/1/

1 Senaste lydelse 1988:875.

Regeringens proposition

1991/92: 31

om vissa internationella åtaganden på atomansvarsområdet, m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits

upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 17 oktober 1991.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

Reidunn Laurén

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att Sverige skall ratificera det s.k.

gemensamma protokollet rörande tillämpningen av Wien- och

Pariskonventionerna

om atomansvar. Protokollet upprättades den 21 september 1988 inom

FNs atomenergiorgan IAEA i Wien och har hittills undertecknats av

ett tjugotal stater.

Wienkonventionen och Pariskonventionen reglerar det civilrättsliga

skadeståndsansvaret gentemot tredje man vid atomolyckor. Protokollet

länkar samman de båda konventionssystemen. Detta sker genom att

det geografiska tillämpningsområdet för båda konventionerna

utvidgas. Härigenom kan fler skadelidande än för närvarande

få ekonomisk ersättning enligt någon av konventionerna. Detta

är till fördel för svenska skadelidande i händelse av en atomolycka

utom riket i en stat som har tillträtt Wienkonventionen och det

gemensamma protokollet.

I propositionen föreslås vidare att det högsta belopp som innehavaren

av en atomanläggning i Sverige ansvarar för vid en atomolycka

höjs från 800 milj. kr till 1 200 milj. kr. Detta förslag grundas

bl.a. på partiledaröverenskommelsen i januari 1991 rörande

utformningen

av den framtida energipolitiken.

Det sistnämnda förslaget föranleder en ändring av

atomansvarighetslagen.

Ändringen avses träda i kraft den 1 januari 1992.

Förslag till

Lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968: 45)

Härigenom föreskrivs att 17 § atomansvarighetslagen (1968:45)

skall ha följande lydelse.

17 §1

/kolumn1/ För innehavare av atomanläggning i Sverige är ansvarigheten

enligt denna lag begränsad till 800 miljoner kronor för varje

atomolycka. Såvitt gäller anläggning enbart för framställning,

behandling eller förvaring av obestrålat uran är ansvarigheten

dock begränsad till 100 miljoner kronor för varje olycka. Detsamma

gäller i fråga om atomolyckor som uppkommer under transport av

sådant uran. För innehavare av atomanläggning utom riket bestämmes

ansvarighetsbeloppet enligt anläggningsstatens lag. I fråga om

atomolycka som inträffar under transport av atomsubstans avser

anläggningsinnehavarens

ansvarighet enligt denna lag för andra skador än skada på

transportmedlet

icke i något fall lägre sammanlagt belopp än 100 miljoner kronor.

/kolumn2/ För innehavare av atomanläggning i Sverige är ansvarigheten

enligt denna lag begränsad till 1 200 miljoner kronor för varje

atomolycka. Såvitt gäller anläggning enbart för framställning,

behandling eller förvaring av obestrålat uran är ansvarigheten

dock begränsad till 100 miljoner kronor för varje olycka. Detsamma

gäller i fråga om atomolyckor som uppkommer under transport av

sådant uran. För innehavare av atomanläggning utom riket bestämmes

ansvarighetsbeloppet enligt anläggningsstatens lag. I fråga om

atomolycka som inträffar under transport av atomsubstans avser

anläggningsinnehavarens

ansvarighet enligt denna lag för andra skador än skada på

transportmedlet

icke i något fall lägre sammanlagt belopp än 100 miljoner kronor.

De belopp som anges i första stycket innefattar icke ränta eller

ersättning för rättegångskostnad.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 oktober 1991

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Laurén

Proposition om vissa internationella åtaganden på atomansvarsområdet,

m. m.

1 Inledning

Frågor om civilrättsligt skadeståndsansvar i samband med atomolyckor

regleras bl.a. i två internationella överenskommelser, konventionen

den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område

(Pariskonventionen)

och konventionen den 21 maj 1963 om ansvarighet för atomskada

(Wienkonventionen).

Under 1980-talet fördes diskussioner mellan det till Organisationen

för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) hörande

atomenergiorganet

Nuclear Energy Agency (NEA) och FNs atomenergiorgan International

Atomic Energy Agency (IAEA) om att åstadkomma en koppling mellan

de båda konventionerna i syfte att utvidga deras geografiska

tillämpningsområde.

Arbetet ledde fram till att ett Gemensamt protokoll rörande

tillämpningen

av Wienkonventionen och Pariskonventionen antogs vid en diplomatisk

konferens i Wien den 21 september 1988.

Texten till det gemensamma protokollet i engelsk lydelse och i svensk

översättning bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga.

Inom justitiedepartementet utarbetades därefter promemorian (Ds

1991:6) Förutsättningarna för ett svenskt tillträde till det

gemensamma protokollet rörande tillämpningen av Wienkonventionen

och Pariskonventionen. I promemorian föreslås att Sverige skall

ratificera det gemensamma protokollet. Promemorian innehåller också

överväganden om behovet av lagstiftningsåtgärder för att

en ratifikation skall kunna ske.

Promemorian har remissbehandlats. Remissyttranden har avgetts av

justitiekanslern,

hovrätten över Skåne och Blekinge, räddningsverket,

försäkringsinspektionen,

statens strålskyddsinstitut, statens vattenfallsverk, statens

kärnkraftinspektion,

ABB Atom AB, Forsmarks kraftgrupp AB, Sjöassuradörernas förening,

Svenska atomförsäkringspoolen, Sveriges Ångfartygs Assurans Förening

samt Sydkraft AB. En sammanställning av remissyttrandena har

upprättats

inom justitiedepartementet och finns tillgänglig i

lagstiftningsärendet

(dnr 91-333).

I januari 1991 slutfördes överläggningar mellan socialdemokraterna,

folkpartiet liberalerna och centerpartiet angående utformningen av

energipolitiken. I den överenskommelse som slöts mellan partierna

den 15 januari 1991, benämnd Partiledaröverenskommelse om

energipolitiken,

uttalas i samband med behandlingen av vissa kärnsäkerhetsfrågor

bl.a. att en höjning av ansvarsbeloppet för anläggningsinnehavare

bör genomföras. Regeringen har härefter förelagt riksdagen

vissa på överenskommelsen grundade förslag. Frågan om en höjning

av ansvarsbeloppet togs dock inte upp i det sammanhanget (se prop.

1990/91:88).

Under ärendets beredning i justitiedepartementet har beträffande

sistnämnda fråga yttrande inhämtats från den svenska

atomförsäkringspoolen

rörande försäkringsutrymmet för ansvarsförsäkring på

atomskadeområdet. Vidare har överläggningar hållits den 4 juni

1991 med företrädare för atomförsäkringspoolen och

kärnkraftsindustrin

angående de närmare förutsättningarna för en höjning av

anläggningsinnehavarnas ansvarsbelopp.

Jag avser nu att ta upp frågan om att genomföra dessa båda förslag.

2 Ansvaret för atomskador 2.1 Allmänt

Internationella bestämmelser om ansvarighet för skador som har

orsakats av atomolyckor finns i den år 1960 avslutade

Pariskonventionen.

Enligt den konventionen är innehavaren av en atomanläggning strikt

ansvarig för skador som uppkommer i samband med driften av

anläggningen

upp till ett visst belopp för varje olycka.

Pariskonventionen kompletteras av en i Bryssel år 1963 avslutad

konvention

om supplerande statsansvar (tilläggskonventionen). Denna konvention

syftar till en civilrättslig reglering av frågan om ersättning

av statsmedel vid stora olyckor. Enligt tilläggskonventionen utgår

ersättning av statsmedel i den mån ansvarighetsbeloppet enligt

Pariskonventionen inte förslår till full ersättning åt de

skadelidande.

Härigenom har ett system med gemensamma bidrag till en fond för

särskilt omfattande katastrofer byggts upp. Endast stater som har

ratificerat Pariskonventionen får tillträda tilläggskonventionen.

Dessa båda konventioner syftar till en regional reglering för

Västeuropa

av atomansvarighetsfrågorna. Sverige har ratificerat båda

konventionerna.

Det finns också en världsomfattande konvention i ämnet, nämligen

den år 1963 avslutade Wienkonventionen. Sverige har inte tillträtt

denna konvention.

Wienkonventionen och Pariskonventionen överensstämmer i fråga

om de grundläggande principerna och i stor utsträckning även

när det gäller utformningen av de enskilda bestämmelserna.

Konventionerna

utarbetades i nära samråd mellan dåvarande organisationen för

ekonomiskt samarbete (OEEC), numera OECD, och IAEA.

Paris- och Wienkonventionerna vilar båda på fyra huvudprinciper:

-- strikt ansvar;

-- ansvaret kan endast utkrävas av innehavaren av en atomanläggning

(s.k. kanalisering);

-- ansvaret är begränsat till beloppet; -- anläggningsinnehavaren

är skyldig att vara försäkrad för skador, eller ha annan godkänd

ekonomisk garanti, upp till begränsningsbeloppet.

Pariskonventionen har ratificerats av 14 stater och

tilläggskonventionen

av 11 stater, alla västeuropeiska. 14 stater, varav tre europeiska

(Jugoslavien, Ungern och Polen), har anslutit sig till

Wienkonventionen.

Ingen stat har tillträtt både Pariskonventionen och Wienkonventionen.

