 9

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1845) om

tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens-

och statsstödsregler 13

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m. 16

2.4 Förslag till lag om innebörden av begreppen jordbruks-,

trädgårds- och skogsprodukter i konkurrenslagen

 (1993:20) 17

3 Ärendet och dess beredning 23

4 Allmänna utgångspunkter 25

5 Konkurrensens och konkurrenspolitikens betydelse i det

ekonomiska systemet 43

5.1 Den ekonomisk-teoretiska grunden 43

5.2 Effekter av en effektiv konkurrens 45

5.3 Faktorer av betydelse för konkurrensen 48

5.4 Konkurrens och konkurrenskraft 50

5.5 Statens roller 52

5.5.1 Vårda marknaderna 52

5.5.2 Förbättra och skapa marknader 52

5.5.3 Underlätta för privata konsumenter och andra

avnämare 53

5.6 Konkurrenspolitik i ett internationellt och historiskt

perspektiv 53

5.6.1 Konkurrenspolitikens pionjärer 54

5.6.2 Den europeiska konkurrenspolitikens rötter 55

5.6.3 Gemensam och nationell konkurrenspolitik i

Europeiska unionen 56

5.6.4 Aktuella utvecklingstendenser 58

5.7 Synen på konkurrenspolitikens roll 59

6 Konkurrensproblem på den svenska marknaden 61

6.1 Konkurrensen i Sverige i ett internationellt perspektiv 61

6.2 Hög koncentration 64

6.2.1 Begreppet koncentration 64

6.2.2 Konkurrensen upphäver sig själv 64

6.2.3 Koncentrationen på den svenska marknaden

och inom viktiga sektorer 65

6.2.4 Utvecklingen under 1990-talet 67

6.2.5 Koncentrationens effekter 68

6.2.6 Genomförda och pågående åtgärder 69

6.3 Företags utnyttjande av marknadsmakt 70

6.3.1 Förutsättningar för marknadsmakt 70

6.3.2 Olika ageranden 71

6.3.3 Dominansmissbruk och annat utnyttjande av

marknadsmakt på olika områden 73

6.4 Konkurrensbegränsande samordning mellan företag 76

6.4.1 Positiv och negativ samverkan 76

6.4.2 Avtal och samordnade förfaranden 77

6.4.3 Konkurrensbegränsande samarbete på olika

områden 78

6.4.4 Hemliga karteller 81

6.5 Marknader som nyligen öppnats för konkurrens 83

6.5.1 Avreglering, regelreformering,

konkurrensutsättning eller privatisering? 83

6.5.2 Avvägningen mellan konkurrens och

allmänintresset 85

6.5.3 Finansiella tjänster 87

6.5.4 Transporter 88

6.5.5 Tele 94

6.5.6 Post 97

6.5.7 Energi 98

6.5.8 Läkemedel 101

6.5.9 Sammanfattande bedömning 102

6.6 Offentliga aktörer 104

6.6.1 Det offentliga som köpare 104

6.6.2 Det offentliga som säljare 108

6.6.3 Offentliga välfärdstjänster 112

6.7 Styrmedel och konkurrens 117

6.7.1 Administrativa styrmedel 117

6.7.2 Ekonomiska styrmedel 118

6.7.3 Konsumenternas brist på information 121

6.7.4 Genomförda och pågående åtgärder 122

6.8 In- och utträdeshinder 125

6.8.1 Betydelsen av att marknader kan utmanas 125

6.8.2 Hinder mot tillträde till marknaden 126

6.8.3 Förekomsten av in- och utträdeshinder

 på olika områden 128

6.8.4 Parallellimport 131

7 Konkurrenspolitikens inriktning 134

7.1 Förslagen till riksdagen 134

7.1.1 Inledning 134

7.1.2 Inriktningen av konkurrenspolitiken 135

7.2 Sambandet mellan konkurrenspolitik och konsument-

politik 137

7.3 Förutsättningar för effektiv konkurrens 139

7.4 Regelreformering och konkurrensutsättning 143

7.4.1 Fungerande marknader och konkurrens 143

7.4.2 Ägande och marknad 145

7.4.3 Tillgången till grundläggande funktioner 147

7.4.4 Konkurrens i offentlig sektor 149

7.4.5 Konkurrensproblem i gränslandet mellan

offentlig och privat sektor 151

7.5 Regelverket 152

7.5.1 Konkurrenslagstiftning 152

7.5.2 EG-reglernas förhållande till den svenska

lagstiftningen 155

7.6 Underlätta tillträdet till marknader 157

7.6.1 Byggsektorn 157

7.6.2 Detaljhandeln 159

7.6.3 Sotningsväsendet 163

7.7 Statsstöd 164

7.8 Konkurrenspolitiken i ett europeiskt och globalt

sammanhang 168

7.8.1 Nationell eller internationell konkurrens-

 politik 168

7.8.2 Behovet av samverkan 169

7.8.3 Globalisering och omvärldsberoende 170

8 Svensk tillämpning av EG:s konkurrensregler för företag 172

8.1 Gällande rätt 172

8.1.1 EG:s konkurrensrätt 172

8.1.2 Materiella regler 173

8.1.3 Tillämpningsregler 174

8.1.4 Icke-ingripandebesked och informella

avgöranden 175

8.1.5 Undantag 176

8.1.6 Artiklarna 84 och 85 177

8.1.7 En jämförelse mellan de materiella

bestämmelserna i de två regelverken 178

8.1.8 Moderniseringsarbetet inom EU 178

8.2 Nationell tillämpning av EG:s konkurrensregler för

 företag 179

8.3 Innebörden av Konkurrensverkets behörighet att tillämpa

EG-reglerna 181

8.3.1 Svensk lag respektive EG-reglerna 182

8.3.2 Begränsningar i den nationella behörigheten

 till följd av EG-rättens innehåll 183

8.3.3 Anmälan, ansökan och klagomål hos

Konkurrensverket 183

8.3.4 Bagatellregler 184

8.3.5 Behörighetsreglernas placering 185

8.4 Förfaranderegler 186

8.4.1 Icke-ingripandebesked 186

8.4.2 Undantag 189

8.4.3 Undersökningar m.m. 191

8.4.4 Åtgärder mot förbjudna

konkurrensbegränsningar 193

8.4.5 Rättegångskostnader 195

8.5 Sanktioner 196

8.6 Sekretess 198

8.7 Skadestånd 200

8.8 Övriga frågor 202

8.8.1 Verkställighet 202

8.8.2 Koncentrationskontroll 202

9 Nedsättning av konkurrensskadeavgift 203

9.1 Allmänna utgångspunkter 203

9.2 Fastställande av konkurrensskadeavgift 204

10 Kontroll på ort och ställe av statligt stöd 207

10.1 Gällande rätt 207

10.1.1 Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den

 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för

artikel 93 i EG-fördraget 207

10.1.2 Svensk rätt 208

10.2 Förslag till lagstiftning 209

10.3 Det praktiska förfarandet vid kontrollbesök 212

11 Taxisamverkan 213

11.1 Bakgrund 213

11.1.1 Rättsutvecklingen 213

11.1.2 Förhållandena före omregleringen m.m. 214

11.1.3 Taximarknaden efter omregleringen 214

11.1.4 Beställningscentralen på den omreglerade

taximarknaden 215

11.1.5 Det samhällsekonomiska perspektivet 216

11.2 Behovet av lagstiftningsåtgärder 217

11.3 Undantag från förbudet i 6 § konkurrenslagen för viss

taxisamverkan 219

11.4 Spärregel mot vissa konkurrensbegränsningar 222

11.5 Förordning om gruppundantag enligt konkurrenslagen för

viss taxisamverkan 224

12 Lantbruket 225

12.1 Bakgrund 225

12.1.1 Bakgrunden till införandet av legalundantaget

för lantbruket 225

12.1.2 Förhållandet till EG-rätten 229

12.1.3 Tidigare utredningar 229

12.1.4 Rättsutvecklingen 230

12.2 Behovet av lagstiftningsåtgärder 232

12.3 Regeringens förslag till ändrade regler 236

12.4 En primärförenings prissättning när den svarar för

försäljningen till tredje man 236

12.5 Föreningens prissättning när en medlem själv säljer direkt

till tredje man 240

12.6 Skogsprodukter 240

12.7 Övrigt 243

12.7.1 Federativa nivån och förhandlings-

 kooperation 243

12.7.2 Det s.k. funktionsskyddet 244

12.7.3 Förhållandet till föreningsrätten 245

12.7.4 Definitionerna av jordbruks-, trädgårds- och

skogsprodukter 245

12.7.5 Missbruk av en dominerande ställning 246

13 Konsekvenser 246

14 Författningskommentar 248

14.1 Förslaget till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20) 248

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1845) om

tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens-

och statsstödsregler 253

14.3 Förslaget till lag om ändring i 1 § lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m. 259

14.4 Förslaget till lag om innebörden av begreppen jordbruks-,

trädgårds- och skogsprodukter i konkurrenslagen

 (1993:20) 259

Bilagor 260

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 maj 2000 301

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20),

2. lag om ändring i lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska

gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler,

3. lag om ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m.,

4. lag om innebörden av begreppen jordbruks-, trädgårds- och

skogsprodukter i konkurrenslagen (1993:20)

dels godkänner

5. vad regeringen föreslår om konkurrenspolitikens inriktning

(avsnitt 7.1.2)

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen

(1993:20)

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurrenslagen (1993:20)

dels att 6, 18 b, 18 c och 28 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 18 a § skall lyda Särskilda bestämmel-

ser för vissa former av samarbete mellan små företag ,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 5, 18 d och 18 e §§,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

I 2 § lagen (1994:1845) om till-

lämpningen av Europeiska gemen-

skapernas konkurrens- och stats-

stödsregler finns bestämmelser om

nationell tillämpning av Euro-

peiska gemenskapernas kon-

kurrensregler.

6 §

Om något annat inte följer av

beslut enligt 8 eller 15 § eller av

13, 17 eller 18 c §, är avtal mellan

företag förbjudna om de har till

syfte att hindra, begränsa eller

snedvrida konkurrensen på mark-

naden på ett märkbart sätt eller om

de ger ett sådant resultat.

Om något annat inte följer av

beslut enligt 8 eller 15 § eller av

13, 17, 18 c eller 18 e §, är avtal

mellan företag förbjudna om de

har till syfte att hindra, begränsa

eller snedvrida konkurrensen på

marknaden på ett märkbart sätt

eller om de ger ett sådant resultat.

Detta gäller särskilt sådana avtal som innebär att

1. inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

2. produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar

begränsas eller kontrolleras,

3. marknader eller inköpskällor delas upp,

4. olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartner får en konkurrensnackdel, eller

5. det ställs som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar

sig ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt

handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet

18 b §

Med jordbruksprodukter avses i

denna lag sådana varor som anges

i bilagan till lagen (1990:615) om

avgifter på vissa jordbruks-

produkter m.m.

Med trädgårdsprodukter avses

sådana varor som anges i den i

tulltaxelagen (1987:1068) intagna

tulltaxan 6 8 kap.

Med skogsprodukter avses så-

dana varor som anges i den i tull-

taxelagen (1987:1068) intagna

tulltaxan 44, 47 och 48 kap.

I lagen (2000:00) om inne-

börden av begreppen jordbruks-,

trädgårds- och skogsprodukter i

konkurrenslagen (1993:20) finns

särskilda bestämmelser om vad

som i denna lag avses med sådana

varor.

18 c §

Förbudet i 6 § gäller inte för sådana avtal inom en primär lantbruks-

förening eller dess dotterföretag som avser samverkan mellan förening-

ens medlemmar om

1. produktion, insamling, förädling, försäljning eller därmed samman-

hängande verksamhet såsom användandet av gemensamma anläggningar,

lagring, beredning, distribution eller marknadsföring i fråga om jord-

bruksprodukter, trädgårdsprodukter eller skogsprodukter, eller

2. inköp av varor eller tjänster för sådan verksamhet som avses

under 1.

Första stycket gäller dock inte

avtal som har till syfte eller ger till

resultat

1. att en medlems fria rörlighet

på marknaden förhindras eller för-

svåras

a) i fråga om valet av avnämare

eller leverantör,

b) i fråga om möjligheten att

lämna föreningen, eller

c) i annat avseende av mot-

svarande betydelse, eller

2. att försäljningspriser direkt

eller indirekt fastställs på varor

som produceras hos medlemmarna

när

a) försäljningen sker direkt

mellan medlem och tredje man,

eller

b) föreningen svarar för försälj-

ningen och konkurrensen på

marknaden hindras, begränsas

eller snedvrids i väsentlig omfatt-

ning.

Första stycket gäller dock inte

avtal som har till syfte eller ger till

resultat

1. att en medlems fria rörlighet

på marknaden förhindras eller för-

svåras

a) i fråga om valet av avnämare

eller leverantör,

b) i fråga om möjligheten att

lämna föreningen, eller

c) i annat avseende av mot-

svarande betydelse, eller

2. att försäljningspriser direkt

eller indirekt fastställs på varor när

försäljningen sker direkt mellan

medlem och tredje man.

18 d §

Med taxiföretag avses i denna

lag företag som tillhandahåller

eller utför taxitjänster eller där-

med jämförbara transporttjänster.

Med beställningscentral avses

en gemensam eller fristående

funktion som tar emot beställ-

ningar och fördelar transportupp-

drag mellan taxiföretag. Funktio-

nen kan även utföra sådan verk-

samhet som har samband därmed.

18 e §

Förbudet i 6 § gäller inte för ett

skriftligt avtal mellan taxiföretag

eller mellan en beställningscentral

och taxiföretag om avtalet

1. avser gemensam transport-

verksamhet genom samverkan i en

beställningscentral eller på annat

sätt i syfte att uppnå effektivitets-

vinster eller andra sådana ekono-

miska fördelar,

2. behövs för att tillgodose det

samhälleliga intresset av tillgång

till taxiservice, och

3. omfattar högst 30 taxifordon.

Undantaget enligt första stycket

gäller inte

1. till den del samarbetet avser

förfarande eller villkor som inne-

bär eller omfattar

a) fastställande av gemensamma

priser,

b) uppdelning av marknader,

c) en uppsägningstid för

anslutet taxiföretag som överstiger

sex månader från uppsägningstill-

fället eller, i fråga om en ekono-

misk förening, villkor att uppsäg-

ning inte får göras förrän tidigast

efter sex månader eller längre tid

från inträdet, eller

d) förbud för anslutet taxiföre-

tag att efter avtalstidens utgång

konkurrera med den gemensamma

transportverksamheten, och

2. till den del det är uppenbart

att syftet med den gemensamma

transportverksamheten eller

intresset av tillgång till taxiservice

enligt första stycket 1 och 2 kan

tillgodoses utan att samarbetet

omfattar ett sådant förfarande

eller villkor som avses i 1 a d.

28 §

När konkurrensskadeavgift fast-

ställs skall särskild hänsyn tas till

hur allvarlig överträdelsen är och

hur länge den pågått.

När konkurrensskadeavgift fast-

ställs skall hänsyn tas till

1. hur allvarlig överträdelsen är,

2. hur länge den pågått,

3. om företaget i väsentlig mån

underlättat utredningen av den

egna överträdelsen, och

4. andra försvårande eller för-

mildrande omständigheter av be-

tydelse.

I ringa fall skall ingen avgift påföras.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1845) om

tillämpningen av Europeiska gemenskapernas

konkurrens- och statsstödsregler

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1845) om tillämpningen

av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler

dels att rubrikerna närmast före 2 och 3 §§ skall utgå,

dels att 2 § skall betecknas 2 a §,

dels att den nya 2 a § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 2 och 5 a §§, samt

närmast före 2, 2 a och 5 a §§ nya rubriker av följande lydelse,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Nationell tillämpning av Euro-

peiska gemenskapernas kon-

kurrensregler

2 §

Konkurrensverket får tillämpa

artiklarna 81 och 82 i Fördraget

om upprättandet av Europeiska

gemenskapen (EG-fördraget) i

enlighet med artiklarna 84 och 85

i EG-fördraget, liksom i enlighet

med rättsakter antagna med stöd

av EG-fördraget. Också Stock-

holms tingsrätt och Marknads-

domstolen är behöriga att tillämpa

artiklarna 81 och 82 i EG-för-

draget.

När artikel 81 eller 82 i EG-för-

draget tillämpas enligt första

stycket tillämpas 3, 9 16, 20 32,

45 56 §§, 57 § första stycket,

59, 60 § första stycket 1, 2, 3 och

5, 61 och 62 §§, 63 § första stycket

1, 2, 4 och 5 samt andra stycket,

64 65 §§ och 69 § konkurrens-

lagen (1993:20). En ansökan om

icke-ingripandebesked enligt 20 §

konkurrenslagen skall dock prövas

endast om avtalet eller förfarandet

har särskild anknytning till

Sverige.

Vid tillämpningen enligt andra

stycket skall hänvisningar till

 6 § konkurrenslagen avse

artikel 81.1 i EG-fördraget,

 8 § konkurrenslagen avse

artikel 81.3 i EG-fördraget, och

 19 § konkurrenslagen avse ar-

tikel 82 i EG-fördraget.

Ett beslut av Konkurrensverket

om att en gruppundantagsförord-

ning som har antagits av Euro-

peiska gemenskapernas kom-

mission inte skall vara tillämplig i

ett visst fall får överklagas hos

Marknadsdomstolen, varvid be-

stämmelserna om handläggning i

lagen (1996:242) om domstols-

ärenden tillämpas.

Befogenheter vid genomförande av

undersökning

Regeringen bestämmer vilken

svensk myndighet som skall vara

behörig vid tillämpningen av

Europeiska gemenskapernas kon-

kurrensregler.

2 a §

Regeringen bestämmer vilken

svensk myndighet som skall vara

behörig att vidta åtgärder enligt

3 § och begära handräckning en-

ligt 4 §.

Regler om statsstöd

5 a §

När Europeiska gemenskaper-

nas kommission har beslutat om

ett kontrollbesök enligt rådets för-

ordning (EG) nr 659/1999 av den

22 mars 1999 om tillämpnings-

föreskrifter för artikel 93 i EG-

fördraget har kommissionen rätt

att få handräckning av kronofog-

demyndigheten för att genomföra

följande åtgärder hos företag:

1. granska räkenskaper och

andra affärshandlingar samt ta

kopior av dessa handlingar, och

2. få tillträde till samtliga

lokaler och markområden som

utnyttjas av det berörda företaget.

Frågor om handräckning enligt

denna paragraf prövas av Krono-

fogdemyndigheten i Stockholm.

Kronofogdemyndigheten skall

inte underrätta företaget om en

begäran om handräckning innan

verkställighet sker. Därutöver

gäller bestämmelserna i utsök-

ningsbalken om sådan verkställig-

het som avses i 16 kap. 10 § den

balken.

______________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2. Konkurrensskadeavgift får inte påföras för överträdelser eller åsido-

sättanden såvitt avser tid före lagens ikraftträdande.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1970:417) om marknadsdomstol

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Marknadsdomstolen handlägger mål och ärenden enligt

1. konkurrenslagen (1993:20),

2. marknadsföringslagen

(1995:450),

3. lagen (1994:1512) om avtals-

villkor i konsumentförhållanden,

4. lagen (1984:292) om avtals-

villkor mellan näringsidkare,

5. produktsäkerhetslagen

(1988:1604),

6. lagen (1994:615) om in-

gripande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling.

Bestämmelserna i 14, 15 och

16 22 §§ tillämpas inte i mål eller

ärenden enligt konkurrenslagen

(1993:20) eller marknadsförings-

lagen (1995:450). I mål enligt

marknadsföringslagen tillämpas

inte heller 13 a §. I stället gäller

vad som föreskrivits i dessa lagar.

2. lagen (1994:1845) om till-

lämpningen av Europeiska gemen-

skapernas konkurrens- och stats-

stödsregler,

3. marknadsföringslagen

(1995:450),

4. lagen (1994:1512) om avtals-

villkor i konsumentförhållanden,

5. lagen (1984:292) om avtals-

villkor mellan näringsidkare,

6. produktsäkerhetslagen

(1988:1604),

7. lagen (1994:615) om in-

gripande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling.

Bestämmelserna i 14, 15 och

16 22 §§ tillämpas inte i mål eller

ärenden enligt konkurrenslagen,

lagen om tillämpningen av

Europeiska gemenskapernas

konkurrens- och statsstödsregler

eller marknadsföringslagen. I mål

enligt marknadsföringslagen till-

lämpas inte heller 13 a §. I stället

gäller vad som föreskrivs i dessa

lagar.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.4 Förslag till lag om innebörden av begreppen

jordbruks-, trädgårds- och skogsprodukter i

konkurrenslagen (1993:20)

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Med jordbruksprodukter avses i konkurrenslagen (1993:20) sådana

varor i Kombinerade nomenklaturen enligt rådets förordning (EEG)

2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och

om Gemensamma tulltaxan som är upptagna i bilagan till denna lag.

Med trädgårdsprodukter avses i nämnda lag sådana varor som är

upptagna i kap. 6 8 i Kombinerade nomenklaturen. Med skogsprodukter

avses sådana varor som anges i kap. 44, 47 och 48 i nomenklaturen.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Bilaga

Varuslag

ur 01.01 Levande hästar

ur 01.02 Levande nötkreatur

ur 01.03 Levande tamsvin

ur 01.04 Levande får

 01.05 Levande fjäderfä, nämligen höns av arten Gallus domesticus,

ankor, gäss, kalkoner och pärlhöns

ur 02.01 Kött av nötkreatur, färskt eller kylt

ur 02.02 Kött av nötkreatur, fryst

ur 02.03 Kött av tamsvin, färskt, kylt eller fryst

ur 02.04 Kött av får, färskt, kylt eller fryst

ur 02.05 Kött av häst, färskt, kylt eller fryst

ur 02.06 Andra ätbara delar av nötkreatur, tamsvin, får och häst,

färska, kylda eller frysta

ur 02.07 Kött och andra ätbara delar (med undantag av gåslever) av

fjäderfä enligt nr 01.05, färska, kylda eller frysta

 02.09 Svinfett, inte innehållande magert kött, och fjäderfäfett (inte

utsmälta eller på annat sätt extraherade), färska, kylda, frysta,

saltade, i saltlake torkade eller rökta

ur 02.10 Kött och andra ätbara djurdelar av häst, nötkreatur, tamsvin,

får och fjäderfä (med undantag av gåslever), saltade, torkade

eller rökta; ätbart mjöl av kött eller andra djurdelar

 04.01 Mjölk och grädde, inte koncentrerade och inte försatta med

socker eller annat sötningsmedel

 04.02 Mjölk och grädde, koncentrerade eller försatta med socker

eller annat sötningsmedel

 04.03 Kärnmjölk, filmjölk, gräddfil, yoghurt, kefir och annan

fermenterad eller syrad mjölk och grädde, även koncentrera-

de, försatta med socker eller annat sötningsmedel, smaksatta

eller innehållande frukt, bär, nötter eller kakao

 04.04 Vassle, även koncentrerad eller försatt med socker eller annat

sötningsmedel; produkter bestående av naturliga mjölkbe-

ståndsdelar, även försatta med socker eller annat sötnings-

medel, inte nämnda eller inbegripna någon annanstans

ur 04.05 Smör och andra fetter och oljor framställda av mjölk

 04.06 Ost och ostmassa

ur 04.07 Fjäderfäägg med skal, färska, konserverade eller kokta

 04.08 Fågelägg utan skal samt äggula, färska, torkade, ångkokta

eller kokta i vatten, gjutna, frysta eller på annat sätt konser-

verade, även försatta med socker eller annat sötningsmedel

ur 07.01 Potatis (med undantag av nyskördad potatis under tiden 6

juni 5 juli), färsk eller kyld

ur 07.09 Sockermajs, färsk eller kyld

ur 07.10 Sockermajs (även ångkokt eller kokt i vatten), fryst

ur 07.12 Torkad potatis och sockermajs, hela, i bitar, skivade, krossade

eller pulveriserade, men inte vidare beredda

ur 07.13 Torkade, spritade baljväxtfrön av sådana slag som används

för livsmedels- eller foderändamål, även skalade eller sönder-

delade

ur 07.14 Maniok- och arrowrot, färska eller torkade, hela eller i bitar

och även i form av pelletar

 10.01 Vete samt blandsäd av vete och råg

 10.02 Råg

 10.03 Korn

 10.04 Havre

 10.05 Majs

 10.07 Sorghum

ur 10.08 Spannmål, annan än bovete, kanariefrö och hirs

 11.01 Finmalet mjöl av vete eller av blandsäd av vete och råg

ur 11.02 Finmalet mjöl av annan spannmål än vete, blandsäd av vete

och råg, ris, bovete, kanariefrö och hirs

ur 11.03 Krossgryn, grovt mjöl (inbegripet fingryn) och pelletar av

annan spannmål än ris, bovete, kanariefrö och hirs

ur 11.04 Spannmål, annan än ris, bovete, kanariefrö och hirs, bearbetad

på annat sätt (t. ex. skalad, valsad, bearbetad till flingor eller

pärlgryn, klippt eller gröpad), groddar av spannmål, hela,

valsade, bearbetade till flingor eller malda

ur 11.05 Mjöl, flingor, korn och pelletar av potatis

ur 11.06 Mjöl av sago eller av rötter, stam- eller rotknölar enligt nr

07.14

 11.07 Malt, även rostat

ur 11.08 Stärkelse

 12.01 Sojabönor, även sönderdelade

 12.02 Jordnötter, även skalade eller sönderdelade men inte rostade

eller på annat sätt tillagade

 12.03 Kopra

 12.05 Rapsfrön och rybsfrön, även sönderdelade

 12.06 Solrosfrön, även sönderdelade

ur 12.07 Andra oljeväxtfrön och oljehaltiga frukter (med undantag av

ricinus-, hamp- och oiticicafrön samt bokollon), även sönder-

delade

ur 12.08 Mjöl av oljeväxtfrön eller oljehaltiga frukter (med undantag

av mjöl av senaps-, lin-, ricinus-, hamp- och oiticicafrön samt

av bokollon)

ur 12.12 Sockerbetor, färska eller torkade, även malda

ur 12.14 Lusernmjöl och annat grönmjöl, även i form av pelletar

ur 15.01 Ister; annat svinfett och fjäderfäfett, utsmälta, även

utpressade

eller extraherade med lösningsmedel

ur 15.02 Fetter av nötkreatur, andra oxdjur, får eller getter, råa eller

utsmälta, även utpressade eller extraherade med lösnings-

medel

 15.03 Solarstearin, isterolja, oleostearin, oleomargarin och talgolja,

inte emulgerade, blandade eller på annat sätt beredda

ur 15.04 Fetter och oljor av fisk eller havsdäggdjur samt fraktioner av

sådana fetter eller oljor, även raffinerade men inte kemiskt

modifierade (med undantag av fiskleverolja)

 15.06 Andra animaliska fetter och oljor samt fraktioner av sådana

fetter eller oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifie-

rade

 15.07 Sojabönolja och fraktioner av denna olja, även raffinerade

men inte kemiskt modifierade

 15.08 Jordnötsolja och fraktioner av denna olja, även raffinerade

men inte kemiskt modifierade

 15.09 Olivolja och fraktioner av denna olja, även raffinerade men

inte kemiskt modifierade

 15.10 Andra oljor erhållna enbart ur oliver samt fraktioner av

sådana oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade,

inbegripet blandningar av dessa oljor eller fraktioner med

oljor eller fraktioner enligt nr 15.09

 15.11 Palmolja och fraktioner av denna olja, även

 raffinerade men inte kemiskt modifierade

 15.12 Solrosolja, safflorolja och bomullsfröolja samt fraktioner av

dessa oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

 15.13 Kokosolja, palmkärnolja och babassuolja samt fraktioner av

dessa oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

 15.14 Rapsolja, rybsolja och senapsolja samt fraktioner av dessa

oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

ur 15.15 Andra vegetabiliska fetter och feta oljor (med undantag av

jojoba-, kroton-, lin-, oiticica-, ricin- och tungolja samt frak-

tioner av dessa oljor) samt fraktioner av sådana fetter eller

oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

ur 15.16 Animaliska och vegetabiliska fetter och oljor samt fraktioner

av sådana fetter eller oljor, som helt eller delvis hydrerats,

omförestrats (även internt) eller elaidiniserats, även raffine-

rade men inte vidare bearbetade med undantag av produkter

med karaktär av konstgjorda vaxer

 15.17 Margarin; ätbara blandningar och bered ningar av animaliska

eller vegetabiliska fetter eller oljor eller av fraktioner av olika

fetter eller oljor enligt detta kapitel, andra än ätbara fetter och

oljor samt fraktioner av sådana fetter eller oljor enligt nr

15.16

ur 15.18 Animaliska och vegetabiliska fetter och oljor (med undantag

av lin-, oiticica, ricin- och tungolja samt fraktioner av dessa

oljor) samt fraktioner av sådana fetter eller oljor, kokta, oxi-

derade, dehydratiserade, faktiserade, blåsta, polymeriserade

genom upphettning i vakuum eller i inert gas eller på annat

sätt kemiskt modifierade, med undantag av produkter enligt

nr 15.16; oätliga blandningar eller beredningar av animaliska

eller vegetabiliska fetter eller oljor eller av fraktioner av olika

fetter eller oljor enligt detta kapitel, inte nämnda eller inbe-

gripna någon annanstans

ur 16.01 Korv (med undantag av gåsleverkorv) och liknande produkter

av kött, andra djurdelar eller blod; beredningar av dessa

produkter

ur 16.02 Kött, andra djurdelar och blod, beredda eller konserverade på

annat sätt (med undantag av gåsleverpastej)

ur 16.05 Andra ryggradslösa vattendjur än kräftdjur och blötdjur, be-

redda eller konserverade

 17.01 Socker från sockerrör eller sockerbetor samt kemiskt ren

sackaros, i fast form

ur 17.02 Annat socker, inbegripet kemiskt ren laktos, maltos, glukos

och fruktos, i fast form (med undantag av invertsocker); sirap

och andra sockerlösningar utan tillsats av aromämnen eller

färgämnen (med undantag av invertsocker); sockerkulör

 17.03 Melass erhållen vid utvinning eller raffinering av socker

ur 17.04 Fondantmassor, mandelmassor, pastor och andra liknande

halvfabrikat, inte innehållande kakao, i bulk

ur 18.06 Glasspulver, glasspasta (glassmassa), puddingar och liknande

efterrätter samt pulver, flingor, pastor och flytande bered-

ningar endast avsedda för framställning av pudding och annan

liknande efterrätt eller dryck, innehållande kakao

ur 19.01 Livsmedelsberedningar av mjöl, stärkelse eller maltextrakt,

 som inte innehåller kakaopulver eller innehåller mindre än 50

viktprocent kakaopulver, inte nämnda eller inbegripna någon

annanstans; livsmedelsberedningar av varor enligt nr 04.01

04.04, som inte innehåller kakaopulver eller innehåller mindre

än 10 viktprocent kakaopulver, inte nämnda eller inbegripna

någon annanstans

 19.02 Pastaprodukter, såsom spagetti, makaroner, nudlar, lasagne,

gnocchi, ravioli och cannelloni, även kokta, fyllda (med kött

eller andra födoämnen) eller på annat sätt beredda; couscous,

även beredd

19.03 Flingor, gryn o. d., framställda av stärkelse

ur 19.04 Spannmål, annan än majs, i form av korn, förkokt eller på

annat sätt beredd

ur 19.05 Bakverk, även innehållande kakao (med undantag av kex,

småkakor o.d., våfflor och rån (wafers))

ur 20.04, Potatis och produkter av ärter och bönor enligt nr 07.13,

ur 20.06 beredda eller konserverade på annat sätt än med ättika eller

ättiksyra, frysta

ur 20.05, Potatis och produkter av ärter och bönor enligt nr 07.13,

ur 20.06 beredda eller konserverade på annat sätt än med ättika eller

ättiksyra, inte frysta

ur 21.02 Andra encelliga mikroorganismer än jäst, döda (med

undantag av vacciner enligt nr 30.02)

ur 21.04 Homogeniserade sammansatta livsmedelsberedningar, inne-

hållande kött (inbegripet andra djurdelar)

 21.05 Glassvaror, även innehållande kakao

ur 21.06 Livsmedelsberedningar, inte nämnda eller inbegripna någon

annanstans (med undantag av konfektyrer)

23.02 Kli, fodermjöl och andra återstoder, även i form av pelletar,

erhållna vid siktning, malning eller annan bearbetning av

spannmål eller baljväxter

23.03 Återstoder från stärkelseframställning och liknande

återstoder, betmassa, bagass och annat avfall från

sockerframställning, drav, drank och annat avfall från brygge-

rier eller brännerier, även i form av pelletar

23.04 Oljekakor och andra fasta återstoder från utvinning av soja-

bönolja, även malda eller i form av pelletar

23.05 Oljekakor och andra fasta återstoder från utvinning av jord-

nötsolja, även malda eller i form av pelletar

ur 23.06 Oljekakor och andra fasta återstoder (med undantag av

mandelkli) från utvinning av vegetabiliska fetter eller oljor,

andra än de som omfattas av nr 23.04 eller 23.05, även malda

eller i form av pelletar

23.08 Vegetabiliska ämnen och vegetabiliskt avfall samt vegeta-

biliska återstoder och biprodukter av sådana slag som används

vid utfodring av djur, inte nämnda eller inbegripa någon

annanstans, även i form av pelletar

ur 23.09 Beredningar av sådana slag som används vid utfodring av

djur (med undantag av hundbröd samt sådana vitamin- och

mineralfodermedel som inte innehåller torrmjölk)

25.10 Naturliga kalciumfosfater, naturliga aluminiumkalciumfos-

fater och fosfatkrita

ur 28.08 Salpetersyra

ur 28.09 Fosforpentoxid och ortofosforsyra

 28.14 Ammoniak, vattenfri eller i vattenlösning

ur 28.34 Kalium-, kalcium- och magnesiumnitrat

ur 28.35 Kalium- eller kalciumpolyfosfater (inbegripet meta- och

pyrofosfater), kaliumortofosfater och kalciumhydrogenorto-

fosfat (dikalciumfosfat)

 31.01 Gödselmedel

 31.05

ur 35.02 Äggalbumin

35.05 Dextrin och annan modifierad stärkelse (t.ex. förklistrad eller

förestrad stärkelse); lim och klister på basis av stärkelse, dex-

trin eller annan modifierad stärkelse

ur 35.07 Enzympreparat innehållande födoämnen

ur 38.09 Beredda glätt- och appreturmedel av sådana slag som används

inom textil-, pappers- eller läderindustrin eller inom liknande

industrier, på basis av stärkelse eller stärkelseprodukter (med

undantag av varor i detaljhandelsförpackningar vägande per

styck högst 1 kg netto)

ur 38.23 Tekniska enbasiska fettsyror (med undantag av olein, linolje-

fettsyra och andra fettsyror med ett jodtal av minst 170,

ricinoljefettsyra, dehydratiserad ricinoljefettsyra, högraffine-

rad tallfettsyra och ullfettsyra); sura oljor från raffinering

ur 38.24 Beredda bindemedel för gjutformar eller gjutkärnor på basis

av stärkelse eller stärkelseprodukter

3 Ärendet och dess beredning

För att åstadkomma en uthållig sysselsättningstillväxt krävs en väl

fungerande konkurrens och effektiva marknader. I 1999 års ekonomiska

vårproposition aviserade regeringen mot den bakgrunden sin avsikt att

återkomma med förslag på det konkurrenspolitiska området. Som ett led i

det arbetet uppdrog regeringen den 23 juni 1999 åt Konkurrensverket att

närmare kartlägga och analysera hur konkurrensförhållandena utvecklats

på den svenska marknaden under 1990-talet. Analysen skulle beakta de

förändringar som skett såsom Sveriges medlemskap i EU, ett skärpt

konkurrensrättsligt regelsystem och ny lagstiftning om offentlig

upphandling. Regeringen uppdrog vidare samma dag åt Statskontoret att

kartlägga och analysera konkurrensutsatt verksamhet i den statliga

sektorn. Konkurrensverket presenterade i januari 2000 sina slutsatser och

förslag i rapporten Konkurrensen i Sverige under 90-talet problem och

förslag (2000:1). Statskontoret presenterade slutligt i april 2000 sina

slutsatser och förslag i rapporten Staten som kommersiell aktör

omfattning och konkurrenseffekter (2000:16). En hearing om

konkurrenspolitiken hölls av Näringsdepartementet den 16 17 mars

2000.

Konkurrenslagen och samarbete i taxibranschen

I departementspromemorian Små företag och konkurrenslagen

Ds 1998:72 behandlades frågan om huruvida erfarenheterna av

konkurrenslagens tillämpning på olika former av småföretagssamarbete

borde föranleda lagstiftningsåtgärder. I promemorian föreslogs

beträffande taxibranschen att regeringen skulle utfärda ett gruppundantag

för taxi för de fall där beställningscentralen har en marknadsandel på

högst 35 procent av den relevanta marknaden. Förslaget

remissbehandlades.

Riksdagens Näringsutskott uttalade våren 1999 att det var angeläget att

taxibranschen så snabbt som möjligt kan få besked om vilka regler som

skall gälla för branschen. Utskottet förutsatte att regeringen behandlade

frågan om konkurrenslagen och samverkan inom taxibanschen med

skyndsamhet samt att regeringen presenterade ett förslag till lösning

senast under hösten 1999.

Under frågans vidare beredning har Näringsdepartementet utarbetat en

ny promemoria med förslag till ändring i konkurrenslagen (nedan kallad

promemorian). En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 2. Promemorian har

remissbehandlats och en förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 3. Remissyttrandena finns tillgängliga i Näringsdepartementet

(dnr N/2000/29/NL).

Regeringen beslutade den 6 april 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådet har lämnat förslagen

utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

Svensk tillämpning av EG:s konkurrensregler m.m.

Regeringen beslöt den 27 augusti 1998 att bemyndiga chefen för

Näringsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att

analysera de rättsliga förutsättningarna för införande av möjlighet till

nationell tillämpning av artiklarna 85.1 och 86 (numera artiklarna 81.1

och 82) i EG-fördraget hos svensk konkurrensmyndighet och domstol vid

därtill knuten prövning (dir 1998:67). Utredaren skulle i förekommande

fall lägga fram förslag till de lagstiftningsåtgärder som behövs för en

effektiv sådan tillämpning.

Utredningen antog namnet Utredningen om nationell tillämpning av

EG:s konkurrensregler för företag. Utredningen redovisade i januari 2000

det nämnda uppdraget genom betänkandet Svensk tillämpning av EG:s

konkurrensregler (SOU 2000:4). En sammanfattning av utredningens

betänkande finns i bilaga 6. Utredningens lagförslag finns i bilaga 7.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 8. De skriftliga remissyttrandena finns

tillgängliga i Näringsdepartementet (dnr N2000/353/NL).

Konkurrensverket fick 1999 i uppdrag att analysera hur konkurrensen

utvecklats på de svenska marknaderna under 1990-talet. Verket presente-

rade därefter sin rapport Konkurrensen i Sverige under 90-talet, Kon-

kurrensverkets rapportserie 2000:1. Rapporten innehåller förutom en

analys även ett stort antal förslag.

Ett av förslagen var att det införs en uttrycklig bestämmelse i

konkurrenslagen om att det vid fastställandet av konkurrensskadeavgift

kan beaktas att ett företag lämnat Konkurrensverket information om

överträdelsen eller i övrigt medverkat vid utredningen av densamma.

Under frågans vidare beredning har Näringsdepartementet i det avseendet

utarbetat en promemoria med förslag till ändring i konkurrenslagen

(nedan kallad promemorian). En sammanfattning av promemorian finns i

bilaga 9. Lagförslaget i promemorian finns i bilaga 10. Promemorian har

remissbehandlats och varit föremål för remissmöte (s.k. hearing) den 16

17 mars 2000, som huvudsakligen gällt Konkurrensverkets rapport. De

skriftliga remissyttrandena finns tillgängliga i Näringsdepartementet

(dnr N/2000/1172/NL).

I Näringsdepartementet har upprättats departementspromemorian

Kontroll på ort och ställe av statligt stöd (Ds 2000:16). Promemorian var

föranledd av att det inom Europeiska unionen har beslutats om en förord-

ning om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 (f.d. artikel 93) i EG-

fördraget (Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om

tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget). Promemorians

lagförslag finns i bilaga 11. Promemorian sändes ut på remiss till ett

antal remissinstanser som bereddes tillfälle att lämna synpunkter på

förslaget vid ett remissmöte den 31 mars 2000 eller inkomma med

skriftligt yttrande senast samma dag. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 12. Remissyttrandena och ett protokoll

från remissmötet finns tillgängliga i Näringsdepartementet (dnr

N2000/2223/NL). Samråd har även skett med tjänstemän vid

kommissionen.

Regeringen beslutade den 19 april 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 13. Lagrådet har lämnat förslagen

utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 14.

Konkurrenslagen och lantbruket

I departementspromemorian Små företag och konkurrenslagen

Ds 1998:72 föreslogs även vissa ändringar i det s.k. legalundantaget för

lantbruket. Förslaget remissbehandlades.

Riksdagens Näringsutskott uttalade våren 1999 att det var angeläget att

regeringen även behandlade frågan om konkurrenslagen och lantbruket

med skyndsamhet.

Under frågans vidare beredning har Näringsdepartementet utarbetat en

ny promemoria med förslag till bl.a. ändring i konkurrenslagen (nedan

kallad promemorian). Promemorians lagförslag finns i bilaga 15.

Promemorian har remissbehandlats och en förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 16. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Näringsdepartementet (dnr N/2000/775/NL).

Regeringen beslutade den 4 maj 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 17. Lagrådet har lämnat förslagen

utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 18.

4 Allmänna utgångspunkter

Ökad konkurrens är en central del i regeringens tillväxtpolitik

Statens uppgift är att aktivt bidra till moderniseringen av samhället i

samklang med det övergripande målet om en hållbar utveckling.

Tekniska och organisatoriska förändringar skapar nya förutsättningar för

all ekonomisk verksamhet. Informationsteknologins utveckling är ett

exempel, internationaliseringen av marknaderna ett annat. Regering och

riksdag skall jämna vägen för det nya genom att anpassa lagar,

infrastruktur, utbildning, regler för arbetsmarknaden och inte minst regler

för konkurrens mellan företag och produkter. Omreglering och öppnande

av marknader släpper fram nya idéer, nya företag och inte minst nya

människor. Dessutom skall staten säkerställa öppenhet gentemot andra

länder.

Konkurrenspolitik är ett medel för att främja öppenhet i samhället. I ett

modernt samhälle är informationen fri, alla har lika förutsättningar och

den bästa kompetensen används. Det innebär också att orationella

hierarkier, diskriminering och fåtalsmakt måste motverkas.

Regeringen vill motverka monopol som begränsar möjligheten för

hushållen att välja leverantör eller teknik. Syftet är att skapa konkurrens

mellan företag och mellan olika tekniker samtidigt som man vill värna

tillgängligheten i hela landet. Konsumenter av telefoni, el och bussresor

kan nu se effekterna av en skärpt konkurrens genom lägre priser. Men

konkurrens är viktig för konsumenterna mer än vad gäller priset. Stärkt

konsumentmakt genom ökad konkurrens och ökad information till

konsumenterna ökar trycket på företagen. Den omställning som

konkurrens tvingar fram innebär inte sällan initialt negativa effekter för

berörda företag och löntagare och även ibland för konsumenter.

Långsiktigt gynnar effektivare marknader en jämnare fördelning av

vinster och inte minst av löner mellan olika grupper. En effektiv

konkurrens motverkar monopolvinster och väsentligt högre ersättningar

till företagsledare och anställda än i andra sektorer.

Marknadens effektivitet skapar ett underlag för välfärden och

fördelningen. Nationens välstånd bestäms både av hur mycket vi

producerar och förhållandet mellan export- och importpriser. En sänkt

prisnivå ger möjlighet till ett större utbud av varor och tjänster till rimliga

priser, vilket gynnar konsumenterna. För att kunna sänka den svenska

prisnivån relativt omvärlden behövs en ökad konkurrens på

produktmarknaderna.

Konkurrensen har påtagliga välfärdseffekter för konsumenter som har

låga inkomster, eftersom den ger möjlighet till ett större utbud av varor

och tjänster till ett rimligt pris. Detta ger också fler konsumenter ett

rikare utbud av varor och tjänster att välja mellan. Omvänt innebär

konkurrensbegränsning ett gynnande av ägare, företagsledningar och

löntagare inom de berörda sektorerna på bekostnad av företag och

löntagare i andra sektorer samt inte minst konsumenterna.

Ineffektiva marknader bidrar till en pris- och lönespiral och till en

mindre effektiv ekonomi och därmed lägre tillväxttakt. Regeringen har

lagt förslag som syftar till att underlätta en lönebildning för full

sysselsättning, som nu behandlas i riksdagen. Ökad konkurrens ger höjd

produktivitet som i sin tur är en förutsättning för ökade reallöner.

Konkurrenspolitiken underlättar därmed också för stabiliseringspolitiken.

De som sluter sig samman i karteller mot konsumenterna ställer sig i

vägen för rationella lösningar, låga priser, nya företag och nya idéer. Den

ekonomiska politiken måste utformas med hänsyn till att monopol och

andra dominerande ekonomiska krafter ofta har starkt intresse av att

påverka det offentliga beslutsfattandet. De många konsumenterna har var

för sig inte samma ekonomiska styrka eller möjligheter att påverka

opinion och beslutsfattande. Här finns en viktig demokratisk obalans.

Regeringens näringspolitik står för öppenhet och förändring.

Regeringen accepterar inte karteller och monopol utan syftar med denna

proposition till att på flera områden bryta upp sammanslutningar mot

konsumenterna. Det är också viktigt att se till de mindre företagen och de

ännu inte startade företagen, som missgynnas av konkurrensbegränsande

sammanslutningar. Konkurrenspolitiken måste stärkas så att den ökar

upptäcktsrisken och därmed sänker vinsten av försök att bilda karteller

mot konsumenterna.

Välfärdstjänsterna finansieras via den offentliga sektorn enligt den

generella välfärdsstatens principer. Utgångspunkten är att alla skall ha

tillgång till skola, vård och omsorg utan betydande egenfinansiering i

samband med konsumtionen.

Figur 4.1. Olika varu- och tjänstegruppers andelar av konsumentprisindex år

2000.

Källa: Statistiska centralbyrån

Utvecklingen i ett längre perspektiv inger oro

Den samlade bilden av många undersökningar som har genomförts är att

Sverige under en längre tid har haft en alltför svag ekonomisk utveckling

och att jämförelser med andra utvecklade industriländer i viktiga

avseenden faller ut till Sveriges nackdel. Även om Sveriges ekonomiska

läge för närvarande präglas av återhämtning och ter sig mycket ljust ger

bilden med det längre perspektivet anledning till oro och manar till

fortsatta åtgärder för uthållig tillväxt och ett växande välstånd.

Varje beskrivning av Sveriges ekonomiska utveckling och vår ställning

i förhållande till omvärlden är beroende av vilka mått man använder,

vilken tidsperiod som avses och vem man jämför med.

Långtidsutredningen 1999/2000 (SOU 2000:7) har valt år 1970 som

utgångspunkten för sin beskrivning av Sveriges BNP-tillväxt. Under

perioden 1970 1998 ökade den reala bruttonationalprodukten per person

i Sverige med ca 47 procent, mot 66 procent i USA och 76 procent i EU.

De två perioder då tillväxten var påtagligt sämre än i andra länder var

under mitten av 1970-talet och under den djupa lågkonjunkturen i början

av 1990-talet. De år då tillväxten var högre i Sverige har inte fullt ut

kompenserat för de svaga åren. Detta har lett till att Sverige har fallit från

en fjärde plats i OECD:s välfärdsliga år 1970 till en sextonde plats år

1998, eller från andra till delad nionde plats bland EU-länderna.

BNP är inte något invändningsfritt mått på välståndet i ett land.

Långtidsutredningen redovisar som ett komplement också utvecklingen

av bruttonationalinkomsten, BNI. Mellan åren 1970 och 1998 har BNI

per person ökat med 31 procent, dvs. inkomsterna i Sverige har under

perioden ökat betydligt långsammare än produktionen.

Långtidsutredningen gör bedömningen att också BNI-utvecklingen har

varit svagare i Sverige än i andra länder, främst mot bakgrund av att

exportprisernas utveckling i förhållande till importpriserna har varit

svagare i vårt land än i omvärlden.

Även om ekonomisk tillväxt har uppenbara begränsningar som mått på

allmän livskvalitet är det oundvikligt att produktionens och inkomsternas

utveckling har stor betydelse, inte bara för hushållens

konsumtionsmöjligheter utan också för våra möjligheter att slå vakt om

de grundläggande välfärdssystemen.

Den ekonomiska tillväxten bestäms av dels insatsen av arbete och

kapital i produktionen, dels hur effektivt dessa resurser används, dvs.

produktiviteten. Antalet arbetade timmar i Sverige var 1998 drygt en

procent lägre än 1970. Under 1970-talet skedde en minskning av insatsen

av arbete, bl.a. till följd av minskad genomsnittlig arbetstid och ökade

möjligheter till ledighet. Under 1980-talet ökade åter antalet arbetade

timmar. En starkt bidragande orsak var den ökade sysselsättningsgraden

under 1970- och 1980-talen till en högsta nivå år 1989 på 82 procent av

det totala antalet personer i arbetsför ålder. Konjunkturnedgången under

den tidigare delen av 1990-talet ledde till att antalet arbetade timmar åter

minskade. Däremot har konjunkturuppgången under senare delen av

1990-talet inte medfört en motsvarande uppgång i insatsen av arbete i

produktionen.

Kapitalstockens utveckling har också betydelse för hur produktionen

utvecklas. Tillgängliga uppgifter pekar på att realkapitalstocken per

sysselsatt sedan slutet av 1950-talet har utvecklats sämre i Sverige än i

andra länder. Bruttoinvesteringarna som andel av BNP har under

perioden 1970 1998 haft en negativ utveckling i såväl Sverige som EU

medan motsvarande andel i USA efter en uppgång under 1990-talet åter

nått samma nivå som år 1970. Långtidsutredningens slutsats är att den

sämre utvecklingen för realkapitalstocken per sysselsatt i Sverige jämfört

med många andra OECD-länder kan vara en bidragande orsak till den

lägre tillväxten i vårt land.

Den tredje faktorn som bestämmer den ekonomiska tillväxten är

produktivitetsutvecklingen. Under 1970- och 1980-talen var

produktivitetsutvecklingen i Sverige högre än i USA men lägre jämfört

med EU-länderna. Under 1990-talet förbättrades

produktivitetsutvecklingen för Sveriges del och var betydligt starkare än i

de flesta andra länder.

Att helt hänföra Sveriges över en längre period relativt svaga tillväxt

till någon enskild faktor är inte möjligt. Olika förhållanden har lyfts fram

i den ekonomiska debatten men uppfattningarna skiljer sig åt när det

gäller vilken betydelse de har haft. En förklaring som väger tungt är

bristande konkurrens inom många delar av ekonomin. Det beror delvis på

att en betydande del av produktionen har skett inom den offentliga

sektorn, men också på att konkurrensen har varit begränsad inom många

delar av det privata näringslivet. Bristen på konkurrens har också

speglats i att prisnivån i Sverige under lång tid legat betydligt över

priserna i de flesta andra EU-länder.

Enligt en analys som Statistiska centralbyrån genomfört på uppdrag av

regeringen låg den svenska prisnivån under senare delen av år 1999 21

procent över EU-genomsnittet, vilket innebar en relativ förbättring i

förhållande till början av 1990-talet då differensen till Sveriges nackdel

uppgick till närmare 50 procent. I rapporten Benchmarking av

näringspolitiken (Ds 2000:12) konstateras att Sverige tillsammans med

Danmark år 1998 hade den högsta köpkraftskorrigerade prisnivån för

privat konsumtion bland EU-länderna. Figur 4.2 visar prisnivån i Sverige

jämfört med Förenta Staterna, OECD-länderna och EU åren 1996 till

1998.

 Figur 4.2. Prisnivåindex för Sverige, EU, OECD och Förenta Staterna åren 1996

till 1998.

Källa: Statistiska centralbyrån och OECD

Benchmarkingrapporten redovisar också två andra indikatorer på hur

väl marknader och konkurrens fungerar i Sverige. När det gäller statligt

stöd placerar sig Sverige i mitten bland EU-länderna (figur 4.3). Det

finns dock skäl att utesluta transportstödet från jämförelsen på grund av

att speciella förhållanden på detta område försvårar rättvisande

jämförelser. När jämförelsen begränsas till att avse statligt stöd till

tillverkningsindustrin är Sverige näst efter Storbritannien det EU-land

som har den lägsta nivån på statsstödet. Den tredje indikatorn anger

andelen sysselsatta i privat sektor och syftar till att belysa omfattningen

av den konkurrensutsatta delen av ekonomin. Bland EU-länderna har

Sverige den minsta privata sektorn med detta mått mätt.

Figur 4.3 Statligt stöd per capita i Europeiska unionen. Årliga genomsnitt

under perioden

1995 till 1997 i 1996 års priser. Totalt statligt stöd, exklusive till jordbruk

och sjöfart.

Källa: EU-kommissionen

BNP-tillväxten har ibland setts som ett hot mot miljön och människors

intresse av en ekologiskt hållbar utveckling. Långtidsutredningen

redovisar olika forskningsresultat rörande de komplicerade sambanden

mellan tillväxt och miljö. Även om kunskapen om dessa samband

fortfarande är begränsad tyder internationella studier på att en tillväxt

upp till en viss nivå ökar de miljöskadliga effekterna. Därefter minskar

utsläppen med stigande BNP per person. Mätningar av olika

miljörelaterade faktorers utveckling i Sverige visar i flera fall en

vändpunkt omkring år 1970. Efter denna tidpunkt fortsätter BNP per

person att stiga samtidigt som vissa utsläpp och s.k. undvikandekostnader

sjunker. Av Långtidsutredningen framgår att vissa miljöproblem tycks ha

ett entydigt samband med ökad BNP per person. En jämförelse mellan

olika länder visar att det finns ett tydligt samband mellan inkomstnivå

per person och koldioxidutsläpp, där i-länderna har betydligt högre

utsläpp än u-länderna.

Långtidsutredningens slutsats är att det inte finns något tydligt

samband mellan ekonomisk tillväxt och miljöpåverkan. I takt med att

inkomsten stiger skapas på sikt resurser för att utveckla ny och

miljövänligare teknik. Vidare ökar ofta efterfrågan på en god miljö vid

ökade inkomster. I ett kortare perspektiv kan däremot ökade miljökrav

utgöra restriktioner på den ekonomiska tillväxten. Ekonomisk tillväxt

bidrar inte heller automatiskt till en god miljö. Långtidsutredningen pekar

också på att även de ekonomiska och sociala aspekterna bör omfattas för

att begreppet skall vara meningsfullt på lång sikt. Flera av

Långtidsutredningens slutsatser har i andra sammanhang betraktats som

kontroversiella, bl.a. vad gäller att Sverige redan nu är hållbart.

Utredningens beräkningar innehåller t.ex. inte de allvarligaste

miljöproblemen som klimatgaser och den biologiska mångfalden. Vidare

visar de scenarier som har tagits fram inom Naturvårdsverkets arbete

med att formulera ett Hållbart Sverige att tekniska förbättringar i sig inte

är tillräckliga för att nå miljömålet på klimatområdet.

Strukturpolitiken har blivit viktigare

Den ekonomiska politiken har i allt högre grad kommit att fokuseras på

strukturpolitik samtidigt som tveksamheten har ökat när det gäller

möjligheterna att bedriva finanspolitisk finjustering . I stället har man

alltmer betonat stabilitet och förutsägbarhet som mål för den ekonomiska

politiken för att skapa förutsättningar för ekonomisk aktivitet, inte minst

för företagens investeringar.

De strukturella reformer som har genomförts i den svenska ekonomin

under senare tid har vanligen syftat till att öka effektiviteten genom ökad

konkurrens och förbättrade incitament till arbete. De strukturella

reformerna har också ställt krav på omställning och flexibilitet hos

företag och anställda. Detta kan på kort sikt medföra negativa effekter,

exempelvis i form av utslagning av arbetskraft. På längre sikt är det dock

positivt även för arbetsmarknaden att produktmarknaderna fungerar

effektivt. Genom att öppna marknader för konkurrens erbjuds

möjligheter för nya företag, nya människor och nya idéer att utmana

gamla och ineffektiva strukturer. Det öppnar också möjligheter för nya

grupper att göra sig gällande och bidra med sina särskilda erfarenheter.

På många områden har exempelvis ungdomar, kvinnor och invandrare i

högre grad än tidigare utnyttjat möjligheterna att starta eget och på så sätt

fört in ett nytt tänkande som har bidragit till en mer dynamisk utveckling.

Effektiva varu- och tjänstemarknader är också en förutsättning för en

effektiv arbetsmarknad. En förbättrad konkurrens på varu- och

tjänstemarknaderna är sålunda ett viktigt komplement till de insatser som

görs inom bl.a. arbetsmarknadspolitiken för att öka sysselsättningen.

Detta är en följd av de goda förutsättningar för en snabb

produktivitetstillväxt som konkurrensen i allmänhet ger upphov till. Den

snabba produktivitetstillväxten tenderar att sänka arbetskraftskostnaderna

per producerad enhet, givet de krav på reallöneutveckling som löntagarna

har. Sänka arbetskraftskostnader leder i sin tur till stärkt konkurrenskraft

och ökad efterfrågan på arbetskraft.

Starka konkurrensförhållanden motverkar även risken för en alltför

snabb löneutveckling i ekonomin. Om konkurrensen är hård minskar

företagens möjligheter att övervältra kostnaderna för de löneökningar

som överstiger produktivitetstillväxten på konsumenterna. Alltför höga

löneökningar kommer därför ofelbart att leda till en sämre

sysselsättningsutveckling inom den aktuella branschen. Vetskapen om

detta tenderar att dämpa lönekraven i avtalsförhandlingarna.

På kort sikt uppkommer dessutom en för sysselsättningen betydelsefull

engångseffekt när konkurrensförhållandena skärps på tidigare ineffektiva

marknader. Skärpta konkurrensförhållanden pressar prisnivån och sänker

vinstmarginalerna på de aktuella marknaderna. Prisnedgången kan i vissa

fall vara betydande och utsträckt över en relativt lång tidsperiod. Under

denna tidsperiod bidrar de sänkta vinstmarginalerna till att minska

inflationstrycket i ekonomin vilket kan vara av speciell betydelse i en

uppåtgående ekonomi. Behovet av att strama åt penningpolitiken minskar

vilket innebär att den allmänna efterfrågan på arbetskraft kan fortsätta att

stiga under en längre tidsperiod än vad som skulle ha varit fallet om

konkurrensförhållandena inte hade skärpts.

I rapporten Benchmarking av näringspolitiken redovisas sex

indikatorer på en väl fungerande arbetsmarknad. I jämförelserna med

andra länder ligger Sverige mycket bra till när det gäller befolkningens

läsförmåga, benägenheten att flytta mellan olika regioner och kvinnors

sysselsättningsintensitet. Däremot har Sverige en väsentligt sämre

placering i fråga om sysselsättningsintensitet för män och utländska

medborgare, arbetslösheten bland män och kvinnor samt andelen högre

utbildade på arbetsmarknaden. Rapporten redovisar också indikatorer på

hur väl lönebildningen fungerar i Sverige. Resultatet är att Sverige ligger

relativt dåligt till i en internationell jämförelse.

Sedan mitten av 1980-talet har en rad strukturåtgärder vidtagits, som i

många fall har haft direkta återverkningar på marknadernas funktionssätt.

Reformerna började på det makroekonomiska planet med kredit- och

valutaavreglering. Parallellt öppnades det finansiella tjänsteområdet för

utländska etableringar. Den finansiella lagstiftningen har reformerats i

syfte att öka konkurrensen samtidigt som den finansiella stabiliteten

bibehålls. Reformer på skatte- och socialförsäkringsområdena syftade till

att öka incitamenten till arbete och sparande.

År 1993 infördes en ny EG-anpassad konkurrenslag som förbjuder

konkurrensbegränsande samarbete mellan företag och missbruk av ett

företags dominerande ställning. Överträdelser av förbuden kan medföra

en form av företagsböter, s.k. konkurrensskadeavgift. Tidigare

lagstiftning medgav endast att ett företag kunde åläggas att

fortsättningsvis upphöra med ett konkurrensbegränsande beteende om

skadliga effekter kunde bevisas.

Flera viktiga åtgärder har genomförts för att höja effektiviteten i den

offentliga sektorn, bland annat genom att tillåta mer konkurrens.

Statsbidragen till kommunerna har lagts om för att effektivisera

resursutnyttjandet, och en ny lag om offentlig upphandling har

tillkommit. Ett Råd för konkurrens på lika villkor mellan privat och

offentlig sektor har inrättats.

På bostadsområdet har räntesubventionerna minskat kraftigt och

bostadspolitiken har skiftat från produktionsstöd till att fokusera på

efterfrågesidan, dvs. ge stöd till de boende. Vidare har det statliga

stödsystemet avreglerats och förenklats. Därigenom får både producenter

och konsumenter nu bära en större del av både kapital- och

produktionskostnaderna, men obalansen mellan storstad och landsbygd

har lett till bostadsbrist i storstäder och tomma lägenheter i många

mindre kommuner. Regeringen har därför i en PM lyft möjligheten till att

införa en bostadsförsörjningsplan i kommunerna.

Betydande förändringar har skett under 1990-talet vad gäller

transporter, kommunikation och energi. Statliga monopol har avskaffats,

etableringsfrihet har införts och reformer och omregleringar har

genomförts. På det hela taget har förändringarna lett till ökad konkurrens

och högre effektivitet. Konsumenterna har i allmänhet kunnat dra fördel

av ett ökat utbud, en större variation av erbjudna tjänster och lägre priser.

Samtidigt har på vissa av de berörda områdena negativa effekter

förekommit som visar betydelsen av tydliga spelregler för att styra

aktörernas beteende på en marknad som öppnats för konkurrens. Inom

EU pågår ett arbete med att följa de strukturella reformer som görs i

medlemsländerna, den s.k. Cardiffprocessen.

Den ökade internationaliseringen innebär nya förutsättningar för den

ekonomiska politiken. Dels ställer EU:s stabilitetspakt formella krav på

bland annat budgetunderskott och skuldkvoter. Dels innebär kapitalets

och arbetskraftens ökade rörlighet praktiska begränsningar på hur mycket

den ekonomiska politiken framför allt skattepolitiken kan avvika från

den ekonomiska politik som förs i andra länder. Utrymmet för

diskretionär finanspolitik är således betydligt mindre än för tio år sedan. I

stället har den ekonomiska politiken alltmer kommit att inriktas på

strukturåtgärder som ett komplement till stabiliseringspolitiken.

Svensk ekonomi vid millennieskiftet fungerar på många punkter

väsentligt bättre än tidigare. Den rådande högkonjunkturen skapar

förutsättningar för god tillväxt och fallande arbetslöshet. Den

ogynnsamma ekonomiska utveckling i ett längre perspektiv som tidigare

har redovisats understryker dock betydelsen av att lägga en grund för en

uthållig ekonomisk utveckling som återställer Sveriges tidigare gynnade

position bland jämförbara länder. Regeringens bedömning är att det

fortfarande finns en potential för strukturella reformer som skulle bidra

till högre resursutnyttjande och ökad konsumentnytta samt till en högre

tillväxt i framtiden.

En hållbar utveckling förutsätter att ekologisk, social och ekonomisk

uthållighet kan förenas

Målet om en hållbar samhällsutveckling omfattar både ekologiska,

sociala och ekonomiska aspekter. Dessa tre aspekter är ömsesidigt

beroende av varandra och måste vägas samman på ett balanserat sätt för

att målet om en hållbar utveckling skall uppnås. Ytterst handlar det om

att tillförsäkra nuvarande och kommande generationer goda

framtidsutsikter och en god livskvalitet.

Under de senaste tre åren har regeringen uttalat att arbetet med att

ställa om Sverige till ekologisk hållbarhet skall fortsätta och påskyndas.

Sverige skall vara ett föregångsland i arbetet för en hållbar utveckling.

Målet är att lämna över ett samhälle till nästa generation där de stora

miljöproblemen är lösta. Samtidigt skall Sverige möta 2000-talet på ett

sätt som ger förutsättningar för en uthållig och hög ekonomisk tillväxt

samt vidmakthålla och utveckla välfärden.

Dagens politik för en hållbar utveckling har växt fram ur insikten om

allvaret i olika miljöhot ozonlagrets uttunning, växthuseffekten,

försurningen, övergödningen, giftiga ämnens effekter på hälsa och miljö

samt ohållbart användande av naturresurser. Samtidigt förändras också

bilden. De hot mot miljön som vi nu ser framför oss gäller i stor

utsträckning s.k. diffusa utsläpp (små men många utsläpp) vilka är av

mer komplicerad natur än de punktutsläpp som tidigare åtgärdats.

Livsstilsfrågor, konsumtionsmönster, samhällets organisation och

planering uppmärksammas därför allt mer. Det innebär att en politik för

hållbar ekologisk utveckling måste ses som nära sammankopplad med

den ekonomiska och sociala utvecklingen.

Den snabba internationaliseringen påverkar ramarna för

näringspolitiken. Insatser för en hållbar utveckling måste därför i hög

grad ske inom ramen för samarbetet inom den Europeiska unionen. I och

med att Amsterdamfördraget trädde i kraft våren 1999, skrevs målet om

hållbar utveckling in i både EU-fördraget och EG-fördraget. I EG-

fördraget står också att miljö och hållbar utveckling skall integreras i

unionens alla verksamhetsområden, i syfte att uppnå hållbar utveckling.

Vid toppmötet i Cardiff enades Europas stats- och regeringschefer om att

arbetet med att integrera miljö och hållbar utveckling i unionens samtliga

politikområden ska konkretiseras och intensifieras.

Den globala konkurrenssituationen och den ekonomiska och politiska

utvecklingen i olika delar av världen påverkar Sveriges möjligheter att

agera för en hållbar utveckling. Den allt längre gående globaliseringen av

ekonomin medför att t.ex. handeln med varor över nationsgränserna

intensifieras och med denna även den diffusa spridningen av föro-

reningar via varorna. En internationell samverkan i arbetet med en

hållbar utveckling är därför nödvändig . EU:s inre marknadsregler och

internationella produkt- och materialstandarder är här viktiga

utgångspunkter. Genom att integrera miljöhänsyn i politiken som rör den

inre marknadens funktion kan den inre marknaden verka för en ökad

miljöanpassning.

En marknad med en fungerande konkurrens utmärks av att

producenterna tävlar om att tillmötesgå konsumenternas krav. Säljare

som uppfyller de miljökrav som konsumenterna ställer och är beredda att

betala för kommer att få framgång på marknaden. En väl fungerande

konkurrens kan därmed främja både en ekologiskt hållbar utveckling och

kravet på ekonomisk uthållighet.

En förutsättning för att konsumenterna skall kunna ställa relevanta

miljökrav, och ge uttryck för dem genom sitt val av varor och tjänster, är

att de har tillgång till enkel och tillförlitlig information om produkternas

egenskaper och om konsekvenserna av valet av inköpsställe. En viss

sådan information om produkternas egenskaper finns för ett antal

konsumentprodukter i form av miljömärkning, bl.a. det nordiska

Svanenmärket och EU-blomman. Vad gäller miljöanpassning av

produktionsprocessen belyses den av företagens miljöredovisningar. En

miljöredovisning riktad till allmänheten och andra intresserade är

obligatorisk inom EU:s frivilliga miljöledningsystem EMAS.

Användningen av miljöledningsystem inom näringslivet ökar och innebär

att företag och organisationer på ett systematiskt och framåtsyftande sätt

kan strukturera sitt arbete för att minska negativ miljöpåverkan.

En utveckling mot ekologisk hållbarhet kräver att näringslivet satsar

resurser på forskning och utveckling. På en konkurrensmarknad kommer

företagen att försöka läsa av kundernas preferenser och avsätta resurser

för att få fram nya produkter och produktionsmetoder som bedöms

tillmötesgå köparnas önskemål bättre än konkurrenternas. En väl

fungerande konkurrens kan därför stimulera en miljöinriktad forskning

och utveckling.

Marknaden löser dock inte på egen hand alla miljöproblem genom en

spontan anpassning av efterfrågan och utbud. På kort sikt kan t.ex. en

önskvärd miljöbefrämjande åtgärd vara företagsekonomiskt olönsam. I

sådana sammanhang kan det vara nödvändigt att styra och stödja

marknadens beteende med administrativa eller ekonomiska styrmedel

som internaliserar miljökostnader i marknadspriserna.

När miljökrav ställs i form av lagstiftning innebär detta en utökad

regelmassa som företagen har att iaktta. För små företag kan sådana

regleringar innebära både en större administrativ börda och en tyngre

ekonomisk belastning än för stora företag. Likaså kan små företag ha

svårigheter att anpassa sig till marknadens krav på miljöanpassning och

därmed att dra fördel av konkurrensfördelar som detta kan ge. Låga

etableringströsklar och goda förutsättningar för tillväxt i små företag är

viktiga för en hållbar samhällsekonomisk tillväxt och uthålligt hög

sysselsättning. Mot denna bakgrund är det viktigt att på olika sätt stödja

småföretag i den ekologiska omställningen.

Konsumentperspektivet i fokus

En väl fungerande ekonomi förutsätter starka och upplysta konsumenter

som genom medvetna och rationella val av produkter och inköpsställen

utnyttjar sina möjligheter att påverka produktionen. En viktig uppgift för

det allmänna är därför att på olika sätt skapa goda förutsättningar för

konsumenterna i rollen som marknadsaktörer.

Målen för konsumentpolitiken är bl.a. att konsumenterna skall ha en

stark ställning på marknaden och att hushållen skall ha goda möjligheter

att utnyttja sina ekonomiska och andra resurser effektivt.

Den ekonomiska utveckling som har redovisats ovan innebar bl.a. att

många hushåll under början av 1990-talet fick känna av ett minskat

ekonomiskt utrymme och att skillnaderna mellan olika samhällsgrupper

ökade. Det kan synas betydelselöst om hushållens ekonomi förbättras

genom höga inkomster eller låga priser. I praktiken innebär dock ofta

åtgärder för att höja ersättningen till produktionen risker för ett ökat

inflationstryck. Åtgärder för att pressa priserna är däremot

definitionsmässigt inflationsdämpande.

Under perioder med hög inflation så som var fallet från mitten av

1970-talet till mitten av 1980-talet bedöms större resurser ha

omfördelats mellan olika samhällsgrupper genom inflationen än genom

den traditionella fördelningspolitiken. Inflationens inkomsteffekter går i

allmänhet i motsatt riktning jämfört med trygghetssystemens. Det finns

därmed starka skäl, särskilt med hänsyn till ekonomiskt svaga grupper i

samhället, att betona konsumentperspektivet och vikten av prisstabilitet i

den ekonomiska politiken.

Konkurrenskraft förväxlas ibland med konkurrens. Från näringslivets

sida betonas ofta betydelsen av ekonomisk styrka för att företagen skall

kunna hävda sig mot konkurrenter eller leverantörer. Men

företagsekonomisk styrka är inget självändamål, utan måste ses i relation

till förmågan att tillfredsställa konsumenternas behov. Konsumenternas

möjligheter att hävda sig på marknaden, och därigenom styra

produktionens och distributionens inriktning, är måttstocken på hur väl

näringslivet fyller sin funktion. Det kan många gånger ligga i

konsumenternas intresse att företagen har möjlighet att utnyttja

stordriftsfördelar för att pressa kostnader och priser. I andra fall är det

framför allt viktigt att nya företag, nya produkter och nya idéer inte hålls

tillbaka av etablerade företag som har makt att dominera marknaden. Den

rätta avvägningen mellan stordrift och förnyelse kan bara uppnås om

marknadens tyngdpunkt ligger i konsumentledet.

Den generella näringspolitiken måste se till både producent- och

konsumentintressen vid utformningen av åtgärder för att främja

ekonomisk tillväxt och välstånd. Producentperspektivet har många

gånger haft en starkare röst vid avvägningen mellan olika intressen.

Konkurrenspolitiken är i grunden ett uttryck för konsumentintresset och

har till syfte att ge konsumenterna tillgång till en mångfald av varor och

tjänster med rätt kvalitet och låga priser. Enligt regeringens bedömning

finns det skäl att mer än hittills sätta konsumentperspektivet i fokus för

den ekonomiska politiken.

Sverige i en global ekonomi

Internationaliseringen av det svenska näringslivet har ökat under

efterkrigstiden. Handelshindren har avvecklats i snabb takt, inte bara

genom det allt intensivare regionala samarbetet i Europa utan också

globalt genom en rad multilaterala handelsförhandlingar inom det

Allmänna tull- och handelsavtalet, GATT (sedermera

världshandelsorganisationen, WTO). Även om Sveriges handelsutbyte

med länderna utanför Europa, inte minst Asien, får en allt större

betydelse dominerar fortfarande handeln med EU-/EES-länderna på den

inre marknaden den svenska utrikeshandeln.

Sveriges utrikeshandelsberoende är stort. Svenska företag avsätter en

allt större del av sin produktion på utländska marknader samtidigt som

fler utländska företag och produkter träder in på den svenska marknaden.

1990-talet har t.ex. präglats av ett kraftigt ökat inflöde av utländska

direktinvesteringar till Sverige. Den ökade internationaliseringen av

världsekonomin under de senaste tio åren är ett uttryck för nya och mer

komplexa samband mellan handel och direktinvesteringar samt ett ökat

beroende mellan multinationella företags verksamhet i olika länder.

Sveriges handel med de övriga EU-länderna är stor. I och med

medlemskapet har Sverige fått en mycket stor hemmamarknad, den inre

marknaden består av 380 miljoner konsumenter. Under de tre första

kvartalen år 1999 gick ca 59 procent av den svenska varuexporten till

EU-länder, medan EU-länderna svarade för ca 69 procent av den svenska

varuimporten. Den svenska BNP-tillväxten har av Långtidsutredningen

beräknats bli ca 0,2 procent högre per år genom att Sverige deltar i den

inre marknaden.

En väl fungerande inre marknad innebär bl.a. att svenska konsumenter

får bättre och billigare varor och tjänster på alla de områden där företag

och konsumenter i de olika EU-länderna kan köpa och sälja varor på lika

villkor. Den nödvändiga lagstiftningen för den inre marknadens funktion

kan nu till stor del sägas vara på plats och gemenskapsarbetet har därför

mer kommit att inriktas på frågor som rör tillämpningen av de

gemensamma reglerna.

