Regeringens proposition

 1993/94:27

 om ändringar i fastighetsbildningslagen

Prop.

1993/94:27

 Regeringen föreslår riksdagen att anta

 det förslag som har tagits upp i

 bifogade utdrag ur regeringsprotokollet

 den 30 september 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 Propositionen innehåller förslag till

 sådana ändringar i 3 kap.

 fastighetsbildningslagen (1970:988) som

 skall göra det möjligt att bilda mindre

 jordbruks- och skogsbruksfastigheter.

 Enligt förslaget skall bedömningen av om

 en jordbruks- eller skogsbruksfastighet

 är lämpad för sitt ändamål göras efter

 delvis nya kriterier. De regional-

 politiska intressena skall tillmätas ökad

 vikt. Den särskilda skyddsregeln för

 jordbruksnäringen mjukas upp, medan

 skyddsregeln för skogsbruket jämkas så

 att skyddet för skogsnäringen och

 miljöintressena förstärks.

 I propositionen läggs också fram förslag

 till vissa ytterligare ändringar i

 fastighetsbildningslagen. Bland annat

 föreslås att fastig-

 hetsbildningsmyndigheten ges möjlighet

 att avvisa en ansökan om

 fastighetsbildning om sökanden inte

 betalar ett förelagt förskott på

 förrättningskostnaderna.

 De föreslagna ändringarna föreslås träda

 i kraft den 1 januari 1994.

 1

 Propositionens lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i fastighetsbildningslagen

 (1970:988)

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5, 6 och

 7 §§, 4 kap. 9 och 10 §§ samt 11 kap. 8 §

 fastighetsbildningslagen (1970:988)[1]

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 5 §

 En För att en

 jordbruksfastighet jordbruksfastighet

 skall för att anses skall anses lämpad

 lämpad för sitt för sitt ändamål

 ändamål ha sådan skall den ha sådan

 storlek, storlek,

 sammansättning och sammansättning och

 utformning att den utformning att den

 medger att det medger att det

 företag som skall företag som skall

 bedrivas på bedrivas på

 fastigheten blir fastigheten ger ett

 ekonomiskt godtagbart

 godtagbart. Vid ekonomiskt utbyte.

 bedömningen av om Vid bedömningen

 företaget blir härav skall hänsyn

 ekonomiskt tas till

 godtagbart skall möjligheterna att

 hänsyn tas till kombinera företaget

 regionalpolitiska med annan varaktig

 intressen och till verksamhet på orten.

 betydelsen av att Särskild hänsyn

 vården av natur- skall tas till

 och kulturmiljön intresset av att

 främjas. sysselsättning och

 bosättning i

 glesbygd främjas.

 Hänsyn skall också

 tas till betydelsen

 av att vården av na-

 tur- och

 kulturmiljön

 främjas.

 Första stycket gäller även i fråga om en

 skogsbruksfastighet.

 6 §[2]

 Fastighetsbildning Fastighetsbildning

 som berör som berör en

 jordbruksfastighet jordbruksfastighet

 får äga rum endast får inte äga rum om

 om åtgärden är till åtgärden är ägnad

 övervägande nytta att medföra någon

 för jordbruksnä- olägenhet av

 ringen. betydelse för

 jordbruksnäringen.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Åsyftas med

 fastighetsbildning-

 en att nybilda

 eller förbättra

 fastighet som är

 avsedd för annat

 ändamål än

 jordbruk, får åt-

 gärden dock ske om

 den icke medför

 olägenhet av någon

 betydelse för

 jordbruksnäringen.

 7 §

 Mark som är avsedd Mark som är avsedd

 för skogsbruk får för skogsbruk får

 ej indelas på inte delas in på ett

 sådant sätt att sådant sätt att

 möjligheten att möjligheten att

 ekonomiskt utnyttja ekonomiskt utnyttja

 skogen undergår skogen undergår

 försämring av någon försämring av någon

 betydelse. betydelse. Fastig-

 hetsbildning som

 berör sådan mark får

 inte heller äga rum,

 om den innebär en

 skadlig delning av

 en skogsbruks-

 fastighet.

 4 kap.

 9 §

 Uppfyller ansökan Om ansökan inte

 ej föreskrifterna i uppfyller före-

 8 § eller är den i skrifterna i 8 §

 övrigt eller i övrigt är

 ofullständig, kan ofullständig, kan

 fastighetsbild- fastighetsbild-

 ningsmyndigheten ningsmyndigheten

 förelägga sökanden förelägga sökanden

 att avhjälpa att avhjälpa

 bristen. bristen.

 Om

 fastighetsbildningsmyndig-

 heten har beslutat

 att sökanden skall

 betala förskott på

 förrätt-

 ningskostnaderna

 innan ansökan tas

 upp till prövning,

 kan sökanden också

 föreläggas att

 fullgöra denna

 skyldighet.

 10 §

 Efterkommes ej Följer sökanden

 föreläggande att inte ett före-

 avhjälpa brist i läggande enligt 9 §

 ansökan och är första stycket, får

 bristen så ansökan avvisas, om

 väsentlig att den är så

 ansökningen icke ofullständig att den

 kan ligga till inte kan ligga till

 grund för grund för en för-

 förrättning, får rättning. Ansökan

 ansökningen får också avvisas om

 avvisas. sökanden, eller i

 förekommande fall

 samtliga sökande,

 har underlåtit att

 betala förskott som

 har förelagts enligt

 9 § andra stycket.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Föreligger hinder Om det finns hinder

 mot att upptaga den mot att ta upp den

 väckta frågan till väckta frågan till

 prövning, skall prövning, skall

 ansökningen ansökan avvisas.

 avvisas.

 Fråga om avvisande av ansökan skall

 skyndsamt utredas och avgöras.

 11 kap.

 8 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 5 kap. om 5 kap. om ersättning

 ersättning mellan mellan sakägare vid

 sakägare vid fastighetsreglering,

 fastighetsreglering om förbud eller

 och om tillträde villkor för

 äger motsvarande skogsavverkning

 tillämpning vid eller jord-, grus-

 klyvning. eller sandtäkt och

 om tillträde

 tillämpas även vid

 klyvning.

 ____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 **FOOTNOTES**

 [1]Lagen omtryckt 1992:1212.

 [2]Ändringen innebär bl.a. att andra

stycket upphävs.

 2

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 30 september

 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 __________

 Proposition om ändringar i fastig-

 hetsbildningslagen

 1 Ärendet och dess beredning

 I 3 kap. fastighetsbildningslagen

 (1970:988) finns bestämmelser om de

 allmänna villkoren för fastig-

 hetsbildning. Bestämmelserna innebär att

 en fastighet som ny- eller ombildas genom

 fastighetsbildning skall vara lämpad för

 sitt ändamål. Beträffande jordbruks- och

 skogsbruksfastigheter stadgas att

 fastigheten skall anses lämpad för sitt

 ändamål om den har sådan storlek,

 sammansättning och utformning att den

 medger att det företag som skall bedrivas

 på fastigheten blir ekonomiskt

 godtagbart. Vid bedömningen av om så är

 fallet skall hänsyn tas till

 regionalpolitiska intressen och till

 betydelsen av att natur- och kulturvården

 främjas. Bestämmelserna anses innebära

 att fastigheten måste vara så stor att

 den kan ge sin brukare hans huvudsakliga

 utkomst. Det anses att kraven på

 fastigheten kan ställas lägre i glesbygd.

 De nu angivna lämplighetsvillkoren för

 jord- och skogsbruksfastigheter

 beslutades av riksdagen år 1990. Efter

 riksdagens beslut har en ny

 livsmedelspolitik beslutats och

 omfattande förändringar har gjorts i

 jordförvärvslagen (1979:230). Riksdagen

 har också nyligen fattat beslut om en ny

 skogspolitik.

 I en skrivelse som kom in till

 Justitiedepartementet den 17 augusti 1992

 framhöll Statens lantmäteriverk att det

 är angeläget att fastighetsbildningslagen

 snarast möjligt anpassas till rådande

 förhållanden på landsbygden. Med

 anledning av Lantmäteriverkets skrivelse

 har det inom Justitiedepartementet

 upprättats en departementspromemoria,

 Fastighetsbildning för

 landsbygdsutveckling (Ds 1992:125), med

 förslag till ändringar i bl.a. 3 kap.

 fastighetsbildningslagen. Promemorian har

 remissbehandlats.

 Jag ämnar nu ta upp de

 lagstiftningsfrågor som behandlas i

 departementspromemorian. I anslutning

 härtill kommer jag även att behandla

 förslag som har lagts fram i en annan

 inom Justitiedepartementet utarbetad

 promemoria, Avvisande av ansökan om

 fastighetsbildning på grund av bristande

 betalning av förrättningskostnader. Även

 den sistnämnda promemorian har

 remissbehandlats.

 Till protokollet i detta ärende bör

 fogas dels lagförslagen i promemoriorna

 som bilaga 1 och 2, dels förteckningar

 över remissinstanserna som bilaga 3 och

 4.

 Sammanställningar över remissyttrandena

 finns tillgängliga i

 Justitiedepartementet (dnr 92-4765 och

 92-4037).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 26 augusti 1993

 att inhämta Lagrådets yttrande över det

 förslag som utarbetats inom

 Justitiedepartementet på grundval av de

 båda promemoriorna. Lagrådsremissens

 lagförslag och Lagrådets yttrande bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 5 och 6.