Sverige har som nämnts ratificerat såväl Pariskonventionen som

tilläggskonventionen. Till båda konventionerna hör vidare två

tilläggsprotokoll från år 1964 och två tilläggsprotokoll från

år 1982. Sverige har tillträtt även dessa protokoll. Denna

konventionsreglering

ligger till grund för de svenska bestämmelserna om ansvarighet

för skador orsakade av atomolyckor, se atomansvarighetslagen

(1968:45).

Även lagstiftningen i Danmark, Norge och Finland bygger på

Pariskonventionen

och tilläggskonventionen. Mellan de nordiska länderna råder på

detta område en praktiskt taget fullständig rättslikhet, utom

såvitt avser storleken av gällande ansvarsbelopp där Sverige

har de högsta.

Pariskonventionen och tilläggskonventionen i de engelska och franska

versionerna samt översättningar till svenska finns intagna i prop.

1968:25 med förslag till atomansvarighetslag m.m. Wienkonventionen

i de engelska och franska versionerna samt översättning till svenska

finns intagen i en inom justitiedepartementet år 1966 utarbetad

promemoria

(SOU 1966:29) Atomansvarighet III.

2.2 Ansvaret enligt Paris- och tilläggskonventionerna

Enligt artikel 7 i Pariskonventionen kan anläggningsinnehavarens

ansvar bestämmas till 15 milj. särskilda dragningsrätter, SDR

(1 SDR = ca 8 kr). Beloppet får dock sättas högre eller lägre

än detta riktvärde, dock lägst 5 milj. SDR.

Pariskonventionens regler om anläggningsinnehavarens ansvar

kompletteras

av tilläggskonventionens ersättningssystem. Enligt

tilläggskonventionen

bär anläggningsinnehavaren det primära ansvaret i enlighet med

de nationella regler som fastställts på grundval av bestämmelserna

i Pariskonventionen. Därtill kommer enligt tilläggskonventionen

ett subsidiärt ansvar för staterna. Detta bärs i första hand

av den stat där den skadeorsakande atomanläggningen finns

(anläggningsstaten).

I andra hand ansvarar samtliga konventionsstater gemensamt.

Anläggningsstatens

ansvar är begränsat till att täcka skador upp till 70 milj.

SDR (ca 560 milj. kr). För den del av en skada som ligger inom

intervallet

70-120 milj. SDR (ca 960 milj kr) bidrar gemensamt de stater som är

anslutna till tilläggskonventionen enligt en särskild formel beräknad

efter bruttonationalprodukt resp. kraftproduktion.

Eftersom den övre gränsen för anläggningsinnehavarnas ansvar

kan variera från stat till stat (jfr vad jag tidigare har sagt om

artikel 7 i Pariskonventionen), innebär det nu anförda att det

intervall inom vilket anläggningsstaten svarar får en nedre gräns

som varierar från stat till stat.

Genom kombinationen av Pariskonventionen och tilläggskonventionen

bildas således ett ersättningssystem med tre steg. I det första

steget finns anläggningsinnehavarens ansvar upp till en viss, för

varje stat individuell nivå. Därefter tar anläggningsstatens

ansvar vid upp till nivån 70 milj. SDR. Vid den nivån går ansvaret

över på konventionsstaterna gemensamt upp till nivån 120 milj. SDR.

Genom 1982 års tilläggsprotokoll till tilläggskonventionen höjdes

beloppen för den övre gränsen i det andra resp. tredje steget

till 175 milj. SDR (ca 1 400 milj. kr) resp. 300 milj. SDR (ca 2 400

milj. kr).

Sverige har tillträtt protokollen och har också genomfört de

lagändringar som är påkallade med anledning härav (prop. 1981/82:163,

LU 1982/83:15, rskr. 88). Beträffande 1 och 31 §§

atomansvarighetslagen

gäller dock att dessa lagändringar ännu ej har satts i kraft

i avvaktan på protokollens ikraftträdande, jfr SFS 1982:1275 och

1988:1162. Protokollen har emellertid nyligen trätt i kraft sedan

Nederländerna som sista konventionsstat ratificerat dessa den 1

augusti 1991. Regeringen avser därför att genom förordning sätta

i kraft resterande delar av 1982 års lagstiftning så snart

notifiering

om protokollens ikraftträdande har erhållits från den Belgiska

regeringen som är depositarie avseende dessa.

Vad gäller de båda konventionernas närmare innehåll får här

hänvisas till prop. 1968: 25 med förslag till atomansvarighetslag

m.m. och till prop. 1981/82: 163 Ändring i atomansvarighetslagen.

2.3 Ansvaret enligt atomansvarighetslagen

I 17 § atomansvarighetslagen har de svenska anläggningsinnehavarnas

ansvar fastställts till 800 milj. kr per olycka. För en anläggning

som är avsedd enbart för framställning, behandling eller förvaring

av obestrålat uran -- samt vid transport av sådant uran -- är

motsvarande belopp 100 milj. kr. Ansvaret skall vara täckt av

försäkring,

som skall motsvara 120 %

 av ansvarsbeloppet, eller av någon annan ekonomisk garanti.

Frågan om skadeståndsansvaret vid atomolyckor prövades senast

våren 1988 i samband med att riksdagen tog ställning till och biföll

ett förslag i proposition 1987/88: 139 angående en höjning av

anläggningsinnehavarens ansvar från 500 milj. kr till 800 milj.

kr per olycka (LU 1987/88: 32, rskr.321). Den nya högre

ansvarsgränsen

trädde i kraft den 1 januari 1989 (SFS 1988: 875).

Utgångspunkten för den svenska lagstiftningen är att ansvaret

för atomskador i första hand skall bäras av kärnkraftsindustrin

(jfr NU 1986/87: 12 s. 33). Enligt de internationella konventioner

på vilka den svenska lagstiftningen vilar måste emellertid som jag

tidigare har anfört (se avsnitt 2.1) anläggningsinnehavarens ansvar

vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti.

När riksdagen våren 1988 behandlade frågan om en höjning av

ansvarsbeloppet tillät kapaciteten på återförsäkringsmarknaden

-- såvitt avsåg ansvarsförsäkring -- inte en större höjning

än den som då gjordes. Därvid beaktades dels att ansvarsförsäkringen

måste tecknas så att den motsvarar 120 %

 av ansvarsbeloppet, dels att kapaciteten på sakförsäkringsområdet

inte fick påverkas i sådan omfattning att säkerheten för de

lån som tagits i kärnkraftverken skulle påverkas i nämnvärd

mån (jfr prop. 1987/88: 139 s. 8).

Riksdagen har förutsatt att regeringen med hänsyn till frågans

vikt noga följer utvecklingen på området och efter hand som

förhållandena

på försäkringsområdet medger det återkommer till riksdagen

med förslag om höjning av ansvarsbeloppet för anläggningsinnehavarna

(se 1989/90: LU29).

Jag återkommer i avsnitt 3.2 till frågan om en höjning av

ansvarsbeloppet.

Utöver de ersättningsregler som har föranletts av konventionerna (28-

31 §§) infördes i atomansvarighetslagen genom 1982 års lagstiftning

ett "fjärde steg". Enligt detta skall svenska staten, i de fall

en anläggningsinnehavare här i riket är ansvarig, under vissa

förutsättningar utge ersättning med sammanlagt tre miljarder

kr (31 a §). I detta belopp är ersättningarna för första

-- tredje stegen inräknade. Om inte heller detta belopp förslår

för att täcka skadorna, kan riksdagen besluta om ytterligare

ersättning

enligt grunder som fastställs i särskild lag (33 §). En närmare

redogörelse för det geografiska tillämpningsområdet för

ersättningsnivåerna

i de olika stegen och för omfattningen av de åtaganden som dessa

föranleder för den svenska staten finns intagen i prop. 1987/88:

139 s. 6 och 7. Jag får här hänvisa till den redogörelsen.

2.4 Det gemensamma protokollet 2.4.1 Bakgrunden till arbetet

Trots de likheter som finns mellan Pariskonventionen och

Wienkonventionen

har det hittills inte funnits någon koppling mellan dem. Den

ursprungliga

tanken var att parter som tillträtt Pariskonventionen också skulle

kunna ansluta sig till Wienkonventionen. Denna idé kom emellertid

aldrig att förverkligas, huvudsakligen av det skälet att en samtidig

tillämpning av konventionerna visade sig kunna ge upphov till

konflikter

och tillämpningsproblem.

Följden är att stater som är anslutna till Wienkonventionen

betraktas som icke-konventionsstater i Pariskonventionens mening och

vice versa. Ingen av konventionerna blir därför tillämplig på

skador som uppstår i en stat som är ansluten till det ena

konventionssystemet,

om den olycka som orsakat skadan har inträffat i en stat som är

ansluten till det andra konventionssystemet. Om t.ex. en atomolycka

inträffar i en atomanläggning som är belägen i en stat som

är ansluten till Pariskonventionen och orsakar skador på personer

eller egendom i en stat som är ansluten till Wienkonventionen, är

varken Pariskonventionen eller Wienkonventionen tillämplig på sådana

skador. Rättsläget är i princip detsamma i den omvända situationen.

Också i fall då en atomolycka inträffar under transport av nukleärt

material mellan en atomanläggning som är belägen i en stat som

är ansluten till Wienkonventionen och en atomanläggning i en stat

som är ansluten till Pariskonventionen blir reglerna om förhållandet

till icke-konventionsstater tillämpliga. Enligt Pariskonventionen

(artikel 2) kan dock en stat genom nationell lagstiftning utsträcka

tillämpningsområdet så att även skador i icke-konventionsstater

täcks, jfr 3 § andra stycket atomansvarighetslagen. Många (men

inte alla) stater har utnyttjat den möjligheten. Wienkonventionen

innehåller ingen motsvarande bestämmelse.