Trots EU:s principiella inriktning på frihandel, såväl inom unionen

som i förhållande till tredje land, kvarstår olika hinder för den fria

varurörligheten över gränserna. Importen från tredje länder begränsas

särskilt genom jordbrukspolitiken, tekobegränsningarna och

antidumpningsåtgärderna. Som ytterligare ett exempel kan nämnas

parallellimporten, som är förbjuden för varumärkesskyddade varor från

tredje land, en faktor som håller tillbaka den inre marknadens stora

potential. Vidare utgör en bristfällig tillämpning av principen om

ömsesidigt erkännande ett handelshinder på den inre marknaden.

En ökad internationalisering medför att marknaden förändras för

konsumenterna. Konsumenterna får fler alternativ att välja bland och får,

inte minst med hjälp av den nya informationstekniken, möjlighet att

jämföra priser och utbud på en internationell marknad.

Internationaliseringen innebär att nya krav måste ställas på

konsumentskyddet. Det goda konsumentskydd som har skapats i Sverige

på nationell nivå under de gångna decennierna ger inte de svenska

konsumenterna samma trygghet när de utnyttjar de nya möjligheterna att

agera på andra marknader.

Arbetet för att avlägsna kvarvarande hinder för den inre marknadens

förverkligande drivs vidare med kraft och Sverige har med sin

traditionella frihandelsinriktning en viktig uppgift som pådrivare. Också

på det globala planet går utvecklingen snabbt, inte minst genom IT-

utvecklingen som ger människor i alla länder helt nya möjligheter till

kommunikation och tillgång till information. Detta kommer att få

djupgående konsekvenser för utformningen av politik och regelverk i

vårt land. Men det ställer också nya krav när det gäller att aktivt delta i

arbetet för att främja utveckling och välstånd i vår omvärld. Sverige har

en roll som pådrivare också i fråga om unionens yttre handelspolitik. En

särskild strategi förbereds för att mobilisera handelspolitiken till stöd för

den nya ekonomins utveckling.

Ökad tyngd för konkurrenspolitiken

Konkurrens är aldrig ett självändamål. Det är inte heller lämpligt att låta

konkurrens och tävlan sätta sin prägel på alla de mänskliga aktiviteter

som tillsammans formar ett samhälle. Men på många områden kan

möjligheten att välja mellan olika alternativ och en tävlan mellan de

företag som erbjuder sina produkter till medborgarna bidra till en ökad

välfärd.

Enligt regeringens bedömning finns fyra skäl för reformer som syftar

till att öka inslaget av konkurrens och att säkerställa att konkurrensen, när

den finns, fungerar effektivt och till nytta för konsumenterna.

Valmöjlighet ger ökad konsumentnytta. Konkurrens leder ofta till

prispress. Men konsumenterna prioriterar inte alltid endast priset, på

bekostnad av andra egenskaper hos produkten. När konsumenterna begär

bra service, hög kvalitet och miljöanpassning, god tillgänglighet eller fler

varianter att välja mellan är detta också produktegenskaper som pressas

fram av en konkurrens som lägger makten hos konsumenten. Det är

viktigt att konsumenterna ges reella förutsättningar att göra sådana val.

Marknadsföringen måste därför vara rättvisande och informativ. Genom

vilseledande marknadsföring från företagens sida påverkas

konsumenterna att göra ofördelaktiga val och genom undermålig

prisinformation försvåras konsumenternas möjligheter att jämföra varor

och tjänster med varandra. För att upprätthålla en väl fungerande

konkurrens krävs därför, förutom konkurrenspolitiska åtgärder, ett starkt

konsumentskydd som ger konsumenterna förutsättningar att göra väl

avvägda konsumtionsval.

Öppna marknader skapar nya möjligheter. För att marknader skall

fungera krävs inte ett avskaffande av regler, ofta krävs fler regler och

alltid bättre regler. Sverige har traditionellt varit alltför beroende av de

stora företagen och de tunga organisationerna. I en värld som präglas av

en allt snabbare förändring och allt mindre hämmas av gränser är

möjligheten att träda in på en marknad och utmana det som inte fungerar

tillräckligt bra helt avgörande. Nya företag, nya människor och nya idéer

blir nyckeln till förnyelse, tillväxt och en dynamisk utveckling.

Sverige måste återerövra en ledande position i välfärdsligan.

Försämringen av Sveriges ekonomiska välstånd jämfört med omvärlden

sedan början av 1970-talet har inte enbart inneburit ett minskat

konsumtionsutrymme och negativa återverkningar på de investeringar

som är en nödvändig förutsättning för framtida tillväxt.

Produktionsutvecklingen har också stor betydelse för möjligheterna att

försvara de grundläggande välfärdssystemen i vårt land. Det finns ingen

anledning att acceptera att Sverige skall höra till den fattigare hälften av

EU:s medlemsländer.

Sveriges internationella konkurrenskraft kräver en effektiv

lönebildning. Med effektivt fungerande marknader skapas förutsättningar

för prisstabilitet. I en sådan situation är det möjligt för arbetsmarknadens

parter att avtala om låga nominella löneökningar och ändå ge löntagarna

en betydande real löneökning. En effektiv konkurrens på

produktmarknaderna leder till en effektivt fungerande arbetsmarknad.

Med denna proposition avser regeringen att lyfta fram

konkurrenspolitiken som ett medel att ge konsumenterna en starkare

ställning som motor för den ekonomiska utvecklingen. Med större

öppenhet för nya idéer och lösningar på olika marknader och nya

möjligheter för företag och människor att utmana föråldrade strukturer

läggs grunden för en fortsatt högre tillväxt i samklang med en hållbar

utveckling.

Konkurrensen i Sverige stärks inte genom enstaka beslut utan

genom en uthållig, långsiktig process

1990-talet har inneburit att flera viktiga steg har tagits för att öka

konkurrensen till nytta för konsumenterna. En konkurrenspolitik för

2000-talet måste ytterligare fokusera på behovet av en fortlöpande

dynamik för att utveckla tillväxt och välstånd. Konkurrensen på små och

lokala marknader får samtidigt en ökad betydelse i en alltmer global

värld.

I propositionen lämnas ett antal förslag som i olika avseenden syftar

till ytterligare steg mot en väl fungerande konkurrens. Många åtgärder

som regeringen har övervägt måste emellertid utvecklas vidare inom

ramen för fortsatt utredningsarbete innan konkreta förslag kan redovisas.

Den fortsatta utvecklingen av konkurrenspolitiken är ett långsiktigt

arbete som nu går vidare.

Arbetet med att stärka konkurrensen och marknadernas

funktionssätt är långsiktigt och pågår kontinuerligt. I propositionen

redovisas olika åtgärder som vidtagits under senare tid:

 Ett stort antal marknader har regelreformerats och öppnats för

konkurrens sedan slutet av 1980-talet, bl.a. de finansiella

marknaderna, post, tele, el, inrikesflyg, taxi och viss buss- och

järnvägstrafik. Sverige ligger här i täten bland EU-länderna.

 1997 genomfördes den s.k. läkemedelsreformen, som bl.a. innebär att

ansvaret för förskrivning av läkemedel och det finansiella ansvaret för

läkemedelsförmånen kommer att knytas till samma huvudman.

 1997 tillkallades Rådet för konkurrens på lika villkor mellan offentlig

och privat sektor, som bl.a. i enskilda fall försöker undanröja

konkurrenskonflikter genom dialog och kontakter mellan parterna och

skapa långsiktiga spelregler.

 1998 fastslogs i regeringens transportpolitiska proposition vikten av

att främja en effektiv konkurrens mellan olika trafikutövare och

transportlösningar.

 1999 infördes krav att fondbolagen informerar fondägarna om

kostnaderna för förvaltningen av fonderna, så att en jämförelse mellan

olika alternativ underlättas.

 1999 trädde en lagändring i kraft som innebär att postoperatörer måste

göra det möjligt för försändelser, som befordrats av andra operatörer,

att nå operatörens postboxar och andra anläggningar för

postöverlämning till mottagare.

 1999 avskaffades kravet på timmätare för byte av elleverantör.

 2000 trädde nya regler för försäkringsbolag i kraft, bl.a. för att

underlätta flyttning mellan instituten.

 2000 föreslog regeringen i propositionen Ändrad verksamhetsform för

SJ m.m. åtgärder för att bl.a. skapa klarare spelregler för alla aktörer

inom järnvägstrafiken.

 2000 trädde en ny lag om marktjänster på flygplatser i kraft som bl.a.

gör det möjligt för leverantörer av marktjänster att bedriva sin

verksamhet på en öppen och konkurrensutsatt marknad.

 2000 inför Sjöfartsverket en ny organisation som på sikt ger möjlighet

till konkurrensutsättning av delar av verksamheten.

 2000 föreslog regeringen i propositionen Ökad konkurrens på

mobiltelemarknaden bl.a. en skyldighet för nätoperatörer med

tillgänglig kapacitet i egna mobila telenät att upplåta nätkapacitet på

icke-diskriminerande villkor. Vidare föreslogs i vårpropositionen

2000 en skyldighet för vissa nätoperatörer att ingå avtal om s.k.

nationell roaming.

 2000 föreslog regeringen i en proposition om IT-infrastrukturen att

staten skall stimulera till att det skapas en horisontell

marknadsstruktur i hela landet så att konkurrens finns på de flesta av

de olika förädlingsstegen.

 2000 föreslog regeringen i en proposition om värme- och

gasmarknaden en stegvis marknadsöppning på naturgasområdet.

 2000 trädde ändringar i skattelagstiftningen i kraft som innebär att de

flesta av de s.k. stoppreglerna för fåmansföretag avskaffas. Genom att

skattemässigt behandla fåmansföretag på samma sätt som andra ägare

vid olika slag av transaktioner gynnas konkurrensen.

 2000 har Konkurrensverket fått ökade resurser och, i samband

därmed, i uppdrag att genomföra olika projekt för att främja

konkurrensen, som delvis sker i samarbete med Konsumentverket,

NUTEK och Kommerskollegium.

I propositionen läggs ett antal lagförslag på konkurrensområdet.

 De svenska konkurrensmyndigheterna ges behörighet att tillämpa

EG:s konkurrensregler.

 När konkurrensskadeavgift för ett företag som överträtt

konkurrenslagen bestäms, skall hänsyn kunna tas till att företaget har

underlättat utredningen om den egna överträdelsen.

 Kronofogdemyndigheten i Stockholm skall lämna handräckning till

EG-kommissionen vid kontrollbesök hos företag som gäller statligt

stöd.

 Ett nytt undantag från konkurrenslagen ger taxiföretag möjlighet till

viss samverkan som omfattar högst 30 taxibilar.

 Undantaget i konkurrenslagen för lantbruket ges en ändrad utformning

så att en primärförening får rätt att sätta priset när den svarar för

försäljningen av inlevererade varor.

I propositionen redovisas också ett antal åtgärder för att förbättra

konkurrensen på områden med särskilda konkurrensproblem.

 EG:s byggproduktdirektiv bör utvecklas så att en fungerande inre

marknad för byggprodukter etableras.

 Konkurrensverket, NUTEK och Kommerskollegium skall analysera

orsakerna till pris- och kostnadsskillnader på byggmaterial mellan

Sverige och övriga Europa.

 Pris- och rabattkonstruktioner, bl.a. inom byggsektorn, som hämmar

konkurrensen bör motverkas med stöd av konkurrenslagen.

 Regeringen vill bryta sådana attityder och traditioner som hämmar

konkurrensen inom byggsektorn, bl.a. genom den europeiska

bostadsmässan i Malmö 2001.

 Gruppundantaget för kedjor i detaljhandeln kommer i sin nuvarande

form inte fortsätta att gälla efter det att undantaget löper ut den 1 juli

2001.

 Prisskillnaderna inom detaljhandeln mellan olika regioner i landet och

inom olika orter är stora. Konkurrensverket bör i sina pågående

konkurrensanalyser på bl.a. lokal nivå uppmärksamma eventuellt

förekommande etableringshinder inom detaljhandelsområdet och de

effekter dessa kan medföra.

Regeringen tar initiativ till flera utredningar som skall ta fram

underlag för fortsatta konkurrenspolitiska åtgärder.

 En särskild utredare tillkallas för att analysera behovet av effektivare

regler för bekämpning av konkurrensbegränsningar.

 Konkurrensverket skall få i uppdrag att inventera

konkurrensbegränsande fiskala avgifter.

 Ekonomistyrningsverket skall få i uppdrag att föreslå regler för

statliga myndigheters avgiftsfinansierade och konkurrensutsatta

verksamhet.

Ett flertal pågående eller nyligen avslutade utredningar behandlar

frågor som har betydelse för regeringens framtida

ställningstaganden i konkurrenspolitiska frågor.

 Konkurrensrådet skall redovisa sina slutsatser och förslag rörande

konkurrensproblem i mötet mellan offentlig och privat sektor senast

den 31 december 2000.

 Upphandlingskommittén har redovisat ett delbetänkande med bl.a.

förslag om sanktioner och talerätt för tillsynsmyndigheten samt

organisation för tillsynen av den offentliga upphandlingen. Kommittén

skall slutredovisa resultaten av sitt arbete den 31 december 2000.

 Utredningen om en översyn av lagstiftningen om värdepappersfonder

och andra företag för kollektiva investeringar analyserar bl.a. om det

av konkurrensskäl finns behov av att öppna den svenska

fondmarknaden för utländska nationella fondföretag.

 Banklagskommittén har i sitt delbetänkande Reglering och tillsyn av

banker och kreditmarknadsföretag, med stöd av flera remissinstanser,

föreslagit ett gemensamt regelverk för banker och

kreditmarknadsföretag.

 Godstransportdelegationen analyserar godstransportsystemets

nuvarande funktion och brister sett ur kundperspektivet och skall

slutredovisa sitt uppdrag senast den 30 juni 2001.

 Banverket har i sitt regleringsbrev fått i uppdrag att senast den 1

oktober 2000 redovisa förutsättningarna för och konsekvenserna av en

konkurrensutsättning av hela eller delar av produktionsverksamheten.

 Den utredning som har utvärderat försöksverksamheten med

kommunal busstrafik utanför den egna kommungränsen har i sitt

betänkande föreslagit att detta undantag från den kommunalrättsliga

lokaliseringsprincipen inte förlängs när det löper ut den 31 december

2002.

 Verksamheten vid Vägverket Produktion har utretts av

Riksrevisionsverket, Statskontoret och Näringsdepartementet. Den

senare rapporten remissbehandlas för närvarande.

 Luftfartsverket har utrett behovet av flygplatskapacitet i Stockholms-

regionen på lång sikt och bedömt att ytterligare kapacitet behövs år

2010.

 Regeringen har under 1999 låtit utreda Luftfartsverkets organisation

och avser att återkomma med förslag i frågan.

 Elnätsutredningen har i uppdrag att bl.a. analysera regelverket för

nätövervakningen och korssubventionering på elområdet. Förslag om

åtgärder skall redovisas senast den 1 mars 2001.

 Regeringen har uppdragit till Statens energimyndighet att efter samråd

med Konkurrensverket och Konsumentverket följa utvecklingen på

fjärrvärmemarknaden i syfte att bl.a. klargöra förutsättningarna för att

skapa en väl fungerande konkurrens på den oreglerade

fjärrvärmemarknaden. Uppdraget skall redovisas senast den 1 oktober

2000.

 Läkemedelsförmånen ses över av en särskild utredare som skall

redovisa sitt uppdrag senast den 30 september 2000. Utredningen

kommer också att belysa frågan om generisk substitution.

 I betänkandet Upphandling av hälso- och sjukvårdstjänster har en

utredning redovisat en analys av den nuvarande tillämpningen av

upphandlingsreglerna vid landstings och kommuners köp av hälso-

och sjukvårdstjänster från privata vårdgivare. Betänkandet har

remissbehandlats.

 En interdepartemental arbetsgrupp inom Näringsdepartementet har

haft i uppdrag att närmare belysa frågan om rättslig prövning av

offentlig näringsverksamhet med konkurrenshämmande effekter. Det

fortsatta arbetet med dessa frågor bedrivs parallellt med

Konkurrensrådets pågående arbete.

 Den konsumentpolitiska kommittén har i betänkandet Starka

konsumenter i en gränslös värld (SOU 2000:29)lämnat förslag på hur

information och rådgivning till konsumenter kan organiseras.

Regeringen avser att återkomma till riksdagen med förslag på det

konsumentpolitiska området.

 Kommunkontoutredningen har i sitt betänkande

Kommunkontosystemet och rättvisan redovisat alternativa förslag för

att skapa konkurrensneutralitet i fråga om momsen mellan kommunal

verksamhet i egen regi respektive verksamhet utförd av entreprenad.

Förslagen kräver en fördjupad analys av bl.a. konkurrenseffekterna

och regeringen kommer därefter att återkomma i frågan i samband

med budgetpropositionen för 2001.

 Frågan om mervärdesskatt för ideella föreningar ses över av en sär-

skild utredare mot bakgrund av motsvarande EG-regler. Bland annat

skall analyseras hur nuvarande svenska bestämmelser påverkar

konkurrensneutraliteten i allmänhet och i förhållande till mindre och

medelstora företag. Uppdraget skall redovisas senast den 1 juni 2001.

 Regeringen har tillsatt en utredning för att se över reglerna om

beskattning av utdelning på aktier och realisationsvinst vid försäljning

av aktier i fåmansföretag. Även de särskilda regler som gäller vid arv

och gåva av företag skall ses över. Uppdraget skall vara avslutat den

31 oktober 2001.

 Regeringen har uppdragit åt Konkurrensverket, NUTEK och

Kommerskollegium att analysera faktiska pris- och kostnadsskillnader

mellan Sverige och övriga Europa där bristande konkurrens kan

hänföras till svårigheter att få en fungerande inre marknad såsom t.ex.

på byggmaterialområdet. Myndigheterna skall lägga konkreta förslag

till medelsanvändning senast den 30 juni 2000.

Konkurrenspolitiken skall aktivt främja existensen av väl

fungerande marknader och vara grundad på ett

konsumentperspektiv. Marknaderna skall präglas av öppenhet för

nya produkter, nya företag och nya idéer. Regeringen föreslår med

denna proposition följande övergripande inriktning för

konkurrenspolitiken:

 Den svenska marknaden är en del av EU:s inre marknad hinder för

tillträdet skall avlägsnas och EU:s regler för konkurrensen skall kunna

tillämpas också i Sverige.

 Karteller och andra konkurrensbegränsningar som allvarligt skadar

konsumentintresset kan inte accepteras de medel som staten har att

upptäcka och ingripa när företag sätter konkurrensen ur spel måste bli

effektivare.

 Konsumenternas intresse av effektivt fungerande konkurrens måste

väga tungt när offentliga regler som påverkar marknadernas

funktionssätt utformas.

 Andelen av den samlade ekonomin där konkurrens råder bör öka.

 På nya marknader skall strukturer och regler stödja uppkomsten av en

balanserad och väl fungerande konkurrens.

 När offentliga aktörer agerar på konkurrensmarknader får det inte ske

på sådant sätt att det privata företagandet hämmas;

myndighetsuppgifter skall hållas i sär från kommersiell verksamhet.

 Statligt stöd får inte snedvrida konkurrensen en policy för det

svenska statsstödet skall stödja vårt arbete i EU mot subventioner som

skadar svensk industri.

 Sverige skall aktivt stödja utvecklingen av sunda

konkurrensförhållanden i den globala ekonomin och i samarbete med

andra länder ingripa mot internationella konkurrensbegränsningar.

5 Konkurrensens och konkurrenspolitikens

betydelse i det ekonomiska systemet

5.1 Den ekonomisk-teoretiska grunden

Enligt den ekonomiska teorin leder fri konkurrens till

samhällsekonomisk effektivitet. Genom att företagen är utsatta för

konkurrens drivs de nämligen att producera rätt saker, dvs. producera det

som konsumenterna efterfrågar vid den rådande inkomstfördelningen.

Om konsumenterna har ett val mellan flera alternativ som konkurrerar

med varandra kan de uttrycka sina önskemål genom köpbeslut. Samtidigt

drivs företagen att producera saker rätt, dvs. producera det som

efterfrågas till så låga kostnader som möjligt. Konkurrensen tvingar dem

att så långt möjligt hushålla med resurserna genom att effektivisera

produktionen. Konsten att långsiktigt förnya produktionsförmågan både

när det gäller vad som produceras och hur det sker kräver också en

rörlighet i näringslivet som förutsätter konkurrens mellan självständiga

företag.

Referensfallet i den ekonomiska teorin den idealsituation som är

utgångspunkten för beskrivning och analys av marknaders funktionssätt

 är den perfekta eller rena konkurrensen. I detta tänkta ytterlighetsfall

produceras endast standardiserade, homogena varor, det förekommer

inga stordriftsfördelar och det finns inte heller några hinder för nya

företag att etablera sig. Företagen är så många att ingen kan påverka

produktens pris, dvs. det finns ingen säljare som har någon makt över

marknaden. Även kunderna är många och oberoende av varandra samt

har perfekt information om de alternativ marknaden erbjuder. I en sådan

marknadssituation ökar företagen sin produktion till den punkt där

kostnaden för att producera och sälja den sist framställda enheten är lika

med marknadspriset.

Det motsatta ytterlighetsfallet enligt teorin är monopol.

Monopolföretaget kontrollerar hela utbudet av en produkt som inte har

något nära substitut. Någon potentiell konkurrens existerar inte, vilket

betyder att företaget kan höja priset genom att begränsa utbudet.

Företaget väljer då den produktionsnivå som maximerar dess vinst, vilket

inträffar då den tillkommande kostnaden för den sist framställda enheten

är lika hög som det intäktstillskott försäljningen av denna enhet ger.

Denna produktionsnivå är lägre än i fallet med perfekt konkurrens,

medan priset är högre.

Jämfört med en situation med perfekt konkurrens medför monopolet

dels en fördelningseffekt, dels en välfärdseffekt. Den första effekten är

ett resultat av att monopolpriset är högre än priset vid perfekt

konkurrens. Det innebär att resurser förs över från konsumenterna till

producenterna. Den andra effekten är ett resultat av att den producerade

kvantiteten är lägre vid monopol än vid konkurrens, dvs. det ekonomiska

utbytet av samhällets totala produktionsresurser är sämre och innebär

därmed en nettoförlust för samhällsekonomin. Från

konsumentperspektivet innebär detta att vissa konsumenter köper mindre

eller förlorar möjligheten att över huvud taget köpa produkten. I

ekonomisk teori brukar den senare effekten betecknas allokeringsförlust

eller deadweight loss .

Monopol är inte bara en modell i den ekonomiska teorin utan

förekommer i hög grad i verkligheten. Monopol kan uppkomma på olika

sätt och de bakomliggande orsakerna kan variera. En förklaring kan vara

den situation som i den ekonomiska teorin betecknas naturligt

monopol . Detta innebär att kostnaden för att producera en vara blir

lägre, på grund av stordriftsfördelar, om produktionen är samlad i en

enhet i stället för att delas upp på flera producenter. Att ett

produktområde enligt teorin klassificeras som naturligt monopol

innebär inte nödvändigtvis att det också i praktiken är rationellt att driva

verksamheten i form av ett monopol. Förekomsten av konkurrens kan

medföra positiva verkningar, exempelvis i form av dynamiska effekter på

effektivitet och kundanpassning, som väger tyngre än effekterna på

produktionskostnaderna.

Legala monopol kan skapas genom lagstiftning som ger ensamrätten

till viss verksamhet till ett visst företag eller som föreskriver att viss

verksamhet skall vara förbehållen det allmänna. Ett offentligt monopol

kan också uppstå genom att viss verksamhet inte är lönsam i ett

företagsekonomiskt perspektiv och det allmänna därför tar på sig

uppgiften med hänsyn till samhällsintresset.

Privata monopol kan uppkomma genom att ett företag har sådana

framgångar på marknaden att dess konkurrenter successivt slås ut tills

endast ett företag återstår på marknaden. Vanligare är dock att monopol

uppkommer genom att ett dominerande företag köper sina konkurrenter

och därigenom eliminerar konkurrensen. En monopolsituation i

ekonomisk bemärkelse kan emellertid uppkomma även i situationer då

flera företag är verksamma på en marknad. Om samtliga konkurrenter på

en marknad samordnar sitt beteende med avseende på pris och kvantiteter

uppträder de i realiteten som ett monopol. De kan därigenom höja priset

till monopolprisnivån och samtidigt begränsa den kvantitet som förs ut

på marknaden. Den ekonomiska innebörden av en kartell är således att

konkurrenter genom samordning skapar motsvarigheten till en

monopolsituation, med de skadliga fördelnings- och välfärdseffekter som

följer av detta.

Perfekt konkurrens förekommer, i motsats till monopol, inte i

verkligheten. Den ekonomisk-teoretiska modellen för ren konkurrens

ställer upp en rad strikta förutsättningar som aldrig är uppfyllda i

praktiken. I ekonomisk teori beskrivs och analyseras sådana avvikelser

från och hinder för en perfekt fungerande konkurrens. Analyser av hur

verkliga marknader fungerar använder därför ofta i stället begreppet

 fungerande konkurrens . Viktiga förutsättningar för att fungerande

konkurrens skall anses råda är bl.a. att det finns en reell valmöjlighet för

konsumenterna då det gäller att välja mellan olika leverantörer och

produkter samt att alternativa producenter har möjlighet att komma in på

marknaden.

Den ekonomiska forskningen kan sägas mer uppehålla sig vid frågor

som gäller konkurrensens brister och tillkortakommanden än vid de

positiva effekterna av en effektiv konkurrens. Detta bör inte ses som

uttryck för en tveksamhet till konkurrensmodellen som sådan utan

snarare som en bekräftelse av marknadssystemets grundläggande

fördelar. De positiva effekterna av en effektiv konkurrens torde inom den

helt dominerande delen av den ekonomiska vetenskapen vara så allmänt

accepterade att ytterligare forskningsinsatser inte framstår som

motiverade.

Den ekonomiska teorins slutsatser rörande betydelsen av en

fungerande konkurrens framstår numera också som bekräftade av den

praktiska erfarenheten av olika ekonomiska system i skilda delar av

världen. Det är uppenbart att marknads- och konkurrensmodellen är helt

överlägsen andra ekonomiska system när det gäller att skapa välstånd,

tillväxt och förnyelse. Detta innebär dock givetvis inte att alla funktioner

i ett samhälle kan eller bör organiseras enligt konkurrensmodellen.

Tvärtom förutsätter en väl fungerande marknadsekonomi stabila

institutioner och väl utvecklade samhällsfunktioner i offentlig regi.

5.2 Effekter av en effektiv konkurrens

I den klassiska ekonomiska teorin betonas framför allt konkurrensens

betydelse för att producenterna skall anpassa sig till konsumenternas

behov. Enligt Adam[REDACTED_EFTERNAMN] (The Wealth of Nations, 1776) är det den fria

konkurrensen som driver bagaren att baka ett gott bröd, slaktaren att

framställa bra kött och bryggaren att brygga ett starkt öl; ty det är

konkurrensen som gör att bara de bästa producenterna överlever och

förser konsumenterna med det de vill ha. Hotet mot konkurrensen

kommer, enligt den klassiska teorin, i första hand från företagarna som

genom monopol eller konspirationer söker höja priserna eller på annat

sätt angripa konsumentintresset.

Utvecklingen av den ekonomiska teorin har efter hand fördjupat

analysen och tillfört fler aspekter på marknaders funktionssätt och olika

effekter av konkurrensen.

Den analys som redovisades av Konkurrenskommittén i betänkandet

Konkurrens för ökad välfärd (SOU 1991:59) låg i väsentliga delar till

grund för den skärpning av konkurrenspolitiken som bl.a. kom till

uttryck genom införandet av den nuvarande konkurrenslagen år 1993.

Enligt kommittén hade konkurrensen kommit att spela en ny och allt

viktigare roll för att trygga medborgarnas välfärd. Av bl.a. detta skäl

föreslog kommittén nya mål för konkurrenslagen, som förutsattes också

kunna få betydelse för konkurrenspolitiken i stort och

konkurrensmyndighetens prioriteringar.

Konkurrenskommitén föreslog fyra mål för konkurrenspolitiken,

nämligen ett effektivitetsmål, ett tillväxtmål, ett fördelningsmål och ett

konsumentmål. Dessa mål anknyter till olika slag av effekter som en

effektiv konkurrens förutses leda till.

Att utnyttja resurser effektivt

En fungerande konkurrens bidrar till effektivitet i produktionen och

distributionen i flera avseenden. Den s.k. allokeringseffektiviteten

handlar om utnyttjandet av de produktionsresurser som finns tillgängliga

i ett land. En rationell produktion råder när man inte använder mera

produktionsresurser än vad som är nödvändigt med rådande teknologi

och verksamheten är optimalt organiserad. Det är då inte längre möjligt

för företagen att genom frivilliga byten av olika produktionsfaktorer

(arbetskraft, kapital och insatsvaror) åstadkomma samma resultat, men

med en mindre resursåtgång.

Utöver en effektiv resursallokering, s.k. yttre effektivitet, tvingar

konkurrensen också företagen att sträva efter inre effektivitet. Den inre

effektiviteten handlar delvis om att öka produktiviteten och därmed

motverka slack eller s.k. x-ineffektivitet. I begreppet inre effektivitet

ligger emellertid också att de varor och tjänster som produceras verkligen

efterfrågas av konsumenterna. De yttre och inre aspekterna på effektivt

resursutnyttjande anknyter till den definition av begreppet

samhällsekonomisk effektivitet som man brukar använda inom

nationalekonomin. Ett effektivt resursutnyttjande, till följd av en effektivt

fungerande konkurrens, är grundläggande för att åstadkomma

ekonomiskt välstånd.

Dynamiska tillväxteffekter

Konkurrensens dynamiska effekter har under senare år kommit att

uppmärksammas alltmer. Den tävlan mellan konkurrerande företag som

syftar till att attrahera fler köpare handlar inte bara om att erbjuda samma

produkt till ett lägre pris än konkurrenten. Konkurrensen är i praktiken i

hög grad inriktad på att presentera förbättrade eller nya produkter,

alternativt nya distributionsformer. Det företag som inte förnyar sig löper

stor risk att komma till korta när konsumenternas val fäller utslaget.

Konkurrensens dynamiska perspektiv handlar om att driva fram

tillväxt, förnyelse och möjlighet att utmana det bestående. Öppna

marknader erbjuder möjligheter för nya lösningar, nya idéer och nya

människor att göra sig gällande. Särskilt i en tid av stark teknologisk

utveckling är det av stor betydelse att nya produkter eller företag snabbt

får pröva om de tillfredsställer konsumenternas preferenser, utan att

stoppas av inträdeshinder, storföretagsdominans eller kartellsamverkan i

syfte att skydda gamla och etablerade strukturer.

Fördelningseffekter

Konkurrensens effekter på den samhällsekonomiska effektiviteten

handlar om vinsterna av en effektivare resursanvändning, oavsett var

dessa vinster uppstår och vem de kommer till godo. När konkurrensen

fungerar effektivt uppkommer därutöver en fördelningseffekt genom att

priserna kan pressas. Effektiviseringsvinsterna ger sålunda utrymme för

lägre priser och konkurrenstrycket säkerställer att möjligheterna till

prissänkningar också omsätts i praktiken. På så sätt förs resurser vidare

till efterföljande led i produktions- och distributionskedjan för att

slutligen hamna hos konsumenterna.

Beroende på konsumenternas preferenser kan givetvis det ekonomiska

värdet av effektiviseringsvinster ta sig andra uttryck än prissänkningar,

exempelvis högre kvalitet, bättre service eller andra egenskaper hos

produkten som konsumenten är beredd att betala för.

I vissa länder har konkurrenspolitiken traditionellt inriktats på att

enbart se till konkurrensens betydelse för den samhällsekonomiska

effektiviteten och således bortse från fördelningseffekterna. I vårt land

har fördelningsaspekten emellertid tillmätts större betydelse. Den

inriktning av konkurrenspolitiken som regeringen föreslår i denna

proposition lägger stor vikt vid konkurrensens betydelse för att stärka

konsumenternas makt över marknaden. Ett viktigt skäl för denna

inriktning är konkurrensens funktion som fördelningsinstrument, till

förmån för konsumenterna.

Konsumentpreferenser

Att konsumenterna har möjlighet att välja mellan olika producenter och

produkter är en förutsättning för att marknadssystemet skall fungera.

Enligt den marknadsekonomiska modellen skall konsumenterna genom

sitt val styra produktionens inriktning. Det innebär att konsumenterna

genom beslut om att välja en annan leverantör eller helt avstå från köp

tvingar företagen att anpassa sina produkter och deras egenskaper i form

av pris, kvalitet etc. till ett tillräckligt stort antal köpares preferenser.

Det

företag som inte lyckas genomföra en sådan anpassning kommer ytterst

att tvingas lämna marknaden på grund av otillräckliga

försäljningsvolymer.

Sådana valmöjligheter måste finnas inte bara för de slutliga

konsumenterna, dvs. hushållen, utan även för alla företag och offentliga

organ som köper insatsvaror, komponenter, stödtjänster m.m. På detta

sätt fortplantas konsumenternas makt över produktionens inriktning

bakåt i distributions- och förädlingsleden.

5.3 Faktorer av betydelse för konkurrensen

Teorin om den perfekta konkurrensen ställer upp ett antal kriterier för en

situation när ren konkurrens skall anses råda. I verkligheten är som

tidigare angivits alla dessa kriterier aldrig helt uppfyllda. Det är samtidigt

viktigt att identifiera dessa förhållanden i syfte att skapa förutsättningar

för en effektivt fungerande konkurrens.

Standardiserade produkter

Vid en perfekt konkurrens är produkterna helt identiska och utbytbara.

Vid en fungerande konkurrens måste en viss grad av utbytbarhet

föreligga för att det skall vara fråga om alternativ och en valmöjlighet för

konsumenterna. En teknisk standardisering kan i vissa fall bidra till en

mer effektivt fungerande konkurrens genom att konsumenternas

jämförelser mellan olika alternativ underlättas. I andra situationer kan

krav på viss standard begränsa konkurrensen genom att vissa produkter,

som av konsumenterna upplevs som fullgoda eller överlägsna alternativ,

hindras att få tillträde till marknaden. Standarder kan i sådana fall ha

funktionen att skydda befintliga alternativ eller producenter och därmed

motverka förnyelse och inträdet av nya marknadsaktörer.

Många och oberoende producenter

Färre producenter kan innebära att konkurrensen fungerar mindre

effektivt än när det finns ett stort antal producenter. Sambandet mellan

koncentration och konkurrens är emellertid inte entydigt. Även vid

förhållandevis få producenter kan konkurrensen vara hård om

konkurrensförhållandena i övrigt är gynnsamma.

Konkurrenternas styrkeförhållanden kan också ha stor betydelse.

Exempelvis kan konkurrensen vara betydligt hårdare på en marknad med

tre jämstarka aktörer än på en marknad där ett dominerande företag

möter ett tiotal mycket små konkurrenter.

För att företagen också i praktiken skall konkurrera krävs att de är

oberoende från varandra. Ägarsamband, gemensamma verksamheter eller

personella band, exempelvis genom styrelserepresentation, begränsar

viljan att konkurrera med företag på samma marknad. Ett beroende

mellan konkurrenter kan också skapas genom överenskommelser att

samarbeta. Den längst gående formen av samverkan är karteller som

organiseras för att sätta konkurrensen ur spel.

Det som avgränsar en aktör från andra aktörer är graden av ekonomisk

handlingsfrihet. Avdelningarna i ett företag konkurrerar således inte med

varandra utan styrs av en samordnad planering. Om dotterbolagen i en

koncern inte har givits ekonomisk handlingsfrihet utan kontrolleras av

koncernledningen utgör dessa olika företag tillsammans en aktör på

marknaden. I andra fall kan företag i en koncern ha en sådan

självständighet att de kan uppträda som konkurrenter till varandra.

Konkurrensreglerna är aldrig tillämpliga på den samordning som sker

mellan de olika delarna av en självständig beslutsenhet, eftersom det

mellan dessa delar inte råder någon konkurrens som kan sättas ur spel.

När det gäller fristående företag, som vart och ett utgör en aktör på

marknaden, skall däremot konkurrensen i princip vara fri och obunden.

Många och oberoende kunder

En marknad med monopsoni, dvs. endast en köpare, kan liksom monopol

begränsa möjligheterna till effektiv konkurrens. På marknader som riktar

sig till konsumenterna är normalt antalet kunder mycket stort. Däremot

kan stora industriföretags förhållande till underleverantörer ibland

innebära att de senare blir helt beroende av en enda köpare. Liknande

förhållanden kan gälla vid offentliga myndigheters upphandling. Om

anbudsgivaren inte har någon alternativ köpare kan en förlorad

anbudstävlan innebära att förutsättningarna för anbudsgivarens fortsatta

verksamhet upphör. En sådan situation innebär även för köparen att

fördelarna med en effektivt fungerande konkurrens inte fullt ut kan

tillvaratas.

Perfekt information

En effektivt fungerande konkurrens förutsätter i princip att såväl säljare

som köpare har full kunskap om de olika alternativ som marknaden

erbjuder. Ofullständig information kan således utgöra ett hinder för

konkurrensens effektivitet. Särskilt när det gäller konsumenternas

tillgång till relevant information kan konsumentupplysning i statlig eller

kommunal regi bidra till att effektivisera konkurrensen och därmed

stärka konsumenternas ställning.

I praktiken kan emellertid full information i producentledet om

konkurrenternas åtgärder medföra vissa problem från

konkurrenssynpunkt. Sådan information kan nämligen underlätta

kartellers egen övervakning av att ett deltagande företag inte bryter mot

konkurrensbegränsande överenskommelser. Även om inga formella

överenskommelser föreligger kan detaljerad information om

konkurrenters priser och försålda kvantiteter bidra till ett samordnat

beteende som begränsar konkurrensen.

Fritt marknadstillträde

Även om det endast finns ett fåtal eller en enda säljare på en marknad

kan konkurrensen fungera i form av potentiell konkurrens. Förutsatt att

det inte föreligger några hinder för en ny aktör att etablera sig eller träda

in på marknaden kan enbart hotet om konkurrens avhålla det eller de

befintliga företagen från att utnyttja sin ställning till nackdel för

konsumenterna.

Betydelsen av att tillträdet till marknaden är fritt gäller såväl företag

som produkter. Det gäller också såväl möjligheterna att starta ett nytt

företag respektive lansera en ny produkt som förutsättningarna för

företag och produkter som redan finns på omkringliggande marknader att

passera gränsen till en för dem ny marknad. Att nationella marknader

hålls öppna för import är en grundläggande förutsättning för en effektiv

konkurrens.

Stordrifts- och samordningsfördelar

Stordrifts- och samordningsfördelar kan utgöra ett konkurrenshinder

genom att det företag som utmanar en marknad normalt är mindre, och

därmed har en mindre gynnsam kostnadsbild, jämfört med det företag

som redan är etablerat. Nationalekonomisk teori definierar naturligt

monopol som en verksamhet där styckkostnadskurvan är fallande, dvs.

det förekommer stordriftsfördelar.

I praktiken innebär detta givetvis inte att konkurrens bör uteslutas vid

industriell produktion där det förekommer stordriftsfördelar eller där

samordning av olika verksamheter kan medföra effektivitetsvinster.

Erfarenheten visar också att uppfattningen om vilka verksamheter som

effektivast drivs i form av monopol förändras över tiden. En viktig faktor

är den tekniska utvecklingen. Denna leder ofta till att nya lösningar

framgångsrikt kan utmana existerande verksamheter, som på grund av sin

storlek har svårare att anpassa sig till förändrade förutsättningar.

5.4 Konkurrens och konkurrenskraft

Begreppet konkurrens förväxlas ibland med konkurrenskraft. Från ett

producentperspektiv ses ofta en effektiv konkurrens som en situation där

det egna företaget eller branschen har goda förutsättningar att hävda sig

mot konkurrenter. Denna tolkning av konkurrensbegreppet står givetvis i

motsatsställning till den konkurrenspolitiska utgångspunkten att

konkurrensen ses i konsumenternas och andra köpares perspektiv.

Däremot behöver en effektivt fungerande konkurrens inte i praktiken

leda till att konkurrensförmågan hämmas. Tvärtom är fungerande

marknader och effektiv konkurrens den bästa jordmånen för ett på lång

sikt konkurrenskraftigt näringsliv.

Innebörden av begreppet konkurrenskraft eller konkurrensförmåga är

inte helt entydig. Den betydelse som ligger närmast till hands är att ett

företag på egna meriter är så effektivt, och i övrigt har sådan förmåga att

tillhandahålla produkter som konsumenterna uppskattar, att det

framgångsrikt kan hävda sig gentemot sina konkurrenter.

En annan innebörd ges åt begreppet när olika slag av förmåner åt ett

företag eller en bransch diskuteras, vilka anses ge konkurrensfördelar.

Vad det då handlar om är i stället olika former av kompensation för en i

realiteten sämre konkurrenskraft. Det kan exempelvis handla om

subventioner, importhinder som utestänger konkurrenter eller en

undervärderad valuta.

Som försvar för sådana former av företagsstöd anförs ibland att ett

skydd är nödvändigt under en övergångsperiod för att företagen skall

kunna utveckla tillräcklig styrka och därefter framgångsrikt ta upp

konkurrensen med exempelvis utländska konkurrenter. Erfarenheten

visar på betydande risker med sådant konkurrensstärkande stöd. Dels

är det ofta svårt att avveckla stödet när näringslivet har anpassat sig till

denna ekonomiska miljö, dels har stöd en tendens att snarare leda till inre

ineffektivitet hos företagen än till att de utvecklar sådana verkliga

konkurrensfördelar som uppskattas av konsumenterna. Därtill kommer

riskerna för en tävlan i protektionistiska åtgärder mellan olika länder,

som neutraliserar kostnadsfördelarna för varje stödmottagare samtidigt

som trycket att höja effektiviteten dämpas generellt.

En annan syn på de faktorer som gynnar uppkomsten av

konkurrenskraftiga företag har utvecklats av ekonomen Michael Porter.

Han framhåller att en effektiv konkurrens på hemmamarknaden är av stor

betydelse för företagens förmåga att effektivisera sig och utveckla sådana

konkurrensfördelar som ger framgång också på världsmarknaden. Detta

innebär i sak att det svenska näringslivets internationella konkurrenskraft

på sikt mer skulle gynnas av en effektiv och hård konkurrens på den

svenska marknaden än av protektionistiska åtgärder som ger omedelbara

kostnadsfördelar i förhållande till utländska konkurrenter.

Enligt den ekonomiska teorin leder en effektivt fungerande konkurrens

ytterst till att företagen tvingas sänka priserna till den nivå där de endast

får täckning för kostnaderna och det minst effektiva företaget slås ut från

marknaden. Det incitament som driver företagen i konkurrensen om

kunderna är däremot utsikterna att nå den motsatta situationen, dvs.

monopol med möjlighet till hög vinst. I verkligheten befinner sig de

flesta marknader i ett mellanläge mellan dessa ytterligheter.

För att konkurrensen skall fungera effektivt är det emellertid viktigt att

möjligheten till vinst uppfattas som en realitet för marknadsaktörerna.

Lanseringen av en ny produkt innebär i realiteten att en monopolsituation

skapas, till dess konkurrenterna har hunnit erbjuda marknaden ett

likvärdigt eller bättre alternativ. Drivkraften bakom innovationer,

produktutveckling och etablering av ny verksamhet är således utsikterna

att kunna skörda frukterna av en ekonomisk satsning. Företagarens

önskan att skaffa sig monopol har av nationalekonomen Joseph

Schumpeter beskrivits som den främsta drivkraften bakom utveckling

och förnyelse.

Den immaterialrättsliga lagstiftningen har till ändamål att skydda

sådana ensamrätter, bl.a. i form av patent, mönsterskydd,

varumärkesskydd och upphovsrätt. Dessa former av skydd har således en

viktig funktion att fylla för att skapa effektivt fungerande marknader,

genom att de förstärker incitamenten för en produktförnyelse som

utmanar existerande alternativ.

För att konkurrensen skall fungera effektivt är det samtidigt viktigt att

skyddet inte går för långt utan att en väl avvägd balans råder i

förhållande till kravet på konkurrens. Detta kommer bl.a. till uttryck

genom att patent är tidsbegränsade och att varumärkesskyddet kan brytas

igenom av s.k. konsumtion som öppnar möjligheter till parallellimport.

Effektivt fungerande marknader förutsätter således både rimliga

möjligheter till viss ensamställning som driver fram utveckling och

förnyelse och en konkurrens som pressar kostnader och priser.

5.5 Statens roller

Det grundläggande syftet med konkurrenspolitiken är att åstadkomma väl

fungerande marknader. Inom ramen för den uppgiften har staten olika

roller att spela. En är att vårda de marknader som fungerar väl, en annan

att förbättra vissa marknader eller att bidra till att skapa marknader. En

tredje roll är att ge konsumenterna bättre möjligheter att både bidra till

och utnyttja fungerande marknader.

5.5.1 Vårda marknaderna

Effektiva marknader kan uppstå spontant, men de hotas hela tiden av mer

eller mindre medvetna sabotage. Att samhället har mycket att vinna på en

effektiv konkurrens betyder inte att de enskilda aktörerna har det. För

dem är det tvärtom ofta lönsamt att försöka motverka konkurrensen,

åtminstone på kort sikt.

Statens uppgift är att hindra sådana angrepp mot den fria

konkurrensen. Det främsta medlet är en effektiv konkurrenslagstiftning.

Grundbulten i såväl den svenska konkurrenslagen som EG:s

konkurrensregler är förbuden mot att missbruka en dominerande

ställning på marknaden och att begränsa konkurrensen genom samarbete.

Flera andra marknads- och konsumentsrättsliga regler syftar också till att

skydda marknadernas funktion.

En helt annan typ av hot mot marknaderna är en felaktig utformning av

statliga regler och andra styrmedel. Även om de i sig inte syftar till att

hindra konkurrensen kan de få till effekt att förhållandena på marknaden

snedvrids. Att söka undvika sådana bieffekter är en viktig aspekt att

beakta när staten utformar styrmedel för att nå olika mål. Det gäller inte

minst i samband med direkta regleringar, riktade subventioner och vissa

skatter.

Men det räcker inte att regler och andra styrmedel är väl utformade för

att slå vakt om konkurrensen och marknadernas funktion. Reglerna måste

också följas av alla aktörer på marknaden. Därför är tillsynen en viktig

uppgift för staten. Målet måste vara att tillsynen skall vara så effektiv att

ingen aktör kan skaffa sig konkurrensfördelar genom att avstå från att

följa de uppsatta spelreglerna.

5.5.2 Förbättra och skapa marknader

För att en marknad skall förbli vital och dynamisk krävs att den hela

tiden kan utmanas av nya aktörer, produkter och idéer. Staten kan bidra

till det genom att röja undan olika inträdeshinder, dvs. göra det lättare för

exempelvis nystartade företag eller utländska konkurrenter att utmana en

etablerad marknad. I en del fall kan staten också uppmuntra och

stimulera nya aktörer, t.ex. genom regler som gynnar sådana företag i

förhållande till en dominerande konkurrent.

De kanske mest kraftfulla och direkta åtgärderna som staten kan vidta

för att att skapa bättre marknader är att bryta upp offentliga eller privata

monopol genom av- eller omregleringar. En viktig lärdom av de

omregleringar som hittills har genomförts är att det kan vara svårt att

förvandla en hårt reglerad sektor till en effektiv marknad, och att en

otillräckligt förberedd konkurrensutsättning kan få oväntade och negativa

effekter. Sällan räcker det med att ta bort regler för att en effektiv

marknad skall utvecklas. Tvärtom kan det behövas fler regler än tidigare

och en utökad tillsyn. Nyckeln till framgångsrika omregleringar är

omsorgsfulla analyser av de specifika förutsättningarna, noggranna

förberedelser och systematiska uppföljningar och utvärderingar.

5.5.3 Underlätta för privata konsumenter och andra avnämare

För att en marknad skall fungera effektivt räcker det inte att det finns

goda förutsättningar för olika producenter att konkurrera med varandra.

Utan konsumenter som är aktiva, kritiska och välinformerade kan ingen

marknad fungera väl. Dessutom är nyttan för konsumenterna i form av

t.ex. låga priser, varierat utbud, god tillgänglighet och rätt kvalitet på

varor och tjänster ett av motiven för staten att främja en bättre

konkurrens. Därför är det viktigt att staten underlättar för konsumenterna

att spela sin centrala roll på marknaden, och att utnyttja de möjligheter

som skapas genom en effektiv konkurrens.

Många produkter och tjänster är i dag så komplexa att det är svårt för

den enskilda konsumenten att göra medvetna val mellan olika

leverantörers utbud. Att skaffa tillräcklig information kan i värsta fall

kräva så stora ansträngningar att det inte är värt mödan. Staten kan bidra

till att sänka den typen av transaktionskostnader genom att skapa

spelregler för informationen om varorna och tjänsterna, t.ex. ställa krav

på hur kostnaderna för en tjänst skall redovisas eller hur innehållet i en

produkt skall beskrivas.

Staten är ofta själv en viktig köpare på marknaden, liksom

kommunerna. På vissa områden är staten eller kommunerna den enda,

eller i vart fall helt dominerande, avnämaren. I denna egenskap kan den

offentliga sektorn ofta utöva en stor makt på marknaden. Rätt utnyttjad

kan det allmännas roll som köpare bidra till att upprätthålla eller skapa

effektiva marknader, både direkt och indirekt. Om en stor köpare ställer

krav på producenterna kan det skapa bättre förutsättningar också för

enskilda konsumenter. Genom att iaktta kravet på affärsmässighet kan

den upphandlande enheten bidra till att de mest effektiva företagen

vinner framgång på marknaden och att snedvridning och diskriminering

motverkas. Därför måste reglerna för offentlig upphandling vara väl

utformade och följas. Utöver den direkta nyttan, dvs. att den offentliga

sektorns resurser utnyttjas effektivt, ger reglerna positiva effekter i form

av bättre fungerande marknader.

5.6 Konkurrenspolitik i ett internationellt och historiskt

perspektiv

Den svenska konkurrenspolitiken har utvecklats i ett samspel med synen

på den ekonomiska politiken i andra industriländer. Mellan de nordiska

länderna har kontakterna var särskilt väl utvecklade och en ömsesidig

påverkan har skett. Men också konkurrenspolitikens utveckling i andra

länder, särskilt inom den Europeiska unionen, och det erfarenhetsutbyte

som har skett i internationella organisationer som OECD och UNCTAD

har givit viktiga impulser.

5.6.1 Konkurrenspolitikens pionjärer

USA uppfattas i allmänhet som föregångslandet och inspiratören för

konkurrenspolitiken och konkurrenslagstiftningen i den övriga

industrialiserade världen. Det första landet som införde en konkurrenslag

var emellertid Kanada med 1889 års lag "for the Prevention and

Suppression of Combinations formed in Restraint of Trade". I praktiken

förblev dock den Kanadensiska lagstiftningen föga effektiv fram till en

lagändring år 1900.

USA:s första konkurrenslag, the Sherman Act, från år 1890 kan ses

som en reaktion på de strukturella förändringarna i den amerikanska

industrin under senare hälften av 1800-talet. Stordriftsfördelar till följd

av den tekniska utvecklingen och effektivare transportsystem hade gjort

det möjligt för storföretag att ta kontrollen över många basindustrier, där

kärnan tidigare hade utgjorts av bönder och småföretag. På områden som

olje-, tobaks- och sockerindustri utformades storföretagen som truster,

med samlad kontroll över aktiemajoriteten. Reaktionen mot denna

utveckling, baserad på en traditionell misstänksamhet mot såväl

ekonomisk som politisk maktkoncentration, ledde till krav på någon form

av samhällelig kontroll av trusterna.

Sherman Act uppfattades inte vid sin tillkomst som en generell

konkurrenslagstiftning i syfte att främja en effektiv resursanvändning till

nytta för konsumenterna. Lagen var främst inriktad på att angripa

samordning och sammanslutningar som hade till ändamål att begränsa

den fria handeln och skulle därigenom stävja de värsta avarterna inom

det framväxande amerikanska näringslivet. Beteckningen "anti-

trustlagstiftning" har kommit att användas mer generellt även på senare

lagstiftning och på konkurrenslagstiftning i andra länder men har sin

egentliga grund i Sherman Acts inriktning på att angripa truster. Liksom i

Kanada dröjde det innan den nya lagen kom i mer aktiv tillämpning; först

år 1903 tillfördes Department of Justice resurser för att tillämpa anti-

trustlagstiftningen.

År 1914 fick USA en mer omfattande konkurrenslagstiftning i och

med Clayton Act och Federal Trade Commission Act. Den nya

lagstiftningen behandlade företagsförvärv och andra former av

konkurrensbegränsande förfaranden som inte faller under de

kriminaliserade förbudsbestämmelserna i Sherman Act. Den nya

myndigheten, FTC, fick ansvar för inte endast tillämpning av Clayton

Act utan också uppgifter på konsumentpolitikens område. Uppdelningen

av konkurrenslags-tillämpningen på två myndigheter består fortfarande.

Den amerikanska konkurrensrätten uppfattas allmänt som effektivare

och strängare än andra länders. Den bygger på att vissa förfaranden i sig

är förbjudna. Överträdelse av förbudet kan leda till straffrättslig påföljd.

Andra konkurrensbegränsningar kan angripas enligt en "rule-of-reason-

princip", som innebär att förfarandet får bedömas efter sina

förutsättningar såsom de inblandade företagens marknadsställning samt

begränsningens syfte och effekt. Effektiviteten har dock varierat över

tiden med den ekonomiska politikens inriktning. Exempelvis ställdes

konkurrenspolitiken helt åt sidan under 1930-talet och ersattes med

förhandlade branschavtal mellan staten och näringslivet, som sektorvis

reglerade produktionsvolymer, priser, löner, investeringar m.m. En

liknande utveckling skedde under samma tid i vissa europeiska länder,

bl.a. Tyskland.

Även under 1980-talet hade den amerikanska konkurrenspolitiken en

svag ställning, men på helt andra teoretiska grunder. Under inflytande av

den nationalekonomiska Chicagoskolan begränsades ingripandena mot

konkurrensbegränsningar till att endast avse rena prisöverenskommelser

och mycket stora horisontella företagsförvärv. Chicagoskolans syn på

konkurrenspolitiken innebar bl.a. att hänsyn endast skulle tas till den

ekonomiska effektiviteten och att problem till följd av koncentration och

marknadsmakt normalt korrigerades genom det fria marknadstillträdet.

Vidare ansågs många av de vertikala begränsningar som myndigheterna

tidigare hade angripit i själva verket öka marknadens effektivitet.

Sedan dess bedöms en återgång ha skett i USA till en mer aktiv linje i

konkurrenspolitiken, med Sherman Act som ett kraftfullt verktyg mot

monopolisering i näringslivet. I det avseendet kan paralleller dras från

ingripandet mot Standard Oil of New Jersey år 1911 till det nu aktuella

Microsoftfallet.

5.6.2 Den europeiska konkurrenspolitikens rötter

Den traditionella bilden av USA som inspiratör och Europa som passiv

mottagare på konkurrenspolitikens område har under senare tid

ifrågasatts och ersatts eller kompletterats med en bild av en parallell

utveckling på de båda sidorna av Atlanten, där den europeiska politiken

har haft en delvis annorlunda inriktning.

Tanken på en generell lagstiftning till skydd för konkurrensen började

få starkare genomslag i den allmänna debatten i Europa redan under

slutet av 1800-talet. Avsikten var att hindra karteller och andra

ekonomiskt starka aktörer från att använda sin växande makt till att skada

konkurrensen eller ekonomiska och sociala intressen. Till skillnad från

Nordamerika föredrog man i Europa en administrativ lösning för att

uppnå syftet. Den europeiska modellen kom vidare att under lång tid

huvudsakligen inriktas på de skadliga effekterna av

konkurrensbegränsningar, den s.k. missbruksmodellen, i motsats till

Sherman Acts "per se-förbud".

Idéerna om en generell konkurrenslagstiftning fick först sitt starkaste

stöd i Österrike, men förslagen kom av olika skäl inte att genomföras.

Det blev i stället Tyskland som år 1923 blev först med att införa en

europeisk konkurrenslagstiftning. Lagen byggde på missbruksbegreppet

och en administrativ övervakning av lagens efterlevnad. De

konkurrensrättsliga idéerna med missbruksmodellen som grund spreds

under slutet av 1920-talet och början av 1930-talet till fler länder; bland

de tidigaste var Norge och något senare Danmark.

Under efterkrigstidens första decennier tillämpade flertalet europeiska

länder någon form av missbruksbaserad konkurrenslagstiftning. Den

första svenska lagstiftningen som etablerade ett administrativt förfarande

för att söka undanröja skadliga verkningar av konkurrensbegränsningar

infördes med konkurrensbegränsningslagen år 1953. I sin praktiska

tillämpning intog konkurrenspolitiken under denna tid en förhållandevis

undanskymd roll i flertalet europeiska länders allmänna ekonomiska

politik.

Utvecklingen i Tyskland kom i flera avseenden att avvika från den

dominerande europeiska linjen. Under den nazistiska tiden etablerades en

fundamentalt annorlunda syn på konkurrenspolitiken, som bl.a. innebar

att kartellbildning föreskrevs inom vissa områden. Det

konkurrenspolitiska tänkandet fördes dock vidare av den underjordiska

oppositionen, främst av ekonomer tillhörande den s.k. Freiburgskolan.

Dessa ekonomer förespråkade ett säkerställande av fri konkurrens genom

positiva åtgärder från statsmaktens sida och fick stort inflytande över

utformningen av den ekonomiska politiken efter krigsslutet.

Enligt Freiburgskolan var ekonomisk frihet och konkurrens källor till

inte endast välstånd utan också till politisk frihet. Med detta synsätt fick

konkurrensrätten ny tyngd eftersom den skulle utgöra en fundamental del

i det politiska systemet. Freiburgekonomerna förespråkade också en

modell med ett större inslag av judiciella principer och värderingar.

Konkurrensrätten skulle därmed bli såväl administrativ som juridisk till

sin karaktär.

Freiburgskolans idéer, i kombination med den amerikanska tradition

som förmedlades av ockupationsmakten, fick starkt genomslag i

Västtysklands nya konkurrenslagstiftning år 1957. Samma influenser

gjorde sig gällande vid utformningen av konkurrensreglerna i

Romfördraget samma år. Båda dessa system är administrativa i den

bemärkelsen att tyngdpunkten ligger hos den övervakande och

lagtillämpande myndigheten. Samtidigt finns i båda fallen ett judiciellt

element i och med att myndighetens beslut kan överklagas till domstol i

Tyskland till allmän domstol och när det gäller EG-kommissionens

beslut till EG-domstolen som sista instans. Detta innebär i sin tur att

dessa myndigheters procedurer och behandling av ärendena får en mer

judiciell prägel än som tidigare varit vanligt i europeisk

konkurrenspolitik.

5.6.3 Gemensam och nationell konkurrenspolitik i Europeiska

unionen

EG-fördragets konkurrensregler utgjordes ursprungligen av de två

grundläggande förbuden mot konkurrensbegränsande överenskommelser

respektive missbruk av en dominerande ställning. Det tredje elementet i

de materiella reglerna, kontrollen av företagskoncentrationer, tillkom

först mer än 30 år senare.

EG:s konkurrensregler avvek därmed vid sin tillkomst i hög grad från

den konkurrenslagstiftning som gällde i medlemsländerna. Vissa länder

saknade t.o.m. helt konkurrenslagstiftning. Det enda undantaget var

Västtyskland, vars konkurrenslag byggde på liknande principer som EG-

rättens. I den konkreta utformningen är däremot skillnaden stor även

mellan dessa båda regelverk.

Ursprungligen kunde EG:s konkurrensregler endast tillämpas av

nationella myndigheter och domstolar. Genom rådsförordning nr 17 fick

kommissionen år 1962 behörighet att tillämpa dessa regler. Behörigheten

blev dock inte exklusiv i förhållande till de nationella myndigheterna

annat än vad gäller rätten att meddela undantag från förbudet mot

konkurrensbegränsande överenskommelser. I övrigt upphör de nationella

myndigheternas behörighet att tillämpa förbudsbestämmelserna i ett visst

fall när kommissionen har inlett ett formellt förfarande mot det berörda

företaget. Den allmänna skyldighet för medlemsländerna som anges i

EG-fördragets artikel 10 (f.d. artikel 5), att avstå från varje åtgärd som

kan äventyra att fördragets mål nås, gäller givetvis också vid

tillämpningen av EG:s konkurrensregler och nationell

konkurrenslagstiftning. Slutligen är medlemsstaternas praktiska

möjlighet att själva tillämpa gemenskapsreglerna på konkurrensområdet

avhängig av att en myndighet genom nationella bestämmelser givits

sådan behörighet. Möjligheten att tillämpa EG-reglerna i civilprocess i

nationell domstol följer däremot automatiskt av EG-rättens direkta effekt.

När det gäller EG-reglerna om kontroll av företagskoncentration råder

en annan princip. Kommissionen har här exklusiv behörighet att pröva

koncentrationer med gemenskapsdimension, dvs. dem som EG:s

koncentrationsförordning är tillämplig på. Andra förvärv kan endast

prövas av nationell myndighet, i den mån medlemslandet i fråga har

nationella regler om sådan kontroll.

På många områden är EG:s politik inriktad på att åstadkomma en

harmonisering av medlemsländernas lagar och andra regler. Så är inte

fallet på konkurrenspolitikens område. De nationella konkurrenslagarna

har därmed under lång tid och i många medlemsländer i hög grad avvikit

från EG:s konkurrensregler, både när det gäller utformning och

underliggande principer. Emellertid införde förordning 17 en ordning

med aktivt deltagande från medlemsstaternas sida i kommissionens

handläggning av konkurrensärenden. Medlemsländerna får sålunda

kopior av bl.a. alla inkomna ansökningar och anmälningar med möjlighet

att framföra synpunkter under handläggningen. Representanter för

nationella konkurrensmyndigheter är närvarande vid hearingar med

berörda företag och deltar i rådgivande kommittéer som avger yttrande

över kommissionens förslag till beslut innan ett ärende avgörs.

Denna nära samverkan mellan kommissionen och medlemsstaterna vid

handläggningen av konkurrensärenden, och även vid utvecklingen av

gemenskapens regelverk på konkurrensområdet, har efter hand lett till en

allt starkare samsyn rörande konkurrenspolitikens inriktning. Detta har i

sin tur fått till följd att medlemsländernas nationella lagstiftning mer och

mer kommit att likna bestämmelserna i EG-fördraget. Den tidigare

dominerande missbruksprincipen har nu i det helt övervägande antalet

EU-länder avlösts av konkurrenslagar som helt eller i hög grad bygger på

de grundläggande förbuden mot konkurrensbegränsande

överenskommelser och missbruk av en dominerande ställning. För

Sveriges del skedde övergången från en missbruksbaserad

konkurrenslagstiftning till EG-konforma konkurrensregler redan år 1993,

dvs. före anslutningen till unionen. Med övergången från

missbruksprincipen till förbudsprincipen som huvudsaklig grund för EU-

ländernas nationella konkurrenslagstiftning har ofta också följt en mer

juridiskt präglad handläggning och en mer oavhängig ställning för de

lagtillämpande myndigheterna.

5.6.4 Aktuella utvecklingstendenser

Konkurrenspolitikens utformning och utveckling i olika länder påverkas

av en rad olika förhållanden. Den akademiska forskningen inom olika

delar av de ekonomiska och juridiska disciplinerna utgör en viktig källa

till förändrade synsätt och värderingar. En annan drivkraft för

utvecklingen finns i den dialog som förs i internationella organ som EU,

OECD, WTO och UNCTAD. Även om ekonomiska och institutionella

förutsättningar kan skilja sig åt mellan länder finns på det

konkurrensrättsliga området en stark tendens till ömsesidig påverkan och

ökad samsyn.

När det gäller prioriteringen av olika slag av konkurrensproblem har

under senare tid ökad uppmärksamhet riktats mot karteller. De

konkurrensbegränsande överenskommelser som därvid avses är

gemensamma arrangemang, uppsåtligen riktade mot konsumenterna eller

andra köpare i avsikt att tillförsäkra deltagarna någon form av

monopolvinster. Det ligger i sakens natur att sådana förfaranden bedrivs i

det fördolda och är mycket svåra att upptäcka. Den internationella

diskussionen har bl.a. handlat om tekniker och bestämmelser som kan

öka konkurrensmyndigheternas möjligheter att avslöja och angripa

skadliga karteller.

Karteller är många gånger internationella medan de myndigheter som

är satta att motverka kartellsamarbete begränsas av de nationella

regelverkens räckvidd. I en värld där storföretagens agerande allt mindre

hämmas av nationsgränser blir det nödvändigt att också myndigheterna

samverkar för att skydda de intressen som konkurrensreglerna är till för.

För svensk del har samarbetet med våra nordiska grannländer

traditionellt legat närmast till hands. I en rapport från de nordiska

konkurrensmyndigheterna, Nordisk samarbeid på konkurrenseområdet,

utarbetad av en gemensam arbetsgrupp, föreslås att nödvändiga ändringar

av lagstiftningen genomförs och att ett samarbetsavtal ingås mellan de

nordiska länderna för att möjliggöra ett samarbete mellan

konkurrensmyndigheterna.

Inom EU har kommissionen främst drivit frågan om samarbete med de

Nordamerikanska konkurrensmyndigheterna. Två samarbetsavtal som

bl.a. behandlar formerna för överlämnande av information i

konkurrensärenden har tecknats mellan EU och USA respektive EU och

Kanada. Samarbetet mellan kommissionen och de nationella

konkurrensmyndigheterna i EU-länderna är som tidigare nämnts väl

utvecklat. Informella kontakter mellan konkurrensmyndigheter

förekommer också vid behov. Däremot begränsas den formaliserade

samverkan på konkurrensområdet mellan medlemsländerna till ett fåtal

bilaterala samarbetsavtal.

På den multilaterala nivån har särskilt OECD utarbetat

rekommendationer till medlemsländerna rörande regler för samarbete

mellan länder på konkurrenspolitikens område. År 1995 utfärdades en

rekommendation om konsultation och kontakter avseende

konkurrensbegränsande beteenden som påverkar handeln mellan länder.

En senare rekommendation, från år 1998, rör s.k. hard core cartels och

uppmanar medlemsländerna att se till att den nationella

konkurrenslagstiftningen ger möjligheter att effektivt bekämpa detta slag

av skadliga konkurrensbegränsningar.

Inom WTO tillsattes år 1996 en arbetsgrupp för att studera förhållandet

mellan handel och konkurrens. EG-kommissionen och EU:s

medlemsländer har föreslagit att internationella konkurrensregler och

regler för samarbete på konkurrensområdet skulle bli föremål för

förhandling inom WTO. Enligt kommissionens och de flesta

medlemsländernas uppfattning bör sådana regler, till skillnad från

OECD:s rekommendationer, vara bindande.

5.7 Synen på konkurrenspolitikens roll

Regeringens bedömning: En aktiv konkurrenspolitik, med klara regler

och en effektiv tillämpning, är nödvändig för att skydda konkurrensen

och öka marknadernas effektivitet. Viktiga uppgifter för

konkurrenspolitiken är att främja förnyelse i den ekonomiska

verksamheten, att bereda väg för öppenhet och mångfald samt, framför

allt, att säkerställa konsumenternas makt över produktionen och

distributionen.

Synen på konkurrenspolitikens roll har förändrats över tiden och

skiljer sig också åt mellan olika länder och mellan olika ekonomisk-

teoretiska skolor.

Konkurrensområdet har ibland i första hand setts som en fråga för

näringslivet. Från företagsperspektivet har bl.a. problem med s.k. illojal

konkurrens, lika konkurrensvillkor och tillgång till marknader setts som

viktiga frågor.

Under 1950-talet, då Sverige fick sin första egentliga

konkurrenslagstiftning och institutioner för att tillämpa den, stod

näringsfrihetsperspektivet i förgrunden. Från början av 1970-talet kom

prispolitiken, med direkta ingrepp i företagens prissättning, att under en

period dominera framför konkurrenspolitiken som stabiliseringspolitiskt

instrument. Utvecklingen har senare inneburit att konkurrenspolitiken har

setts som ett viktigare inslag i stabiliseringspolitiken och framför allt ett

medel att uppnå samhällsekonomisk effektivitet.

Konkurrenskommittén ansåg år 1991 att de tekniska, ekonomiska och

sociala förändringar som skett i samhället under 1980-talet motiverade en

revidering av de tidigare målen för konkurrenslagstiftningen. Enligt

kommittén hade konkurrensen kommit att spela en ny och allt viktigare

roll för att trygga medborgarnas välfärd. Vidare betonades

konkurrenspolitikens betydelse som inslag i stabiliseringspolitiken, som

medel för förnyelse av den offentliga sektorn och för det svenska

näringslivets långsiktiga utveckling.

I en jämförelse mellan konkurrenspolitikens inriktning i olika länder är

den mest markanta skillnaden den mellan å ena sidan länder som aktivt

bekämpar konkurrensbegränsande förfaranden med stöd av skarp

lagstiftning och effektiva myndigheter, å andra sidan de länder som

saknar egentlig konkurrenspolitik eller har en lägre ambitionsnivå i den

praktiska tillämpningen. Utvecklingen bland industriländerna har under

senare år haft en stark tendens i riktning mot att allt fler länder anammar

en mer verkningsfull konkurrenspolitik.

Bland länder som aktivt tillämpar regler mot konkurrensbegränsande

förfaranden finns vissa som enbart ser till effekterna på den

samhällsekonomiska effektiviteten, utan hänsyn till fördelningseffekter,

medan andra också lägger vikt vid konsumentperspektivet. Något

förenklat kan USA sägas ligga närmare det förra synsättet och EU det

senare.

När det gäller olika ekonomisk-teoretiska skolor skiljer sig synen åt

när det gäller behovet av konkurrensregler och ingrepp för att motverka

konkurrensbegränsande förfaranden och hög koncentration. Redan de

klassiska nationalekonomerna konstaterade att staten har en viktig roll

för att skydda marknadernas funktion. Under 1980-talet hävdade den s.k.

Chicagoskolan, i opposition mot den gängse synen, att staten borde inta

en betydligt mer passiv roll i förhållande till konkurrensbegränsningar.

Bland annat menade man att vertikala begränsningar snarare bidrog till

att öka effektiviteten och att problem till följd av hög koncentration och

marknadsmakt bäst korrigeras genom ett fritt tillträde till marknaden,

utan statliga ingripanden. Inflytandet från Chicagoskolan på den

konkurrenspolitiska utvecklingen har under senare tid varit mer

begränsat.

I proposition (1992/93:56) med förslag till ny konkurrenslag uttalas att

konkurrensförhållandena spelar en avgörande roll för dynamik och

tillväxt i den svenska ekonomin. Konkurrens stimulerar till bättre

användning av samhällets resurser och stärker det svenska näringslivets

förmåga att långsiktigt hävda sig på internationella marknader. En ökad

konkurrens är till fördel för konsumenterna genom att priserna pressas

och utbudet breddas.

Regeringen anser att dessa bedömningar fortfarande är giltiga.

I denna proposition redovisar regeringen inriktningen av en

konkurrenspolitik för 2000-talet och föreslår ett antal åtgärder för att

förbättra förutsättningarna för en effektiv konkurrens. Den

grundläggande synen från regeringens sida är att en aktiv

konkurrenspolitik, med klara regler och en effektiv tillämpning, är

nödvändig för att skydda konkurrensen och säkerställa marknadernas

effektivitet. Även om marknader teoretiskt kan förutses utveckla

motkrafter mot effekterna av konkurrensbegränsningar och

marknadsmakt är detta en process som kan ta mycket lång tid. De

välfärdsförluster som under tiden uppkommer kan inte accepteras utan

måste motverkas med aktiva åtgärder från det allmännas sida.

Regeringen anser vidare att det, som ett komplement till

konkurrenspolitikens nuvarande inriktning, finns anledning att särskilt

understryka vissa effekter av en effektivt fungerande konkurrens.

Konkurrens och öppna marknader är nödvändiga för förnyelse i den

ekonomiska verksamheten. Nya produkter och nya företag är bärare av

nya idéer som utmanar gamla lösningar och befintliga strukturer. Vårt

samhälle befinner sig i stark förändring genom bl.a.

informationsteknologins utveckling och omställningen till en hållbar

utveckling. Effekterna kan förutses göra sig gällande på alla områden.

För att ta tillvara de möjligheter som denna utveckling erbjuder är det

nödvändigt att också utnyttja den potential till förändring som ligger i

öppna och utmaningsbara marknader.

När nya företag och nya produkter lätt kan träda in på marknaden och

konkurrera med existerande alternativ öppnar detta också möjligheter för

fler människor att delta i det ekonomiska livet. Kvinnors företagande,

som i dag är alltför begränsat och därmed utgör en viktig potential, kan

stärkas och utvecklas. Begreppet mångfald har ofta förknippats med

underrepresenterade gruppers möjligheter att göra sig gällande,

exempelvis olika etniska grupper eller handikappade. En

konkurrenspolitik som ökar valmöjligheterna för konsumenterna innebär

inte bara fler produkter och fler företag. Det innebär också ökade

möjligheter för människor att ta initiativ i form av egen

näringsverksamhet, deltagande i producentkooperativ eller kollektiv

verksamhet för att tillgodose egna behov av varor eller tjänster. Öppna

marknader ger också utrymme för nya idéer där människor med andra

erfarenheter än de som traditionellt har satt sin prägel på en bransch kan

göra sig gällande. En konkurrenspolitik för ökad mångfald ger därmed

både vidgade valmöjligheter för konsumenterna och ett ökat utrymme för

fler människor att ge sina bidrag, inklusive grupper som har varit

underrepresenterade på marknaden.

Konkurrenspolitiken är till för konsumenterna, inte för producenterna.

Konsumenternas makt över produktionen och distributionen är den

grundläggande förutsättningen för att konkurrensen skall fungera och

därmed för marknadernas effektivitet. En konsekvent inriktning av

konkurrenspolitiken på att stärka konsumentens möjligheter till aktivt val

mellan olika alternativ leder samtidigt till att företagen effektivt kan

utföra sin grundläggande uppgift i det ekonomiska systemet, nämligen att

förse konsumenterna med de varor och tjänster som de vill ha och är

beredda att betala för.

6 Konkurrensproblem på den svenska

marknaden

6.1 Konkurrensen i Sverige i ett internationellt

perspektiv

Förutsättningarna för en effektiv konkurrens på den svenska marknaden

påverkas av att Sverige är en jämförelsevis liten ekonomi. Sveriges

geografiska läge i förhållande till den mer koncentrerade västeuropeiska

marknaden, och förhållandet att vår befolkning är fördelad på en stor yta,

kan ha bidragit till en viss avskärmning av den svenska marknaden. Å

andra sidan har frihandel varit en viktig princip för Sverige, vilket har lett

till en omfattande handel av varor och tjänster över de svenska gränserna.