 Lagrådet har lämnat vissa allmänna

 synpunkter på lagförslaget och har även

 föreslagit en omformulering i lagtexten.

 Jag återkommer till Lagrådets synpunkter

 i det följande.

 I förhållande till lagrådsremissen har

 några smärre ändringar av redaktionell

 natur gjorts i lagtexten.

 2 Allmän motivering

 2.1 Villkoren för bildande av jordbruks-

 och skogsbruksfastigheter

 2.1.1 Gällande rätt

 Allmänna bestämmelser

 Bestämmelser om ny- och ombildning av

 fastigheter finns i fastighets-

 bildningslagen (1970:988). Nybildning av

 fastigheter kan komma till stånd genom

 avstyckning, klyvning eller

 sammanläggning. Vidare kan fastigheter

 ombildas genom fastighetsreglering. I 3

 kap. fastighetsbildningslagen finns vissa

 grundläggande villkor som gäller vid all

 fastighetsbildning. Dessa bestämmelser

 kompletteras av särskilda bestämmelser

 som gäller specifikt för de särskilda

 fastighetsbildningsinstituten.

 Grundprincipen är att varje fastighet

 skall vara "varaktigt lämpad för sitt

 ändamål" med hänsyn till belägenhet,

 omfång och övriga förutsättningar (3

 kap. 1 §). Hänsyn skall tas till planer

 och bestämmelser som gäller för området

 (3 kap. 2 §).

 I 3 kap. 5 - 7 §§ finns särskilda

 bestämmelser för fastighetsbildning som

 rör jordbruk och skogsbruk. I 3 kap. 5 §

 stadgas sålunda att jordbruks- och

 skogsbruksfastigheter för att anses

 lämpade för sitt ändamål skall ha sådan

 storlek, sammansättning och utformning

 att de medger att det företag som skall

 bedrivas på fastigheten blir "ekonomiskt

 godtagbart" (i det följande benämnt det

 företagsekonomiska villkoret). Vid

 bedömningen av om företaget blir

 ekonomiskt godtagbart skall hänsyn tas

 till regionalpolitiska intressen och

 betydelsen av att vården av natur- och

 kulturmiljön främjas. Bestämmelsen fick

 sin nuvarande utformning år 1990 (se

 prop. 1989/90: 151, bet. 1990/91: BoU3).

 Om fastighetsbildningen rör en jordbruks-

 fastighet får den - enligt 3 kap. 6 § -

 genomföras endast om den är till

 övervägande nytta för jordbruksnäringen.

 Är syftet med fastighetsbildningen att

 nybilda eller förbättra en fastighet som

 är avsedd för annat ändamål än jordbruk,

 får åtgärden dock ske, om den inte medför

 olägenhet av någon betydelse för

 jordbruksnäringen. Mark avsedd för

 skogsbruk får enligt 3 kap. 7 § inte

 indelas på sådant sätt att möjligheterna

 att ekonomiskt utnyttja skogen undergår

 försämring av någon betydelse.

 Enligt 3 kap. 9 § får en fastighet ny-

 eller ombildas även om den inte blir

 varaktigt lämpad för sitt ändamål, såvida

 fastighetsindelningen förbättras och en

 mera ändamålsenlig indelning inte motver-

 kas. Bestämmelsen ger således möjlighet

 att avvika från lämplighetskraven i 3

 kap. 1 och 5 §§. Vidare får - enligt 3

 kap. 10 § - fastighetsbildning som är

 till övervägande nytta från allmän

 synpunkt ske även om den skulle stå i

 strid med bestämmelserna om skydd för

 jordbruk och skogsbruk. Hänsynen till

 andra näringar och samhällsintressen kan

 alltså föranleda att man gör avsteg från

 bestämmelserna i 3 kap. 6 och 7 §§.

 Fastighetens storlek

 En väsentlig fråga är givetvis vilken

 storlek en fastighet skall ha för att

 anses lämplig. Såsom framgår av 3 kap.

 1 § fastighetsbildningslagen skall

 lämplighetsprövningen anknyta till

 fastighetens avsedda användningssätt.

 I fråga om jordbruksfastigheter gällde

 t.o.m. år 1990 att en sådan enligt 3 kap.

 5 § fastighetsbildningslagen i dess

 dåvarande lydelse skulle anses lämpad för

 sitt ändamål endast om den medgav

 "tillfredsställande lönsamhet hos det

 företag som skall bedrivas på fastig-

 heten". En motsvarande bestämmelse gällde

 för skogsbruksfastigheter. Dessa

 bestämmelser var nära kopplade till äldre

 jordbrukspolitiska riktlinjer.

 Bestämmelserna uppfattades ofta som ett

 principiellt förbud mot bildandet av

 jordbruks- och skogsbruksfastigheter som

 inte gav sina innehavare full

 sysselsättning och utkomst. Den ändring

 av 3 kap. 5 § fastighetsbildningslagen

 som beslutades år 1990 avsåg att

 underlätta bildandet av mindre

 jordbruksfastigheter. Det skedde mot

 bakgrund av de förändrade

 jordbrukspolitiska riktlinjer som hade

 kommit till synes under 1980-talet och

 bl.a. innebar att större vikt lades vid

 regionalpolitiska hänsyn. Genom ändringar

 i jordförvärvslagen (1979:230), som

 trädde i kraft år 1987, hade lagstiftaren

 redan vidgat möjligheterna att förvärva

 en jordbruksfastighet i avsikt att

 använda den för deltidsjordbruk.

 Ändringen i 3 kap. 5 § fastig-

 hetsbildningslagen var avsedd att utgöra

 en anpassning till de jordbrukspolitiska

 riktlinjer som gällde då lagstiftningen

 beslutades år 1990. Ändringen gjorde det

 möjligt att - inom vissa ramar - bilda

 jordbruks- och skogsbruksfastigheter som

 inte gav full utkomst till sin

 innehavare.

 Numera gäller därför det kravet att det

 företag som skall bedrivas på den

 åsyftade jordbruks- eller

 skogsbruksfastigheten skall vara

 ekonomiskt godtagbart. Härmed avses

 enligt förarbetena (se prop. 1989/90:151

 s. 23 f.) att företaget måste kunna ge

 intäkter som täcker kostnaderna samt

 rimlig ersättning för det arbete som

 läggs ner. Det räcker att det är fråga om

 ett deltidsjordbruk. En väsentlig

 begränsning är dock att företaget måste

 ge innehavaren hans huvudsakliga utkomst,

 dvs. mer än 50 procent av hans

 försörjning. Företag som endast ger

 mindre bidrag till brukarens försörjning

 skall alltså som regel inte godtas.

 Särskilda hänsyn skall emellertid kunnas

 tas där det är motiverat av

 regionalpolitiska skäl. I lagtexten sägs

 sålunda att regionalpolitiska intressen

 skall beaktas. Det innebär enligt

 förarbetena att, om det i ett

 glesbygdsområde finns möjlighet att

 kombinera ett jordbruksföretag med annan

 näring, det skall finnas utrymme att

 bilda även jordbruksfastigheter som inte

 ger brukaren ens hans huvudsakliga

 utkomst. Även hänsynen till vården av

 natur- och kulturmiljön kan motivera att

 vanliga lönsamhetskriterier inte

 tillämpas. - De särskilda hänsynstaganden

 som skall göras i glesbygdsområden har i

 fastighetsbildningspraxis tillämpats i de

 kommuner och kommundelar som anses som

 "glesbygd" vid tillämpningen av

 jordförvärvslagen (se 1 § nämnda lag och

 4 § jordförvärvsförordningen, SFS

 1991:736).

 Även om den år 1990 beslutade

 lagändringen har gjort det möjligt att

 bilda mindre jordbruksfastigheter än

 tidigare gäller dock fortfarande de

 särskilda skyddsreglerna i 3 kap. 6 och

 7 §§. Fastighetsbildningsåtgärden måste

 alltså fortfarande vara till övervägande

 nytta för jordbruksnäringen och får inte

 innebära sådan indelning av skogsmark att

 denna inte kan utnyttjas ekonomiskt. I

 förarbetena till lagstiftningen

 underströks särskilt att bärkraftiga och

 utvecklingsbara familjejordbruk alltjämt

 bör vidmakthållas (se bet. 1990/91:BoU3

 s. 6).

 2.1.2 Jordpolitiska målsättningar

 Lämplighetskraven för jordbruks- och

 skogsbruksfastigheter kom länge att

 präglas av de riktlinjer för

 jordbrukspolitiken som fastlades år 1967.

 Dessa riktlinjer syftade bl.a. till

 jordbrukets rationalisering och till

 uppbyggandet av effektiva

 jordbruksföretag. Detta har givetvis

 kommit till uttryck i

 fastighetsbildningspraxis och har

 bidragit till den omfattande

 strukturrationalisering av svenskt

 jordbruk som har skett under de senaste

 decennierna. De jord- och planpolitiska

 målsättningarna har emellertid under de

 senaste åren genomgått betydelsefulla

 förändringar. Dessa förändringar

 kännetecknas bl.a. av ökade hänsyn till

 regionalpolitiska intressen och till

 natur- och kulturvårdens intressen.

 Den nya livsmedelspolitiken

 År 1985 beslutade riksdagen om riktlinjer

 för en samlad livsmedelspolitik. Dessa

 innebar vissa förändringar i förhållande

 till tidigare jordbrukspolitiska beslut.