Mot denna bakgrund påbörjade NEA och IAEA redan under början

av 1970-talet diskussioner om att åstadkomma en koppling mellan

Paris-

och Wienkonventionerna. Arbetet syftade bl.a. till att undanröja

eventuella lagkonflikter som skulle kunna uppstå vid en samtidig

tillämpning av konventionerna. Huvudsyftet var emellertid att ge

de skadelidande bättre möjligheter att få ersättning vid atomolyckor.

Tanken var att det skulle ske genom att de skadelidande i en stat

som var ansluten till någon av de båda konventionerna skulle få

möjlighet att kräva ersättning enligt någon av konventionerna

även om den skadeorsakande anläggningen var belägen i en stat

som var ansluten till den andra konventionen. Diskussionerna om detta

dog dock ut på 1970-talet. Orsaken till det torde ha varit brist

på intresse för saken i de berörda staterna.

Under början av 1980-talet stod det klart att anslutningen till

de båda huvudkonventionerna sannolikt inte skulle bli mycket större

än den varit redan från början. Arbetet inom NEA och IAEA togs

upp igen och fick särskild aktualitet efter den svåra olyckan 1986

i kärnkraftverket i staden Tjernobyl i Sovjetunionen. I ljuset av

denna olycka framstod den begränsade och splittrade anslutningen

till konventionsregleringen som en allvarlig brist. Konsekvenserna

av att stå utan ett heltäckande internationellt instrument som

reglerar ansvarsförhållandena gentemot offren för en olycka med

gränsöverskridande effekter kom att demonstreras på ett mycket

påtagligt sätt.

De styrande organen inom de båda organisationerna blev ense om att

den enklaste och mest praktiska lösningen för att uppnå de tidigare

angivna målsättningarna var att formalisera förhållandet mellan

de båda konventionerna genom ett gemensamt protokoll. Genom

protokollet

avsåg man att åstadkomma en "kvasi-kontraherande" situation,

samtidigt

som man genom lagvalsregler skulle garantera att endast en av

konventionerna

kan bli tillämplig i varje särskilt fall. Man hade också

förhoppningen

att en sådan lösning skulle kunna medverka till en bredare anslutning

till Wienkonventionen.

Sedan en gemensamt sammansatt grupp av regeringsföreträdare inom

NEA och IAEA enats om texten till det gemensamma protokollet antogs

detta enhälligt vid en diplomatkonferens den 21 september 1988.

Protokollet har hittills undertecknats av ett tjugotal stater,

däribland

Danmark, Finland, Norge och Sverige. Danmark har som första nordiska

land ratificerat protokollet 1989. Norge har ratificerat detta under

våren 1991. Förberedelser för att kunna ratificera protokollet

pågår enligt uppgift för närvarande i Finland. Av övriga Parisstater

har Italien ratificerat protokollet under våren 1991 och

Nederländerna

i augusti 1991. Av Wienstaterna har Chile, Egypten, Ungern och Polen

ratificerat protokollet. För att protokollet skall träda i kraft

fordras att fem stater ur vardera konventionsgruppen har ratificerat

detta (jfr artikel VII). För närvarande saknas således endast

en stat från vardera konventionsgruppen för att kraven på

ikraftträdande

skall vara uppfyllda.

I detta sammanhang bör vidare framhållas att ett arbete inom IAEA

med en revision av Wienkonventionen påbörjades år 1989 av en för

ändamålet särskilt tillsatt arbetsgrupp. Arbetet bedrivs sedan

våren 1990 av IAEAs ständiga utskott för civilrättsligt ansvar

vid kärnkraftsolyckor.

Avsikten är att en konferens om revision av Wienkonventionen skall

äga rum under år 1992/93. I detta arbete deltar ett mycket stort

antal stater (däribland Sverige) och internationella organisationer.

I det följande avsnittet kommer jag att lämna en kortfattad

beskrivning

av innehållet i det gemensamma protokollet.

2.4.2 Innehållet i det gemensamma protokollet

Protokollet vilar på två huvudprinciper. Den första principen

innebär att det skapas en länk eller en "bro" mellan de två

konventionerna

genom att protokollet -- såvitt gäller stater som är anslutna

till någon av konventionerna -- avskaffar skillnaden mellan

konventionsstater och icke-

konventionsstater (Contracting Parties and non-Contracting States)

vad gäller de operativa bestämmelserna i endera konventionen.

Den andra principen innebär att antingen Wienkonventionen eller

Pariskonventionen görs exklusivt tillämplig på en atomolycka

genom lagvalsregler.

Preambeln

Efter en hänvisning till de berörda konventionerna framhåller

preambeln de punkter som nämnts tidigare: likheten mellan

konventionerna

när det gäller det materiella innehållet, de svårigheter som

kan uppstå vid en samtidig tillämpning av dem och det dubbla syftet

med det gemensamma protokollet.

Artikel I

Artikeln innehåller definitioner av Wienkonventionen resp.

Pariskonventionen.

Med dessa begrepp avses den konventionstext som vid varje särskild

tidpunkt är gällande för en stat som är ansluten till protokollet.

Under utarbetandet av protokollet diskuterades ingående vilken

betydelse

det kunde få att olika textversioner kan tänkas bli tillämpliga

i kraft av det gemensamma protokollet samt frågan huruvida man kunde

hänvisa i protokollet till texter som ännu inte tillkommit vid

tiden för antagandet av protokollet. Man enades därvid om att

alla gällande versioner skall kunna tillämpas, även framtida

sådana. En stat som är ansluten till Pariskonventionen och dessutom

till tilläggsprotokollet från 1982 är alltså skyldig att i

förhållande

till stater anslutna till Wienkonventionen och det gemensamma

protokollet

tillämpa 1982 års version av Pariskonventionen.

Artikel II

Denna artikel ger uttryck för den grundläggande regeln i protokollet

enligt vilken anläggningsinnehavarens ansvar för en atomolycka

utvidgas till att omfatta skador som inträffat i en stat som är

ansluten till det andra konventionssystemet. Om således en atomolycka

inträffar i en atomanläggning som är belägen i en stat som

är ansluten till Pariskonventionen och olyckan ger upphov till t.ex.

skador på personer eller egendom i en stat som är ansluten till

Wienkonventionen, så är anläggningsinnehavaren ansvarig också

för dessa skador. Motsvarande gäller om anläggningen ligger

i en stat som är ansluten till Wienkonventionen och skadan inträffar

i en stat som är ansluten till Pariskonventionen.

Anläggningsinnehavarens

ansvar bestäms enligt den konvention till vilken den stat är ansluten

inom vars område anläggningen ligger och ansvarsbeloppet bestäms

enligt lagen i den staten.

En viktig förutsättning för att kopplingen mellan Wienkonventionen

och Pariskonventionen skall fungera på avsett vis är att ingen

stat har tillträtt båda konventionerna. Som jag har anfört i

avsnitt 2.1 är detta inte fallet för närvarande. Skulle mot

förmodan någon stat i framtiden tillträda såväl Pariskonventionen

som Wienkonventionen, uppstår den situationen att två konventioner

kan bli tillämpliga samtidigt, vilket protokollet (se artikel III)

syftar till att undvika.

Det bör framhållas att det särskilda civilrättsliga statsansvaret

enligt tilläggskonventionen inte omfattas av det gemensamma

protokollet.

Det ansvaret bygger på helt andra förutsättningar än

Pariskonventionen

och Wienkonventionen, och Wienkonventionen saknar en motsvarande

påbyggnad.

Skulle ett liknande supplerande ansvar tillkomma som komplement till

Wienkonventionen, t.ex. som en följd av det pågående revisionsarbetet

inom IAEA, är det emellertid inget som hindrar att man tar upp en

diskussion om ett ytterligare protokoll för att täcka den

situationen.

Slutligen bör framhållas att varken Wienkonventionen eller

Pariskonventionen

uttryckligen reglerar det fallet att en atomolycka leder till skador

på eller över det fria havet. Bland de berörda staterna föreligger

det dock allmän enighet om att båda konventionerna är tillämpliga

i sådana situationer. I det nu aktuella gemensamma protokollet har

dessa situationer därför inte nämnts. Protokollet förutsätts

ändå vara tillämpligt på sådana fall. För svenskt vidkommande

kan tilläggas att regleringen i atomansvarighetslagen utgår från

att dessa fall skall omfattas av anläggningsinnehavarens ansvar

(se prop. 1968: 25 s. 86 f.).

Artikel III

Denna artikel ger uttryck för den andra huvudprincipen i protokollet,

nämligen att regleringen skall klart utpeka vilken av konventionerna

som är tillämplig i varje enskilt fall.

I första stycket anges därför att antingen Wienkonventionen

eller Pariskonventionen skall vara tillämplig. Endast en av

konventionerna

kan alltså vara tillämplig i ett enskilt fall. Genom lagvalsregler

i artikeln klargörs vilken av konventionerna som i ett sådant fall

skall tillämpas.

Eftersom båda konventionerna är tillämpliga inte endast på

atomolyckor

som inträffar i själva anläggningen utan också på atomolyckor

som uppstår under transport av atomsubstans innehåller artikeln

två lagvalsregler.