Genom importen utsätts svenska producenter för ett konkurrenstryck

från leverantörer i andra länder. Det är emellertid bara en ganska liten del

av ekonomin som är utsatt för konkurrens från utlandet. Många sektorer

är av olika skäl renodlade nationella marknader. På områden som är

skyddade från importkonkurrens kan den svenska ekonomins litenhet

vara en nackdel för konkurrensen. Sveriges frihandelsinriktning innebär

nämligen att inte bara importen utan också exporten är betydande.

Svenska företag som är verksamma på världsmarknaden strävar efter att

uppnå en ekonomisk styrka och stordriftsfördelar för att kunna hävda sig

mot utländska konkurrenter. Det kan samtidigt innebära att de får en

starkt dominerande ställning på den betydligt mindre nationella

marknaden.

I princip skedde en kraftig utvidgning av den svenska nationella

marknaden i och med att den inlemmades i EU:s inre marknad, först

genom EES-avtalet år 1994 och följande år genom EU-medlemskapet. I

praktiken har det emellertid inte gått att påvisa någon dramatisk effekt på

konkurrenssituationen i Sverige efter anslutningen till EU. En orsak kan

vara att Sverige redan tidigare hade få handelshinder. När det gäller

handeln med tredje land har EU-medlemskapet i vissa avseenden t.o.m.

inneburit en ökad avskärmning av marknaden. Ett annat skäl kan vara att

många marknader har förblivit relativt lokala till sin karaktär av

praktiska skäl eller på grund av att etablerade handelsmönster och

konsumentbeteenden ännu inte har hunnit förändras. Dock har inflödet av

utländska direktinvesteringar ökat kraftigt, bl.a. som en följd av det

svenska EU-inträdet (NUTEK, EU och den inre marknaden, B 1998:7). I

den mån konkurrensen från den inre marknaden hämmas av åtgärder från

marknadsaktörernas sida, eller av befintliga strukturer och regelverk i

vårt land, är det av stor betydelse för den svenska marknadens

funktionssätt att sådana hinder uppmärksammas.

Sverige har under den senaste tioårsperioden, jämfört med flertalet

EU-länder, legat i täten när det gäller att öppna nya marknader för

konkurrens. Det gäller bl.a. el, tele och post samt flera transportområden

som taxi, buss, järnväg och inrikes flygtrafik. Regleringarna på det

finansiella området liberaliserades med början redan under 1980-talet.

Jordbruksområdet har traditionellt pekats ut som ett exempel på hur

regleringar hindrar konkurrens och effektiva marknader. I början av

1990-talet hade Sverige tagit flera viktiga steg mot ett avreglerat

jordbruk. Reformerna avbröts dock när Sverige blev medlem i EU och

anslöt sig till den gemensamma jordbrukspolitiken, som bygger på

omfattande regleringar och subventioner.

Samtidigt som Sverige framstår som något av ett föregångsland när det

gäller att regelreformera marknader för att öka konkurrensen finns det

också områden som är mer reglerade här än i andra länder.

Hyresmarknaden, detaljhandeln med läkemedel och handeln med vin och

sprit är exempel på områden där vi i Sverige låter sociala hänsyn väga

tyngre än konkurrensaspekterna.

En faktor som är svår att mäta, men som torde ha en grundläggande

betydelse för konkurrensens effektivitet i ett land, är den allmänna

inställningen till betydelsen av en effektivt fungerande konkurrens, d.v.s.

ett lands "konkurrenskultur". USA framhålls ofta som ett land där

näringslivet har en djupt rotad respekt för konkurrensreglerna och där

företagsledare i sin dagliga verksamhet noga undviker situationer som

kan skapa misstanke om obehöriga kontakter med konkurrenter. I

kontrast utpekas ibland andra länder som typiska "kartellkulturer", där

aktiv konkurrens uppfattas som "illojal" och samarbete mellan

konkurrenter ses som en legitim åtgärd till skydd mot nya utmanare.

I Sverige har synen på konkurrensens betydelse utan tvekan förändrats

i positiv riktning sedan 1970-talet. Avskaffandet av

prisregleringspolitiken under 1980-talet och införandet av en betydligt

skarpare konkurrenslagstiftning år 1993 var tydliga signaler från

statsmakternas sida, liksom även de nämnda omregleringarna av olika

tjänstemarknader. I många kommuner har under 1990-talet

konkurrensinslag prövats och vidareutvecklats när det gäller både s.k.

hårda tjänster och kärnan av välfärdstjänster. Med förändringar följer

såväl positiva som negativa erfarenheter.

De försök som har gjorts att kvantitativt beräkna konkurrensens

effektivitet i Sverige jämfört med andra länder är givetvis förenade med

stora svårigheter och brister. De ger dock en säkrare bild av den rådande

situationen än beskrivningar av utvecklingen i vårt land, med hänsyn till

dels bristen på information om motsvarande utveckling i andra länder,

dels avsaknaden av ett kvantifierbart mått på konkurrensen i

utgångsläget.

Näringsdepartementets rapport (Ds 2000:12) Benchmarking av

näringspolitiken redovisar kvantitativa indikatorer på hur väl Sverige

hävdar sig jämfört med andra länder på åtta områden, bl.a. fungerande

marknader och konkurrens. Enligt rapporten lyckas nästan alla andra

länder nå bättre resultat för de indikatorer som har studerats på detta

område.

De svenska konsumenternas prisnivå översteg sålunda den

genomsnittliga EU-nivån med över 20 procent, och EU-nivån översteg i

sin tur den amerikanska med ytterligare drygt 20 procent. Positiva

indikatorer på konkurrensområdet är Sveriges mycket låga stöd till

industrin och den låga inflationen. Däremot är stödet till andra sektorer,

exempelvis transportsektorn, högre och den offentliga sektorn är en

större tjänsteproducent i Sverige än i andra länder.

Rapporten erinrar om att den bristande konkurrensen länge har varit

föremål för regeringens uppmärksamhet och att en mängd lagar har

stiftats för att förbättra läget. Vidare påpekas att det fortfarande är

mycket kvar att göra och att en konkurrenspolitisk proposition därför

kommer att läggas på riksdagens bord före sommaren.

Slutsatsen i Näringsdepartementets rapport att konkurrensen i Sverige

lämnar mycket i övrigt att önska, och att jämförelsen med andra länder

faller ut till Sveriges nackdel, får också stöd av vissa andra

undersökningar. I Nationell rapport om ekonomiska reformer: Produkt-

och kapitalmarknader Sverige (Finansdepartementet december 1999),

som ingår i EU:s s.k. Cardiff-process under Ekofin-rådet, redovisas en

uppföljning av åtgärder med anledning av Rådets rekommendationer

(1999/570/EG) till Sverige beträffande produktmarknaderna. Dessa

rekommendationer innebär att Sverige bör öka konkurrensen inom detalj-

och grossisthandeln och i byggsektorn samt genomföra förändringar i

konkurrenslagen, förbättra effektiviteten inom offentlig sektor, fortsätta

arbetet med reformer av samhällsnyttiga tjänster samt reducera verkan av

konkurrensbegränsande regleringar inom livsmedelssektorn.

Enligt rapporten finns det tydliga indikationer på att fortsatta

förbättringar av marknadernas funktionssätt är viktiga i Sverige. Även

om en priskonvergens mot EU-genomsnittet har skett inom flera sektorer

de senaste åren är den totala prisnivån i Sverige fortfarande högre än i

EU. Det gäller framför allt konsumentpriserna, vilket tyder på att

effekten av genomförda reformer i för låg utsträckning har nått

konsumenterna.

Slutsatserna i den nationella rapporten om ekonomiska reformer

bekräftas också i OECD:s Economic Survey (1999) avseende strukturella

reformer i Sverige. Därutöver pekar OECD på att Sverige har en mindre

dynamisk småföretagssektor än andra länder.

6.2 Hög koncentration

6.2.1 Begreppet koncentration

Med koncentrationsgrad avses antalet aktörer på en marknad och hur

stark ställning dessa har. Begreppet är centralt vid en bedömning av

konkurrensförhållandena, eftersom konkurrens endast uppkommer när

det finns ett val mellan flera alternativ och företrädarna för dessa

alternativ tävlar om att bli den som valet faller på.

Koncentration kan avse antalet köpare, antalet tillverkare eller antalet

säljare på en marknad. Säljarkoncentrationen är vanligen det mest

intressanta begreppet när man beskriver konkurrensen på en marknad. Ju

färre säljare, desto högre är normalt koncentrationen. När det finns flera

säljare är också dessas inbördes styrkeförhållande av betydelse för

koncentrationen. Ytterlighetsfallet är monopol, då köparna bara har en

säljare att vända sig till och därmed saknar valmöjlighet.

För att bestämma koncentrationen på en marknad måste också själva

marknaden avgränsas. Avgränsningen gäller dels produktbegreppet

dvs. vilka varor eller tjänster som är så utbytbara att de anses utgöra en

produkt dels den geografiska marknaden. Den geografiska marknaden

är det område där de befintliga företagen utgör fungerande

inköpsalternativ för en köpare. I praktiken betraktas ofta Sverige som den

geografiska marknaden vid beskrivningen av koncentrationsgrad i olika

branscher eller koncentrationens utveckling över tiden. Det faktum att

Sverige ingår i EU:s inre marknad och även deltar i den globala handeln

kan beaktas genom att import tas med vid beräkningen av

säljarkoncentrationen.

6.2.2 Konkurrensen upphäver sig själv

På de flesta marknader finns normalt en tendens att företagen strävar

efter att växa och att tillbakagång uppfattas som negativ. Denna tillväxt

sker dels genom framgång på marknaden, på mindre framgångsrika

konkurrenters bekostnad, dels genom företagsköp och sammanslagning

av företag. När ett köp eller en sammanslagning gäller ett konkurrerande

företag blir resultatet en ökad marknadsandel.

Det finns flera drivkrafter bakom denna strävan. En är att nå

stordriftsfördelar eller ökad finansiell styrka, exempelvis för att kunna

bära höga forsknings- och utvecklingskostnader. Forskning rörande det

ekonomiska utfallet av genomförda företagsförvärv har emellertid visat

att de förväntade effektivitetsvinsterna i många fall har uteblivit eller

åtminstone tagit lång tid att förverkliga. Inte heller har börsvärdet för det

sammanslagna företaget alltid utvecklats i linje med förhoppningarna.

Även om strävan att stärka företagets ställning på marknaden genom

förvärv inte alltid framstår som rationell för ägarna, sett i efterhand, kan

den givetvis tänkas vara det för företagsledarna. Ett vidgat kontrollspann

kan ge fördelar för de personer som leder företaget av såväl materiell

som immateriell art.

Ett mer grundläggande skäl till att företag söker öka sin

marknadsmakt, både genom framgång i försäljningen och genom

strukturella åtgärder, är att detta ökar avkastningen på insatta resurser.

Vid en perfekt konkurrens pressas vinsterna ned och de minst effektiva

företagen slås ut från marknaden. Ju mer marknadsmakten ökar, desto

mer ökar möjligheten till ett positivt ekonomiskt resultat. Ytterligheten är

en ensamställning på marknaden, som ger möjlighet att tillämpa

monopolprissättning. För att nå dit konkurrerar företagen om att vara den

som tillfredsställer flest kunder. Kampen om att nå en slutlig

monopolställning är således i sig till fördel för konsumenterna; om målet

uppnås blir resultatet däremot det omvända.

Tendensen till successivt ökande koncentration motverkas emellertid

av andra mekanismer. De två viktigaste korrigerande faktorerna är en

utvidgning av marknaden och tillträdet av nya aktörer.

På en liten marknad, som den svenska, uppkommer en situation med

hög koncentration snabbare än på en större marknad. På områden där

företagen är verksamma på den internationella marknaden krävs ofta en

viss storlek för att företagen skall kunna hävda sig mot utländska

konkurrenter. Ett företag som har måttlig storlek jämfört med exempelvis

tyska eller amerikanska konkurrenter kan vara mycket stort i Sverige och

därmed få en stark dominans på den nationella marknaden. Denna

dominans kan brytas genom att marknaden vidgas, så som har skett

genom EU-medlemskapet och tillträdet till EU:s inre marknad. Till den

del den inre marknaden har blivit en praktisk verklighet, och europeiska

företags närvaro på den svenska marknaden inte hindras genom

kvardröjande formella eller informella barriärer, har således Sveriges

anslutning till EU inneburit att de negativa effekterna av hög

marknadskoncentration i vårt land har motverkats.

Den viktigaste motvikten mot näringslivets inneboende

monopoliseringstendens är dock tillträdet av nya företag. Genom att

gamla strukturer och lösningar utmanas av människor med bättre idéer

bryts den konserverande effekten av hög koncentration och

marknadsdominans. Villkoren för nyföretagande och incitamenten för att

ta upp kampen med etablerade företag blir därmed en central fråga vid

hanteringen av de konkurrensproblem som sammanhänger med hög

koncentration.

6.2.3 Koncentrationen på den svenska marknaden och inom

viktiga sektorer

Konkurrensverket har i sin rapport (2000:1) redovisat en beräkning av

koncentrationsmåtten CR4 och HHI för 29 olika branscher i den svenska

ekonomin. Verket konstaterar att flertalet studerade branscher

karakteriseras av begränsad konkurrens och hög koncentration. För

många branscher gäller att de fyra största företagen svarar för minst 80

procent av den totala inhemska omsättningen. I vissa branscher finns

endast en säljare, dvs. det råder monopol. Även om det i vissa branscher

finns tämligen många företag är dessa i flertalet fall så små att de endast

har en mycket marginell marknadsandel.

I rapporten redovisas också en närmare genomgång av

konkurrensförhållandena och konkurrensproblem inom åtta viktiga

sektorer, nämligen livsmedelsområdet, skogsområdet, energiområdet,

bygg- och boområdet, transportområdet, medieområdet, finans- och

försäkringsområdet samt hälso- och sjukvårdsområdet. Inom samtliga

dessa områden förekommer konkurrensproblem till följd av hög

koncentration, i vissa fall på många olika delområden och i andra fall

inom någon viktigare bransch.

På livsmedelsområdet är koncentrationen hög såväl inom

distributionen som produktionen. Inom dagligvaruhandeln svarar tre

block för ca 90 procent av försäljningen i detaljhandelsledet. De tre

dagligvarublocken kännetecknas av en stark vertikal integration mellan

parti- och detaljhandelsleden.

För produktgrupperna kött och köttvaror, bröd och

spannmålsprodukter samt mejerivaror har lantbrukskooperationen en

stark ställning i primärförädlingen. På marknaden för socker har

danskägda Danisco monopol. Även i övriga delar av livsmedelssektorn

råder fåtalsdominans på många områden.

Den svenska skogsindustrin domineras av fyra stora företag.

Skogsindustrin är vertikalt integrerad i och med att de flesta skogsbolag

är ägare av skog, sågverk samt pappersmassa- och pappersindustrier.

Ungefär hälften av Sveriges privata skogsägare är organiserade i

regionala skogsägareföreningar som drivs i form av ekonomiska

föreningar. Även dessa är vertikalt integrerade, eftersom skogsägarna

genom medlemskapet också äger sågverk och massabruk.

På energiområdet är koncentrationen hög vad gäller produktionen av

el. Nätverksamheten för såväl el som fjärrvärme utgör lokala monopol,

med de problem som sådana marknader uppvisar. På marknaden för

petroleumprodukter är koncentrationen lägre, dock är antalet företag

tillräckligt begränsat för att en typisk oligopolmarknad skall uppstå. På

en sådan marknad finns ett beroende mellan företagen som skapar risk

för att konkurrenter samordnar sitt beteende.

Bygg- och boområdet uppvisar en hög koncentration inom främst

bygg- och anläggningsverksamheten och byggmaterialindustrin. Det

finns endast tre rikstäckande byggföretag i Sverige, vilka dessutom är

vertikalt integrerade. Byggmaterialindustrin kännetecknas av stora

företag som ofta är dominerande på sin marknad. Importen är obetydlig

eller förmedlas genom de stora företagen på marknaden. Detta medför en

fåtalsdominans på den svenska byggmaterialmarknaden. Exempel på

produktområden där koncentrationen är hög är cement, där i praktiken

monopol råder, gipsskivor, mineralull, sanitetsporslin och asfaltmassa.

Koncentrationen är också hög i partihandelsledet för

installationsmaterial.

Koncentrationen på stora delar av transportområdet sammanhänger

med de tidigare marknadsregleringarna. Även om inrikesflyget och delar

av järnvägstrafiken numera har öppnats för konkurrens består SAS och

SJ:s mycket starka marknadsdominans. På marknaden för lokal och

regional linjetrafik med buss svarar de tre största företagen för närmare

två tredjedelar av trafiken och inom expressbusstrafiken överstiger det

ledande företagets marknadsandel 60 procent. På transportområdet

uppvisar taximarknaden en annan bild, med ett stort antal små företag.

Genom samverkan i beställningscentraler kan dessa dock i många fall

dominera en lokal marknad.

Mediamarknaden i vid bemärkelse omfattar all förmedling av

information, från tryckalster till datakommunikation. Marknaderna för

post och telefoni har varit reglerade, och de tidigare monopolisterna

bibehåller en mycket stark ställning även sedan området öppnats för

konkurrens. Koncentrationen på teleområdet är dock inte fullt så hög som

på postområdet. Även på andra mediamarknader som television och

tidningar är koncentrationen hög, särskilt på vissa delmarknader.

Bedömningen av koncentrationen på mediaområdet påverkas av dels

ökad konvergens, dvs. att tidigare separata produkter närmar sig varandra

innehållsmässigt, dels att vissa stora mediaföretag söker stärka sin

ställning genom att etablera sig på flera olika mediamarknader,

exempelvis tidningar och television.

På de finansiella marknaderna verkar olika institut som banker,

kreditmarknadsbolag och försäkringsbolag. De fyra storbankerna har en

gemensam marknadsandel på drygt 85 procent av den svenska

bankmarknaden. Ungefär samma höga koncentration råder på

marknaderna för skadeförsäkring, livförsäkring, bostadsfinansiering och

kapitalförvaltning genom fondbolag.

6.2.4 Utvecklingen under 1990-talet

Konkurrenskommittén konstaterade år 1991 (Konkurrens för ökad

välfärd, SOU 1991:59) att dominerande ställning för vissa företag

förekom i ett stort antal branscher, i synnerhet inom livsmedelsindustrin

och byggmaterialindustrin, samt att koncentrationen hade ökat inom

flertalet branscher. Vid inledningen av år 2000 anger Konkurrensverket i

sin rapport att ett flertal branscher, liksom i början av 1990-talet,

karakteriseras av hög koncentration och att tendensen måste bedömas ha

förstärkts under de senaste tio åren.

Den beräkning av koncentrationsmåtten CR4 och HHI som verket har

genomfört bygger på statistik för åren 1993-1997. Den uppmätta

skillnaden mellan den första och den sista av mättidpunkterna kan

därmed ge en indikation på den förändring i koncentrationen som har ägt

rum under 1990-talet för de undersökta 29 branscherna, även om

datamaterialet som utgör underlag för beräkningarna har den bristen att

importen saknas. Av Konkurrensverkets redovisning framgår att hälften

av dessa branscher, 14 stycken, hade en mycket hög koncentration både

år 1993 och 1997. Med mycket hög koncentration avses här att de fyra

största företagen svarade för mer än 90 procent av den inhemska

omsättningen. Två av dessa branscher och två branscher med lägre

koncentrationstal har berörts av de regelreformeringar som under 1990-

talet har öppnat delar av järnvägstrafiken, inrikesflyget, postverksamhet

och handel med el för konkurrens. På dessa områden har koncentrationen

minskat under perioden. Sedan år 1997 har dock koncentrationen inom

inrikesflyget ökat.

Inom övriga undersökta branscher har koncentrationen ökat i åtta fall

och minskat i fyra. I ett fall pekar utvecklingen av koncentrationsmåtten

CR4 och HHI i olika riktning. Områden med ökad koncentration är

kreatursslakterier, sågverk, läkemedelsindustri, betongvaruindustri,

industri för metallstommar, byggentreprenörer, anläggningsentreprenörer

och livsmedelsbutiker. Däremot har en minskad koncentration uppmätts

för frukt- och grönsaksindustri, mejerier, partihandel med livsmedel och

bankverksamhet.

I Konkurrensverkets granskning av konkurrensförhållandena inom åtta

viktiga sektorer kommenteras koncentrationsutvecklingen under 1990-

talet särskilt i vissa fall. För livsmedelsområdet konstateras att

koncentrationen har försvagats inom bryggeri- och kvarnbranscherna,

medan en hög koncentration fortfarande består på mejeri- och

köttområdena. På skogsområdet har såväl antalet skogsägarföreningar

som antalet sågverk minskat. På den regelreformerade elmarknaden har

marknadskoncentrationen i produktionsledet ökat. Marknaden för

oljeprodukter, som redan tidigare präglades av hög

företagskoncentration, har blivit än mer koncentrerad. På bygg- och

boområdet har koncentrationen ökat under 1990-talet genom flera

företagsförvärv bland de stora byggföretagen. Den rådande

fåtalsdominansen inom stora delar av byggmaterialmarknaden har

ytterligare förstärkts inom VVS/VA-branschen. Vad slutligen

mediaområdet beträffar konstaterar Konkurrensverket att

koncentrationen på tv-området inte har ökat räknat i antalet företag, men

att existerande marknadsaktörer däremot har stärkt sin ställning. På

dagstidningsområdet har en viss ökning av koncentrationen skett.

6.2.5 Koncentrationens effekter

Konkurrenslagstiftningen i Sverige och utomlands har traditionellt

inriktats på två slag av åtgärder mot effekterna av en hög koncentration,

nämligen ingrepp mot missbruk av en dominerande ställning och kontroll

av företagsförvärv.

Det första slaget av åtgärder tar sikte på företagens beteende och inte

på strukturen som sådan. En marknadsdominerande ställning har inte

betraktats som något problem i sig, men om denna ställning utnyttjas till

åtgärder som är att betrakta som ett missbruk kan detta angripas enligt

nuvarande konkurrenslag med stöd av 19 §.

Kontrollen av företagskoncentrationer syftar däremot till att förhindra

uppkomsten av en så stark dominans för ett eller flera företag att

konkurrensen på den berörda marknaden hämmas väsentligt. Genom en

sådan kontroll är det således möjligt att förhindra uppkomsten av en

marknadsstruktur som i sig utesluter en effektivt fungerande konkurrens.

Dessa bestämmelser i konkurrenslagen tar sikte på situationer då ett

eller flera företag har eller kan få en dominerande ställning på en

marknad. En sådan ställning förutsätter normalt att koncentrationen är

hög, däremot innebär en hög koncentration inte alltid att konkurrensen är

svag eller att det eller de ledande företagen har en dominerande ställning.

På vissa marknader kan konkurrensen vara skarp även när antalet aktörer

är litet. Å andra sidan kan ett företag av olika skäl, exempelvis genom att

kontrollera infrastruktur som konkurrenterna är beroende av, vara

dominerande också på en marknad med många aktörer. Om hindren för

etablering och inträde på en marknad är låga kan den potentiella

konkurrensen upprätthålla ett högt konkurrenstryck även om antalet

faktiskt aktiva säljare är litet.

Från konsumentsynpunkt är effekterna av en hög koncentration på en

marknad främst knutna till begränsningen av antalet valmöjligheter. Vid

monopol är konsumentens möjlighet att i handling uttrycka sitt missnöje

med en produkt eller en leverantör mycket begränsat. Men också när det

finns mer än en säljare på en marknad blir konsumentens ställning

vanligen svagare ju högre koncentrationen är och ju starkare

marknadsmakt företagen därmed har.

De negativa effekterna för konsumenten av en hög koncentration är

emellertid inte bara kortsiktiga och direkta. Vid en hög koncentration

ökar de etablerade företagens möjligheter att försvåra nyetablering och

marknadstillträde. För konsumenterna innebär detta att möjligheten att få

tillgång till nya produkter, nya lösningar och nya idéer begränsas.

Därmed stagnerar också förnyelsen och förutsättningarna för tillväxt på

det berörda området.

En hög koncentration som är till skada för konsumentintresset kan

motverkas på flera sätt. Ett sätt är, som nämnts, genom lagtillämpning

som förhindrar dominansmissbruk och uppkomsten av skadliga

företagskoncentrationer. Ett annat sätt är genom att stödja de krafter som

naturligt motverkar koncentrationen. Det senare slaget av åtgärder

handlar dels om att vidga marknaden, dvs. avlägsna hinder för den fria

rörligheten för varor, tjänster och kapital på EU:s inre marknad och

hinder för den globala handeln, dels om att främja ny företagsamhet som

utmanar gamla och koncentrerade strukturer.

6.2.6 Genomförda och pågående åtgärder

Medieområdet

Mediekoncentrationskommittén fick i uppdrag av regeringen att lägga

fram förslag till lagstiftning för att slå vakt om mångfalden i svenska

medier och motverka sådan ägar- och maktkoncentration inom

massmedierna som kan skada ett fritt och brett meningsutbyte och en fri

och allsidig upplysning. Kommittén har lämnat ett förslag som syftar till

att säkerställa konkurrensreglernas tillämpning i mediesektorn. Skälen

till detta är att mediemarknaden har genomgått förändringar som kommer

att kunna medföra en ökad ägarkoncentration där företagen är större och

har intressen i flera mediebranscher. På sikt kan detta leda till en minskad

mångfald. Kommittén konstaterade att det finns en osäkerhet om

huruvida det finns möjligheter att kunna vidta åtgärder mot drastiska

förändringar som skulle kunna innebära allvarliga hot mot mångfalden

och den praktiska möjligheten att utnyttja yttrandefriheten. Det är

tveksamt om man på detta område kan lita till det korrektiv som

konkurrenslagens regler om företagskoncentrationer innebär. För svensk

del är det tveksamt om konkurrenslagen kan genombryta den

etableringsfrihet som skyddas av tryckfrihetsförordningen och

yttrandefrihetsgrundlagen.

Med hänsyn till detta och till utvecklingen inom EU och

rekommendationer i Europarådet, som förordar att medlemsstaterna

vidtar lagstiftningsåtgärder i detta syfte, har kommittén föreslagit

ändringar i lagstiftningen, bl.a. i konkurrenslagen med tillhörande

grundlagsändringar. Konkurrenslagens förbud mot

konkurrensbegränsande samarbete och mot missbruk av en dominerande

ställning föreslås göras uttryckligt tillämpliga för mediesektorn, med

beaktande av mediesektorns särart. När det gäller företagskoncentrationer

föreslås införandet av en ny mediekoncentrationslag som skall

komplettera konkurrenslagens bestämmelser rörande

företagskoncentrationer. Denna lag bör enligt kommittén utformas så att

en koncentration skall kunna förbjudas om den skapar, förstärker eller

förändrar kontrollen över en dominerande ställning, som väsentligt

hämmar eller är ägnad att hämma förekomsten eller utvecklingen av en

effektiv konkurrens i fråga om en sådan verksamhet som har särskild

betydelse för opinionsbildningen dagspress, radio och TV eller en

ställning som innefattar ett väsentligt inflytande inom flera sådana

verksamheter. Koncentrationen skall också befaras vara ägnad att hämma

ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Utredningens förslag

kommer att behandlas i slutet av år 2001 för att samordnas med

utredningen om mediegrundlagarna (dir. 1999:8).

6.3 Företags utnyttjande av marknadsmakt

6.3.1 Förutsättningar för marknadsmakt

Marknadsmakt innebär att ett företag har möjlighet att agera mer eller

mindre autonomt på en marknad. Den yttersta formen av marknadsmakt

råder när ett företag har en monopolställning och inte hotas av att något

ytterligare företag kan träda in på marknaden. En sådan monopolställning

kan vara ett resultat av gällande regler ett legalt monopol eller vara

ett faktiskt monopol. I praktiken torde det vanligen finnas en gräns för

hur långt ett faktiskt monopol kan utnyttja sin ställning innan köparna

slutar att efterfråga produkten eller en ny säljare eller substituerande

produkt dyker upp på marknaden

Även på marknader med flera säljare kan en eller flera av dessa ha en

betydande grad av marknadsmakt. Det gäller särskilt när koncentrationen

är hög och övriga aktörer på marknaden är små. I konkurrensrätten är

begreppet dominerande ställning ett kriterium för att vissa förfaranden

skall kunna angripas. Med dominerande ställning avses en situation då ett

företag har en sådan ekonomisk styrka att det kan hindra att en effektiv

konkurrens upprätthålls på en marknad genom att det i betydande

utsträckning kan agera utan att behöva ta hänsyn till konkurrenter eller

kunder och ytterst konsumenterna. Företagets marknadsandel är en viktig

indikator på om en dominerande ställning föreligger.

I praktiken kan ett företag få en starkare ställning än konkurrenterna på

marknaden av många skäl. Ibland kan detta vara ett naturligt uttryck för

konkurrensen, t.ex. tillgång till information och kunnande, högre

effektivitet eller bättre förmåga att uppfatta vad konsumenterna vill ha. I

andra fall kan företag få ett försteg framför konkurrenterna som

snedvrider konkurrensen. Exempel på det senare slaget av

omständigheter som skapar marknadsmakt är när ett företag kontrollerar

tillgången till sådan infrastruktur som även konkurrenterna är beroende

av för att kunna bedriva verksamheten. Ett annat exempel är när ett visst

företag på marknaden får ekonomiska fördelar som konkurrenterna inte

har tillgång till. Sådana fördelar kan handla om olika slag av stöd och

subventioner eller att ett offentligt ägt företag inte behöver drabbas av

samma ekonomiska konsekvenser som privata konkurrenter vid ett

marknadsmisslyckande.

Marknadsmakt kan också ha sin grund i företagets tidigare historia.

När marknader genom omreglering öppnas för konkurrens övergår det

tidigare monopolet till att bli ett företag som verkar på en

konkurrensmarknad. Ett sådant företag har i allmänhet en mycket stark

ställning på marknaden jämfört med de nya, små företag som etablerar

sig. Finansiell styrka, etablerad organisation, upparbetade kund- och

leverantörskontakter är exempel på förhållanden som ger särskilda

fördelar för dominanten.

6.3.2 Olika ageranden

Konkurrens innebär en tävlan mellan aktörer på en marknad, där varje

företag kan förväntas utnyttja sina starka sidor och gynnsamma

förutsättningar för att nå framgång hos konsumenterna. Gränsen är inte

skarp mellan å ena sidan förfaranden som kan ses som ett naturligt

uttryck för konkurrensen, å andra sidan ett skadligt utnyttjande av

marknadsmakt eller missbruk av en dominerande ställning.

När ett företag är effektivare i produktionen än konkurrenterna, och

därmed lyckas sänka sina kostnader, är det naturligt att denna fördel kan

utnyttjas för att erbjuda kunderna ett lägre pris. När ett lågt pris har sin

grund i subventioner, som inte kommer konkurrenterna till del, uppstår

däremot en snedvridning av konkurrensen.

Ett företag som skapat en ny teknisk infrastruktur knuten till tjänster

som erbjuds, exempelvis ett bokningssystem eller ett betalningssystem,

kan få ett försteg framför konkurrenter som inte har tillgång till samma

teknik. På detta sätt uppkommer incitament att utveckla nya produkter

och distributionsformer som ger fördelar för konsumenterna. Om

tillgången till en sådan infrastruktur är så väsentlig att konkurrenternas

fortsatta verksamhet i praktiken omöjliggörs kan emellertid vägran att

bereda konkurrenterna tillträde på rimliga villkor innebära att

konkurrensen sätts ur spel. Det handlar här om avvägningen mellan att

konkurrera med alternativa infrastrukturer eller på en given infrastruktur.

Konsumenternas val mellan de alternativ som erbjuds på en marknad

kan ses som ett belöningssystem. När företag utnyttjar fördelar som hög

effektivitet, tillgång till avancerad teknik, naturliga kostnadsfördelar eller

förmåga att förutse köparnas behov ligger det i linje med det långsiktiga

konsumentintresset att detta leder till framgång på marknaden. Motsatsen

gäller förfaranden som att utnyttja köparens avsaknad av alternativ, att

bryta mot regler eller undandra sig skyldigheter, att med ojusta metoder

sätta konkurrensen ur spel eller att utnyttja subventioner på ett

konkurrenssnedvridande sätt.

Begreppet missbruk av dominerande ställning används i svensk

konkurrensrätt, liksom i EG-rätten, för att avgränsa sådana förfaranden

som bedöms vara till övervägande skada för konkurrensen. I rättspraxis,

främst den EG-rättsliga, har kriterier utvecklats för att bestämma när en

dominans och ett missbruk föreligger. Begreppet dominans har berörts

ovan och är knutet till dels företagets marknadsandel som bestäms

genom avgränsningen av relevant produktmarknad och relevant

geografisk marknad dels andra omständigheter som bidrar till att stärka

företagets ställning på marknaden.

Missbruk kan vara av två slag, exploaterande och exkluderande

missbruk. Med exploaterande missbruk menas att det dominerande

företaget kan utnyttja sin ställning till nackdel för köparna, exempelvis

genom att ta ut ett högt pris eller genom att förena en försäljning med

oskäliga villkor. Ett exkluderande missbruk är i stället riktat mot

företagets konkurrenter och syftar ytterst till att sätta den kvarvarande

konkurrensen ur spel. Ett typiskt exempel är när ett företag saknar

nämnvärd konkurrens på en viss marknad och genom att ta ut höga priser

kan bygga upp en finansiell styrka. Dessa resurser kan sedan på en annan

marknad användas till underprissättning, dvs. ett pris som innebär en

ekonomisk förlust, så att kvarvarande konkurrenter slås ut. När

konkurrensen på den senare marknaden har eliminerats kan det

dominerande företaget kompensera tidigare förluster genom att tillämpa

monopolprissättning.

Det kan emellertid förekomma att företag tillämpar priser som kan

jämställas med underprissättning utan att det föreligger ett medvetet syfte

att eliminera konkurrenter eller att få ekonomisk vinning av en eventuell

ensamställning på marknaden. Detta är ofta fallet när offentliga

exempelvis kommunala och privata aktörer möts på en

konkurrensmarknad. Trots frånvaron av ett konkurrenshämmande syfte

kan i sådana fall effekten på marknaden och för konsumenterna vara

jämförbar med ett utnyttjande av marknadsmakt.

I konkurrenslagens 19 § exemplifieras olika typer av

dominansmissbruk. Missbruk kan bestå i att direkt eller indirekt påtvinga

någon oskäliga inköps- eller försäljningsvillkor, att begränsa produktion,

marknader eller teknisk utveckling till nackdel för konsumenterna eller

att tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartner får en konkurrensnackdel. Ytterligare ett exempel på

dominansmissbruk, som anges i konkurrenslagen, är att ställa som villkor

för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser

som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med

avtalet.

I praktiken är det ovanligt att konkurrensrättsliga regelverk tillämpas

för att angripa exploaterande missbruk, t.ex. överprissättning. Det

framgår av EG-praxis att förbudet mot dominansmissbruk inte har till

ändamål att tillämpas som ett prisregleringsinstrument. Det övervägande

antalet fall även när det gäller tillämpningen av den svenska

konkurrenslagen handlar om förfaranden som syftar till att sätta

konkurrensen ur spel och således är riktade mot konkurrenter på

marknaden.

6.3.3 Dominansmissbruk och annat utnyttjande av

marknadsmakt på olika områden

I Konkurrensverkets rapport redovisas en kartläggning av de ärenden

som verket har prövat med stöd av konkurrenslagen under perioden 1 juli

1993 30 juni 1999. I 388 ärenden har verket funnit skäl att på olika sätt

ingripa mot konkurrensbegränsningar. 57 av dessa fall avser missbruk av

en dominerande ställning. Huvuddelen av ärendena, 311 stycken, gäller

konkurrensbegränsande samarbete medan 20 avser förvärv (figur 6.1).

Figur 6.1 Konkurrensverkets ingripanden med stöd av konkurrenslagen åren 1993

till

1999. Totalt 388 ärenden.

Källa: Konkurrensverket

Olika slag av åtgärder kan användas för att motverka missbruk av en

dominerande ställning. Det minst ingripande sättet är att det berörda

företaget frivilligt ändrar sitt beteende när det blir medvetet om att det

föreligger en konflikt med konkurrensreglerna. En frivillig anpassning

till konkurrenslagens bestämmelser torde också förekomma i många fall

utan att det sker någon formell prövning hos Konkurrensverket. En sådan

normbildande effekt är en viktig funktion hos all konkurrenslagstiftning.

Det är dock svårt att bedöma omfattningen av denna indirekta påverkan.

Andra former för ingripande mot dominansmissbruk är avslag på

ansökan om icke-ingripandebesked, åläggande att upphöra med ett

förbjudet förfarande vilket kan förenas med vite och talan vid

Stockholms tingsrätt om utdömande av konkurrensskadeavgift.

Åläggande har meddelats av Konkurrensverket avseende totalt 31 olika

överträdelser, varav 21 gällde dominansmissbruk. I 13 fall har verket

väckt talan om konkurrensskadeavgift, varav 9 gällde missbruk av en

dominerande ställning.

På livsmedelsområdet har Konkurrensverket ingripit mot

dominansmissbruk i endast två fall. På detta område handlar

lagtillämpningen främst om förbjudet samarbete, nämligen 48 fall,

särskilt vertikala konkurrensbegränsningar.

I samband med att den nya konkurrenslagen trädde i kraft informerade

Konkurrensverket dagligvaruhandeln och livsmedelsindustrin på olika

sätt om det nya regelsystemet, bl.a. om lagens betydelse för sådana

leverans- och försäljningsvillkor som producenterna och andra

leverantörer tillämpade gentemot handeln. Till följd av den koncentration

som finns i livsmedelsindustrin, den starka ställning som vissa företag

hade och villkorens utformning var en anpassning till lagen nödvändig

för att villkoren inte skulle utgöra missbruk av en dominerande ställning

och strida mot 19 § konkurrenslagen. I vissa fall lät företag pröva sina

villkor men återkallade ansökningarna sedan de fått del av

Konkurrensverkets preliminära bedömning att villkoren stod i strid med

konkurrenslagen. Några av de ansökningar som inte återkallades avslogs

av Konkurrensverket.

På energiområdet uppgick antalet ingripanden mot missbruk av

marknadsdominans till två.

Också på bygg- och boområdet är andelen missbruksfall av det totala

antalet ingripanden litet. Av totalt tre fall av dominansmissbruk gällde

två prisdiskriminering och kopplingsförbehåll medan det tredje ärendet

rörde exklusivitet och leveransvägran.

Vid nio tillfällen har Konkurrensverket ingripit mot missbruk av

dominerande ställning på transportområdet. Tre av dessa fall rörde

järnvägstransporter, tre flygtransporter och ett ärende gällde

sjötransporter.

Ett viktigt fall rörande missbruk av en dominerande ställning på

järnvägsområdet avsåg trafikhuvudmännens upphandling år 1993 av

tågtrafik på länsjärnväg i Jönköpings, Kalmar och Hallands län. En av

anbudsgivarna, BK Tåg AB, anförde i klagomål till Konkurrensverket att

SJ tillämpat underprissättning. Konkurrensverket fann i sitt beslut att SJ

hade gjort sig skyldigt till underprissättning i strid med förbudet i 19 §

konkurrenslagen och yrkade hos Stockholms tingsrätt om

konkurrensskadeavgift med 30 miljoner kronor. Tingsrätten och

Marknadsdomstolen har senare fastslagit att SJ gjort sig skyldig till

underprissättning men begränsade konkurrensskadeavgiften till 8

miljoner kronor.

På flygtrafikområdet har Konkurrensverket vid flera tillfällen ingripit

mot SAS med stöd av konkurrenslagens bestämmelse om

dominansmissbruk. År 1995 vägrade SAS teckna s.k. interlineavtal

avtal mellan flygbolag att dessa accepterar varandras biljetter med

Nordic European, som vid den tidpunkten startade trafik på linjen

Östersund-Arlanda. Verket konstaterade i sitt beslut att SAS inte hade

något objektivt, kommersiellt skäl för sin vägran och att förfarandet

utgjorde en överträdelse av förbudet mot missbruk av en dominerande

ställning. Verket yrkade att SAS skulle åläggas en konkurrensskadeavgift

på 10 miljoner kronor. Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen

delade i allt väsentligt verkets bedömning men fastställde

konkurrensskadeavgiften till 1 miljon kronor.

I ett annat ärende har Konkurrensverket ingripit mot hur SAS tillämpar

lojalitetsprogrammet EuroBonus på inrikes flygresor och hävdat att detta

begränsar marknaden genom att kraftigt försvaga eller helt eliminera den

normala priskonkurrensen mellan företagen. Verket ålade i november

1999 SAS, vid vite av 100 miljoner kronor, att upphöra med förfarandet.

Beslutet har överklagats hos Marknadsdomstolen, som har beslutat om

inhibition tills vidare.

Det område där flest ingripanden mot missbruk av dominerande

ställning har skett är medieområdet, inkl. post och tele. Bland annat har

åläggande meddelats i 18 fall, vilket utgör 40 procent av det totala antalet

ålägganden.

På teleområdet har konkurrensproblemen i hög grad handlat om Telias

dominerande ställning, särskilt med hänsyn till att företaget förfogar över

det s.k. accessnätet den sista delen av ledningsnätet fram till

abonnenten, de s.k. koppartrådarna som alla operatörer på området fast

telefoni behöver tillgång till. Ärenden rörande ifrågasatt

dominansmissbruk har bl.a. gällt Telias prissättning av samtrafiken och

Telias prissättning mot slutkunder.

Sedan konkurrenslagen trädde i kraft har Konkurrensverket haft mer än

100 ärenden som har berört Posten. Många av dessa gäller ifrågasatt

missbruk av en dominerande ställning. Hittills har de avgjorda ärendena

på postområdet lett till klargöranden främst vad beträffar exklusivavtal,

trohetsskapande rabatter och årsbonussatser. De exklusivavtal som

Posten tidigare tecknat med kunder och som närmast omöjliggjort ett

anlitande av konkurrenter till Posten skall nu vara undanröjda.

Detsamma gäller klausuler i avtal som ger Posten ensidig rätt att förändra

erbjudna priser under pågående avtalsperiod. Rabatter och årsbonussatser

får inte konstrueras på ett sådant sätt att de är relaterade till kundens

totalbehov. Slutligen har det klarlagts att det under vissa förhållanden är

otillåtet för Posten att tillämpa geografisk prisdifferentiering i syfte att

möta konkurrens.

På området hälso- och sjukvård har Konkurrensverket ingripit i två fall

av dominansmissbruk inom tandvården, varav det ena gällde

leveransvägran. Det andra ärendet gällde ett förfarande från

tandvårdshuvudmannens (Göteborgs kommun) sida som innebar att om

tandvårdshuvudmannen utförde den oralkirurgiska delen av en

implantatbehandling, skulle ansvaret för och avslutandet av den

protetiska delen av behandlingen också utföras av

tandvårdshuvudmannen. Konkurrensverket ansåg att förfarandet var

konkurrensbegränsande och att det innebar ett missbruk av

tandvårdshuvudmannens dominerande ställning på marknaden för

implantatbehandlingar, i strid med förbudet i 19 § konkurrenslagen.

Ett ärende på ett annat område, nämligen marknaderna för inomhusbad

samt gym- och solarietjänster, har också anknytning till den offentliga

sektorn. I detta fall ansåg Konkurrensverket att en kommun

(Stenungsund) hade utnyttjat sin dominerande ställning på marknaden för

inomhusbad för att stärka sin ställning på marknaden för solarietjänster.

Det var mer förmånligt att köpa ett s.k. tiokort till solarierna, vilket

inkluderade bad, än att köpa motsvarande kort för enbart bad. Vidare

kostade det lika mycket att köpa ett enstaka solariebesök med bad som att

bara köpa bad. Företag som konkurrerade med kommunens tjänsteutbud

upphörde med sin verksamhet efter det att kommunen hade infört sin

prissättningsmodell. Stockholms tingsrätt beslutade att kommunen skulle

betala den av Konkurrensverket yrkade konkurrensskadeavgiften. Genom

kommunens medgivande och utredningen i målet fann tingsrätten det

klarlagt att kommunen av oaktsamhet överträtt förbudet i 19 §

konkurrenslagen.

Den samlade bilden när det gäller förekomsten av missbruk av en

dominerande ställning är att denna form av konkurrensbegränsning

särskilt förekommer på områden som nyligen regelreformerats och

öppnats för konkurrens. Typiska exempel är postverksamhet, telefoni,

järnvägstrafik och inrikes flygtrafik. På sådana områden finns ofta ett

starkt dominerande företag som före omregleringen varit skyddat mot

konkurrens och som möter en ny utmaning i form av små företag som

söker slå sig in på tillgängliga eller särskilt attraktiva delar av

marknaden. Skillnaden i marknadsmakt mellan det etablerade och de nya

företagen medför uppenbara risker för att dominantens åtgärder för att

skydda sin marknadsställning slår orimligt hårt mot konkurrenterna.

Därav följer också risken för att reformens syfte, att skapa en marknad

med fungerande konkurrens, kvävs i sin linda. Konkurrenslagens förbud

mot missbruk av en dominerande ställning kan i vissa fall stödja

utvecklingen mot mångfald och mer balanserade styrkeförhållanden

mellan aktörerna på sådana marknader. Konkurrenslagstiftningen tar

emellertid principiellt sikte på förhållandena på fungerande

konkurrensmarknader och kan därför behöva kompletteras med

särlagstiftning på områden som nyligen öppnats för konkurrens och

befinner sig i en övergångsfas. Telelagen är ett exempel på sådan

särlagstiftning.

Vissa former av utnyttjande av marknadsmakt faller således utanför det

område som kan angripas med stöd av konkurrenslagens bestämmelser

rörande missbruk av en dominerande ställning på marknaden.

Utnyttjandet av marknadsmakt kan trots detta utgöra ett hot mot

mångfald, effektivitet, utveckling och innovationer på olika varu- och

tjänstemarknader. Därmed hotas samtidigt anpassningen till köparnas

behov och preferenser, t.ex. i fråga om lågt pris, hög kvalitet, brett urval,

god service eller produktförnyelse. Områden där

konkurrenslagstiftningen i sin nuvarande utformning inte är ägnad att

motverka alla fall av utnyttjande av marknadsmakt till skada för

konsumenterna är exempelvis marknader som nyligen öppnats för

konkurrens och marknader där såväl privata som offentliga aktörer

konkurrerar.

6.4 Konkurrensbegränsande samordning mellan företag

6.4.1 Positiv och negativ samverkan

Samverkan mellan företag kan i många fall medföra positiva effekter,

inte bara för de berörda företagen utan också för konsumenterna och för

den allmänna ekonomiska utvecklingen. Särskilt för små och medelstora

företag kan samarbete göra det möjligt för deltagarna att arbeta mer

effektivt, att öka sin produktivitet och att stärka sin konkurrenskraft i

förhållande till större företag på marknaden. I många fall kan även

samarbete mellan större företag vara ekonomiskt önskvärt, förutsatt att

det inte får till resultat att konkurrensen begränsas.

Erfarenhetsutbyte om förhållanden på marknaden och gemensamt

framtagen information om marknadens utveckling är ett exempel på

samarbete mellan företagen i en bransch som normalt är positivt. Sådant

samarbete får dock inte leda till att konkurrerande företags beteende på

marknaden samordnas eller företagens handlingsfrihet begränsas. Om en

gemensam branschstatistik är så detaljerad att enskilda företags åtgärder

kan identifieras kan detta förstärka ett samordnat förfarande ifråga om

priser eller försäljningsvolymer.

Andra former av positivt samarbete kan gälla forsknings- och

utvecklingsprojekt, gemensamma resurser för produktion eller

distribution, reklam eller produktmärkning som betecknar en viss kvalitet

på varan. Konsortier är en särskild form av samarbete mellan företag som

är vanlig vid t.ex. upphandling av anläggnings- och

byggnadsentreprenader. Sådan samverkan är normalt positiv från

konkurrenssynpunkt om de deltagande företagen inte konkurrerar med

varandra om det arbete som skall utföras. Även konsortiesamverkan

mellan konkurrenter kan vara positiv om vart och ett av de deltagande

företagen inte skulle ha haft möjlighet att på egen hand genomföra

arbetet.

Överenskommelser mellan företag om att begränsa konkurrensen på en

marknad kan jämföras med skapandet av en artificiell monopolsituation.

Om företagen enas om ett gemensamt försäljningspris kan konsumenten

inte längre välja det lägsta priset. Det innebär i sin tur att det enhetliga

priset kan höjas så att det motsvarar monopolprisets nivå. Om företagen

gör upp om att dela upp marknaden mellan sig geografiskt, efter

kundkategori eller på annat sätt står det inte längre konsumenten fritt

att välja vilken leverantör hon vill vända sig till. Sådana slag av

konkurrensbegränsande överenskommelser utgör därmed en konspiration

som flyttar makten från konsumenten till de samverkande säljarna.

De allvarligaste formerna av negativ samverkan är prissamarbete och

marknadsdelning. Sådan samverkan utgör ett direkt angrepp på

konsumenternas möjligheter att välja det förmånligaste priset eller den

bästa leverantören. Samverkan mellan konkurrenter i samma handelsled

 s.k. horisontellt samarbete är normalt mer negativt från

konkurrenssynpunkt än s.k. vertikalt samarbete, mellan exempelvis

tillverknings- och handelsföretag eller mellan grossist och detaljist. Men

även vertikalt samarbete kan begränsa konkurrensen, t.ex. genom att

utestänga vissa leverantörer eller återförsäljare och på så sätt begränsa de

alternativ som konsumenten har tillgång till.

6.4.2 Avtal och samordnade förfaranden

En samordning mellan företag, som har till syfte eller verkan att

konkurrensen begränsas, kan vara mer eller mindre formaliserad. En

ytterlighet är ett skriftligt avtal där deltagarnas åtaganden preciseras i

detalj och som också reglerar konsekvenserna av att någon av deltagarna

bryter mot överenskommelsen. Den motsatta ytterligheten är ett tyst

samförstånd mellan företag om ett enhetligt beteende eller om att avstå

från att konkurrera i ett visst avseende. För konsumenterna kan de

negativa effekterna av att konkurrensen inte fungerar vara lika allvarliga

vid ett informellt samfällt agerande som i fall då ett formellt kartellavtal

föreligger.

Förbudet i 6 § konkurrenslagen mot konkurrensbegränsande

överenskommelser gäller i lika hög grad muntliga överenskommelser

som skriftliga. Däremot är svårigheten att bevisa en informell

samordning givetvis betydligt större. Trots detta visar internationella

erfarenheter av kartellbekämpning att de deltagande företagen många

gånger upprättar komprometterande protokoll eller annat skriftligt

material, som kan utgöra bevismaterial vid ett rättsligt förfarande.

Det är inte ovanligt att en konkurrensbegränsande överenskommelse

utgör en del av normala affärsavtal som i övrigt inte har till ändamål att

begränsa konkurrensen. En konkurrensbegränsande klausul kan angripas

med stöd av konkurrenslagens förbudsbestämmelser, och även drabbas

av ogiltighet, utan att avtalets tillämpning i övrigt behöver påverkas.

6.4.3 Konkurrensbegränsande samarbete på olika områden

Av de totalt 388 ingripanden med stöd av konkurrenslagen som

Konkurrensverket gjort under perioden 1 juli 1993-30 juni 1999 avsåg

311 närmare 80 procent förbudet i 6 § mot konkurrensbegränsande

samarbete. I motsats till vad som är fallet vid missbruk av en

dominerande ställning medger konkurrenslagen att undantag ges från

förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete om avtalet har anmälts

till Konkurrensverket. Förutsättningen är att vissa kriterier som anges i

lagens 8 § är uppfyllda, vilket i huvudsak innebär att de positiva

effekterna av samarbetet väger tyngre än de negativa. En form av

ingripande mot konkurrensbegränsande överenskommelser är att

Konkurrensverket avslår en ansökan om undantag. Sådana ansökningar

kombineras normalt med en ansökan om icke-ingripandebesked, dvs. en

formell förklaring att avtalet inte strider mot förbudet i 6 §. 184 av de

388 ingripandena utgjordes av avslag på ansökan om undantag och/eller

icke-ingripandebesked. Den helt övervägande delen av dessa fall gällde

förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete.

I vissa fall visar det sig under Konkurrensverkets handläggning av en

ansökan att utformningen av ett avtal inte gör det möjligt att bevilja ett

undantag eller ett icke-ingripandebesked. Det är i sådana situationer inte

ovanligt att avtalsparterna gör sådana förändringar i avtalet att

konkurrensbegränsningen undanröjs och att därigenom förutsättningar

skapas för ett positivt beslut. I närmare 100 fall har sådana modifieringar

skett i konkurrensbegränsande avtal. En liknande form av ingripande är

när Konkurrensverket förenat ett beslut om undantag från förbudet med

vissa villkor. Detta har skett i 42 fall.

De skarpare formerna av ingripande mot konkurrensbegränsande

överenskommelser utgörs av åläggande att upphöra med överträdelsen

som kan förenas med vite och talan om konkurrensskadeavgift. En

tredjedel, eller tio stycken, av de konkurrensbegränsningsfall som har lett

till beslut om åläggande har gällt konkurrensbegränsande avtal. I fem

fall, av totalt 13, har Konkurrensverkets ansökan om

konkurrensskadeavgift gällt konkurrensbegränsande samarbeten. Figur

6.2 visar hur verkets ingripanden mot konkurrensbegränsande

samarbeten fördelar sig på olika områden.

Figur 6.2 Konkurrensverkets ingripanden mot konkurrensbegränsande samarbeten

åren

1993 till 1999, fördelade på områden. Totalt 311 ärenden.

Källa: Konkurrensverket

På livsmedelsområdet har Konkurrensverket ingripit mot

konkurrensbegränsande samarbete i 48 fall, vilket motsvarar 15 procent

av antalet motsvarande ingripanden i alla branscher. Huvuddelen av

fallen på livsmedelsområdet, 39 ingripanden, rörde vertikala

konkurrensbegränsningar. Livsmedelsområdet skiljer sig därvidlag från

andra branscher, där konkurrensbegränsande avtal vanligen är

horisontella till sin natur.

Även bygg- och boområdet står för en stor del av ingripandena mot

konkurrensbegränsande avtal 51 fall eller 16 procent av samtliga

ingripanden med stöd av 6 § konkurrenslagen. Två tredjedelar av dessa

konkurrensbegränsningar på bygg- och boområdet hade en omedelbar

effekt på varors och tjänsters priser och i 21 fall rörde det sig om

renodlade horisontella prisöverenskommelser. Branschorganisationer har

haft en framträdande roll när det gäller förekomsten av horisontellt

prissamarbete, särskilt inom byggmaterialbranschen och

elinstallationsbranschen. Samarbete mellan starka konkurrenter i

konsortier och joint ventures har särskilt förekommit inom

anläggningsbranschen.

Det tredje tunga området när det gäller konkurrensbegränsande

samarbete är transportområdet. Med 45 fall svarar detta område för

nästan samma andel av det totala antalet ingripanden mot

konkurrensbegränsande avtal som livsmedelsområdet. Huvuddelen av

konkurrensbegränsningarna har rört prissättningen på de berörda

tjänsterna. Närmare tre fjärdedelar av fallen avser taxi- eller

åkeriverksamhet.

På energiområden har Konkurrensverket ingripit mot 26

konkurrensbegränsande avtal. Närmare 80 procent av dessa ärenden

gällde drivmedelsområdet.

I 17 fall har ingripande skett mot prissamverkan på skogsområdet,

varav 13 gällde direkta prisöverenskommelser. Det otillåtna samarbetet

på detta område har normalt skett inom ramen för konsortier, joint

ventures eller branschorganisationer.

På mediaområdet exklusive post- och teleområdet har ingripande mot

konkurrensbegränsande samarbete skett i 25 fall. Jämfört med övriga

områden är det relativt få konkurrensbegränsningar på mediaområdet

som har kunnat avvärjas genom frivilliga åtgärder. Som tidigare

redovisats var det totala antalet ingripanden mot

konkurrensbegränsningar på post- och teleområdet också jämförelsevis

stort; det har dock här till övervägande del handlat om

dominansmissbruk.

I 30 fall har Konkurrensverket ingripit mot konkurrensbegränsande

samarbete på finans- och försäkringsområdet. Det har i samtliga fall rört

sig om horisontella begränsningar i mer än hälften av fallen omfattade

det undanröjda samarbetet mer än 50 procent av marknadens totala

omsättning. 22 av fallen innefattade förbjudet prissamarbete.

Drygt 15 konkurrensbegränsande samarbeten på sjuk- och

hälsovårdsområdet har undanröjts, varav merparten gällde läkemedels-

och hälsokostområdet. En mindre del av konkurrensbegränsningarna på

detta område gällde prissamarbete, däremot har jämförelsevis många fall

avsett vertikala exklusivavtal.

Konkurrensverkets ingripanden mot konkurrensbegränsande

förfaranden har kvantitativt till övervägande del avsett förbjudet

samarbete. Andelen allvarliga ingripanden, dvs. ålägganden och ansökan

om konkurrensskadeavgift, är dock färre än när det gäller

dominansmissbruk, både relativt och i absoluta tal. Det dominerande

medlet för att undanröja konkurrensbegränsande avtal har varit avslag på

ansökan om undantag/icke-ingripandebesked. Det innebär samtidigt att

åtgärder för att undanröja hemliga karteller hittills har spelat en

begränsad roll i lagtillämpningen, sett i ett helhetsperspektiv.

Många ingrepp mot konkurrensbegränsande avtal har skett på

livsmedelsområdet och bygg- och boområdet, branscher som i OECD-

respektive EU-studier har pekats ut som områden där det i vårt land finns

särskilda konkurrensproblem.

I övrigt tyder genomgången på att konkurrensbegränsande samarbete

som varit oförenligt med förbudet i 6 § konkurrenslagen har varit utbrett

i stora delar av näringslivet. Ingripanden mot branschsamarbete har bland

annat skett på områden där privata företag tidigare verkat under strikta

regleringar, t.ex. finans- och försäkringsmarknaden och vissa

transportområden. Förekomsten av konkurrensbegränsande avtal har

dock inte begränsats till sådana områden utan synes ha varit vanligt

förekommande inom flertalet branscher.

6.4.4 Hemliga karteller

Det hävdas ibland att karteller är ett fenomen som inte längre

förekommer på den svenska marknaden, åtminstone inte i sådan

utsträckning att det skulle vara motiverat att skärpa nuvarande

konkurrenslagstiftning.

Under decennierna före övergången till en stramare konkurrenspolitik i

början av 1990-talet rådde en påtaglig samarbetskultur i det svenska

samhället. Den allmänna synen på samverkan mellan företag hade sin

motsvarighet i rättsväsendets syn på konkurrensbrott. Även om vissa

förbudsbestämmelser fanns i den huvudsakligen missbruksbaserade

lagen före 1993, och brott mot förbuden var straffsanktionerade, hade

sådana förseelser låg prioritet hos åklagare och i domstolar.

Konkurrensverket har i rapporten Konkurrensen i Sverige under 90-

talet problem och förslag bl.a. anfört följande.

Det ligger i sakens natur att förekomsten av allvarliga karteller inte

låter sig bevisas förrän de har upptäckts. De karteller som har

påvisats har med stöd av EG:s regler eller konkurrenslagen

successivt angripits och bringats att upphöra, vilket ger en

indikation om förekomsten av karteller. Konkurrensverket gör i sin

rapport bedömningen att ett antal omständigheter talar för att dolda

karteller existerar och utgör ett allvarligt hot mot konsumenterna

och samhällsekonomin.

Vid Europeiska kommissionens tillämpning av gemenskapens

konkurrensregler har svenska företag eller företag med svensk

anknytning varit inblandade i flera av de största kartellärendena.

Det gäller bl.a. områden som pappersmassa, kartong, stål och

rörprodukter. Några av dessa ärenden avser tiden före Sveriges

anslutning till EU och skulle möjligen kunna tolkas som att

näringslivet då var omedvetet om innebörden av de regler som

gällde på EG-marknaden. En sådan tolkning motsägs dock av att

svenska företag i flera fall har medverkat i omfattande

kartellsamarbete även efter år 1995.

Vissa omständigheter ökar sannolikheten för att kartellsamarbete kan

uppkomma i en bransch. Exempel på sådana omständigheter är hög

koncentration, vikande efterfrågan, standardiserade produkter,

omfattande branschsamarbete i exempelvis tekniska frågor och svag eller

obefintlig importkonkurrens. I Konkurrensverkets rapport redovisas en

genomgång av konkurrensförhållandena i åtta viktiga sektorer. Av denna

redovisning framgår att det finns många branscher på den svenska

marknaden där det kan finnas incitament att begränsa konkurrensen

genom samordnade förfaranden eller formella överenskommelser.

Konkurrensverket anför vidare.

En omständighet som kan medverka till uppkomsten av karteller är

den tradition av samarbete och branschsammanhållning som sedan

gammalt är stark i vårt land. Sverige är inte unikt i detta avseende.

Det finns dock en påtaglig tendens att länder med stark

samarbetstradition i näringslivet samtidigt är kända för att hysa en

"kartellkultur". Som en kontrast framstår USA och Kanada, där

strikta konkurrensregler har tillämpats i mer än 100 år och där

företagen på ett helt annat sätt än i Sverige undviker agerande som

kan skapa misstanke om obehöriga kontakter mellan konkurrenter.

Enligt Konkurrensverkets rapport ger den stora mängd klagomål och

information om konkurrensproblem som verket får in också en bild av

hur företagen ställer sig till konkurrens respektive samverkan i olika

branscher. Klagomålen ger sällan information om priskarteller och

liknande förfaranden som i första hand riktar sig mot konsumentintresset.

I sådana fall är det främst deltagarna i kartellsamarbetet som har kunskap

om vad som försiggår, och dessa har i allmänhet liten anledning att

informera konkurrensmyndigheten. Däremot får verket ofta information

från drabbade företag om det slag av samverkan som syftar till att

eliminera "uppstickare", dvs. företag som erbjuder andra villkor än den

traditionella delen av branschen.

Ett typiskt exempel är klagomål om leveransvägran. Vägran att

leverera kan under vissa omständigheter vara affärsmässigt

motiverad, t.ex. om det berörda företaget av köparen bedöms utgöra

en kreditrisk. När sådana objektiva skäl saknas framstår

leveransvägran som märklig med tanke på att det bör ligga i varje

företags intresse att maximera sin försäljning. En närmare

granskning av omständigheterna visar i sådana fall ofta att det

klagande återförsäljarföretaget avvikit från branschpraxis i något

avseende, t.ex. genom att hålla förhållandevis låga priser till

konsument eller genom att bedriva Internetförsäljning. Även under

sådana förhållanden borde leverantören främst vara intresserad av

vilket pris han får från återförsäljaren och inte vilket konsumentpris

denne i sin tur tillämpar. Tvärtom bör ett lägre konsumentpris leda

till ökad total försäljning, vilken också är gynnsamt för

leverantören.

Den förklaring som vid Konkurrensverkets fortsatta undersökning

framstår som uppenbar, men som i de flesta fall svårligen låter sig

bevisas, är att initiativet till leveransvägran ligger hos de

konkurrerande återförsäljarna. Genom hot om köpbojkott kan dessa

åstadkomma att en lågpriskonkurrent neutraliseras. Liknande fall av

horisontell samverkan för att utestänga en potentiell konkurrent

från marknaden har förekommit i samband med branschmässor som

arrangeras av branschorganisationen eller annat gemensamt organ.

Mot bakgrund av kartellers allvarliga skadeverkningar anser

regeringen att det inte är acceptabelt att sådana karteller som innebär

väsentlig skada för konsumentintresset över huvud taget förekommer. I

propositionen föreslås därför att olika åtgärder för att effektivisera

uppspårandet och beivrandet av karteller görs till föremål för en särskild

utredning.

6.5 Marknader som nyligen öppnats för konkurrens

De konkurrensproblem på olika regelreformerade marknader som

redovisas under 6.5.3 och följande avsnitt bygger i första hand på

kartläggningen i Konkurrensverkets rapport Konkurrensen i Sverige

under 90-talet problem och förslag (2000:1).

6.5.1 Avreglering, regelreformering, konkurrensutsättning eller

privatisering?

Den process som ofta sammanfattas under beteckningen avreglering har

under slutet av 1900-talet, i högre eller lägre grad, varit utmärkande för

näringspolitiken i flertalet utvecklade industriländer. I USA påbörjades

processen redan under 1970-talet, bl.a. med liberalisering av flyg- och

telemarknaderna. I Storbritannien inleddes en omfattande

avregleringsprocess under 1980-talet. Telekommunikationsföretaget

British Telecom var det första allmännyttiga företaget som

privatiserades, vilket skedde år 1984. Därefter har, i varierande grad, bl.a.

el och järnvägstransporter öppnats för konkurrens. EU har haft en

pådrivande roll för att öppna olika offentliga monopol i medlemsstaterna

för konkurrens. Det gäller framför allt infrastrukturområden som

transporter, telekommunikationer och energi. Processen har normalt

inletts med s.k. grönböcker och vitböcker, vilka har lagt en grund för

direktiv och andra bindande gemenskapsregler. Sverige har jämfört med

andra medlemsländer legat långt framme i denna process, både när det

gäller tidpunkten för att reformera olika marknader och omfattningen av

konkurrensutsättningen.

Utvecklingen har dock inte följt samma spår på alla håll. 1980-talets

reformer i Storbritannien var i hög grad inriktade på en förändring i

ägandet, dvs. privatisering. Effekten blev många gånger att offentliga

monopol ersattes av privata monopol. För att motverka att de privata

monopolen skulle kunna missbruka sin marknadsmakt skapades

regleringssystem som tillämpas av särskilda sektormyndigheter, s.k.

watch-dogs.

I Sverige har tyngdpunkten däremot legat på att öppna marknader för

konkurrens. För flertalet av dessa marknader har inte nödvändigtvis

antalet regler minskat. Snarare har de regler som hindrat konkurrens

avskaffats, samtidigt som nya regler har införts i syfte att öka

förutsättningarna för en väl fungerande konkurrens. Regler som

avskaffas kan vara sådana som begränsar utbudet på marknaden i form

av etablerings- eller handelshinder. Regler som införs i

konkurrensfrämjande syfte kan vara sådana som reglerar villkoren för att

utnyttja en tidigare monopolists infrastruktur. Detta kan mycket väl

innebära att en marknad som öppnas för konkurrens får ett mer

omfattande regelverk än vad som tidigare varit fallet.

Ett exempel är telemarknaden där dåvarande Televerket inte hade

något legalt monopol men däremot ett de facto-monopol och styrdes på

ungefär samma sätt som en myndighet. Före konkurrensutsättningen

behövdes därför ingen lagstiftning som specifikt reglerade olika frågor på

telemarknaden. När telemarknaden öppnades för konkurrens

bolagiserades Televerket samtidigt som ett nytt regelverk telelagen

trädde i kraft. Telemarknaden utvecklades därmed från ett oreglerat

monopol till en situation som kan beskrivas som reglerad konkurrens.

När marknaden för distribution av brevförsändelser öppnades för

konkurrens upphörde formellt Postverkets brevmonopol. Det fanns då

inte någon lagstiftning som reglerade utövandet av själva

postverksamheten utan enbart regler som generellt styrde Postverkets

verksamhet. Genom ikraftträdandet av en särskild postlag och

bolagiseringen av Postverket ersattes också på detta område det

oreglerade monopolet med ett regelverk som skulle skapa förutsättningar

för uppkomsten av konkurrens.

På andra marknader som regelreformerats fanns redan före reformen

ett flertal privata aktörer. Konkurrensen begränsades genom exempelvis

etableringskontroll, prisreglering eller reglering av produkternas

utformning eller innehåll. På flera sådana marknader har

förutsättningarna för konkurrens ökats genom ett avskaffande av

marknadsregleringar. Detta gäller bl.a. marknaderna för taxitrafik,

långväga busstrafik och finansiella tjänster. I vissa fall har avregleringen

skapat behov av nya regler exempelvis för att lösa vissa ordningsfrågor

 när en friare etablering gett upphov till problem som inte förutsågs vid

avskaffandet av marknadsregleringarna.

Den renaste formen av konkurrensutsättning innebär att etableringen

av företag är fri inom de generella ramar som den näringspolitiska

lagstiftningen ger. Detta skapar i allmänhet förutsättningar för en

effektivt fungerande konkurrens med en mångfald av säljare och

produkter. På en sådan marknad sker normalt en successiv förnyelse

genom att mindre effektiva företag, eller produkter som inte uppskattas

av konsumenterna, slås ut och ersätts av nya och bättre alternativ.

På vissa områden saknas dock möjlighet att skapa marknader med

sådana valmöjligheter för konsumenterna. Det gäller bl.a. områden där

det inte finns tekniskt eller ekonomiskt utrymme för mer än en

leverantör. Konkurrensutsättningen kan i sådana fall komma till uttryck i

en upphandling av en leverantör med ensamställning. Konkurrensen

mellan olika alternativ sker vid själva upphandlingen, däremot får den

som uppdraget går till en ställning som kan betecknas som ett

tidsbegränsat monopol under kontraktstiden. I stället för den normala

konkurrensen på en marknad skapas konkurrens om en marknad.

En liknande form av konkurrensutsättning kan tillämpas där det

allmänna i praktiken är ensam köpare, dvs. produkten består av

nyttigheter som tillhandahålls medborgarna men kostnaden täcks helt

eller till stor del av budgetmedel. I stället för att utföra sådana tjänster i

offentlig regi kan produktionen upphandlas av privata utförare eller i

konkurrens mellan privata utförare och egenregiverksamheten. Denna

form av konkurrensutsättning kan också konstrueras så att användarna av

tjänsten får inflytande över valet av utförare. Sådana former av s.k.

kundvalssystem innebär att den offentliga finansieringen går till den

produktionsenhet som användaren väljer. Syftet är att utnyttja ett element

i konkurrensmodellen, nämligen konsumentens makt att styra

produktionens inriktning, för att i sin tur skapa ett tryck på leverantören

att göra kunden nöjd.

Regelreformeringen av marknader, så som den har tillämpats i Sverige,

har således i första hand fokuserats på att skapa förutsättningar för en

fungerande konkurrens. Risken för att skapa privata monopol har gjort

det angeläget att behålla en samhällelig kontroll genom ägande. Därmed

är inte sagt att ägarfrågan saknar relevans för frågan om hur en effektiv

konkurrens skall skapas på en marknad som varit hämmad av reglering.

Efter hand som en regelreformerad marknad utvecklas mot en jämnare

styrkebalans mellan olika aktörer blir frågan om lika

konkurrensförutsättningar viktigare. Även om det på många fungerande

konkurrensmarknader finns privat och offentligt ägda företag sida vid

sida kvarstår vissa skillnader i förutsättningarna som beror på ägandet.

Exempelvis kan ett statligt ägt företag ställas inför vissa icke-

kommersiella krav som sammanhänger med statens ansvar mot

medborgarna. Å andra sidan kan ett offentligägt företag ha fördelen av ett

starkare skyddsnät vid ett ekonomiskt misslyckande än sin privata

konkurrent. Detta innebär att även ägarfrågan från fall till fall och i ett

längre perspektiv kan behöva övervägas för att ytterligare utveckla de

marknader som har öppnats för konkurrens.

6.5.2 Avvägningen mellan konkurrens och allmänintresset

Konkurrens är som nämnts aldrig ett självändamål. Konkurrensmodellen

skall i stället ses som ett medel bland flera, som kan användas för att

tillgodose olika gemensamma och enskilda intressen. I vissa fall kan

konkurrensmodellen utgöra ett alternativ till andra sätt att organisera

tillhandahållandet av olika nyttigheter. På andra områden är det av

praktiska eller principiella skäl omöjligt eller olämpligt att låta mer än en

leverantör tillhandahålla de berörda varorna eller tjänsterna.

När en konkurrensmodell tillämpas innebär detta aldrig att

konkurrensen är helt fri. En fungerande konkurrens förutsätter alltid ett

grundläggande regelverk i form av lagar och andra bestämmelser som

sätter gränser för aktörernas beteenden på marknaden. På vissa

marknader, bland annat sådana som nyligen öppnats för konkurrens, kan

det behövas branschspecifika regler till skydd för olika intressen.

Det utmärkande för en fungerande konkurrensmarknad är att

konsumenterna eller andra köpare kan utöva ett styrande inflytande över

de nyttigheter som tillhandahålls genom valet av produkt och leverantör.

Detta inflytande är dock vanligen ekonomiskt graderat i förhållande till

köparens betalningsvilja och betalningsförmåga. Behov som företräds av

ett fåtal köpare får inte samma genomslag som de krav på produkterna

som uttrycks av många och köpstarka konsumenter.

En annan svaghet hos konkurrensmodellen är att köparna oftast har ett

kortsiktigt perspektiv. I valet mellan att använda resurser för

näraliggande behov och behov som förutses ge sig till känna först i en

avlägsen framtid väger vanligen de förra tyngre. Än tydligare blir denna

konflikt om de framtida behoven endast med en låg sannolikhet bedöms

beröra den enskilda personen. Även om sådana långsiktiga eller

potentiella behov inte kommer till uttryck genom en köphandling, i ett

val mellan olika alternativ, ställer medborgarna ändå krav att samhället

kan tillgodose behoven.

På vissa områden kan det samtidigt finnas delar där behoven täcks

genom en fungerande marknad och andra delar där efterfrågan är för

svag för att skapa ett utbud som tillgodoser behoven. Sådana områden

gäller många gånger förhållandet mellan tätbefolkade regioner och

glesbygd. Det är ett allmänt intresse att en acceptabel tillgång på olika

varor och tjänster skall finnas också i glesbygden, även där efterfrågan

inte är tillräckligt stark för att göra verksamheten lönsam i

företagsekonomiska termer. Det finns olika metoder för att lösa denna

typ av problem.

Om produkten i fråga tillhandahålls av endast en leverantör, t.ex. ett

statligt monopol, kan resurser från den lönsamma verksamheten i

tätbefolkade delar av landet inom företagets ram utnyttjas för att även

bedriva verksamhet där intäkterna inte täcker kostnaderna. En liknande

modell kan användas även på områden där monopol inte råder genom

regler för eller avtal med ett marknadsdominerande företag.

Ett annat tillvägagångssätt är att låta marknadsmekanismerna fungera

där efterfrågan är tillräcklig för att verksamhet skall uppstå på privat

initiativ. På andra områden, t.ex. i glesbefolkade regioner eller

trafiksträckningar med litet kundunderlag, kan den verksamhet som från

allmän synpunkt bedöms vara motiverad upprätthållas genom

subventioner. Det kan gälla t.ex. tillgången till el, tele eller post. Det

mest aktuella exemplet är frågan om att ha tillgång till

datakommunikation i hela landet. Ett annat exempel är läkemedel där

regler upprätthålls för lika priser i hela landet. Denna modell kan ges ett

visst inslag av konkurrens genom ett upphandlingsförfarande, där det

företag som begär lägst bidrag för att tillhandahålla en preciserad tjänst

ges uppdraget. Jämförelser mellan de båda modellerna visar vanligen att

den totala kostnaden för samhället blir högre i

korssubventioneringsmodellen samtidigt som den synliga utgiften blir

lägre.