 Huvudmålet för livsmedelspolitiken angavs

 vara att trygga Sveriges

 livsmedelsförsörjning under kriser och

 krig. En ytterligare målsättning var att

 främja en god regional balans. Det

 underströks också att jordbruket och

 livsmedelsproduktionen måste ta hänsyn

 till kravet på en god miljö och till

 behovet av en långsiktig och planerad

 hushållning med Sveriges naturresurser.

 1985 års livsmedelspolitiska beslut

 följdes av ändringar i jordförvärvslagen.

 Dessa trädde i kraft den 1 juli 1987.

 Lagens ursprungliga syfte hade varit att

 åstadkomma rationaliseringar inom jord-

 och skogsbruket. De nya

 jordförvärvsreglerna kännetecknades av

 minskade ambitioner när det gällde

 rationaliseringen inom jordbruket. De

 kännetecknades också av ett ökat

 hänsynstagande till regionala

 förutsättningar, av ökade möjligheter att

 ta jordbruksmark ur jordbruksproduktion

 samt av vissa hänsynstaganden till

 landskapsvården. Fortfarande ansågs det

 dock vara ett övergripande mål att

 familjelantbruket skulle vidmakthållas.

 Det borde särskilt eftersträvas att det

 bildades företag som var ändamålsenliga

 från regionalpolitisk synpunkt (se prop.

 1986/87:122 s. 12 och 13).

 Våren 1990 beslutade riksdagen om en ny

 livsmedelspolitik. I regeringens

 proposition till riksdagen konstaterade

 föredragande departementschefen att den

 dittills gällande livsmedelspolitiken

 hade kännetecknats av dålig

 måluppfyllelse med bl.a. kostsam överpro-

 duktion, stigande livsmedelspriser,

 negativa miljöeffekter och en negativ

 regionalpolitisk utveckling (se prop.

 1989/90:146 s. 29-35). Departementschefen

 ansåg att en utgångspunkt för

 livsmedelsproduktionen fortsättningsvis

 borde vara att denna i princip skulle

 vara underkastad samma villkor som andra

 näringar. Han föreslog därför en ny

 målformulering för livsmedelspolitiken.

 Denna - som riksdagen sedermera godtog

 (se bet. 1989/90:JoU25 s. 141 och rskr.

 1989/90: 327) - innebar väsentligen

 följande.

 - Det övergripande målet för

 livsmedelspolitiken bör vara en god

 hushållning med samhällets totala

 resurser.

 - Prisutvecklingen på livsmedel skall

 vara rimlig i förhållande till

 prisutvecklingen på övriga varor och

 tjänster. Konsumenternas val skall styra

 produktionen.

 - Landets livsmedelsförsörjning under

 kriser och i krig skall tryggas.

 - Vid val av markanvändning och

 brukningsmetoder måste hänsyn tas till

 kraven på en god miljö och långsiktig

 hushållning med naturresurserna.

 Miljömålet skall vara att slå vakt om ett

 rikt och varierat odlingslandskap och att

 minimera jordbrukets miljöbelastning.

 - Producenterna skall få en skälig

 ersättning för varor och tjänster.

 - Livsmedelspolitiken bör bidra till

 regional utjämning av sysselsättning och

 välfärd.

 Den nya livsmedelspolitiken innebär att

 de interna marknadsregleringarna

 avskaffas. Produktionen förutsätts

 därigenom kunna anpassas till vad som kan

 avsättas på kommersiella villkor. En

 följd av detta blir att sysselsättningen

 inom jordbruket kommer att minskas. Detta

 kommer emellertid, menade den dåvarande

 departementschefen, till stor del att

 uppvägas av ett ökat inslag av

 kompletterande sysselsättning, såsom

 självsysselsättning i skogen, annat

 företagande eller tjänst utanför

 företaget (prop. 1989/90:146 s. 53-55).

 Den regionala utjämning som

 livsmedelspolitiken skall bidra till

 borde enligt departementschefen

 åstadkommas genom riktade åtgärder. Bl.a.

 skall jordbruksnäringen i norra Sverige

 ges särskilt stöd (prop. s. 91).

 Samtidigt med beslutet om den nya

 livsmedelpolitiken beslutade riksdagen om

 ändringar i bl.a. lagen (1979:425) om

 skötsel av jordbruksmark. Den tidigare

 skötselplikten för jordbruksmark

 avskaffades. Numera gäller som huvudregel

 att jordbruksmark får tas ur

 jordbruksproduktion åtta månader efter

 det att anmälan därom har gjorts till

 länsstyrelsen (4 § lagen om skötsel av

 jordbruksmark).

 De skogspolitiska målen

 Den skogspolitik som har gällt hittills

 beslutades år 1979. Det övergripande

 målet för skogsbruket formuleras i 1 §

 skogsvårdslagen (1979:429):

 Skogsmark och skog på sådan mark skall

 genom lämpligt utnyttjande av markens

 virkesproducerande förmåga skötas så att

 den varaktigt ger en hög och värdefull

 virkesavkastning. Hänsyn skall tas även

 till naturvården och andra allmänna

 intressen.

 I förarbetena betonades att man med

 hänsyn till skogens stora betydelse för

 landets ekonomi och sysselsättning bör

 eftersträva en väl avvägd hushållning med

 skogarna som gör det möjligt att

 kontinuerligt utnyttja det virke som

 skogarna kan ge. Vidare framhölls att

 produktionsförutsättningarna hos den mark

 som står till förfogande för

 skogsproduktion bör utnyttjas på bästa

 sätt. Stor vikt borde läggas vid att

 skogsskötseln inriktas på en hög

 volymproduktion av värdefullt virke.

 Dessutom underströks att omsorgen om

 sysselsättningen även i fortsättningen

 bör få spela en väsentlig roll i

 skogspolitiken. Hänsyn skall tas till

 naturvårdens intressen.

 I flera därpå följande riksdagsbeslut

 har betydelsen av naturvårdshänsyn

 understrukits. I 1991 års miljöpolitiska

 beslut framhölls att man bör slå vakt om

 den biologiska mångfalden och nyttja

 naturresurserna på ett långsiktigt

 hållbart sätt (se prop. 1990/91:90 s.

 422 f.). Den ökade betoningen av

 naturvårdshänsyn har också tagit sig

 uttryck i statligt stöd till olika

 skogsvårdsåtgärder.

 Riksdagen har nyligen beslutat om en ny

 skogspolitik (prop. 1992/93:226, bet.

 1992/93:JoU15, rskr. 1992/93:352). Den

 nya skogspolitiken gäller från den 1

 januari 1994. I beslutet jämställs

 produktionsmålet för skogsbruket med ett

 nytt miljömål. Produktionsmålet för

 skogsbruket preciseras på följande sätt.

 "Skogen och skogsmarken skall nyttjas

 effektivt och ansvarsfullt så att den

 ger en uthålligt god avkastning.

 Skogsproduktionens inriktning skall ge

 handlingsfrihet i fråga om användningen

 av vad skogen producerar" (prop. s. 32).

 Som miljömål anges i propositionen

 bevarandet av skogsmarkens naturgivna

 produktionsförmåga. Biologisk mångfald

 och genetisk variation i skogen skall

 säkras. Skogen skall brukas så att växt-

 och djurarter som naturligt hör hemma i

 skogen ges förutsättningar att fortleva

 under naturliga betingelser och i

 livskraftiga bestånd. Skogens

 kulturmiljövärden samt dess estetiska och

 sociala värden skall värnas (prop.

 s. 27).

 I den skogspolitiska propositionen

 framhåller föredragande departe-

 mentschefen även sambandet mellan å ena

 sidan en effektiv skogsproduktion och å

 andra sidan sysselsättning och

 försörjning. Det framhålls också att

 arbete i skogsbruk på många håll är

 nödvändigt som komplement till

 sysselsättning inom andra sektorer (prop.

 s. 34). I propositionen behandlas

 emellertid inte frågor rörande lämplig

 företags- och fastighetsstruktur inom

 skogsbruket.

 Jordförvärvslagen

 1990 års beslut om en ny

 livsmedelspolitik följdes av ytterligare

 ändringar i jordförvärvslagen. De nya

 reglerna trädde i kraft den 1 juli 1991.

 Före den 1 juli 1991 gällde som

 huvudregel att det för förvärv av

 lantbruksegendom fordrades

 förvärvstillstånd från lantbruksnämnden.

 Bakom denna regel låg bl.a. syftet att

 göra det möjligt för lantbruksnämnden att

 verka för jordbrukets rationalisering.

 I det nyssnämnda lagstiftningsärendet

 uttalades att jordförvärvslagen inte har

 varit något effektivt instrument för att

 uppnå de uppställda målen (se prop.

 1990/91:155 s. 17). Det framhölls också

 att det är viktigt att den lagstiftning

 som gäller för jordbruket inte utformas

 så att en marknadsanpassning av näringen

 försvåras. Rationaliseringssträvandena

 bör därför i fortsättningen i princip

 överlåtas till näringen. Detta är också,

 menade departementschefen, en logisk

 följd av att brukningsplikten för

 jordbruksmark slopats. Mot den bakgrunden

 finns det inte längre behov av någon

 generell förvärvsprövning med hänsyn till

 jordbrukets rationalisering (prop.

 s. 22). Prövningen enligt

 jordförvärvslagen, såvitt avser

 rationalisering av jord- och skogsbruket,

 bör i stället begränsas till

 arronderingsförbättringar i starkt

 ägosplittrade områden, bl.a. i Dalarna.