Andra stycket innehåller en grundregel som vilar på

territorialitetsprincipen.

Regeln avser det enklare fallet då en olycka har inträffat i en

atomananläggning, alltså på en bestämd plats som är lätt

identifierbar. Detta skadefall skall regleras av den konvention till

vilken den stat är ansluten inom vars område atomanläggningen

är belägen (anläggningsstaten). En olycka i en anläggning

belägen i en stat som är ansluten till Pariskonventionen medför

således att den konventionen blir tillämplig. Inträffar olyckan

i en anläggning i en stat som är ansluten till Wienkonventionen

blir, å andra sidan, den konventionen tillämplig.

Tredje stycket innehåller en lagvalsregel för transportfallen som

är mera komplicerad. Detta beror på att reglerna om ansvaret för

olyckor under transport enligt konventionerna är detaljerade och

delvis invecklade. Utgångspunkten för lagvalet är här artikel

II. 1 (b) och (c) i Wienkonventionen resp. artikel 4 (a) och (b) i

Pariskonventionen. Enligt lagvalsregeln i detta stycke skall ansvaret

i transportfallen bestämmas av reglerna i den av konventionerna

till vilken den stat är ansluten i vilken den anläggning finns

vars innehavare bär ansvaret enligt de nyss berörda reglerna i

Wienkonventionen resp. Pariskonventionen.

En närmare redogörelse för de effekter som dessa regler får

-- sett ur svensk synvinkel -- har lämnats i promemorian Ds 1991:

6 s. 14-16. Jag får här hänvisa till den redogörelsen. Något

förenklat kan reglerna sammanfattas på följande sätt. I förhållandet

mellan en Parisstat som Sverige och en icke-konventionsstat (varmed

likställs en Wienstat som inte har anslutit sig till det gemensamma

protokollet) så får anläggningsinnehavaren i Sverige ett ansvar

för en större del av transporten än om motparten varit en

konventionsstat

(inkl. Wienstater som anslutit sig till det gemensamma protokollet).

Vid en transport från Sverige till en icke-konventionsstat övergår

ansvaret senare till den mottagande anläggningsinnehavaren än

det gör om mottagarstaten är en konventionsstat. Vid en transport

från en icke-konventionsstat till Sverige övertar

anläggningsinnehavaren

i Sverige ansvaret i ett tidigare skede än om avsändarstaten är

en konventionsstat. Mellan en anläggningsinnehavare i Sverige och

en i en annan Parisstat (varmed likställs en Wienstat som har

anslutit

sig till det gemensamma protokollet) kommer däremot i princip

avtalsfrihet

att råda när det gäller ansvarets övergång.

Artikel IV

Bestämmelserna i denna artikel kompletterar reglerna i artiklarna

II och III och innebär att den i det särskilda fallet tillämpliga

konventionen skall tillämpas i förhållande till de till det

gemensamma

protokollet anslutna staterna som om dessa var anslutna till den

konventionen.

Att märka är att de artiklar i respektive konvention som uttryckligen

omfattas av denna regel endast är de artiklar som innehåller den

materiellt-rättsliga regleringen av skadeståndsansvaret.

Procedurbestämmelserna

i de båda konventionerna utesluts däremot från tillämpning.

Artikel V -- XI

Artiklarna V-XI innehåller slutbestämmelser, vilka är av sedvanligt

slag.

3 Förslag

3.1 Sveriges tillträde till det gemensamma protokollet

{riksruta}

Mitt förslag: Sverige skall ratificera det gemensamma protokollet.

Promemorians förslag överensstämmer med mitt.

Remissinstanserna: Samtliga har tillstyrkt att Sverige tillträder

det gemensamma protokollet.

Skälen för mitt förslag: Som jag har nämnt tidigare är

det övergripande syftet med det gemensamma protokollet att förbättra

det ekonomiska skyddet för dem som lider skada till följd av en

atomolycka. Genom den koppling som protokollet etablerar betraktas

fler stater (för närvarande 28 i stället för de 14 som är

anslutna till Pariskonventionen) som konventionsstater. En

skadelidande

i en stat kan alltså med stöd av konventionerna få ersättning

för skador till följd av atomolyckor, även om olyckan inträffar

i en stat som är ansluten till det andra konventionssystemet. Genom

att det geografiska tillämpningsområdet för var och en av

konventionerna

utvidgas kommer en skadelidande i Sverige att få bättre möjligheter

än för närvarande att få skadestånd vid en olycka. Någon

förbättring av de materiella reglerna i konventionerna, t.ex.

de som rör ansvarsbeloppens storlek, innebär dock inte protokollet.

En i det gemensamma protokollet outtalad men under arbetet inom NEA

och IAEA starkt närd förhoppning är vidare att protokollet skall

utgöra ett incitament för ett stort antal stater som idag står

utanför konventionsregleringen att tillträda Wienkonventionen.

Denna förhoppning avser särskilt staterna i Östeuropa. Först

därigenom kan syftet med det gemensamma protokollet till fullo

uppnås.

Inom IAEAs ständiga utskott för civilrättsligt ansvar vid

kärnkraftsolyckor

pågår -- som jag redan har nämnt - ett arbete som syftar till

en revidering av Wienkonventionen. Förhoppningsvis skall det arbetet

inom en inte alltför avlägsen framtid leda till en modernisering

av konventionen och en väsentlig höjning av ansvarsbeloppen. Det

bör leda till ett ökat intresse för att tillträda denna konvention.

Skulle detta inträffa ökar givetvis i motsvarande mån betydelsen

av det gemensamma protokollet som en brobyggare mellan

konventionssystemen.

Efter tillkomsten av protokollet har Wienkonventionen tillträtts

av fyra stater: Chile, Mexico, Ungern och Polen.

Enligt min mening innebär en ratifikation av det gemensamma

protokollet

påtagliga fördelar för Sverige. Mina överväganden leder mig

vidare till slutsatsen att en ratifikation inte kräver några

lagändringar.

Jag skall i fortsättningen närmare utveckla skälen för mitt förslag.

När det gäller att bedöma, om ett svenskt tillträde till protokollet

kan anses önskvärt och vilka fördelar eller eventuella nackdelar

som en svensk ratifikation skulle medföra, finns det anledning att

skilja mellan två huvudsituationer. Den första situationen avser

det fallet att en olycka inträffar i en atomanläggning varvid

man dessutom bör hålla i sär olyckor i Sverige och olyckor utom

riket. Den andra situationen avser fall då en atomolycka inträffar

under transport av atomsubstans mellan anläggningar i skilda länder.

Jag behandlar de olika situationerna var för sig i det följande.

Jag avser att i samband därmed också ta upp frågan om behovet

av författningsändringar.

Olyckor i en atomanläggning i Sverige

Om en olycka inträffar i en atomanläggning, är det som jag tidigare

nämnt territorialitetsprincipen, dvs. platsen för olyckan som

enligt lagvalsregeln i artikel III andra stycket i det gemensamma

protokollet avgör vilken konvention som blir tillämplig. Enligt

Pariskonventionen, som Sverige har tillträtt, är huvudregeln att

anläggningsinnehavarens ansvarighet endast gäller olycka som har

inträffat i en konventionsstat och som ger upphov till skador i

en sådan stat. Konventionen tillåter emellertid att en

konventionsstat

genom nationell lag utsträcker denna ansvarighet till att täcka

skador även i icke-konventionsstater.

När Sveriges anslutning till Pariskonventionen och

tilläggskonventionen

om supplerande statsansvar övervägdes valde statsmakterna att

utsträcka Pariskonventionens tillämpningsområde så att lagen

täcker skador även i icke-konventionsstater i följd av en atomolycka

för vilken en svensk anläggningsinnehavare är ansvarig (se prop.

1968: 25, 1LU 13, rskr. 77). Föredragande statsrådet framhöll

(se prop. s. 62) att en sådan regel följde av det folkrättsliga

grannelagsansvar som ansågs föreligga på atomskadeområdet.

Utvidgningen

borde dock kunna begränsas enligt reciprocitetsprincipen.

Atomansvarighetslagen

innehåller följaktligen en sådan regel om reciprocitet (3 § tredje

stycket), enligt vilken regeringen beträffande stat som ej är

konventionsstat kan förordna att ersättning för atomskada som

uppkommer i den staten inte skall lämnas i Sverige i vidare mån

än ersättning i samma stat skulle lämnas för atomskada som

uppkommer här. Ett sådant förordnande får dock inte tillämpas

i den mån tillämpningen skulle vara oförenlig med Sveriges

förpliktelser

enligt något internationellt fördrag. Något förordnande av detta

slag har hittills inte meddelats av regeringen.

Skulle en olycka inträffa i en svensk atomanläggning gäller

således redan i dag att anläggningsinnehavarens ansvar täcker

skador som uppstår i en stat som är ansluten till Wienkonventionen

(trots att en sådan stat är att anse som icke-konventionsstat).

Ett svenskt tillträde till det gemensamma protokollet -- vilket

medför att en stat som är ansluten till Wienkonventionen och som

också har tillträtt det gemensamma protokollet skall betraktas

som en konventionsstat -- innebär därför inte några nya ekonomiska

åtaganden för svenska anläggningsinnehavares del.

Anläggningsinnehavaren

kommer liksom idag att svara för en olycka intill gränsen för

sitt ansvarsbelopp enligt 17 § atomansvarighetslagen. Detta belopp

är nu 800 milj. kr. Som framgår av avsnitt 3.2 föreslår jag

att det skall höjas till 1 200 milj. kr.