På de områden där det finns ett allmänt intresse av att vissa nyttigheter

erbjuds medborgarna, samtidigt som den direkta efterfrågan av olika skäl

inte är tillräcklig för att skapa en marknad, finansieras ofta verksamheten

helt eller till stor del av stat eller kommun. Det gäller i första hand

kollektiva nyttigheter som försvar, polis och vägar men också tjänster

som tas i anspråk individuellt av medborgarna, t.ex. sjukvård, skola och

äldreomsorg. Traditionellt har den offentliga finansieringen förenats med

att det allmänna också har producerat nyttigheterna i fråga.

På många av de marknader som har öppnats för konkurrens har olika

aspekter av allmänintresset före regelreformeringen tillgodosetts implicit

genom att verksamheten legat under direkt samhällelig kontroll. Frågan

vilka icke-kommersiella krav som det allmänna vill ställa och vad de får

kosta har inte behövt konkretiseras. Efter konkurrensutsättningen har nya

aktörer trätt in på marknaden och avgränsat verksamheten utifrån

lönsamhetsaspekter. Verksamhet som medfört högre kostnader än vad

kunderna är beredda att betala för har uteslutits. Från det dominerande

företagets perspektiv kan detta uppfattas som att "plocka russinen ur

kakan" och att konkurrensen inte sker på lika villkor. Dominanten har för

sin del upplevt ett uttalat eller underförstått krav att ta större hänsyn till

allmänintresset.

För att så långt möjligt undvika detta slag av konflikter eller oklarheter

när en marknad öppnas för konkurrens är det viktigt att på förhand

analysera vilka krav som måste ställas från allmän synpunkt, och som

inte kan förutses tillgodoses enbart genom marknadsmekanismerna. Det

är också viktigt att skapa effektiva mekanismer för att vid behov

säkerställa tillgången till företagsekonomiskt olönsamma produkter.

Några olika modeller för att tillgodose medborgarnas behov på områden

där efterfrågan är svag har antytts i det föregående.

6.5.3 Finansiella tjänster

De svenska finansmarknaderna är i många delar mycket koncentrerade

marknader med ett fåtal aktörer. De fyra storbankerna har en gemensam

marknadsandel på drygt 85 procent på den svenska bankmarknaden i

stort. En liknande koncentration råder på marknaderna för försäkringar,

bostadsfinansiering och kapitalförvaltning genom fondbolag. Vid sidan

av dessa stora företag finns dock ett antal mindre nischaktörer.

Nyetableringar sker också, särskilt vad gäller tjänster relaterade till den

tekniska utvecklingen och Internet. Dessa nya företag kan ofta

karakteriseras som mellanhänder och torde kunna få en viktig roll i

relationen mellan privatpersoner och de traditionella finansiella

instituten. Utvecklingen efter avregleringen har till stor del inneburit

förbättringar i form av bl.a. ökat utbud och därmed större valfrihet för

konsumenten. Samtidigt finns fortfarande olika slag av

konkurrensproblem på de finansiella marknaderna.

Ett problem som Konkurrensverket tar upp i sin rapport (2000:1) är att

reavinstbeskattningen vid byte av fond medför inlåsningseffekter. En

kund som sparat i en fond är, vid byte av fond, tvungen att betala skatt på

den eventuella vinst som uppnåtts under spartiden. Detta är hämmande

för konkurrensen mellan olika fondbolag och för utvecklingen på

marknaden, då kundernas incitament att byta fond, och framför allt

institut, dämpas av beskattningens utformning.

Ett likartat problem är att privatpersoner sällan byter bank eller

försäkringsbolag, trots att bättre villkor många gånger erbjuds på annat

håll. Den viktigaste orsaken till inlåsningseffekten har i detta fall

uppgivits vara att man inte har tillräckligt med information i lättförståelig

form. Finansinspektionen har i rapporten Betaltjänster och kundrörlighet

(1998) pekat på kundernas behov av lättillgänglig information om

bankernas olika avgifter för olika tjänster.

Ett annat problem är att etableringskostnaderna för betalningstjänster

är relativt höga. Banklagskommittén har i sitt delbetänkande Reglering

och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160)

uppmärksammat detta konkurrenshinder. Villkoren för tillgång till dessa

system har också identifierats som ett konkurrensproblem i

Finansdepartementets nationella rapport till Ekofin-rådet (Nationell

rapport om ekonomiska reformer: Produkt- och kapitalmarknader,

Sverige, december 1998). Huruvida detta innebär att färre institut faktiskt

etablerar sig på marknaden är osäkert. Det är möjligt att den tekniska

utvecklingen kommer att innebära att dessa kostnader minskar.

Genomförda och pågående åtgärder

Regleringen av värdepappersfonder innebär bl.a. att det i dag ställs större

krav än tidigare på information till kunderna. Efter en omfattande

samhällsdebatt infördes en skyldighet för fondbolagen att informera

fondägarna om kostnaderna för förvaltningen av fonderna, då det visat

sig att de flesta fondsparare inte vet hur mycket de betalar i avgift.

Ändringen trädde i kraft i juli 1999 och återfinns i lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder.

Ytterligare en analys av om det nuvarande skyddet är tillräckligt görs

för närvarande av utredningen om en Översyn av lagstiftningen om

värdepappersfonder och andra företag för kollektiva investeringar (dir. Fi

1999:108). Samma utredning skall också analysera om det av

konkurrensskäl eller i övrigt finns behov av att öppna den svenska

fondmarknaden för utländska nationella fondföretag samt i så fall föreslå

vilka krav som skall ställas vad gäller tillsyn, riskspridning,

genomlysning m.m.

Den 1 januari 2000 trädde nya regler för försäkringsbolag i kraft (prop.

1998/99:87 ändrade försäkringsrörelseregler). Viktiga förändringar är

bl.a. att livförsäkringsbolagen får möjlighet att vara vinstutdelande och

att flyttningen mellan instituten delvis underlättas.

En annan viktig fråga inom den finansiella sektorn rör strukturen på

det totala regelverket. Mot bakgrund av den branschglidning som sker

mellan de finansiella aktörerna och att olika instituts verksamheter inte

längre går att urskilja med samma klarhet som tidigare har

Konkurrensverket pekat på att ett samlat regelverk för finansiella tjänster

vore önskvärt. En samlad reglering fokuserad på de finansiella tjänsterna

skulle vara positiv från konkurrenssynpunkt då den skulle behandla

aktörer som utför likartade funktioner, t.ex. sparande eller kreditgivning,

på ett konkurrensneutralt sätt.

Även Banklagskommittén har i sitt delbetänkande (SOU 1998:160)

Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag, som grund

för sina förslag, valt just ett funktionellt angreppssätt i stället för det

institutionella angreppssätt som präglat hittillsvarande reglering på

området. Vissa av de remissinstanser som har yttrat sig över

Banklagskommitténs betänkande har också föreslagit ett gemensamt

regelverk för banker och kreditmarknadsföretag. Förslaget övervägs för

närvarande inom Regeringskansliet.

6.5.4 Transporter

Tåg

Avregleringen inom järnvägsområdet har inneburit att SJ inte längre har

ensamrätt till all persontrafik. SJ har dock fortfarande en betydande

konkurrensfördel i förhållande till nytillkomna aktörer genom sin

ensamrätt till lönsam interregional persontrafik på stomnätet. SJ avgör

själv vilken trafik som är lönsam respektive olönsam. SJ meddelar staten

att trafik är olönsam och staten kan besluta att trafiken skall upphandlas.

Företrädesrätten för SJ ger en konkurrensfördel för den som redan

innehar ett tågläge. Enligt en forskarrapport (Alexandersson m.fl.

Avreglering på svenska exemplet järnvägen, KFB-Meddelande

1998:18) tycks företrädesrätten dock endast ha fått en begränsad

betydelse eftersom Tågtrafikledningen i praktiken har knutit

företrädesrätten för systemtransporter till själva varuflödet och inte till

trafikoperatören.

Lika konkurrensvillkor inom järnvägstrafiken förutsätter att alla

tågoperatörer har tillträde till vissa gemensamma funktioner som

stationshus, plattformar, bangårdar samt informations- och

bokningssystem. SJ har tidigare haft ansvar för dessa funktioner. Numera

ansvarar Banverket för funktionerna trafikantinformationssystem,

anläggningar på plattform och planskilda plattformsförbindelser.

Enligt rapporten Staten som kommersiell aktör Omfattning och

konkurrenseffekter, som Statskontoret gjort på uppdrag av regeringen,

utför Banverket verksamhet i övrigt som innebär konkurrensproblem på

andra konkurrensutsatta marknader. Statskontoret har gjort en särskild

fallstudie över hur Banverket agerar som aktör på marknaderna för

framförallt byggande, drift och underhåll av järnvägar. Några exempel på

konkurrensproblemen som Statskontoret tar upp är att en

sammanblandning sker av myndighets-, beställar- och utförarrollen inom

områden som är konkurrensutsatta. Risker finns för att

myndighetsdelarna subventionerar de konkurrensutsatta delarna av

verksamheten. De privata aktörerna har på olika sätt problem med att få

tillgång till uppdrag på lika villkor som Banverkets egen produktionsdel.

Vidare har de problem med att få tillgång till maskiner för

spårläggningsarbeten. Banverket ställer säkerhetskrav på material och

fordon som inte är enhetliga och förhindrar privata aktörer att etablera sig

och/eller konkurrera med Banverkets egen produktionsdel.

Sammanfattningsvis kan konstateras att den successiva omreglering

som skett inom järnvägsområdet har förändrat

konkurrensförutsättningarna och medfört att marknaden har öppnats för

nya aktörer. Dessa har dock haft svårt att erövra marknadsandelar och de

har i flera fall försvunnit från marknaden efter en tid. En förändring inom

järnvägssektorn tycks vara på gång i och med att ett antal nya aktörer

ofta utlandsägda eller med utländska samarbetspartners vunnit ett antal

upphandlingar inför år 2000 i konkurrens med SJ. SJ har dock, som en

följd av sin tidigare och nuvarande marknadsställning samt gällande

regelverk, fortfarande vissa konkurrensfördelar.

Genomförda och pågående åtgärder

Den 25 juni 1998 inrättade regeringen en särskild

godstransportdelegation med uppgift att följa utvecklingen på

godstransportområdet. Delegationen analyserar godstransportsystemets

nuvarande funktion och brister sett ur kundperspektivet samt framtida

behov och utveckling av transporter inom, till och från Sverige och kan

lämna förslag till förbättringar. Delegationens uppdrag skall vara avslutat

senast den 30 juni 2001 (dir. 1998:51).

I 1998 års transportpolitiska beslut (prop. 1997/98:56, bet.

1997/98:TU10, rskr. 1997/98:226) slogs ett antal mål fast för

transportpolitiken. Det övergripande målet är att säkerställa en

samhällsekonomiskt effektiv och långsiktigt hållbar transportförsörjning

för medborgarna och näringslivet i hela landet. Målet förtydligas i fem

delmål som avser ett tillgängligt transportsystem, en hög

transportkvalitet, en säker trafik, en god miljö och en positiv regional

utveckling. Väl fungerande järnvägstransporter är en viktig förutsättning

för att tillgodose näringslivets behov av långväga transporter och för en

effektiv och konkurrenskraftig kollektivtrafik.

I den transportpolitiska propositionen poängterade regeringen vikten

av att främja en effektiv konkurrens mellan olika trafikutövare och

transportlösningar. Den statliga upphandlingen av olönsam järnvägstrafik

med trafikstart år 2000 resulterade i att flera nya operatörer etablerade sig

på marknaden.

Regeringen har i propositionen (1999/2000:78) Ändrad

verksamhetsform för SJ m.m. föreslagit att det snarast genomförs vissa

justeringar av förordningen (1996:734) om statens spåranläggningar i

syfte att skapa klarare spelregler för alla aktörer samt ge bättre

förutsättningar för en långsiktighet och stabilitet i trafiken och i statens

åtagande. Bland annat skall SJ:s trafikeringsrätt kunna inskränkas på de

delar av statens spåranläggningar som upphandlats av staten.

Trafikhuvudmän som samverkar skall kunna få en gemensam

trafikeringsrätt. I propositionen behandlas vidare tillgången till s.k.

gemensamma funktioner. För att uppnå rättvisa konkurrensvillkor är det

väsentligt att alla tågoperatörer på lika villkor har tillträde till

gemensamma funktioner, huvudsakligen stationer, inom järnvägssektorn.

Frågan om tillgång till dessa funktioner behöver analyseras ytterligare.

Inom EU pågår ett arbete för att Europas järnvägar skall vitaliseras.

EU:s transportministrar enades i slutet av 1999 om ett nytt

"järnvägspaket" som bl.a. innebär att marknaden för internationella

godstransporter öppnas på ett särskilt transeuropeiskt järnvägsnät, att

banhållning och trafikutövning tydligare delas upp och att nya principer

etableras för fördelning av tåglägen och för prissättning av

järnvägsinfrastruktur

Mot bakgrund av den ökande konkurrensen i den nationella

järnvägstrafiken samt dessa pågående arbeten inom EU och att en ökad

internationalisering av järnvägstrafiken kan förväntas, anser regeringen

att en översyn av järnvägslagstiftningen bör genomföras. Regeringen

avser även att se över Banverkets organisation i syfte att bl.a. lösa de

problem som Statskontoret har redovisat. Ett första steg som har tagits är

att Banverket enligt sitt regleringsbrev skall redovisa förutsättningarna

för och konsekvenserna av en konkurrensutsättning av hela eller delar av

produktionsverksamheten senast den 1 oktober 2000.

Buss

Privata aktörer inom bussbranschen har hävdat att kommun- och

landstingsägda företag skulle arbeta under andra och gynnsammare

villkor än de privata. När busstrafiken i ökad utsträckning upphandlats i

konkurrens har dock större, privata bussbolag i många fall vunnit

anbudstävlan. Detta har i stor utsträckning lett till att kommunala

bussföretag har lagts ned eller köpts upp av privata företag. Den

tilltagande koncentrationen på den privata sidan kan därvid medföra

minskat konkurrenstryck och färre anbudsgivare.

Genomförda och pågående åtgärder

Den försöksverksamhet, med bl.a. avsteg från den kommunalrättsliga

lokaliseringsprincipen, som innebär att de kommunala bussbolagen under

perioden 1 juli 1996 31 december 2002 fått rätt att på vissa villkor driva

trafik utanför den egna kommungränsen, skall enligt förslag från den

utredning som utvärderat verksamheten inte förlängas efter år 2002. De

konkurrensproblem som har sin grund i en tilltagande koncentration kan

motverkas om trafikhuvudmännen i större utsträckning utformar

anbudsupphandlingarna så att även mindre bussföretag har möjlighet att

erhålla trafik.

Taxi

Flertalet taxiföretag samarbetar i beställningscentraler. Som regel finns

det med undantag för de större städerna endast en beställningscentral

i varje kommun. Eftersom de flesta taxiföretagen i kommunen är

anslutna till beställningscentralen får denna ofta en betydande

marknadsandel. En alltför stor marknadsandel, tillsammans med det

konkurrensbegränsande prissamarbetet, kan medföra att köparen får en

svag ställning på marknaden. Detta är särskilt påtagligt i glesbygd, där

den kommunala upphandlingen av färdtjänst svarar för den helt

dominerande delen av taxiverksamheten.

Taxinäringen är en utpräglad småföretagsbransch. Sådana företag har

inte alltid möjlighet att inom det egna rörelsen upprätthålla alla de

funktioner som är nödvändiga för verksamheten. En samverkan mellan

företagen kan därmed vara nödvändig för att marknaden inte skall

förbehållas de mycket stora aktörerna. Från taxibranschens sida har

framhållits att den nuvarande utformningen av konkurrensreglerna kan

försvåra nödvändig samverkan mellan små företag och därigenom utgöra

ett hot mot samhällets behov av taxitjänster, särskilt i glesbygd.

Regeringen föreslår i denna proposition (avsnitt 11) ett särskilt undantag

för viss taxisamverkan.

Statlig väghållning

Från åkeribranschen har framförts att det är ett konkurrensproblem för

branschen att den produktionsverksamhet som bedrivs av Vägverket inte

tillräckligt väl hålls åtskild från Vägverkets myndighetsroll. En tydlig

rollfördelning mellan Vägverket som beställare respektive producent är

viktig för att främja intresset hos särskilt de mindre företagen för att ta

upp konkurrensen med myndighetens egenregiverksamhet.

Produktion och Konsult är självständiga resultatenheter inom

Vägverket. Produktion är en rikstäckande väg- och

anläggningsentreprenör som förutom drift och underhållstjänster även

utför ny produktion. Konsult agerar rikstäckande och erbjuder tekniska

konsulttjänster på infrastrukturmarknaden som omfattar transportsystem

av vägar, broar, flygplatser och järnväg.

Genomförda och pågående åtgärder

Riksdagen fattade 1991 beslut om att organisera Vägverket i en beställar-

och en utförardel i syfte att få en effektivare verksamhet, bl.a. genom att

Vägverkets egenregiverksamhet samtidigt började konkurrensutsättas.

År 1994 beslutade riksdagen att Vägverkets Produktionsdivision skulle

bolagiseras. Detta beslut ändrades av riksdagen år 1995 och någon

bolagisering genomfördes inte. Riksdagens skäl var bl.a. att beställar-

och entreprenörsrollen inte var tillräckligt utvecklade.

Produktionsdivisionen delades i stället i Vägverket Produktion,

Vägverket Konsult och Vägverket Färjerederi.

Enligt regeringens beslut skall verksamheten inom Vägverket

Produktion och Vägverket Konsult drivas i myndighetsform utan

subventioner från Vägverket i övrigt och där redovisningen är särskiljd

från den övriga verksamheten inom verket. Dessutom skall resultaten för

verksamheten som är konkurrensutsatt och den del av verksamheten som

inte är konkurrensutsatt särredovisas. Vägverket ställer krav på att

Vägverket Produktion och Vägverket Konsult skall verka på

företagsekonomiska grunder med en redovisning som ansluter till

branschpraxis.

Från och med år 1999 är verksamheten vid Vägverket Produktion och

Vägverket Konsult helt konkurrensutsatta.

RRV har i oktober 1998 överlämnat en effektivitetsgranskning av

införandet av beställar-/utförarmodell inom Vägverkets driftverksamhet.

RRV drar bl.a. slutsatsen att den nuvarande organisatoriska utformningen

av beställar-/utförarmodellen inte är långsiktigt stabil när det gäller att

upprätthålla ett konkurrenstryck på marknaden.

Statskontoret bedömer att en bolagisering av Vägverket Produktion är

möjlig och att detta skulle innebära en förbättring av

konkurrenssituationen på den aktuella marknaden.

Näringsdepartementet har låtit utreda förutsättningarna för att

bolagisera Vägverket Produktion och Vägverket Konsult. Rapporten är

remitterad. Regeringen kommer senare att återkomma till riksdagen

såvitt gäller Vägverket Produktions verksamhet m.m.

Inrikesflyg

SAS starka ställning försvårar nyetableringar. Med en marknadsandel om

närmare 80 procent beräknat på värdet av biljettförsäljningen dominerar

företaget helt den inrikes flygmarknaden i Sverige. Denna position

förstärks ytterligare genom att SAS har utvecklat långtgående samarbeten

med regionala partners och i vissa fall gått in som delägare i dessa

flygbolag, t.ex. Skyways. Förhållandena medför betydande

inträdesbarriärer och konkurrenter som försökt ta sig in på den svenska

inrikes flygmarknaden har haft svårt att utveckla trafiksystem som utgjort

konkurrenskraftiga alternativ till SAS inrikestrafik.

Enligt NUTEK (NUTEK R 1997:24 Inrikesflyget efter avregleringen

en analys av regionala effekter) utgörs ett av de viktigaste

inträdeshindren av att det krävs mycket kapital för att över huvud taget

komma igång med verksamhet. Ett annat inträdeshinder är att företaget

måste ha dels en operativ licens, dels ett tekniskt/operativt tillstånd.

Anledningen till dessa tillståndskrav är främst att myndigheterna vill

säkerställa en hög säkerhetsnivå. I nästa steg måste start- och

landningstillstånd (slots) anskaffas.

För närvarande innebär bristen på slots att en mer omfattande

nyetablering av ett svenskt linjenät med Arlanda som knutpunkt i

praktiken är mycket svår att genomföra annat än genom att köpa upp ett

etablerat flygbolag och därmed överta dess start- och landningstider. Den

nuvarande kapacitetsbristen på Arlanda kommer delvis att avhjälpas

genom byggnationen av en tredje start- och landningsbana. En mer

betydande ökning av flygplatskapaciteten i regionen skulle skapa

utrymme för nya aktörer.

Luftfartsverket har både en produktionsroll och en myndighetsroll.

Produktionsrollen består i att driva och utveckla statens flygplatser samt

flygtrafiktjänst. Myndighetsrollen inbegriper dels nuvarande s.k.

säkerhetsroll, dvs. norm- och tillsynskontroll, dels nuvarande s.k.

sektorroll, dvs. den myndighetsutövande verksamheten samt den

transportpolitiska rollen för luftfartssektorn i dess helhet. Frågan om en

strukturell separation mellan Luftfartsverkets olika verksamhetsgrenar

har betydelse för konkurrensen mellan dels olika flygtrafikföretag, dels

privata och offentliga utförare av vissa luftfartsrelaterade tjänster.

Genomförda och pågående åtgärder

Regeringen har under de senaste åren låtit utreda behovet av

flygplatskapacitet i Stockholmsregionen på lång sikt. Enligt

Luftfartsverkets prognoser kommer det att behövas ytterligare

flygplatskapacitet i Stockholmsregionen år 2010. Verket har i sin

utredning om flygplatskapaciteten i Stockholmsregionen på lång sikt i

första hand förespråkat byggande av en ny flygplats på Södertörn samt

att samtidigt intensifiera planeringen av ytterligare bankapacitet på

Arlanda.

Regeringen har infört en lag om marktjänster på flygplatser som har

trätt i kraft den 1 april 2000. Lagen innebär ett genomförande av de

regler som gäller enligt EG-direktiv i fråga om tillträde till marknaden

för marktjänster på flygplatser inom den Europeiska gemenskapen.

Lagen syftar till att göra det möjligt för leverantörer av marktjänster och

användare som utövar egenhantering att bedriva sin verksamhet på en

öppen och konkurrensutsatt marknad som baseras på icke-diskriminering

och objektivitet. För att undvika att skapa intressekonflikter på

flygplatser som drivs av Luftfartsverket har en självständig myndighet,

Flygplatsnämnden, tillskapats för att hantera och pröva eventuella

begränsningar av tillträdet till marknaden som kan uppstå.

Konkurrenslagen kommer att gälla fullt ut vid sidan om lagen om

marktjänster (Ds 1999:59).

Under 1999 har regeringen låtit utreda Luftfartsverkets organisation.

Syftet var att tydliggöra roller och utreda om en delning av verket borde

genomföras. Luftfartsverket har en sektorsroll inom vilken bl.a.

luftfartspolitik bedrivs, en säkerhetsroll med normgivning och tillsyn och

en produktionsroll. Regeringen avser att utveckla konkurrensen vad

gäller flygtrafiktjänsten och i samband med översynen har problemen

med Luftfartsverkets monopolsituation uppmärksammats. Avgörande för

en fungerande konkurrens inom flygtrafiktjänstområdet är att

flygtrafiktjänsten separeras från Luftfartsverkets flygplatsverksamhet.

Privata och kommunala flygplatser som konkurrerar med de flygplatser

som Luftfartsverket driver skulle vid en separation inte behöva köpa

flygtrafiktjänster från sin störste konkurrent. Vidare finns ett större

incitament för de statliga flygplatserna att utnyttja den kommande

konkurrensen på marknaden och anlita den leverantör som kan erbjuda

bästa kvalitet till bästa pris om flygtrafiktjänsten separeras från

flygplatsverksamheten. En uppdelning skulle även göra kostnader och

intäkter mellan flygtrafiktjänst och flygplatsverksamhet transparenta och

förhindra eventuella korssubventioneringar och underprissättningar av

verksamheterna. Regeringen avser att återkomma till riksdagen med ett

förslag till ny organisation för Luftfartsverket.

Sjötransporter

Genomförda och pågående åtgärder

Näringsdepartementet har under år 1999 låtit göra en översyn av bl.a.

Sjöfartsverkets verksamhetsstruktur i syfte att identifiera eventuella mål-

och rollkonflikter inom organisationen och förbättra effektiviteten samt

underlaget för statens styrning. I översynen framkom bl.a. att

Sjöfartsverket har få kommersiella intressen att bevaka och att verket

endast i liten grad befinner sig i en konkurrenssituation gentemot andra

producenter. Mot bakgrund av översynen har dock Sjöfartsverket

påbörjat en omfattande organisationsförändring i syfte att införa en

beställar-/utförarorganisation. Den nya organisationen införs vid

halvårsskiftet år 2000. Regeringen anser att den nya organisationen

förbättrar förutsättningarna för en god intern redovisning och ger på sikt

möjlighet till konkurrensutsättning av delar av verksamheten.

6.5.5 Tele

Även om konkurrensen har ökat inom olika delar av telemarknaden

sedan 1993 kan konstateras att Telia fortfarande har en stark ställning på

den svenska telemarknaden. I huvudsak är det två faktorer som gör att

Telia har kunnat behålla sin dominans. Den ena faktorn är Telias kontroll

över infrastruktur. Telia är ensamt om att inneha ett fast accessnät som

når så gott som alla företag och hushåll i riket. Den andra faktorn är

Telias betydande abonnentstock. Telia har trots ökad konkurrens kvar

sin relation med så gott som samtliga abonnenter i hela riket.

Villkoren för samtrafik mellan Telia och konkurrenter till Telia har

varit en källa till konflikter sedan telemarknaden regelreformerades 1993.

Detta i sig är dock inget speciellt för Sverige utan ett naturligt inslag på

en marknad där konkurrenter måste samverka. I en rapport till ESO

(Bergendahl-Gerholm och Hultkranz, Nästa steg i telepolitiken; rapport

till Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi, Ds 1996:29) redovisas

de problem från konkurrenssynpunkt som har varit förknippade med

utformningen av samtrafikavgifterna. Vidare framhålls de risker för att

konkurrenterna missgynnas som följer av Telias dubbla roll som

dominerade operatör och ägare av det fasta telenätet. De gällande

samtrafikavgifterna i kombination med Telias taxestruktur har därför lett

till att andra företags möjligheter att konkurrera inom nationell telefoni

försvårats eller omöjliggjorts. I dag har dock situationen förbättrats och

samtrafikutbudet har utvecklats. Det råder, på flera områden, ett

förhållande mellan samtrafikpriser och rådande slutkundspriser som gör

det möjligt för operatörerna att konkurrera.

Post- och telestyrelsen (PTS) har i en skrivelse till regeringen

presenterat ett lagförslag som i praktiken innebär att Telia är skyldigt att

tillmötesgå begäran att ge tillgång till accessnät åt andra teleoperatörer.

Ersättningen skulle vara kostnadsbaserad och förslaget omfattade även

regler om samlokalisering. För att detta skall få någon reell effekt på

marknaden krävs att den avgift som Telia tar av konkurrenterna när dessa

hyr kopparkabeln inte överstiger den abonnemangsavgift som kunden

betalar till Telia. Telias abonnemangsavgifter är för närvarande bestämda

av det gällande pristaket för dessa. PTS har i sin skrivelse påpekat att

pristaket bör ses över i samband med lagförslaget.

Konkurrensproblemen på teleområdet är starkt förknippade med

tjänsternas behov av underliggande infrastruktur. Telias dominans och

bindningen mellan tillhandahållande av infrastruktur och olika

teletjänster skapar risker för konkurrensbegränsande aktiviteter. Ny

teknik gör det dock möjligt att etablera parallella infrastrukturer i allt

större utsträckning vilket kan förväntas minska etablerade företags

dominans inom området.

Genomförda och pågående åtgärder

Regeringen överlämnade i januari 2000 propositionen (1999/2000:57)

Ökad konkurrens på mobiltelemarknaden till riksdagen. Syftet är att öka

konkurrensen och mångfalden på mobiltelemarknaden vilket bör leda till

lägre priser för konsumenterna. Förslagen i propositionen innebär att en

skyldighet att upplåta nätkapacitet för mobila teletjänster införs i

telelagen. Denna skyldighet gäller samtliga nätoperatörer med egna nät

för mobiltelefoni. Nätoperatörernas skyldighet att tillhandahålla

nätkapacitet gäller om det finns tillgänglig kapacitet. En operatör behöver

inte avhända sig kapacitet som behövs i den egna verksamheten.

Upplåtelsen skall ske på villkor som är konkurrensneutrala och icke-

diskriminerande. Ersättningen för upplåtelse skall bestämmas på

marknadsmässig grund. Riksdagen antog regeringens förslag (bet.

1999/2000:TU8, rskr. 1999/2000:189). De nya reglerna trädde i kraft den

1 maj 2000.

I årets ekonomiska vårproposition (1999/2000:100) lade regeringen

fram ytterligare ett förslag i syfte att främja konkurrensen på

mobiltelemarknaden genom att underlätta etablering av nya

mobilteleoperatörer. Förslaget i vårpropositionen innebär att

nätoperatörer som har haft tillstånd i mer än fem år är skyldiga att ingå

avtal om s.k. nationell roaming. Roaming innebär att två operatörer

avtalar om att respektive operatörs abonnenter skall få möjlighet att

nyttja den andre operatörens nät när det egna nätet inte är tillgängligt.

Genom nationell roaming kan en ny operatör snabbt etablera sig på

marknaden och övervinna den konkurrensnackdel det innebär att inte

omedelbart ha ett fullt utbyggt nät. Ändringarna föreslås träda i kraft den

1 juli 2000.

Ytterligare en aktuell fråga på teleområdet gäller nummerportabilitet

för digitala mobiltelefonitjänster, dvs. möjligheten att behålla sitt gamla

telefonnummer vid byte av mobilteleoperatör. Post- och telestyrelsen har

antagit föreskrifter och allmänna råd. Nummerportabilitet i mobila nät

skall enligt föreskrifterna vara möjligt från den 1 september 2001.

Regeringen lade fram en proposition om IT-infrastrukturen (prop

1999/2000:86) i mars 2000. I propositionen fastslås att staten skall

stimulera till att det skapas en horisontell marknadsstruktur, innebärande

att konkurrens finns på de flesta av de olika förädlingsstegen, i hela

landet. Regeringen anför vidare att insatserna kommer att behöva

utformas olika för olika delar av landet. I de tätt befolkade delarna bör

det finnas konkurrens på såväl lednings- som operatörsnivå, i de glesare

delarna bör målet i första hand vara att det skall finnas tillgång till öppen

ledning för att möjliggöra konkurrens mellan flera tjänsteoperatörer.

När det gäller de lokala accessnäten har regeringen gjort bedömningen

att det finns stora risker för lokal monopolisering, bl.a. mot bakgrund av

den mycket snabba utvecklingen av de nya fastighetsnäten där det i

många fall bara kommer att finnas en operatör per bostadsföretag.

Riskerna för monopolisering skulle bli mindre om användarna kunde

välja mellan olika överföringssätt, t.ex. via kabel-TV eller trådlös

överföring. Regeringen har därför givit i uppdrag till Post- och

telestyrelsen att utreda frågan om hur man kan förebygga

monopolisering. Uppdraget har redovisats i maj 2000 genom rapporten

Risker för monopol vid bredbandsutbyggnad.

Ett utnyttjande av tillgång till accessnät fordrar i vissa fall

investeringar, t.ex. i form av anslutningsledningar till och utrustning i de

lokalstationer som accessnätet utgår ifrån. En lagreglering om tillgång till

accessnät ger aktörerna på marknaden klara spelregler som bildar

förutsättning för långsiktiga investeringar på ett sätt som inte torde kunna

säkerställas om aktörerna hänvisas till att endast förlita sig på avtal som

med all sannolikhet kommer att innehålla tidsbegränsningar.

Starka skäl talar därför för att tillgång till accessnät görs möjlig och att

detta skall ske genom lagstiftning. Den senaste tidens tekniska utveckling

har emellertid inneburit att radio- och TV-tjänster samt andra tjänster

som kräver hög överföringskapacitet, t.ex. kommunikation via Internet,

kan förmedlas även genom telenätet. Detta innebär att vissa

bestämmelser i yttrandefrihetsgrundlagen aktualiseras även när det gäller

telenät. Bestämmelsen i 3 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen innebär att

varje svensk medborgare och svensk juridisk person har rätt att sända

radioprogram genom tråd. Det kan inte uteslutas att en skyldighet att ge

tillgång till sitt accessnät innebär en begränsning av denna grundlagsfästa

rätt för nätinnehavaren. Frågans förhållande till

yttrandefrihetsgrundlagen måste därför övervägas innan något förslag till

lagstiftning kan presenteras. Den sittande Mediegrundlagsutredningen

(Ju 1999:01, dir. 1999:8) skall redovisa sitt uppdrag till regeringen senast

den 31 december 2000.

6.5.6 Post

De konkurrensbegränsande förfaranden från Posten som

Konkurrensverket har ingripit mot har i huvudsak utgjorts av

exklusivavtal och liknande klausuler, trohetsskapande rabatter samt

selektiv prissättning. Det har även aktualiserats till vilka villkor övriga

aktörers tillträde till den s.k. postala infrastrukturen, bl.a. postboxar, skall

ske. Begreppet postal infrastruktur har inte definierats i vare sig

postlagen eller i förarbetena till denna än mindre framgår till vilka

villkor övriga postoperatörer skall ges tillträde till den postala

infrastrukturen. Den lagändring (1999:571) som trädde i kraft den 1 juli

1999 förväntas emellertid ge tydligare spelregler i detta avseende.

Posten är fortfarande den klart dominerande aktören på den svenska

postmarknaden vad gäller brevförsändelser. CityMail har en begränsad

geografisk täckning och det 60-tal lokala distributörer som har vuxit fram

har en än mer begränsad täckning. Det är mycket stora

etableringskostnader förknippade med att i konkurrens med Posten

erbjuda en rikstäckande brevbefordran. Därför kan Postens dominans

förutses komma att kvarstå under överskådlig tid.

Att gå från en reglerad marknad med en aktör till en öppen marknad

med konkurrens har visat sig inte vara lätt på postmarknaden.

Erfarenheterna av tillämpningen av konkurrenslagen har visat att den

dominerande aktörens förfaranden och planerade åtgärder har lett till en

mycket omfattande formell ärendehantering. I flera fall har

Konkurrensverkets prövning lett till att Posten har tvingats ändra sitt

beteende. Vissa problem har tagits om hand genom särskild lagstiftning.

Särlagstiftningens betydelse för att stödja utvecklingen mot en mer

balanserad konkurrenssituation har emellertid inte varit densamma på

postområdet som på teleområdet. De nya aktörerna på marknaden anser

att ett antal svårigheter fortfarande existerar.

Genomförda och pågående åtgärder

Genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1999 (SFS 1999:571)

är postoperatör skyldig att möjliggöra att försändelser som befordrats av

andra operatörer kan nå operatörens postboxar och andra anläggningar

för postöverlämning till mottagare. Sådan tillgång skall ges till skäliga

och konkurrensneutrala samt icke-diskriminerande villkor.

Den andra delen av den postala infrastrukturen, ett gemensamt system

för adressändring och eftersändning, handhas av Svensk Adressändring

AB (SvAAB) som ägs av Posten. Inför lagändringarna den 1 juli 1999

ansågs det viktigt att SvAAB agerar på ett konkurrensneutralt sätt på

marknaden och att ägandet och inflytandet i SvAAB är viktiga inslag för

att uppnå detta. Då det ansågs möjligt att aktörerna på marknaden, med

PTS medverkan, själva skulle kunna uppnå en från allmän synpunkt

tillfredsställande lösning lämnades frågan till dem för ytterligare

överläggning innan lagstiftningsåtgärder övervägdes (prop. 1998/99:95,

s. 25 ff).

Överläggningarna ledde fram till att SvAAB från den 1 januari 2000

ägs till 85 procent av Posten och till 15 procent av CityMail. Styrelsen i

SvAAB består av två personer från Posten och två från övriga

postoperatörer.

Vad gäller frågan om eftersändning har Posten och övriga aktörer

hitintills löst frågan om eftersändning utanför eget distrikt genom avtal.

Posten och övriga aktörer har emellertid olika uppfattningar om bl.a.

storleken på ersättningen till Posten för utförda tjänster. Inför

lagändringarna som trädde i kraft den 1 juli 1999 konstaterades att

aktörerna även på detta område bör ges ytterligare möjligheter att lösa

problemen, med PTS medverkan. Samtidigt påpekas att, om detta inte är

en framkomlig väg, det kan bli aktuellt att återkomma till frågan om

frågan bör regleras närmare.

Postnummersystemet, som dåvarande Postverket inrättade i syfte att

effektivisera postsorteringen har med tiden blivit en förutsättning för att

upprätthålla en hög kvalitet i postgången. Även på andra områden har

postnummersystemet kommit att spela en viktig roll, exempelvis för

fastighetsregistret.

Kritik har riktats mot Postens sätt att hantera postnummersystemet.

Efter lagändringen har regeringen bemyndigats att utse en operatör för att

tillhandahålla och förvalta postnummersystemet. Innan några större

förändringar görs i systemet måste dessa godkännas av PTS. Förvaltaren

av postnummersystemet är vidare numera enligt lag skyldig att på andra

postoperatörers begäran tilldela dem postnummer för

postboxanläggningar i befintliga postnummerområden.

6.5.7 Energi

El

Ett konkurrensbegränsande förfarande som uppträtt efter

elmarknadsreformen är att energiföretag ger fjärrvärmekunder rabatt på

fjärrvärmen om kunden även köper hela sitt behov av el till ett

förutbestämt pris. För en fastighets- eller villaägare med fjärrvärme är

kostnaden för denna betydligt högre än kostnaden för el. Detta innebär att

en relativt liten rabatt på fjärrvärme motsvarar en väsentlig

kostnadsreduktion eller mycket hög rabatt på el. Energiföretag som säljer

både fjärrvärme och el med en sådan rabattkonstruktion får således en

betydande konkurrensfördel i förhållande till ett företag som endast

saluför el.

Det är inte ovanligt att företag bedriver såväl monopolverksamhet som

konkurrensutsatt verksamhet. Detta ger företaget möjlighet att använda

ekonomiska överskott från monopolverksamheten till att subventionera

den konkurrensutsatta verksamheten (korssubventionering) och sätta

konkurrensen på marknaden ur spel. Enligt nuvarande regler i ellagen får

en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte dessutom bedriva de

konkurrensutsatta verksamheterna produktion och försäljning av el.

Syftet med dessa regler har dock inte till fullo uppnåtts.

Enligt en rapport från Nätmyndigheten (Korssubventionering på

elmarknaden, 1997) bedrev ungefär hälften av de omkring 200

elhandelsföretagen inte någon egentlig verksamhet i mitten av 1997. I

stället var den personal som skulle svara för elförsäljningen anställd i

nätbolaget. Detta bolag bedrev i praktiken, förutom elförsäljning,

konkurrensutsatta verksamheter såsom elektriska installationsarbeten åt

byggnadsföretag m.fl. Endast en femtedel av nätföretagen bedrev enbart

nätverksamhet. Nätmyndigheten framhåller vidare i rapporten att så

omfattande utredningar som krävs för att utreda skälig avgiftsnivå bara

kan göras avseende ett begränsat antal företag per år. Det har också visat

sig vara svårt att slutföra en sådan skälighetsprövning på kortare tid än

ett år.

De nuvarande reglerna för prisreglering av nätverksamhet har således

visat sig otillräckliga för att hantera vissa brister i konkurrensen på

elområdet. En orsak till detta är att nätverksamhet i praktiken oftast drivs

tillsammans med andra verksamheter, vilket gör det svårt att med hjälp

av särskilda regler för prissättningen anpassa nätavgifterna till en

effektivt bedriven verksamhet. Det har inte heller varit möjligt att genom

tillämpningen av reglerna tillräckligt klargöra vilka kostnader som hör

till nätverksamhet eller att lägga fast vissa principiellt viktiga

redovisningsprinciper.

Genomförda och pågående åtgärder

Regeringen har uppmärksammat problemen med reglerna för

prisreglering av nätverksamheten och tillsatte en utredning i slutet av år

1999. Utredningen antog namnet Elnätsutredningen (N 1999:12).

Utredningens uppdrag är bl.a. att analysera regelverket för

nätövervakningen och korssubventionering. Utredningen skall lägga fram

sitt slutbetänkande med förslag på åtgärder senast den 1 mars 2001.

Naturgas

Kommunala fjärrvärme- och gasanläggningar omfattades före 1996 av

självkostnads- och likställighetsprinciperna enligt kommunallagen

(1991:900). I samband med elmarknadsreformen infördes dock

bestämmelser om att distribution av fjärrvärme och naturgas från

kommunala anläggningar inte längre skulle omfattas av dessa principer.

Numera råder således fri prissättning på naturgas. Värme- och

gasmarknadsutredningen har i sitt betänkande (SOU 1999:115) föreslagit

mer omfattande undantag från dessa principer.

EU:s energiministrar antog i juni 1998 ett direktiv om gemensamma

regler för den inre marknaden för naturgas (98/30/EG).

Naturgasmarknadsdirektivet bygger på samma principer som ligger till

grund för elmarknadsdirektivet (tillgång till nätet, ömsesidighet,

subsidiaritet och gradvis öppnande av marknaden), men beaktar

samtidigt de särskilda villkoren för naturgasmarknaden. I direktivet finns

gemensamma regler för överföring, distribution, leverans och lagring av

naturgas. Där fastställs regler för naturgassektorns organisation och

funktion och för tillträde till marknaden samt drift av systemen. Vidare

preciseras vilka kriterier och förfaranden som skall tillämpas vid

beviljande av tillstånd för överföring, distribution, leverans och lagring

av naturgas. Direktivet skall vara genomfört i medlemsstaternas

lagstiftning senast den 10 augusti 2000.

Genomförda och pågående åtgärder

I sitt slutbetänkande (SOU 1999:115) föreslår Värme- och

gasmarknadsutredningen, som tillsattes med uppgift att se över den

svenska lagstiftningen mot bakgrund av naturgasmarknadsdirektivet, att

en ny lagstiftning införs på naturgasområdet. Motivet till detta är att

direktivet är betydligt mer långtgående och omfattande än den nuvarande

lagstiftningen på naturgasområdet. Den föreslagna naturgaslagen skall

bygga på ett s.k. reglerat tillträde enligt allmängiltiga regler och

offentliggjorda tariffer. Utredningen föreslår att marknaden öppnas den 1

augusti för naturgasföretag, kunder med naturgaseldad kraftproduktion

samt inledningsvis för kunder med en förbrukning över 5 miljoner

kubikmeter per år. Detta skulle innebära en marknadsöppning på ca 60

procent. Den 1 januari 2006 tas gränsen vad gäller kunders förbrukning

bort och marknaden öppnas för alla. Utredningen föreslår endast krav på

särredovisning och inte krav på juridisk separation mellan

monopolverksamheten (främst transport av gas i ledningarna) och

konkurrensutsatt handel med naturgas. Förslaget innehåller även

möjligheter till att bl.a. inom ett geografiskt område ge ägare till

nybyggda ledningar tillfälligt undantag från kravet på att öppna

ledningarna. Detta syftar till att undvika att investeringsviljan påverkas

negativt i områden där naturgasnätet ännu inte är utbyggt.

Den 30 mars överlämnade regeringen en proposition (1999/2000:72)

till riksdagen. De förslag som lämnas i propositionen överensstämmer i

huvudsak med Värme- och gasmarknadsutredningens förslag, förutom att

regeringen föreslår en långsammare öppning av naturgasmarknaden.

Regeringen föreslår att marknaden den 1 augusti skall öppnas för

naturgasföretag, kunder med naturgaseldad kraftproduktion samt

inledningsvis för kunder med en förbrukning över 25 miljoner

kubikmeter per år. Detta innebär att enbart ett fåtal industriföretag

kommer att ha möjlighet att välja leverantör vid inköp av gas. Orsaken

till att regeringen valt en långsammare marknadsöpppning är att många

naturgasföretag i dag har ingångna långsiktiga avtal (take-or-pay avtal),

som gör att de måste köpa gas från en viss leverantör. Under åren 2000

2003 kommer dock dessa långsiktiga, inlåsande avtal att löpa ut och

regeringen kommer då att öppna marknaden för mer konkurrens. De nya

reglerna föreslås träda i kraft den 1 augusti 2000.

Fjärrvärme

Distribution av fjärrvärme kan betraktas som ett s.k. naturligt monopol.

Monopol omfattas i många fall av någon form av prisreglering, bl.a. för

att konsumenterna inte skall drabbas av oskäligt höga priser. Det kan

dock konstateras att det i samband med elmarknadsreformen kom att

införas bestämmelser som innebar att prissättningen på fjärrvärme blev

fri. Priserna på fjärrvärme varierar starkt mellan olika kommuner, vilket

kan vara en indikation på att fjärrvärmeföretagen drar fördel av sin

monopolställning vid prissättningen.

Genomförda och pågående åtgärder

Konkurrensproblemen på fjärrvärmeområdet har uppmärksammats av

regeringen som i december 1999 uppdrog till Statens energimyndighet

(STEM) att efter samråd med Konkurrensverket och Konsumentverket

följa utvecklingen på fjärrvärmemarknaden i syfte att klargöra

förutsättningarna för att skapa en väl fungerande konkurrens på den

oreglerade fjärrvärmemarknaden.

STEM skall bl.a. utreda om priskillnaderna mellan fjärrvärmebolagen

beror på kostnadskillnader och i så fall vad som orsakar dessa. STEM

skall också bedöma riskerna för korssubventionering mellan

konkurrensutsatt och monopolskyddad verksamhet och lämna förslag till

åtgärder som bör vidtas för att komma till rätta med problemen.

Uppdraget skall redovisas senast den 1 oktober 2000.

6.5.8 Läkemedel

Den 1 januari 1997 genomfördes den s.k. läkemedelsreformen. Syftet

med reformen är bl.a. att läkemedel fullt ut skall betraktas som en del av

hälso- och sjukvården och ingå i hälso- och sjukvårdshuvudmännens

samlade prioriteringar inom området. Som ett led i reformen skall

sjukvårdshuvudmännen ta över kostnadsansvaret för läkemedel och

förhandlingar pågår därför för närvarande mellan staten och

Landstingsförbundet om formerna för denna

huvudmannaskapsförändring. I och med huvudmannaskapsförändringen

kommer både ansvaret för förskrivning av läkemedel och det finansiella

ansvaret för läkemedelsförmånen att knytas till samma huvudman, vilket

är en förutsättning för att öka effektiviteten och rationaliteten i

läkemedelsanvändningen och öka kontrollen över kostnadsutvecklingen

för läkemedelsförmånen.

En viktig fråga i anslutning till att sjukvårdshuvudmännen skall ta över

det fulla kostnadsansvaret för läkemedelsförmånen är om det finns skäl

att ändra det nuvarande systemet för direkt priskontroll av produkter

inom läkemedelsförmånen, det s.k. prissättningssystemet.

Den 1 juli 1993 trädde en ny läkemedelslag i kraft. I och med

införandet av den lagen frigjordes priskontrollen för läkemedel från

produktkontrollen i enlighet med reglerna inom EU. Detta innebär att

prissättningen i Sverige på läkemedel i princip blev fri. Undantaget från

detta är emellertid priserna på de läkemedel som producenten vill ha

subventionerade inom ramen för läkemedelsförmånen. De

subventionerade läkemedlen utgör den största delen av alla läkemedel

som säljs.

Läkemedelslagen innehåller inga regler för prissättning av läkemedel.

Sådana regler återfinns i stället i lagen (1996:1150) om

högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. som trädde i kraft den 1

januari 1997. Enligt gällande regler skall Riksförsäkringsverket (RFV)

fastställa apotekens utförsäljningspris (AUP) på läkemedel inom

läkemedelsförmånen. Det förmånsgrundande priset består av apotekens

inköpspris (AIP) och Apoteket AB:s handelsmarginal för den aktuella

produkten. RFV prövar och fastställer sålunda både AIP och Apoteket

AB:s handelsmarginal. RFV skall även fastställa pris på övriga produkter

inom läkemedelsförmånen, dvs. medel som förskrivs i

födelsekontrollerande syfte och vissa förbrukningsartiklar. Utöver detta

skall RFV också besluta om referenspriser. Det s.k. referensprissystemet

infördes den 1 januari 1993 och innebär att RFV skall besluta om ett

högsta rabattgrundande pris för läkemedel där det finns generiskt

likvärdiga läkemedel registrerade i Sverige. Det blir detta s.k.

referenspris som skall läggas till grund för beräkningen av subventionen.

För läkemedel som har ett högre pris än referenspriset får patienten själv

betala mellanskillnaden.

Genomförda och pågående åtgärder

Regeringens bedömning är att det kan vara lämpligt att genomföra vissa

förändringar av det nuvarande prissättningssystemet för läkemedel inom

läkemedelsförmånen för att bättre anpassa det till de nya

förutsättningarna för läkemedelsförmånen, däribland den förestående

huvudmannaskapsförändringen. Inriktningen är därför att regeringen i en

proposition under vintern 2000/2001 skall lägga förslag till förändringar i

prissättningssystemet som kan träda i kraft senast den 1 juli 2001.

Avsikten är att denna proposition även skall behandla frågor som har

anknytning dels till fastställandet av Apoteket AB:s handelsmarginal,

dels till tillämpningen av det s.k. referensprissystemet.

Läkemedelsförmånen i sin helhet är för närvarande föremål för en

översyn av en särskild utredare (dir. 1999:35). Utredaren skall redovisa

sitt uppdrag till regeringen senast den 30 september 2000.

6.5.9 Sammanfattande bedömning

Erfarenheterna visar att en regelreformering som syftar till skapa

förutsättningar för konkurrens på en marknad eller att öka

konkurrenstrycket oftast endast är inledningen på en lång process. Vare

sig det handlar om att ersätta ett monopol med en marknad med flera

aktörer, eller att upphäva en marknadsreglering som begränsat befintliga

och potentiella aktörers handlingsfrihet, har de för konsumenterna

gynnsamma effekterna av konkurrensutsättningen vanligen inte fått fullt

genomslag på kort sikt. I vissa fall har nya problem uppträtt på

marknaden som kommit att undanskymma de faktiskt uppnådda

fördelarna. I andra fall har den åsyftade konkurrensen utvecklats

långsamt och under betydande svårigheter.

Omregleringarna har i många fall inneburit att tjänster som tidigare har

tillhandahållits i offentlig regi kommit att utföras antingen av privata

företag eller av statliga eller kommunala bolag på kommersiell basis.

Förändringsprocessen har medfört olika slag av positiva effekter men i

många fall även skapat problem från konsumentskyddssynpunkt. Den

enskilde konsumenten har i vissa fall haft svårt att t.ex. förhandla sig

fram till gynnsamma priser och villkor, medan stora kunder har haft ett

bättre förhandlingsläge. Det sociala ansvar som normalt har förväntats av

offentliga organ och myndigheter kan inte självklart överföras på privata

aktörer.

Från konsumentskyddssynpunkt betyder förändringarna av

verksamheten och närmandet mellan offentlig och privat

tjänsteproduktion att nya regler måste tillskapas för att skydda

konsumenternas intressen. Leverantörernas och konsumenternas

rättigheter och skyldigheter måste vila på en stabil grund. För att de nya

marknaderna skall fungera effektivt krävs vidare att konsumenterna ges

reella möjligheter till rådgivning och information samt att det finns

forum för klagomål som är lätt tillgängliga, snabba och effektiva.

På marknader som tidigare varit legala eller faktiska monopol har en

fortsatt hög koncentration och stark dominans för den tidigare

monopolisten utgjort grunden för många av de observerade

konkurrensproblemen. Det dominerande företaget har genom sin styrka

och etablerade ställning på olika sätt kunnat motverka att nya

konkurrenter får fäste på marknaden. Särskilt stora har möjligheterna att

sätta konkurrensen ur spel varit i de fall där dominanten kontrollerar

sådan infrastruktur som konkurrenterna behöver tillgång till för att kunna

verka på marknaden. Olikheten i konkurrensförutsättningar för offentliga

och privata aktörer har ibland bidragit till att förstärka obalansen mellan

det etablerade företaget och de nya utmanarna.

På flera områden framstår bristen på effektiva regler som en viktig

orsak till att utvecklingen mot en mer balanserad konkurrensmarknad

inte har gått snabbare. Konkurrenslagen har utnyttjats för att främst

ingripa mot förfaranden som har utgjort missbruk av en dominerande

ställning. Lagtillämpningen har på vissa områden tagit stora resurser i

anspråk samtidigt som det har visat sig svårt att komma till rätta med de

bakomliggande orsakerna till de svårigheter som nya aktörer på

regelreformerade marknader har mött. En rimlig slutsats är att

konkurrenslagen i första hand är ägnad att motverka

konkurrensbegränsande förfaranden på mer normala

konkurrensmarknader och att det därmed, åtminstone under en

övergångsperiod, krävs en komplettering med särskilda regelverk för en

framgångsrik konkurrensutsättning. Sådana regler har också skapats för

de berörda marknaderna, men erfarenheterna visar att de kan behöva

vidareutvecklas när konkurrensen i praktiken inte utvecklas på det sätt

som avsågs. Som exempel kan nämnas regler för tillträde till

infrastruktur och regler för att förhindra korssubventionering mellan

monopolverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet.

På områden där det på grund av regleringar eller monopol inte har

funnits möjligheter att aktivt välja mellan olika leverantörer eller

produkter innebär öppnandet för konkurrens att nya krav ställs på

konsumenternas vilja och förmåga att informera sig om olika alternativ.

För att en regelreformering skall bli framgångsrik kan det därför på vissa

områden finnas behov av åtgärder från samhällets sida för att höja

konsumenternas medvetenhet och kunskaper, exempelvis genom att göra

informationen om existerande alternativ och deras egenskaper mer

lättillgänglig.

I vissa fall har flera aktörer funnits på en marknad före

regelreformeringen. Förutsättningar för konkurrens har skapats genom att

marknadsregleringar har upphävts, exempelvis avseende etablering,

prissättning eller produktinnehåll. De tidigare regleringarna kan ha krävt

en enhetlighet i företagens beteende på marknaden och därigenom

orsakat en organiserad samverkan mellan dessa företag. Det är på sådana

marknader särskilt viktigt att Konkurrensverket har de förutsättningar

som behövs för en kraftfull tillämpning av konkurrenslagens

förbudsbestämmelser.

6.6 Offentliga aktörer

I kommuner, landsting och statliga myndigheter pågår ett omfattande

förändrings- och förnyelsearbete. Detta arbete har resulterat i förnyelse

av den traditionella förvaltningsformen genom nya styrformer,

decentralisering och brukarinflytande m.m. Vidare har en ökad andel av

alternativa driftformer med fortsatt offentlig finansiering utvecklats. Med

alternativa driftsformer avses att en myndighet väljer att överföra

verksamheter som tidigare drivits i egen regi och traditionell

förvaltningsform till drift i privaträttslig form. Dessa former kan vara

offentliga företag (bolag och stiftelser med företaget eller det allmänna

som huvudman). Det kan också vara fråga om offentliga

driftentreprenader (köp av tjänster med sammansatt funktion, t.ex. drift

av vårdcentraler, äldreboenden m.m.) med det allmänna som huvudman.

Vidare kan det vara fråga om offentlig bidragsgivning till privat

verksamhet (fristående skolor, privata daghem eller idrottsanläggningar)

eller offentliga köp av enstaka platser på privata institutioner m.m.

Gemensamt för samtliga alternativa driftformer är att det allmänna har ett

obligatoriskt eller förväntat ansvar för verksamheten som sådan.

Utvecklingen mot ökad konkurrens i den offentliga sektorn har

medfört att den traditionella gränsen mellan offentlig och privat sektor

blivit mindre markerad. Den ökade marknadsorienteringen inom den

offentliga sektorn har inneburit att offentlig verksamhet agerar mer

marknadsorienterat och affärsmässigt i sin egenskap av tjänsteproducent,

samtidigt som den privata sektorn i högre utsträckning kan konkurrera

om offentlig produktion i samband med upphandling av varor och

tjänster på dessa marknader. Offentliga aktörer uppträder således både

som köpare och som säljare på olika marknader.

6.6.1 Det offentliga som köpare

När det offentliga agerar som inköpare av varor och tjänster gäller lagen

(1992:1528) om offentlig upphandling, LOU, som i sin tur bygger på

EG-direktiv om offentlig upphandling. Dessa regler är bl.a. till för att

tillvarata konkurrensmöjligheterna när det allmänna skall göra inköp.

Grundprinciperna är att offentlig upphandling skall göras affärsmässigt, i

konkurrens och på ett icke-diskriminerande sätt. Reglerna är bl.a.

utformade i syfte att försvåra möjligheterna att vid en upphandling gynna

eller missgynna vissa leverantörer på ett obehörigt och därmed

konkurrenssnedvridande sätt.

Om en upphandlande enhet har brutit mot någon bestämmelse i lagen

och detta har medfört att en leverantör lidit eller kan komma att lida

skada, skall länsrätt på ansökan av leverantören besluta att

upphandlingen skall göras om eller att den får avslutas först sedan

rättelse gjorts. Länsrätten får inte pröva ansökan efter den tidpunkt då

avtal om upphandling slöts. En upphandlande enhet som inte följt

bestämmelserna i lagen skall ersätta därigenom uppkommen skada för

leverantör.

Nämnden för offentlig upphandling, NOU, utövar tillsyn över den

offentliga upphandlingen, avger yttranden i klagomålsärenden, sprider

information och ger ut allmänna råd om hur

upphandlingsbestämmelserna skall tolkas. En översyn av nämndens

organisation, roll och uppgifter pågår för närvarande.

Lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende

offentlig upphandling, LIU, är ett komplement till LOU. LIU gäller

otillbörliga beteenden avseende upphandling som omfattas av LOU.

Marknadsdomstolen får efter ansökan förbjuda en enhet att vid

genomförande av upphandling i anbudskonkurrens tillämpa ett visst

beteende som vid en samlad bedömning är att anse som otillbörligt. Ett

beteende kan vara otillbörligt om något företag påtagligt diskrimineras

antingen i förhållande till den verksamhet som enheten själv bedriver

eller i förhållande till ett annat företag. Beteendet kan också vara

otillbörligt om det på något annat sätt påtagligt snedvrider förutsättningar

för konkurrens vid upphandlingen. En förutsättning för ett förbud är att

enheten tidigare tillämpat beteendet eller att det av annan särskild

anledning är sannolikt att enheten kommer att tillämpa detta. Ett förbud

kan gälla omedelbart och kan kombineras med vite.

Regeringen har i den nationella rapporten om ekonomiska reformer på

produkt och kapitalmarknaderna för 1999, som ingår i EU:s s.k. Cardiff-

process under Ekofin-rådet, uppskattat att den offentliga upphandlingen

omsatte ca 360 miljarder kronor 1997. Detta motsvarade 20,7 procent av

BNP. Kommunsektorn och de kommunala bolagen svarade för 58

procent, staten och de statliga bolagen för 38 procent och

försörjningssektorerna för resterande del. Besparingseffekten av

införandet av LOU kan uppskattas till 3,3 miljarder kr per år, dvs. cirka

en procent av värdet på den totala offentliga upphandlingen. Regeringen

anser därför att det finns ett stort behov av att förbättra offentlig

upphandling både på nationell nivå och på EU-nivå.

Upphandlingskommittén har i uppdrag av regeringen att se över

behovet av tillsyn över den offentliga upphandlingen. Enligt

Upphandlingskommitténs bedömning är de ekonomiska resultat som har

uppnåtts hittills endast en del av vad som skulle kunna uppnås om den

offentliga upphandlingen effektiviseras ytterligare.

En viktig aspekt på den offentliga upphandlingen är att leverantörerna

har förtroende för systemet. I samband med att den offentliga

upphandlingen har ökat i omfattning har det uppkommit osäkerhet bland

privata företag, bl.a. i fråga om vilken behandling de privata företagen

kommer att få jämfört med upphandlarens egenregiverksamhet. Om

företagen i mer betydande omfattning drar sig för att delta i

anbudstävlingar som offentliga upphandlare anordnar uteblir det

konkurrenstryck som är sådana tävlingars syfte.

NOU har kartlagt vilka problem som kan uppstå vid upphandlingar i

rapporten Kartläggning av fel och brister vid offentlig upphandling

(NOU:s dnr 52/99-28). Enligt rapporten tillämpar knappt hälften av de

upphandlande enheterna lagen fullt ut. Som exempel kan nämnas att 20

procent av 1 275 kommun- och landstingsägda bolag i ett tillsynsprojekt

som NOU drev ansåg att de inte omfattades av LOU, huvudsakligen på

grund av att de drev verksamhet av kommersiell karaktär. Leverantörer

har problem med att få kännedom om vilka upphandlingar som görs.

Upphandlande enheter kritiseras också för att prioritera kortsiktiga

intressen såsom pris genom att teckna alltför stora kontrakt. Detta leder

till att enbart stora företag kan lämna anbud och att de mindre trängs bort

från marknaden.

NOU framhåller vidare att det finns överträdelser av lagstiftningen

som är av principiell karaktär såsom otillåten direktupphandling. Med

detta avses att ett inköp görs av en leverantör utan att bestämmelserna i

LOU följts. Ett annat exempel är att ett avtal har ingåtts med stöd av

LOU avseende en viss volym och att det senare sker ett inköp av en

väsentligt större volym utan att lagstiftningen följs. Vidare förekommer

att en upphandlande enhet förlänger ett avtal trots att det inte finns någon

förlängningsklausul i avtalet eller trots att en sådan klausul redan är

utnyttjad.

Kontroll av regelefterlevnaden och kompetenshöjande åtgärder för

upphandlande enheter är viktiga instrument för att skapa förtroende för

den offentliga upphandlingen. För att förbättra konkurrensen utan att

ersätta offentliga monopol med privata monopol krävs att små och

medelstora företag ges reella möjligheter att delta i upphandlingar. Ett

arbete med att se över tillsynen och att effektivisera upphandlingen pågår

inom Upphandlingskommittén. Kommittén har dragit slutsatsen att

tillsynen behöver effektiviseras. Remissutfallet över kommitténs

delbetänkande Effektivare offentlig upphandling (SOU 1999:139) visar

att det finns en bred uppslutning när det gäller behovet av att

effektivisera tillsynen enligt LOU.

Genomförda och pågående åtgärder

Upphandlingskommittén

Upphandlingskommittén har bl.a. utrett hur tillsynsmyndigheten för den

offentliga upphandlingen skall organiseras. Vidare har kommittén gjort

en översyn av bestämmelserna i 6 kap LOU som bl.a. avser

upphandlingar under de s.k. tröskelvärdena och bestämmelsen om

skadestånd enligt 7 kap 6 § LOU. Kommittén redovisade i ett

delbetänkande, Effektivare offentlig upphandling (SOU 1999:139) bl.a.

förslag om att den nuvarande tillsynsmyndigheten NOU slås samman

med Konkurrensverket och bildar en ny myndighet benämnd

Konkurrens- och upphandlingsverket. Den nya tillsynsmyndigheten

föreslås få utökade befogenheter genom att kunna föra talan i domstol

om utdömande av en s.k. marknadsskadeavgift för allvarligare

regelöverträdelser. Vidare föreslås att tillsynsmyndigheten skall kunna

föra talan i domstol om förbud för en upphandlande enhet att upprepa en

allvarlig regelöverträdelse som inte skett av uppsåt eller oaktsamhet.

Detta föreläggande skall kunna förenas med vite. Tillsynsmyndigheten

förslås också få talerätt i överprövningsmål, dvs. mål där

förvaltningsdomstol avgör om en pågående upphandling gått rätt till och

bestämmer, om den skall göras om eller rättas till.

För att underlätta för små och medelstora företag att få kännedom om

upphandlingar och på så sätt öka deras deltagande i dessa föreslås krav

på obligatorisk annonsering för upphandlingar under tröskelvärdena

samtidigt som det införs möjligheter till s.k. selektiva förfaranden för att

förenkla förfarandet för de upphandlande enheterna. Vidare föreslås

bestämmelser med innebörd att upphandlande enhet inte får anta ett

anbud från någon som beslutar eller deltagit i handläggningen i ett

upphandlingsärende om det finns risk för otillbörlig särbehandling.

Delbetänkandet har remissbehandlats. Kommittén fortsätter att utreda

vilka närmare avvägningar som en upphandlande enhet bör göra när den

skall anta ett anbud och analysera vilka möjligheter en upphandlande

enhet har att bl.a. ta in antidiskrimineringsklausuler i upphandlingsavtal

och genomföra upphandlingar som gynnar lokala företag m.m. I

uppdraget ingår också att följa det arbete som bedrivs i fråga om

miljökrav vid offentlig upphandling. Kommittén skall slutredovisa sitt

arbete den 31 december 2000 (dir 1998:58 och 1999:34).

Sjukvårdsupphandlingar

Regeringen gav en utredning i uppdrag att redovisa och analysera den

nuvarande tillämpningen av upphandlingsreglerna och dess förenlighet

med LOU vid landstings och kommuners köp av hälso- och

sjukvårdstjänster från privata vårdgivare samt hur EG-rätten rätteligen

skall tolkas i dessa frågor. Utredningen har analyserat om

sjukvårdshuvudmannens tecknande av vårdavtal respektive

samverkansavtal med enskilda vårdgivare skall föregås av ett

upphandlingsförfarande enligt LOU och EG-direktiven. Enligt

utredningen bör begreppen klargöras och definieras.

Enligt utredningen lämnar varken EG-direktiven eller LOU något

utrymme för undantag från upphandlingsreglerna vid upphandling av

vårdavtal för tjänster över de i direktiven angivna tröskelvärdena. När det

gäller samverkansavtal görs bedömningen att det inte föreligger en

upphandlingssituation utan avtalet är ett utflöde av en offentligrättslig

reglering. Utredningen anser att landsting och kommuner även skall

tillämpa LOU vid anskaffning av tjänster från hel- och delägda bolag och

när upphandlande enheter avser att ingå avtal med avknoppad

verksamhet. När det gäller avknoppad verksamhet anses upphandlande

enheter ha rätt att ge vissa begränsade stödåtgärder till anställda som

genomför en avknoppning under tiden före och under bolagiseringen.

När det gäller upphandlingar under tröskelvärdena anser utredningen att

nyttan av att undanta anskaffningar från upphandling är liten och att en

sådant uppdelning skulle göra regelsystemet onödigt komplicerat.

Utredningen redovisade sitt uppdrag i december 1999 i betänkandet

Upphandling av hälso- och sjukvårdstjänster (SOU 1999:149) som f.n.

remissbehandlas.

6.6.2 Det offentliga som säljare

En viktig förutsättning för en fungerande och effektiv konkurrens är att

lika villkor gäller för alla, såväl privata som offentliga aktörer. Närvaron

av offentliga aktörer på vissa marknader kan ha direkta och indirekta

undanträngningseffekter eller en hämmande inverkan på nyetableringen,

vilket utgör tillväxthinder för en marknad. Utöver de

samhällsekonomiska effektivitetsförluster i form av dyrare och sämre

varor och tjänster som detta leder till, kan det inte uteslutas att det också

leder till en dyrare offentlig sektor än vad som annars skulle vara

nödvändigt.

Budgetåret 1998 uppgick statliga myndigheters och affärsverks

sammanlagda intäkter av försäljning av varor och tjänster till det

offentliga eller till enskilda till närmare 71 miljarder kr, varav

affärsverken omsatte drygt 19 miljarder kr (Ekonomistyrningsverket,

Avgifter 1998 om avgiftsbelagd verksamhet i staten. ESV 1999:12).

Statligt ägda företag omsatte samma år 260 miljarder kr

(Regeringskansliet, Verksamhetsberättelse för företag med statligt

ägande 1999).

Vid en uppskattning av omfattningen av kommunal kommersiell

verksamhet kan kommunala hel- och delägda företag utgöra en

måttstock. Vid utgången av 1997 uppgick antalet inregistrerade

kommunala hel- eller delägda företag till 2 001 st. Av dessa var 1 683 st.

aktiva. Dessa omsatte 128 miljarder kr vilket motsvarar ca 30 procent av

den primärkommunala sektorns sammanlagda omsättning (Svenska

kommunförbundet, Kommunala företag 1999).

Det finns vissa grundläggande skillnader mellan offentliga och privata

aktörer som gör att de inte agerar på lika villkor. Kommuner,

myndigheter och offentliga bolag har i många fall en klart dominerande

ställning på den konkurrensutsatta marknaden eller på angränsande

marknader med anknytning till denna. Dominansen kan ha uppkommit

till följd av att man tidigare har haft en formell ensamrätt på att

producera vissa varor och tjänster. Utöver att en myndighet har tilldelats

särskilda uppgifter med ensamrätt i sin offentliga funktion kan den ha ett

bestämmande inflytande över den konkurrensutsatta marknaden genom

sin myndighetsutövning. Det finns en klar konkurrensfördel i det faktum

att man är en myndighet eller har givits en ensamrätt att utföra vissa

tjänster. Om myndigheten dessutom har myndighetsutövande funktioner

som berör området där de konkurrerar föreligger en risk för att

intressekonflikter kan uppstå. Uppdragsverksamhet som bedrivs

tillsammans med myndighetsutövning ger myndigheten en särställning

när det gäller att få uppdrag i den kommersiella delen av verksamheten.

Ett annat konkurrensproblem rör det faktum att myndigheter ofta både

har en beställarfunktion och en utförarfunktion. I vissa fall har man

försökt att skilja på dessa roller genom att organisatoriskt dela

myndigheten enligt en s.k. beställar-/utförarorganisation.

Intressekonflikter och jävssituationer uppstår i samband med

upphandling om myndigheten både agerar som beställare och

anbudsgivare för ett uppdrag.

Offentliga aktörer har ibland byggt upp sina anläggningstillgångar

med hjälp av anslagsmedel under ett tidigare monopol. I dessa fall

kommer den offentlige aktören således ha lägre fasta kostnader för

verksamheten eftersom en stor del av anläggningstillgångarna redan är

avskrivna.

En viktig skillnad i konkurrensvillkoren mellan privata och offentliga

aktörer rör de finansiella villkoren och tillgången på riskkapital. Nedsatta

lokalhyror, gratis eller subventionerad arbetskraft och upplåtelse av

tomtmark på förmånliga villkor är andra exempel på subventioner som

den offentlige aktören kan åtnjuta. I den mån offentliga aktörer tar upp

lån sker det till en ränta som normalt ligger under marknadsräntan. Ett

annat exempel är att statliga bolag genom Riksgäldskontoret får tillgång

till en kreditriskfunktion i form av en kreditgaranti. Den viktigaste

skillnaden är att en offentlig aktör alltid ytterst garanteras av skattemedel

med den följden att den finansiella och affärsmässiga risken är mindre än

i ett privat företag. Slutligen finns, i den mån konkurrensutsatt och icke

konkurrensutsatt verksamhet bedrivs inom samma myndighet, bolag eller

koncern, en risk att den skyddade verksamheten korssubventionerar den

konkurrensutsatta.

Genomförda och pågående åtgärder

Konkurrensrådet

Regeringen har uttalat att det finns ett behov av att försöka undanröja

konkurrenskonflikter mellan privat och offentlig sektor för framtiden och

att diskutera hur en konkurrens på lika villkor bäst nås långsiktigt. Av

denna anledning har Rådet för konkurrens på lika villkor mellan offentlig

och privat sektor (Konkurrensrådet) inrättats av regeringen. I

Konkurrensrådet ingår representanter för offentlig och privat verksamhet.

Konkurrensrådets uppgift är att, med beaktande av de olika

grundförutsättningarna som gäller för privat och offentlig verksamhet,

söka undanröja konkurrenskonflikter som typiskt sett inte löses inom

ramen för särskild lagstiftning eller prövningsförfaranden. Verksamheten

syftar till att ge vägledning för framtiden om hur

konkurrenssnedvridande förfaranden kan undvikas och om möjligt att

vissa typer av konkurrenskonflikter kan mönstras ut. Konkurrensrådet

skall bedriva sin verksamhet under tre år och senast den 31 december

2000 redovisa sina samlade erfarenheter. Konkurrensrådet delredovisade

sin verksamhet i en rapport den 29 mars 1999. Rådet har med

utgångspunkt från sina direktiv handlagt konkreta ärenden i form av

anmälningar från privata företag och organisationer som ansett sin

verksamhet hotad av det sätt på vilket stat, kommun, landsting eller av

dessa ägda bolag bedriver sin verksamhet inom det område där de privata

företagen eller organisationerna är verksamma. Anmälningarna till

Konkurrensrådet handlar nästan uteslutande om klagomål där anmälaren

hävdar att kommunerna snedvrider konkurrensen genom att agera utanför

sitt av lagen avgränsande område och att man genom detta även

snedvridit konkurrensen genom sin prissättning.

Rättslig prövning av kommunal näringsverksamhet

Regeringen uttalade bl.a. i 1999 års ekonomiska vårproposition att

kvarvarande hinder för konkurrens i gränslandet mellan offentlig och

privat verksamhet skall undanröjas. Bland de frågor som togs upp fanns

frågan om förutsättningar för företagare att få en rättslig prövning av

klagomål rörande konkurrenssnedvridande effekter av kommunal

näringsverksamhet. En interdepartemental arbetsgrupp inom

Näringsdepartementet har haft i uppdrag att närmare belysa frågan om

sanktioner mot kommunal näringsverksamhet med konkurrenshämmande

effekter utifrån ett kommunal-, konkurrens- eller annat marknadsrättsligt

perspektiv.

Arbetsgruppen konstaterar att nuvarande regler i konkurrenslagen och

kommunallagen i huvudsak reglerar förhållanden inom offentlig

respektive privat sektor var för sig och inte tar sikte på de problem som

uppstår när offentlig och privat näringsverksamhet möts på samma

marknad. Arbetsgruppen anser att preciseringar i kommunallagen av

kommunal kompetens, hur näringsverksamhet får bedrivas och utökade

regler om överklagbarhet av kommunala beslut säkert är möjliga att

utarbeta, men att de framstår som komplicerade sett utifrån det uppdrag

som arbetsgruppen har. Som den tekniskt mest lämpliga lösningen

framträder att regler rörande bedömningen av eventuella

konkurrensbegränsande beteenden av offentliga och privata aktörer

samlas i konkurrenslagstiftning. En rad av de problem som näringslivet

påpekat som rör kommunalt lagtrots och svårigheter att överklaga beslut

rörande kommunal näringsverksamhet kan lösas genom sådana

bestämmelser. Arbetet med dessa frågor sker parallellt med det arbete

som bedrivs inom ramen för Rådet för konkurrens på lika villkor.