 Däremot ansåg departementschefen att

 möjligheterna att genom bestämmelser i

 jordförvärvslagen beakta

 glesbygdsintressena borde förstärkas så

 att bestämmelserna kan användas som ett

 självständigt regionalpolitiskt

 instrument (prop. s. 18). Lagen borde

 användas för att främja inte bara

 sysselsättningen utan också bosättningen

 i glesbygd (prop. s. 27).

 Enligt jordförvärvslagen gäller numera i

 huvudsak följande.

 Om en lantbruksegendom, dvs. fast

 egendom som är taxerad som

 lantbruksenhet, förvärvas genom köp, byte

 eller gåva eller vissa andra särskilt

 angivna fång, fordras förvärvstillstånd i

 tre särskilda situationer (se 3 a §).

 För det första fordras förvärvstillstånd

 om förvärvet avser egendom i glesbygd.

 Detta gäller dock inte för den som i

 minst ett halvår har varit bosatt i

 glesbygd inom den kommun där egendomen är

 belägen. Kravet på tillstånd gäller inte

 heller den som i ett särskilt åtagande

 har förbundit sig att vara bosatt på

 fastigheten i fem år (3 b §). Om

 förvärvstillstånd fordras, kan sådant

 tillstånd vägras om egendomen behövs för

 att främja sysselsättningen eller

 bosättningen på orten (4 § första stycket

 jordförvärvslagen). Regeringen har

 bemyndigats att ange vilka kommuner eller

 delar av kommuner som skall anses som

 glesbygd (se jordförvärvsförordningen,

 SFS 1991:736). Förteckningen över dessa

 områden upptar framför allt kommuner och

 församlingar i norra Sverige men också

 ett betydande antal enstaka församlingar

 i Svealands och Götalands skogs- och

 mellanbygder.

 För det andra fordras förvärvstillstånd

 om förvärvet avser egendom i ett s.k.

 omarronderingsområde, dvs. ett område med

 mycket stark ägosplittring för vilket

 länsstyrelsen har fastställt en plan för

 rationalisering av ägostrukturen. Även

 dessa områden finns förtecknade i en

 bilaga till jordförvärvsförordningen.

 Förteckningen upptar främst områden i

 Kopparbergs län men även vissa områden i

 Skaraborgs och Gävleborgs län. Inom dessa

 områden kan förvärvstillstånd vägras om

 förvärvet skulle försvåra ett

 genomförande av planen (4 § andra stycket

 jordförvärvslagen).

 För det tredje fordras förvärvstillstånd

 om förvärvaren är juridisk person.

 Vissa typer av förvärv är undantagna

 från lagens tillämpningsområde, bl.a.

 förvärv från nära släktingar (se 2 §

 jordförvärvslagen).

 Sammanfattningsvis kan ändringarna i

 jordförvärvslagen sägas innebära att de

 rationaliseringssträvanden som tidigare

 utgjorde lagens viktigaste syfte nu har

 skjutits i bakgrunden och att lagen

 numera syftar framför allt till att

 främja bosättning och sysselsättning på

 landsbygden.

 2.1.3 Allmänna utgångspunkter

 Departementspromemorians förslag

 överensstämmer med mitt förslag (se

 promemorian s. 16 - 20).

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser har ställt sig positiva

 till förändringar i den föreslagna

 riktningen. Lantbrukarnas Riksförbund

 (LRF), Statens naturvårdsverk,

 Skogsstyrelsen och Överlantmätar-

 myndigheten i Gotlands län har dock

 avstyrkt förslaget, medan Göta hovrätt

 har ifrågasatt behovet av lagändringar.

 Skälen för mitt förslag: De ändringar i

 fastighetsbildningslagen, som beslutades

 år 1990, kan sägas ha inneburit en

 anpassning till de ändringar i

 jordförvärvslagen som trädde i kraft år

 1987. När förslaget till ändringar i

 fastighetsbildningslagen var föremål för

 riksdagens prövning, var den nya

 livsmedelspolitiken redan beslutad och

 förslaget till ändringar i

 jordförvärvslagen hade förelagts

 riksdagen. Bostadsutskottet uttalade med

 anledning härav att när den nya

 livsmedelspolitiken fått fullt genomslag

 och jordförvärvslagen fått en annan

 inriktning det kunde finnas skäl att åter

 överväga frågan om vilka villkor som

 skall ställas vid fastighetsbildning för

 jordbruks- och skogsbruksändamål (se bet.

 1990/91:BoU3 s. 6). Enligt departe-

 mentspromemorian är det därför motiverat

 att nu på nytt överväga frågan vilka

 allmänna villkor som skall gälla vid

 fastighetsbildning på landsbygden.

 Skogsstyrelsen och Naturvårdsverket har

 motsatt sig departementspromemorians

 förslag, bl.a. med hänvisning till att

 det är för tidigt att ta upp frågan om

 ändringar i fastighetsbildningslagen.

 Enligt min mening är det angeläget att

 fastighetsbildningslagen är utformad så

 att man vid tillämpningen kan beakta

 gällande jord- och regionalpolitik. De

 allmänna villkoren vid bildande av

 lantbruksfastigheter framstår efter den

 nya livsmedelspolitikens tillkomst som

 alltför restriktiva. Detta innebär en

 hämsko för utvecklingen på landsbygden.

 Jag anser därför att en översyn av 3 kap.

 fastighetsbildningslagen inte bör skjutas

 på framtiden.

 Det svenska jordbruket har under lång

 tid rationaliserats kraftigt.

 Företagsstrukturen har förändrats och

 antalet sysselsatta inom näringen har

 minskat.

 Även skogsbruket har genomgått

 förändringar. Skogsdriften sköts nu med

 hjälp av allt effektivare maskinsystem.

 Tekniken kan antas komma att utvecklas

 ytterligare. Sannolikt kommer både

 plantering, röjning och avverkning

 framdeles att kunna göras maskinellt med

 god ekonomi. Utvecklingen går därför mot

 att en allt mindre andel av skogsägarna

 får sin huvudsakliga sysselsättning och

 försörjning av aktivt skogsbruk. Det

 finns visserligen fortfarande många

 skogsägare som själva sköter sin skog och

 antalet skogsägare som arbetar deltid i

 den egna skogen torde rentav ha ökat

 under de senaste åren. Såvitt kan bedömas

 är det emellertid allt färre skogsägare

 som får sin huvudsakliga utkomst av

 arbete i skogen. Däremot kvarstår kravet

 att hålla kostnaderna nere så att hinder

 inte uppstår för ett aktivt skogsbruk i

 skeden med pressade priser och stark

 konkurrens på världsmarknaden. Det

 innebär att fastighetsstrukturens

 betydelse för skogsbruket fortfarande är

 stor.

 Rationaliseringen av jord- och

 skogsbruksnäringarna hade fram till den

 senaste lagändringen ett starkt stöd i

 jordförvärvslagen. Den hade också ett

 betydande stöd i

 fastighetsbildningslagen. Numera utgör

 jordförvärvslagen inte längre något

 hinder för utveckling av nya

 företagsmönster på landsbygden. Även

 fastighetsbildningslagen har genom

 lagändringen år 1990 gjorts något mera

 flexibel. Fortfarande innehåller dock

 lagen bestämmelser som begränsar

 flexibiliteten. Syftet med dessa

 bestämmelser är främst att skydda jord-

 och skogsbruksnäringarna. Idag är

 emellertid förhållandena på den svenska

 landsbygden sådana att man knappast kan

 åstadkomma en positiv utveckling enbart

 genom regleringsåtgärder som syftar till

 att skydda och prioritera de

 traditionella lantbruksnäringarna i för-

 hållande till andra verksamheter. De

 traditionella lantbruksnäringarna kan

 inte ensamma ge den sysselsättning och de

 ekonomiska tillskott som fordras för att

 landsbygden skall kunna leva.

 Landsbygdens utveckling beror i stället

 av flera andra faktorer.

 Sålunda får kombinationer av olika

 verksamheter - jordbruk, skogsbruk, annat

 eget företagande och tjänst - ökad

 betydelse för landsbygden. Många väljer i

 dag att bo och bruka en mindre fastighet

 på landsbygden samtidigt som de har sin

 huvudsakliga utkomst från någon annan

 verksamhet inom rimligt avstånd från

 fastigheten. Denna utveckling förutsätter

 dock att det finns tillgång till

 fastigheter som i storlek och läge svarar

 mot de önskemål som människor har.

 En annan tendens är att människor i

 högre grad än tidigare väljer någon form

 av bosättning, där boende och arbete i en

 tätort kombineras med fritidsboende på

 landsbygden. Ofta önskar den fritids-

 boende bedriva visst fritidsjordbruk

 eller fritidsskogsbruk eller någon annan

 form av markutnyttjande. Ett sådant

 fritidsboende behöver i och för sig inte

 alltid vara positivt för bygden. Ibland

 kan det rentav minska möjligheterna till

 åretruntboende. Där det råder konkurrens

 om markresurserna bör därför - såsom

 riksdagen uttalade i 1990 års

 lagstiftningsärende - helårsboende

 prioriteras framför fritidsboende (jfr

 bet. 1990/91:BoU3 s. 8). Men i andra fall

 kan fritidsboende och fritidslantbruk

 bidra till att hålla landsbygden levande

 genom att det lämnar ytterligare underlag

 för kommersiell och offentlig service.