Staternas åtaganden enligt tilläggskonventionen (det s.k.

Brysselsystemet),

däribland den svenska statens åtagande att gemensamt med övriga

stater som är med i Brysselsystemet svara för ytterligare ersättning

av statsmedel, påverkas inte direkt av det gemensamma protokollet.

Ersättning enligt Brysselsystemet kan nämligen inte utgå för

skador i andra stater än stater som är med i systemet. Det är

endast anläggningsinnehavarens ansvar som enligt det gemensamma

protokollet utnyttjas för att ersätta skador i Wienstater som

är anslutna till det protokollet. Indirekt kan emellertid staternas

åtaganden enligt tilläggskonventionen komma att påverkas.

Vid en större olycka i Sverige som i stater anslutna till

Paris/Brysselsystemet

föranleder skador som överstiger 800 milj. kr är tilläggskonventionen

tillämplig, dvs. Sverige har rätt att begära bidrag från övriga

stater anslutna till den konventionen för att täcka sådana skador.

För olyckor i andra stater som är med i Brysselsystemet gäller

det omvända förhållandet, dvs. att Sverige blir skyldigt att

bidra. En anslutning till det gemensamma protokollet innebär att

ett större antal tänkbara skadelidande skulle omfattas av

Pariskonventionen.

Det kan leda till att tilläggskonventionens ersättningssystem

skulle kunna komma att behöva tas i anspråk i fler fall än hittills.

Anläggningsinnehavarens ansvar kan nämligen komma att tas i anspråk

för att ersätta skador i stater som är anslutna till

Wienkonventionen.

Härigenom kan det inträffa att skador som inträffar i stater

som är anslutna till Paris/Brysselsystemet inte ryms inom ramen

för anläggningsinnehavarens ansvar.

Denna situation är förutsedd i tilläggskonventionen och

uppmärksammades

också vid arbetet med det gemensamma protokollet. Enligt artikel

14 (b) i tilläggskonventionen krävs samtycke för att den utvidgning

som protokollet medför av tillämpningsområdet för Pariskonventionen

skall bli gällande mot en medlemstat. Efter en rekommendation av

styrkommittén för OECDs atomenergiorgan NEA har den svenska

regeringen genom beslut den 17 augusti 1989 (dnr 89-1722) lämnat

samtycke enligt 14 (b) tilläggskonventionen. De flesta övriga

Brysselstater har också lämnat sitt samtycke och det förväntas

att samtliga skall ha gjort detta före utgången av år 1991.

Ett svenskt tillträde till det gemensamma protokollet innebär

således inte några nya åtaganden för svensk del, varken för

anläggningsinnehavarna eller för den svenska staten, såvitt gäller

atomolyckor som inträffar i Sverige. Frågan är då om det i denna

del föreligger något behov av att ändra atomansvarighetslagen.

Reciprocitetsregeln i 3 § atomansvarighetslagen innebär att Sverige

efter ett tillträde till det gemensamma protokollet skulle vara

förhindrat att gentemot stater som tillträtt Wienkonventionen

och det gemensamma protokollet -- men inte gentemot andra

icke-konventionsstater

-- utnyttja möjligheten att begränsa svenska anläggningsinnehavares

ansvar på reciprocitetsbasis. En sådan begränsning skulle ju stå

i strid med åtagandena i det gemensamma protokollet.

I promemorian diskuteras (se s. 29-31) om denna situation kräver

ändring av atomansvarighetslagen genom att denna tillförs en

uttrycklig

föreskrift som begränsar möjligheterna att meddela ett

reciprocitetsförordnande.

Den ståndpunkt som intas i promemorian är att ett sådant

förtydligande

skulle vara överflödigt.

Denna slutsats har emellertid ifrågasatts under remissbehandlingen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge uttalar bl.a. att lagrummets

formulering innebär att regeringen i förhållande till konventionsstat

är förhindrad att meddela förordnande som inskränker svenskt

ansvar. Ett tillträde till det gemensamma protokollet medför att

Sverige åtar sig samma folkrättsliga förpliktelser i förhållande

till Wienstater som gentemot konventionsstater i lagens mening. Med

hänsyn härtill och i konsekvens med lagens nuvarande utformning

kan det enligt hovrätten vara lämpligt att lagrummet ändras

så att det av lagtexten framgår att förordnande om begränsning

av svenskt ansvar inte heller får ges i förhållande till en Wienstat

som tillträtt det gemensamma protokollet. Hovrätten förordar

därför att detta uttryckligen anges i det berörda lagrummet.

Försäkringsinspektionen har anfört liknande synpunkter.

För egen del menar jag att den ståndpunkt som intas i promemorian

har goda skäl för sig. Som jag nyss har nämnt anges det särskilt

i 3 § atomansvarighetslagen att ett förordnande om begränsning

av svenskt ansvar inte får tillämpas i den mån tillämpningen

skulle vara oförenlig med Sveriges förpliktelser enligt något

internationellt fördrag. Det gemensamma protokollet är just ett

sådant internationellt fördrag som avses i bestämmelsen. Enligt

min mening finns det därför inte något behov av någon särskild

reglering av detta fall i lagtexten.

Jag finner mot bakgrund av det sagda att en ratifikation av det

gemensamma

protokollet inte gör det påkallat med någon lagändring i den

nu aktuella delen.

Olyckor i en atomanläggning utom riket

Fördelarna med ett svenskt tillträde till det gemensamma protokollet

visar sig främst då det gäller en olycka som inträffar i en

atomanläggning utom riket i en stat som idag är att betrakta som

en icke-konventionsstat i förhållande till Pariskonventionen. Om

en sådan olycka får effekter som drabbar svenskt territorium och

svenska skadelidande, får dessa skadelidande inte någon ersättning

i nuläget, i varje fall inte på konventionsrättslig grund. Som

bekant har ingen ersättning av detta slag utgått till svenska

skadelidande

efter olyckan 1986 i Tjernobyl i Sovjetunionen (jfr dock prop.

1986/87:

18 s. 5).

Av geografiska skäl är risken idag visserligen inte så stor att

en olycka i en atomanläggning i en stat som är ansluten till

Wienkonventionen

skulle komma att drabba Sverige. Endast tre av de stater som är

anslutna till Wienkonventionen är europeiska stater. Ur den

synvinkeln

kan ett svenskt tillträde till det gemensamma protokollet kanske

anses vara av begränsat intresse. Betydelsen av det gemensamma

protokollet

kan dock snabbt växa, om Wienkonventionen som en följd av det

pågående revisionsarbetet skulle komma att få ökad attraktivitet

bland stater i vårt geografiska närområde, t.ex. de östeuropeiska

staterna. Det finns också klara tecken på att en sådan utveckling

är på gång. Både Polen och Ungern har som jag tidigare har nämnt

nyligen tillträtt Wienkonventionen (jfr avsnitt 2.4.1).

Om många stater i vårt närområde i framtiden anser det förenligt

med sina intressen att tillhöra Wienkonventionen och det gemensamma

protokollet, skulle svenska skadelidande till skillnad från idag

få ersättning vid atomolyckor i dessa länder under förutsättning

att Sverige ansluter sig till det gemensamma protokollet. Skulle

t.ex.

Sovjetunionen ratificera dessa instrument vore svenska skadelidande

berättigade till skadestånd vid en olycka i Sovjetunionen liknande

den i Tjernobyl.

De ökade möjligheterna för svenska skadelidande att få ersättning

för skador till följd av atomolyckor som inträffar i stater

som är anslutna till Wienkonventionen och det gemensamma protokollet

talar enligt min mening starkt för ett tillträde till detta

protokoll.

Inte heller i detta avseende kräver en svensk ratifikation någon

ändring av svensk lagstiftning. Det blir i stället en fråga för

andra stater som tillträder det gemensamma protokollet att göra

erforderliga ändringar i sina regelsystem för att tillförsäkra

andra kontraherande stater de rättigheter som följer av protokollet.

Olyckor under transport av atomsubstans

När det gäller ansvaret under transportsituationer är bilden

mer komplicerad och det står inte utan vidare klart att en

ratifikation

av det gemensamma protokollet innebär fördelar för svenska

skadelidande.

Problematiken har utförligt belysts i promemorian Ds 1991: 6 s.

23-27. Jag får här hänvisa till den redogörelsen, men vill

för egen del framhålla följande.

Som jag har nämnt tidigare gäller i förhållandet mellan en

Parisstat och en icke-konventionsstat att anläggningsinnehavaren

i Parisstaten har ett ansvar för en större del av transporten

än vad som är fallet vid transporter mellan konventionsstater.

Detta är givetvis av betydelse om anläggningsinnehavaren i

Parisstaten

har ett högre ansvarsbelopp än innehavaren i en Wienstat (vilket

normalt är fallet med de nuvarande ansvarsnivåerna i de olika

konventionerna).

Att anläggningsinnehavaren i en Parisstat är ansvarig medför

vidare att tilläggskonventionens regler om supplerande statsansvar

normalt blir tillämpliga (på skador i sådana Parisstater som är

med i Brysselsystemet) eftersom samtliga Parisstater utom tre också

har tillträtt tilläggskonventionen.