Staten som kommersiell aktör

Statskontoret fick i juni 1999 i uppdrag av regeringen att bl.a. kartlägga

och analysera statlig kommersiell och konkurrensutsatt verksamhet. Med

utgångspunkt från kartläggningen skulle Statskontoret göra en analys av

vilka behov statliga aktörer har att bedriva kommersiell verksamhet.

Föreligger behov att bedriva kommersiell verksamhet skulle en analys

göras och förslag lämnas om hur konkurrenssnedvridande effekter kan

undvikas.

Statskontoret har i april 2000 sammanfattat sina slutsatser och lämnat

förslag i rapporten Staten som kommersiell aktör Omfattning och

konkurrenseffekter. Statskontorets kartläggning visade att flertalet

undersökta myndigheter och statliga bolag bedriver konkurrensutsatt

verksamhet i någon form. Närmare hälften av dessa gör det dessutom i

märkbar omfattning. Av de 99 myndigheterna konkurrerar 54 direkt med

småföretag. Likaså gjorde 14 av de 39 bolagen som ingick i

Statskontorets undersökning.

Av Statskontorets fallstudier framgår att de små företagen ofta på ett

påtagligt sätt känner sig hindrade att på olika sätt konkurrera på

marknaden om en offentlig aktör bedriver verksamhet. Det finns ett stort

och brett utbud av statliga kommersiella och konkurrensutsatta tjänster

på marknaden. Av dessa är det endast en del som kan sägas naturligen

höra samman med myndigheternas kärnverksamhet. Påfallande ofta

saknas ett externt motiv för varför myndigheten alls skall bedriva

verksamheten. Att man ändå gör det grundas snarare på för

myndighetens rent interna motiv. En allmän iakttagelse är att det ofta i

styrningen av myndigheter (lagar, instruktioner, regleringsbrev) saknas

ett uttalat motiv för varför myndigheten bedriver kommersiell

verksamhet. Det bör samtidigt framhållas att inget av de undersökta

fallen strider mot myndighetens instruktion eller uppdrag.

Begreppet uppdragsverksamhet är inte definierat och det är inte

definierat eller reglerat exakt vad en myndighet får göra respektive inte

får göra inom ramen för uppdragsverksamheten, vilket ofta skapar en

osäkerhet bland de privata företag som är verksamma på marknaden.

Redan osäkerheten om huruvida staten avser att ge sig in på och driva

verksamhet på en marknad har nämligen visat sig ha en hämmande effekt

på etableringsviljan och på marknadens funktionssätt. En annan

iakttagelse är att myndigheter har ett incitament att utöka sin

avgiftsfinansierade kommersiella verksamhet för att på så sätt öka sina

intäkter. Avsaknaden av tydliga instruktioner och gränser för denna

verksamhet ger stora möjligheter att successivt vidga den kommersiella

verksamheten. I vissa fall har detta lett till att myndighetens verksamhet

till större delen har kommit att handla om annat än vad som var det

ursprungliga syftet med myndighetens verksamhet. I myndigheter som

bedriver en omfattande uppdragsverksamhet finns vidare en risk för att

myndigheten utvecklar produktionsrollen på bekostnad av beställarrollen.

Det är särskilt tydligt i beställar-/utförarorganisationer. Av de kartlagda

offentliga aktörerna uppfyller 25 procent kriterier för när den

konkurrensutsatta verksamheten har märkbar och sannolikt negativ

verkan på marknadens funktionssätt. Statskontorets fallstudier och

tidigare undersökningar har visat konkret att denna negativa inverkan har

fört med sig konkurrensproblem.

Statskontoret anser att statens roll bl.a. bör vara att genom offentliga

ingripanden rätta till marknadsimperfektioner samt, genom att agera som

en aktiv beställare och finansiär eller genom egen produktion, se till att

tillhandahålla sådan service och sådana nyttigheter som inte

tillhandahålls på privata marknader och där det saknas förutsättningar för

att skapa en sådan marknad. Mot denna bakgrund föreslår Statskontoret

att den statliga aktören upphör med verksamheten i de fall där det saknas

ett externt, giltigt motiv för varför myndigheten skall bedriva

kommersiell, konkurrensutsatt verksamhet. I de fall där motiven för den

statliga verksamheten är starka, och det helt saknas förutsättningar för

privata aktörer att konkurrera om de tjänster som staten kan erbjuda,

föreslås att verksamheten regleras så att privata företag i praktiken

hindras från att ge sig in på marknaden. I övrigt lämnas en rad förslag

som syftar till att minska de konkurrenssnedvridande effekterna. Bland

annat bör begreppet uppdragsverksamhet definieras i

avgiftsförordningen. Uppdragsverksamheten bör närmare specificeras i

berörda myndigheters instruktioner och ett krav bör införas på

särredovisning av "avgiftsintäkter i konkurrens" för all kommersiell,

konkurrensutsatt verksamhet som bedrivs av statliga myndigheter och

bolag. Vidare bör en tillsynsfunktion för offentlig kommersiell,

konkurrensutsatt verksamhet inrättas.

Statskontoret föreslår vidare att särskilda utredningar genomförs i syfte

att komma till rätta med konkurrensproblem inom vissa sektorer eller

utpekade verksamheter. De åtgärder som kan bli aktuella är bl.a. att göra

en organisatorisk åtskillnad av strategisk infrastruktur och bolagisering

som åtskiljer kommersiell och icke-kommersiell verksamhet. Vidare bör

den konkurrensutsatta andelen av statlig verksamhet öka, t.ex. genom att

ställa krav på upphandlingsförfarande vid myndighetsinterna köp,

konkurrensutsätta egenregiverksamhet och konkurrensupphandla statlig

verksamhet på entreprenad. Befintliga tillsynsmyndigheter bör också

förstärkas.

6.6.3 Offentliga välfärdstjänster

I kommunerna har förändrings- och utvecklingsarbetet under 1990-

talet gått mot ökade inslag av konkurrens, alternativa driftformer och

brukarinflytande. Syftet har varit att nå högre effektivitet, bättre kvalitet

och ökad välfärd för medborgarna. Inriktningen har i allmänhet varit att

med bibehållet kommunalt ansvar och bibehållen offentlig finansiering

söka nya former för att styra och driva verksamheten.

Utvecklingen av alternativt drivna enheter inom den kommunala

välfärden består nästan uteslutande av verksamhet som finansieras av

allmänna medel och därmed är underställd politisk styrning genom avtal.

Även om driften av en vårdcentral är privat, hör verksamheten till det

offentliga utbudet av välfärdstjänster. Det innebär att landstingen och

kommunerna har samma ansvar för att alla medborgare har lika tillgång

till och samma rättigheter inom den privat drivna välfärden, där

finansieringen fortfarande är offentlig, som inom den offentliga drivna

verksamheten.

Utgångspunkten för regeringens konkurrenspolitik är att skapa

effektiva marknader där så är rationellt och socialt rimligt. På effektiva

marknader är priset bärare av relevant information. Alla producenter har

tillträde till marknaden. Konsumenterna har många producenter att välja

mellan.

En stor del av den offentliga verksamheten bedrivs på marknader. Det

gäller bl.a. områden som är föremål för offentlig upphandling,

anläggningsarbeten och s.k. nätverkstjänster som gas, vatten, värme, tele

samt person- och varutransporter. Här är det ofta möjligt att skapa rimligt

effektiva marknader och en rad omregleringar har genomförts.

Regeringen har framgångsrikt omreglerat och öppnat upp marknader.

Regeringen menar dock att stor försiktighet måste gälla när det är fråga

om välfärdstjänster som vård, skola och omsorg. Avgörande för

regeringens politik är att skapa konsument- och medborgarnytta.

Konkurrens är ett medel för att nå målen för regeringens politik.

Marknader skall användas där de ger störst konsumentnytta och offentlig

produktion där denna form lämpar sig bäst.

För att marknader skall kunna bli effektiva förutsätts en rimlig grad av

homogenitet för varor och tjänster. Det är en förutsättning för att

konsumenten enkelt skall kunna bedöma kvaliteten i förhållande till

priset. Samtidigt skall transaktionskostnaderna vara låga, dvs. det skall

vara lätt att byta och tillgången till trovärdig information skall vara god. I

marknadsekonomin skall priset bära information om kvalitet och

kvantitet. Regeringens bedömning är att dessa krav sällan är uppfyllda

när det gäller välfärdstjänster. I stället skulle en marknadsprissättning

skapa snedvridningar i ekonomin och sociala problem samhället. Ett

ytterligare problem är att befolkningsunderlaget, t.ex. när det gäller

sjukhusvård, i regel är för litet för att det skall vara möjligt att skapa en

reell konkurrens. Sjukhusen är i regel lokala monopol med betydande

stordrifsfördelar och stora investeringsbehov.

Priset på en marknad för välfärdstjänster skulle heller inte säga allt om

kvaliteten och möjligheten att utvärdera denna inträffar ofta med lång

tidseftersläpning. Det som skulle känneteckna flera av välfärdstjänsterna

på en marknad är i stället att främja drivkrafter för producenterna att

välja konsumenter och för konsumenter eller brukare att välja vilka

brukare de vill se kring sig. Priset får funktionen att sortera brukarna

efter betalningsförmåga. En skola som kännetecknas av fria

konkurrerande val utlöser därför starka segregerade tendenser.

Prismekanismen skiktar olika sociala gruppers tillgång till likvärdiga

tjänster. Det finns stor risk för oönskade effekter för ekonomin genom

negativ påverkan på det mänskliga kapitalet. En marknadsstyrd skola

skulle sannolikt innebära än större skillnader i befolkningens kunskaper

än vad deras medfödda inlärningsförmåga möjliggör och minskar därmed

möjligheten att utnyttja befolkningens hela produktiva förmåga.

Konsumenternas betalningsförmåga sammanfaller normalt heller inte

med när de har stort behov av att konsumera välfärdstjänster.

Internationella erfarenheter talar för att finansierings- och

produktionsformerna påverkar fördelningen av välfärdstjänster som

sjukvård. Erfarenheten visar att det finns starka skäl för att hålla samma

finansiering och produktion för god kostnadskontroll av offentliga medel.

Regeringen menar att mycket stor hänsyn måste tas till hur

organisationen av välfärdstjänster påverkar fördelningen. Regeringens

grundläggande uppfattning är att en generell välfärdsstat innebär att alla

medborgare oavsett sin inkomst, klass, kön, etnicitet och sociala grupper

skall ha samma tillång till välfärdstjänster. En grundläggande

utgångspunkt för regeringens politik är därför att vård, skola och omsorg

skall vara demokratiskt styrd, gemensamt finansierad och ges till alla på

likvärdiga villkor. Detta innebär inte att möjligheter till förnyelse och

mångfald inte skall tas till vara på välfärdsområdet. Regeringen främjar

inom detta område aktivt det pågående arbetet för att utveckla alternativa

driftsformer, t.ex. genom olika typer av personalkooperativ eller

entreprenadlösningar. Alternativa driftsformer är ett bra komplement till

offentlig drift när den tillför verksamheten höjd kvalitet till samma

kostnad, bibehållen kvalitet till lägre kostnad eller utökad verksamhet till

samma kostnad.

Utvecklingen under 1980- och 1990-talen

Området offentliga välfärdstjänster präglades under 1980-talet av en

fortsättning på den tidigare kraftiga expansionen. Efter att under 1970-

talet ha ökat med ca 70 procent i förhållande till BNP fortsatte den reala

kommunala konsumtionen att växa med ytterligare drygt 20 procent

under 1980-talet. På hälso- och sjukvårdsområdet hade resurserna

sjudubblats mellan åren 1955 och 1980. De offentliga ambitionerna hade

höjts på en rad områden, exempelvis inom barnomsorg, utbildning, kultur

och kollektivtrafik, och ett stort antal uppgifter hade förts över från staten

till landstingen och kommunerna.

Under 1980-talet inleddes ett omfattande decentraliseringsarbete inom

landsting och kommuner som omfattade både den politiska

organisationen och verksamhetsorganisationerna. Exempelvis bildade ett

stort antal kommuner kommundelsnämnder under denna period.

Upprinnelsen till detta var den då utbredda diskussionen om behovet att

förnya den offentliga sektorn och att öppna för ökat inflytande och ökad

delaktighet på alla nivåer. Samtidigt prövade många kommuner och

landsting att ersätta den traditionella anslags- och regelstyrningen med

målstyrning.

Efter en lång period av i huvudsak oavbruten och kraftig

konsumtionsökning innebar 1990-talets första hälft ett knappare

ekonomiskt utrymme för Sveriges kommuner och landsting. Det bidrog

till att ett stort antal kommuner och landsting förändrade sina styr- och

verksamhetsformer och att inslaget av alternativa driftsformer ökade.

Beställarstyrning genom att separera uppgiften att formulera mål från

produktionen blev ett naturligt steg i den s.k. beställar-/utförarmodell

som var i fokus för utvecklingen under 1990-talets första år.

Under mitten av 1990-talet riktades intresset även mot olika slag av

konkurrensmodeller. Steget från beställarstyrning till

konkurrensutsättning kan bl.a. ses som ett medel för att avhjälpa vissa

problem som uppstod för de kommuner och landsting som tillämpade

beställar-/utförarmodellen.

Därmed hade många kommuner och landsting skapat några av de

grundläggande förutsättningarna för att konkurrensutsätta

verksamheterna även externt. Bland annat hade i princip avgränsade

beställare, ersättningssystem och avräkningsprinciper skapats.

En omständighet som relativt sent kom in i bilden var

kvalitetsfrågorna. Många gånger var det först i samband med

kontraktsskrivning med externa entreprenörer som man insåg att

kvalitetsfrågorna behövde regleras. Expertgruppen för studier i offentlig

ekonomi (ESO) påpekade i en rapport (ESO Ds 1988:1) att kvalitetsmått

borde utvecklas för barnsomsorgen eftersom sådana saknades.

Socialdepartementet konstaterade i rapporten Valfrihetsrevolutionen i

praktiken (Ds 1994:50) att endast en mindre del av alla entreprenadavtal

som skrevs innehöll kriterier för kvalitet. Dessa brister rättades till under

de följande åren och kvalitetsstyrningen blev allt viktigare både gentemot

entreprenadlagd verksamhet och verksamhet i egen regi.

Förekomsten av nya styrformer och privata alternativ

Statskontoret har i rapporten Organisations-, styr- och

verksamhetsformer i kommuner och landsting (1999:38) redovisat hur

omfattande inslagen av decentralisering och marknadsorienterade

styrmodeller är. Av landstingen utövar hälften någon form av

beställarstyrning, medan den andra hälften använder en traditionell

styrmodell. Merparten av landstingen har idag, oavsett styrform,

entreprenader inom kärnverksamheterna vanligast inom öppenvård

såsom primärvård, psykiatri och tandvård. I ett par fall har landsting

övergett beställarstyrformen under senare delen av 1990-talet. Å andra

sidan har de nya sjukvårdshuvudmännen i Skåne och Västra Götaland

anslutit sig till en decentraliserad form av beställarstyrning.

I dag tillämpar ca en tredjedel av landets kommuner en styrmodell som

i större eller mindre omfattning särskiljer beställarrollen från

utförarrollen. Av Statskontorets rapport framgår att i 39 procent av

kommunerna upprättar facknämnderna en egen resultaträkning. Ca 20

procent har också egen balansräkning. Ett sätt att öka nämndernas

oberoende är att ge dem ansvaret för eventuella underskott eller

överskott. Enligt Statskontorets enkät till kommunerna har 70 procent av

landets kommuner sådana regler. Detta innebär att mellan 30 och 40

procent av landets kommuner torde omfattas av marknadsorienterade

styrmodeller.

Statskontoret har också kartlagt kommunernas andel köpta tjänster från

externa leverantörer år 1996. Enligt denna undersökning var det vanligast

att kommunerna använder 93 95 procent av driftskostnaderna för egen

produktion. Skillnaderna mellan kommunerna var emellertid rätt

betydande.

Effekter av konkurrensutsättning

Enligt de studier som Svenska Kommunförbundet redovisar i rapporten

Konkurrens för fortsatt välfärd? (1999) har den ökande andelen

alternativa driftformer medverkat till en effektivare resursanvändning.

Detta har resulterat dels i minskade kostnader, dels i tydligare och mer

preciserade krav på verksamheten.

Socialstyrelsen redovisar i en rapport från 1996 en sammanställning av

tidigare studier av äldreomsorg på entreprenad. Studien visar att det

åtminstone på kort sikt har inneburit kostnadsbesparingar när

anbudsupphandling använts. Eftersom många av de entreprenader man

relaterar till var relativt nystartade, hade man svårare att bedöma om

besparingarna kvarstår på längre sikt.

I de kommuner som intervjuades som underlag för Kommunförbundets

rapport Konkurrens för fortsatt välfärd? upplevs arbetet med framtagande

av krav på utförande i samband med upphandlingar också ha lett till en

ökad kvalitet. Med detta avses att man nått en högre grad av uppfyllelse

av de mål och behov som kommunpolitikerna formulerat. Den egna

produktionen eller egenregin tvingas i samband med

konkurrensutsättning se över sin egen organisation, bemanning, system

för intern kvalitetssäkring och kostnader. De undersökningar som har

gjorts när det gäller kommunmedlemmarnas upplevelse av den service

som de utnyttjar visar också att konkurrensutsättning och alternativa

driftformer i de flesta fall medför att de är mer nöjda jämfört med den

traditionellt bedrivna verksamheten.

I Socialstyrelsens rapport från 1996 sägs att merparten av de tidigare

studier man granskat inte visar någon negativ påverkan på kvaliteten i

verksamheten. Snarare finns flera studier där vårdtagarna gett mycket

goda omdömen om den verksamhet som drivs på entreprenad.

Problem vid användandet av konkurrensinslag på området

välfärdstjänster

Området offentliga välfärdstjänster har under de två senaste decennierna

präglats av både snabba och djupgående förändringar, som å ena sidan

har öppnat möjligheter för effektivisering och ökad kundnytta, å andra

sidan ställt helt nya krav på ansvariga kommuner och landsting. Helt nya

modeller för styrning och drift har prövats, i vissa fall med inslag av

konkurrensmekanismer.

I Konkurrensverkets rapport Konkurrensen i Sverige under 90-talet

problem och förslag (2000:1) uppmärksammas en rad frågeställningar

med anknytning till konkurrensproblem i hälso- och sjukvårdssektorn. I

rapporten berörs bl.a. brist på konkurrens på lika villkor inom vissa

sektorer, brister i samband med kommunal upphandling och problem vad

gäller moms, det så kallade kommunkontosystemet. Vidare behandlas

brister med anledning av den så kallade tredjepartsfinansieringen. Genom

att finansieringen är avskild från konsumenten saknas normala

mekanismer för kostnadskontroll. Slutligen redovisar verket problem

som sammanhänger med höga in- och utträdeskrav för etableringar.

Många av de instrument som används för att främja en god konkurrens

tar sin utgångspunkt i att det redan finns en fungerande marknad. Det har

t.ex. visat sig att lagen om offentlig upphandling (LOU) har varit ett bra

redskap för de kommuner och landsting som upphandlat tjänster där det

redan finns ett gott utbud av leverantörer. Så är fallet vad gäller bl.a.

försörjningstjänster som lokalunderhåll och liknande. För de offentliga

kärnverksamheterna är emellertid sällan så att det finns en etablerad

fungerande marknad, åtminstone inte utanför storstadsområdena.

De nya marknader som bildas när kommuner och landsting infört nya

styrformer skiljer sig från den gängse bilden av en marknad.

Verksamheterna är fortfarande offentligt finansierade inte

kundfinansierade och ingår därmed i det offentliga serviceutbudet. Det

råder vanligen inte heller någon etableringsfrihet, utan dessa marknader

regleras såväl av statliga tillsyns- och tillståndsorgan som av kommuner

och landsting.

I den Nationella handlingsplan för utveckling och förnyelse av

sjukvården som regeringen arbetar med kommer att framhållas

betydelsen av en ökad mångfald av driftformer, med krav på

sjukvårdshuvudmännen att i större utsträckning engagera privata,

kooperativa och ideella operatörer i den öppna vården.

Samtidigt som denna utveckling uppmuntras är det viktigt att inte

kommersiella intressen försvårar möjligheten att upprätthålla de

grundläggande principerna för en allmän hälso- och sjukvård. Sjukvården

skall vara demokratiskt styrd, solidariskt finansierad och ges utifrån

behov.

För att dessa grundläggande mål skall kunna upprätthållas samtidigt

som alternativa driftformer släpps in är det nödvändigt att reglera vissa

former av den konkurrensutsatta vården. En sådan reglering har tidigare

inte ansetts nödvändig, med hänsyn till den offentligt drivna vårdens

totala dominans.

Regeringen finner att det för närvarande inte finns skäl att särskilt

reglera driftformerna i den öppna sjukvården. Däremot krävs regler för

sjukhusvården. Sådan lagstiftning finns också i vår omvärld. Den

tradition som dominerar i andra europeiska länder är att akutsjukhusen

drivs utan vinstintressen. Däremot finns skillnader när det gäller

verksamhetsformen, exempelvis offentlig regi, ideella stiftelser eller

andra icke vinstsyftande organisationer.

Regeringen avser mot denna bakgrund att lägga förslag om ändring i

hälso- och sjukvårdslagen med innebörden att ett landsting inte får

överlämna uppgiften att ansvara för driften av ett akutsjukhus till den

som driver verksamheten med syfte att skapa vinst åt ägare.

6.7 Styrmedel och konkurrens

"Spelregler" är ett centralt begrepp när man diskuterar marknadens

funktion. För att en marknad över huvud taget skall fungera måste det

finnas någon form av regler som de olika aktörerna accepterar och håller

sig till. Vissa regler är helt fundamentala, t.ex. ett rättssystem som gör

det möjligt att ingå avtal i förvissningen om att de faktiskt kommer att

följas. I ett utvecklat samhälle finns därutöver ett stort antal

bestämmelser och normer som har tillkommit av helt andra skäl än att

underlätta handeln med varor och tjänster på en marknad. Politiska beslut

som syftar till att uppnå ett visst mål åtföljs i allmänhet av beslut om

olika styrmedel för åstadkomma måluppfyllelse. Nästan alltid skapas

därmed en ny spelregel för marknaderna, även om det egentliga syftet var

ett helt annat.

Det grundläggande kravet på ett styrmedel är att det styr rätt, dvs. att

det verkligen bidrar till att det uttalade målet uppnås. Dessutom skall

detta ske på ett effektivt sätt, dvs. samhällets kostnad för den

eftersträvade förändringen får inte bli så hög att den eliminerar merparten

av den positiva effekten. Även styrmedel som är väl utformade för sitt

speciella syfte kan den skapa en konflikt med andra mål och medel, t.ex.

fungera som en dålig spelregel för konkurrensen. Att försöka undvika

eller minska sådana konflikter blir därför allt viktigare när styrmedlen

utformas. Strävan bör vara att inte skapa spelregler så att de hämmar

konkurrensen och försämrar marknadens funktion.

Bland de olika slagen av styrmedel skiljer man traditionellt mellan

administrativa styrmedel och ekonomiska. Numera betraktas också

information som en särskild typ av styrmedel. Förutsättningarna för att

skapa effektiva styrmedel som samtidigt fungerar som sunda spelregler

på marknaderna varierar mellan de olika typerna.

6.7.1 Administrativa styrmedel

Med administrativa styrmedel menas i första hand olika typer av

regleringar. Lagstiftningen på miljöområdet är ett exempel. Genom att

t.ex. fastställa gränsvärden för utsläpp från olika verksamheter begränsas

de negativa effekterna på miljön.

Regleringar som är olämpligt utformade kan leda till att konkurrensen

på marknaden snedvrids. För att marknader skall vara effektiva är det

viktigt att aktörerna möter samma spelregler och att dessa tillämpas på ett

enhetligt sätt. Så länge marknaderna är nationella finns det inga

principiella svårigheter att undvika diskriminering av vissa aktörer. I

praktiken är det dock långt ifrån självklart att en viss lagstiftning är

neutral bara för att aktörerna möter samma lagar. Ibland utformas regler

så att de kan tillämpas på skilda sätt för stora och små företag, i olika

branscher eller i olika delar av landet. Dessutom kan det finnas ett

förhandlingsutrymme inom ramen för de administrativa styrmedlen. Med

goda argument eller olika typer av hot kan vissa aktörer ibland förhandla

sig till generösare villkor och därmed lägre kostnader än deras

konkurrenter. Ett exempel är att ett företag hävdar att det tvingas avskeda

personal om de ställs inför tuffare miljökrav.

Ofta kan det finnas rimliga motiv för en "flexibel" tillämpning av

regleringar. Helt generella miljökrav skulle t.ex. på kort sikt kunna få

negativa regional- eller sysselsättningspolitiska effekter. Samtidigt kan

en diskriminerande behandling av olika företag leda till betydande

nackdelar från konkurrenssynpunkt. Exempelvis har ett stort och

etablerat företag ofta en betydligt starkare position än ett litet nystartat

vid en förhandling med en myndighet om hur en reglering skall

tillämpas. På så sätt kan regleringen hindra marknadstillträdet och bli ett

allvarligt hinder mot en sund konkurrens på marknaden.

Om marknaderna är eller kan bli internationella finns ofta en genuin

konflikt mellan nationella regler och handel över gränserna. Varje

skillnad i de olika ländernas regler riskerar att hindra handeln och

därmed begränsa konkurrensen. Detta problem kan undanröjas genom

överstatliga regler eller samordnade nationella regler. Även om många

handelshinder har undanröjts genom såväl åtgärder för att förverkliga

EU:s inre marknad som internationella handelsavtal inom WTO:s ram

återstår mycket innan det finns harmoniserade internationella regler på

alla områden. Administrativa regler bör utformas så att handelshindrande

och konkurrenssnedvridande effekter så långt möjligt undviks. Reglernas

syfte måste alltid vägas mot risken för negativa välfärdseffekter.

Det är givet att också andra aspekter än effekterna för konkurrensen

och frihandeln måste vägas in när man väljer och utformar administrativa

styrmedel. Däremot är det svårt att se några rimliga motiv för att inte

tillämpa reglerna på ett likartat sätt när det gäller tillsynen. Ett

grundläggande krav för att en lag skall fungera som en sund spelregel för

konkurrens är att den tillämpas lika för alla som berörs av den. Om

tillsynen brister så att en oseriös aktör kan bryta mot lagen utan

nämnvärd risk för upptäckt blir effekten att konkurrensen snedvrids på

ett allvarligt sätt.

6.7.2 Ekonomiska styrmedel

Kännetecknande för de ekonomiska styrmedlen är att de direkt påverkar

producenternas eller konsumenternas priser eller kostnader. De klassiska

ekonomiska styrmedlen är olika typer av skatter, avgifter och

subventioner. Dessutom finns det vissa styrmedel som inte är renodlat

ekonomiska, men som påminner om dem eller fungerar på liknande sätt.

Avgifter och skatter

Motivet för att använda avgifter som styrmedel är att marknadspriserna

för en vara eller tjänst inte alltid avspeglar alla de samhällsekonomiska

kostnaderna för att producera eller konsumera den. Avgifterna syftar

alltså till att korrigera marknadspriserna. Ett exempel är miljöavgifter på

luftföroreningar, som syftar till att sätta ett pris på ren luft. En generell

princip i detta sammanhang är att den som ger upphov till en skada på

miljön också skall stå som ansvarig för detta.

Alla miljöavgifter syftar dock inte i första hand till att internalisera

miljökostnaderna i marknadspriserna. Vissa av dem är främst fiskala,

dvs. är till för att öka skatteinkomsterna. I de fallen bestäms inte

avgiftens eller skattens nivå med utgångspunkt i miljökostnaden. Också

fiskala avgifter kan dock ha en styrande effekt, eftersom de påverkar

marknadspriserna. I många fall motiveras sådana avgifter av både

särskilda politiska mål och fiskala skäl, vilket gör det svårt att bedöma

deras effektivitet som styrmedel.

Att använda avgifter eller skatter som styrmedel har flera fördelar

jämfört med regleringar. Ofta är de ekonomiska styrmedlen mer

kostnadseffektiva. Teoretiskt är det inte svårt att utforma avgifter och

skatter utan att skapa negativa effekter på konkurrensen. Däremot finns

en rad praktiska problem.

Subventioner

Med begreppet subventioner avses vanligen olika former av statliga och

kommunala ekonomiska stöd och bidrag som riktas till vissa utpekade

verksamheter, företag eller organisationer. Syftet kan vara

fördelningspolitiskt eller att staten vill stimulera viss verksamhet.

Enligt EG:s regler om statsstöd räknas "alla insatser av ekonomisk

natur som innebär fördelar för enskilda företag eller branscher" som stöd.

Några exempel är bidrag, lån på förmånliga villkor, garantier,

skattelättnader och reducering av avgifter. Däremot ingår inte generella

skattelättnader eller sådana stöd som kommer allmänheten till del och

inte ger specifika fördelar för enskilda företag eller branscher. Det kan

gälla t.ex. bidrag till investeringar i infrastruktur.

I WTO:s subventionsavtal definieras subventioner som varje finansiellt

bidrag, inklusive inkomst- eller prisstöd, från regering eller offentlig

myndighet som innebär en förmån för mottagaren.

Problemet att subventioner snedvrider konkurrensen är klassiskt i och

med att de sätter prismekanismen ur spel. Det gäller alla former av

subventioner, men risken för direkta skadliga effekter på marknaden blir

större ju mer riktade subventionerna är mot enskilda branscher, företag

eller produkter. Enligt EG:s regler om statsstöd är i princip allt offentligt

stöd som hotar att snedvrida konkurrensen och som påverkar handeln

mellan medlemsstaterna förbjudet. Det finns ett antal undantag från

huvudregeln, bl.a. för subventioner som riktas till små och medelstora

företag, för regional utveckling och utjämning, forskning och utveckling

eller förbättringar av miljön där stödets positiva effekter under vissa

förutsättningar bedöms uppväga en viss konkurrenssnedvridning.

När subventioner används som styrmedel är syftet just att "snedvrida"

marknaden. Det kan exempelvis handla om att stimulera vissa typer av

angelägna investeringar som annars inte skulle komma till stånd i

tillräcklig omfattning. En generell svårighet här är naturligtvis att

utforma subventionen på ett sådant sätt att den avsedda stimulansen nås

med minsta möjliga negativa bieffekter på konkurrensen.

Företagsstöd och konkurrens

Subventioner till näringslivet genom olika former av företagsstöd

utnyttjas i de flesta utvecklade länder för att uppnå samhällsmål av olika

slag. Ofta handlar det om målsättningar kring ökad tillväxt och

sysselsättning, regional utjämning och utveckling eller förbättring av

miljön. Subventionernas omfattning ser dock över tiden olika ut och

varierar också mellan olika länder.

Samtidigt som målen för stöden på ett mer allmänt plan är lätta att

identifiera är det ofta betydligt svårare att få någon entydig bild av

stödens reella effekter. I debatten om nyttan respektive

skadeverkningarna av statligt stöd till företag blir slutsatserna kring

subventioners berättigande ofta en fråga om vilka delaspekter som ställs i

fokus snarare än helhetsbedömningar där olika intressen har kunnat

viktas mot varandra.

Från ett övergripande perspektiv torde det ändå vara oomtvistligt att

företagsstöd kan ha skadliga effekter från konkurrenssynpunkt, såväl

nationellt som internationellt. Sådant stöd kan, om inte uppmärksamheten

härpå är god, också leda till felallokering av resurser eller omflyttning av

arbetstillfällen på konstlad väg och till samhällsekonomiska kostnader

som inte kan anses vara förenliga med ett sunt utnyttjande av allmänna

medel.

De internationella regelverk som har etablerats för att kontrollera

användningen av nationellt företagsstöd uppmärksammar denna

problematik. För länder som Sverige, där beroendet av öppna marknader

och lika spelregler på det internationella planet har en särskilt stor

betydelse, är dessa regelverk mycket viktiga. Fungerar de väl ger de

möjlighet att slå vakt om ett gott klimat för handel och företagande på

marknader där sunda konkurrensvillkor gäller, och därmed också för

förutsättningarna att främja tillväxt och sysselsättning på nationell nivå.

Särskilt för små och nyetablerade företag, som har sämre möjligheter än

stora och etablerade företag att hävda sina intressen, kan stöd som på ett

snedvridande sätt gynnar konkurrenter slå hårt.

Prioriteringar för det fortsatta arbetet med stödfrågor

För Sveriges del innebär EU-medlemsskapet att vi är bundna av

gemenskapens särskilda regler för offentligt stöd, de s.k.

statsstödsreglerna. Utvecklingen av EU:s politik på statsstödsområdet har

därför bl.a. betydelse för det svenska näringslivet och dess möjligheter

att dra nytta av den inre marknaden. Som EU-medlem är Sverige också

delaktig och medansvarig för EU:s politik när det gäller arbetet med

subventionsrelaterade frågor på det internationella planet, såsom inom

WTO och OECD, och därmed också för utformandet av internationella

spelregler som främjar handel över gränserna på så långt möjligt

likartade och sunda konkurrensvillkor.

Av dessa skäl anser regeringen att det är viktigt att Sverige har en

tydlig och medveten strategi för de principer enligt vilka stödpolitiken

bör utformas inom såväl EU som globalt. I avsnitt 7.7 redogör regeringen

för en policy på stödområdet som, med särskilt fokus på EU,

fortsättningsvis bör ligga till grund för arbetet med statsstödsfrågorna.

6.7.3 Konsumenternas brist på information

Informationen till konsumenterna spelar en central roll i

marknadsekonomin. Ett villkor för att konsumenterna skall kunna spela

en aktiv roll på marknaden är att de känner till egenskaperna hos olika

produkter och tjänster. Ett annat villkor är att konsumenterna inser

konsekvenserna i form av energi- och naturresursförbrukning samt

miljöpåverkan som valet av ett visst inköpsställe kan medföra. Brist på

eller felaktig information kan leda till att konsumenterna fattar "fel"

beslut, eller till att transaktionskostnaderna blir onödigt höga. På nyligen

omreglerade marknader, där någon valmöjlighet tidigare inte har funnits,

krävs också att konsumenterna är informerade och medvetna om själva

möjligheten att välja. Information till konsumenterna som styrmedel för

att nå vissa politiska mål har, jämfört med andra styrmedel, fördelen att

konsumenternas fria val definitionsmässigt inte stör konkurrensen,

förutsatt att informationen är korrekt och begriplig.

I takt med att många varor och tjänster blir alltmer komplexa ställs det

allt större krav på informationen. Konsumenterna måste kunna lita på att

den är korrekt, och informationen måste ha sådana former att den är

enkel att tillämpa vid besluten om inköp av olika varor eller tjänster

respektive vid valet av inköpsställe. Konsumenterna kan uppleva

särskilda problem på marknader som nyligen öppnats för konkurrens.

Dessa aspekter tas upp i Konkurrensverkets rapport (2000:1). Den

tidigare avsaknaden av alternativ innebar att konsumenten saknade

anledning att inhämta detaljerad information om produktegenskaper eller

försäljningsvillkor. Vidare kan investering i ny teknik, lojalitetsprogram

och bonussystem på olika sätt skapa inlåsningseffekter för

konsumenterna. Utbudet kan också bli mycket svårare för konsumenterna

att överblicka genom nya marknader, nya produkter och tjänster,

branschglidningar och branschsammanblandningar samt genom snåriga

avtalsvillkor. För att marknadsekonomin skall fungera måste

konsumenterna ha en god överblick över utbudet. Man måste veta att det

finns ett val, man måste kunna välja och man måste vilja välja.

Det är i första hand företagen som måste tillhandahålla en tillräcklig

och korrekt information om sina produkter. För att se till konsumenternas

behov i detta avseende är det emellertid nödvändigt att staten genom

regler, exempelvis viss marknadsrättslig lagstiftning, säkerställer att

företagen tillhandahåller den information som konsumenterna behöver.

Det är också viktigt att stat och kommun, genom exempelvis

Konsumentverket och den lokala konsumentvägledningen, oberoende av

företagen håller relevant kunskap tillgänglig för konsumenterna. Den

konsumentpolitiska kommittén har i betänkandet Starka konsumenter i en

gränslös värld (SOU 2000:29)lämnat förslag på hur information och

rådgivning till konsumenter kan organiseras. Regeringen avser att

återkomma till riksdagen med förslag på det konsumentpolitiska

området.

På områden där konsumenterna har särskilt svårt att överblicka utbudet

och produkternas egenskaper, exempelvis el och tele, kan det finnas skäl

att det allmänna vidtar speciella åtgärder för att förbättra marknadens

funktionssätt genom lättillgänglig information till konsumenterna.

Av en gemensam rapport från Konkurrensverket, Konsumentverket

och Post- och Telestyrelsen framgår att konsumenterna i allmänhet inte

har tillräckligt bra information för att göra ett väl övervägt val av

mobilteleoperatör Av intresse är också en pågående undersökning av

Riksrevisionsverket (Kunden är lös omreglerade marknader i ett

konsumentperspektiv). Den senare undersökningen riktar bl.a. in sig på

el- och telemarknaderna. Ett syfte är att undersöka om det finns hinder

för att utnyttja valfriheten och om sådana hinder i så fall drabbar svaga

konsumentgrupper och mindre företag i första hand samt vilka åtgärder

staten vidtar med anledning av detta.

6.7.4 Genomförda och pågående åtgärder

Regelverk som har till ändamål att skydda olika väsentliga

samhällsintressen kan i vissa fall komma i konflikt med intresset av en

effektivt fungerande konkurrens. Det är därvid vanligen inte regelverken

i sig som kan hämma konkurrensen utan deras utformning eller

tillämpning. Det är angeläget att betydelsen av effektivt fungerande

marknader och konkurrens där så är möjligt beaktas, såväl vid skapandet

av nya regler som vid den fortlöpande uppföljningen av hur de fungerar.

Läkemedel

För närvarande gäller att farmaceuten i vissa fall kan byta ut ett förskrivet

originalläkemedel mot ett generiskt läkemedel, s.k. generisk substitution.

Bestämmelser om generisk substitution finns i Läkemedelsverkets

receptföreskrifter (LVFS 1997:10). Bestämmelserna innebär i korthet att

utbyte får ske om förskrivaren lämnat aktivit samtycke till detta genom

att på receptet ange namnet på det förskrivna läkemedlet följt av orden

"eller motsvarande". Samtycke kan också lämnas genom annan skriftlig

överenskommelse. Om samtycke inte aktivt har lämnats av förskrivaren

finns vissa begränsade möjligheter till utbyte för läkemedel inom det s.k.

referensprissystemet. Om Riksförsäkringsverket har fastställt att ett

läkemedel är utbytbart inom referensprissystemet får detta bytas ut på

begäran av patienten, om inte annat angetts på receptet. I sistnämnda fall

bör förskrivarens samtycke inhämtas innan byte äger rum. I

undantagsfall om förskrivaren inte går att nå och ett dröjsmål skulle

vara till skada för patienten kan dock utbyte ändå ske. Om utbyte sker

skall förskrivaren skriftligen underrättas därom. Detta skall ske

omedelbart om utbytet skett utan förskrivarens samtycke. I alla övriga

fall skall dock förskrivarens samtycke inhämtas.

Frågan om generisk substitution kommer bl.a. att belysas av

utredningen för översyn av läkemedelsförmånen (S 1999:06) som skall

redovisa sitt uppdrag till regeringen i september 2000.

Avgifter och skatter

Stoppreglerna för småföretag

Regeringen har genomfört ändringar i skattelagstiftningen som innebär

att de allra flesta av de s.k. stoppreglerna för fåmansföretag avskaffas.

Stoppreglerna är särskilda skatteregler som tar sikte på transaktioner

mellan fåmansägda företag och deras ägare. Huvudsyftet med

lagändringarna är att förbättra förutsättningarna för små och medelstora

företag. Genom ändringarna likställs den skattemässiga behandlingen av

fåmansföretag med andra företag vid en rad transaktioner mellan

företaget och dess ägare, vilket gynnar konkurrensen. Ändringarna trädde

ikraft den 1 januari 2000 (prop. 1999/2000:15).

Kommunkontosystemet

Regeringen tillsatte i oktober 1998 en utredning för att analysera vissa

frågor inom systemet för ersättning för viss mervärdesskatt till

kommuner och landsting, det s.k. kommunkontosystemet. Enligt

kommittédirektiven skall utredaren utvärdera hur väl systemet uppfyller

det egentliga syftet, dvs. att skapa konkurrensneutralitet mellan

kommunal verksamhet i egen regi respektive verksamhet utförd av

entreprenad. En viktig fråga är att analysera effekterna av den

kommunala finansieringen mot bakgrund av de ökade utbetalningarna

från systemet. Vidare skall utredaren utvärdera om den ökade

omslutningen och omfördelningen till följd av den kollektiva

finansieringen har påverkat konkurrensneutraliteten. Utredaren skall

också lämna förslag till hur uppföljning och kontroll av systemet kan

förbättras.

Utredningen har avgivit betänkandet Kommunkontosystemet och

rättvisan (SOU 1999:133). För att få likartade förutsättningar mellan

folktandvården som omfattas av kommunkontosystemet och den privata

tandvården som inte omfattas föreslås att folktandvården antingen lyfts

ur systemet eller att privattandläkarna lyfts in i systemet. Ett annat

förslag är att göra tandvård skattepliktig med en reducerad skattesats om

6 procent. Enligt det sjätte mervärdesskattedirektivet (77/388/EEG)

undantas tandvård från mervärdesskatt men detta undantag kan

medlemsländerna till viss del begränsa. För övrig icke-skattepliktig

verksamhet förslås att skatteplikt införs så långt som det sjätte

mervärdesskattedirektivet tillåter samt att Sverige i övrigt verkar inom

gemenskapen för att göra all verksamhet skattepliktig (betänkandet s 14

f). Regeringen har i vårpropositionen 1999/2000:100 aviserat ett

fördjupat utredningsarbete i syfte att dels analysera systemets effekter när

det gäller konkurrensneutralitet, dels förklara den stora variationen i de

belopp som betalas ut till olika kommuner och landsting. Tills vidare

behålls kommunkontosystemet till år 2001. Regeringen avser att

återkomma i denna fråga i samband med budgetpropositionen för 2001.

Mervärdesskatt för ideella föreningar

Regeringen har tillsatt en utredning för att se över hur

mervärdesskattelagens olika regler överensstämmer med motsvarande

EG-regler och vilka effekter som uppstår genom skillnaderna i

regelsystemen. Utredaren skall analysera hur nuvarande svenska

bestämmelser påverkar konkurrensneutraliteten i allmänhet och särskilt i

förhållande till mindre och medelstora företag. Utredningen skall också

särskilt analysera hur mervärdesskattelagstiftningens bestämmelser om

undantag från skattskyldighet för ideella föreningars verksamhet

överensstämmer med det verksamhetsinriktade undantag från skatteplikt

för organisationer utan vinstintresse som regleras i

mervärdesskattedirektivet. Vissa termer och företeelser i svensk

lagstiftning har inte någon direkt överensstämmelse med de begrepp som

återfinns i direktivet, exempelvis begreppen skattskyldighet och

yrkesmässig verksamhet. Som exempel kan nämnas att en ideell förening

enligt sjätte direktivet kan anses som en beskattningsbar person (taxable

person), vilket innebär att den ideella föreningen kan bli skyldig att

betala mervärdesskatt. I svensk rätt anses däremot en stor del av den

verksamhet som bedrivs i en ideell förening inte som yrkesmässig, vilket

innebär att föreningen inte är skattskyldig för denna verksamhet. Enligt

direktivet kan emellertid en ideell förening få undantag från skatteplikten

under vissa förutsättningar. Ett krav för detta är att undantagen från

beskattningen inte medför någon konkurrenssnedvridning. Utredningen

skall redovisa sitt ställningstagande den 1 juni 2001 (dir. 1999:10).

Realisationsvinst och utdelning på aktier för småföretag och arvs- och

gåvoskatt i samband med generationsskiften i företag m.m.

I skattelagstiftningen finns särskilda regler för företag med ett fåtal

delägare. Sådana regler får effekter för riskvilligheten att starta företag

och dessa företags tillväxt. Särregler påverkar också fåmansföretagens

konkurrensförmåga gentemot andra företag. Eftersom det är angeläget att

fåmansföretagen får en större samhällsekonomisk betydelse i Sverige i

framtiden är det viktigt att se till att aktiva ägare i fåmanförertag i

förhållande till passiva kapitalägare inte missgynnas av reglerna.

Regeringen har tillsatt en utredning som har till uppgift att se över

reglerna om bl.a. beskattning av utdelning på aktier och realisationsvinst

vid försäljning av aktier i fåmansföretag. Likaså sker en översyn av de

särskilda reglerna i arv- och gåvolagstiftningen som gäller vid arv och

gåva av företag. Utredningsuppdraget skall vara avslutat den 31 oktober

2001 (dir. 1999:72).

Konsumentinriktade åtgärder

Statistiska Centralbyrån (SCB) överlämnade den 8 december rapporten

"Konsumentprisnivåer i Sverige jämfört med övriga medlemsstater i EU"

till regeringen. Av rapporten framgår att prisnivån i Sverige ligger ca 20

procent över genomsnittet i EU och när det gäller vissa produkter så högt

som 30-80 procent över genomsnittet. Resultatet visade att de svenska

konsumenterna ännu inte kunnat dra full nytta av medlemsskapet i EU.

Jämte olika makroekonomiska förklaringsfaktorer kan prisskillna-

derna ha sin grund i att konkurrenstrycket inom en viss bransch varierar

mellan olika länder. Regeringen har därför beslutat att avsätta medel för

att Konkurrensverket i samråd med NUTEK och Kommerskollegium

närmare skall analysera faktiska pris- och kostnadsskillnader mellan

Sverige och övriga Europa inom områden som är centrala för hushållen

och där bristande konkurrens kan hänföras till svårigheter att få en

fungerande inre marknad.

Regeringen har i beslut den 3 mars 2000 givit Konkurrensverket,

NUTEK och Kommerskollegium i uppdrag att närmare analysera

skillnaderna i priser mellan Sverige och EU.

6.8 In- och utträdeshinder

6.8.1 Betydelsen av att marknader kan utmanas

På en marknad där konkurrensen fungerar väl råder en dynamik som

innebär att etablerade lösningar ständigt utmanas av nya alternativ. En

marknad kan utvecklas på ett sådant sätt att dynamiken avtar, till nackdel

för konsumenterna. En orsak till en sådan utveckling är en ökande

koncentration på marknaden, till följd av att något eller några företag

ökar sina marknadsandelar på konkurrenternas bekostnad.

Koncentrationen kan också öka genom företagsköp eller

sammanslagningar. En annan orsak kan vara konkurrensbegränsande

överenskommelser eller andra förfaranden som leder till att aktörerna på

marknaden avstår från att fullt ut använda sig av de konkurrensmedel

som står till buds. Slutligen kan företagen på en marknad avstå från att

konkurrera aktivt, utan att detta har sin grund i någon överenskommelse.

Den senare situationen är typisk för oligopolmarknader, där varje företag

gör bedömningen att ett konkurrensutspel skulle mötas av sådana

motåtgärder att samtliga säljare på marknaden förlorar i förhållande till

utgångsläget.

En försvagning av konkurrenstrycket på en marknad kommer vanligen

till uttryck i högre priser i förhållande till produkternas värde. Ett

utrymme för högre företagsvinster skapas därigenom, men denna

möjlighet till vinst kan också förbrukas genom minskad effektivitet i

produktion och distribution. Utfallet blir inte endast en minskad

konsumentnytta utan också ett sämre utnyttjande av tillgängliga resurser,

till skada för den samlade ekonomin.

En sådan marknad utgör en utmaning för företagare som anser sig

kunna prestera en högre effektivitet än befintliga aktörer eller som räknar

med att kunna erbjuda produkter som uppskattas mer av konsumenterna

än de existerande alternativen. Möjligheten för nya företag eller nya

produkter att etablera sig på en stagnerande marknad är således av

avgörande betydelse för att återställa konkurrensens effektivitet.

6.8.2 Hinder mot tillträde till marknaden

Att starta ett nytt företag, att för ett existerande företag påbörja

verksamhet på en ny marknad eller att lansera en ny produkt på

marknaden är alltid förenat med vissa inledande svårigheter och

kostnader. Tröskeln för att ett företag eller en produkt skall komma in på

en ny marknad kan dock vara olika hög. Vissa marknader har ett högt

skydd mot nytillkommande konkurrens genom hinder för tillträdet.

De företag som är verksamma på en marknad har ett grundläggande

intresse av att skydda sin ställning genom att försvåra för nya företag och

produkter att etablera sig. Till en del är detta ett naturligt uttryck för

konkurrensen genom att öka effektiviteten och förbättra produkternas

egenskaper söker företagen behålla ett försteg framför potentiella

konkurrenter. Effekterna av sådana ansträngningar kommer samtidigt

konsumenterna till godo.

De etablerade företagen kan emellertid också välja andra medel för att

försvåra marknadstillträdet, som innebär en skadlig begränsning av

konkurrensen. Både horisontella överenskommelser och vertikala

bindningar kan inriktas på att motarbeta nya företag, nya

distributionsformer eller nya produkter. Ett exempel på en sådan

horisontell överenskommelse är när företagen i en bransch enas om att

förbjuda utländska företag att ställa ut på en branschmässa. En typisk

vertikal bindning är återförsäljarsystem med strikt områdesindelning,

som gör det omöjligt för ett företag att etablera verksamhet inom ett

område där det redan finns en återförsäljare med exklusiva rättigheter.

Ett tredje exempel, med både horisontella och vertikala inslag, är när ett

antal återförsäljare kommer överens om att gemensamt utöva

påtryckningar på en leverantör om att denne skall vägra leverera varor till

ett utpekat företag. Bakgrunden kan vara att det drabbade företaget har

tillämpat en lågprislinje eller bedriver internetförsäljning och därigenom

utmanar konkurrenterna.

Hindren för marknadstillträde kan också vara ett resultat av

marknadens struktur. Vid en hög koncentration i handelsleden, särskilt

om denna kombineras med en stark vertikal integration, har en leverantör

endast ett fåtal alternativ att välja på för att introducera sin produkt på

marknaden. För ett stort företag kan det innebära en allvarlig motgång

om ett av de möjliga distributionsalternativen faller bort till följd av att

man inte lyckas nå en affärsuppgörelse. För en mindre leverantör kan de

krav på leveransvolymer som samtliga distributionskanaler kräver på en

koncentrerad marknad utgöra ett oöverstigligt hinder.

En hög koncentration bland konkurrenterna kan också utgöra ett hinder

för ett företag att tränga in på en ny marknad. På ett område där ett eller

ett fåtal företag behärskar marknaden uppstår lätt sådana

beroendeförhållanden att distributionsleden drar sig för att ta in en ny

leverantörs produkter i sortimentet.

De förhållanden som försvårar ett företags tillträde till en marknad har

normalt karaktären av inträdeshinder, dvs. de är primärt riktade mot den

som utmanar marknaden. I vissa fall skapas dock en tröskeleffekt primärt

av ett s.k. utträdeshinder, dvs. en omständighet som minskar de

befintliga företagens benägenhet att lämna marknaden. Ett exempel är

när stora investeringar har gjorts i fasta anläggningar som saknar

nämnvärt marknadsvärde vid en avveckling av verksamheten. För det

etablerade företaget framstår utnyttjandet av anläggningen som en "sunk

cost" som i viss mening är "gratis". Ett nytt företag skulle däremot

behöva göra stora investeringar för att etablera sig på marknaden och har

därmed en konkurrensnackdel som är svår att kompensera med

exempelvis högre effektivitet.

Vid sidan av företagens agerande kan hinder för tillträdet till en

marknad ha sin grund i lagar och andra regler. Ett exempel är s.k.

tekniska handelshinder, dvs. regler för produkters utformning som är

specifika för ett land och därmed försvårar det fria flödet av varor över

nationsgränserna. Arbetet med att fullborda EG:s inre marknad har i hög

grad bestått i att med olika tekniker avlägsna sådana handelshinder. Även

andra slag av handelsregleringar kan ha till syfte eller effekt att hindra

eller försvåra tillträdet till en marknad.

Regler som försvårar tillträdet till en marknad har normalt inte

tillkommit i detta syfte, utan för att skydda väsentliga intressen som

människors liv och hälsa, en god miljö eller en god funktion hos

produkterna. I vissa fall kan ambitionen att garantera produkternas

säkerhet vara olika hög i olika länder, i andra fall kan målet vara

detsamma men tekniken skilja sig åt.

För nyetablerade och små företag kan det offentliga regelverket

medföra konkurrensnackdelar genom att kostnaden för att leva upp till

kraven relativt sett är högre än för stora företag. Exempelvis kan

uppgiftslämnarkrav slå mot just sådana egenskaper hos de små företagen

 korta informationsvägar och begränsade krav på

informationsproduktion som deras konkurrensförmåga bygger på. Stora

företag har för sin interna administration ett eget behov av ett omfattande

och formaliserat informationssystem och får därigenom ofta endast en

marginalkostnad för att tillgodose samhälleliga uppgiftslämnarkrav. För

de små företagen kan däremot de krav som det offentliga regelverket

ställer innebära att administrativa system måste byggas upp som inte

motiveras av verksamheten som sådan.

Vid sidan av det offentliga regelverket förekommer också frivilliga

regler, t.ex. om viss märkning, som tillkommit på branschens initiativ.

Även sådana regler kan i sin praktiska tillämpning försvåra tillträdet för

nya företag eller nya produkter och på så sätt utgöra ett skydd mot

konkurrens för de etablerade företagen.

Regler som riktas mot själva företaget, och inte dess produkter, kan

också utgöra ett hinder mot nyetablering eller inträde på en ny marknad.

Ytterlighetsfallet är legala monopol som helt utesluter etablering av

konkurrerande företag. Andra former av etableringskontroll kan innebära

kvantitativa begränsningar av antalet företag som får bedriva verksamhet

i en bransch eller kvalitativa krav på det företag som vill etablera sig.

Bortsett från rent protektionistiska åtgärder har legala hinder mot

företags eller produkters tillträde till en marknad normalt tillkommit för

att skydda olika samhälleliga intressen. När en konflikt uppkommer

mellan skyddsintresset och konsumenternas intresse av en väl fungerande

konkurrens på marknaden måste en avvägning ske utifrån ett

helhetsperspektiv. I många fall är det dock möjligt att modifiera regler på

ett sådant sätt att de negativa effekterna på konkurrensen elimineras eller

minskar utan att skyddsintresset åsidosätts.

6.8.3 Förekomsten av in- och utträdeshinder på olika områden

Hög koncentration råder inom många delar av den svenska marknaden.

När koncentrationen kombineras med en stark vertikal integration

uppstår särskilt stora svårigheter för nya företag att etablera sig på

marknaden. En sådan situation skapar också svårigheter att lansera nya

produkter. Dagligvaruområdet, som domineras av tre block som

tillsammans svarar för ca 70 procent av försäljningen i

detaljhandelsledet, är ett exempel på detta slag av inträdeshinder.

Höga investeringskostnader försvårar etablering av ny verksamhet på

petroleumområdet, både i produktions- och distributionsledet. När det

gäller skogsindustri och flygtransporter utgör kravet på kapitalkrävande

investeringar i produktionen ett hinder mot etablering av nya företag. På

postområdet utgör kostnaden för att skapa ett rikstäckande

distributionssystem ett tills vidare oöverstigligt hinder mot att ta upp

konkurrensen med Posten på detta företags hela verksamhetsområde.

Kostnaden för investering i produktionsanläggningar motverkar

nyetablering på marknaderna för bergkross, cement och asfalt. I dessa

fall förekommer också utträdeshinder då produktionsspecifika

anläggningar och fabriker inte kan användas till annan produktion. På

bankområdet utgör kostnaden för att bygga upp betalningssystem ett

hinder som försvårar etableringen av nya banker.

På vissa områden är det den fysiska tillgången till

produktionskapacitet, snarare än kostnaden, som försvårar

marknadstillträdet. Exempel är elproducenters tillgång till utbyggbara

älvar och flygtransportföretags tillgång till flygplatser. Tillgången till

råvara kan hämmas av regleringar. Det främsta exemplet är EG:s

jordbruksreglering som gör det svårt eller omöjligt att etablera ny

verksamhet inom mejeri-, slakteri- och sockerområdena.

Tjänsteföretag kan vara beroende av tillgång till infrastruktur för att

kunna etablera ny verksamhet. I vissa fall har svårigheten sin grund i att

en konkurrerande operatör kontrollerar infrastrukturen, i andra fall gäller

en offentlig reglering. Marknaderna för järnvägstrafik, telefontrafik och

television erbjuder exempel på infrastrukturrelaterade tillträdeshinder.

Brister i EG:s regelverk för den inre marknaden kan leda till att stora

distributörer väljer att inte etablera sig i Sverige. På byggvaruområdet

saknas en fungerade EG-harmonisering. Myndighetskraven skiftar därför

fortfarande mellan EU-länderna varför marknaderna fortfarande i

huvudsak är nationella. Förhållandena inom byggsektorn redovisas

närmare i det följande samt i avsnitt 7.6.1. På televisionsområdet saknas

en enhetlig standard för digitalTVboxar, vilket utgör en svårighet för nya

distributörer.

Särskilda tillståndskrav gäller för att etablera företag på flera

transportområden, bl.a. flyg- och lastbilstrafik.

När konsumentens möjligheter att byta till en ny leverantör eller en ny

produkt är begränsade innebär detta i sig ett hinder för tillträde till

marknaden. Sådana inlåsningseffekter på köparsidan förekommer i

varierande grad på bl.a. fjärrvärmeområdet (av praktiska skäl),

bankområdet (informationsbrister) och mobiltelefoniområdet (kontrakt

med långa bindningstider).

Särskilt om byggsektorn

Marknadsstruktur och prismekanismer

Bygg- och boendesektorerna har traditionellt varit föremål för en mängd

offentliga ingrepp. Dålig konkurrens, bristande effektivitet och höga

produktionskostnader är ett återkommande tema i ett antal offentliga

utredningar och orsakerna är att byggsektorn varit starkt reglerad och

subventionerad.

Som en konsekvens av detta har under senare år skett stora

förändringar genom omregleringar av systemet och nya spelregler har

skapats. Under 1990-talet har byggreglerna förenklats och utformats som

funktionskrav i stället för detaljkrav, byggherrarnas ansvar för

byggnaders tekniska egenskaper har tydliggjorts i bygglagstiftningen

samtidigt som bostadsbyggande erhållit minskade subventioner. De

förändrade spelreglerna och konjunkturnedgången under 1990-talets

första hälft ledde till ett minskat bostadsbyggande, men öppnade också

vägen för ett systemskifte i byggsektorn. De nya spelreglerna blottlade

grundläggande problem i byggprocessen oavsett typen av byggande, men

skapade samtidigt förutsättningar för en omvandling av byggsektorn från

att vara en hårt reglerad och tämligen producentstyrd sektor till en mer

konkurrensutsatt och kundorienterad industri. Den påbörjade

strukturomvandlingen av byggsektorn är en viktig förutsättning för att få

till stånd en effektivare byggprocess och lägre byggkostnader.

Konkurrensverket och Byggkostnadsdelegationen konstaterar i sina

rapporter till regeringen att det alltjämt föreligger ett antal hinder för en

effektivt fungerande sektor. Koncentrationen på marknaden är hög med

ett fåtal stora företag på de flesta byggmaterialmarknaderna.

Inträdeshindren för nya aktörer är betydande på många delmarknader,

även om det under senare år etablerats nya byggmaterialleverantörer och

e-handeln öppnat för nya distributionsvägar. Importkonkurrensen är än så

länge obetydlig och prissättningen och rabattsystemen gör att prisbilden

för såväl byggföretag som privatpersoner är svårgenomtränglig.

Motståndet mot pris- och kostnadsökningar är dåligt och trots en svag

efterfrågan under 1990-talets första hälft har priser och kostnader ökat

mer än producentprisindex. Det begränsade konkurrenstrycket inom

sektorn har t.ex. medfört att anbuden för nybyggnad av lägenheter i flera

fall nu är mer än 50 procent högre än för ett par år sedan. Det är

väsentligt i sammanhanget att notera att subventioner som syftar till ökat

byggande leder till ökade priser så länge det råder ett begränsat

konkurrenstryck i sektorn.

Genomförda och pågående åtgärder

Byggkostnadsdelegationen har i sitt betänkande Från byggsekt till

byggsektor (SOU 2000:44) pekat på en rad olika åtgärder som krävs för

att uppnå lägre kostnader och bättre effektivitet inom byggsektorn.

Förslagen riktar sig i huvudsak till sektorns aktörer men även till stat och

kommun samt myndigheter med sektorsansvar. Det framhålls särskilt att

konkurrensfrågorna bör få en mer framträdande roll och att

konkurrensbevakningen av byggsektorn bör skärpas. Delegationen anser

vidare att det är angeläget att banden mellan konkurrens- och

konsumentpolitiken bör förstärkas så att konsumenterna får en ökad

förståelse för hur konkurrensen fungerar och hur den påverkar

förhållandena i konsumentledet.

Konkurrensverket anför i sin rapport att tillämpningen av

hyressättningssystemet kan verka hämmande på effektiviteten och

byggandet vad avser hyresbostäder. Därför föreslår verket att läget på

lägenheten generellt bör få större genomslagskraft vid hyressättningen så

att hyressättningen bättre avspeglar de boendes preferenser och

därigenom ökar dynamiken på bostadsmarknaden.

Utredningen om allmännyttan och bruksvärdet, Fi 1999:05 (dir.

1999:32) har bl.a. haft till uppgift att utvärdera bruksvärdessystemet.

Utvärderingen slutredovisades den 1 april 2000 (SOU 2000:33).

Utvärderingen tyder på att överensstämmelsen mellan hyresgästernas

värderingar och den faktiska hyra som utgår i dag i det allmännyttiga

beståndet i olika områden är god. Utredningen remissbehandlas för

närvarande.

I Bostadsutskottets betänkande (1999/2000:BoU9) anförs att mycket

tyder på att bristerna i konkurrensen vad gäller byggprodukter står att

finna i marknadsstrukturen och prismekanismerna samt i attityder och

traditioner inom byggsektorn, förhållanden som kan vara svåra att

påverka med statliga regelsystem.

Europeiska kommissionen antog den 4 november 1997 ett meddelande

om byggbranschens konkurrenskraft (KOM(1997) slutligt), där ett antal

strategiska mål och rekommendationer för industrin, kommissionen och

medlemsstaterna redovisades. Ministerrådet (industri) antog vid möte

den 7 maj 1998 slutsatser i vilka kommissionen uppmanades bl.a. att

diskutera med medlemsstaterna och branschföreträdare de åtgärder för att

förbättra sektorns konkurrenskraft som föreslås i meddelandet.

Sverige har deltagit aktivt i dessa diskussioner. Den 31 maj 1999 ägde

ett seminarium rum med kommissionen, medlemsstaterna och industrin

med syfte att komma fram till en gemensam lista på prioriterade åtgärder.

Resultatet av diskussionerna presenterades för ministerrådet den 9

november 1999. I det fortsatta arbetet med att utveckla en rullande

handlingsplan har för att utveckla föreslagna åtgärderna arbetsgrupper

tillsatts. Kommissionen har föreslagit att en trepartsgrupp med

representanter från medlemsstaterna, industrin och kommissionen tillsätts

för gå igenom det arbete som arbetsgrupperna utfört. Bland annat har

arbetsgrupper tillsatts beträffande utbildning samt hållbart byggande från

användning av miljövänliga byggmaterial till minskning av

energianvändning i byggnader samt minskning och återanvändning av

bygg och rivningsavfall.

Regeringen uppdrog den 25 november 1999 till Statens fastighetsverk,

Banverket, Vägverket, Luftfartsverket och Fortifikationsverket att ta

initiativ till att ett kvalitetsråd bildas på byggområdet. I uppdraget ingår

att verken, med tonvikt på utveckling av kompetensen hos statliga

byggherrar, beställare och förvaltare, skall redovisa hur bättre

förutsättningar skall skapas för att samhällets krav på byggnadsverk

enligt bestämmelser skall infrias och därmed minska kvalitetsfel och

kostnader, få färre byggskador samt uppnå bättre inomhusmiljö med

beaktande av arbetsmiljö och utomhusmiljö. Regeringen avser att utvidga

uppdraget till de statliga verken till att i enlighet med

Byggkostnadsdelegationens förslag omfatta samarbete och utveckling

av rutiner som medför sänkta byggkostnader.

Sverige har beslutat att genomföra en europeisk bostadsmässa som ett

led i arbetet att skynda på genomförandet av byggproduktdirektivet,

främja en europeisk samsyn på byggsektorn samt för att skapa

förutsättningar för fortsatt utveckling av den inre marknaden.

Bostadsmässan avses genomföras i Malmö och invigas den 17 maj 2001.

Den europeiska dimensionen markeras särskilt av en s.k. europeisk by

bestående av 20 25 småhus. Miljöministern har bjudit in 29 länder runt

om i Europa att uppföra var sitt hus i den europeiska byn. Syftet med byn

är att visa bl.a. produktionsmetoder, traditioner, arkitektur och material

som används i deltagarländerna. Materialval m.m. i de skilda husen skall

dokumenteras för att ge underlag för jämförelser mellan länderna och för

att därefter sprida informationen.

Finans- och Justitiedepartementen har nyligen remitterat ett förslag till

en ny lag om kommunernas bostadsförsörjningsansvar. Enligt förslaget

skall varje kommun planera bostadsförsörjningen i syfte att skapa

förutsättningar för alla i kommunen att leva i goda bostäder och för att

främja att ändamålsenliga åtgärder för bostadsförsörjningen förbereds

och genomförs. Dessutom skall varje kommun anordna

bostadsförmedling om det behövs för att främja bostadsförsörjningen.

Kommunala bostadsförmedlingar som förmedlar lägenheter i turordning

efter kötid föreslås få en möjlighet att ta ut en köavgift av de

hyressökande. Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2001.

Vad gäller prissättningen och rabattsystemet inom byggsektorn

förutsätter regeringen att Konkurrensverket, NUTEK och

Kommerskollegium inom ramen för sitt uppdrag från regeringen att

analysera orsakerna till pris- och kostnadsskillnader på

byggmaterialområdet även beaktar vad som framkommit i

Konkurrensverkets utredning och i Byggkostnadsdelegationens rapport.

6.8.4 Parallellimport

Parallellimport innebär i korthet import av en viss, ofta

varumärkesskyddad, produkt vid sidan av de ordinarie

försäljningskanalerna för produkten. Denna typ av import kan bidra till

att höja konkurrenstrycket och motverka att vertikala bindningar mellan

producenter, importörer och återförsäljare i alltför hög grad begränsar

inommärkeskonkurrensen. Detta gäller särskilt i en liten och öppen

ekonomi som den svenska. Fram till sommaren 1998 förekom

parallellimport från länder såväl utom som inom EES-området inom ett

stort antal varuområden såsom kläder, skor, kapitalvaror, bilar och

läkemedel. Många av produkterna importerades huvudsakligen från

länder utanför EES-området.

Parallellimport kan förhindras genom att ett företag som innehar rätten

till varumärket i importlandet, exempelvis en generalagent, hävdar sin

ensamrätt att sälja produkter med varumärket i fråga. Denna ensamrätt

till varumärket kan konsumeras, dvs. upphöra att gälla för ett exemplar

av varan, genom att innehavaren av varumärket, exempelvis tillverkaren,

har fört ut exemplaret på marknaden. Principen om global konsumtion

innebär att varumärkesrätten konsumeras varhelst i världen varan har

marknadsförts. Vid regional konsumtion, exempelvis inom EES-området,

sker däremot ingen inskränkning i varumärkesrätten när ett exemplar av

varan förs ut på marknaden utanför regionen i fråga. Det innebär i

praktiken att en generalagent som innehar rätten till varumärket kan

förhindra import av varor som av tillverkaren förts ut på marknaden i

länder utanför EES-området.

I juli 1998 meddelade EG-domstolen dom i det s.k. Silhouettemålet. I

sak fastslog domstolen att konsumtionen av varumärkesrätten är en

regional angelägenhet och inte en global. Denna tolkning står i motsats

till hittillsvarande tolkning i svensk rätt, som i praxis har fastslagit att

konsumtionen av varumärkesrätten skall vara global. EG-domstolens

dom förändrade förutsättningarna för den svenska rättstillämpning på

varumärkesområdet och har begränsat möjligheterna att

parallellimportera till Sverige.

Genomförda och pågående åtgärder

EG-domstolens utslag i Silhouettemålet ledde till ett förändringsarbete

med den svenska varumärkeslagen (1960:644). I proposition

1999/2000:93 föreslås att en bestämmelse om regional konsumtion av

varumärkesrätten införs i lagen med verkan från den 1 juli 2000.

Trots den föreslagna ändringen i varumärkeslagen är Sveriges

inställning i principfrågan den att global konsumtion bör vara

huvudregeln inom EU. Eftersom den svenska lagen styrs av ett EG-

direktiv måste förändringsarbetet ske inom ramen för EU-samarbetet.

Mot bakgrund av utgången i Silhouettemålet uppdrog regeringen i

september 1998 åt Konkurrensverket att göra en undersökning av hur

begränsningen av parallellimporten påverkar den svenska marknaden.

Rapporten presenterades i januari 1999 och visar att så mycket som 60

procent av all parallellimport kommer från länder utanför EES och

därmed omfattas av begränsningen. Enligt utredningen innebär

begränsningen högre priser för konsumenterna och att den allmänna

prisnivån kan komma att höjas med 0,4 procent. Det skulle innebära

nästan 4 miljarder kronor i högre priser för konsumenterna. Om

effekterna är desamma för hela Europa skulle motsvarande siffra för

Europas konsumenter vara 150 miljarder kronor i högre priser.

Kommissionen gav i juni 1998 företaget NERA (National Economic

Research Associates Inc.) uppdraget att utreda de ekonomiska

konsekvenserna av EU:s val mellan regional eller global konsumtion av

rättigheter på varumärkesområdet. En sammanfattning av NERA-

rapporten presenterades vid inremarknadsrådet den 25 februari 1999.

Resultatet av den rapporten låg i linje med Konkurrensverkets rapport.

Den pekade, om än i försiktiga ordalag, på lägre priser och högre

sysselsättning om en övergång till internationell konsumtion skulle ske.

Kommissionen presenterade i december 1999 ett arbetsdokument om

konsumtion på varumärkesområdet. Man tar inte ställning för vare sig

regional eller internationell konsumtion utan ställer upp fyra huvudfrågor

att ta ställning till om ett politiskt beslut tas om en övergång till

internationell konsumtion på varumärkesområdet. Frågorna avser om

samma konsumtionsprincip måste gälla för både varumärkesdirektivet

och varumärkesförordningen, om samma konsumtion måste gälla på alla

immaterialrättsområden, om samma princip måste gälla för alla

varusektorer och om en ändring skall ske uni-, bi- eller multilateralt. Man

pekade också på betydelsen av bl.a. elektronisk handel och Internet samt

EU:s utvidgning för valet av konsumtionsprincip.

Sverige har alltsedan Silhouettedomen avkunnades år 1998 drivit

frågan om en övergång till internationell konsumtion på

varumärkesområdet. I första hand har Sverige eftersträvat en ändring av

varumärkesdirektivet. En sådan ändring skulle innebära att

parallellimport möjliggjordes från alla länder i världen.

Ett möte har förevarit i rådsarbetsgruppen för immaterialrätt

(varumärken). Därefter har ett "like minded-möte" hållits i Stockholm

med de länder som är för en ändring till internationell konsumtion. Dessa

länder uppgår nu till åtta, Sverige medräknat. Dessa åtta länder arbetar nu

för att sammanställa ett gemensamt dokument med argumentation för

internationell konsumtion. Kommissionen har ännu inte tagit ställning i

frågan men skall göra det under våren. Målsättningen är att få

Kommissionen att lägga fram ett förslag om ändring av direktivet och att

sedan ett politiskt beslut fattas om ändringen.

Parallellimport av läkemedel, i första hand från andra EU-länder, har

under de senaste åren kraftfullt bidragit till ökad priskonkurrens på

läkemedelsmarknaden. En försvårande omständighet har dock varit

Läkemedelsverkets handläggningstider vid ansökan om

försäljningstillstånd. Regeringen har därför givit Läkemedelsverket i

uppdrag att redovisa hur man arbetar med att förkorta ansökningstiderna.

Läkemedelsverket har därvid redovisat att man dels haft problem med

långa väntetider för svar på förfrågningar hos vissa av de europeiska

läkemedelsmyndigheterna. Ett bilateralt samarbete skall inledas för att

förbättra situationen. Därutöver har brister i ansökningshandlingarna

samt dröjsmål med kompletteringar förlängt handläggningstiderna hos

verket. Detta skall åtgärdas med hjälp av utbildningsinsatser riktade mot

parallellimportföretagen.

7 Konkurrenspolitikens inriktning

7.1 Förslagen till riksdagen

7.1.1 Inledning

Tidigare har i avsnitt 5 och 6 redovisats dels en allmän redogörelse för

konkurrensens och konkurrenspolitikens roll och betydelse i det

ekonomiska systemet, dels en beskrivning av konkurrensproblem på den

svenska marknaden. Som framgår av avsnitt 5 har synen på

konkurrenspolitikens roll förändrats över tiden och skiljer sig också åt

mellan olika länder och olika ekonomiska skolor. Enligt regeringens

mening kan mot bakgrund av problemredovisningen i avsnitt 6 en aktiv

och konsekvent konkurrenspolitik få stor betydelse för tillväxt, förnyelse

och välfärd. Det är viktigt att inriktningen av en sådan politik är

parlamentariskt förankrad. Regeringen lägger därför nu fram för

riksdagens godkännande ett förslag till inriktning av konkurrenspolitiken.

Förslaget måste naturligtvis bli relativt allmänt utformat, men det är ändå

angeläget att slå fast vissa grundläggande principer. I avsnitt 7.1.2 anges

dessa principer, som sedan närmare utvecklas i avsnitt 7.2 - 7.8 med

vissa bedömningar och redovisningar av planerade åtgärder.

I övrigt föreslås i propositionen ett antal lagändringar som närmare

behandlas i avsnitt 8-13. Det bör understrykas att en snabb utveckling av

konkurrensrätten och konkurrenspolitiken pågår inom EU, vilket också

får återverkningar på nationell nivå, jfr avsnitt 8. I Sverige pågår som

framgår av avsnitt 6 vid sidan av detta en snabb utveckling mot ökad

konkurrens på många områden. Detta innebär att de förslag till

lagändringar som nu läggs fram endast är att se som en del i en pågående

process, som inte bara omfattar de generella konkurrensreglerna utan

också regler för olika sektorer såsom post, tele m.m.

Vad gäller konkurrenslagen bör framhållas att regelverket, som är

anpassat till motsvarande regler på EG-nivå, i stort är väl utformat. Det

hindrar inte att ändringar eller kompletteringar kan vara motiverade för

att effektivisera tillämpningen. Vissa sådana föreslås i denna proposition

och vidare har regeringen denna dag beslutat att tillkalla en särskild

utredare för att se över vissa frågor på konkurrensområdet, se närmare

avsnitt 7.5.1.