 Landsbygdsutveckling måste alltså i

 högre utsträckning än tidigare bygga på

 människors boende och på åtgärder som gör

 det mera attraktivt att bo på

 landsbygden. Detta kan åstadkommas genom

 att den enskilde ges större möjlighet att

 självständigt äga och bruka mark och

 genom att han får större frihet att

 anpassa sin fastighet till egna särskilda

 önskemål. Den enskildes önskemål bör

 alltså ges större spelrum vid

 fastighetsbildning.

 Jordbrukets minskade markutnyttjande

 innebär samtidigt att det finns mindre

 anledning än tidigare att av hänsyn till

 denna näring begränsa möjligheterna att

 bilda mindre fastigheter. I stället torde

 ökade möjligheter att bilda mindre

 fastigheter skapa bättre förutsättningar

 för det slag av boende och

 kombinationsverksamhet som i framtiden

 kan antas komma att dominera landsbygden.

 Det finns sammanfattningsvis anledning

 att sträva efter en ordning som ger

 utrymme för mera småskaliga och flexibla

 lösningar än som hittills har ansetts

 kunna komma i fråga vid

 fastighetsbildning på landsbygden. Det

 finns också anledning att anpassa

 fastighetsbildningslagens regler närmare

 till vad som numera gäller enligt

 jordförvärvslagen. Sålunda bör det vara

 möjligt att tillmäta främjandet av

 sysselsättning och bosättning i

 glesbygden ökad vikt.

 Jag vill emellertid understryka att det

 fortfarande bör ställas stora krav på

 fastighetsindelningens ändamålsenlighet.

 Det förhållandet att

 rationaliseringsmålet har fått minskad

 betydelse på jordförvärvslagens område

 bör sålunda inte föranleda lika

 långtgående förändringar i

 fastighetsbildningslagstiftningen. En

 självklar utgångspunkt för denna måste

 vara att den syftar till en med hänsyn

 till omständigheterna rationell och

 varaktig fastighetsstruktur. Det är från

 såväl nationell som enskild synpunkt

 väsentligt att fastighetsstrukturen ger

 möjlighet till en rationell

 markanvändning. Detta intresse får sedan

 vägas mot andra allmänna och enskilda

 intressen. I och med den nya livsme-

 delspolitiken torde i och för sig

 myndigheterna ha mindre anledning än

 tidigare att verka för rationaliseringar

 av fastighetsstrukturen med hänsyn till

 jordbrukets intressen. Behovet av att

 rationalisera fastighetsstrukturen

 kvarstår emellertid på flera håll och är

 särskilt påtagligt i s.k. omarronderings-

 områden. Härtill kommer att fastig-

 hetsbildningslagens regler också utgör

 ett skydd mot försämringar av fastig-

 hetsstrukturen. Även efter det att den

 nya livsmedelspolitiken har införts

 kvarstår ett behov av att förhindra

 sådana försämringar.

 Jag finner det därför motiverat att även

 i fortsättningen ha mera restriktiva

 regler för ny- och ombildning av

 fastigheter än vad som svarar mot den

 kvarstående regleringen i jordförvärvs-

 lagen. Möjligheterna att bilda mindre

 jordbruks- och skogsbruksfastigheter bör

 emellertid vidgas, främst genom att

 regionalpolitiska intressen tilläggs ökad

 vikt. Enligt min mening kan detta

 åstadkommas enbart genom ändringar i

 lämplighets- och skyddsbestämmelserna i 3

 kap. fastighetsbildningslagen.

 Ett par remissinstanser har menat att

 förslaget i departementspromemorian inte

 i tillräcklig utsträckning beaktar

 naturvårdens intressen. Sålunda har

 Naturvårdsverket avstyrkt förslaget med

 hänvisning till bl.a. effekterna för

 naturvården. Enligt verket kan det antas

 att en uppsplittring av större

 skogsfastigheter kan få negativa

 konsekvenser för naturvården. Verket har

 bl.a. hävdat att stora fastigheter ger

 bättre möjligheter att bedriva ett

 flexibelt och naturvårdsanpassat

 skogsbruk. Boverket har - utan att

 avstyrka det framlagda förslaget -

 framhållit att lagstiftningen bör

 omprövas också med natur- och

 kulturvårdsintressena som utgångspunkt.

 Det är givetvis väsentligt att också

 natur- och kulturmiljövårdens intressen

 vägs in i de nu aktuella bedömningarna.

 Naturvårdsverkets uppfattning att stora

 fastigheter ger bättre förutsättningar

 för en god naturvård kan i och för sig

 vara riktig. Å andra sidan skapar många

 små fastigheter förutsättningar för en

 variation i skogslandskapet, vilket

 gynnar en biologisk mångfald. Vad

 Naturvårdsverket har anfört utgör därför

 enligt min mening inte skäl nog att avstå

 från ändringar i

 fastighetsbildningslagstiftningen. Såsom

 jag längre fram återkommer till anser jag

 emellertid att det skogspolitiska

 miljömålet bör beaktas inom ramen för den

 särskilda skyddsregeln för skogsnäringen.

 LRF har hävdat att

 departementspromemorians förslag rubbar

 den nuvarande balansen mellan å ena sidan

 näringarnas intressen och å andra sidan

 regionalpolitiska intressen på ett sådant

 sätt att det kommer att innebära men för

 näringarna. Förbundet har med hänvisning

 härtill avstyrkt departementspromemorians

 förslag. För egen del ser jag emellertid

 en viss förstärkning av de

 regionalpolitiska intressena och en viss

 försvagning av skyddet för jordbruket som

 naturliga konsekvenser av den nya

 livsmedelspolitiken och jordför-

 värvslagens nya lydelse. Det är rimligt

 att detta återspeglas i fastig-

 hetsbildningsverksamheten. Även i

 fortsättningen bör emellertid

 lagstiftningen ge jordbruksnäringen ett

 särskilt skydd. Till den frågan

 återkommer jag längre fram.

 Göta hovrätt har under

 remissbehandlingen av departementspro-

 memorian ifrågasatt behovet av

 lagändring. Hovrätten har hänvisat till

 att fastighetsbildningslagen är en ramlag

 som redan i dag ger tolkningsutrymme att

 beakta den vid varje tidpunkt rådande

 jordpolitiken. Jag delar uppfattningen

 att fastighetsbildningslagen är och bör

 vara en ramlag. Det är inte lämpligt att

 tynga lagen med materiella föreskrifter

 som ansluter till aktuella jordpolitiska

 riktlinjer. Det har emellertid visat sig

 att tillämpningen av 3 kap. fastighets-

 bildningslagen genom 1990 års

 lagändringar och de därvid gjorda

 förarbetsuttalandena har låsts fast i en

 numera övergiven jordpolitik. Det gäller

 i synnerhet de uttalanden som gjordes i

 förarbetena om att det företag som skall

 bedrivas på en jordbruks- eller

 skogsbruksfastighet skall ge brukaren

 hans "huvudsakliga utkomst". Det gäller

 också uttalandena om i vilken omfattning

 s.k. kombinationsverksamhet skall kunna

 beaktas.

 På grund av det anförda är det enligt

 min mening nödvändigt att på nytt ändra 3

 kap. 5 § för att göra det möjligt att

 anpassa regelsystemets tillämpning till

 rådande jordbruks- och skogspolitik. Även

 bestämmelserna i 3 kap. 6 och 7 §§ bör

 ses över. Det är viktigt att dessa

 ändringar sker med beaktande av att

 fastighetsbildningslagen utgör en ramlag

 som ger utrymme för att beakta framtida

 ändrade synsätt på jordbrukspolitikens

 eller skogspolitikens områden.

 Lagrådet har - bl.a. med hänvisning till

 att mina förslag har sin grund i en

 väsentligt annorlunda syn på jord- och

 skogsbrukspolitiken än den som rådde vid

 fastighetsbildningslagens tillkomst -

 ifrågasatt om inte förslagen borde ha

 föranlett en mer omfattande översyn av 3

 kap. än som nu har genomförts. För egen

 del anser jag att en sådan mer omfattande

 översyn inte är nödvändig. Det är

 visserligen riktigt att den jordpolitik

 som gällde vid fastighetsbildningslagens

 tillkomst var väsentligen annorlunda än

 den som gäller i dag. Lagen var

 emellertid redan i sin ursprungliga

 lydelse avsedd att utgöra en ramlag vars

 tillämpning skulle kunna anpassas till

 förändringar i jordpolitiken. Den nya

 jordbruks- och skogspolitiken fordrar

 därför enligt min mening inte någon

 genomgripande omarbetning av 3 kap.

 fastighetsbildningslagen.

 2.1.4 Jordbruksfastigheter; det

 företagsekonomiska villkoret

 Mitt förslag: Huvudprincipen vid

 bedömningen av om en jordbruksfastighet

 är lämplig för sitt ändamål (se 3 kap.

 5 § fastighetsbildningslagen) skall

 vara att det företag som skall bedrivas

 på fastigheten kan ge ett godtagbart

 ekonomiskt utbyte. Vad som är "ett

 godtagbart ekonomiskt utbyte" skall

 bedömas mot bakgrund av den vid varje

 tidpunkt gällande jordpolitiken.

 Departementspromemorians förslag: I

 promemorian föreslås att huvudprincipen

 vid prövningen av om en

 jordbruksfastighet är lämplig för sitt

 ändamål liksom hittills skall vara att

 det företag som bedrivs på fastigheten är

 "ekonomiskt godtagbart". Med "ekonomiskt

 godtagbart" skall enligt promemorian

 förstås att fastigheten kan ge sin

 brukare hans huvudsakliga utkomst (se

 promemorian s. 20 - 25).