Reglerna i det gemensamma protokollet får formellt den effekten att

nyssnämnda bestämmelser om ansvaret vid transporter till eller från

icke-

konventionsstater inte blir tillämpliga i förhållandet mellan

stater som tillträtt det gemensamma protokollet. Protokollet kan

då i vissa fall leda till dels att ett lägre ansvarsbelopp står

till förfogande för att täcka eventuella skador under transporten,

dels att tilläggskonventionens regler om supplerande statsansvar

inte är tillämpliga där detta hade varit fallet om inte det

gemensamma protokollet hade funnits. Det kan alltså tänkas fall

-- åtminstone teoretiskt -- då skyddet för skadelidande här

i landet skulle bli sämre vid en svensk anslutning till det

gemensamma

protokollet än vad som för närvarande gäller. Att låta en

anläggningsinnehavare utanför Paris/Brysselsystemet ansvara för

en sådan transport -- med lägre ansvarsnivåer och bortfall av

tilläggskonventionens supplerande ersättningsregler som konsekvens

-- kan enligt min mening inte komma ifråga, såvitt svenskt

territorium

och svenska intressen skulle bli berörda därav.

De problem som jag här kortfattat har berört och som avser hur

man kan bevara effekterna av det skydd som tilläggskonventionen

normalt erbjuder även i här avsedda transportsituationer har

uppmärksammats

inom NEAs expertgrupp för atomansvarighetsfrågor och övervägts

under arbetet där. Som en följd härav har inom OECD antagits

en rekommendation som syftar till att komma till rätta med dessa

problem.

Rekommendationen innebär att stater som är anslutna till

tilläggskonventionen

och som ansluter sig till det gemensamma protokollet skall se till

att innehavare av en anläggning i stater som tillhör

Paris/Brysselsystemet

tar på sig ansvar för skador som kan uppstå under transporter

mellan hans anläggning och anläggningsinnehavaren i en Wienstat,

om tilläggskonventionen skulle ha gällt för skadan i fall det

gemensamma protokollet inte hade funnits. Som jag har nämnt tidigare

är det en förutsättning för tillämpningen av tilläggskonventionen

att en anläggningsinnehavare i en stat som tillhör

Paris/Brysselsystemet

är ansvarig för skadorna. På vilket sätt staterna skall se

till att så sker anges inte närmare i rekommendationen utan det

lämnas öppet för skilda lösningar i nationell rätt. Klart

är emellertid att en svensk anläggningsinnehavare måste kunna

hållas ansvarig i nuvarande omfattning även i de transportfall

som jag här har berört.

Det sagda innebär att så länge det är fråga om skador som

enligt nuvarande regler inte faller under Pariskonventionen, t.ex.

transporter med anknytning bara till en Wienstat, innebär en

anslutning

till det gemensamma protokollet en fördel från svensk synpunkt.

Frågan är då om de olägenheter när det gäller Pariskonventionen

som jag redogjort för kan undvikas samtidigt som protokollet

ratificeras.

Det torde enligt min mening inte med utgångspunkt endast i det

gemensamma

protokollet föreligga något hinder mot att ålägga svenska

anläggningsinnehavare

större ansvar än som följer av det protokollet. Det problem

som finns gäller i stället våra åtaganden gentemot Parisstaterna.

Genom den nämnda rekommendationen får detta problem anses undanröjt.

Om Sverige följer rekommendationen, kan således svenska

anläggningsinnehavare

behålla det ansvar för transporter av atomsubstans som de idag

har enligt 6 och 7 §§ atomansvarighetslagen. Det gäller även

i förhållande till stater som har tillträtt Wienkonventionen

och det gemensamma protokollet. För anläggningsinnehavare i sådana

stater uppstår därmed, i den mån den svenska lagen är tillämplig,

en motsvarande lättnad i deras ansvar jämfört med vad som följer

av artikel IV i det gemensamma protokollet.

Vad jag nu har anfört talar starkt för att Sverige i samband med

en ratifikation av det gemensamma protokollet -- för att inte

försämra

de skadelidandes ställning -- bör följa rekommendationen. Det

innebär att det inte heller för transportfallen bör göras

några ändringar i atomansvarighetslagen. Med konventionsstat bör

i den lagen således även i fortsättningen avses endast stat som

har tillträtt Pariskonventionen. Stater som har tillträtt

Wienkonventionen

och det gemensamma protokollet skall alltså vid tillämpningen av

atomansvarighetslagen i transportfallen även i fortsättningen

betraktas som icke-konventionsstater.

3.2 Ansvarsbeloppet höjs för svenska anläggningsinnehavare

{riksruta}

Mitt förslag: Ansvarsbeloppet höjs från för närvarande 800

milj. kr till 1 200 milj. kr.

Remissinstanserna: Den berörda industrin och dess försäkringsgivare

har tillstyrkt den av mig förordade höjningen.

Skälen för mitt förslag: Som jag har nämnt tidigare höjdes

ansvarsbeloppet för svenska anläggningsinnehavare den 1 januari

1989 från 500 milj. kr till 800 milj. kr. Denna nivå innebär i

sig att ansvarsbeloppet ligger relativt högt vid en internationell

jämförelse. Det är dock inte något skäl att inte gå högre

om förutsättningar visar sig finnas för det. Avgörande för

ansvarsnivån är enligt vad riksdagen har slagit fast (jfr NU 1986/87:

12 s. 33 och 1989/90: LU29) att ansvaret för atomskador i första

hand bör bäras av kärnkraftsindustrin men att ansvarsbeloppet

inte kan sättas högre än att det kan täckas av försäkring.

I januari 1991 slutfördes överläggningar mellan socialdemokraterna,

folkpartiet liberalerna och centerpartiet angående utformningen av

energipolitiken. I den överenskommelse som slöts mellan partierna

den 15 januari 1991, benämnd Partiledaröverenskommelse om

energipolitiken,

uttalas i avsnitt 5 "Vissa kärnsäkerhetsfrågor" bl.a. att en

höjning av ansvarsbeloppet för anläggningsinnehavare bör genomföras.

Samtidigt konstateras att det inte torde vara förenligt med

Pariskonventionen

att ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar. Denna

och andra frågor som berörs av överenskommelsen har därefter

följts upp inom regeringskansliet. I den proposition om

energipolitiken

som avlämnades till riksdagen under våren 1991 (se prop. 1990/91:

88 s. 33 och 34) förutskickades att frågan skulle komma att tas

upp inom justitedepartementet.

Enligt uppgifter som den svenska atomförsäkringspoolen har lämnat

till justitiedepartementet har kapaciteten på försäkringsmarknaden

avseende ansvarsförsäkring under senare år ökat med ca 10-15 %

 per år och kan även framdeles väntas utvecklas gynnsamt. Enligt

poolen finns det därför för närvarande utrymme för en höjning

av anläggningsinnehavarnas ansvarsbelopp till högst 1 200 milj. kr.

Vid de överläggningar som därefter har hållits mellan företrädare

för justitedepartementet, kärnkraftsindustrin och

atomförsäkringspoolen

har dessa uppgifter bekräftats. Ett belopp om 1 200 milj. kr skulle

alltså nu kunna ansvarsförsäkras med bibehållande av

försäkringsskyddet

på egendomssidan.

En höjning av ansvarsbeloppet kommer givetvis att föranleda en

ökning av utgående premier för ansvarsförsäkring. Företrädarna

för kärnkraftsindustrin har vid överläggningarna förklarat

att den accepterar en höjning av ansvarsbeloppet till föreslagen

nivå. Jag kan alltså konstatera att det föreligger enighet mellan

den berörda industrin och dess försäkringsgivare om att

ansvarsbeloppet

nu kan höjas till 1 200 milj. kr.

OECDs atomenergiorgan NEA har under år 1990 antagit en rekommendation

enligt vilken staterna bör sträva efter att höja ersättningsnivåerna

i sin interna lagstiftning avseende anläggningsinnehavarnas ansvar.

Enligt rekommendationen bör en höjning ske till en enhetlig nivå

om 150 milj. SDR (motsvarande ca 1 200 milj. kr).

Rekommendationen har tillkommit mot bakgrund av att

ersättningsnivåerna

i de olika Parisstaterna har kommit att variera kraftigt under de

år som har gått sedan Pariskonventionen trädde i kraft. Vissa

stater har höjt nivåerna med betydande belopp medan andra har kommit

att ligga kvar i närheten av de miniminivåer som konventionen ställer

upp (jfr avsnitt 2.2). Det har inom NEA ansetts önskvärt med en

mer enhetlig ersättningsnivå. Enligt undersökningar som har

företagits

av den internationella försäkringsindustrin har också kapaciteten

på försäkringsmarknaden utvecklats så gynnsamt under senare

år att en höjning av ansvaret till en nivå om 150 milj. SDR är

möjlig i de flesta medlemsstaterna.

Med hänsyn till vad jag nu har anfört förordar jag att

ansvarsbeloppet

för svenska anläggningsinnehavare höjs till 1 200 milj. kr.

Någon anledning att justera den lägre gräns om 100 milj. kr som

enligt vad jag har anfört (se avsnitt 2.3) gäller för hantering

och transport av obestrålat uran anser jag inte föreligga. Riskerna

vid hantering av sådant material är väsentligt lägre än vid

en reaktorolycka (jfr prop. 1987/88: 139 s. 9).