7.1.2 Inriktningen av konkurrenspolitiken

Regeringens förslag: Konkurrenspolitiken skall aktivt främja existensen

av väl fungerande marknader och vara grundad på ett

konsumentperspektiv. Marknaderna skall präglas av öppenhet för nya

produkter, nya företag och nya idéer. Som allmän inriktning skall gälla:

 Den svenska marknaden är en del av EU:s inre marknad hinder för

tillträdet skall avlägsnas och EU:s regler för konkurrensen skall kunna

tillämpas också i Sverige.

 Karteller och andra konkurrensbegränsningar som allvarligt skadar

konsumentintresset kan inte accepteras de medel som staten har att

upptäcka och ingripa när företag sätter konkurrensen ur spel måste bli

effektivare.

 Konsumenternas intresse av effektivt fungerande konkurrens måste

väga tungt när offentliga regler som påverkar marknadernas

funktionssätt utformas.

 Andelen av den samlade ekonomin där konkurrens råder skall öka.

 På nya marknader skall strukturer och regler stödja uppkomsten av en

balanserad och väl fungerande konkurrens.

 När offentliga aktörer agerar på konkurrensmarknader får det inte ske

på sådant sätt att det privata företagandet hämmas.

Myndighetsuppgifter skall hållas i sär från kommersiell verksamhet.

 Statligt stöd får inte snedvrida konkurrensen en policy för det

svenska statsstödet skall stödja vårt arbete i EU mot subventioner som

skadar svensk industri.

 Sverige skall aktivt stödja utvecklingen av sunda

konkurrensförhållanden i den globala ekonomin och i samarbete med

andra länder ingripa mot internationella konkurrensbegränsningar.

Skälen för regeringens förslag:

Enligt regeringens mening har en väl fungerande konkurrenspolitik

stor betydelse för uppfyllandet av de allmänpolitiska målen, bland annat

genom att den främjar förnyelse i den ekonomiska verksamheten, bereder

väg för öppenhet och mångfald och säkerställer konsumenternas makt

över produktionen och distributionen.

Konkurrenspolitikens allmänna syfte är som framgår av avsnitt 5 att

åstadkomma väl fungerande marknader. Detta kommer till uttryck i

konkurrenslagens inledande paragraf som anger som lagens syfte att

undanröja och motverka hinder för en fri konkurrens i fråga om

produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter.

Inriktningen av den svenska konkurrenspolitiken bör liksom tidigare

grundas på ett konsumentperspektiv. Att den traditionella avgränsningen

mellan konkurrenspolitik och konsumentpolitik inte är beroende av

motstående intressen utan av en historisk utveckling framgår tydligt av

att båda syftar till att med olika medel säkerställa att

produktmarknaderna fungerar till nytta för konsumenterna. För att uppnå

detta behövs också ett starkt konsumentskydd. Ökad samverkan mellan

konkurrenspolitik och konsumentpolitik bör vara ett led i inriktningen av

konkurrenspolitiken. Denna fråga utvecklas i avsnitt 7.2.

EU-medlemskapet har inneburit att Sverige har blivit en del av EU:s

inre marknad. Tillgången till ett vidgat utbud av produkter och

inköpskällor har haft stor betydelse för konkurrensförhållandena i vårt

land. På vissa områden finns dock fortfarande förhållanden som hindrar

tillträdet till den svenska marknaden. Betydelsen av att underlätta

tillträdet till marknaden behandlas i avsnitt 7.6. Lika

konkurrensförutsättningar i olika delar av EU:s inre marknad gynnas av

att företagen möter lika spelregler på konkurrensområdet. I avsnitt 7.8.1

redovisas strävan att föra över en större del av tillämpningen av de

europeiska konkurrensreglerna på medlemsstaternas myndigheter, som

en bakgrund till det lagförslag rörande sådan nationell tillämpning som

redovisas i avsnitt 7.5.2 och utvecklas närmare i avsnitt 8.

En fungerande marknad förutsätter att konsumenterna kan välja de

produkter och de leverantörer som bäst tillgodoser deras behov. Karteller

och andra förfaranden från företags sida som sätter konkurrensen ur

spel är oförenliga med en marknadsekonomi och utgör ett angrepp mot

konsumentintresset. Den nya utredning som redovisas i avsnitt 7.5.1 skall

i första hand undersöka om de legala verktygen för att upptäcka och

motverka allvarliga konkurrensbegränsningar behöver skärpas.

Sunda spelregler som respekteras av aktörerna är ett grundläggande

krav för att marknader skall fungera effektivt. Flertalet av de regler som

påverkar företagens beteende har till syfte att främja andra samhällsmål,

men kan samtidigt inverka på konkurrensförhållandena. I avsnitt 7.3

beskrivs betydelsen av att regelverket utformas på ett sätt som beaktar

konsumenternas intresse av en effektivt fungerande konkurrens.

Ytterligare ett led i inriktningen av konkurrenspolitiken gäller att det

bör finnas en strävan att öppna nya områden för konkurrens. Till grund

för detta ligger önskvärdheten av att genom konkurrensens

omvandlingstryck skapa ökad effektivitet och förnyelse inte minst genom

nya aktörer med nya idéer. Denna fråga, som utvecklas i avsnitt 7.4,

innehåller flera komponenter och vissa principer i anslutning till dessa

bör också slås fast. En viktig sådan är att vid övergång från ett offentligt

monopol till en konkurrensutsatt marknad skall regler skapas och

utformas så att de stödjer utvecklingen mot en effektiv konkurrens med

väl fungerande balans mellan aktörerna och som tillgodoser

konsumenternas behov i hela landet.

En annan fråga som kan bli aktuell vid konkurrensutsättning, men

också har vidare aspekter, gäller de skillnader i verksamhetsvillkor som

kan finnas när offentliga och privata aktörer konkurrerar på samma

marknad, se avsnitt 7.4.5. Som en princip bör slås fast att när offentliga

aktörer agerar på konkurrensmarknader får detta inte leda till att

existerande privata företag slås ut. Det är också viktigt att etableringen av

företag inte försvåras på områden där det saknas särskilda skäl för

näringsverksamhet i offentlig regi.

En fråga av stor betydelse från konkurrenssynpunkt gäller statsstöd

med konkurrenssnedvridande effekter. Det finns EG-rättsliga regler som

syftar till att förhindra att statsstöd får sådana effekter och kommissionen

har en särskild övervakande roll på området. Det förekommer dock i

många medlemsländer stöd som kan hota svenska ekonomiska intressen.

Som ett led i inriktningen av konkurrenspolitiken bör gälla att Sverige

inom EU skall ha som policy att söka begränsa konkurrenssnedvridande

stöd. För att kunna göra ett sådant arbete trovärdigt måste strävan också

vara att motverka konkurrensbegränsande stöd till företag i Sverige.

Frågan om statsstöd utvecklas i avsnitt 7.7.

Vad gäller Sveriges agerande på internationell nivå bör vidare gälla att

Sverige bör verka för ökad samverkan mellan nationella

konkurrensmyndigheter och ökat samförstånd om behovet av fri handel

och sunda konkurrensförhållanden i den globala ekonomin, se vidare

avsnitt 7.8.

7.2 Sambandet mellan konkurrenspolitik och

konsumentpolitik

Regeringens bedömning: Konkurrenspolitik och konsumentpolitik

syftar till att med olika medel säkerställa att produktmarknaderna

fungerar till nytta för konsumenterna. De ansvariga myndigheterna bör

öka samordningen på områden där detta är till gagn för

konsumentintresset.

Den traditionella avgränsningen mellan konkurrenspolitik och

konsumentpolitik kan till stor del mer ses som ett resultat av en historisk

utveckling än som ett uttryck för motstående intressen. Genom

uppdelningen och de prioriteringar som har gjorts inom respektive

verksamhetsområde har tyngdpunkten i det konsumentpolitiska och

konkurrenspolitiska arbetet ibland kommit att framstå som mer

väsensskilt än som är motiverat utifrån det övergripande syftet med

verksamheten.

Konkurrenspolitiken har sin grund i ett konsumentperspektiv, och kan

därmed ibland stå i en motsatsställning till det producentperspektiv som

betonar företagens konkurrenskraft. Åtgärder för att stärka

konkurrensens effektivitet har därmed till ändamål att ge konsumenten en

starkare ställning på marknaden. Samma effekt har de olika åtgärder som

hänförs till det konsumentpolitiska området. Det är därför angeläget att

tydliggöra det nära sambandet mellan konkurrenspolitiska och

konsumentpolitiska verkningsmedel.

Långt ifrån alla aktiviteter i samhället utspelas på marknader.

Marknadsmodellen erbjuder olika slag av fördelar, men är också förenad

med nackdelar. Vägningen mellan för- och nackdelar måste ske från

område till område, och kan också förändras över tiden. På de områden

där marknadslösningar har valts är det av stor betydelse att konkurrensen

fungerar effektivt, i annat fall är risken stor att fördelarna går förlorade

och endast nackdelarna återstår.

De olika förhållanden som kan skada marknadens effektivitet handlar

nästan alltid om att konsumentens möjlighet att göra ett fritt och

rationellt val begränsas eller sätts ur spel. Konkurrenspolitik och

konsumentpolitik erbjuder medel för att motverka begränsningar av

konsumentens makt att välja.

En av de faktorer som kan fördärva marknadernas funktion är

konkurrensbegränsande åtgärder som företag vidtar.

Konkurrenslagstiftningen är till för att hindra sådana förfaranden. När

konkurrerande företag kommer överens om ett gemensamt pris kan

konsumenten inte längre välja den billigaste produkten. När de delar upp

marknaden mellan sig hindras konsumentens fria val av inköpskälla. En

koncentration som har gått alltför långt kan innebära att köparen är

hänvisad till ett enda alternativ och därmed förlorar möjligheten att

uttrycka sitt missnöje med produkten genom att gå till en annan

leverantör.

Ibland kan lagar och andra regler ha en sådan utformning att

konsumentens valmöjligheter begränsas i onödan. En viktig del av

konkurrenspolitiken är marknadsreformer som öppnar för konkurrens

och ger konsumenterna fler alternativ. För att väl fungerande marknader

skall uppstå krävs ofta fler regler, eller mer ändamålsenliga regler,

snarare än ett avskaffande av regler.

Företagen kan också försvåra konsumentens rationella val genom att

på ett ofullständigt eller vilseledande sätt informera om produkternas

egenskaper. Marknadsföringslagstiftningen, som traditionellt hänförs till

det konsumentpolitiska området, sätter upp spelregler för företagen så att

de existerande alternativen blir tydligare för konsumenterna.

Rollen som aktiv och kritisk konsument kräver både kunskap, tid och

engagemang. Inte heller den ekonomiska teorins ekonomiska människa

kan utsträcka sökprocessen hur långt som helst för att finna det ur alla

aspekter bästa inköpsalternativet. Sökandet avbryts när konsumenten har

funnit ett tillräckligt bra alternativ. Konsumentpolitiken har en viktig roll

att fylla för att förbättra konsumentens informationsunderlag. Med bättre

information om produkters egenskaper och om konsekvenserna av valet

av ett visst inköpsställe kan konsumenterna både minska resursåtgången

för att söka och inhandla den produkt som passar bäst och samtidigt öka

möjligheterna att göra ett rationellt val.

Den senaste tidens snabba utveckling på IT-området, främst genom att

allt fler hushåll har tillgång till Internet, kan innebära att konsumenternas

tillgång till information om produkter, priser och inköpskällor dramatiskt

ökar. Samtidigt är det uppenbart att viljan och möjligheterna att söka upp

sådan information varierar i hög grad. En ökande handel över Internet

kan också medföra nya risker för konsumenten, bl.a. när det gäller

möjligheterna att få rättelse vid fel. Enligt regeringens mening är det

viktigt att både hot och möjligheter i den pågående IT-utvecklingen

uppmärksammas i det konsument- och konkurrenspolitiska arbetet.

Den samlade effekten av många konsumenters val av produkt och

inköpskälla utövar ett tryck på säljarna och styr på detta sätt

produktionens och distributionens inriktning. Av olika skäl är detta tryck

ibland inte tillräckligt starkt. Negativa egenskaper hos produkten kan

göra sig gällande först lång tid efter köpet och får då en begränsad

inverkan på konsumentens beteende, särskilt om det gäller varor som

köps med långa tidsintervall. Det kan också av andra skäl vara så att

konsumenten har en svag eller utsatt ställning i förhållande till säljaren.

Den del av konsumentpolitiken som ställer krav i konsumentens ställe,

t.ex. när det gäller produktsäkerhet och miljöanpassning, utgör därmed

ett viktigt led i statens samlade politik för att skapa effektivt fungerande

marknader till nytta för konsumenterna.

För att konsumenterna skall få en stark ställning på marknaden är det

således viktigt att konkurrens- och konsumentpolitiken samverkar. Ett

bra exempel på ett samarbete mellan bl.a. Konkurrensverket och

Konsumentverket är ett nyligen avslutat projekt om konkurrens på

mobiltelefonområdet och vad som kan göras för att förbättra

konsumenternas situation på denna marknad (Svenska

mobiltelemarknaden ur ett konsument- och konkurrensperspektiv).

De nya marknader som öppnas för konkurrens, spridningen av ny

teknik samt de nya konsumtionsmönster som utvecklas skapar både

möjligheter och svårigheter för konsumenterna. De nya förutsättningarna

gör det påkallat att i ökad utsträckning samordna insatserna för att med

olika medel främja konsumentintresset. I budgetpropositionen för 2000

anges att arbetet inom konsumentområdet skall inriktas på att stärka

konsumenternas ställning på nya marknader samt deras möjligheter att få

tillgång till begriplig information, bl.a. inom det finansiella området.

Konsumentpolitiska kommittén 2000 lämnar i sitt slutbetänkande en

rad förslag på det konsumentpolitiska området. Betänkandet Starka

konsumenter i en gränslös värld (SOU 2000:29) bereds nu inom

regeringskansliet och är för närvarande föremål för remissbehandling.

Regeringen planerar därefter att återkomma till riksdagen med förslag på

det konsumentpolitiska området. Frågor som rör konkurrensaspekter i

konsumentpolitiken kan komma att beröras i detta sammanhang.

Genom beslut den 2 mars 2000 har regeringen medgett att

Konkurrensverket och Konsumentverket får disponera medel för

gemensam projektverksamhet i syfte att främja en tydlig pris- och

kostnadsinformation inom områden såsom finansiella tjänster och

elmarknaden. Myndigheterna skall återkomma med konkreta förslag till

medelsanvändning senast den 30 juni 2000. För att förmedla och öka

kunskapen om miljöfrågor som rör konsumenterna har regeringen i mars

1999 gett Konsumentverket i uppdrag att inrätta en webbplats med

huhållsrelaterad miljöinformation.

7.3 Förutsättningar för effektiv konkurrens

Offentliga regler som påverkar marknadernas funktionssätt

Regeringens bedömning: Offentliga regler på olika områden kan ha stor

betydelse för hur marknaderna fungerar. När nya regler utformas på

andra politikområden bör regeringen lägga stor vikt vid konsumenternas

intresse av fungerande marknader och konkurrensens betydelse för

tillväxt och förnyelse. Det gäller även områden som faller under den

gemensamma kompetensen inom EU, t.ex. handelspolitiken.

Sunda spelregler och respekt för regelverket är två fundamentala krav

för att en marknad skall fungera på ett från samhälls- och

konsumentsynpunkt önskvärt sätt. Genom reglerna sätts gränser för hur

företagen får agera på marknaden.

Staten har det grundläggande ansvaret för att skapa gynnsamma

förutsättningar för konkurrens och effektivt fungerande marknader.

Viktiga medel är lagar som hindrar marknadens aktörer från att sätta

konkurrensen ur spel och som stärker konsumenternas möjligheter att på

bästa sätt utnyttja mångfalden i produktutbudet. Staten kan också genom

strukturella åtgärder på olika områden, exempelvis när det gäller

tillgången till infrastruktur och avvägning mellan offentlig och privat

verksamhet, öka marknadernas effektivitet.

Konkurrensen påverkas också av andra åtgärder än de som tar sikte på

marknadens funktionssätt. Sådana åtgärder kan gälla andra viktiga

samhällsmål, men som en bieffekt påverka förutsättningarna för

konkurrens. Ofta finns ett val i utformningen av sådana åtgärder som kan

ha betydelse för konkurrensen utan att detta negativt påverkar åtgärdens

egentliga syfte.

Tillväxt, förnyelse och konsumentnytta är högt prioriterade mål i

regeringens ekonomiska politik och konkurrensens och marknadernas

effektivitet är avgörande för Sveriges utveckling i dessa avseenden. Det

är därför angeläget att konkurrensperspektivet finns närvarande på alla

områden när åtgärder som kan ha betydelse för marknadernas

funktionssätt övervägs och får sin närmare utformning. Denna linje bör

även drivas av Sverige på områden som faller under den gemensamma

kompetensen inom EU, t.ex. handelspolitiken.

Importen har i många fall en avgörande betydelse för möjligheten att

upprätthålla konkurrensen. Ytterlig återhållsamhet är därför motiverad i

fråga om handelspolitiska skyddsåtgärder som kvantitativa

importbegränsningar och dumpingtullar. De sänker konkurrenstrycket,

minskar urvalet och fördyrar för konsumenter och industriella förbrukare.

Konkurrens uppkommer genom marknadsaktörernas beteende på

marknaden och kan inte kommenderas fram. Däremot kan

förutsättningarna för att konkurrensen skall fungera väl vara mer eller

mindre gynnsamma. Likaså kan korrektiven mot försök att på olika sätt

begränsa konkurrensen, eller helt sätta den ur spel, vara mer eller mindre

verkningsfulla.

En effektiv marknadsekonomi förutsätter bl.a. att det finns tydliga

regler som styr de olika aktörerna och därmed begränsar deras

handlingsfrihet. Även den mest fullkomliga marknad behöver spelregler

för att fungera effektivt. En grundläggande uppgift för staten i en

marknadsekonomi är därför att skapa eller bevara sunda spelregler.

Spelreglerna har tre uppgifter när det gäller att förbättra

marknadsekonomins funktion. Den första är att minska

transaktionskostnaderna i ekonomin. Höga transaktionskostnader

motverkar en väl fungerande konkurrens, eftersom de kan göra att det

inte lönar sig för konsumenterna att söka efter t.ex. de lägsta priserna.

Transaktionskostnaderna kan minskas med tydliga regler som alla måste

tillämpa vid försäljning av varor och tjänster. Sådana regler kan gälla

krav på gemensamma mått, hur varan eller förpackningen skall märkas

t.ex. med information om miljöpåverkan eller gemensamma standarder

för kvaliteten.

En annan uppgift för staten är att hindra olika slag av medvetna försök

att begränsa konkurrensen. Detta är spelreglernas traditionella uppgift i

konkurrenspolitiken och kommer bl.a. till uttryck genom den generella

konkurrenslagstiftningen. På vissa marknader, exempelvis teleområdet,

finns sektorspecifika regler som reglerar aktörers beteende på

marknaden.

I praktiken kan många av de spelregler som påverkar marknaders

funktionssätt skapas på andra sätt än genom statliga beslut. Det finns

sålunda många s.k. informella spelregler, som kan ha en stor betydelse

för olika aktörers beslut och beteenden. Företag kan t.ex. minska hotet

om konkurrens genom att försöka skapa egna regler som begränsar

tillträdet till den egna marknaden, eller komma överens med andra

företag om att undvika att konkurrera. Den sortens spelregler kan skada

ekonomins funktion men de kan vara svåra att upptäcka. En uppgift för

staten är därför att bevaka de informella spelreglerna och vid behov

ersätta dem med tydliga formella regler som bidrar till att ekonomin

fungerar bättre.

Spelreglernas tredje uppgift är att hantera övriga s.k.

marknadsmisslyckanden. På vissa områden går det inte ens i teorin att

förvänta sig att effektiva marknader skall etableras spontant.

Ett skäl är att det kan finnas s.k. externa effekter. Det är sådana

kostnader (negativa externa effekter) och intäkter (positiva externa

effekter) som uppstår till följd av indirekta verkningar av en aktivitet som

någon utövar, men som inte fångas upp i de marknadspriser som

utövaren möter. Miljöskador som uppstår vid tillverkningen av en vara är

en typisk negativ extern effekt. Skadan innebär en kostnad för samhället,

men den avspeglas inte i tillverkarens produktionskostnader eller i det

pris som konsumenten betalar för varan. En orsak till att sådana effekter

kan uppstå är att det finns nyttigheter, t.ex. miljökvalitet, som inte

prissätts på någon marknad. Men även om miljön inte har något pris så

har den ett värde för samhället. Marknader som inte tar hänsyn till det är

inte samhällsekonomiskt effektiva. Ett sätt för staten att rätta till sådana

marknadsmisslyckanden är att internalisera miljökostnaderna genom

att införa en miljöavgift på t.ex. utsläpp av skadliga ämnen.

Långt ifrån alla spelregler har tillkommit för att skapa förutsättningar

för konkurrens och bidra till effektiva marknader. Genom politiska beslut

skapas nya spelregler som syftar till att uppnå skilda mål. Även om en

regel är väl utformad för sitt speciella syfte kan den indirekt fungera som

en ineffektiv spelregel på andra områden, t.ex. för konkurrensen. Med ett

ökande antal regler blir det allt viktigare att försöka minska konflikter

mellan olika mål när spelreglerna utformas. Strävan bör vara att inte

utforma spelregler så att de i sig själva leder till att marknaderna fungerar

sämre och att ständigt försöka ersätta ineffektiva spelregler med

effektiva.

Det finns ett antal generella krav som spelregler måste uppfylla för att

vara effektiva. Ur ett konkurrensperspektiv är det tre aspekter som

särskilt bör betonas spelreglerna skall vara accepterade, tydliga och

förutsägbara. Det gäller både för sådana spelregler som direkt syftar till

att skapa effektiva marknader och för dem som har kommit till för att nå

andra politiska mål.

Spelreglerna måste vara accepterade, dvs. framstå som rimliga och

rättvisa av dem som skall följa dem. Annars finns risken att aktörerna på

marknaden inte bryr sig om de formella spelreglerna utan skapar

informella regler i stället.

Reglerna måste vara tydliga, så att de inte misstolkas eller tillämpas

olika för olika aktörer. Efterlevnaden av reglerna är också beroende av en

effektiv tillsyn. Om det i praktiken kan uppfattas som frivilligt att följa en

regel på grund av att tillsynen fungerar dåligt, spelar det ingen roll att

regeln i sig är väl utformad. En sund konkurrens på marknaden

förutsätter att det inte är möjligt för vissa aktörer att skaffa sig

konkurrensfördelar genom att bryta mot gällande regelverk, exempelvis

skattelagstiftning, arbetsrättslig lagstiftning eller miljölagstiftning.

Slutligen måste reglerna vara förutsägbara, så att aktörerna kan

planera långsiktigt. Samtidigt måste spelreglerna vara så flexibla att de

kan anpassas till nya förutsättningar. Avvägningen mellan stabilitet och

flexibilitet kan ha stor betydelse för marknaders funktionssätt, särskilt

när det gäller förutsättningar för förnyelse och tillväxt.

Fiskala avgifter

Regeringens bedömning: Konkurrensverket bör få i uppdrag att

genomföra en inventering av fiskala avgifter som har en sådan nivå och

utformning att de kan antas begränsa konkurrensen.

Konkurrensverket föreslår i sin rapport Konkurrensen i Sverige under

90-talet att verket ges i uppdrag att inventera förekomsten av s.k. fiskala

avgifter som har en sådan nivå eller utformning att de kan hämma eller

snedvrida konkurrensen.

Med fiskala avgifter avses avgifter som det allmänna tar ut för t.ex.

tillstånd att bedriva viss verksamhet eller för tillsyn över verksamheten.

En fiskal avgift är tekniskt sett inte en skatt, men effekten liknar den som

uppstår vid beskattning genom att de belopp som tillförs statskassan

överstiger uppkomna kostnader. Om den fiskala avgiften genom sin

utformning gynnar vissa företag inom en bransch på bekostnad av andra

är den konkurrenssnedvridande. Utformningen kan t.ex. innebära en stor

administrativ börda för företagen eller stora krav på återrapportering till

myndigheter, vilket kan hämma konkurrensen inom området. Den kan

också, vilket torde vara vanligare, utgöra en inträdesbarriär för små

företag. Avgiften utslagen på omsatt krona kan bli betydande i de minsta

företagen. I ett en- eller tvåmansföretag kan en avgift om t.ex. 20 000

kronor utgöra en tröskel som de facto avhåller företaget från att

expandera eller påbörja verksamhet inom en marknad.

Konkurrensverket skall få i uppdrag att genomföra en inventering av

fiskala avgifter som har en sådan nivå och utformning att de kan antas

begränsa konkurrensen. Härvid bör särskilt belysas hur avgiften slår i

förhållande till branschens struktur, dvs. i första hand storleken av de

företag som verkar på den aktuella marknaden, samt i vilken mån

avgifterna kan sänkas utan att graden av kostnadstäckning inom

myndigheten äventyras.

7.4 Regelreformering och konkurrensutsättning

7.4.1 Fungerande marknader och konkurrens

Regeringens bedömning: Andelen av den samlade ekonomin där

konkurrens råder bör öka. På områden som öppnats för konkurrens bör

regelverk utformas så att de stödjer utvecklingen mot en effektiv

konkurrens med väl fungerande balans mellan aktörerna.

Möjligheterna att genom konkurrensens omvandlingstryck skapa en

ökad tillväxt och förnyelse i den svenska ekonomin är inte bara beroende

av hur effektiv konkurrensen är inom konkurrensutsatta sektorer utan

också av dessa sektorers tyngd i den samlade ekonomin.

Under 1990-talet har viktiga tjänstesektorer som post, tele och olika

transportområden öppnats för konkurrens. Även om problem har

förekommit under övergången till mer balanserade

konkurrensförhållanden en process som för övrigt ännu inte är avslutad

 har gynnsamma effekter i form av ökad effektivitet och förnyelse av

produktutbudet redan förverkligats.

Det är angeläget att nu pröva möjligheterna att öppna nya områden för

konkurrens där monopol för närvarande råder eller där regelsystem

utesluter konkurrens mellan dem som tillhandahåller olika nyttigheter. På

områden där en fri etablering av konkurrerande företag av olika skäl inte

är möjlig bör modeller med inslag av konkurrensmekanismer,

exempelvis upphandling av offentligt finansierade tjänster från fristående

utförare eller annan drift i alternativa former, prövas och vidareutvecklas.

Konkurrensens påverkan på den ekonomiska utvecklingen är delvis

beroende av vilka konkurrensförhållanden som råder på de olika varu-

och tjänstemarknaderna. Företagens ageranden på marknaden påverkar

konkurrensens effektivitet. Utformningen och tillämpningen av olika

regelverk kan också ha betydelse för hur väl konkurrensen fungerar.

En annan faktor som bestämmer i vilken utsträckning konkurrensen

kan främja ekonomisk effektivitet och tillväxt är hur stor andel av landets

totala ekonomiska verksamhet som sker på konkurrensutsatta marknader.

De regelreformeringar på framför allt olika tjänsteområden som har ägt

rum under senare år har inneburit att den andel av ekonomin som

påverkas av konkurrensmekanismerna har ökat.

Rapporten Benchmarking av näringspolitiken (Ds 2000:12) redovisar

indikatorer inom åtta områden som påverkar ekonomisk tillväxt. Studien

syftar till att visa hur väl Sverige hävdar sig i jämförelse med andra

utvecklade industriländer. Ett av de undersökta målen är Fungerande

marknader och konkurrens.

I rapporten konstateras att en väl fungerande konkurrens på

marknaderna för varor och tjänster håller nere prisnivån och leder till en

ökad produktivitet. Bristande konkurrens är en av förklaringarna till den

internationellt sett höga prisnivån för många produkter i Sverige. Bland

de faktorer som bestämmer konkurrenssituationen på en marknad

återfinns bland annat förekomsten av utländska företag, regleringar samt

statligt eller kommunalt stöd. Nytillkomna företag antas leda till en

intensivare konkurrens i en bransch.

I studien har tre indikatorer på fungerande marknader och konkurrens

valts ut, nämligen statligt stöd till industriföretag, prisjämförelser och

andelen sysselsatta i privat sektor. Den tredje av dessa indikatorer anger

således hur stor del av ekonomin som omfattas av

marknadsmekanismerna.

De båda första indikatorerna pekar delvis i olika riktning när det gäller

hur väl Sverige har nått målet fungerande marknader och konkurrens. En

jämförelse av omfattningen av statligt stöd per capita i EU-länderna visar

att Sverige intar en mittposition sex länder hade högre stödnivåer och

åtta hade lägre. Om stödet till transportsektorn utesluts blir dock bilden

annorlunda. När det gäller stöd till tillverkningsindustrin var Sverige det

EU-land som hade den näst lägsta nivån, räknat som stödets andel av

tillverkningsindustrins förädlingsvärde. Däremot indikerar

prisnivåjämförelsen dåligt fungerande marknader och konkurrens i vårt

land. Sverige och Danmark är de länder som hade högst prisnivå i den

privata konsumtionen, mer än 20 procent över EU-genomsnittet.

Omfattningen av den konkurrensutsatta delen av ekonomin har mätts

som andelen sysselsatta i sådan verksamhet som har definierats som

privat sektor. Jämförelsen visar att Sverige är det av samtliga EU-länder

som har den lägsta andelen sysselsatta i privat sektor. Även om det delvis

kan finnas naturliga förklaringar till Sveriges särställning innebär

resultatet, enligt rapporten, att läget måste bevakas och nya lösningar

provas med hänsyn till att fel offentliga verksamheter och en alltför stor

andel av ekonomin i offentlig verksamhet kan skapa problem.

Rapportens sammanfattande slutsats när det gäller Sveriges ställning i

fråga om fungerande marknader och konkurrens är att en av

indikatorerna pekar i positiv riktning och två i negativ. Det finns därför

anledning att fortlöpande kritiskt pröva möjligheterna att begränsa viss

offentlig verksamhet för att skapa ökat utrymme för privata aktörer på

mer reguljärt fungerande marknader.

På många av de marknader som har öppnats för konkurrens har det

tidigare monopolet fått en ställning som dominerande aktör på

marknaden. Dominanten får ofta en särställning, inte bara i kraft av sin

storlek och ekonomiska styrka utan också genom de etablerade

relationerna till leverantörer och kunder, gjorda investeringar i kunskap

och anläggningstillgångar eller kontroll över infrastruktur som

konkurrenterna är beroende av. Det ledande företaget har därmed en helt

annan möjlighet än konkurrenterna att försvåra eller förhindra att nya

aktörer får fotfäste på marknaden.

För att åstadkomma en marknad med mer lika

konkurrensförutsättningar för aktörerna behövs regler som är

asymmetriska i den meningen att de ger nytillträdande företag ett visst

skydd. Den generella konkurrenslagstiftningen kan tillämpas för att

motverka missbruk av en dominerande ställning, men är i första hand

konstruerad för att motverka konkurrensbegränsningar på etablerade

konkurrensmarknader. Konkurrensutsättning av marknader är i flertalet

fall inte liktydigt med avreglering i ordets bokstavliga betydelse. I stället

krävs ofta omreglering eller skapandet av nya regler som utgör ett stöd

för en effektiv konkurrens.

På marknader som har öppnats för konkurrens uppstår ett tryck som

skapar gynnsamma effekter både för ekonomin i stort, för konsumenterna

på det berörda produktområdet och för den enskilda köparen. De effekter

som traditionellt brukar framhållas som resultat av en väl fungerande

konkurrens är en effektiv fördelning av de samlade

produktionsresurserna, inre effektivitet i producerande och distribuerande

företag, att konsumenternas önskemål blir styrande för produktionens

och distributionens inriktning samt ett omvandlingstryck som skapar nya

företag, nya produkter och nya distributionsformer.

De tre första effekterna kan i viss mån uppnås även på områden med

offentligt eller privat monopol eller där rådande regelverk utesluter en

fungerande konkurrens mellan de företag eller andra institutioner som

tillhandahåller nyttigheter. Exempelvis kan system för noggrann

planering, uppföljning och styrning fördela produktionsresurser till

områden där de bedöms komma till störst nytta. Genom kontroll och

ekonomiska krav på verksamheten kan en uppdragsgivare skapa

incitament för ökad effektivitet. Konsumenternas önskemål kan avläsas

och förmedlas på andra sätt än genom köphandlingen. Generellt är dock

sådana regleringssystem vanligen mindre effektiva än det tryck som

leverantörerna utsätts för genom hotet att köparen väljer ett annat företag

eller en annan produkt. På en marknad där konkurrensen är hård slås

många gånger de minst effektiva företagen ut då försäljningsintäkterna

inte täcker kostnaderna. En sådan konsekvens för den leverantör som inte

gör sina kunder nöjda är sällan en realitet på en reglerad marknad utan

konkurrens.

När det gäller den fjärde effekten, att skapa ett omvandlingstryck, finns

däremot knappast något alternativ som är jämförbart med

konkurrensmekanismen. Det är samtidigt viktigt att understryka att

konkurrensen, för att ge starka incitament till innovationer och

uppfinningar, måste fungera i en väl avvägd balans med de

immaterialrättsliga regler som under en viss tid ger upphovsmannen

möjlighet att skörda frukterna av sin uppfinning. Genom den ständiga

utmaning av gamla lösningar och etablerade institutioner som präglar en

marknad där konkurrensen utgör den dominerande drivkraften skapas

sålunda utrymme för nya idéer, nya företag och nya människor att pröva

sin förmåga. Därmed skapas samtidigt de nödvändiga förutsättningarna

för en hållbar ekonomisk tillväxt.

7.4.2 Ägande och marknad

Regeringens bedömning: Om en privatisering övervägs bör det först

säkerställas att en balanserad och väl fungerande konkurrens har

etablerats och att marknaden har visat sig tillgodose konsumenternas

behov.

Den tävlan om att tillfredsställa köparna som äger rum på en

konkurrensmarknad inrymmer möjligheter till såväl framgång som

misslyckande. Den säljare som uppskattas av många konsumenter får

ekonomisk framgång medan motsatsen gäller den som inte lyckas

tillfredsställa köparna. Den yttersta konsekvensen av marknadsmodellen

är således att det företag som konsumenterna inte är nöjda med kommer

att slås ut från marknaden. Detta sker i princip när verksamheten

förbrukar mer resurser än köparna är beredda att avstå från för att få del

av företagets produkter.

All verksamhet på en konkurrensmarknad är således en

riskverksamhet. De resurser som har satsats för att bygga upp företaget,

investera i anläggningar osv. kan gå förlorade om produkterna inte i

tillräckligt hög grad uppskattas av köparna. Å andra sidan kan det företag

som vinner framgång göra betydande vinster och expandera. Ekonomiskt

risktagande är normalt en uppgift för det privata kapitalet och inte för det

allmänna och de resurser som baseras på skattemedel.

I praktiken är emellertid avgränsningen mellan den privata och den

offentliga sektorns uppgifter inte så enkel.

Den struktur i fråga om fördelningen mellan offentligt och privat som

råder i den svenska ekonomin är i hög grad ett resultat av en historisk

utveckling och de prioriteringar som tidigare gjorts i olika avseenden. En

faktor som har påverkat denna avvägning är i vilken utsträckning det

privata näringslivet haft förmåga att fullt ut tillgodose medborgarnas

behov på ett visst område eller om det har varit nödvändigt för det

allmänna att ta på sig ett särskilt ansvar. Det kan exempelvis handla om

det sociala ansvaret, som på bostadsområdet, eller ansvaret för miljön,

t.ex. i fråga om kärnkraften. Det kan också från samhällssynpunkt finnas

skäl för det allmänna att som beställare främja utvecklingen av ny teknik

när marknadsmekanismerna inte utgör en tillräcklig drivkraft. Vissa

samhällsfunktioner är under alla omständigheter en given uppgift för stat

och kommun medan avvägningen på andra områden kan förändras över

tiden. På exempelvis området välfärdstjänster finns ett grundläggande

ansvar gentemot medborgarna som är en uppgift för kommuner och

landsting, samtidigt som utförandet av vissa av dessa tjänster har

förändrats över tiden med ett ökande inslag av privat verksamhet.

På andra områden har utvecklingen gått i motsatt riktning. Kommuner

bedriver i många fall verksamhet som tidigare enbart har utförts av

enskilda näringsidkare. Detta har ibland lett till konkurrensproblem, i och

med att man från de privata företagens sida har upplevt att den

kommunala verksamheten inte bedrivits på lika villkor och därmed har

haft en konkurrensfördel. Ansträngningar har gjorts för att så långt

möjligt neutralisera skillnaderna mellan offentlig och privat verksamhet,

exempelvis genom redovisningssystem som syftar till att motverka

korssubventionering mellan offentlig näringsverksamhet och annan

offentlig verksamhet eller genom organisatorisk åtskillnad. Att helt

likställa offentlig och privat näringsverksamhet torde dock inte vara

möjligt, med hänsyn till att privat företagande principiellt alltid är en

riskverksamhet där satsade resurser kan gå förlorade om produkterna inte

uppskattas av konsumenterna.

Privatisering på en marknad utan fungerande konkurrens innebär

endast att ett privat monopol skapas i stället för ett offentligt. En sådan

åtgärd medför normalt inga fördelar för konsumenterna eller för den

ekonomiska effektiviteten i stort. Även på marknader som nyligen

öppnats för konkurrens kan en privatisering medföra fler nackdelar än

fördelar. Så länge den tidigare monopolisten har en starkt dominerande

ställning på marknaden kan den offentliga ägarkontrollen vara nödvändig

för att hindra dominanten från att omintetgöra avsikten att skapa en

marknad med konkurrens mellan ett flertal aktörer. Ägandet kan också

vara en nödvändig förutsättning för att åstadkomma strukturella

förändringar, exempelvis i de fall en separation behövs mellan det

dominerande företagets operativa verksamhet och olika slag av teknisk

infrastruktur.

När en normalt fungerande konkurrensmarknad har etablerats, med ett

antal mer jämstarka aktörer, kan det däremot finnas anledning att

överväga behovet av att bibehålla ett av dessa företag i offentlig ägo. I en

sådan situation är det angeläget att skapa lika konkurrensförutsättningar

för företagen på marknaden, och offentligt ägande kan vara en faktor som

ger det berörda företaget en särställning. Det kan också finnas anledning

att överväga om det allmänna skall engagera sig och binda upp

offentliga resurser på ett område där marknaden fullt ut förmår

tillgodose konsumenternas behov.

7.4.3 Tillgången till grundläggande funktioner

Regeringens bedömning: Vid bedömningen av frågor om tillgång till

grundläggande funktioner i form av s.k. infrastruktur t.ex.

anläggningar, ledningar eller nödvändiga system i samband med

regelreformering måste en avvägning göras i det enskilda fallet mellan att

stimulera konkurrensen å ena sidan på en given infrastruktur, å andra

sidan mellan alternativa infrastrukturer, inklusive de som ännu inte har

lanserats. Myndighetsrollen bör renodlas på transportområdena,

exempelvis luftfart och järnväg, så att konkurrensen inte snedvrids för

olika operatörer som utnyttjar infrastrukturen.

Med infrastruktur i vid bemärkelse avses alla de grundläggande

funktioner som behövs för att samhället skall fungera, exempelvis ett

rättsligt regelverk och institutioner för att hävda reglerna,

kommunikationer som möjliggör förflyttning av personer, varor och

information eller ett monetärt system som möjliggör överföring av

ekonomiska resurser. På konkurrenspolitikens område handlar

infrastrukturfrågorna främst om de fysiska anläggningar som är en

nödvändig förutsättning för att tillhandahålla vissa tjänster. Typiska

exempel är vägar, telefonledningar och utbetalningsautomater. I vissa fall

kan även infrastrukturen vara en tjänst, exempelvis bokningssystem för

resor eller adressändringssystem.

De klassiska formerna av infrastruktur har setts som en uppgift för det

allmänna att tillhandahålla. En orsak är de betydande kostnaderna för att

förse ett land med ett järnvägsnät, kanaler för sjöfart eller ett

rikstäckande telefoninät. Det viktigaste skälet har dock varit att det inte

har uppfattats som realistiskt att skapa flera alternativa infrastrukturer.

Infrastrukturerna har bedömts utgöra s.k. naturliga monopol.

Karakteristiskt för naturliga monopol är att verksamhetens fasta

kostnader är höga samtidigt som de rörliga kostnaderna är mycket låga

eller saknas helt. Konkurrens på områden som järnvägsspår eller el- och

teleledningar skulle inte automatiskt leda till ett effektivt utnyttjande av

investeringarna. I varje fall på kort sikt skulle det tvärtom kunna innebära

samhällsekonomiska förluster. Även om det i en statisk analys kan visas

att kostnaderna för att driva en verksamhet blir lägst när den inte delas

upp på flera enheter är det emellertid inte givet att naturliga monopol

alltid måste betyda faktiska monopol. De dynamiska effekter i form av

effektivitetstryck och förändringskrav som normalt är ett resultat av en

fungerande konkurrens kan, särskilt i ett längre perspektiv, väga tyngre

än stordriftsfördelarna vid monopol.

Förutsättningarna för konkurrens mellan olika tjänsteproducenter som

utnyttjar en gemensam infrastruktur påverkas av om ägaren till

infrastrukturen är helt fristående från operatörerna eller om denne själv

bedriver verksamhet i konkurrens med övriga användare av

infrastrukturen. I det förra fallet är normalt förutsättningarna gynnsamma

för en effektivt fungerande konkurrens. Om det allmänna äger

infrastrukturen är det en självklarhet att denna skall tillhandahållas på

rimliga och icke-diskriminerande villkor så som fallet är med exempelvis

det allmänna vägnätet. Även andra ägare till infrastruktur, som saknar

koppling till viss användare, saknar anledning att diskriminera någon

användare då det ligger i ägarens intresse att infrastrukturen utnyttjas

effektivt.

I det fall en av de konkurrerande tjänsteproducenterna är ägare till den

infrastruktur som övriga operatörer behöver tillgång till finns uppenbara

risker för konkurrensproblem. Infrastrukturägaren har i detta fall

ekonomiskt intresse av att begränsa konkurrerande företags möjligheter

att bedriva verksamheten eller åtminstone förbehålla sig möjligheten att

utnyttja infrastrukturen på mer förmånliga villkor än konkurrenterna.

Detta slag av problem är typiskt för tidigare monopol som öppnats för

konkurrens och där den dominerande aktören har kontroll över

infrastrukturen, exempelvis tele- och postområdena. Ett medel att i

sådana fall värna om konkurrensens effektivitet är genom särskild

sektorlagstiftning, såsom telelagen.

Förhållandet att en ägare till infrastruktur samtidigt konkurrerar

 nedströms med andra företag som är beroende av att kunna utnyttja

infrastrukturen kan emellertid förekomma även på andra marknader.

Konkurrenslagens förbud mot missbruk av en dominerande ställning kan

under vissa förutsättningar tillämpas i sådana fall. Inom EG-rätten har

utvecklats en doktrin om s.k. nödvändiga faciliteter som innebär att en

infrastrukturägare kan åläggas att ge konkurrenter tillgång, på skäliga och

icke-diskriminerande villkor, till en infrastruktur som dessa inte har

möjlighet att duplicera. Principen tillämpades första gången på ett

färjerederi som ägde den hamn som övriga rederier var beroende av för

att kunna driva en konkurrerande verksamhet. Begreppet nödvändiga

faciliteter har också kommit till användning vid tillämpningen av den

svenska konkurrenslagen.

Frågan om hur kontrollen över infrastruktur påverkar konkurrensen är i

hög grad beroende av möjligheterna att skapa en alternativ infrastruktur.

Hindren kan vara av såväl teknisk som ekonomisk art. Den tekniska

utvecklingen har många gånger inneburit att uppfattningen av

infrastruktur som ett naturligt monopol har reviderats. Det fasta telenätet

uppfattades en gång som den enda möjliga tekniken för att förmedla

telefonsamtal samtidigt som det framstod som ekonomiskt orimligt att

bygga flera parallella telenät. I dag är det möjligt att förmedla

telefonsamtal fram till abonnenten såväl trådlöst som via el- och

kabelTVnät när det gäller stomnätet torde alternativen vara långt fler.

Det har därmed öppnats en möjlighet till konkurrens inte bara på en

befintlig infrastruktur utan också mellan alternativa infrastrukturer.

Frågor om tillgång till infrastruktur, i ett konkurrenspolitiskt

sammanhang, uppkommer dels i samband med rättstillämpningen, dels

vid regelreformering i syfte att öppna marknader för konkurrens eller för

att förbättra konkurrensförutsättningarna på tidigare omreglerade

marknader.

I samband med regelreformering finns ett val mellan att främja

konkurrens på en existerande infrastruktur och att stimulera framväxten

av alternativa infrastrukturer. Detta är i hög grad ett val mellan effekter

på kort respektive lång sikt. Om företag utan svårighet och till låg

kostnad får tillgång till anläggningar som konkurrenter har utvecklat ökar

konkurrensen på kort sikt. Däremot försvinner motivet för dessa företag

att själva utveckla tekniska system som kan ge konkurrensfördelar.

Kortsiktigt kan det företag som ensamt kan utnyttja en infrastruktur

tillgodogöra sig ekonomiska fördelar genom ett högre pris. Detta kan

emellertid samtidigt skapa incitament för andra företag att utveckla egna

tekniska lösningar som utmanar de befintliga systemen, och därigenom

driva utvecklingen framåt. Avvägningen mellan kortsiktig och långsiktig

nytta för konsumenterna och den ekonomiska utvecklingen är aldrig

självklar utan måste bedömas från fall till fall.

På transportområdena finns ansvariga sektormyndigheter som i samma

organisation förenar flera olika funktioner, exempelvis tillsyn och

normgivning, tillhandahållande av infrastruktur samt produktion och

utförande av tjänster. Produktionsdelen har i vissa fall en ensamställning

på marknaden men konkurrerar i andra fall med privata tjänsteföretag.

De olika rollerna kan medföra problem från konkurrenssynpunkt, både

för operatörer som utnyttjar infrastrukturen och för tjänsteföretag som

konkurrerar med tillsynsmyndighetens produktionsverksamhet.

Regeringen avser att gå vidare med en organisatorisk uppdelning av

transportmyndigheternas olika verksamhetsgrenar, i första hand på

luftfarts- och järnvägsområdet.

7.4.4 Konkurrens i offentlig sektor

Regeringens bedömning: Det fortsatta arbetet med att utveckla

alternativa styr- och driftformer på området offentliga tjänster bör drivas

vidare. Uppgiften att tillgodose medborgarnas behov av sådana tjänster

bör förenas med kravet på samhällsekonomisk effektivitet. Vård, skola

och omsorg skall vara gemensamt finansierad, demokratiskt styrd och

ges till alla på likvärdiga villkor. Upphandlingsregler och

konkurrensregler är viktiga för att företag som är verksamma på det

offentliga området eller angränsande områden i synnerhet små och

nyetablerade företag skall få rimliga förutsättningar för sin verksamhet.

Området offentliga tjänster har under det senaste decenniet präglats av

en mycket stark förnyelse. Kommuner och landsting har prövat och

etablerat nya styrformer och alternativa driftformer som har inneburit

betydande förändringar för såväl huvudmännen som berörd personal och

de kunder som utnyttjar tjänsterna. Det har i sin tur ställt krav på en

omfattande kunskaps- och kompetensuppbyggnad.

Även om negativa effekter och mindre lyckade modeller har

förekommit, bl.a. genom att strukturer från det privata näringslivet på ett

okritiskt sätt har förts över i offentlig verksamhet, är den dominerande

bilden att utvecklingen har varit av godo både från effektivitetssynpunkt

och när det gäller kundnyttan. I allmänhet har den berörda personalen

också funnit att förändringarna har lett till förbättrade arbetsförhållanden.

Det är angeläget att denna utveckling drivs vidare, att negativa

erfarenheter tas till vara för att förbättra systemen och att framgångsrika

modeller får en vidare spridning. Initiativet för att driva processen vidare

måste i allt väsentligt ligga hos kommuner och landsting och deras

organisationer. System för ökat inslag av konkurrens i skola, vård och

omsorg måste vara förenliga med principerna om att sådan verksamhet

skall vara demokratiskt styrd, gemensamt finansierad och ges till alla på

likvärdiga villkor.

Statens ansvar är i första hand att se till att de regelverk som finns

stöder utvecklingen och erbjuder verktyg för att komma till rätta med

uppkommande problem. De konkurrensproblem som har observerats

gäller dels anbudsgivarnas situation vid offentlig upphandling, dels

konkurrenssnedvridningar när privata företag och offentliga aktörer

verkar på samma marknad.

Den offentliga upphandlingen utgör en speciell typ av marknad, där

stat, landsting eller kommun ofta står som ensam köpare. På säljarsidan

finns vanligen ett stort antal privata företag, ibland i konkurrens med den

upphandlande enhetens egenregiverksamhet.

Det är av flera skäl viktigt att det också på denna marknad finns

spelregler som säkerställer en effektiv konkurrens. De regler som i vårt

land under lång tid har utvecklats på detta område har traditionellt satt

köparperspektivet i fokus. Genom att utnyttja en effektivt fungerande

konkurrens kan det allmänna ta tillvara besparingsmöjligheter. Efter hand

som konkurrensupphandling på allt fler områden har kommit att ersätta

tidigare modeller, där även produktionen helt skedde i offentlig regi, har

uppmärksamheten också riktats mot kvalitetsfrågorna.

EG-reglerna på upphandlingsområdet ser inte i första hand till

besparingsintresset utan till den inre marknadens funktionssätt. Syftet är

att säkerställa att de företag som vill lämna anbud vid offentlig

upphandling har möjlighet att göra sig gällande i alla delar av den

europeiska unionen utan att diskrimineras. Vid genomförandet av EG:s

upphandlingsregler i svensk lagstiftning finns därmed både köparsidans

effektivitetsintresse och de anbudsgivande företagens intresse av att delta

på öppna och lika villkor med som motiv för att främja en effektivt

fungerande konkurrens vid offentlig upphandling.

Det är emellertid viktigt att beakta att dessa marknader är i vardande.

Det kan således ligga en fara i att inte se distinktionen mellan att skapa

och vårda en marknad. Det är därför viktigt både att nya småföretag kan

komma till stånd inom dessa områden och att de kommuner och

landsting som upphandlar i konkurrens, och samtidigt i egen regi

konkurrerar med privata företag, gör det på ett affärsmässigt sätt.

Instrumenten för att långsiktigt gynna en samhällseffektiv utveckling

inom dessa områden kan skilja sig från de instrument som används för att

vårda en fungerande konkurrens.

Det är angeläget att det bedrivs ett fortlöpande utvecklingsarbete med

att söka etablera en god sed för det offentliga agerandet inom detta fält.

Detta skulle gagnas av ett nationellt övergripande synsätt. Parterna, dvs.

kommuner, landsting, fackliga organisationer samt privata verksamheter,

såväl med kommersiella som ideella förtecken, skulle tillsammans kunna

formulera en gemensam policy.

När det gäller regler för offentlig upphandling har

Upphandlingskommittén (dir. 1998:58) till uppgift att göra en översyn av

lagen (1992:1528) om offentlig upphandling och tillsynen enligt lagen i

syfte att effektivisera den offentliga upphandlingen. Regeringen lämnar i

särskild ordning förslag som ytterligare främjar och effektiviserar den

offentliga upphandlingen. Upphandlingskommittén följer också det

arbete som pågår såväl i Sverige som inom EU med att klargöra hur

långtgående miljökrav kan ställas vid offentlig upphandling.

7.4.5 Konkurrensproblem i gränslandet mellan offentlig och

privat sektor

Regeringens bedömning: Arbetet med att undanröja kvarvarande hinder

mellan offentlig och privat sektor bör drivas vidare.

Ekonomistyrningsverket skall bl.a. mot bakgrund av Konkurrensrådets

arbete och det s.k. transparensdirektivet i EU analysera och föreslå

närmare regler för statliga myndigheters avgiftsfinansierade och

konkurrensutsatta verksamhet.

Frågor om offentlig konkurrensutsatt verksamhet behandlas för

närvarande av Rådet för konkurrens på lika villkor mellan offentlig och

privat sektor (Konkurrensrådet). Rådet skall redovisa sina slutsatser och

förslag senast den 31 december 2000. En interdepartemental arbetsgrupp

ledd av Näringsdepartementet har vidare i promemorian

Konkurrensproblem när kommunal och privat näringsverksamhet möts

en probleminventering med inriktning på frågan om rättslig prövning

presenterat en preliminär teknisk lösning till kompletterade regel i

konkurrenslagen av innebörd att konkurrenssnedvridande effekter av

offentlig näringsverksamhet skall kunna bli föremål för rättslig prövning.

Näringsdepartementet har härefter i samråd med Konkurrensrådet

inhämtat synpunkter på promemorian från berörda parter.

Mot bakgrund av de synpunkter som lämnats och Konkurrensrådets

fortsatta arbete kommer ett mer detaljerat underlag i frågan om rättslig

prövning av konkurrenssnedvridande effekter av offentlig

näringsverksamhet att presenteras i en departementspromemoria under

hösten 2000. Regeringen avser att efter remissbehandling av

promemorian och Konkurrensrådets slutsatser ta ställning till om och i så

fall vilka åtgärder som bör vidtas.

I Statskontorets rapport Staten som kommersiell aktör (2000:16) har

närmare belysts effekterna av staten som aktör på konkurrensmarknader.

Där framförs att det ofta i styrningen av myndigheter, via instruktioner

eller regleringsbrev, saknas ett uttalat motiv för varför myndigheterna

bedriver kommersiell verksamhet. Problemet blir särskilt tydligt då

begreppet uppdragsverksamhet inte är definierat och då det sällan är

definierat eller reglerat exakt vad en myndighet får göra respektive inte

göra inom ramen för uppdragsverksamheten. Detta har lett till att

begreppet har olika innebörd för olika myndigheter.

Statskontoret pekar vidare i sin rapport på att i den mån

konkurrensutsatt och icke konkurrensutsatt verksamhet bedrivs inom

samma myndighet eller inom samma bolag eller koncern finns risk för att

den skyddade verksamheten subventionerar den konkurrensutsatta.

Ekonomisk åtskillnad bör alltid gälla mellan avgiftsbelagd verksamhet

och sådan verksamhet som är finansierad med anslag. För all

kommersiell, konkurrensutsatt verksamhet som bedrivs av statliga

aktörer bör dessutom gälla ett generellt krav på särredovisning,

åtminstone om den kommersiella verksamheten är av en viss omfattning.

Ekonomistyrningsverket skall mot bakgrund härav få i uppdrag att med

utgångspunkt i erfarenheterna från Konkurrensrådets verksamhet och

slutsatserna i Statskontorets rapport analysera hur krav på särredovisning

av kommersiell konkurrensutsatt verksamhet kan utformas och vilka

konsekvenser ett sådant förslag kan få för berörda myndigheter. I

uppdraget bör även ingå att närmare analysera hur man kan specificera

och skilja ut konkurrensutsatta verksamheter från övriga, samt att ta

hänsyn till kommissionens ändringsförslag till transparensdirektiv

(80/726/EEG)25 och hur fördelningen av kostnader och intäkter kan ske

på grundval av konsekventa och sakliga redovisningsprinciper.

7.5 Regelverket

7.5.1 Konkurrenslagstiftning

Regeringens bedömning: Konkurrensreglerna kräver en effektiv

övervakning. Möjligheterna att skärpa bestämmelserna i konkurrenslagen

i syfte att skapa effektivare verktyg för att spåra upp och ingripa mot

karteller och andra allvarliga konkurrensbegränsningar, samt tydligare

markera ett avståndstagande från förfaranden som sätter konkurrensen ur

spel, bör utredas i särskild ordning. Särskilda bestämmelser behövs i

vissa branscher med en stor andel småföretag.

För att kunna motverka allvarliga konkurrensbegränsningar krävs ett

ändamålsenligt regelverk och en effektiv övervakning. När det gäller att

skapa goda förutsättningar för arbetet med att stärka konkurrensen till

nytta för konsumenterna har regeringen i 2000 års ekonomiska

vårproposition aviserat förslag om att Konkurrensverket skall få

ytterligare medel. Regeringen avser att i budgetpropositionen återkomma

till denna fråga.

Införandet av konkurrenslagen år 1993, efter förebild från

Romfördragets konkurrensregler, innebar en stor förändring jämfört med

tidigare lagstiftning. De tidigare reglerna byggde i huvudsak på

missbruksprincipen, dvs. ett ingripande kunde ske när en

konkurrensbegränsning i det enskilda fallet bedömdes föranleda skadlig

verkan från allmän synpunkt. Konsekvensen för det berörda företaget

begränsades till att det kunde tvingas upphöra med att tillämpa

förfarandet. De nuvarande reglerna utgör däremot en förbudslagstiftning.

Överträds förbuden riskerar företagen att drabbas av sanktioner i form av

konkurrensskadeavgift. Ett avtal som strider mot förbuden är i sig ogiltigt

från sin tillkomst. Vidare kan skadeståndsskyldighet uppstå för ett

företag som bryter mot konkurrenslagens förbudsbestämmelser.

Konkurrensverket kan ålägga företag att upphöra med ett förbjudet

förfarande och ett sådant åläggande kan förenas med vite. Den nuvarande

konkurrenslagen bedöms härigenom ha en betydligt starkare preventiv

effekt än tidigare konkurrenslagstiftning.

Konkurrenslagstiftningen är det offentliga regelverk som syftar till att

hindra marknadsaktörerna från att begränsa eller snedvrida konkurrensen,

eller helt sätta den ur spel. Konkurrensregler kan utformas på olika sätt

och har också i praktiken haft olika inriktning i olika tider och länder. De

grundprinciper som präglar de nuvarande svenska konkurrensreglerna

ligger i linje med den internationellt dominerande synen på

konkurrenslagstiftning och överensstämmer i hög grad med

konkurrensreglerna i flertalet industriländer och i EU.

Konkurrensreglerna utgår principiellt från konsumenternas eller andra

köpares intresse, inte från producenternas.

Konkurrensreglerna ses främst som ett medel att hindra vissa skadliga

förfaranden och har därmed inte till ändamål att föreskriva ett visst

beteende på marknaden. Företagen har således det fulla ansvaret för de

åtgärder de vidtar och regelverkets roll är att sätta upp ramar som inte får

överskridas. Det innebär bl.a. att konkurrensregler normalt inte ses som

ett prisregleringsinstrument.

I vissa situationer, särskilt på marknader som nyligen öppnats för

konkurrens och där en balanserad konkurrenssituation med någorlunda

jämstarka aktörer ännu inte har etablerats, kan det finnas skäl att mer

direkt styra en marknadsaktörs beteende. Även om den generella

konkurrenslagstiftningen ibland kan utnyttjas för sådana ingripanden är

ofta särskild sektorlagstiftning ett mer effektivt verktyg för selektiva

regleringsåtgärder.

Konkurrensreglerna är inriktade på att motverka tre slag av åtgärder

som kan skada konkurrensens effektivitet, nämligen gemensamma

förfaranden som omfattar flera aktörer på marknaden, ensidiga

förfaranden och strukturella åtgärder. De gemensamma förfarandena

avser avtal, överenskommelser eller samordning mellan konkurrerande

företag i samma led (horisontella överenskommelser) eller mellan företag

i olika distributionsled (vertikala överenskommelser).

Ensidiga förfaranden förutsätter att företaget i fråga har en sådan

marknadsmakt att det kan agera mer eller mindre autonomt, dvs. utan att

behöva ta nämnvärd hänsyn till reaktioner från konkurrenter,

affärsförbindelser eller konsumenterna. Företagets syfte med sådana

förfaranden kan vara att tillskansa sig ekonomiska eller andra fördelar,

t.ex. monopolvinster (s.k. exploaterande förfaranden). De ensidiga

förfaranden som oftast kan angripas med stöd av konkurrensregler är de

som syftar till att sätta konkurrensen ur spel, exempelvis genom att helt

eliminera konkurrenter med konkurrensfrämmande metoder (s.k.

exkluderande förfaranden).

Med strukturella åtgärder avses företagsköp,

företagssammanslagningar och andra åtgärder för att få ett kontrollerande

inflytande över ett annat företag. Med stöd av konkurrensregler kan

staten motverka att en sådan struktur uppkommer som i sig utesluter en

effektivt fungerande konkurrens eller allvarligt begränsar

förutsättningarna för konkurrens.

En fråga som bör övervägas är om Konkurrensverkets arbete för att

spåra upp och ingripa mot skadliga konkurrensbegränsningar kan

effektiviseras. De rättsliga verktyg som Konkurrensverket förfogar över

kan ha betydelse, bl.a. för möjligheten att få information om existensen

av förbjudna förfaranden. Genom ökad upptäcktsrisk minskar företagens

benägenhet att gå in i ett kartellsamarbete eller andra beteenden som är

oförenliga med konkurrenslagstiftningen. Regeringen tillkallar därför en

särskild utredare med uppgift att analysera vissa frågor som rör

effektiviteten hos det nuvarande regelverket för att motverka

överträdelser av konkurrenslagstiftningens förbud mot

konkurrensbegränsande samarbete mellan företag och missbruk av en

dominerande ställning. Utredaren skall föreslå de ändringar av

regelsystemet som bedöms motiverade.

I uppgiften ingår att pröva behovet av och förutsättningarna för regler

om

 nedsättning av konkurrensskadeavgift för företag som avslöjar

konkurrensbegränsningar,

 ett stärkt sekretesskydd för uppgifter om kartellsamarbeten eller andra

konkurrensbegränsningar och om vem som lämnat information om

sådana förhållanden,

 begränsning av eller hinder för gemensam styrelserepresentation i

konkurrerande företag,

 vinnande parts rätt till ersättning för sina rättegångskostnader från

tappande part.

Vidare skall det utredas om

 befintliga regler om uppgiftsskyldighet och sekretess tillgodoser

behovet av ett ändamålsenligt informationsutbyte mellan

Konkurrensverket och konkurrensmyndigheter i andra länder för en

effektiv konkurrensövervakning,

 erfarenheterna i rättstillämpningen eller andra omständigheter nu

föranleder ett annat ställningstagande än tidigare i frågan om en

kriminalisering av förbudsreglerna i konkurrenslagen och när det

gäller regler om uppbrytning av företagskoncentrationer,

 nuvarande regler ger små företag som utsätts för andra företags

konkurrensbegränsningar tillräckliga möjligheter att få överträdelsen

att upphöra.

Det skall ingå i uppdraget att behandla uppkommande frågor med

beaktande av deras EG-rättsliga aspekter.

Utredaren kan belysa även andra frågor som kan ha betydelse för en

effektivare bekämpning av konkurrensbegränsningar.

Förbudsbestämmelserna i konkurrenslagens 6 och 19 §§ är utformade

med EG-fördragets konkurrensregler som förebild. Det ligger i sakens

natur att dessa regler i första hand är utformade med sikte på stora

företag, vars verksamhet har effekt på handeln mellan EU:s

medlemsländer. De nationella konkurrensreglerna är generella och träffar

därmed också små företag och näringsverksamhet vars effekter på

samhandeln helt saknas eller åtminstone inte är märkbar. Erfarenheterna

av tillämpningen av konkurrenslagen har visat att särskilda regler bör

gälla i vissa branscher med stor andel småföretag. Därtill kommer

betydelsen av att EG:s konkurrensregler har en begränsad tillämpning

p.g.a. den gemensamma jordbrukspolitiken.

Sådana regler måste ges genom särskilda bestämmelser i

konkurrenslagen. Bland annat mot denna bakgrund finns i 18 a-c §§ ett

legalundantag med särskilda bestämmelser för lantbruket. Som närmare

redovisas i avsnitt 12 föreslår regeringen mot bakgrund av

rättsutvecklingen vid tillämpningen av dessa bestämmelser en ändring av

undantaget i fråga om samarbete i kooperativa primärföreningar inom

lantbrukets område, som ger vidgade möjligheter till prissamarbete när

föreningen svarar för försäljning. Regeringen har funnit att detta

legalundantag även fortsättningsvis bör omfatta skogsprodukter. Vidare

föreslås ett nytt undantag för taxiföretags samverkan i bland annat s.k.

beställningscentraler.

7.5.2 EG-reglernas förhållande till den svenska lagstiftningen

Regeringens bedömning: EG:s konkurrensregler har alltmer utvecklats

till ett generellt regelverk för företagens agerande i alla delar av den inre

marknaden. För att öka effektiviteten i bekämpningen av

konkurrensbegränsningar är det naturligt att låta den svenska

konkurrensmyndigheten tillämpa dessa regler.

EG:s konkurrensregler hade ursprungligen karaktären av ett speciellt

regelverk för de konkurrensbegränsningar som hade särskild betydelse

för den inre marknadens funktion och förverkligande. Förfaranden som

inte hade märkbar effekt på handeln mellan medlemsländerna berördes

inte av dessa regler. Medlemsländerna hade ursprungligen i flertalet fall

nationella konkurrensregler med annan utformning eller saknade helt

konkurrenslagstiftning.

Utvecklingen ledde emellertid till att EG:s konkurrensrättsliga

principer fick allt större betydelse på medlemsländernas inhemska

marknader. En orsak var att EG-kommissionen lade ökad vikt även vid

en indirekt eller potentiell samhandelseffekt och att denna praxis

bekräftades av EG-domstolen. Detta innebar att mycket få fall av

konkurrensbegränsningar, även när endast företag i ett och samma

medlemsland var direkt inblandade, bedömdes sakna samhandelseffekt.

Den andra orsaken var att EG:s konkurrensregler i ökande utsträckning

togs som modell när medlemsländer reformerade sin nationella

lagstiftning eller för första gången införde en konkurrenslag. För

närvarande har flertalet EU-länder nationella konkurrenslagar som i hög

grad ansluter till EG-reglernas principer.

En av de grundläggande förutsättningarna för EU-samarbetet är att

enhetliga konkurrensvillkor råder inom hela den gemensamma

marknaden. Konkurrenspolitiken inom gemenskapen skall säkerställa att

konkurrensen inte snedvrids på ett sådant sätt att den fria rörligheten för

varor och tjänster över medlemsstaterna gränser hindras eller försvåras.

Konkurrenspolitiken skall också säkerställa att det inte ställs upp nya

protektionistiska hinder, oavsett om detta sker genom åtgärder av

medlemsstaterna eller till följd av konkurrensbegränsningar från

företagens sida.

När det gäller konkurrensbegränsningar som har verkningar inom EU

kan EG-fördragets konkurrensregler tillämpas om begränsningen kan

påverka handeln mellan EU:s medlemsstater på ett märkbart sätt. EG-

kommissionen har till uppgift att tillämpa EG-fördragets

konkurrensbestämmelser i enlighet med gemenskapsrättens principer och

EG-domstolens och Första instansrättens rättspraxis. De nationella

konkurrensreglerna tillämpas av de nationella konkurrensmyndigheterna

på företags konkurrensbegränsande beteenden som får sin huvudsakliga

effekt inom det egna landets territorium.

Kompetensfördelningen mellan de nationella

konkurrensmyndigheterna och EG-kommissionen

Medlemsländerna kan i den nationella lagstiftningen ge de nationella

konkurrensmyndigheterna behörighet att även tillämpa förbuden i EG-

fördragets artiklar 81.1 och 82. Den svenska lagstiftningen ger för

närvarande inte Konkurrensverket någon sådan befogenhet. Regeringen

föreslår en lagändring i detta avseende, se nedan kap. 8.1.3, där de

möjligheter och problem som en tillämpning av EG:s konkurrensregler

kan medföra behandlas. De nationella domstolarna har däremot, genom

EG-reglernas direkta effekt, behörighet att i civilprocess tillämpa

artiklarna 81.1 och 82 jämsides med EG-kommissionen. När det gäller

tillämpningen av artikel 81.3 om undantag från förbudet i 81.1 i

individuella fall har endast kommissionen behörighet att fatta sådana

beslut. Företagskoncentrationer som har gemenskapsdimension, dvs.

överskrider vissa tröskelvärden, omfattas av EG:s

fusionskontrollförordning 4064/89. Medlemsstaterna har ingen

behörighet att behandla sådana ärenden parallellt med kommissionen.

Kommissionens behörighet att behandla vissa fall av

konkurrensbegränsningar utesluter dock inte att en nationell

konkurrensmyndighet har rätt att behandla samma fall med tillämpning

av nationell konkurrenslagstiftning. Kommissionen har år 1997 avgivit

ett meddelande ( 97/C 313/03 ) om samarbete mellan kommissionen och

medlemsstaternas konkurrensmyndigheter för handläggning av ärenden

som omfattas av artiklarna 85 och 86 (numera 81 och 82) i EG-fördraget.

I meddelandet drar kommissionen upp riktlinjer för hur bl.a. ärenden som

faller under både tillämpningsområdet för artiklarna 81 och 82 och

tillämpningsområdet för nationell konkurrenslagstiftning skall behandlas.

Enligt meddelandet handhar kommissionen oftast ärenden som rör nya

rättsliga problem, ärenden där tillträdet till en marknad påtagligt

försvåras för aktörer från andra medlemsstater eller ärenden som på

annat sätt är av särskilt intresse ur gemenskapens synvinkel.

Enligt EG-domstolens rättspraxis kan en nationell

konkurrensmyndighet vidta åtgärder med stöd av den nationella

konkurrenslagstiftningen även om samma förfarande utreds av

kommissionen. Förutsättningen för detta är att tillämpningen av de

nationella konkurrensreglerna inte skadar en fullständig och enhetlig

tillämpning av gemenskapsrätten samt verkan av de rättsakter som

antagits för att genomföra gemenskapsrätten. Tillämpning av nationella

konkurrensregler får inte heller hindra den fulla effekten av de åtgärder

som vidtas för att upprätthålla gemenskapsrätten. EG-rätten har företräde

framför nationell rätt om båda kan tillämpas och står i konflikt med

varandra. En nationell konkurrensmyndighet, som finner att en

tillämpning av nationell konkurrenslag står i strid mot ett existerande

beslut av kommissionen, är skyldig att ta hänsyn till kommissionens

beslut. Om samma situation föreligger men kommissionen ännu inte har

fattat något beslut måste den nationella konkurrensmyndigheten vidta

lämpliga åtgärder, vilket kan vara att avvakta handläggningen av det

nationella ärendet eller att samråda med kommissionen.

Ett företag kan i princip drabbas av påföljder för ett och samma

konkurrensbegränsande förfarande enligt både nationell lagstiftning och

EG:s konkurrensregler. Vid bestämmande av påföljd enligt det ena

regelsystemet måste därför hänsyn tas till om företaget tidigare drabbats

av påföljd för samma förfarande enligt det andra regelsystemet.

De materiella reglerna i EG:s konkurrensrätt gäller således redan i

Sverige i den mån ett förfarande berör handeln mellan medlemsstater. Av

flera skäl bör nu även svenska konkurrensmyndigheter ges nationell

behörighet att tillämpa EG:s konkurrensregler. En möjlighet att tillämpa

reglerna direkt på nationell nivå gör konkurrensövervakningen mer

effektiv och leder till vinster från samhällsekonomisk och

konsumentpolitisk synpunkt. I avsnitt 8 redovisas närmare regeringens

förslag att Konkurrensverket får tillämpa artikel 81 och 82 i EG-

fördraget. Också Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen föreslås

bli behöriga att tillämpa dessa artiklar. Därvid föreslås konkurrenslagens

regler för undersökningar, sanktioner m.m. bli tillämpliga.

7.6 Underlätta tillträdet till marknader

7.6.1 Byggsektorn

Regeringens bedömning: Det är angeläget att en fungerande europeisk

inre marknad på byggproduktområdet utvecklas. Regeringen bör därför

verka för att EG:s byggproduktdirektiv utvecklas så att en sådan marknad

snabbt kommer till stånd.

Särskilda insatser behövs för att påverka pris- och

kostnadsmekanismerna i byggmaterialsektorn. Konkurrensverket,

NUTEK och Kommerskollegium skall analysera orsakerna till pris- och

kostnadsskillnader på byggmaterialområdet mellan Sverige och övriga

Europa. En mer transparent prissättning bör främjas bl.a. genom ökad

uppmärksamhet i den konkurrensrättsliga prövningen, bl.a. av olika typer

av trohetsrabatter.

Både Konkurrensverket och Byggkostnadsdelegationen har påtalat

bristande konkurrens på byggproduktområdet. Brister i EG:s regelverk

har angivits som en förklaring då de standarder som regelverket

förutsätter ännu inte har utarbetats.

EG:s byggproduktdirektiv (89/106/EEG) förutsätter att harmoniserade

standarder finns som anger de tekniska detaljkrav som byggprodukter

skall uppfylla. Standardiseringsarbetet på detta område har emellertid

tagit väsentligt längre tid än på andra områden. Vidare avviker

byggproduktdirektivet från övriga direktiv enligt den s.k. nya

harmoniseringsmetoden, då uppfyllande av standarder enligt

byggproduktdirektivet de facto är obligatoriskt. I andra direktiv enligt

den nya metoden är standarderna frivilliga, men produkt som uppfyller

standard förutsätts uppfylla direktivets tvingande krav. Om industrin

väljer att inte tillverka enligt standard måste man genom särskild

provning eller kontroll visa att varan ändå uppfyller de tvingande kraven

i respektive direktiv.

I avvaktan på att de europeiska byggproduktstandarderna utarbetas

tillämpar varje EU-land nationella krav på byggprodukter. De svenska

kraven på byggprodukter är så utformande att de i mycket ringa

utsträckning försvårar import av material som uppfyller kraven i andra

länder. Någon gemensam marknad för byggprodukter inom EU har dock

inte etablerats.

Enligt regeringens uppfattning är det angeläget att en fungerande

europeisk inre marknad på byggproduktområdet utvecklas och att risker

som kan finnas för att byggproduktdirektivets utformning hindrar en

sådan utveckling undanröjs. Regeringen kommer därför i EU att aktivt

verka för att byggproduktdirektivet utvecklas på ett sätt som leder till att

en inre marknad snabbt kommer till stånd. Särskild uppmärksamhet bör i

det arbetet ägnas åt hinder som föreligger för att en fungerande inre

marknad skall etableras.

Andra orsaker till problemen med bristande konkurrens på

byggmaterialområdet är, enligt Konkurrensverket och

Byggkostnadsdelegationen, bl.a. att det finns få stora

byggentreprenadföretag och många små som ofta fungerar som

underentreprenörer. Ett stort antal företag producerar byggmaterial, men

även här finns några stora som dominerar marknaden. Det anges att

företag försöker utestänga konkurrenter genom att t.ex. vägra leverans av

övriga komplementprodukter till kunder som har köpt delsortiment av

nischföretag. Vidare anges att företag vägrar leverans av

kompletteringsköp om det ursprungliga köpet av byggmaterial har skett

utomlands. Svårigheter uppges finnas för byggentreprenadföretag att få

anbud på enbart på installationstjänster eftersom installationsföretag

nästan uteslutande lämnar anbud på både arbete och material.