 Remissinstanserna: Förslaget om att det

 företagsekonomiska villkoret skall bestå

 har tillstyrkts eller lämnats utan

 erinran av flertalet remissinstanser.

 Tekniska högskolan i Stockholm (KTH) har

 dock förordat att begreppet "ekonomiskt

 godtagbart" ersätts med "godtagbart ur

 skötselsynpunkt", medan Lantmäteriverket

 har velat ge begreppet "ekonomiskt

 godtagbart" en ny innebörd, nämligen att

 det skall kunna "ge ett positivt bidrag

 till brukarens försörjning".

 Jordbruksverket har hävdat att det

 företagekonomiska villkoret i 3 kap. 5 §

 inte längre fyller någon uppgift och att

 paragrafen därför bör upphävas. Även

 Länsstyrelsen i Älvsborgs län och ett par

 lantmäterimyndigheter har ifrågasatt om

 inte 3 kap. 5 § bör upphävas.

 Skälen för mitt förslag: Vid bedömningen

 av vilka begränsningar som bör ställas

 upp i fråga om ny- eller ombildning av

 jordbruksfastigheter finns det anledning

 att väga in flera olika intressen. Bland

 dessa märks främst intresset av att

 jordbruksmarken utnyttjas på ett från

 nationell synpunkt lämpligt sätt.

 Fastighetsbildning bör sålunda inte ske

 så att den motverkar intresset av en

 tryggad livsmedelsförsörjning, ett

 livskraftigt jordbruk inom landet och

 möjligheterna att bygga upp

 konkurrenskraftiga företag. Dessutom bör

 fastighetsbildningsreglerna rymma

 möjligheter att värna regionalpolitiska

 intressen och beakta natur- och

 kulturvårdens intressen. Samtidigt måste

 reglerna utformas så att

 fastighetsindelningen blir enkel och

 lättöverskådlig.

 Idag gäller som huvudregel att det

 jordbruksföretag som skall bedrivas på

 fastigheten skall vara "ekonomiskt

 godtagbart" (3 kap. 5 §). Enligt

 förarbetena innebär det bl.a. att

 företaget skall kunna ge brukaren hans

 "huvudsakliga utkomst".

 Frågan om dessa ekonomiska

 lämplighetsvillkor bör behållas

 behandlades av bostadsutskottet i samband

 med 1990 års ändringar i

 fastighetsbildningslagen. Utskottet

 avstyrkte då två motioner enligt vilka

 det särskilda lönsamhetskriteriet i

 3 kap. 5 § skulle slopas. När effekterna

 av den nya livsmedelspolitiken får fullt

 genomslag och jordförvärvslagen ändrats

 kunde det, enligt utskottet, finnas

 anledning att åter överväga frågan vilka

 villkor som skall ställas vid fastighets-

 bildning för jordbruks- och

 skogsbruksändamål.

 Att en fastighet skall ha med hänsyn

 till sitt ändamål lämplig utformning och

 lämpligt omfång följer i och för sig

 redan av bestämmelserna i 3 kap. 1 §.

 Dessa bestämmelser är emellertid allmänt

 hållna och ger inte någon ledning

 beträffande vilka ekonomiska krav som

 skall ställas på fastigheter som är

 särskilt avsedda för bedrivande av

 rörelse. Visserligen finns det, såsom

 Jordbruksverket har framhållit, inte

 längre några generella lönsamhetsmål för

 jordbruket. Jag finner det emellertid

 naturligt att det fortfarande bör gälla

 vissa ekonomiska kriterier för bildandet

 av fastigheter som är avsedda för jord-

 eller skogsbruk, dvs. för aktivt,

 varaktigt markutnyttjande. Sålunda bör

 det inte komma ifråga att genom ny- eller

 ombildning tillskapa jordbruksfastigheter

 som inte har förutsättningar att ge ett

 rimligt ekonomiskt överskott och som

 därför inte heller i någon omfattning kan

 bidra till brukarens försörjning. Det är

 enligt min mening av värde om det kommer

 till uttryck i lagtexten att sådana

 ekonomiska överväganden måste göras.

 Därmed skapas bättre förutsättningar för

 en enhetlig tillämpning av regelverket.

 Härtill kommer att en ramlag av det slag

 som fastighetsbildningslagen utgör bör

 vara utformad så att den ger möjlighet

 att beakta de ytterligare krav som

 framtida jord- och livsmedelspolitiska

 ställningstaganden kan föranleda.

 Jag anser alltså att 3 kap. 5 §

 fastighetsbildningslagen bör innehålla

 ett företagsekonomiskt villkor.

 När man tar ställning till hur

 långtgående ett sådant villkor skall vara

 bör bl.a. följande beaktas. Ett

 vidmakthållande av det företagsekonomiska

 villkoret sådant det idag uppställs i

 3 kap. 5 § och närmare har beskrivits i

 förarbetena till 1990 års lagstiftning

 torde fortfarande ha påtagliga positiva

 effekter. En fastighetsstruktur som

 medger bärkraftiga heltids- eller

 deltidsjordbruk kan, särskilt i de

 områden där jordbruksnäringen har stark

 livskraft, skapa bättre förutsättningar

 för bosättning och sysselsättning i

 bygden.

 Men det måste också beaktas att det i

 vissa delar av landet saknas

 förutsättningar för att bilda eller

 vidmakthålla bärkraftiga bruknings-

 enheter. I sådana områden finns det en

 risk för att ett upprätthållande av det

 nu gällande villkoret i 3 kap. 5 §,

 framför allt det i förarbetena uppställda

 kravet på "huvudsaklig utkomst",

 förhindrar småskaliga lösningar som kan

 främja sysselsättning och bosättning på

 orten. Efter ändringarna i

 jordförvärvslagen och skötsellagen är det

 inte heller nödvändigt att låta

 ekonomiska bedömningsgrunder och

 rationaliseringsaspekter få den avgörande

 betydelse i fastighetsbildningssammanhang

 som de hittills har haft. Övervägande

 skäl talar därför för att det

 företagsekonomiska villkoret i 3 kap. 5 §

 bör jämkas så att det i tillämpningen ges

 större utrymme för ny- och ombildning av

 mindre fastigheter.

 I departementspromemorian har förordats

 att huvudprincipen liksom hittills skall

 vara att det företag som skall bedrivas

 på fastigheten skall vara "ekonomiskt

 godtagbart", dvs. ge brukaren hans huvud-

 sakliga utkomst. Jag delar i och för sig

 uppfattningen att det fortfarande finns

 anledning att ha som utgångspunkt att en

 ny- eller ombildad jordbruksfastighet

 skall kunna ge brukaren hans huvudsakliga

 utkomst. Enligt min mening har det

 emellertid visat sig att det inte är

 lämpligt att generellt knyta den

 ekonomiska lämplighetsbedömningen till

 ett sådant rekvisit. Det ger nämligen

 inte tillräckliga möjligheter att anpassa

 lagens tillämpning till ändringar i jord-

 politiken.

 Begreppet "ekonomiskt godtagbart" bör

 därför jämkas. I lagtexten bör uppställas

 ett krav på att det företag som skall

 bedrivas på fastigheten kan ge ett

 "godtagbart ekonomiskt utbyte". Den

 närmare innebörden av detta bör enligt

 min mening kunna bestämmas med hänsyn

 till den vid varje tidpunkt gällande

 jordpolitiken. Ett generellt minimikrav

 bör dock, så som jag tidigare har antytt,

 vara att fastigheten har förutsättningar

 att ge ett visst överskott och att

 verksamheten kan ge ett inte obetydligt

 bidrag till brukarens försörjning.

 Vid bedömningen av vad som är ekonomiskt

 godtagbart bör hänsyn tas till

 möjligheterna att kombinera verksamheten

 på fastigheten med annan verksamhet.

 Vidare bör särskilda hänsyn tas i

 glesbygd. Till detta återkommer jag i det

 följande.

 2.1.5 Skogsbruksfastigheter; det

 företagsekonomiska villkoret

 Mitt förslag: Det företagsekonomiska

 villkoret för skogsbruksfastigheter

 jämkas på samma sätt som för

 jordbruksfastigheter.

 I departementspromemorian har

 föreslagits att det företagsekonomiska

 villkoret för skogsbruksfastigheter

 utformas på samma sätt som har

 föreslagits i fråga om

 jordbruksfastigheter (se promemorian

 s. 28 -31).

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt departe-

 mentspromemorians förslag eller har

 lämnat det utan erinran. Länsstyrelserna

 i Kopparbergs län och Jämtlands län har

 förordat att 3 kap. 5 §

 fastighetsbildningslagen upphävs såvitt

 gäller skogsbruksfastigheter.

 Skälen för mitt förslag: Även för

 skogsbruksfastigheter gäller idag att det

 företag som bedrivs på fastigheten skall

 vara "ekonomiskt godtagbart". Ett sådant

 kriterium har vissa fördelar. Det

 understryker betydelsen av att vissa

 företagsekonomiska bedömningar måste

 göras vid fastighetsbildningen. Det

 motverkar en långtgående splittring av

 skogsbeståndet, vilket kan vara av

 positiv betydelse för skogsnäringen. Det

 garanterar ett bättre

 försörjningsunderlag för den enskilde

 skogsägaren. Det går emellertid knappast

 att belägga något helt proportionellt

 samband mellan storleken på en

 skogbruksfastighet och fastighetens

 avkastning. Här torde i stället - vid

 sidan av markens skiftande naturliga

 förutsättningar för skogstillväxt -

 sådana förhållanden som ägarens

 personliga engagemang och kunnighet samt

 fastighetens arrondering vara av större

 betydelse. Den förstnämnda av dessa

 faktorer går givetvis inte att påverka i

 fastighetsbildningssammanhang. Den andra

 kan tillgodoses genom den skyddsregel som

 för närvarande finns i 3 kap. 7 §. Mot

 den bakgrunden kan det synas som att det

 inte längre är nödvändigt att

 upprätthålla det företagsekonomiska

 villkoret vid bildandet av

 skogsbruksfastigheter. Betydelsen av att

 kriteriet upprätthålls får vägas mot

 andra intressen.