I detta sammanhang vill jag också kort beröra frågan om en höjning

av den svenska statens ansvar (jfr LU 1987/88: 23). I prop. 1987/88:

139 framhöll föredraganden att den frågan borde övervägas

först i samband med att 1982 års ändringsprotokoll till Paris-

och tilläggskonventionerna träder i kraft, eftersom de fulla

statsfinansiella

konsekvenserna av en sådan reform inte kan överblickas förrän

då (se prop. s. 9).

Som jag har nämnt tidigare (se avsnitt 2.2) har 1982 års

ändringsprotokoll

till tilläggskonventionen nyligen trätt i kraft. Frågan om

protokollens

ikraftträdande utgör således inte längre något skäl att

inte nu ta upp frågan om den svenska statens ansvar till förnyat

övervägande. Av betydelse för frågan om omfattningen och den

framtida utformningen av statsansvaret är emellertid också det

arbete på en revision av Wienkonventionen som för närvarande

pågår inom IAEA (jfr avsnitt 2.4.1). Statsansvarets framtida

utformning

och den rättsliga grunden för detta, bl.a. staternas folkrättsliga

ansvar för s.k. rättsenliga handlingar, är några av de frågor

som diskuteras inom IAEA. Resultatet av detta arbete får givetvis

betydelse även för svensk del och det utgör enligt min mening

ytterligare ett skäl att avvakta något innan förslag rörande

den svenska statens ansvar föreläggs riksdagen.

4 Ikraftträdande m. m.

Förhållandena på försäkringsmarknaden är sådana att den

lagändring som föranleds av förslaget om en höjning av

anläggningsinnehavarnas

ansvar bör träda i kraft vid ett årsskifte. Bl.a. löper

återförsäkringsavtalen

i allmänhet per kalenderår. Höjningarna bör således göras

per den 1 januari 1992. Några särskilda övergångsbestämmelser

torde inte erfordras. Av allmänna civilrättsliga grundsatser följer

att äldre lag alltjämt skall tillämpas i fråga om skadefall

som har inträffat före ikraftträdandet. De nya bestämmelserna

blir således tillämpliga på skadefall som inträffar därefter.

5 Förslagets kostnadseffekter

Som har framgått av den tidigare redogörelsen innebär förslaget

att premierna för kärnkraftsindustrins ansvarsförsäkringar

kommer att höjas. Den berörda industrin har dock förklarat sig

godta det. Den ifrågavarande höjningen torde ha en helt marginell

betydelse för kärnkraftsindustrins produktpriser.

I övrigt torde den föreslagna reformen inte få några nämnvärda

kostnadseffekter.

6 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet

upprättats förslag till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:

45).

Föreslaget är sådant att lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

7 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår riksdagen

1. att godkänna det gemensamma protokollet rörande tillämpningen

av Wienkonventionen och Pariskonventionen,

2. att anta förslaget till lag om ändring i atomansvarighetslagen

(1968: 45).

8 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag

som föredraganden har lagt fram.

Bilaga

GEMENSAMT PROTOKOLL RÖRANDE TILLÄMPNINGEN AV

WIENKONVENTIONEN OCH PARISKONVENTIONEN

/kolumn1/ JOINT PROTOCOL RELATING TO THE APPLICATION OF THE VIENNA

CONVENTION AND THE PARIS CONVENTION

/kolumn2/ GEMENSAMT PROTOKOLL RÖRANDE TILLÄMPNINGEN AV

WIENKONVENTIONEN

OCH PARISKONVENTIONEN

/kolumn1/ THE CONTRACTING PARTIES

/kolumn2/ DE FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA

/kolumn1/ HAVING REGARD to the Vienna Convention on Civil Liability

for Nuclear Damage of 21 May 1963;

/kolumn2/ SOM BEAKTAR Wienkonventionen den 21 maj 1963 om ansvarighet

för atomskada;

/kolumn1/ HAVING REGARD to the Paris Convention on Third Party

Liability

in the Field of Nuclear Energy of 29 July 1960 as amended by the

Additional

Protocol of 28 January 1964 and by the Protocol of 16 November 1982;

/kolumn2/ SOM BEAKTAR Pariskonventionen den 29 juli 1960 om

skadeståndsansvar

på atomenergins område i dess genom tilläggsprotokollet den 28

januari 1964 och protokollet den 16 november 1982 ändrade lydelse;

/kolumn1/ CONSIDERING that the Vienna Convention and the Paris

Convention

are similar in substance and that no State is at present a Party to

both Conventions;

/kolumn2/ SOM TAR HÄNSYN TILL att Wienkonventionen och

Pariskonventionen

är likartade till sitt materiella innehåll och att ingen stat för

närvarande är ansluten till båda konventionerna;

/kolumn1/ CONVINCED that adherence to either Convention by Parties

to the other Convention could lead to difficulties resulting from

the simultaneous application of both Conventions;

/kolumn2/ SOM ÄR ÖVERTYGADE om att anslutning till endera konvention

av stater som tillrätt den andra konventionen kan leda till

svårigheter

orsakade av en samtidig tillämpning av båda konventionerna;

/kolumn1/ DESIROUS to etablish a link between the Vienna Convention

and the Paris Convention by mutually extending the benefit of the

special regime of civil liability for nuclear damage set forth under

each Convention and to eliminate conflicts arising from the

simultaneous

applications of both Conventions to a nuclear incident;

/kolumn2/ SOM ÖNSKAR etablera en länk mellan Wienkonventionen

och Pariskonventionen genom att ömsesidigt utsträcka de förmåner

som följer av den särskilda reglering av skadeståndsansvaret

för atomolyckor som läggs fast i vardera konventionen och att

undanröja konflikter som kan uppstå vid en samtidig tillämpning

av konventionerna på en atomolycka;

/kolumn1/ HAVE AGREED as follows:

/kolumn2/ HAR KOMMIT ÖVERENS om följande:

/kolumn1/Article I

/kolumn2/Artikel I

/kolumn1/ In this Protocol:

/kolumn2/ I detta protokoll förstås med

/kolumn1/(a) "Vienna Convention" means the Vienna Convention on Civil

Liability for Nuclear Damage of 21 May 1963 and any amendment thereto

which is in force for a Contracting Party to this Protocol;

/kolumn2/(a) "Wienkonventionen" -- Wienkonventionen den 21 maj 1963

om ansvarighet för atomskada och varje tillägg till den som är

i kraft för en stat som har tillträtt detta protokoll;

/kolumn1/(b) "Paris Convention" means the Paris Convention on Third

Party Liability in the Field of Nuclear Energy of 29 July 1960 and

any amendment thereto which is in force for a Contracting Party to

this Protocol.

/kolumn2/(b) "Pariskonventionen" -- Pariskonventionen den 29 juli

1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område och varje tillägg

till den som är i kraft för en stat som har tillträtt detta

protokoll.

/kolumn1/Article II

/kolumn2/Artikel II

/kolumn1/ For the purpose of this Protocol:

/kolumn2/ För det ändamål som detta protokoll avser gäller att:

/kolumn1/(a) The operator of a nuclear installation situated in the

territory of a Party to the Vienna Convention shall be liable in

accordance

with that Convention for nuclear damage suffered in the territory

of a Party to both the Paris Convention and this Protocol;

/kolumn2/(a) Innehavaren av en atomanläggning som är belägen

inom territoriet till en stat som tillträtt Wienkonventionen skall

vara ansvarig enligt den konventionen för atomskada som uppkommer

inom territoriet till en stat som tillträtt såväl Pariskonventionen

som detta protokoll;

/kolumn1/(b) The operator of a nuclear installation situated in the

territory of a Party to the Paris Convention shall be liable in

accordance

with that Convention for nuclear damage suffered in the territory

of a Party to both the Vienna Convention and this Protocol.

/kolumn2/(b) Innehavaren av en atomanläggning som är belägen

inom territoriet till en stat som tillträtt Pariskonventionen skall

vara ansvarig enligt den konventionen för atomskada som uppkommer

inom territoriet till en stat som tillträtt såväl Wienkonventionen

som detta protokoll.

/kolumn1/Article III

/kolumn2/Artikel III

/kolumn1/ 1. Either the Vienna Convention or the Paris Convention

shall apply to a nuclear incident to the exclusion of the other.

/kolumn2/ 1. Vid en atomolycka skall uteslutande endera

Wienkonventionen

eller Pariskonventionen tillämpas.

/kolumn1/ 2. In the case of a nuclear incident occurring in a nuclear

installation, the applicable Convention shall be that to which the

State is a Party within whose territory that installation is

situated.

/kolumn2/ 2. Om en atomolycka inträffar i en atomanläggning skall

den tillämpliga konventionen vara den till vilken den stat är

ansluten inom vars territorium anläggningen är belägen.

/kolumn1/ 3. In the case of a nuclear incident outside a nuclear

installation

and involving nuclear material in the course of carriage, the

applicable

Convention shall be that to which the State is a Party within whose

territory the nuclear installation is situated whose operator is

liable

pursuant to either Article II. 1(b) and (c) of the Vienna Convention

or Article 4(a) and (b) of the Paris Convention.

/kolumn2/ 3. Om en atomolycka inträffar utanför en atomanläggning

och avser nukleärt material under transport skall den tillämpliga

konventionen vara den till vilken den stat är ansluten inom vars

territorium den atomanläggning är belägen vars innehavare är

ansvarig enligt antingen Wienkonventionen artikel II. 1 (b) och (c)

eller Pariskonventionen artikel 4 (a) och (b).