Byggkostnadsdelegationen har i sitt betänkande Från byggsekt till

byggsektor (SOU 2000:44) berört prissättningen på byggprodukter med

förekommande rabattsystem etc. och en situation där nettopriset ofta inte

är bekant. Synliga priser riktade direkt till konsument på byggvaror och

tjänster bör enligt byggkostnadsdelegationen åstadkommas. I

bostadsutskottets betänkande (bet. 1999/2000:BoU9) anförs att mycket

tyder på att bristerna i konkurrensen vad gäller byggprodukter står att

finna i marknadsstrukturer och prismekanismer samt attityder och

traditioner inom byggsektorn som kan vara svåra att påverka med statliga

regelsystem.

De konkurrensproblem inom byggsektorn och byggmaterialområdet

som kan hänföras till marknadsaktörernas beteende kan många gånger ha

till effekt att den effektiva konkurrensen hämmas. Det kan därmed inte

uteslutas att sådana förfaranden står i strid med förbudsbestämmelserna i

konkurrenslagen. Som närmare framgår av avsnitt 7.5.1 har regeringen

beslutat tillsätta en utredning med uppgift att undersöka behovet av

skärpta legala verktyg för att spåra upp och ingripa mot allvarliga

konkurrensbegränsningar. Regeringen anser det vara av största vikt att

staten med kraft kan ingripa mot förekommande försök från

marknadsaktörernas sida att sätta konkurrensen ur spel inom

byggsektorn. Till den del den bristande konkurrensen kan hänföras till

attityder och traditioner anser regeringen att de åtgärder som har

redovisats under avsnitt 6.8.3, där ett led bl.a. är den europeiska

bostadsmässan i Malmö år 2001, verksamt bör bidra till att föra in ett

nytt tänkande på området.

Regeringen har därmed givit uttryck för sin syn i de frågor som

Bostadsutskottet har berört i sitt betänkande (1999/2000:BoU9).

Regeringen har i mars 2000 ställt medel till Konkurrensverkets,

NUTEK:s och Kommerskollegiums förfogande för att myndigheterna i

ett gemensamt projekt skall analysera faktiska pris- och

kostnadsskillnader mellan Sverige och övriga Europa, där bristande

genomslag för en ökad konkurrens kan hänföras till svårigheter att få en

fungerande inre marknad. En sektor som bör uppmärksammas i denna

analys är byggmaterialområdet. Enligt uppdraget skall myndigheterna

redovisa konkreta förslag till användning av anvisade medel senast den

30 juni 2000.

7.6.2 Detaljhandeln

Gruppundantaget för kedjor i detaljhandeln

Regeringens bedömning: Som en följd av arbetet i EU med att ersätta

nu gällande gruppundantag med mer generella regler för undantag från

konkurrensreglernas förbud mot samverkan mellan företag bör de

svenska gruppundantagen revideras. Det svenska gruppundantaget för

kedjor i detaljhandeln bör mot den bakgrunden i sin nuvarande form inte

fortsätta att gälla efter det att undantaget löper ut den 30 juni 2001.

Ett gruppundantag för kedjor i detaljhandeln har funnits sedan

konkurrenslagen trädde i kraft den l juli 1993. Undantaget, som inte har

sin motsvarighet i EG-rätten, motiverades bl.a. med att samarbete i

frivilliga kedjor i regel bidrar till att förbättra distributionen och till att

detta slag av samarbete ökar möjligheterna för små och medelstora

företag att möta konkurrensen från större detaljhandelsföretag.

Gruppundantaget innebar vidare administrativa lättnader för företagen

och Konkurrensverket. Gruppundantaget, som är tidsbegränsat, har

förlängts i olika omgångar och senast till utgången av juni 2001. Den

senaste förlängningen motiverades med det pågående arbetet i EU med

att ersätta befintliga sektorgruppundantag med mer generella

paraplygruppundantag och riktlinjer för vertikalt (mellan företag i olika

led i distributionskedjan) och horisontellt (mellan företag i samma led)

samarbete. Kedjor i detaljhandeln kan beroende på konstruktion ha såväl

vertikala som horisontella inslag.

Det svenska kedjegruppundantaget omfattar de vanligaste

samarbetsformerna såsom inköpssamarbete, gemensam marknadsföring,

samarbete vid bestämmande av priser i den gemensamma

marknadsföringen (härmed avses rätt att ange cirkapriser vid kampanjer),

kalkyleringsstöd, samarbete om butiksetablering, finansiella och

administrativa tjänster samt tjänster för butiks- och personalutveckling.

Gruppundantaget omfattar samarbeten inom frivilliga kedjor med upp till

35 procent av tillförseln till den svenska marknaden. Kedjor med en

marknadsandel upp till 20 procent har en mer oinskränkt rätt att

samarbeta.

Gruppundantagets utformning har inneburit att flertalet frivilliga

kedjor såväl i livsmedelshandeln som i övrig handel under vissa

förutsättningar har undantag för sina samarbetsformer. För

franchisekedjor gäller ett särskilt gruppundantag, både enligt EU:s och

det svenska regelverket, som medger ungefär samma samarbeten dock

utan marknadsandelsgräns.

Konkurrensverket har i rapporten Konkurrensen i Sverige under 1990-

talet föreslagit att gruppundantaget för kedjor i detaljhandeln inte skall

förlängas ytterligare. Motivet för detta är att undantaget inte har någon

motsvarighet i EU och därmed inte bygger på den mångåriga erfarenhet

som ligger till grund för övriga undantag. Det finns därför en risk att

undantaget leder till förfaranden som inte är acceptabla vid en individuell

prövning enligt 8 § KL. Verket menar också att blockbildningen i svensk

handel utgör en barriär mot marknadsinträde av nya produkter och

företag.

I EU har nyligen antagits ett nytt generellt paraplygruppundantag för

vertikalt samarbete (t.ex. avtal mellan tillverkare och återförsäljare).

Gruppundantaget, som träder i kraft den 1 juni 2000, ersätter tre nu

gällande gruppundantag, nämligen gruppundantagen för franchiseavtal,

ensamåterförsäljaravtal och exklusiva inköpsavtal. Riktlinjer i anslutning

till gruppundantaget kommer vidare att antas under maj månad 2000 av

kommissionen.

Det nya gruppundantaget har en mer generell ekonomisk grund och en

förenklad struktur jämfört med nu gällande gruppundantag. I

gruppundantaget undantas samarbete upp till en marknadsandel i

leverantörs-/tillverkarledet på 30 procent. Vissa förfaranden är dock

alltid förbjudna. Det gäller

 begränsning av köparens möjligheter att bestämma försäljningspriset

(högstpris eller rekommenderat pris får bestämmas om det inte får

formen av fastpris eller lägstapris),

 begränsning av det område eller de kunder till vilka köparen får sälja,

 begränsning av aktiv eller passiv försäljning till slutanvändare i ett

selektivt distributionssystem,

 begränsning av korsvisa leveranser mellan återförsäljare i ett selektivt

distributionssystem samt

 begränsningar av komponentförsäljning till slutanvändare eller

reparatörer.

Vertikala avtal i detaljhandelssammanslutningar (eller andra typer av

sammanslutningar av företag och dess medlemmar) omfattas av

gruppundantaget endast om alla medlemmar är varuåterförsäljare och om

ingen enskild medlem tillsammans med dess anslutna företag har en

sammanlagd årsomsättning som överstiger 50 miljoner euro. Av riktlinjer

m.m. framgår att gruppundantaget gäller även om en enskild medlem

överskrider gränsvärdet marginellt eller om någon enstaka medlem inte

är varuåterförsäljare.

Ett arbete pågår f.n. i kommissionen när det gäller nya gruppundantag

och riktlinjer för horisontella avtal. Eftersom horisontellt samarbete,

särskilt om priser, generellt sett har en mer konkurrensbegränsande effekt

är inriktningen här inte att anta ett nytt generellt paraplygruppundantag

utan i stället att i riktlinjeform ange i vilka fall ingripande inte kommer

att ske mot sådant samarbete. Typiska samarbetsformer mellan företag i

samma distributionsled i övrigt som har övervägande positiva effekter

och där det finns gruppundantag är t.ex. avtal mellan företag om

forskning och utveckling samt specialiseringsavtal. Dessa två

gruppundantag avses med vissa förändringar behållas. Nya

gruppundantag och riktlinjer för horisontellt samarbete avses träda i kraft

den 1 januari 2001, då nu gällande regler löper ut.

I kommissionens utkast till generella riktlinjer för horisontellt

samarbete behandlas särskilt avtal om forskning och utveckling,

produktions- och specialiseringsavtal, inköpsavtal samt saluföringsavtal.

Generellt gäller att avtal som avser fastställande av priser, begränsning

av produktion eller uppdelning av marknader, kunder eller leveranskällor

är av den karaktären att de har negativa effekter på marknaden utan att ge

effektivitetsvinster. Därför är den typen av horisontellt samarbete nästan

alltid förbjudet. Detaljhandelskedjor där samarbetet har horisontell

karaktär berörs av riktlinjernas regler för inköpsavtal. Här berörs bl.a.

frågan om prissamverkan vid gemensamma inköp. En tumregel enligt

utkastet till riktlinjer är att prissamarbete upp till en sammanlagd

marknadsandel hos berörda företag på upp till 15 procent kan accepteras.

Kommissionen anger vidare att horisontellt prissamarbete i

inköpssamverkan av större omfattning kommer i konflikt med

regelverket.

Sverige har f.n. motsvarande gruppundantag, både vad gäller vertikala

som horisontella samarbeten, som EU. Härtill kommer för svenskt

vidkommande det särskilda gruppundantaget för kedjor i detaljhandeln

samt det nu föreslagna gruppundantaget för samarbete mellan

taxiföretag, som avses träda i kraft den l januari 2001.

Sverige har deklarerat avsikten att på motsvarande sätt som i EU

ersätta gällande tre gruppundantag för vertikala avtal med ett nytt

paraplygruppundantag för vertikalt samarbete efter förebild från det nya

EU-gruppundantaget. Beredningen kring utformningen av ett sådant

gruppundantag pågår med inriktningen att nya regler kan träda i kraft den

1 januari 2001.

Vad gäller regler för horisontellt samarbete finns f.n. inga slutliga

beslut i EU. Den svenska avsikten är emellertid även här att, efter

förebild från EU, revidera de svenska gruppundantagen för forskning och

utveckling respektive specialiseringsavtal. De kommande generella

riktlinjerna för horisontellt samarbete inom EU kan härutöver komma att

utgöra en tolkningskälla, dels vid Konkurrensverkets tillämpning av de

svenska konkurrensreglerna, dels vid regeringens överväganden om

eventuella kommande gruppundantag.

Som framgått ovan berörs detaljhandelskedjornas samarbeten på EU-

nivå av de nya reglerna för såväl vertikalt som horisontellt samarbete.

Vid överväganden i frågan om vilka svenska regler som i fortsättningen

skall gälla måste utformningen av EU-reglerna vägas in. Detta innebär att

reglerna i det svenska detaljhandelsgruppundantaget måste analyseras i

förhållande till de nya reglerna inom EU. För att få rådrum för en sådan

analys gäller det svenska detaljhandelsgruppundantaget till utgången av

juni 2001.

Frågor som bör tas upp i en sådan analys är vilka effekter de nya

reglerna får för samarbeten i handeln på den svenska marknaden, t.ex.

med avseende på servicen i glesbygd. Det kan redan nu konstateras att

delvis samma frågor som nu återfinns i det svenska gruppundantaget för

kedjor i detaljhandeln kommer att regleras i de nya reglerna för vertikalt

och horisontellt samarbete. Det särskilda detaljhandelsgruppundantaget

måste därför omprövas. Enligt regeringens uppfattning bör inriktningen i

det fortsatta arbetet vara att det nuvarande svenska gruppundantaget för

kedjor i detaljhandeln inte förlängs i sin nuvarande form efter den 30 juni

2001.

Prisnivåer och nyetableringar i detaljhandeln

Regeringens bedömning: Prisskillnaderna inom detaljhandeln mellan

olika regioner i landet och inom olika regioner är stora. Regeringen anser

att det är angeläget att orsakssambanden mellan prisnivåer och

möjligheter till nyetableringar klarläggs. Konkurrensverket bör i sina

pågående konkurrensanalyser på bl.a. lokal nivå uppmärksamma

eventuellt förekommande etableringshinder inom detaljhandelsområdet

och de effekter på konkurrenstrycket dessa kan medföra.

Frågan om eventuella konkurrenshämmande etableringshinder inom

detaljhandelsområdet har behandlats i ett antal utredningsrapporter.

Härvid kan bl.a. nämnas Konkurrensverkets rapport (2000:1)

Konkurrensen i Sverige under 90-talet problem och förslag samt

Riksrevisionsverkets rapport (2000:7) Utrikeshandel en strategi för

effektivitetsrevision. I dessa rapporter anges bl.a. att det kan finnas

svårigheter för företag som vill etablera anläggningar för detaljhandel i

vissa områden. Härvid pekas bl.a. på kommunernas möjligheter att

genom sin mark- och planpolitik försvåra sådana etableringar.

Konsumentverket har i sin rapport Hushållens matkostnader (1999:15)

redovisat resultatet från en undersökning i 31 orter under veckorna 38 40

hösten 1999. Undersökningen visar att det finns stora prisskillnader på

livsmedel mellan olika regioner i landet. Prisskillnaderna är också stora

mellan olika orter inom en och samma region. I rapporten redovisas

också tre faktorer som kan förklara prisskillnaderna. Det gäller butiken

(t.ex. butikstyper, storlek och affärsläge), kommunen (t.ex.

befolkningsstorlek, befolkningstäthet och hushållens inkomst) samt

butiksstrukturen (t.ex. möjligheter till nyetableringar och

konkurrenstryck), som utpekas som den viktigaste orsaken till

prisskillnaderna.

När det gäller frågan om etablering av nya anläggningar för

detaljhandel handlar det främst om att söka skapa balans mellan olika

intressen. Det gäller bl.a. att tillgodose intresset att uppnå goda

förutsättningar för konkurrens och utvecklingsmöjligheter för

detaljhandeln och därmed för låga priser, ett rikt utbud och god

tillgänglighet för konsumenterna. Det handlar också om att ta tillvara

levande, trygga, trivsamma och uthålliga bebyggelsemiljöer samt att söka

begränsa bilberoendet och på det sättet spara både miljö och andra

ändliga resurser. Denna form av avvägningar mellan olika intressen sker

bl.a. inom ramen för den kommunala planeringsprocessen.

Konkurrensen i Sverige inom detaljhandeln och särskilt på

dagligvaruområdet är svag. Regeringen anser därför att det är angeläget

att kunskapen om orsakssambanden mellan de olika prisnivåerna i olika

regioner och i olika orter inom en region fördjupas. Det är också

angeläget att den kunskap som samlas in inom området sprids så att den

kan läggas till grund för de avvägningar som bl.a. skall ske i olika

planerings-, lokaliserings- och etableringssammanhang.

Regeringen har i mars 2000 givit Konkurrensverket i uppdrag att

genom metodutveckling, undersökningar och analyser på områden som

är centrala för hushållen klarlägga konkurrensförhållanden och

genomföra konkurrensanalyser på bl.a. lokal nivå. Livsmedelsområdet

har angivits som ett av de områden där sådana analyser bör genomföras.

Regeringen förutsätter att Konkurrensverket inom ramen för detta

uppdrag bl.a. belyser frågan om eventuellt förekommande

etableringshinder och de effekter dessa kan medföra på

konkurrenssituationen och prisnivåerna inom detaljhandeln för

livsmedel. Erfarenheterna hos alla de parter som är berörda, inklusive det

allmänna konsumentintresset, av de frågor som kan aktualiseras bör

beaktas vid uppdragets genomförande.

7.6.3 Sotningsväsendet

Regeringens bedömning: Regeringen avser att återkomma till riksdagen

med förslag om minskad reglering inom sotningsväsendet

Grundläggande bestämmelser om sotning och brandskyddskontroll av

eldstäder m.m. finns i räddningstjänstlagen (1986:1102) och i

räddningstjänstförordningen (1986:11079). Frågan om hur långt det

allmännas och de enskildas ansvar skall sträcka sig på detta område har

utretts och övervägts vid ett flertal tillfällen, senast genom den s.k.

Sotningsutredningen i betänkandet (SOU1998:45) Sotning i framtiden.

Sotning är en förebyggande åtgärd mot brand. I varje kommun skall en

nämnd för räddningstjänstfrågor svara bl.a. för att sotning utförs

regelbundet. Genom sotningen skall eldstäder och andra fasta

förbränningsanordningar, som inte är inrättade för eldning uteslutande

med gas, och därtill hörande rökkanaler samt imkanaler göras rena. I

samband med sotning skall det som rengörs samt skorstenar och tak med

därtill hörande byggnadsdelar kontrolleras från brandskyddssynpunkt.

Sotning och kontroll av brandskyddet skall utföras av

skorstensfejarmästare eller skorstensfejare som biträder

skorstensfejarmästaren (jfr 24 § räddningstjänstförordningen ). I fråga

om speciella anläggningar och enstaka avlägset belägna bostadshus kan

dock den nämnd i kommunen som svarar för räddningstjänstfrågor

medge att någon annan utför sotningen och kontrollen.

Regeringen anser att en väsentlig minskning av regleringen inom

sotningsväsendet bör eftersträvas. Således avser regeringen återkomma

till riksdagen med förslag om att imkanaler som finns i bostadskök eller

därmed jämförbara utrymmen inte längre skall vara föremål för sotning

enligt räddningstjänstförordningen.

Regeringen avser även redovisa andra åtgärder och förslag till hur

regleringen av sotningsväsendet i övrigt kan minskas, bl.a. för att öka

konkurrensen. Viss ytterligare beredning av bl.a. frågor om

glesbygdsaspekter måste emellertid göras dessförinnan.

7.7 Statsstöd

Regeringens bedömning: En förtydligad svensk statsstödspolicy bör

ligga till grund för arbetet med stödrelaterade frågor inom EU, men också

för det internationella arbetet i övrigt. Inriktningen bör vara att så långt

möjligt begränsa användningen av statligt stöd, och i synnerhet sådant

stöd som i särskild grad snedvrider konkurrensen och som hotar svenska

ekonomiska intressen. För att kunna driva detta arbete med kraft och

trovärdighet bör ytterligare insatser göras för att också motverka

konkurrenssnedvridande stöd i vårt land.

Det finns goda skäl att hänföra Sverige till kretsen av "progressiva"

länder som vid en internationell jämförelse tillämpar en restriktiv politik

när det gäller statligt stöd till näringslivet. Ett tydligt exempel på detta

gäller agerandet på varvsområdet, där Sverige sedan länge verkat för

borttagande av kontraktsrelaterat driftsstöd.

De undersökningar som görs återkommande inom EU visar att Sverige

tillhör de medlemsstater som lämnar minst stöd bland medlemsstaterna.

När det gäller stöd till tillverkningsindustrin visar kommissionen i sin

senaste utvärdering att Sverige tillsammans med främst Storbritannien

tillhör de mest återhållsamma stödgivarna, medan länder som Italien och

Tyskland utnyttjar stöd i betydligt större utsträckning. Inom EU har

samtidigt konstaterats att de sammanlagda stödvolymerna till näringslivet

är ett problem, inte minst för konsolideringen av den inre marknaden.

Det sammanlagda stödet inom EU år 1998 uppgick till drygt 90 miljarder

euro, varav drygt 30 miljarder euro till företag inom

tillverkningsindustrin. Att det europeiska rådet vid toppmötet i Lissabon i

mars 2000 uppmanade såväl kommissionen som medlemsstaterna att

ytterligare minska det statliga stödet var därför ingen tillfällighet. I rådets

uppmaning ligger också ett önskemål att ändra inriktningen av stödet bort

från stödgivning till enskilda företag eller vissa sektorer av ekonomin till

mer horisontella ändamål som ligger i hela gemenskapens intresse.

Den nu förhärskande svenska synen på näringslivsstöd, hur det bör

prioriteras och användas, bygger delvis på de lärdomar som har kunnat

dras från 1970-talets expansiva stödpolitik med stora insatser för bl.a.

stål- och varvsindustrin. Därför används företagsstödet i dag främst för

att stödja forskning och utveckling samt för att bidra till att minska de

växande regionala obalanser som för närvarande finns mellan olika delar

av Sverige. Samtidigt kan konstateras att det i det dagliga politiska

arbetet kan uppstå situationer som ställer krav på statliga engagemang i

form av exempelvis ad hoc-stöd till företag i krissituationer, särskilda

åtgärder för vissa branscher eller komponerandet av stödpaket vid

konkurrens om strategiska internationella företagsetableringar.

En formulerad svensk policy på statsstödsområdet har mot denna

bakgrund sitt intresse på flera sätt. Den bör dels kunna utgöra plattform

för arbetet med stödfrågorna inom EU, dels underlätta identifieringen av

profilfrågor som Sverige där väljer att driva, men också ge principiell

vägledning för Sveriges agerande vid behandlingen av förslag och

initiativ i andra sammanhang där stödfrågor aktualiseras. En förtydligad

policy när det gäller statsstöd kan underlätta möjligheterna att agera

långsiktigt och konsistent och därmed ge Sverige en tydligare profil på

stödområdet.

Utgångspunkter för en svensk stödpolicy

Sverige är ett förhållandevis litet land med ett stort beroende av öppna

och väl fungerande marknader. Statsfinansiella begränsningar innebär

också att Sverige inte har förutsättningar att bedriva näringspolitisk

konkurrens med stödgivning. Sverige kommer aldrig att ha möjlighet att

tävla med större länder genom att locka med generösa bidrag till

företagsetableringar. Härtill kommer att stödkonkurrens har negativa

effekter från ett övergripande perspektiv, eftersom den kan leda till

destruktiva och kostsamma subventionsspiraler när länder och regioner

tävlar med varandra. Resultatet blir en totalt sett ineffektiv allokering av

såväl budgetmedel som reala produktionsresurser, en snedvridning av

konkurrensen och en hämsko på omvandlingstrycket i ekonomin.

Motiven för statliga företagsstöd måste därför vara starka.

En policy för det svenska arbetet inom statsstödsområdet bör baseras

på vissa principiella utgångspunkter. För det första bör en explicit

restriktivitetsprincip etableras. Denna princip bottnar i insikten att

fungerande marknader och konkurrens på lika villkor är av avgörande

betydelse för ekonomins funktionssätt. Extensiv stödgivning på olika

villkor från olika länder och regioner ger möjligen kortsiktiga och

geografiskt begränsade vinster, men riskerar att långsiktigt motverka en

god ekonomisk utveckling i bredare mening.

För det andra bör det gemensamma regelverkets roll betonas. Inte

minst för de små länderna och de små företagen är det nödvändigt att

gemensamma spelregler finns och att de fungerar. Därmed måste

förutsättas att varken ensidigt nationella, regionala eller företagsspecifika

intressen kan ges företräde.

För det tredje är det av betydelse att stödreglerna fungerar effektivt.

Oöverskådliga, krångliga och svårtolkade regelverk minskar

förutsättningarna för en likartad tillämpning och en effektiv kontroll.

Likaså är det givet att möjligheterna till insyn när det gäller den faktiska

tillämpningen på nationell, regional och lokal nivå måste vara

tillfredsställande. Överträdelse av regelverket måste också kunna

motverkas med kraft.

Restriktivitetsprincipen

Restriktivitetsprincipen tar sig konkret i uttryck att gemensamma

stödregler utformas med sikte på en ökad internationell återhållsamhet

och att de internationella spelreglerna för stödgivningen så långt möjligt

görs lika. Inom EU måste åtgärder vidtas för att minska det statliga stödet

och Sverige bör vara berett att bidra på ett proportionellt rimligt sätt.

Bland de politikinstrument som utnyttjas för att uppnå olika syften bör

företagssubventioner aldrig vara en förstahandslösning, alternativa vägar

skall regelmässigt först analyseras och prövas. I den mån

subventionsvägen ändå väljs skall så långt möjligt konkurrensneutrala

lösningar utnyttjas. För att undvika kortsiktighet och ett gynnande av

särintressen bör förekommande stöd utgå från horisontellt tillämpliga

program med tydliga kriterier för stödgivningen. Ett ökat utnyttjande av

konsekvensanalyser inför etableringen av nya stöd bör ske. Effektiviteten

i de stöd som utnyttjas bör följas noga och utvärderingar utifrån

samhällsekonomisk synpunkt göras. Vid stödgivning bör vidare där så är

lämpligt en konkurrensanalys göras.

Betydelsen av ett gemensamt regelverk

Sverige bör i det internationella arbetet aktivt verka för initiativ som

stärker den internationella kontrollen och de gemensamma regelverken

på området. I första hand gäller detta inom ramen för EU-arbetet, men

också aktiviteter med anknytning till subventioner som förekommer inom

WTO och OECD. Attitydskapande insatser kring det ömsesidiga

beroendet av en väl fungerande överstatlig subventionskontroll har också

sin givna betydelse. Detta kan ske i dialogen på olika nivåer med andra

länder men också inom ramen för den nationella politikutformningen på

olika områden. I det sammanhanget är det också viktigt att den nationella

hanteringen av dagliga stödärenden sker på ett effektivt sätt och inom

ramen för de administrativa procedurer som de internationella

regelverken påbjuder.

Effektivitet genom förenkling och ökad öppenhet

En självklar utgångspunkt för den betydelse som tillmäts de

gemensamma regelverken är att dessa har tillräcklig trovärdighet och att

de fungerar i realiteten. Som EU-medlem är det för svenskt

vidkommande primärt EG:s statsstödsregler som står i fokus. Här finns

skäl att verka för att gemenskapens regler på statsstödsområdet

effektiviseras. Olika åtgärder och förändringar kan därvid komma ifråga.

Såväl komplexiteten i som omfattningen av EU:s regelverk på

statsstödsområdet gör det svårt att tillämpa och innebär sannolikt också

risker för en bristande enhetlighet vid utnyttjandet i olika medlemsstater.

Det finns därmed skäl för att särskilt sträva efter en förenkling i det

fortsatta regelutvecklingsarbetet. Det är också av vikt att kommissionens

arbetsformer förändras så att en större del av verksamheten inriktas på

uppföljning och aktiv kontroll. Vidare finns det brister när det gäller

öppenheten kring stödreglernas tillämpning. Det gäller dels i fråga om

kommissionens hantering av nationella stödärenden, dels möjligheterna

att få insyn i de olika medlemsstaternas stödgivning.

Det fortsatta arbetet med statsstödsfrågorna

I avsnitt 10 i denna proposition lämnar regeringen förslag om vissa

lagändringar för att EU-kommissionen skall ha möjlighet att genomföra

kontroll på ort och ställe av statligt stöd. Åtgärden utgör ett led i det

arbete som bedrivs för att strama upp reglerna om statligt stöd till

näringslivet. Motivet för en skärpning av bestämmelserna på området kan

ses i ljuset av en fördjupad integrering av den gemensamma marknaden

där förekomsten av otillåtna stöd på ett alltmer påtagligt sätt riskerar att

snedvrida konkurrensen. Sverige har, för övrigt i enlighet med de

policyresonemang som redovisats ovan, aktivt tillskyndat kommissionens

reformarbete på statsstödsområdet där förbättrade kontrollmöjligheter för

kommissionen är ett inslag. Förändringar bör också genomföras för att

kommissionen skall kunna ägna mer resurser åt att övervaka stödärenden

av större dignitet och där medlemsstaterna får ett ökat ansvar att

självständigt administrera vissa typer av stöd enligt utarbetad praxis.

Sverige har också ställt sig bakom kommissionens ambitioner att på olika

sätt söka nedbringa volymen stöd inom EU.

En mer långsiktig vision för Sveriges arbete inom området bör

sammanfattningsvis vara att det svenska näringslivet så långt möjligt ges

konkurrensneutrala villkor att verka på såväl EU:s inre marknad som den

globala marknaden. Företagsstödets betydelse för att locka utländska

investeringar måste nedbringas genom restriktiva och mer likartade

stödförutsättningar länder emellan. Utrymmet för företag att i

stödoptimerande syfte spela ut olika länder och regioner mot varandra

måste också minskas genom en ökad öppenhet och bättre

insynsmöjligheter i den nationella stödhanteringen. EU:s mekanismer för

kontroll av godkända stöd måste utvecklas i takt med att prövningen av

stöd förenklas, samtidigt som sanktionsmöjligheterna vid åsidosättanden

av det gemensamma regelverket förstärks. Regelverket måste också

utvecklas så att det blir lättare att överblicka och enklare att tillämpa. Till

detta kommer att de allmänna strävanden som rådet givit uttryck för när

det gäller minskade stödvolymer inom EU på lämpligt sätt måste

omsättas i praktisk handling.

7.8 Konkurrenspolitiken i ett europeiskt och globalt

sammanhang

7.8.1 Nationell eller internationell konkurrenspolitik

Regeringens bedömning: Sverige bör stödja det pågående arbetet med

att föra över en större del av tillämpningen av EG:s konkurrensregler

med därav följande ansvar på medlemsstaterna.

Utvidgning av EU har av regeringen lyfts fram som en prioriterad

uppgift inför det svenska ordförandeskapet under första halvåret 2001.

Inlemmandet i gemenskapen av länder med betydande skillnader i

ekonomisk utveckling och institutionell infrastruktur jämfört med

nuvarande EU-medlemmar ställer stora krav på EU:s institutioner,

särskilt kommissionen. Någon mer väsentlig utvidgning av

administrationen i Bryssel framstår inte som en realistisk utväg. Det är

därför angeläget att avlasta EU:s centrala institutioner sådana uppgifter

som medlemsstaterna är väl skickade att ta ett större ansvar för.

Samtidigt finns ett betydande egenvärde i att föra tillämpningen av

EG:s konkurrensregler närmare medborgarna. Europaparlamentet har i en

resolution rörande Kommissionens XXVIII:e rapport om

konkurrenspolitiken pekat på betydelsen av öppenhet beträffande

konkurrenspoltiken. Enligt Parlamentet måste en förmedling av

konkurrenspolitikens innehåll och skälen till denna till så många

människor som möjligt tillmätas stor vikt, eftersom åtgärdernas

genomförande även beror på förståelsen hos de berörda delarna av

befolkningen.

Medlemsländernas myndigheter har naturligen större kunskap om

konkurrensförhållandena på de nationella marknaderna än tjänstemännen

i Bryssel, och en mer decentraliserad tillämpning kan därmed bidra till att

skapa ökad förståelse för syftet med de beslut som tas. Det är samtidigt

viktigt att spelreglerna på konkurrensområdet tillämpas lika i hela den

inre marknaden, så att inte konkurrenspolitiken i sig riskerar att

snedvrida konkurrensen. Den nära samverkan som har utvecklats mellan

kommissionen och medlemsländernas myndigheter och den starka

samsyn i konkurrenspolitiska frågor som numera råder bör motverka

sådana risker för divergerande tillämpning.

Tillämpningen av EG:s konkurrensregler har hittills i hög grad haft sin

tyngdpunkt hos EG-kommissionen tillsammans med EG-domstolen.

Även om samtliga medlemsländer har kunnat tillämpa EG-fördragets

konkurrensregler i civilprocess i allmän domstol och flera av

medlemsländerna har givit behörighet för sådan tillämpning också åt den

egna konkurrensmyndigheten har den nationella tillämpningen av EG-

reglerna varit av mycket begränsad omfattning. En starkt bidragande

orsak till detta har varit EG-kommissionens exklusiva rätt att medge

individuellt undantag från förbudet mot konkurrensbegränsande

överenskommelser. Att kommissionen tidigare starkt värnat om denna

exklusiva behörighet sammanhänger i sin tur med att medlemsländernas

konkurrenspolitik, konkurrenslagstiftning och praktiska tillämpning

under lång tid hade mycket varierande inriktning och styrka.

Efter hand har dock en allt starkare konvergens gjort sig gällande när

det gäller medlemsländernas nationella konkurrenspolitik. Det helt

övervägande antalet medlemsländer har nu nationella konkurrensregler

som mycket nära överensstämmer med gemenskapsreglerna och har även

inrättat effektivt fungerande konkurrensmyndigheter för tillämpningen av

dessa regler. Kommissionen har mot denna bakgrund tagit initiativ till

det s.k. moderniseringsprojektet, som syftar till att föra över en

betydande del av ärendehandläggningen på de nationella myndigheterna.

Kommissionens, i förhållande till ärendemängden, begränsade resurser

skulle därmed kunna koncentreras till de ärenden som har störst

betydelse i gemenskapsperspektivet, till vidareutvecklingen av

regelverket och till de uppgifter på konkurrensområdet som

sammanhänger med unionens förestående utvidgning.

Regeringen anser att Sverige mot denna bakgrund bör stödja det

pågående arbetet med att föra över en större del av tillämpningen av EG:s

konkurrensregler med därav följande ansvar på medlemsstaterna.

7.8.2 Behovet av samverkan

Regeringens bedömning: Den fortsatta internationaliseringen inom

näringslivet bör mötas med ökad samverkan på konkurrenspolitikens

område mellan nationella myndigheter.

På konkurrenspolitikens område har olika länder inte motstående utan i

hög grad sammanfallande intressen. De gynnsamma effekterna av en väl

fungerande konkurrens för den svenska ekonomin och för svenska

konsumenter blir inte mindre av en effektivt tillämpad konkurrenspolitik

i omvärlden. Tvärtom bidrar en stark tillväxt, förnyelse och ekonomisk

effektivitet hos våra handelspartners till en motsvarande utveckling i

Sverige.

När internationellt verksamma företag genomför

konkurrensbegränsande förfaranden som skadar den svenska marknaden

kan det ibland vara svårt för den svenska konkurrensmyndigheten att

enbart med stöd av nationell lag avslöja och ingripa mot

konkurrensbegränsningarna. Det finns ett behov av att stärka

möjligheterna till samverkan och informationsutbyte mellan olika länders

konkurrensmyndigheter. Om myndigheterna inte ges bättre möjligheter

att utveckla ett gränsöverskridande samarbete, vilket sedan länge är en

självklarhet för företagen, riskerar internationaliseringen att leda till en

förstärkning av de krafter som verkar för kartellisering och utnyttjande

av marknadsmakt på konsumentintressets bekostnad.

Med en ökad internationell handel blir också de nationella

konkurrensreglernas begränsningar alltmer märkbara. Ett exempel på

sådana begränsningar är att nationell konkurrenslagstiftning av praktiska

och kanske också principiella skäl ofta är verkningslös mot

exportkarteller. En överenskommelse mellan konkurrerande företag i ett

land att tillämpa enhetlig prissättning eller att dela upp marknaden vid

försäljning i ett annat land kan normalt inte angripas med stöd av

konkurrenslagstiftningen i hemmalandet, eftersom

konkurrensbegränsningen inte har någon effekt på denna marknad.

Effekten uppstår endast i det land där produkterna säljs. Även i detta land

kan det dock vara svårt att angripa förfarandet eftersom myndigheternas

åtgärder, exempelvis att kräva uppgifter eller verkställa sanktioner,

saknar rättsverkan i det land där företagen befinner sig.

Med tilltagande internationalisering blir företagen allt mindre beroende

av nationell hemvist och av nationella regelverk. Möjligheterna att välja

ekonomisk och juridisk miljö, och att utnyttja olikheter eller luckor

mellan de nationella regelverken, ger företagen ett försteg framför de

myndigheter som skall skydda vidare samhällsintressen. En ökad

samverkan mellan myndigheter och bilaterala samarbetsavtal mellan

länder är ett första steg för att stärka regeltillämpningen till skydd för

gemensamma intressen. På längre sikt förutsätter dock en global

företagsamhet också existensen av internationella regelverk och en

ordning som säkerställer en effektiv tillämpning.

7.8.3 Globalisering och omvärldsberoende

Regeringens bedömning: Arbetet i internationella organisationer för att

skapa bred enighet om behovet av grundläggande konkurrensregler bör

ges fortsatt stöd för att främja spridningen av ekonomiskt välstånd och

skapa förutsättningar för stabilitet och säkerhet.

Den ordning på konkurrensområdet som har etablerats inom EU skiljer

sig från det mellanstatliga samarbetet i internationella organisationer som

OECD, WTO eller UNCTAD. Inom OECD och UNCTAD har

rekommendationer och koder utarbetats på konkurrensområdet, men

dessa har ingen bindande verkan för medlemsländerna. Inom ramen för

WTO finns konkurrensregler i vissa handelspolitiska avtal och

diskussioner förs i en arbetsgrupp om samspelet mellan handel och

konkurrens, bl.a. rörande möjligheten att avtala om internationella

konkurrensregler med mer generell räckvidd.

Frihandel och en effektiv konkurrenslagstiftning är kompletterande och

ömsesidigt förstärkande åtgärder för att utsätta nationella marknader för

konkurrens. Både handels- och konkurrenspolitiken syftar till att

konsumenterna skall kunna tillgodogöra sig vinsterna av fria marknader

och fri konkurrens. Avsaknaden av ett internationellt regelverk på

konkurrensområdet har gett upphov till en oro för att konsumentvinsterna

av handelsliberaliseringar riskerar att undergrävas om företag tillåts

agera på ett sätt som begränsar konkurrensen, inte minst mot bakgrund av

att bara ca 80 av WTO:s 135 medlemsländer har en fungerande

konkurrenslagstiftning.

WTO:s arbetsgrupp för handel och konkurrens har även studerat

handelspolitikens effekter på konkurrensen. Antidumpningsåtgärder och

andra protektionistiska handelspolitiska instrument riskerar att hämma

konkurrensen på nationella marknader så att företag som konkurrerar

med importen blir handelspolitikens vinnare på konsumenternas

bekostnad. Många länder, både inom och utanför EU, motsätter sig dock

förhandlingar om handel och konkurrens som även omfattar

handelspolitikens konkurrenshämmande effekter.

Att skapa en övernationell tillämpning av konkurrensregler på den

globala nivån är inte en realistisk möjlighet under överskådlig tid. Att

skapa förutsättningar för effektiv konkurrens och ökad frihandel på

internationell nivå kräver svåra avvägningar och hänsyn till bl.a.

miljöeffekter, sociala krav och humanitära aspekter. Det pågående arbetet

inom WTO på området handel och konkurrens bör ges fortsatt stöd, med

inriktning på frågor om en minimistandard för nationella

konkurrensreglers materiella innehåll och de institutionella

förutsättningarna för att få överträdelser av konkurrensreglerna rättsligt

prövade.

Även om uppgiften att skapa en global ordning på

konkurrenspolitikens område är förenad med stora svårigheter, och möter

starkt motstånd där man upplever att ekonomiska intressen hotas, är det

viktigt att detta arbete drivs vidare med kraft. Världshandeln har sedan

andra världskrigets slut ökat betydligt snabbare än den samlade BNP-

tillväxten. Enligt Långtidsutredningen (SOU 2000:7) förväntas denna

trend hålla i sig. Det bedöms dock troligt att tillväxten i handeln mellan

OECD-länderna blir lägre än för handeln mellan länderna utanför OECD

samt för handeln mellan OECD och länderna utanför OECD. Innebörden

av denna bedömning är bland annat att den tredje världens länder

kommer att spela en viktigare roll i världshandeln. Dessa länder saknar

många gånger de regelverk bl.a. konkurrensregler och tillförlitliga

institutioner som behövs som skydd både för utländska företag som

verkar på dessa marknader och mot att internationellt verksamma företag

utnyttjar sin styrka till skada för landets konsumenter. Inom OECD och

UNCTAD ges stöd till länder som vill utveckla nationella

konkurrensregler och institutioner för att tillämpa dessa regler. Detta

arbete har stor betydelse för att främja uppkomsten av effektiva

konkurrensförhållanden i länder under ekonomisk utveckling och/eller

övergång till marknadsekonomi.

En väl fungerande konkurrens, som främjar tillväxt, bidrar till

ekonomisk effektivitet och stärker konsumenternas ställning på

marknaden, förutsätter väl utvecklade samhällsfunktioner. Konkurrensen

fungerar dåligt om det saknas ordnade rättsliga och institutionella former

för företagens relationer med varandra och med konsumenterna. Det blir

heller ingen konkurrens på lika villkor om ett lands myndigheter inte kan

upprätthålla respekten för gällande regler eller om korruption och

diskriminerande behandling gör marknadens aktörer rättslösa. Effektiva

konkurrensförhållanden kräver sålunda en väl utvecklad rättsstat.

Erfarenheten pekar på att det också finns starka kopplingar mellan

fungerande marknader, ett tillförlitligt rättssystem och politisk demokrati.

Sverige och övriga utvecklade industriländer har ett ekonomiskt

intresse av en väl fungerande global handel och att alla länder som deltar

i denna erbjuder en ekonomisk och institutionell miljö som främjar en

effektiv konkurrens. Det ligger också i den industrialiserade världens

intresse att medborgarna i länder under utveckling får del av handelns

och den ekonomiska tillväxtens välfärdseffekter. Därigenom främjas den

politiska stabilitet i dessa länder som är en viktig förutsättning för att

minska riskerna för internationella konflikter. Arbetet i internationella

organisationer för att få acceptans för internationella regler på

konkurrensområdet har därmed betydelse inte bara för handeln och den

ekonomiska utvecklingen utan också för frågor om global säkerhet och

avspänning

8 Svensk tillämpning av EG:s konkurrensregler

för företag

8.1 Gällande rätt

8.1.1 EG:s konkurrensrätt

Konkurrenspolitiken har från den europeiska integrationens början varit

ett instrument i arbetet med att genomföra den gemensamma marknaden,

och EG-fördraget kom att innehålla konkurrensregler för företag som

alltjämt är oförändrade till sitt innehåll.

I EG-fördragets ingress (fjärde stycket) framhålls betydelsen av en

sund konkurrens då fördragets mål skall förverkligas.

I artikel 2 i fördraget anges gemenskapens övergripande mål, nämligen

att främja en harmonisk och väl avvägd utveckling av näringslivet inom

gemenskapen som helhet, en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt som tar

hänsyn till miljön, en hög grad av ekonomisk konvergens, en hög nivå i

fråga om sysselsättning och socialt skydd, en höjning av levnadsstandar-

den och livskvaliteten samt ekonomisk och social sammanhållning och

solidaritet mellan medlemsstaterna. För att fullgöra dessa uppgifter an-

visar artikeln olika medel, bl.a. att upprätta en gemensam marknad och

en ekonomisk och monetär union. Vidare hänvisas till artikel 3, där det

anges i ett stort antal punkter vad gemenskapens verksamhet skall

innefatta för att uppnå målen. I artikel 3 g nämns en ordning som

säkerställer att konkurrensen inom den inre marknaden inte snedvrids .

EG:s konkurrensregler ingår som en integrerad del i det EG-rättsliga

regelsystemet och har därmed samma huvudsyften som regelsystemet i

stort. De skall således främja inte bara konkurrensen på den gemen-

samma marknaden utan även integrationen mellan medlemsstaterna.

Allt sedan EG bildades har konkurrenspolitiken varit ett viktigt medel i

arbetet med att genomföra den gemensamma marknaden. EG:s kon-

kurrensrätt har under årens lopp utvecklats på olika sätt genom bl.a.

sekundärrätt och rättspraxis. Denna konkurrensrätt har i stor utsträckning

stått som förebild för den nationella konkurrenslagstiftningen i ett flertal

av medlemsstaterna, bl.a. Sverige.

De materiella reglerna i EG:s konkurrensrätt gäller redan i Sverige i

den mån ett förfarande berör handeln mellan medlemsstater.

8.1.2 Materiella regler

De grundläggande konkurrensreglerna finns i EG-fördragets artiklar 81

och 82 samt i rådets förordning 4064/89 av den 21 december 1989 om

kontroll av företagskoncentrationer, den s.k. koncentrationsförordningen.

Artikel 81 reglerar samarbete mellan företag. Artikel 82 gäller missbruk

av en dominerande ställning. Koncentrationsförordningen styr kontrollen

av företagsförvärv, fusioner och andra koncentrationer. Härtill finns reg-

lerna i EG-fördragets artikel 86 och 87 89 om offentliga företag samt om

statligt stöd.

Artikel 81 lyder:

1. Följande är oförenligt med den gemensamma marknaden och för-

budet: alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och

samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater

och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida

konkurrensen inom den gemensamma marknaden, särskilt sådana som

innebär att

a) inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

b) produktion, marknader. teknisk utveckling eller investeringar be-

gränsas eller kontrolleras,

c) marknader eller inköpskällor delas upp,

d) olika villkor tillämpas vid likvärdiga transaktioner med handels-

partners, varigenom dessa får en konkurrensnackdel,

e) det ställs som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk

har något samband med föremålet för avtalet.

2. Avtal eller beslut som är förbjudna enligt denna artikel är ogiltiga.

3. Bestämmelserna i punkt 1 får dock förklaras inte tillämpliga på varje

avtal eller grupp av avtal mellan företag, varje beslut eller grupp av be-

slut av företagssammanslutningar, varje samordnat förfarande eller grupp

av samordnade förfaranden, som bidrar till att förbättra produktionen

eller distributionen av varor eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt

framåtskridande, samtidigt som konsumenterna tillförsäkras en skälig

andel av den vinst som därigenom uppnås och som inte

a) ålägger de berörda företagen begränsningar som inte är nödvändiga

för att uppnå dessa mål,

b) ger dessa företag möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en

väsentlig del av varorna i fråga.

Artikel 82 har följande lydelse:

Ett eller flera företags missbruk av en dominerande ställning på den

gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna är, i den

mån det kan påverka handeln mellan medlemsstater, oförenligt med den

gemensamma marknaden och förbjudet.

Sådant missbruk kan särskilt bestå i att

a) direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försälj-

ningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor,

b) begränsa produktion, marknader eller teknisk utveckling till nackdel

för konsumenterna,

c) tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner gentemot handels-

partners, varigenom dessa får en konkurrensnackdel,

d) ställa som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk

har något samband med föremålet för avtalet.

8.1.3 Tillämpningsregler

EG-fördraget innehåller inga tillämpningsregler till artiklarna 81 och 82.

Sådana regler har tillkommit genom särskilda förordningar. Den grund-

läggande tillämpningsförordningen är förordning (EEG) nr 17/62. I

denna uttalas principen att alla konkurrensbegränsande avtal, beslut och

samordnade förfaranden som avses i artikel 81.1 är förbjudna, utan att

det krävs något föregående beslut om det. Om de inte faller under något

gruppundantag, måste de i princip anmälas till kommissionen och be-

viljas individuellt undantag för att bli tillåtna.

Enligt förordning 17/62 ges också möjlighet att efter ansökan till

kommissionen få ett s.k. icke-ingripandebesked om att artikel 81 och 82

inte är tillämpliga.

Förordningen innehåller vidare sanktionsregler enligt vilka kommis-

sionen bl.a. kan döma ut böter för överträdelser av förbuden samt vid vite

ålägga företag att upphöra med pågående överträdelser. Dessa regler be-

handlas endast i förslagsdelen i där aktuella delar.

Kommissionen har enligt förordningen den centrala rollen i övervak-

ningen av konkurrensen på den gemensamma marknaden. Det är således

i första hand kommissionen som ansvarar för tillämpningen av artiklarna

81 och 82.

Bestämmelsen i artikel 9.3 i förordning 17/62 innebär att nationella

konkurrensmyndigheter är behöriga att tillämpa artiklarna 81.1 och 82 i

EG-fördraget, så länge som kommissionen inte har inlett ett formellt för-

farande förfarande enligt artikel 2, 3 eller 6 i anledning av en ansökan om

icke-ingripandebesked, i syfte att ålägga berörda företag att upphöra med

en överträdelse eller i anledning av en anmälan för undantag. Behörig-

hetsregeln omfattar också nationella domstolar med uppgift att tillämpa

nationell konkurrensrätt eller att pröva lagligheten av nationella myndig-

heters tillämpning av konkurrenslagstiftningen.

När kommissionen har inlett ett förfarande är den däremot exklusivt

behörig. Någon motsvarande begränsning i kommissionens behörighet i

förhållande till nationella konkurrensmyndigheter finns inte. Bestämmel-

sen hindrar naturligtvis inte fortsatt handläggning av ett ärende med till-

lämpning av nationell rätt.

Kommissionen kan handlägga ett ärende under förhållandevis lång tid

innan ett formellt förfarande i den mening som avses i artikel 9.3 anses

ha inletts. Frågan när kommissionen skall anses ha inlett ett formellt för-

farande är heller inte helt klarlagd i rättspraxis. Normalt sker det regel-

bundna kontakter mellan kommissionen och nationella konkurrensmyn-

digheter, följaktligen även med Konkurrensverket, under ett ärendes

gång.

Kommissionen är ensam behörig att besluta om undantag enligt artikel

81.3.

Förordningen har ett vidsträckt tillämpningsområde. Transportområdet

är dock undantaget genom förordning 141/62. De förordningar som

gäller i stället på det området innehåller dock regler som i stort sett

överensstämmer med reglerna i förordning 17/62.

Ett ärende kan initieras hos kommissionen på olika sätt: genom en an-

sökan om icke-ingripandebesked, genom en anmälan för undantag,

genom klagomål eller genom kommissionens eget initiativ. Gången i ett

ärende hos kommissionen kan översiktligt beskrivas på följande sätt.

Sedan ett ärende initierats tar kommissionen ställning till om en under-

sökning skall inledas och kan vid behov börja samla in information.

Kommissionen kan få fram information informellt genom exempelvis

diskussioner med ett företag som anmält ett avtal för undantag. Vidare

kan kommissionen genom att fatta formella beslut ålägga ett företag att

lämna information eller genomföra undersökningar hos företag. I nästa

skede av handläggningen har kommissionen ett antal olika alternativ,

delvis beroende på vilken typ av ärende det rör sig om. Kommissionen

kan avsluta ärendet genom ett formellt beslut om t.ex. undantag eller in-

formellt genom t.ex. ett comfort letter. Det senare är vanligast. Kommis-

sionen kan också besluta att inte utreda ett klagomål vidare.

Om kommissionen väljer att inleda ett formellt förfarande för att

utreda överträdelser av artikel 81.1 eller 82, skall den utfärda ett

meddelande om anmärkningar (statement of objections). Detta

utfärdande utgör förfarandets formella inledning. När ett sådan

meddelande utfärdats inträder även vissa rättigheter för det eller de

företag som är föremål för utredningen, bl.a. rätt till aktinsyn och rätt att

påkalla muntligt förhör. Innan kommissionen fattar ett slutligt beslut i

ärendet är den skyldig att rådgöra med den rådgivande kommittén för

kartell- och monopolfrågor, som består av representanter för

medlemsstaterna. Därefter fattar kommissionen ett formellt beslut i

ärendet. Kommissionen har dock möjlighet att avsluta ett ärende

informellt under hela handläggningstiden.

Rätten att till kommissionen inge klagomål när det gäller överträdelser

av artikel 81 eller 82 i fördraget framgår av artikel 3 i förordningen.

Denna rätt har medlemsstaterna samt envar som har ett berättigat intresse

i saken.

8.1.4 Icke-ingripandebesked och informella avgöranden

Företag eller sammanslutningar av företag kan enligt artikel 2 i förord-

ning 17/62 hos kommissionen ansöka om icke-ingripandebesked

(negativattest). Ett icke-ingripandebesked innebär att kommissionen efter

ansökan meddelar ett beslut med innebörden att kommissionen inte har

för avsikt att ingripa mot ett avtal. Grunden för kommissionens beslut är

antingen att artikel 81.1 eller 82 inte är tillämplig på avtalet eller att

kommissionen helt enkelt inte har för avsikt att ingripa. Beslutet baseras

på de uppgifter kommissionen har tillgång till och är bindande för kom-

missionen så länge nya omständigheter inte tillkommer. Bestämmelserna

om icke-ingripandebesked tillämpas ytterst sällan.

Administrativa skrivelser, s.k. comfort letters, innebär att kommissio-

nen avslutar ett ärende informellt, genom ett brev utfärdat av en behörig

tjänsteman vid kommissionen. Ett comfort letter kan erhållas efter en

anmälan för undantag eller en ansökan om negativattest. Sökanden får

redan i sin ansökan till kommissionen ange om han accepterar att ärendet

avgörs genom att ett comfort letter utfärdas.

Comfort letters är i huvudsak av tre slag. Antingen uttalar kommissio-

nen att förfarandet enligt dess uppfattning inte strider mot artikel 81 eller

82, eller också uttalar kommissionen att förfarandet strider mot artikel 81

men uppfyller kraven för undantag enligt artikel 81.3. Det tredje slaget är

comfort letters som innebär att det aktuella förfarandet visserligen strider

mot artikel 81.1 men att kommissionen på grund av administrativa prio-

riteringar inte avser att fatta beslut i ärendet. I vissa fall publicerar kom-

missionen sin avsikt att utfärda ett comfort letter, varefter tredje man in-

bjuds att inkomma med synpunkter.

Kommissionen förefaller enligt utredningen Svensk tillämpning av

EG:s konkurrensregler (SOU 2000:4) inte vara bunden av comfort

letters, även om det i praktiken är osannolikt att kommissionen utan goda

skäl skulle frångå sin bedömning. Sådana skäl skulle kunna vara att de

omständigheter som legat till grund för kommissionens bedömning har

förändrats i väsentlig omfattning.

Comfort letter, har kommit att bli det sätt på vilket kommissionen i

normalfallet avslutar ett ärende som inletts med en ansökan eller anmä-

lan. Utredningen uttalar att det är ytterst tveksamt i vad mån comfort

letters har någon rättsverkan. Kommissionen har aviserat att den ämnar

föreslå att notifikationssystemet skall avskaffas. Tanken är att systemet

med comfort letters då inte skall ha någon funktion. Frågan vilken rätts-

verkan ett comfort letter har kan därför, enligt utredningen, i ett längre

perspektiv komma att sakna betydelse.

8.1.5 Undantag

Kommissionen har enligt artikel 9.1 i förordning 17/62 som nämnts en-

sam behörighet att meddela undantag enligt artikel 85.3 (nuvarande arti-

kel 81.3). Anmälningar av avtal för undantag görs enligt artikel 4.1 i för-

ordningen. Så länge en anmälan inte gjorts, kan kommissionen som

huvudregel inte meddela undantag enligt artikel 81.3. Av artikel 6.1 i

förordningen framgår att undantag inte kan beviljas för tiden före det att

anmälan gjorts. Ett beslut om undantag är enligt artikel 8 alltid tidsbe-

gränsat och kan förenas med villkor och ålägganden, men kan förnyas.

Kommissionen kan under vissa omständigheter, som anges i artikel 8.3 i

förordningen, återkalla eller ändra ett beslut om undantag.

Vissa typer av avtal behöver inte men kan anmälas till kommissio-

nen. Det gäller bl.a. sådana avtal där endast företag från ett och samma

medlemsland är parter och avtalen inte berör import eller export mellan

medlemsstater. Avtal av ifrågavarande slag har bedömts som mindre all-

varliga från konkurrenssynpunkt. För den händelse kommissionen skulle

undersöka ett avtal av det aktuella slaget och komma fram till att det

strider mot artikel 81.1, kan kommissionen, i förekommande fall, bevilja

undantag med retroaktiv verkan utan att avtalet anmälts.

Detsamma gäller sedan 1999 även i utökad utsträckning vertikala avtal

mellan företag. Härmed avses avtal mellan företag som är verksamma i

olika led av produktions- eller distributionskedjan och de villkor enligt

vilka parterna får köpa, sälja eller återförsälja vissa varor eller tjänster.

Liksom gäller beträffande icke-ingripandebesked kan comfort letters

och överenskommelser vara ett sätt att avsluta även ärenden som rör an-

mälningar för undantag.

En särskild form av undantag är gruppundantag. Artikel 7.2 i förord-

ning 19/65 ger, efter de ändringar som beslutats under år 1999, nationella

myndigheter möjlighet att under vissa omständigheter besluta att en

gruppundantagsförordning inte skall tillämpas i ett visst fall.

8.1.6 Artiklarna 84 och 85

När det gäller frågan om nationell behörighet utanför områden som regle-

ras av tillämpningsförordningarna är rättsläget enligt utredningens be-

dömning betydligt osäkrare. I dessa situationer har man att hålla sig till

bestämmelserna i EG-fördraget. Artikel 84 och 85 innebär att ett för-

farande kan prövas parallellt, med tillämpning av EG-rätten, av kommis-

sionen och en nationell myndighet. Det kan också noteras att nationella

myndigheter är oförhindrade att fatta beslut enligt artikel 81.3. Utred-

ningen framhåller att regleringen är ofullständig och lämnar ett antal

frågor obesvarade. Det är tydligt att kommissionen med tillämpning av

artikel 85 i fördraget endast kan fastslå att en överträdelse har skett men

att kommissionen inte kan vidta några åtgärder. Åtgärder skall vidtas av

medlemsstaterna, men det skall ske på kommissionens bemyndigande

och enligt kommissionens villkor. Vad det i praktiken innebär är oklart,

och frågan har, såvitt kunnat utrönas, hittills aldrig ställts på sin spets,

anför utredningen ytterligare samt tillägger följande. I de fall där

kommissionen behandlat ett förfarande med stöd av artikel 85 och,

eventuellt efter överenskommelser med de inblandade parterna, finner att

förfarandet kan godtas, torde det inte uppstå några problem om den

nationella myndigheten delar kommissionens bedömning. Det kan

emellertid inte uteslutas att en nationell myndighet exempelvis finner att

delar av ett avtal, som kommissionen är beredd att godta, får en sådan

effekt inom det egna territoriet att myndigheten vill ingripa mot

förfarandet med stöd av artikel 84. Bestämmelsen i artikel 10 i EG-

fördraget om medlemsstaternas lojalitetsförpliktelser kan leda till att

frågorna sällan behöver besvaras. En konkret slutsats för utredningens

vidkommande är dock att Konkurrensverket bör få internrättslig

behörighet att tillämpa artikel 81.3 för att verket skall kunna tillämpa

artikel 84 fullt ut.

8.1.7 En jämförelse mellan de materiella bestämmelserna i de

två regelverken

Som tidigare nämnts är den svenska konkurrenslagens ändamål att

undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om

produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter. EG:s

konkurrensrätt har förutom detta ändamål till syfte även att främja

integrationen mellan medlemsstaterna. En grundläggande skillnad mellan

de materiella reglerna i konkurrenslagen respektive EG-fördraget är

också att ett ingripande enligt EG-rätten förutsätter att handeln mellan

medlemsstaterna påverkas. Samhandelskriteriet har emellertid tolkats

vidsträckt; det räcker att påverkan på samhandeln är indirekt eller

potentiell.

Av konkurrenslagens förarbeten framgår att avsikten var att lagen i

materiellt hänseende skulle likna EG-rättens konkurrensregler så mycket

som möjligt, utom i fråga om samhandelskriteriet. Förbudsbestämmel-

serna i 6 och 19 §§ konkurrenslagen bygger också helt på förbuden i

artiklarna 81.1 och 82 i EG-fördraget. Motsvarande gäller bestämmelsen

om undantag i 8 § konkurrenslagen, som bygger på fördragets artikel

81.3. De gruppundantagsförordningar som har utfärdats med stöd av

konkurrenslagen har i stor utsträckning förebilder i EG-rätten. Be-

stämmelsen i 7 § konkurrenslagen om civilrättslig ogiltighet överens-

stämmer med artikel 81.2 i EG-fördraget. Konkurrenslagens materiella

regler tolkas också mot bakgrund av den rättspraxis som har utvecklats i

EG:s domstolar.

Det finns emellertid även vissa materiella skillnader mellan regel-

systemen. Ett exempel är 2 § konkurrenslagen, som stadgar att lagen inte

tillämpas på överenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagare om

lön eller andra anställningsvillkor. Någon motsvarande uttrycklig be-

stämmelse finns inte i EG-rätten. Däremot finns domstolspraxis som, en-

ligt utredningens och regeringens bedömning, synes ligga i linje med den

svenska bestämmelsen.

Även de undantag som gäller på lantbruksområdet är olika. Bestäm-

melserna i 18 a c §§ konkurrenslagen omfattar inte bara jordbruk utan

också skogsbruk. Så är inte fallet med motsvarande undantag i EG-rätten.

Ytterligare en skillnad mellan den svenska rätten och EG-rätten kan

föreligga i fråga om förfaranden som i Sverige skyddas enligt tryckfri-

hetsförordningen och därför inte kan angripas med stöd av konkurrens-

lagen. Som exempel kan nämnas att en tidning vägrar att ta in en viss

annons. Det är ovisst om det finns något motsvarande tryckfrihetsrättsligt

skydd i EG-rätten.

En konsekvens av principen om EG-rättens företräde är att svensk rätt

inte kan hindra att EG-rätten tillämpas och det gäller även om ett ifråga-

satt förfarande skulle vara skyddat i Sverige inte enbart genom vanlig lag

utan genom grundlag.

8.1.8 Moderniseringsarbetet inom EU

I ett system där såväl kommissionen som nationella konkurrensmyndig-

heter tillämpar EG:s konkurrensrätt måste det finnas former för sam-

arbetet dels mellan de nationella myndigheterna och kommissionen, dels

mellan de nationella myndigheterna inbördes. Kommissionen har i med-

delandet från år 1997 om dess samarbete med nationella konkurrensmyn-

digheter gett uttryck för kommissionens syn på samarbetets former. Även

om meddelandet inte är en bindande rättsakt, har det stor betydelse.

I den s.k. vitbok som kommissionen presenterade under våren 1999

föreslås genomgripande förändringar modernisering av reglerna för

tillämpningen av artiklarna 81 och 82. Enligt förslaget skall systemet för

anmälan och individuellt undantag avskaffas. Systemet är tänkt att er-

sättas med att bestämmelsen om undantag enligt artikel 81.3 genom en

rådsförordning förklaras direkt tillämplig utan föregående beslut av

kommissionen. Detta innebär att kommissionen inte längre ensam kan

tillämpa artikel 81.3 och att denna artikel därmed i sin helhet blir direkt

tillämplig och kan åberopas av enskilda.

Vitboken har diskuterats livligt sedan den presenterades. EU:s med-

lemsstater synes vara eniga om att det gällande systemet i nuläget inte är

effektivt och behöver reformeras. Beträffande reformens innehåll går

dock meningarna isär. Några konkreta förslag till regeländringar har ännu

inte offentliggjorts. De nya regler som kan bli resultatet av modernise-

ringsarbetet torde inte kunna träda i kraft förrän tidigast den

1 januari 2003. Kommissionen avser att under mellantiden bedriva sam-

arbetet med de nationella konkurrensmyndigheterna i enlighet med vad

som anges i 1997 års meddelande. Detta ger således uttryck för kommis-

sionens syn på de samarbetsformer som bör gälla tills vidare.

Utredningen framhåller att det alltså i första hand är 1997 års medde-

lande som kommer i blickpunkten. Vidare framhåller utredningen

följande. Samtidigt har utredningen försökt beakta vitboken och vad som

kan tänkas bli följden av den. Ambitionen har varit att föreslå regler som

skall göra det möjligt för de svenska myndigheterna att tillämpa EG:s

konkurrensregler, även om dessa ändras genom lagstiftning eller praxis.

En annan sak är att ändringar i EG:s konkurrensrätt kan motivera änd-

ringar även i den svenska konkurrensrätten. Konkurrenslagen bygger ju

på tanken att dess regler skall överensstämma med EG-rätten. Om man

sålunda inom EG avskaffar förfarandet med att avtal anmäls för undan-

tag, kan det föranleda att motsvarande förfarande avskaffas även i kon-

kurrenslagen.

8.2 Nationell tillämpning av EG:s konkurrensregler för

företag

Regeringen har i 2 § lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska

gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler bemyndigats att be-

stämma vilken svensk myndighet som skall vara behörig vid tillämp-

ningen av Europeiska gemenskapernas konkurrensregler. Av 3 § instruk-

tionen för Konkurrensverket framgår att verket är den behöriga myndig-

heten. Enligt utredningen är det med hänsyn till detta inte alldeles givet

att det inte redan finns en internrättslig behörighet att tillämpa EG:s kon-

kurrensrätt. Utredningen framhåller dock att det av lagens förarbeten

framgår att detta inte har varit lagstiftarens avsikt. Med utgångspunkt i

förutsättningen att det inte finns någon nationell reglering om sådan in-

ternrättslig behörighet anför utredningen att den inte har funnit sakliga

eller rättsliga hinder mot att införa en behörighet för svenska kon-

kurrensmyndigheter att tillämpa artiklarna 81 och 82.

Regeringen vill framhålla att det av den nämnda lagens förarbeten

(prop. 1994/95:48 s. 9 f.) framgår att regleringen tar sikte på det bistånd

som svenska myndigheter skall lämna kommissionen vid undersökningar

enligt tillämpningsförordningarna (se 3 5 §§ i lagen). Den direkta till-

lämpningen av EG-rättens materiella regler är inte åsyftad, och det

saknas de för en sådan tillämpning nödvändiga reglerna om förfaranden,

undersökningar och påföljder m.m. Vill man upprätthålla en ordning med

nationell behörighet att tillämpa EG:s konkurrensregler måste det nu

skapas ett regelverk som möjliggör detta.

Regeringens förslag: Konkurrensverket får tillämpa artikel 81 och 82

i EG-fördraget. Också Marknadsdomstolen och Stockholms tingsrätt

skall vara behöriga att tillämpa nämnda bestämmelser.

När artiklarna tillämpas skall reglerna om undersökningar, sanktio-

ner m.m. i konkurrenslagen (1993:20) vara tillämpliga.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En stor majoritet av de remissinstanser som

svarat tillstyrker eller har ingen erinran mot förslaget.

Några remissinstanser menar emellertid att det finns skäl att avvakta

till dess att EG-rätten ställer krav på medlemsstaterna att införa en natio-

nell behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82.

Skälen för regeringens förslag: De sakliga skäl som talar för att

svenska konkurrensmyndigheter bör kunna tillämpa EG:s konkurrens-

regler är enligt regeringens uppfattning bl.a. följande.

Marknaderna blir allt mer internationella och genom att tillämpa artik-

larna 81.1 och 82 i EG-fördraget kan den svenska myndigheten pröva ett

konkurrensskadligt förfarande i dess helhet, alltså även till den del det

sträcker sig utanför Sveriges gränser och har effekter utomlands. Vidare

har den nationella myndigheten allmänt sett bättre överblick över sin

marknad än vad EG-kommissionen har. En möjlighet att tillämpa artik-

larna 81 och 82 direkt på nationell nivå skulle därmed kunna göra kon-

kurrensövervakningen mer effektiv och leda till vinster från samhälls-

ekonomisk och konsumentpolitisk synpunkt. Till detta kommer att en

viktig del i kommissionens planer på en modernisering av EG:s kon-

kurrensregler så som de har presenterats i vitboken är att tillämpningen

skall decentraliseras till medlemsstaterna. Det förutsätter att de nationella

konkurrensmyndigheterna ges behörighet att tillämpa EG:s materiella

konkurrensrätt.

Regeringen anser mot den redovisade bakgrunden att det är angeläget

att regler nu införs om en behörighet för Konkurrensverket att tillämpa

EG:s konkurrensregler.

EG-rättens regler om förfarandet, sanktionerna osv. är förbehållna

kommissionen. En tillämpning av EG:s konkurrensregler på nationell

nivå förutsätter således att nationella regler av det slaget kan komma till

användning. Det finns vissa olikheter mellan EG-rätten och den svenska

rätten när det gäller reglerna om förfarandet, sanktionerna m.m. Det

senare behandlas i några av de följande avsnitten. Regeringen bedömer

dock i likhet med utredningen att olikheterna inte är av den arten eller

omfattningen att de skulle äventyra en effektiv nationell tillämpning av

EG-reglerna.

Regeringen vill även framhålla att det är angeläget så långt det är möj-

ligt att samma regler om förfarande, sanktioner m.m. skall gälla, oavsett

om det är EG-rättens eller konkurrenslagens materiella regler som skall

tillämpas.

8.3 Innebörden av Konkurrensverkets behörighet att till-

lämpa EG-reglerna

Regeringens förslag: Konkurrensverket skall vara behörigt att ta upp

varje fall där EG:s konkurrensrätt är tillämplig. Det skall vara möjligt

att tillämpa konkurrenslagens regler och EG-rätten parallellt på

samma ifrågasatta förfarande.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala Univer-

sitet anser att det är viktigt att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet görs

klart vad det fakultativa momentet i Konkurrensverkets prövning är av-

sett att omfatta. Posten AB anser att det inte finns anledning till att ge

Konkurrensverket vidare behörighet än vad som följer av konkurrens-

lagen, dvs. när påtagliga effekter av ett visst förfarande uppkommer i

Sverige.

Lantbrukarnas Riksförbund vill från principiella utgångspunkter fram-

hålla att nationella konkurrenslagar inte i materiellt hänseende bör inta en

strängare hållning än EG-rätten. Däremot, menar man, bör det med hän-

syn till nationella behov och speciella omständigheter inte anses

föreligga hinder mot att nationellt ha liberalare regler än EG-rätten.

Skälen för regeringens förslag: Om nationella konkurrensmyndig-

heter skall tillämpa EG:s konkurrensrätt, bör det innebära att de också

skall tillämpa EG-rättens regler om konkurrensrättens territoriella till-

lämplighet. Dessa regler får ses som en del av EG:s konkurrensrätt.

Därför anser regeringen i likhet med utredningen att Konkurrensverket

får bedöma konkurrenslagens tillämplighet med stöd av effektprincipen,

medan EG-rättens territoriella tillämplighet får bedömas med ledning av

befintlig EG-rättspraxis (bl.a. rättsfallet Wood Pulp, jfr betänkandet s.

171 f.) och eventuell kommande rättspraxis från EG-domstolen.

Utredningen har dragit slutsatsen att rättsläget förmodligen är det att

EG-kommissionen är behörig att ta upp varje fall på vilket EG:s kon-

kurrensrätt är tillämplig och att Konkurrensverket på motsvarande sätt är

behörigt att ta upp varje fall på vilket konkurrenslagen är tillämplig.

Regeringen anser i likhet med utredningen att samma behörighetsregel

bör gälla för Konkurrensverket som EG-kommissionen själv tillämpar

och att verket skall vara behörigt att ta upp varje fall där EG:s kon-

kurrensrätt är tillämplig. Det ankommer, generellt sett, på verket att av-

göra för varje fall om detta bör tas upp till prövning. För en sådan lösning

talar också praktiska skäl. Det kan nämligen förutses att Konkurrensver-

ket i framtiden kommer att få överlägga med EG-kommissionen och med

konkurrensmyndigheter i andra medlemsstater om var vissa ärenden med

tänkbar anknytning till flera stater bör tas upp. Då är det en fördel om

Konkurrensverket inte binds i överläggningarna av inskränkande natio-

nella behörighetsregler.

En behörighetsregel av det tänkta slaget lär inte medföra några beak-

tansvärda svårigheter för Marknadsdomstolen eller Stockholms tingsrätt,

eftersom dessa domstolar med ett undantag handlägger konkurrens-

ärenden som har inletts hos Konkurrensverket. Den behörighetsregel som

gäller för Konkurrensverket styr i praktiken därmed även vilka ärenden

som skall handläggas i domstolarna.

Undantaget gäller den särskilda talerätten enligt 23 § andra stycket

konkurrenslagen. Om Konkurrensverket i ett visst fall beslutar att inte

meddela ett förbudsföreläggande, får enligt den bestämmelsen ett företag

som berörs av överträdelsen föra talan om saken i Marknadsdomstolen.

När en nationell tillämpning av artikel 81 och 82 införs kan det, i vart fall

teoretiskt, medföra att Marknadsdomstolen har att ta upp en sådan talan

så snart det är fråga om ett förfarande som har genomförts någonstans

inom gemenskapen. Frågan uppkommer därför om en sådan konsekvens

bör motverkas genom att den särskilda talerätten begränsas.

Regeringen anser i likhet med utredningen att problemet är i huvudsak

teoretiskt, eftersom en dom av Marknadsdomstolen endast får verkan i

Sverige och att en företagare som har fått avslag hos Konkurrensverket

med all sannolikhet inte för talan i Marknadsdomstolen, om inte för-

farandet har en sådan anknytning till Sverige att det motiverar att före-

tagaren satsar de resurser som krävs för en rättegång med därav för-

anledda utredningar.

Regeringen förordar således sammanfattningsvis i likhet med utred-

ningen att den behörighetsregel som gäller för kommissionen också skall

vara tillämplig när Konkurrensverket skall tillämpa EG:s konkurrensrätt.

Det torde inte vara nödvändigt att införa en uttrycklig bestämmelse om

detta; för rättstillämpningen bör det räcka med det stöd som motivut-

talanden kan ge. Behörighetsregeln kommer att omfattas av Konkurrens-

verkets fakultativa prövning när det är fråga om ingripanden på verkets

eget initiativ eller efter en anmälan av en tredje part.

Enligt regeringens mening talar principiella och praktiska skäl för att

verket bör ingripa i första hand mot förfaranden med en närmare anknyt-

ning till Sverige.

8.3.1 Svensk lag respektive EG-reglerna

Det finns inte några EG-rättsliga hinder mot att tillämpa nationell rätt

parallellt med EG:s konkurrensrätt. Det normala i de medlemsländer som

tillåter nationell tillämpning av EG-rätten torde vara att nationell rätt och

EG-rätt tillämpas parallellt. Enligt utredningens mening har en sådan

parallell tillämpning flera fördelar. En konkurrensmyndighet kan däri-

genom bedöma ett förfarande i dess helhet, dels samhandelsaspekterna,

som EG-rätten tar sikte på, dels mer nationella aspekter. Det torde också i

många fall vara svårt för en nationell myndighet att redan i inledningen

av en undersökning avgöra om ett förfarande påverkar samhandeln och

därmed att ta ställning till vilket regelverk som är tillämpligt. Kon-

kurrensverket bör därför ha rätt att tillämpa såväl EG:s konkurrensrätt

som konkurrenslagen på samma förfarande. Det bör emellertid

framhållas att en sådan tillämpning inte är problemfri. Undantag enligt

artikel 81.3 i EG-fördraget får meddelas bara av kommissionen. En

nationell konkurrensmyndighet som anser att ett förfarande strider mot

artikel 81.1 men är kvalificerat för undantag enligt artikel 81.3 är således

ur stånd att slutföra ärendet, framhåller utredningen vidare.

En särskild fråga är huruvida Konkurrensverket i ett visst fall skall

kunna avstå från parallell tillämpning och i stället välja att tillämpa an-

tingen konkurrenslagen eller EG-rätten. I det föregående har konstaterats

att Konkurrensverket inte har någon allmän skyldighet enligt den natio-

nella rätten att ingripa mot varje ifrågasatt förfarande. Inte heller torde

det finnas någon EG-rättslig skyldighet för nationella konkurrensmyn-

digheter att tillämpa EG-rätten i samtliga fall där den är tillämplig. Rege-

ringen anser att det ligger bäst i linje härmed att Konkurrensverket som

huvudregel får bestämma om endera regelverket eller båda skall

tillämpas i ett enskilt fall. Även i fall av detta slag skall naturligtvis

bedömningen ske utifrån objektiva grunder, exempelvis att lika fall skall

behandlas lika. Erfarenheterna i rättstillämpningen av en sådan ordning

får följas.