 Ett upprätthållande av det nuvarande

 företagsekonomiska villkoret kan

 visserligen också inom skogsbruket ha

 positiva sysselsättningseffekter.

 Betydelsen härav torde dock vara

 begränsad. Antalet skogsägare som har

 sitt huvudsakliga arbete i den egna

 skogen torde, som tidigare har nämnts,

 vara i avtagande. I en del fall framstår

 fastighetsägarens inkomster av

 skogsbruket snarast som en kapitalinkomst

 från den förmögenhet som fastigheten

 utgör. Den hittillsvarande tillämpningen

 av fastighetsbildningslagen - som i stor

 utsträckning knutit an till den i

 förarbetena förordade principen om att

 fastigheten skall kunna ge brukaren hans

 huvudsakliga utkomst - utgör därför inte

 någon garanti för sysselsättning och

 bosättning i glesbygd. Tvärtom torde en

 låsning vid denna princip försvåra en

 sådan flexibel markanvändning som skulle

 kunna gagna sysselsättning och bosätt-

 ning.

 Jag vill emellertid inte heller i fråga

 om skogsbruksfastigheter gå så långt som

 till att förorda att det

 företagsekonomiska villkoret utmönstras

 ur lagstiftningen. Jag finner det rimligt

 att lagstiftningen även i fortsättningen

 ger tydligt uttryck för att vissa

 ekonomiska överväganden måste göras när

 en skogsbruksfastighet ny- eller

 ombildas. Det är sålunda naturligt att

 sådana fastigheter inte bör få bildas som

 inte har förutsättningar att ge ett visst

 rimligt utbyte av fastigheten. Ett

 ytterligare skäl för att behålla ett

 företagsekonomiskt villkor i

 lagstiftningen är att det ger möjlighet

 att fånga upp eventuella nya framtida

 skogspolitiska överväganden.

 Det företagsekonomiska villkoret bör

 emellertid enligt min mening inte längre

 generellt knytas till begreppet

 "ekonomiskt godtagbar" eller till frågan

 om fastigheten kan ge sin brukare hans

 "huvudsakliga utkomst". Det framstår i

 fråga om rena skogsfastigheter över huvud

 taget inte som vare sig realistiskt eller

 lämpligt att fordra att de skall kunna ge

 sina brukare deras huvudsakliga utkomst,

 eftersom det skulle ställa mycket stora

 krav på fastighetens areal. Härtill

 kommer att - såsom jag redan betonat i

 fråga om jordbruksfastigheter - det inte

 är lämpligt att i en ramlag av

 fastighetsbildningslagens slag anknyta

 till ett så förhållandevis statiskt

 begrepp som "huvudsaklig utkomst".

 Jag förordar därför att det

 företagsekonomiska villkoret i fråga om

 skogsbruksfastigheter jämkas på samma vis

 som jag har föreslagit i fråga om

 jordbruksfastigheter. Det bör alltså

 generellt krävas att det företag som

 skall bedrivas på en ny- eller ombildad

 skogsfastighet ger ett godtagbart

 ekonomiskt utbyte. Jag avser att i

 specialmotiveringen närmare redogöra för

 min uppfattning om innebörden i detta

 krav. Återigen vill jag emellertid

 framhålla att en sådan bestämmelse bör

 tolkas mot bakgrund av vid varje tidpunkt

 gällande jord- och skogspolitik.

 Lagstiftningen bör också i fråga om

 skogsbruksfastigheter utformas så att det

 finns utrymme att beakta

 fastighetsägarens möjligheter att

 kombinera skogsbruket med annan

 verksamhet på orten. Vidare bör särskild

 hänsyn tas till intresset av att

 sysselsättning och bosättning i glesbygd

 främjas. Detta kommer jag att ta upp i

 följande avsnitt.

 2.1.6 Kombinationsverksamhet

 Mitt förslag: Vid bedömningen av om det

 företag som skall bedrivas på en

 jordbruks- eller skogsbruksfastighet

 ger ett godtagbart ekonomiskt utbyte

 skall man alltid kunna ta hänsyn till

 möjligheterna att kombinera

 verksamheten på fastigheten med annan

 varaktig verksamhet på orten.

 Enligt departementspromemorian bör det

 vid bedömningen av vad som är "ekonomiskt

 godtagbart" fästas större vikt vid

 regionalpolitiska intressen, dvs.

 främjandet av sysselsättning och

 bosättning på landsbygden. Det föreslås

 också att det generellt - och alltså inte

 enbart i glesbygd - skall vara möjligt

 att beakta fastighetsägarens möjligheter

 att komplettera intäkterna av fastigheten

 med intäkter av annan verksamhet (se

 promemorian s. 21 - 25).

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt departe-

 mentspromemorians förslag eller lämnat

 förslaget utan erinran. Kommunförbundet

 har dock ansett att bestämmelserna bör

 ges en mera allmän utformning. Andra

 remissinstanser har uttryckt en liknande

 uppfattning. Några remissinstanser, bl.a.

 Gävle tingsrätt, har menat att förslaget

 kan leda till en alltför individanknuten

 fastighetsbildning för tillfälliga behov.

 Det har också från lantmäterihåll hävdats

 att förslaget kan leda till

 tillämpningssvårigheter.

 Skälen för mitt förslag: Enligt min

 uppfattning bör lagstiftningen göra det

 möjligt att mera generellt - och alltså

 inte enbart i glesbygd -ta hänsyn till

 möjligheterna att kombinera verksamheten

 på fastigheten med annan verksamhet.

 Samtidigt anser jag det vara väsentligt

 att så inte sker annat än där det finns

 långsiktiga förutsättningar för sådan

 kombinationsverksamhet. Jag anser därför

 att endast varaktig

 kombinationsverksamhet bör beaktas, dvs.

 sådan verksamhet som kan antas bestå

 under en längre tid. Om bestämmelsen

 utformas på det sättet, kommer den inte

 heller i konflikt med det

 varaktighetskrav som enligt 3 kap. 1 §

 andra stycket första meningen fastighets-

 bildningslagen gäller vid all

 fastighetsbildning.

 Några remissinstanser har menat att

 bestämmelsen om beaktande av

 kombinationsverksamhet kan leda till att

 fastighetsbildningsmyndigheterna tvingas

 pröva sökandens personliga

 förutsättningar att driva verksamhet av

 visst slag. De har bl.a. på grund härav

 ansett att förslaget kan leda till

 tillämpningssvårigheter.

 När det gäller frågan i vad mån

 sökandens personliga förutsättningar

 skall prövas i fastighetsbildningsärendet

 uttalas i departementspromemorian att

 bedömningen så långt möjligt bör frigöras

 från den nuvarande ägarens person. Det

 sägs också att bedömningen måste ta sikte

 på de allmänna förutsättningar som finns

 för att bedriva en varaktig

 kombinationsverksamhet, dvs. de

 möjligheter som finns för någon som äger

 fastigheten att finna kompletterande

 sysselsättning på orten.

 Jag delar den uppfattning som kommer

 till uttryck i departementspromemorian.

 Bedömningen av vilka möjligheter det

 finns att bedriva kombinerande verksamhet

 bör alltså inte göras med hänsyn till den

 aktuelle fastighetsägarens individuella

 förutsättningar. Om fastighetsägaren inte

 avser att bedriva någon

 kombinationsverksamhet, ligger det dock i

 sakens natur att det inte finns anledning

 att beakta möjligheterna till sådan

 verksamhet i fastighetsbildningsärendet.

 Föreligger det emellertid allmänna

 förutsättningar att kombinera

 jordbruksföretaget med annan varaktig

 verksamhet på orten och påstår

 fastighetsägaren att han ämnar göra det,

 bör ett sådant påstående godtas såvida

 det inte står klart att påståendet är

 felaktigt. - Om prövningen sker utifrån

 dessa riktlinjer, torde några påtagliga

 tillämpningssvårigheter inte komma att

 uppstå.

 Lagrådet har i sitt yttrande berört

 bestämmelsen i 3 kap. 1 § andra stycket

 andra meningen. Där föreskrivs att

 fastighetsbildning inte får äga rum om

 ändamålet med hänsyn till sin art och

 övriga omständigheter bör tillgodoses på

 något annat sätt än genom

 fastighetsbildning. Jag återkommer i

 specialmotiveringen till förhållandet

 mellan den bestämmelsen och den

 föreslagna bestämmelsen om att man i

 större utsträckning än för närvarande

 skall beakta kombinationsverksamhet. Jag

 vill emellertid redan här understryka att

 den av Lagrådet aktualiserade

 bestämmelsen enligt min mening även i

 fortsättningen bör beaktas vid

 fastighetsbildning som berör jordbruk och

 skogsbruk.