/kolumn1/Article IV

/kolumn2/ Artikel IV

/kolumn1/ 1. Articles I to XV of the Vienna Convention shall be

applied,

with respect to the Contracting Parties to this Protocol which are

Parties to the Paris Convention, in the same manner as between

Parties

to the Vienna Convention.

/kolumn2/ 1. Wienkonventionen artikel I-XV skall tillämpas i

förhållande

till sådana stater som är fördragsslutande parter till detta

protokoll och till Pariskonventionen, i samma utsträckning som mellan

fördragsslutande parter till Wienkonventionen.

/kolumn1/ 2. Articles 1 to 14 of the Paris Convention shall be

applied,

with respect to the Contracting Parties to this Protocol which are

Parties to the Vienna Convention, in the same manner as between

Parties

to the Paris Convention.

/kolumn2/ 2. Pariskonventionen artikel 1-14 skall tillämpas i

förhållande

till sådana stater som är fördragsslutande parter till detta

protokoll och till Wienkonventionen i samma utsträckning som mellan

fördragslutande parter till Pariskonventionen.

/kolumn1/Article V

/kolumn2/Artikel V

/kolumn1/ This Protocol shall be open for signature, from 21

September

1988 until the date of its entry into force, at the Headquarters of

the International Atomic Energy Agency by all States which have

signed,

ratified or acceded to either the Vienna Convention or the Paris

Convention.

/kolumn2/ Detta protokoll är öppet för undertecknande, från

den 21 september 1988 till den dag det träder i kraft, vid det

internationella

atomenergiorganets högkvarter, av alla stater som har undertecknat,

ratificerat eller anslutit sig till endera av Wienkonventionen eller

Pariskonventionen.

/kolumn1/Article VI

/kolumn2/Artikel VI

/kolumn1/ 1. This Protocol is subject to ratification, accepetance,

approval or accession. Instruments of ratification, acceptance or

approval shall only be accepted from States Party to either the

Vienna

Convention or the Paris Convention. Any such State which has not

signed

this Protocol may accede to it.

/kolumn2/ 1. Detta protokoll gäller med förbehåll för ratifikation,

antagande, godkännande eller anslutning. Instrument angående

ratifikation,

antagande eller godkännande skall endast accepteras från

fördragsslutande

stater till endera av Wienkonventionen eller Pariskonventionen. En

sådan stat som inte har undertecknat detta protokoll får ansluta sig

till det.

/kolumn1/ 2. The instruments of ratification, acceptance, approval

or accession shall be deposited with the Director General of the

International

Atomic Energy Agency, who is hereby designated as the depositary of

this Protocol.

/kolumn2/ 2. Instrumenten avseende ratifikation, antagande,

godkännande

eller anslutning skall deponeras hos generaldirektören för det

internationella atomenergiorganet, som härmed utses till depositarie

av detta protokoll.

/kolumn1/Article VII

/kolumn2/ Artikel VII

/kolumn1/ 1. This Protocol shall come into force three months after

the date of deposit of instruments of ratification, acceptance,

approval

or accession by at least five States Party to the Vienna Convention

and five States Party to the Paris Convention. For each State

ratifying,

accepting, approving or acceding to this Protocol after the deposit

of the above-

mentioned instruments this Protocol shall enter into force three

months

after the date of deposit of the instrument of ratification,

acceptance,

approval or accession.

/kolumn2/ 1. Detta protokoll träder i kraft tre månader efter den

dag då instrument avseende ratifikation, antagande, godkännade

eller anslutning har deponerats av minst fem fördragsslutande stater

till Wienkonventionen och fem fördragsslutande stater till

Pariskonventionen.

För varje stat som ratificerar, antar, godkänner eller ansluter

sig till detta protokoll efter det att de tidigare nämnda

instrumenten

har deponerats träder protokollet i kraft tre månader efter det

att den staten har deponerat instrumentet avseende ratifikation,

antagande,

godkännande eller anslutning.

/kolumn1/ 2. This Protocol shall remain in force as long as both the

Vienna Convention and the Paris Convention are in force.

/kolumn2/ 2. Detta protokoll förblir i kraft så länge som både

Wienkonventionen och Pariskonventionen är i kraft.

/kolumn1/Article VIII

/kolumn2/Artikel VIII

/kolumn1/ 1. Any Contracting Party may denounce this Protocol by

written

notification to the depositary.

/kolumn2/ 1. En fördragsslutande stat får säga upp detta protokoll

genom skriftlig underrättelse till depositarien.

/kolumn1/ 2. Denunciation shall take effect one year after the date

on which the notification is received by the depositary.

/kolumn2/ 2. En uppsägning träder i kraft ett år efter den dag

då underrättelsen mottas av depositarien.

/kolumn1/Article IX

/kolumn2/Artikel IX

/kolumn1/ 1. Any Contracting Party which ceases to be a Party to

either

the Vienna Convention or the Paris Convention shall notify the

depositary

of the termination of the application of that Convention with respect

to it and of the date such termination takes effect.

/kolumn2/ 1. En fördragsslutande stat som upphör att vara ansluten

till endera Wienkonventionen eller Pariskonventionen skall underrätta

depositarien om att anslutningen till konventionen har upphört

beträffande

den staten och om vilken dag uppsägningen får effekt.

/kolumn1/ 2. This Protocol shall cease to apply to a Contracting

Party

which has terminated application of either the Vienna Convention or

the Paris Convention on the date such termination takes effect.

/kolumn2/ 2. Detta protokoll upphör att gälla beträffande en

fördragsslutande stat som har sagt upp tillämpningen av endera

Wienkonventionen eller Pariskonventionen den dag som uppsägningen får

effekt.

/kolumn1/Article X

/kolumn2/ Artikel X

/kolumn1/ The depositary shall promptly notify Contracting Parties

and States invited to the Conference on the relationship between the

Paris Convention and the Vienna Convention as well as the Secretary

General of the Organisation for Economic Co-operation and Development

of:

/kolumn2/ Depositarien skall utan dröjsmål underrätta

fördragsslutande

stater och stater inbjudna till konferensen rörande förhållandet

mellan Pariskonventionen och Wienkonventionen samt

generalsekreteraren

för organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling om:

/kolumn1/ (a) Each signature of this Protocol;

/kolumn2/ (a) Varje undertecknade av protokollet;

/kolumn1/ (b) Each deposit of an instrument of ratification,

acceptance,

approval or accession concerning this Protocol;

/kolumn2/ (b) Varje deposition av instrument rörande ratifikation,

antagande, godkännande eller anslutning avseende protokollet;

/kolumn1/ (c) The entry into force of this Protocol;

/kolumn2/ (c) Ikraftträdandet av protokollet;

/kolumn1/ (d) Any denunciation; and

/kolumn2/ (d) Varje uppsägning; och

/kolumn1/ (e) Any information received pursuant to Article IX.

/kolumn2/ (e) Varje information mottagen enligt artikel IX.

/kolumn1/Article XI

/kolumn2/Artikel XI

/kolumn1/ The original of this Protocol, of which the Arabic,

Chinese,

English, French, Russian and Spanish texts are equally authentic,

shall be deposited with the depositary, who shall send certified

copies

to Contracting Parties and States invited to the Conference on the

relationship between the Paris Convention and the Vienna Convention

as well as the Secretary General of the Organisation for Economic

Co-operation and Development.

/kolumn2/ Orginalet till detta protokoll av vilket de arabiska,

kinesiska,

engelska, franska, ryska och spanska texterna äger lika vitsord,

skall deponeras hos depositarien som skall sända bestyrkta kopior

till fördragsslutande stater och stater inbjudna till konferensen

rörande förhållandet mellan Pariskonventionen och Wienkonventionen

samt till generalsekreteraren för organisationen för ekonomiskt

samarbete och utveckling.

/kolumn1/ IN WITNESS WHEREOF the undersigned being duly authorized

by their respective Governments for that purpose have signed the

present

Joint Protocol.

/kolumn2/ TILL BEKRÄFTELSE HÄRAV har undertecknade, vederbörligen

befullmäktigade av sina respektive regeringar, undertecknat detta

gemensamma protokoll.

/kolumn1/ DONE at Vienna this twenty-first day of September, one

thousand

nine hundred and eighty-eight.

/kolumn2/ SOM SKEDDE i Wien den 21 september 1988.

Innehåll

Proposition..................................... 1

Propositionens huvudsakliga innehåll............ 1

Propositionens lagförslag....................... 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 17 oktober 1991............................. 3

1 Inledning..................................... 3

2 Ansvaret för atomskador....................... 4

 2.1 Allmänt.................................... 4

 2.2 Ansvaret enligt Paris- och tilläggskonven-

 tionerna................................... 5

 2.3 Ansvaret enligt atomansvarighetslagen...... 6

 2.4 Det gemensamma protokollet................. 7

 2.4.1 Bakgrunden till arbetet................. 7

 2.4.2 Innehållet i det gemensamma protokollet. 9

3 Förslag.......................................12

 3.1 Sveriges tillträde till det gemensamma

 protokollet................................12

 3.2 Ansvarsbeloppet höjs för svenska anlägg-

 ningsinnehavare............................18

4 Ikraftträdande m.m............................20

5 Förslagets kostnadseffekter...................20

6 Upprättat lagförslag..........................20

7 Hemställan....................................20

8 Beslut........................................21

Bilaga Det gemensamma protokollet rörande till-

lämpningen av Wienkonventionen och Pariskonven-

tionen jämte översättning till svenska..........22