8.3.2 Begränsningar i den nationella behörigheten till följd av

EG-rättens innehåll

Konkurrensverkets behörighet att tillämpa EG-rätten begränsas dels av

kommissionens rätt att ta över handläggningen av ett ärende enligt artikel

9.3 i förordning 17/62, dels av kommissionens monopol på att meddela

undantag enligt artikel 81.3 i EG-fördraget.

Verkets behörighet begränsas också av beslut av kommissionen i vilka

kommissionen konstaterat att en överträdelse skett, liksom av individu-

ella beslut om undantag. Verket får nämligen inte fatta beslut som strider

mot sådana kommissionsbeslut. Motsvarande gäller enligt huvudregeln

beträffande gruppundantag enligt en EG-förordning. Vilken verkan ett

beslut av kommissionen om icke-ingripandebesked har är däremot

osäkert. Än mer tveksamt är det om och i vilken mån comfort letters be-

gränsar Konkurrensverkets behörighet. I förhållande till andra nationella

konkurrensmyndigheter begränsas inte verkets behörighet att tillämpa

EG-rätten av några särskilda bestämmelser.

Regeringen anser att dessa frågor måste prövas i rättstillämpningen.

8.3.3 Anmälan, ansökan och klagomål hos Konkurrensverket

Den som anhängiggör ett ärende hos Konkurrensverket genom att anmäla

ett avtal för undantag enligt 8 § konkurrenslagen eller genom att ansöka

om icke-ingripandebesked enligt 20 § konkurrenslagen har rätt till beslut

i ärendet. Verket kan således inte avstå från att fatta beslut i dessa fall. På

motsvarande sätt är EG-kommissionen skyldig att meddela beslut med

anledning av ansökningar om icke-ingripandebesked enligt artikel 2 i

förordning 17/62 och anmälningar för undantag enligt artikel 4 i förord-

ningen. Till skillnad från Konkurrensverket kan kommissionen dock i

stället utfärda ett comfort letter, om parten i fråga går med på det. När det

gäller ärenden som anhängiggörs på dessa sätt har således varken Kon-

kurrensverket eller kommissionen något utrymme för att underlåta att ta

upp ärendet till behandling och avgöra ärendet.

Annorlunda ligger det till när en fråga aktualiseras genom att en tredje

part som kanske anser sig lida skada av ett konkurrensskadligt för-

farande anmäler förfarandet till verket eller kommissionen. Såväl Kon-

kurrensverket som kommissionen kan i dessa fall avgöra diskretionärt

huruvida anmälan skall föranleda en närmare utredning. I detta avseende

bedöms anmälningarna på samma sätt som verkets respektive kommis-

sionens egna initiativ.

Enligt regeringens mening bör Konkurrensverket följa samma prin-

ciper som redan nu gäller för verket när det tillämpar konkurrenslagen

och för kommissionen när den tillämpar EG-rätten. Den diskretionära

prövningsmöjligheten skall utövas på objektiva grunder. Viktiga faktorer

torde vara den enskilda anmälans vikt och verkets tillgängliga resurser.

Om EG-kommissionen anser att det inte finns skäl att utreda en an-

mälan, skall kommissionen underrätta anmälaren om det. Denne har

sedan rätt att lämna synpunkter till kommissionen innan beslut fattas om

att avvisa anmälan. Kommissionen måste motivera ett avvisningsbeslut.

Anmälaren har rätt att väcka ogiltighetstalan på formella grunder med

anledning av kommissionens beslut att inte ta upp anmälningen till be-

handling. En anmälare kan således få kommissionens handläggning av

ärendet prövad i domstol. Däremot kan han inte på egen hand föra talan i

EG:s domstolar om en överträdelse av EG:s konkurrensregler.

Hos Konkurrensverket anses en anmälare normalt sakna partsställning.

Det medför att han inte har rätt att klaga på ett beslut att inte ta upp hans

anmälan till behandling. I stället finns den särskilda talerätten enligt 23 §

andra stycket konkurrenslagen, som innebär att Marknadsdomstolen får

besluta om ålägganden på talan av ett företag som berörs av överträdel-

sen. En anmälare kan således under vissa förutsättningar få till stånd en

prövning i sak, om Konkurrensverket beslutar att inte ta upp hans an-

mälan. EG-rätten och den svenska konkurrenslagen uppvisar alltså åt-

minstone formellt sett skillnader när det gäller en anmälares ställning i

förfarandet. Skillnaderna väger emellertid delvis upp varandra.

Regeringen ser i likhet med utredningen inte skäl att föreslå några änd-

ringar i detta avseende; de svenska reglerna kan tillämpas även i EG-

rättsliga ärenden.

8.3.4 Bagatellregler

Konkurrensverkets allmänna råd om avtal av mindre betydelse

(bagatellavtal) som inte omfattas av förbudet i 6 § konkurrenslagen

bygger i stor utsträckning på kommissionens motsvarande meddelande

från år 1997. Rådet innehåller, i likhet med kommissionens meddelande,

generella kvantitativa kriterier som bygger på marknadsandelar. I princip

bedöms enligt rådet vertikala avtal som tillåtna, om de deltagande före-

tagens marknadsandelar inte överstiger femton procent. Motsvarande

tillåtna marknadsandel enligt kommissionens meddelande är tio procent.

När det gäller horisontella avtal är de marknadsandelar som anses tillåtna

tio respektive fem procent. De avtalstyper som anses förbjudna är

desamma i rådet respektive kommissionens meddelande. Kommissionens

meddelande innebär att samverkan mellan små och medelstora företag

anses, med vissa inskränkningar, generellt undantagen från förbudet i

artikel 81.1. Konkurrensverkets allmänna råd innehåller ett motsvarande

undantag för företag, vilkas sammanlagda omsättning understiger 30

miljoner kronor, om deras andel av den relevanta marknaden inte över-

stiger femton procent.

Det finns alltså vissa skillnader mellan kommissionens meddelande

och Konkurrensverkets allmänna råd i fråga om tillåtna marknadsandelar

och generella undantag. Kommissionens meddelande undantar förfaran-

den i större utsträckning än vad Konkurrensverkets allmänna råd gör,

framför allt genom meddelandets generella undantag för små och medel-

stora företag. Det allmänna rådet och meddelandet är visserligen inte

bindande utan endast vägledande, men de har stor praktisk betydelse. Om

Konkurrensverket skulle följa sitt eget allmänna råd när verket tillämpar

EG-rätten, skulle det medföra att verket kunde komma att ingripa mot

förfaranden som främst genom det generella undantaget för små och

medelstora företag undantas enligt kommissionens meddelande. Det

skulle kunna leda till en splittrad praxis.

Regeringen anser det i likhet med utredningen naturligt att verket till-

lämpar kommissionens meddelande när verket överväger att ingripa med

stöd av EG-rätten. Någon anledning att styra rättstillämpningen genom

särskilda föreskrifter i detta avseende föreligger inte i nuläget, enligt

regeringens bedömning.

8.3.5 Behörighetsreglernas placering

Regeringens förslag: De föreslagna behörighetsreglerna samlas i lagen

(1994:1845) om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas kon-

kurrens- och statsstödsregler, där det redan finns bestämmelser om natio-

nell behörighet att tillämpa EG:s konkurrensrätt.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Västra Götalands län anser att ut-

redningens lagtekniska lösning är att föredra i ett övergångsskede. Läns-

styrelsen anser dock att det är viktigt med sammanhållen lagstiftning när

förändringarna i EG-rätten skett.

Skälen för regeringens förslag: En särskild fråga är var de nödvän-

diga lagbestämmelserna bör placeras.

Utredningen övervägde främst två möjligheter. Den ena var att ta in

bestämmelserna i konkurrenslagen. För en placering i konkurrenslagen

talade främst att den lagen innehåller dels de materiella svenska förbuds-

bestämmelserna, dels de bestämmelser om förfarandet osv. som blir ak-

tuella även när EG-rätten skall tillämpas. Regleringen skulle på det sättet

bli väl sammanhållen, enligt utredningen.

Emellertid ansåg utredningen att denna lösning inte var helt oproble-

matisk. Konkurrenslagens första paragrafer innehåller nämligen bestäm-

melser som inte gärna kan gälla när EG-rätten tillämpas. Sålunda anges i

1 § lagens ändamål på ett sådant sätt att det inte omfattar ett av huvud-

syftena med EG:s konkurrensrätt, nämligen att främja integrationen

mellan medlemsstaterna. Vidare utesluts enligt 2 § från lagens tillämp-

ningsområde överenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagare om

lön eller andra anställningsvillkor. Visserligen finns EG-rättslig praxis

som ligger väl i linje med denna bestämmelse. Men det är, enligt utred-

ningen, ingalunda säkert att EG-domstolens praxis kommer att göra det i

framtiden också. Enligt utredningen bör det inte komma i fråga att ta in

bestämmelser i konkurrenslagen som har ett delvis annat syfte och i

vart fall potentiellt annat tillämpningsområde än vad lagen anger. Där-

emot bör det inte finnas något hinder mot att den lagens bestämmelser

om förfarandet osv. görs tillämpliga genom en hänvisning från den lag

där den nationella behörigheten regleras.

Utredningen ansåg att det naturligtvis var lagtekniskt möjligt att lösa

dessa problem. De utgjorde emellertid ett skäl för utredningen att välja

den alternativa lösningen, alltså att ta in bestämmelserna i 1994 års lag

om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och stats-

stödsregler. Den lagens tillämpningsområde anges i 1 § så att det mycket

väl skulle kunna omfatta de nya bestämmelserna: I denna lag finns be-

stämmelser om tillämpningen av de konkurrensregler och regler om

statsstöd som till följd av Sveriges anslutning till Europeiska unionen

gäller här i landet . Utredningen såg systematiska fördelar med att

bestämmelser om tillämpningen av EG:s konkurrensrätt samlas i denna

lag. Utredningen ansåg att det med denna lösning dock borde finnas en

hänvisning till de nya bestämmelserna i 1994 års lag i konkurrenslagen.

Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning.

8.4 Förfaranderegler

8.4.1 Icke-ingripandebesked

Regeringens förslag: Konkurrensverket skall vara behörigt att utfärda

icke-ingripandebesked när det gäller EG:s konkurrensrätt. Detta gäller

dock endast om avtalet eller förfarandet har särskild anknytning till

Sverige.

Utredningens förslag: Konkurrensverket skall inte vara behörigt att

utfärda icke-ingripandebesked med avseende på EG:s konkurrensrätt.

Remissinstanserna: Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Industriför-

bund, Försäkringsförbundet, Advokatfirman[REDACTED_EFTERNAMN] KB och[REDACTED_EFTERNAMN] verket har inte någon möjlighet att i likhet med

kommissionen utfärda comfort letters.

Utredningen uttalar bl.a. följande. Icke-ingripandebeskeden har sitt

främsta värde därigenom att de ger enskilda företag besked från den an-

svariga myndigheten om att ett visst förfarande eller avtal inte strider mot

de konkurrensrättsliga förbuden eller i vart fall om att ett myndighetsin-

gripande inte är aktuellt. Ett icke-ingripandebesked i fråga om EG-rätten

kan ha ett särskilt intresse i sådana fall där ett ingripande med stöd av

konkurrenslagen är uteslutet på grund av någon svensk särreglering, t.ex.

tryckfrihetsförordningen. Den säkerhet som företaget får genom ett icke-

ingripandebesked blir dock i viss mån illusorisk när beskedets innehåll

endast är att Konkurrensverket inte avser att ingripa med stöd av EG-

rätten. Beslut av nationella konkurrensmyndigheter är inte bindande för

en myndighet utanför det egna landet. Ett icke-ingripandebesked hindrar

följaktligen inte att kommissionen eller en annan nationell konkurrens-

myndighet ingriper mot det ifrågasatta förfarandet eller avtalet.

Utredningen anser att det kan ifrågasättas om det i Sverige är sakligt

motiverat att införa en sådan möjlighet. Utredningen anser det vidare inte

motiverat att lägga den extra uppgift på Konkurrensverket som skulle

följa med en behörighet att utfärda icke-ingripandebesked med avseende

på EG:s konkurrensrätt.

Flera remissinstanser anser att det bör finnas en möjlighet för Kon-

kurrensverket att meddela sådana icke-ingripandebesked.

Advokatfirman[REDACTED_EFTERNAMN] KB menar att det faktum att ett icke-ingripande-

besked inte har rättsverkan utanför Sverige, inte är något skäl emot ett

införande av behörighet att meddela icke-ingripandebesked. Vidare anser

man att det är i synnerhet i situationer när konkurrenslagen inte är till-

lämplig, t.ex. på tryckfrihetens område, som företagen kommer att ha

behov av att få besked av Konkurrensverket om verket anser att artik-

larna 81 och 82 är tillämplig, Detta rättssäkerhetsintresse måste enligt

advokatbyrån väga betydligt tyngre än den extra uppgift som skulle följa

med en behörighet för Konkurrensverket att utfärda icke-ingripandebe-

sked även med avseende på tillämpningen av EG-rätten. Sveriges försäk-

ringsförbund menar att icke-ingripandebesked är av stort värde för

strategiska överväganden för ett företag. Inom EG-rätten ges även en

möjlighet att utnyttja sådant förfarande. Att inte överföra möjligheten till

icke-ingripandebesked innebär enligt förbundet bl.a. en inskränkning och

försämring i förhållande till den möjlighet som idag erbjuds när EG:s

konkurrensmyndighet skall pröva saken.
[REDACTED_EFTERNAMN] möjligheten bör enligt förbundet dock inte stängas helt,

men begränsas till fall då det finns särskilda skäl att ta upp en ansökan.

Regeringen anser att Konkurrensverket i likhet med vad som gäller i

fråga om icke-ingripandebesked enligt konkurrenslagen bör vara skyldigt

att pröva en ansökan om icke-ingripandebesked hos myndigheten vad

avser EG-reglerna, i de fall verket är behörigt. Prövningen bör dock be-

gränsas till sådana fall som har en särskild anknytning till Sverige. Även

om sannolikheten kanske inte är så stor att företag ansöker om icke-in-

gripandebesked hos den svenska konkurrensmyndigheten beträffande

avtal eller förfarande som saknar närmare anknytning till Sverige, finns

det enligt regeringens bedömning nämligen inte anledning att öppna en

möjlighet att ta den svenska konkurrensmyndighetens resurser i anspråk

för en icke åsyftad lagtillämpning. Av den anledningen föreslår rege-

ringen en bestämmelse med innebörden att en ansökan om icke-ingripan-

debesked endast skall prövas om avtalet eller förfarandet har särskild an-

knytning till Sverige. För en utförligare beskrivning av vad som avses

med detta hänvisas till författningskommentaren.

8.4.2 Undantag

Regeringens förslag: Konkurrensverket skall ha behörighet att med-

dela undantag främst enligt artikel 84 i förening med artikel 81.3 i

EG-fördraget i de få fall där EG:s tillämpningsförordningar inte är

tillämpliga.

Bestämmelserna i 13 och 14 §§ konkurrenslagen om automatiska

undantag skall tillämpas.

Konkurrensverket skall vara behörigt att återkalla EG-rättsliga

gruppundantag i enskilda fall.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag i

fråga om den generella behörigheten att meddela undantag samt i fråga

om möjlighet för Konkurrensverket att återkalla gruppundantag. Utred-

ningen anser dock att bestämmelserna i 13 och 14 §§ konkurrenslagen

om automatiska undantag inte skall tillämpas.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker att Kon-

kurrensverket ges behörighet att meddela undantag med stöd av artikel

81.3, i synnerhet där artikel 84 i EG-fördraget redan idag, till skillnad

mot i övrigt, ger EG-rättsligt stöd för behörig nationell myndighet att

meddela undantag enligt artikel 81.3.

Flera remissinstanser är kritiska till att utredningen inte föreslagit att

bestämmelserna om automatiska undantag skall vara tillämpliga. Några

instämmer i utredningens slutsatser.

Skälen för regeringens förslag: EG-kommissionen är enligt artikel

9.3 i förordning 17/62 ensam behörig att meddela undantag enligt artikel

81.3 i EG-fördraget. Motsvarande gäller i fråga om tillämpningsförord-

ningarna för transportområdet. En nationell behörighet att tillämpa artik-

larna 81 och 82 i EG-fördraget kommer alltså inte att innefatta en be-

hörighet för den nationella myndigheten att besluta om undantag enligt

artikel 81.3. Konkurrenslagens regler om undantag kan därmed inte

bortsett från vissa undantagsfall aktualiseras vid den nationella tillämp-

ningen av EG:s konkurrensrätt.

Ett undantag från kommissionens exklusiva behörighet att tillämpa

artikel 81.3 framgår av artikel 84. Det är här fråga om förfaranden som

inte faller under tillämpningsförordningarna. I likhet med utredningen

anser regeringen att Konkurrensverket bör ges behörighet att tillämpa

artikel 81.3 i fråga om dessa förfaranden så att artikel 84 kan tillämpas

fullt ut beträffande nämnda undantagsfall.

Regeringen delar också utredningens uppfattning att Konkurrens-

verkets och Marknadsdomstolens behörighet att besluta om undantag

enligt artikel 81.3 inte bör begränsas till sådana situationer som regleras i

artikel 84. Behörigheten bör göras generell i den nationella lagstiftningen

och således omfatta även sådana situationer där artikel 84 inte är tillämp-

lig. Därmed blir det ytterst EG-rätten som sätter gränsen för svenska

myndigheters behörighet i detta avseende. Detta kan få särskild betydelse

i ett vitboksperspektiv, jfr avsnitt 4.4. Kommissionen tänker sig ju att

tillämpningen av artikel 81.3 skall decentraliseras i stor omfattning.

När Konkurrensverket är behörigt att meddela undantag med stöd av

artikel 81.3 bör konkurrenslagens regler om ansökningar om undantag

och om återkallelser av undantag vara tillämpliga. De fall som med den

nuvarande EG-rättsliga regleringen har aktualiserats för undantag på

nationell nivå är avtal om flygförbindelser mellan gemenskapen och

tredje land. Utredningen pekar på att ärenden av detta slag är komplice-

rade och kräver omfattande utredningar. Utredningen anser därför att det

i vart fall för närvarande inte bör införas bestämmelser om att s.k. auto-

matiska undantag i 13 och 14 §§ konkurrenslagen skall vara tillämpliga i

sådana situationer. Enligt dessa bestämmelser måste Konkurrensverket

inom fyra månader antingen fatta beslut med anledning av en anmälan

för undantag eller också göra invändning mot det anmälda avtalet. Görs

inte invändning skall undantag från förbudet i 6 § konkurrenslagen anses

beviljat för en tid av fem år räknat från tidpunkten då avtalet ingicks.

Utredningen anser att fyramånadersfristen regelmässigt torde vara för

kort i de aktuella ärendena och reglerna därför inte ha någon funktion att

fylla. Inte heller den absoluta tidsfristen på ett år som föreskrivs i 13 §

andra stycket torde ha någon betydelse. Reglerna saknar också direkt

motsvarighet i EG-rätten.

Flera remissinstanser är kritiska till utredningens bedömning.

Sveriges Industriförbund anser att även 13 och 14 §§ skall vara till-

lämpliga. Förbundet anser att de flygärenden det handlar om torde vara

fåtaliga och någon olägenhet för Konkurrensverket att göra invändning

om det finns saklig grund kan knappast uppkomma. Sveriges Advokat-

samfund anser att effekten av att inte 13 § skulle tillämpas även med av-

seende på artikel 81.3 torde bli att Konkurrensverket vid hög arbetsbe-

lastning kommer att prioritera de ärenden som löper med tidsfrister på

bekostnad av ärenden om undantag enligt artikel 81.3. Utdragna hand-

läggningstider skulle medföra stora olägenheter för berörda företag på

grund av den osäkerhet som skulle råda under tiden fram till beslutet.

Samfundet anser att Konkurrensverkets behov av en tillräckligt lång

handläggningstid vid prövningen av komplicerade ärenden kan mötas på

ett tillfredsställande sätt genom en tillämpning av 13 § konkurrenslagen.
[REDACTED_EFTERNAMN] yet the

whole purpose of the second sentence of Art 2(1) is to take

agricultural co-operatives substanstially outside Art 85(1) .

Slutsatsen man drar är att artikel 2.1 skulle bli meningslös om inte före-

ningen fick sätta priserna ut mot tredje man.

Vidare kan noteras att det i den rättsvetenskapliga diskussionen anförts

att den svenska lagen förefaller vara strängare än bl.a. förordning 26/62

när föreningen sköter försäljningen. I förhållande till den samverkan av-

seende priser som däri anges i artikel 2.1 andra meningen förefaller den

svenska regeln i 18 c § andra stycket punkt 2 b väl snäv, anses det. Kon-

flikten utpekas som en konflikt med EG:s jordbruksregler varvid den

svenska lagen har att ge företräde. (Rättsutlåtande av Nils Wahl, bilaga 2

till betänkandet Jordbruk och konkurrens, SOU 1995:117)

En annan möjlig tolkning av artikel 2.1 är att förbudet mot skyldig-

heten att hålla samma priser innebär att föreningen inte alls får sätta ut-

priserna på varorna.

Den svenska lagtexten medger inte föreningen rätt att sätta priserna när

varan som försäljs har producerats hos medlemmarna och konkurrensen

på marknaden hindras, begränsas eller snedvrids i väsentlig omfattning.

Av förarbetena framgår att föreningen dock får sätta priset beträffande

försäljning av produkter som vidareförädlats av de råvaror som kommer

från medlemmarna. Därmed torde avses att varan inte längre anses ha

producerats hos medlemmen om den har tillförts ett värde hos före-

ningen, så att den blivit en annan vara eller produktvariant. När det gäller

sådana förädlade varor gäller inte förbudet i 6 § konkurrenslagen när

föreningen prissätter varan.

Vid avgränsningen av det svenska legalundantaget i fråga om prissätt-

ningen motiverades det bl.a. med att förordning 26/62 hade en liknande

regel.

Regeringen anser i likhet vad som sägs i promemorian att innebörden

av förordning 26/62 är inte helt klar men att en del talar för att artikel 2.1

medger att föreningen får sätta priserna när föreningen svarar för försälj-

ningen. Vilken betydelse det har för regeringens överväganden i detta

sammanhang redovisas i ett senare avsnitt.

12.3 Regeringens förslag till ändrade regler

Som framgår av det tidigare sagda har legalundantaget utformats mot

bakgrund av en generellt positiv syn på den typ av samverkan som före-

kommer mellan jordbrukare och andra råvaruproducenter samtidigt som

intresset av konkurrens också har beaktats. I den meningen är det svenska

legalundantaget för viss form av kooperativt samarbete ett småföretags-

undantag. Den avvägning som gjordes vid tillkomsten av legalundantaget

innebar att verksamhet inom primärföreningar undantogs från förbudet i

6 § med de begränsningar som framgår av 18 c § andra stycket, medan

för annat samarbete inklusive de särskilda förhandlingsorganisationerna

för vissa produkter hänvisades till individuell undantagsprövning.

12.4 En primärförenings prissättning när den svarar för

försäljningen till tredje man

Regeringens förslag: En primärförenings prissättning när den svarar

för försäljningen av varor som i någon mening är inlevererade till

föreningen skall falla utanför förbudet i 6 § konkurrenslagen.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Många av remissinstanserna tillstyrker eller läm-

nar förslaget utan erinran. Endast några är tveksamma. En remissinstans

avstyrker.

Stockholms tingsrätt, Konsumentverket, Jordbruksverket, LRF och

Länsstyrelsen i Skåne län tillstyrker. SACO-förbundet Agrifack anser att

förslaget har betydelse för landsbygden. Länsstyrelsen i Norrbottens län

anser att förslaget ligger helt i linje med Marknadsdomstolens

argumentering. Länsstyrelsen i Stockholms län ser de föreslagna

ändringarna som ett led i en anpassning till den europeiska

jordbrukspolitikens regleringar.[REDACTED_EFTERNAMN] jfr 1 kap. 3 § yrkestrafiklagen

(1998:490), YTL.

Med uttrycket därmed jämförbara transporttjänster förstås bl.a. be-

ställningstrafik med buss (jfr 1 kap. 3 § YTL). Härmed avses

yrkesmässig trafik för icke linjebunden persontransport som sker främst

med buss.

Som därmed jämförbara transporttjänster kan även räknas andra tjäns-

ter än taxitjänster eller med taxitjänster nära förknippade tjänster, såsom

att taxiföretaget utför gods- eller budtransporttjänster vid sidan av kärn-

verksamheten med taxitjänster.

Med den definition som här har getts får begreppet taxiföretag en till-

lämpning som gör att även persontransporttjänster med andra fordon än

lätt lastbil eller personbil, främst buss, omfattas. Sådana trafiktjänster

torde dock oftast ha ringa ekonomisk betydelse i sammanhanget.

Av praktiska skäl som redovisats i avsnitt 6.1 avgränsas undantags-

regeln i 18 e § första stycket genom ett högsta antal fordon anmälda för

användning i taxitrafik, se nedan.

En mycket vanlig samverkan i taxibranschen sker genom en beställ-

ningscentral. Därmed förstås i denna lag en gemensam eller fristående

funktion som tar emot beställningar och fördelar transportuppdrag mellan

taxiföretag. Begreppet har beskrivits närmare i avsnitt 11.1.4.

Den gemensamma funktionen behöver inte ha den organisatoriska

formen av en eller flera juridiska personer, men får ha det. Det är i prin-

cip tillräckligt, att den utgör något slag av enhet eller avskild verksam-

hetsfunktion, eller innebär en särskild uppgift vid sidan om den rena

transportverksamheten. En fråga som kommit upp vid remissbehand-

lingen gäller om t.ex. även landstingsägda beställningscentraler omfattas

av de regler som här föreslås. Detta hänger delvis samman med en mer

övergripande fråga om huruvida en sådan landstingsägd beställnings-

central, som förefaller syfta till att samordna avropen för upphandlade

samhällsbetalda tjänster, kan omfattas av förbudet mot konkurrensbe-

gränsande samarbete mellan företag. Denna fråga får lösas i rättstillämp-

ningen. I den mån förbudet i 6 § konkurrenslagen skulle vara tillämpligt

kan bedömningen av räckvidden av undantagsregeln i 18 e § i fråga om

ett sådant samarbete aktualiseras. Även beträffande denna fråga får

hänvisas till rättstillämpningen.

Funktionen kan även utföra annan verksamhet än själva förmedlingen

och ändå omfattas av begreppet beställningscentral. Det är dock inget

krav. Sådan verksamhet måste dock ha samband med mottagandet eller

fördelningen av transportuppdragen. Exempelvis kan det röra sig om in-

köp av taxibilar och teknisk utrustning som behövs för transportverksam-

heten samt marknadsföring o.d.

18 e § Förbudet i 6 § gäller inte för ett skriftligt avtal mellan taxiföre-

tag eller mellan en beställningscentral och taxiföretag om avtalet

1. avser gemensam transportverksamhet genom samverkan i en be-

ställningscentral eller på annat sätt i syfte att uppnå effektivitetsvinster

eller andra sådana ekonomiska fördelar,

2. behövs för att tillgodose det samhälleliga intresset av tillgång till

taxiservice, och

3. omfattar högst 30 taxifordon.

Undantaget enligt första stycket gäller inte

1. till den del samarbetet avser förfarande eller villkor som innebär

eller omfattar

a) fastställande av gemensamma priser,

b) uppdelning av marknader,

c) en uppsägningstid för anslutet taxiföretag som överstiger sex

månader från uppsägningstillfället eller, i fråga om en ekonomisk

förening, villkor att uppsägning inte får göras förrän tidigast efter sex

månader eller längre tid från inträdet, eller

d) förbud för anslutet taxiföretag att efter avtalstidens utgång kon-

kurrera med den gemensamma transportverksamheten, och

2. det är uppenbart att syftet med den gemensamma transportverk-

samheten eller intresset av tillgång till taxiservice enligt första stycket 1

och 2 kan tillgodoses utan att samarbetet omfattar ett sådant för-

farande eller villkor som avses i 1 a d.

Paragrafen är ny. Bestämmelsen innebär att visst närmare angivet sam-

arbete mellan taxiföretag eller mellan en beställningscentral och taxi-

företag är undantaget från förbudsregeln i 6 § konkurrenslagen.

I första stycket uppställs tre kumulativa kriterier för att undantaget

skall gälla.

Av punkt 1 framgår att undantaget omfattar sådana avtal mellan taxi-

företag eller mellan en beställningscentral och taxiföretag som avser

gemensam transportverksamhet genom samverkan i beställningscentral

eller på annat sätt i syfte att uppnå effektivitetsvinster eller andra sådana

ekonomiska fördelar.

Avtalet skall vara skriftligt för att omfattas av undantaget. Detta är ett

ovillkorligt krav. Kravet upprätthålls därför att det finns ett påtagligt be-

hov av att det samarbete som parterna bedriver kan bli föremål för effek-

tiv granskning från främst det allmännas sida. Med skriftlighetskravet

avses att utesluta muntliga avtal. I begreppet skriftlig innefattas också

ingångna avtal på annat varaktigt medium än pappersbaserade avtal (jfr

prop. 1999/2000:89 s. 91). Samma kontrollmöjligheter torde föreligga

om avtal ingåtts på t.ex. ett varaktigt elektroniskt medium.

I uttrycket "gemensam" ligger att fler medlemmar än en enda deltar.

Det behöver å andra sidan inte röra sig om fler än två, även om så får

vara fallet. Undantaget lägger inte hinder i vägen för att vissa av taxi-

företagen tillämpar ett mer lokalt samarbete.

De ekonomiska fördelar som kan vara aktuella har belysts i den all-

männa motiveringen. Generellt sett rör det sig om någon form av sam-

ordning som skapar ekonomisk nytta. Det ligger i sakens natur att de

ekonomiska fördelarna måste vara av beaktansvärt slag.

Enligt punkt 2 krävs vidare att samarbetet behövs för att tillgodose det

samhälleliga intresset av tillgång till taxiservice. Härmed avses att sam-

verkan skall bidra till att allmänt förbättra tillgången till taxiservice.

Kraven bör i detta avseende inte ställas allt för högt. Förhållandena torde

i allmänhet vara sådana att det kan hållas för sannolikt att en taxiservice i

mindre tätbefolkade områden av Sverige inte kan upprätthållas utan en

samverkan av detta slag.

Av punkt 3 följer därtill att samverkan får omfatta högst 30 taxifordon.

Om samverkan överstiger 30 taxifordon gäller alltjämt förbudet i 6 §

konkurrenslagen. Med taxifordon avses antalet fordon anmälda för

användning i taxitrafik enligt YTL. Anmälda fordon registreras i

bilregistret (jfr 71 § bilregisterkungörelsen (1972:599) samt bilaga 1 till

kungörelsen).

I det andra stycket finns en bestämmelse om att undantaget enligt det

första stycket inte gäller i vissa fall. Här hänvisas till avsnitt 11.4. Denna

s.k. spärregel avser samarbete som till sin art är av allvarligt slag, näm-

ligen fastställande av gemensamma priser och uppdelning av marknader.

Vidare gäller det en uppsägningstid för anslutet taxiföretag som över-

stiger sex månader respektive förbud för anslutet taxiföretag att efter av-

talstidens utgång konkurrera med den gemensamma transportverksam-

heten. Om avtalet innehåller en konkurrenssklausul brukar innebörden av

den bl.a. vara att taxiföretaget också är förhindrat att göra reklam för

egen verksamhet vid sidan om den gemensamma marknadsföringen.

I fråga om en ekonomisk förening finns regler i lagen (1987:667) om

ekonomiska föreningar, om rätt för medlem att säga upp sig efter inträdet

(3 kap. 4 §), uppsägningstid och avgång (3 kap. 5 §) m.m. Enligt 3 kap.

4 § första stycket nämnda lag har en medlem rätt att säga upp sig till ut-

träde ur föreningen utan några i lagen angivna inskränkningar. Det får

dock enligt andra stycket i samma paragraf i en förenings stadgar före-

skrivas att uppsägningsrätt inte föreligger förrän efter viss tid, högst två

år, från inträdet. Om registreringsmyndigheten medger det får denna tid

utsträckas till fem år.

Lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar medger således att med-

lemmen under viss tid fråntas möjligheten att med rättslig verkan säga

upp sitt medlemskap i föreningen. Detta kan i det enskilda fallet medföra

inlåsningseffekter. I den föreslagna bestämmelsen kan en tillämpning av

spärregeln komma i fråga om uppsägning enligt stadgarna inte får göras

förrän tidigast efter sex månader eller längre tid från inträdet.

Vad som nu sagts är inte tillämpligt på vad som i nämnda lag sägs om

avgång vid räkenskapsårets utgång eller återbetalning av medel (se 3 kap.

5 § och 4 kap.).

När spärregeln är tillämplig innebär detta att förbudet i 6 §

konkurrenslagen i princip kan tillämpas på de förfaranden eller villkor

som nyss nämnts. Däremot blir 6 § konkurrenslagen inte tillämplig på

övriga delar av avtalet.

Bestämmelsen gäller oavsett vilken juridisk avtalsform samarbetet

kommer till uttryck i. Även t.ex. stadgar för en ekonomisk förening om-

fattas.

28 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka hänsyn som skall tas när

konkurrensskadeavgift fastställs.

Första stycket har bl.a. numrerats och fått ett tillägg. Tillägget består i

punkterna 3 och 4.

Av punkt 3 följer att det faktum att företaget lämnat viktig information

till Konkurrensverket kan tillmätas betydelse vid fastställande av kon-

kurrensskadeavgift, om det gäller företagets egen överträdelse. Företaget

skall i väsentlig mån ha underlättat utredningen. Med detta avses att den

information företaget lämnat är betydelsefull för att kunna konstatera att

företaget överträtt någon av förbudsreglerna i 6 eller 19 § konkurrens-

lagen eller åsidosatt ett villkor som beslutats med stöd av 10 § andra

stycket (jfr 26 §). Däremot avses inte situationen när informationen är

lätt tillgänglig på annat sätt eller redan känd hos Konkurrensverket. Vad

det handlar om här är att företaget samarbetar väl med Konkurrensverket

och tillhandahåller information som berör den egna överträdelsen. Det

kan i sammanhanget ofta vara så att lämnade uppgifter även berör andra

företags överträdelser av förbudsreglerna i konkurrenslagen och att detta

kan vara till nytta för verkets utredning. I den mån så är fallet kan dock

dessa uppgifter rörande andra inte med stöd av detta lagrum tillmätas

rättslig betydelse vid fastställandet av konkurrensskadeavgiften.

Enligt punkt 4 kan även andra omständigheter vara av betydelse. När

det gäller försvårande omständigheter hänvisas till vad som sägs i prop.

1992/93:56 s. 93. När det gäller förmildrande omständigheter kan näm-

nas exempelvis om företaget snabbt upphör med överträdelsen sedan den

påtalats av Konkurrensverket, svår ekonomisk situation för företaget,

påtryckningar på företaget från andra företag, begränsad medverkan i

överträdelsen och om företaget har ålagts att betala skadestånd för över-

trädelsen.

Med tanke på att bestämmelsen med dessa ändringar uttömmande reg-

lerar vilka hänsyn som skall tas när konkurrensskadeavgiften fastställs

har uttrycket särskild tagits bort.

Andra stycket är oförändrat.

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1845) om

tillämpningen av Europeiska gemenskapernas

konkurrens- och statsstödsregler

2 §

Den tidigare 2 § har flyttats till 2 a §. I paragrafen har nu införts de nya

bestämmelserna om behörighet för svenska konkurrensmyndigheter att

tillämpa EG:s konkurrensregler.

Paragrafen är indelad i fyra stycken. Första stycket innehåller de

grundläggande behörighetsreglerna. I andra stycket anges vilka bestäm-

melser i konkurrenslagen som skall tillämpas för det nya syftet. Av tredje

stycket framgår att vissa hänvisningar till konkurrenslagens

bestämmelser skall avse bestämmelser i EG-fördraget. I fjärde stycket,

slutligen, regleras en särskild fråga om överklagande av ett visst slag av

beslut.

Första stycket

Konkurrensverket har huvudansvaret för konkurrensövervakningen på

nationell nivå med stöd av EG:s konkurrensrätt på samma sätt som gäller

sedan tidigare i fråga om konkurrensövervakningen enligt konkurrens-

lagen. Verkets uppgifter motsvarar de uppgifter som EG-kommissionen

har på gemenskapsnivå.

Av första meningen i första stycket framgår att Konkurrensverket får

tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. En utgångspunkt härvidlag

är att verket i och för sig är behörigt att ta upp varje fall på vilket EG:s

konkurrensrätt är tillämplig enligt de principer som EG-domstolen har

formulerat och kan komma att formulera i framtiden. Inom ramen för

denna fakultativa behörighet ankommer det sedan på verket att avgöra

för varje fall om detta bör tas upp till prövning. Detta avgörande får

grundas på lämplighetsöverväganden, där det ifrågasatta förfarandets

anknytning till Sverige är en viktig omständighet att beakta. Såsom

uttalats i den allmänna motiveringen (avsnitt 8) talar principiella och

praktiska skäl för att Konkurrensverket bör ingripa i första hand mot

förfaranden med en närmare anknytning till Sverige. Anknytningen kan

bestå exempelvis i att förfarandet äger rum i Sverige eller har effekter

här. Konkurrensverkets tillgängliga resurser kan också få betydelse för

verkets möjligheter i praktiken att inleda undersökningar. Formuleringen

 får är också avsedd att uttrycka den rätt som verket skall ha att självt

avgöra om ett ifrågasatt avtal eller förfarande skall tas upp till prövning.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 8) har angetts att Konkurrens-

verket får bestämma att antingen EG-rätten eller konkurrenslagen skall

tillämpas eller också båda regelverken. Såsom där angavs skall bedöm-

ningen ske utifrån objektiva grunder, exempelvis att lika fall behandlas

lika.

I ett vitboksperspektiv kan den fakultativa prövningsrätten komma att

få en ny karaktär. Enligt kommissionens förslag kan ärendena komma att

fördelas mellan medlemsstaternas myndigheter efter överläggningar i det

nätverk som kommissionen vill organisera. Detta har behandlats i avsnitt

8.1.

Vad som nu har sagts om Konkurrensverkets fakultativa prövnings-

möjlighet gäller i fråga om ingripanden på grund av anmälningar från

tredje man och verkets egna initiativ.

De bestämmelser i EG-fördraget som Konkurrensverket ges behörighet

att tillämpa är i första hand dels artikel 81.1, som förbjuder konkurrens-

begränsande samarbete mellan företag och motsvarar 6 § konkurrens-

lagen, dels artikel 82, som förbjuder missbruk av en dominerande ställ-

ning och motsvarar 19 § konkurrenslagen. Konkurrensverkets behörighet

enligt paragrafen omfattar även artikel 81.3, som föreskriver en möjlighet

att besluta om undantag från förbudet i artikel 81.1 och motsvarar 8 §

konkurrenslagen. I det sist nämnda hänseendet kan verket dock för när-

varande utnyttja behörigheten bara undantagsvis, eftersom beslut om

undantag nu nästan helt är förbehållna för EG-kommissionen.

Den förevarande bestämmelsen begränsar inte den nationella behörig-

heten att tillämpa de angivna EG-reglerna. Det är i stället EG-rätten som

avgör i vilken utsträckning dessa EG-regler får tillämpas på nationell

nivå. I det hänseendet innehåller bestämmelsen en allmän hänvisning till

rättsakter antagna med stöd av EG-fördraget. De rättsakter som avses är i

första hand de som räknas upp i 5 § punkterna 1 4. Därutöver kan näm-

nas förordning 19/65, i vilken kommissionen bemyndigats att anta

gruppundantagsförordningar.

Undantagsvis kan den nationella behörigheten grundas direkt på be-

stämmelser i EG-fördraget, nämligen artikel 84 och i viss mån artikel 85.

Av andra meningen framgår att också Marknadsdomstolen och Stock-

holms tingsrätt är behöriga att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-för-

draget. Så sker när domstolarna prövar frågor i anslutning till Kon-

kurrensverkets tillämpning av dessa artiklar. I paragrafens andra stycke

anges vilka bestämmelser i konkurrenslagen som skall tillämpas när

prövning sker med stöd av EG-rätten. Detta innebär att den domstols-

prövning som aktualiseras i Stockholms tingsrätt är åläggande av kon-

kurrensskadeavgift (26 §), beslut om undersökningar hos företag (47 §)

eller hos någon annan (48 §) samt prövning av om en skriftlig handling

är skyddad enligt 54 §. Tingsrätten skall också vara behörig att döma ut

viten enligt 59 § konkurrenslagen. I Marknadsdomstolen aktualiseras

överklaganden dels av Konkurrensverkets beslut (60 och 61 §§), dels av

domar och beslut av Stockholms tingsrätt (63 §).

I alla dessa fall initieras domstolsprövningen av Konkurrensverket i

anslutning till verkets tillämpning av EG-rätten.

En prövning av delvis annat slag som också aktualiseras är Marknads-

domstolens prövning enligt 23 § andra stycket och 15 § konkurrenslagen

när ett företag utnyttjar den särskilda talerätten. En förutsättning för den

särskilda talerätten är enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen att Kon-

kurrensverket i ett visst fall har beslutat att inte ålägga ett företag att upp-

höra med en överträdelse av ett förbud. Konkurrensverket skall alltså i ett

beslut ha funnit att en tillämpning av artikel 81 eller 82 inte motiverar

någon vidare åtgärd från verkets sida.

Andra stycket

Genom första meningen i andra stycket görs de flesta av konkurrens-

lagens regler om förfarandet tillämpliga när ett ingripande sker med stöd

av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget.

I åtskilliga av de bestämmelser som skall tillämpas enligt detta stycke

används orden företag och avtal. Dessa begrepp definieras i 3 §, som

därför skall vara tillämplig även när förfarandet gäller ingripanden med

stöd av EG-rätten. Definitionernas innebörd ligger väl i linje med EG-

rätten. Det är vid tillämpningen av bestämmelserna i konkurrenslagen om

förfaranden osv. som den lagens definitioner aktualiseras som en del av

regleringen. Innebörden av de materiella bestämmelserna i artiklarna 81

och 82 bestäms däremot helt av EG-rätten. Skillnaden torde dock vara

väsentligen formell; de svenska definitionerna hämtar sitt innehåll från

EG-rätten (se prop. 1992/93:56 s. 66)

Härefter anges att konkurrenslagens regler i 9 12 §§ om anmälan,

återkallelse och ändring av undantag skall tillämpas. Som har framhållits

i kommentaren till första stycket är det ytterst EG-rätten som avgör i

vilken utsträckning artiklarna 81 och 82 kan tillämpas nationellt. För när-

varande kan undantag enligt EG-rätten meddelas av nationella myndig-

heter bara i fråga om avtal som inte faller under någon tillämpningsför-

ordning. Det är emellertid möjligt att EG-rätten, så som föreslås i kom-

missionens vitbok (se avsnitt 8.1), i framtiden kommer att ge nationella

konkurrensmyndigheter ökade möjligheter att tillämpa artikel 81.3.

I avsnitt 8.4.2 har motiverats varför bestämmelserna i 13 och 14 §§

konkurrenslagen om automatiska undantag även bör vara tillämpliga vid

ingripanden med stöd av EG-rätten. Vidare skall Marknadsdomstolen

vara behörig att besluta om undantag enligt 15 §, dock bara inom ramen

för vad EG- rätten tillåter. Även 16 § skall då vara tillämplig.

Bestämmelserna om icke-ingripandebesked i 20 och 21 §§ kon-

kurrenslagen skall vara tillämpliga av skäl som anges i avsnitt 8.4.1. En

begränsning finns dock som redovisas nedan.

Vidare skall handläggningsregeln i 22 § konkurrenslagen tillämpas i de

få fall där det blir aktuellt att besluta om undantag.

Genom hänvisningen till 23 25 §§ konkurrenslagen blir lagens be-

stämmelser om ålägganden tillämpliga också vid överträdelser av artik-

larna 81.1 och 82 i EG-fördraget. Det gäller även bestämmelsen i

23 § andra stycket om den särskilda talerätten. Någon begränsning i

denna talerätt föreskrivs inte. Det betyder att den omfattar alla förfaran-

den som utgör överträdelser av EG-rätten. En förutsättning för att ett

företag som väcker talan om åläggande mot ett annat företag skall få

framgång är dock att företaget kan lägga fram tillräcklig utredning till

stöd för sin talan. Det finns anledning att utgå från att företagen i allmän-

het inte kommer att finna det meningsfullt att lägga ned de kostnader som

rättegången medför i andra fall än där det ifrågasatta förfarandet har en

närmare anknytning till Sverige. Det har ansetts att det inte behövs någon

särskild regel som begränsar talerätten i internationella förhållanden.

Vid prövningen enligt 23 § får Marknadsdomstolen enligt 15 § kon-

kurrenslagen besluta om undantag, naturligtvis dock endast i den ut-

sträckning som EG-rätten tillåter.

Även bestämmelserna i 26 32 §§ konkurrenslagen om konkurrens-

skadeavgift skall tillämpas vid överträdelser av artikel 81.1 och 82. Mot-

svarande gäller i fråga om åsidosättande av villkor i samband med ett

beslut om undantag. EG-rätten medger, som påpekats tidigare, i

dagsläget mycket begränsade möjligheter för nationella

konkurrensmyndigheter att bevilja undantag enligt artikel 81.3.

Bestämmelsen om konkurrensskadeavgift vid överträdelse av villkor

kommer därför med nuvarande EG-rättsliga reglering sannolikt inte

att tillämpas i någon större utsträckning.

En fråga som uppkommer vid tillämpningen av 28 § konkurrenslagen

på en överträdelse av artikel 81.1 eller 82 är i vilken utsträckning effekter

utanför det svenska territoriet av ett förfarande skall få beaktas när stor-

leken på konkurrensskadeavgiften bestäms. Ett syfte med att införa en

nationell tillämpning av artikel 81 och 82 är att Konkurrensverket skall

ges en möjlighet att utreda förfaranden i hela deras vidd. Det är därför

naturligt att även effekter utomlands av ett förfarande skall kunna beaktas

vid bestämmande av storleken på konkurrensskadeavgiften. Det följer

dock av EG-rätten att påföljder som i annat sammanhang dömts ut för

samma förfarande skall beaktas.

Frågan kan komma att få större betydelse i perspektivet av vitbokens

förslag om att ett nätverk av nationella konkurrensmyndigheter och

kommissionen skall inrättas, jämför avsnitt 8.1.

Hänvisningen i andra stycket till 45 56 §§ konkurrenslagen innebär att

konkurrenslagens regler om uppgiftsskyldighet och undersökning blir

tillämpliga även i fråga om utredningar som rör överträdelser av artikel

81.1 eller 82, jämför avsnitt 8.4.3. Genom hänvisningen till 57 § första

stycket och 59 § konkurrenslagen gäller motsvarande i fråga om före-

läggande av och utdömande av viten i samband med ålägganden enligt

23 § konkurrenslagen att upphöra med överträdelser eller i samband med

ålägganden enligt 45 § att lämna information.

Konkurrenslagens regler om överklagande blir genom hänvisningen till

60 första stycket 1, 2, 3 och 5, 61 och 62 §§ och 63 § första stycket 1, 2,

4 och 5 och andra stycket konkurrenslagen tillämpliga även på domar och

beslut som rör tillämpningen av artikel 81 eller 82. Motsvarande gäller

rättegångsbestämmelserna genom hänvisningen till 64, 65 och 69 §§

konkurrenslagen.

Av andra meningen i andra stycket framgår att en ansökan om icke-in-

gripandebesked endast skall prövas om avtalet eller förfarandet har sär-

skild anknytning till Sverige. Härmed avses i princip att det aktuella

avtalet eller förfarandet har den anknytningen till Sverige att förfarandet

genomförts här i landet eller har effekter här. Saknas sådan särskild

anknytning är Konkurrensverket inte behörig att pröva huruvida

förutsättningarna för icke-ingripandebesked enligt artikel 81 eller 82 i

EG-fördraget är uppfyllda. Det får överlämnas till rättstillämpningen att

närmare precisera vilka faktorer som skall tillmätas betydelse vid be-

dömningen av om anknytningen har tillräcklig styrka.

Vissa av konkurrenslagens regler om förfarande osv. har inte gjorts

tillämpliga. Flertalet av dessa bestämmelser avser företagskoncentration.

Som framgår av avsnitt 8.7 har inte någon lagbestämmelse om rätt till

skadestånd vid överträdelser av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget föres-

lagits. Rättsläget är f.n. inte är helt klart och med hänsyn till detta vore

det olämpligt i vart fall i nuläget att lagreglera rätten till skadestånd vid

överträdelser av artikel 81.1 eller 82. En sådan reglering skulle i dagens

situation få anpassas efter innebörden av föreskrifterna i 33 § kon-

kurrenslagen och skulle därvid kunna innebära att en avvikelse från vad

som senare kommer visa sig vara EG-rättens innebörd beträffande skade-

ståndsskyldighet.

Tredje stycket

Av tredje stycket framgår att hänvisningar till konkurrenslagens

materiella bestämmelser i 6, 8 respektive 19 §§ vid tillämpning av artikel

81 eller 82 i stället skall avse artikel 81.1, 81.3 respektive artikel 82.

Fjärde stycket

Av fjärde stycket framgår att ett beslut av Konkurrensverket av innebörd

att en gruppundantagsförordning som är beslutad av EG-kommissionen

inte skall tillämpas i ett visst fall får överklagas till Marknadsdomstolen.

Genom att bestämmelserna om handläggning i lagen (1996:242) om

domstolsärenden tillämpas gäller samma regler för överklagande i detta

hänseende som i fråga om överklagande av beslut av Konkurrensverket

att återkalla ett undantag som gäller på grund av gruppundantag enligt

17 § konkurrenslagen.

2 a §

Paragrafen motsvarar nuvarande 2 §. I lagtexten har nu införts en ut-

trycklig begränsning till att behörigheten endast avser åtgärder enligt 3 §

och handräckning enligt 4 §.

5 a §

Rådets förordning kräver att kommissionen ges den hjälp som behövs för

att kunna genomföra ett kontrollbesök, om ett företag motsätter sig detta.

I bestämmelsen föreskrivs därför att kommissionen har rätt att få hand-

räckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra ett kontrollbesök

enligt förordningen. Det anges inte uttryckligen att handräckning endast

får lämnas om ett företag motsätter sig besöket men det följer av all-

männa principer att tvångsmedel endast skall användas om behov före-

ligger. Det är alltid fråga om besök som har beslutats av kommissionen.

Kronofogdemyndighetens befogenheter överensstämmer med dem som

kommissionens tjänstemän har enligt artikel 22.2. En möjlighet att få

handräckning står av naturliga skäl inte till buds då det gäller rätten att

begära muntliga förklaringar.

I andra stycket föreskrivs att dessa ärenden skall prövas av Kronofog-

demyndigheten i Stockholms län. Bestämmelsen ersätter forumreglerna i

16 kap. 10 § utsökningsbalken. Avsikten är att samtliga ärenden skall

handläggas av Kronofogdemyndigheten i Stockholms län för att på så

sätt bygga upp den nödvändiga kompetensen inom området. Om en

förrättning äger rum på annan ort än i Stockholm finns möjlighet för

kronofogdemyndigheten att förordna en tjänsteman vid en annan

myndighet för att handlägga målet, dock utan att målet överlämnas.

Av tredje stycket framgår att kronofogdemyndigheten inte skall under-

rätta det företag där kontrollbesöket skall äga rum om att en ansökan om

handräckning har lämnats in. Bestämmelsen skall tillämpas istället för

16 kap. 11 § utsökningsbalken. Regeln är obligatorisk, vilket innebär att

kronofogdemyndigheten alltid är förhindrad att underrätta svaranden om

en handräckningsansökan innan verkställighet sker.

Av andra meningen angivna stycke framgår att övriga bestämmelser i

balken som gäller vid sådan handräckning som avses i 16 kap. 10 § ut-

sökningsbalken skall tillämpas vid handräckning enligt denna paragraf.

Det innebär att bl.a. följande bestämmelser blir tillämpliga: 2 kap. 1 § om

ansökan, 2 kap 15 § om tvångsmedel, 2 kap. 17 § om förrättnings-

mannens befogenheter och 16 kap. 12 § om hur verkställighet sker.

Andra bestämmelser som blir tillämpliga är 18 kapitlets bestämmelser

om överklagande av kronofogdemyndighetens beslut. Av 2 kap. 19 §

följer att kronofogdemyndighetens beslut gäller omedelbart och att

verkställigheten fortgår även om beslutet överklagas, om inte något annat

förordnas av en domstol. Till följd av bestämmelsen i andra stycket skall

kronofogdemyndighetens beslut alltid överklagas till Stockholms

tingsrätt. Det kan särskilt anmärkas att kommissionens beslut att företa

ett kontrollbesök får överklagas i särskild ordning, dvs. till

Förstainstansrätten efter fördragets regler.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari år 2001. En särskild

övergångsbestämmelse har ansetts erforderlig i fråga om utdömande av

konkurrensskadeavgift. Bestämmelsen innebär att konkurrensskadeavgift

inte får dömas ut för överträdelser av artikel 81.1 eller 82 i EG-fördraget,

i den mån överträdelsen eller åsidosättandet i tiden ligger före ikraft-

trädandet. Det innebär att om förfaranden har upphört före ikraftträdandet

någon konkurrensskadeavgift inte kan dömas ut. Om förfarandet pågår

vid ikraftträdandet kan någon konkurrensskadeavgift inte dömas ut, såvitt

avser tiden före ikraftträdandet.

Även i fråga om 5a § föreslås lagförslaget träda i kraft den 1 januari

2001. Enligt artikel 22.6 skall medlemsstaterna vidta nödvändiga

åtgärder inom 18 månader efter det att förordningen har trätt i kraft.

Förordningen trädde i kraft den tjugonde dagen efter offentliggörandet i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning, dvs. den 16 april 1999.

Den försening av ikraftträdandet som nu uppkommer torde sakna

praktisk betydelse

14.3 Förslaget till lag om ändring i 1 § lagen (1970:417)

om marknadsdomstol m.m.

1 §

Den inledande bestämmelsen 1 § första stycket lagen om marknadsdom-

stol m.m. har kompletterats med en hänvisning till lagen (1994:1845) om

tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och

statsstödsregler. Motsvarande ändring har gjorts i andra stycket i lagen

om marknadsdomstol i fråga om undantag från tillämpningen av vissa

förfaranderegler i lagens 14, 15 och 16 22 §§.

14.4 Förslaget till lag om innebörden av begreppen jord-

bruks-, trädgårds- och skogsprodukter i konkurrens-

lagen (1993:20)

Här hänvisas till avsnitt 12.7.4.

Sammanfattning av promemorian om

konkurrenslagen och samarbete i taxibranschen

Konkurrens bidrar till dynamik och omvandlingstryck och främjar där-

med tillväxt och sysselsättning samtidigt som konsumenterna

tillförsäkras ett brett utbud av varor och tjänster av god kvalitet till

rimliga priser. Den svenska marknaden, som är en öppen och liten

ekonomi, uppvisar sedan länge en hög koncentrationsgrad på flera

delmarknader. En hög koncentrationsgrad kan begränsa konkurrensen om

marknaden samtidigt har en begränsad importkonkurrens.

Globaliseringen och EU:s inre marknad innebär emellertid ökade

möjligheter för företagen att vidga sina marknader samtidigt som

konkurrenstrycket utifrån ökar. De små och medelstora företagens

möjligheter att växa och utmana etablerade strukturer blir allt viktigare

samtidigt som behovet av samverkan, främst mellan småföretag för att nå

en stärkt konkurrenskraft, ökar.

I denna promemoria analyseras småföretagssamverkan på den svenska

taximarknaden. Promemorian är resultatet av det beredningsarbete som

pågår i Näringsdepartementet efter remissbehandlingen av departe-

mentspromemorian Små företag och konkurrenslagen Ds 1998:72. En

ytterligare faktor som här beaktas är de beslut som Marknadsdomstolen

meddelade den 27 respektive 31 augusti 1999, som gällde samarbete

inom beställningscentraler i Västerås och Uddevalla (MD 1999:15 och

16).

I promemorian föreslås dels ett undantag i konkurrenslagen för taxi-

samverkan som

 syftar till att uppnå effektivitetsvinster eller andra sådana ekono-

miska fördelar,

 behövs för att tillgodose det samhälleliga intresset av tillgång till

taxiservice, och

 omfattar högst 25 taxifordon.

Undantaget föreslås dock inte gälla för vissa särskilt allvarliga typer av

konkurrensbegränsningar (fastställande av gemensamma priser eller upp-

delning av marknader), om det är uppenbart att syftet med den gemen-

samma transportverksamheten eller intresset av tillgång till taxiservice

kan tillgodoses utan att samarbetet omfattar ett sådant förfarande.

Vidare föreslås ett gruppundantag för sådan taxisamverkan som om-

fattar högst 35 procent av den relevanta marknaden. Förslaget stämmer

väl överens med det gruppundantag som föreslogs i nämnda departe-

mentspromemoria.

Lagförslagen i promemorian om konkurrenslagen och

samarbete i taxibranschen

Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

Härigenom föreskrivs att det i konkurrenslagen (1993:20) skall införas

två nya paragrafer, 18 d e §§, med följande lydelse.

18 d § I denna lag avses med

Taxiföretag: företag som tillhandahåller eller utför taxitjänster eller

därmed jämförbara transporter;

Beställningscentral: en gemensam eller fristående funktion som tar

emot beställningar och fördelar transportuppdrag mellan taxiföretag.

Funktionen kan även utföra sådan verksamhet som har samband därmed.

18 e § Förbudet i 6 § gäller inte för sådant skriftligt avtal mellan taxi-

företag eller mellan en beställningscentral och taxiföretag som

1. avser gemensam transportverksamhet genom samverkan i en beställ-

ningscentral eller på annat sätt i syfte att uppnå effektivitetsvinster eller

andra sådana ekonomiska fördelar,

2. behövs för att tillgodose det samhälleliga intresset av tillgång till

taxiservice, och

3. omfattar högst 25 taxifordon.

Undantaget enligt första stycket gäller inte för samarbete som innebär

fastställande av gemensamma priser eller uppdelning av marknader, om

det är uppenbart att syftet med den gemensamma transportverksamheten

eller intresset av tillgång till taxiservice enligt första stycket 1 2 kan till-

godoses utan att samarbetet omfattar ett sådant förfarande.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förteckning över remissinstanserna

Promemorian Konkurrenslagen och samarbete i

taxibranschen

Göta hovrätt

Kammarrätten i Jönköping

Stockholms tingsrätt

Marknadsdomstolen

Domstolsverket

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

Handelshögskolan vid Göteborgs universitet

Närings- och teknikutvecklingsverket, NUTEK

Konkurrensverket

Konsumentverket

Glesbygdsverket

Vägverket, avdelningen för kollektiv- och yrkestrafik

Länsstyrelsen i Stockholms län

Länsstyrelsen i Dalarnas län

Länsstyrelsen i Jämtlands län

Sveriges Advokatsamfund

Sveriges Industriförbund

Svensk Handel

Företagarnas Riksorganisation

Svenska Taxiförbundet

Taxiägarnas Riksförbund Fria Taxi

Landsorganisationen i Sverige LO

Tjänstemännens Centralorganisation TCO

Sveriges Akademikers Centralorganisation SACO

Svenska Kommunförbundet

Landstingsförbundet

Svenska åkeriförbundet

Svenska Petroleuminstitutet

Advokatfirman[REDACTED_EFTERNAMN] KB

Lagerlöf ätbart mjöl av kött eller andra djurdelar

 04.01 Mjölk och grädde, inte koncentrerade och inte försatta med

socker eller annat sötningsmedel

 04.02 Mjölk och grädde, koncentrerade eller försatta med socker

eller annat sötningsmedel

 04.03 Kärnmjölk, filmjölk, gräddfil, yoghurt, kefir och annan

fermenterad eller syrad mjölk och grädde, även koncentrera-

de, försatta med socker eller annat sötningsmedel, smaksatta

eller innehållande frukt, bär, nötter eller kakao

 04.04 Vassle, även koncentrerad eller försatt med socker eller annat

sötningsmedel; produkter bestående av naturliga mjölkbe-

ståndsdelar, även försatta med socker eller annat sötnings-

medel, inte nämnda eller inbegripna någon annanstans

ur 04.05 Smör och andra fetter och oljor framställda av mjölk

 04.06 Ost och ostmassa

ur 04.07 Fjäderfäägg med skal, färska, konserverade eller kokta

 04.08 Fågelägg utan skal samt äggula, färska, torkade, ångkokta

eller kokta i vatten, gjutna, frysta eller på annat sätt konser-

verade, även försatta med socker eller annat sötningsmedel

ur 07.01 Potatis (med undantag av nyskördad potatis under tiden 6

juni 5 juli), färsk eller kyld

ur 07.09 Sockermajs, färsk eller kyld

ur 07.10 Sockermajs (även ångkokt eller kokt i vatten), fryst

ur 07.12 Torkad potatis och sockermajs, hel, i bitar, skivad, krossad

eller pulveriserad, men inte vidare beredd

ur 07.13 Torkade, spritade baljväxtfrön av sådana slag som används

för livsmedels- eller foderändamål, även skalade eller sönder-

delade

ur 07.14 Maniok- och arrowrot, färska eller torkade, hela eller i bitar

och även i form av pelletar

 10.01 Vete samt blandsäd av vete och råg

 10.02 Råg

 10.03 Korn

 10.04 Havre

 10.05 Majs

 10.07 Sorghum

ur 10.08 Spannmål, annan än bovete, kanariefrö och vildris

 11.01 Finmalet mjöl av vete eller av blandsäd av vete och råg

ur 11.02 Finmalet mjöl av annan spannmål än vete, blandsäd av vete

och råg, ris, bovete, kanariefrö och vildris

ur 11.03 Krossgryn, grovt mjöl (inbegripet fingryn) och pelletar av

annan spannmål än ris, bovete, kanariefrö och vildris

ur 11.04 Spannmål, annan än ris, bovete, kanariefrö och vildris, be-

arbetad på annat sätt (t. ex. skalad, valsad, bearbetad till

flingor eller pärlgryn, klippt eller gröpad), groddar av spann-

mål, hela, valsade, bearbetade till flingor eller malda

ur 11.05 Mjöl, flingor, korn och pelletar av potatis

ur 11.06 Mjöl av sago eller av rötter, stam- eller rotknölar enligt nr

07.14

 11.07 Malt, även rostat

ur 11.08 Stärkelse

 12.01 Sojabönor, även sönderdelade

 12.02 Jordnötter, även skalade eller sönderdelade men inte rostade

eller på annat sätt tillagade

 12.03 Kopra

 12.05 Rapsfrön och rybsfrön, även sönderdelade

 12.06 Solrosfrön, även sönderdelade

ur 12.07 Andra oljeväxtfrön och oljehaltiga frukter (med undantag av

ricinus-, hamp- och oiticicafrön samt bokollon), även sönder-

delade

ur 12.08 Mjöl av oljeväxtfrön eller oljehaltiga frukter (med undantag

av mjöl av senaps-, lin-, ricinus-, hamp- och oiticicafrön samt

av bokollon)

ur 12.12 Sockerbetor, färska eller torkade, även malda

ur 12.14 Lusernmjöl och annat grönmjöl, även i form av pelletar

ur 15.01 Ister; annat svinfett och fjäderfäfett, utsmälta, även

utpressade

eller extraherade med lösningsmedel

ur 15.02 Fetter av nötkreatur, andra oxdjur, får eller getter, råa eller

utsmälta, även utpressade eller extraherade med lösnings-

medel

 15.03 Solarstearin, isterolja, oleostearin, oleomargarin och talgolja,

inte emulgerade, blandade eller på annat sätt beredda

ur 15.04 Fetter och oljor av fisk eller havsdäggdjur samt fraktioner av

sådana fetter eller oljor, även raffinerade men inte kemiskt

modifierade (med undantag av fiskleverolja)

 15.06 Andra animaliska fetter och oljor samt fraktioner av sådana

fetter eller oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifie-

rade

 15.07 Sojabönolja och fraktioner av denna olja, även raffinerade

men inte kemiskt modifierade

 15.08 Jordnötsolja och fraktioner av denna olja, även raffinerade

men inte kemiskt modifierade

 15.09 Olivolja och fraktioner av denna olja, även raffinerade men

inte kemiskt modifierade

 15.10 Andra oljor erhållna enbart ur oliver samt fraktioner av

sådana oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade,

inbegripet blandningar av dessa oljor eller fraktioner med

oljor eller fraktioner enligt nr 15.09

 15.11 Palmolja och fraktioner av denna olja, även

 raffinerade men inte kemiskt modifierade

 15.12 Solrosolja, safflorolja och bomullsfröolja samt fraktioner av

dessa oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

 15.13 Kokosolja, palmkärnolja och babassuolja samt fraktioner av

dessa oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

 15.14 Rapsolja, rybsolja och senapsolja samt fraktioner av dessa

oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

ur 15.15 Andra vegetabiliska fetter och feta oljor (med undantag av

jojoba-, kroton-, lin-, oiticica-, ricin- och tungolja samt frak-

tioner av dessa oljor) samt fraktioner av sådana fetter eller

oljor, även raffinerade men inte kemiskt modifierade

ur 15.16 Animaliska och vegetabiliska fetter och oljor samt fraktioner

av sådana fetter eller oljor, som helt eller delvis hydrerats,

omförestrats (även internt) eller elaidiniserats, även raffine-

rade men inte vidare bearbetade med undantag av produkter

med karaktär av konstgjorda vaxer

 15.17 Margarin; ätbara blandningar och bered ningar av animaliska

eller vegetabiliska fetter eller oljor eller av fraktioner av olika

fetter eller oljor enligt detta kapitel, andra än ätbara fetter och

oljor samt fraktioner av sådana fetter eller oljor enligt nr

15.16

ur 15.18 Animaliska och vegetabiliska fetter och oljor (med undantag

av lin-, oiticica, ricin- och tungolja samt fraktioner av dessa

oljor) samt fraktioner av sådana fetter eller oljor, kokta, oxi-

derade, dehydratiserade, faktiserade, blåsta, polymeriserade

genom upphettning i vakuum eller i inert gas eller på annat

sätt kemiskt modifierade, med undantag av produkter enligt

nr 15.16; oätliga blandningar eller beredningar av animaliska

eller vegetabiliska fetter eller oljor eller av fraktioner av olika

fetter eller oljor enligt detta kapitel, inte nämnda eller inbe-

gripna någon annanstans

ur 16.01 Korv (med undantag av gåsleverkorv) och liknande produkter

av kött, andra djurdelar eller blod; beredningar av dessa

produkter

ur 16.02 Kött, andra djurdelar och blod, beredda eller konserverade på

annat sätt (med undantag av gåsleverpastej)

ur 16.05 Andra ryggradslösa vattendjur än kräftdjur och blötdjur, be-

redda eller konserverade

 17.01 Socker från sockerrör eller sockerbetor samt kemiskt ren

sackaros, i fast form

ur 17.02 Annat socker, inbegripet kemiskt ren laktos, maltos, glukos

och fruktos, i fast form (med undantag av invertsocker); sirap

och andra sockerlösningar utan tillsats av aromämnen eller

färgämnen (med undantag av invertsocker); sockerkulör

 17.03 Melass erhållen vid utvinning eller raffinering av socker

ur 17.04 Fondantmassor, mandelmassor, pastor och andra liknande

halvfabrikat, inte innehållande kakao, i bulk

ur 18.06 Glasspulver, glasspasta (glassmassa), puddingar och liknande

efterrätter samt pulver, flingor, pastor och flytande bered-

ningar endast avsedda för framställning av pudding och annan

liknande efterrätt eller dryck, innehållande kakao

ur 18.06 Livsmedelsberedningar av mjöl, stärkelse eller maltextrakt,

ur 19.01 som inte innehåller kakaopulver eller innehåller mindre än 50

viktprocent kakaopulver, inte nämnda eller inbegripna någon

annanstans; livsmedelsberedningar av varor enligt nr 04.01

04.04, som inte innehåller kakaopulver eller innehåller mindre

än 10 viktprocent kakaopulver, inte nämnda eller inbegripna

någon annanstans

 19.02 Pastaprodukter, såsom spagetti, makaroner, nudlar, lasagne,

gnocchi, ravioli och cannelloni, även kokta, fyllda (med kött

eller andra födoämnen) eller på annat sätt beredda; couscous,

även beredd

ur 19.03 Flingor, gryn o. d., framställda av stärkelse

ur 19.04 Spannmål, annan än majs, i form av korn, förkokt eller på

annat sätt beredd

ur 19.05 Bakverk, även innehållande kakao (med undantag av kex,

småkakor o.d., våfflor och rån (wafers))

ur 20.04, Potatis och produkter av ärter och bönor enligt nr 07.13,

ur 20.06 beredda eller konserverade på annat sätt än med ättika eller

ättiksyra, frysta

ur 20.05, Potatis och produkter av ärter och bönor enligt nr 07.13,

ur 20.06 beredda eller konserverade på annat sätt än med ättika eller

ättiksyra, inte frysta

ur 21.02 Andra encelliga mikroorganismer än jäst, döda (med

undantag av vacciner enligt nr 30.02)

ur 21.04 Homogeniserade sammansatta livsmedelsberedningar, inne-

hållande kött (inbegripet andra djurdelar)

 21.05 Glassvaror, även innehållande kakao

ur 21.06 Livsmedelsberedningar, inte nämnda eller inbegripna någon

annanstans (med undantag av konfektyrer)

23.02 Kli, fodermjöl och andra återstoder, även i form av pelletar,

erhållna vid siktning, malning eller annan bearbetning av

spannmål eller baljväxter

23.03 Återstoder från stärkelseframställning och liknande

återstoder, betmassa, bagass och annat avfall från

sockerframställning, drav, drank och annat avfall från brygge-

rier eller brännerier, även i form av pelletar

23.04 Oljekakor och andra fasta återstoder från utvinning av soja-

bönolja, även malda eller i form av pelletar

23.05 Oljekakor och andra fasta återstoder från utvinning av jord-

nötsolja, även malda eller i form av pelletar

ur 23.06 Oljekakor och andra fasta återstoder (med undantag av

mandelkli) från utvinning av vegetabiliska fetter eller oljor,

andra än de som omfattas av nr 23.04 eller 23.05, även malda

eller i form av pelletar

23.08 Vegetabiliska ämnen och vegetabiliskt avfall samt vegeta-

biliska återstoder och biprodukter av sådana slag som används

vid utfodring av djur, inte nämnda eller inbegripa någon

annanstans, även i form av pelletar

ur 23.09 Beredningar av sådana slag som används vid utfodring av

djur (med undantag av hundbröd samt sådana vitamin- och

mineralfodermedel som inte innehåller torrmjölk)

25.10 Naturliga kalciumfosfater, naturliga aluminiumkalciumfos-

fater och fosfatkrita

ur 28.08 Salpetersyra

ur 28.09 Fosforpentoxid och ortofosforsyra

 28.14 Ammoniak, vattenfri eller i vattenlösning

ur 28.34 Kalium-, kalcium- och magnesiumnitrat

ur 28.35 Kalium- eller kalciumpolyfosfater (inbegripet meta- och

pyrofosfater), kaliumortofosfater och kalciumhydrogenorto-

fosfat (dikalciumfosfat)

 31.01 Gödselmedel

 31.05

ur 35.02 Äggalbumin

35.05 Dextrin och annan modifierad stärkelse (t.ex. förklistrad eller

förestrad stärkelse); lim och klister på basis av stärkelse, dex-

trin eller annan modifierad stärkelse

ur 35.07 Enzympreparat innehållande födoämnen

ur 38.09 Beredda glätt- och appreturmedel av sådana slag som används

inom textil-, pappers- eller läderindustrin eller inom liknande

industrier, på basis av stärkelse eller stärkelseprodukter (med

undantag av varor i detaljhandelsförpackningar vägande per

styck högst 1 kg netto)

ur 38.23 Tekniska enbasiska fettsyror (med undantag av olein, linolje-

fettsyra och andra fettsyror med ett jodtal av minst 170,

ricinoljefettsyra, dehydratiserad ricinoljefettsyra, högraffine-

rad tallfettsyra och ullfettsyra); sura oljor från raffinering

ur 38.24 Beredda bindemedel för gjutformar eller gjutkärnor på basis

av stärkelse eller stärkelseprodukter

Lagrådets yttrande över lagförslagen i fråga om

konkurrenslagen och lantbruket

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-05-09

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 4 maj 2000 (Näringsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20),

2. lag om innebörden av begreppen jordbruks-, trädgårds- och

skogsprodukter i konkurrenslagen (1993:20).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av rättssakkunnige Per[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 maj 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:140 Konkurrenspolitik för

förnyelse och mångfald.

 Tidigare 5 § upphävd genom 1994:1846.

 Senaste lydelse 1998:648.

 Senaste lydelse 1998:648.

1 Senaste lydelse 1998:649.

 Tidigare 5 § upphävd genom 1994:1846.

1 Frågan om skogsprodukter bör omfattas av bestämmelsen tas inte ställning till

i denna

promemoria, jfr ett utförligare resonemang på s. 37 f. som hänvisar till det av

Konkurrensverket lämnade förslaget om att slopa undantaget vad avser

skogsprodukter.

2 Frågan om skogsprodukter bör omfattas av bestämmelsen tas inte ställning till

i denna

promemoria, jfr ett utförligare resonemang på s. 37 f. som hänvisar till det av

Konkurrensverket lämnade förslaget om att slopa undantaget vad avser

skogsprodukter.

3 Frågan om skogsprodukter bör omfattas av lagen tas inte ställning till i denna

promemoria, jfr ett utförligare resonemang på s. 37 f. som hänvisar till det av

Konkurrensverket lämnade förslaget om att slopa lantbruksundantaget i 18 c §

konkurrenslagen vad avser skogsprodukter.

4Bilagan överensstämmer med bilagan i förslaget till lag om innebörden av

begreppen

jordbruks- trädgårds- och skogsprodukter i konkurrenslagen (1993:20), som

redovisas i

bilaga 17.

5 Se fotnot 3.

Prop. 1999/2000:140

4

1

8

1

22

1

25

1

61

1

133

1

172

34

246

78

248

1

259

12

260

26

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 2

261

26

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 3

262

26

265

1

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 4

266

0

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 5

271

62

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 6

275

59

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 7

277

62

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 8

278

62

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 9

279

59

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 10

280

62

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 11

281

59

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 12

287

1

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 13

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 14

290

8

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 15

291

46

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 16

299

1

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 17

300

0

Prop. 1999/2000:140

Bilaga 18

302

1

Prop. 1999/2000:140