 Jag avser också att i

 specialmotiveringen återkomma till vilken

 inverkan den nu förordade lagändringen

 bör få på dagens fastighetsbildning. Jag

 vill emellertid redan här understryka att

 dessa uttalanden gäller lagens avsedda

 effekter med den jord- och regionalpo-

 litik som gäller idag. Om jord- eller

 regionalpolitiken ändras, bör de till-

 lämpande myndigheterna ha möjlighet att

 tolka lagtexten mot bakgrund av de

 förändrade synsätten.

 3

 2.1.7 Glesbygdsförhållanden

 Mitt förslag: I glesbygdsområden skall

 kunna ställas lägre krav på en

 jordbruks- eller skogsbruksfastighets

 ekonomiska ändamålsenlighet. En

 förutsättning för detta skall dock vara

 att fastighetsbildningen främjar

 bosättning och sysselsättning på orten.

 Departementspromemorians förslag

 överensstämmer med mitt förslag (se

 promemorian s. 21, 25 och 26).

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt departe-

 mentspromemorians förslag eller lämnat

 det utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: I glesbygd, där

 behovet av regionalpolitiska hänsyn är

 särskilt stort, kan det vara motiverat

 att vara något mindre restriktiv i fråga

 om bildandet av små fastigheter. I dessa

 områden är det ofta särskilt svårt att

 kombinera jordbruket med annan varaktig

 förvärvsverksamhet inom pendlingsavstånd.

 Att under sådana förhållanden uppehålla

 samma företagsekonomiska kriterium som i

 andra delar av landet skulle innebära att

 möjligheterna att bilda mindre

 fastigheter skulle vara mycket begränsade

 i vissa glesbygdsområden. Detta skulle i

 sin tur försvåra nyinflyttning. All

 bosättning i glesbygd bör uppmuntras,

 också då den inte direkt kan kopplas till

 någon varaktig sysselsättning. I områden

 där det råder god tillgång på mark kan

 även bosättning under endast en del av

 året, t.ex. fritidsboende som förenas med

 "fritidsjordbruk", vara av positiv

 betydelse för glesbygden.

 Mot denna bakgrund bör man vid

 fastighetsbildning i glesbygd ta särskild

 hänsyn till intresset av att

 sysselsättning och bosättning främjas.

 Det rekvisit som här ställs upp

 överensstämmer i huvudsak med det som

 finns i jordförvärvslagen. I

 departementspromemorian uttalas dock att

 intresset av att befintlig

 fastighetsstruktur inte försämras gör det

 befogat att i detta sammanhang vara mer

 restriktiv än vid den prövning som skall

 göras i tillståndsärenden enligt

 jordförvärvslagen. Enligt

 jordförvärvslagen får - bortsett från i

 omarronderingsområden - förvärvstillstånd

 vägras endast om egendomen behövs för att

 främja sysselsättning och bosättning på

 orten. Vid fastighetsbildning finns det

 anledning att avvika från sedvanliga

 ekonomiska kriterier endast om

 fastighetsbildningsåtgärden i det

 särskilda fallet främjar sysselsättning

 eller bosättning på orten. Jag ansluter

 mig i denna del till

 departementspromemorians bedömning.

 2.1.8 Skyddet för jordbruksnäringen

 Mitt förslag: Skyddsregeln för

 jordbruksnäringen i 3 kap. 6 §

 fastighetsbildningslagen mjukas upp så

 att den förhindrar endast sådan

 fastighetsbildning som är ägnad att

 medföra någon olägenhet av betydelse

 för jordbruksnäringen.

 Departementspromemorians förslag

 överensstämmer med mitt förslag.

 Remissinstanserna har tillstyrkt

 förslaget eller lämnat det utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: De ändringar

 som jag har föreslagit i fråga om 3 kap.

 5 § kan komma i konflikt med jordbrukets

 intressen. Skadliga effekter, såsom

 delning av bärkraftiga familjejordbruk

 och ägosplittring, kan emellertid

 förhindras genom bestämmelsen i 3 kap.

 6 § fastighetsbildningslagen.

 I dag gäller enligt 3 kap. 6 § att

 fastighetsbildning som berör en

 jordbruksfastighet normalt får genomföras

 enbart om fastighetsbildningen är till

 övervägande nytta för jordbruksnäringen.

 Efter beslutet om en ny livsmedelspolitik

 och de senaste ändringarna i

 jordförvärvslagen är denna bestämmelse

 enligt min mening alltför restriktiv och

 den bör därför jämkas.

 Fortfarande finns det dock skäl att

 behålla vissa regler till skydd för

 jordbruksnäringen. Detta gäller särskilt

 om man i enlighet med mitt förslag till

 ändringar i 3 kap. 5 § gör det möjligt

 att bilda väsentligt mindre fastigheter.

 Ett skäl för att regler till skydd för

 jordbruksnäringen bör behållas är landets

 behov av livsmedelsförsörjning under

 kriser och i krig. Det bör inte komma i

 fråga att dela upp bärkraftiga och

 välarronderade familjejordbruk belägna i

 landsdelar som är av särskild betydelse

 för landets livsmedelsförsörjning. Det

 gäller i synnerhet rationella

 heltidsföretag i Götalands och Svealands

 slättbygder och i vissa delar av

 Norrland. Flera av dessa har byggts upp

 med statligt stöd och de har ofta stor

 betydelse för landets - eller,

 beträffande norrländska företag,

 landsdelens - livsmedelsförsörjning.

 Vidare bör givetvis regelsystemet vara

 utformat så att det förhindrar

 ägosplittring och dålig skiftesindelning.

 Det finns skäl att ställa särskilda krav

 på redighet i fastighetsindelningen när

 det är fråga om mindre fastigheter.

 Någon form av yttersta spärr mot

 fastighetsbildningsåtgärder som på ett

 menligt sätt inverkar på

 jordbruksnäringens intressen bör därför

 enligt min mening finnas. En lämplig

 begränsning kan vara att föreskriva att

 fastighetsbildning som berör en

 jordbruksfastighet inte får ske om

 åtgärden är ägnad att medföra olägenhet

 av någon betydelse för jordbruksnäringen.

 Det motsvarar väsentligen det skydd som

 jordbruksnäringen i dag åtnjuter vid

 fastighetsbildning som syftar till

 nybildning eller förbättring av fastighet

 som är avsedd för annat ändamål än

 jordbruk (se 3 kap. 6 § andra stycket

 fastighetsbildningslagen).

 4

 2.1.9 Skyddet för skogsnäringen och

 naturvården

 Mitt förslag: Skyddsregeln i 3 kap. 7 §

 fastighetsbildningslagen jämkas så att

 den ger ökat skydd för skogsnäringen

 och för skogsmiljön. Regeln utformas så

 att den förhindrar bildandet av skogs-

 bruksfastigheter som från

 skogsnäringens eller naturvårdens syn-

 punkt kan bedömas vara alltför små.

 Departementspromemorians förslag

 överensstämmer i huvudsak med mitt

 förslag men tar inte upp skyddet för

 skogsmiljön (se promemorian s. 28 och

 31 - 33).

 Remissinstanserna: Det stora flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt

 departementspromemorians förslag till en

 förstärkt skyddsregel för skogsnäringen

 eller har lämnat förslaget utan erinran.

 Lantmäteriverket har dock förordat att

 skyddsregeln ges en annan utformning som

 bl.a. ger möjlighet att vid tillämpningen

 väga in regionalpolitiska intressen. Även

 Länsstyrelsen i Västerbottens län har

 förordat att skyddsregeln utformas på ett

 sådant sätt.

 Skälen för mitt förslag: Den ändrade

 lydelse av 3 kap. 5 § som jag nu har

 föreslagit (se avsnitt 2.1.5) kommer att

 göra det lättare att bilda små

 skogsfastigheter. Detta kan inverka

 menligt på skogsnäringens och

 naturvårdens intressen. Det är angeläget

 att fastighetsbildningsreglerna inte står

 i strid med rådande skogspolitiska mål.

 Det gäller såväl intresset av att landets

 skogstillgångar tas till vara på ett

 rationellt sätt som intresset av att

 olika miljöhänsyn inte eftersätts. Det

 finns därför anledning att se över

 skyddsregeln i 3 kap. 7 § fastighets-

 bildningslagen, vilken innebär att mark

 avsedd för skogsbruk inte får indelas på

 sådant sätt att möjligheterna att

 ekonomiskt utnyttja skogen undergår

 försämring av betydelse.

 Den nuvarande bestämmelsen i 3 kap. 7 §

 är enligt min mening fortfarande

 motiverad. Den tar emellertid

 huvudsakligen sikte på fastighetsbildning

 som medför dålig arrondering och

 långtgående ägosplittring. Om det

 företagsekonomiska villkoret tunnas ut på

 det sätt som har föreslagits ovan, finns

 det skäl att ytterligare förstärka

 minimiskyddet för skogsnäringen.

 Enligt min mening finns det anledning

 att förhindra fastighetsbildningar som

 innebär att befintliga skogsföretag delas

 upp i alltför små enheter. En uppdelning

 i små skogsbruksfastigheter kan - även om

 de nya fastigheterna i och för sig är

 välarronderade - innebära en fara för att

 skogstillgångarna inte utnyttjas på ett

 rationellt sätt. Det finns en risk för

 att ägaren av en liten

 skogsbruksfastighet inte har ett

 tillräckligt ekonomiskt incitament att

 bedriva ett rationellt skogsbruk. Det

 finns också en risk för att värdefull

 skogsmark i stället används endast som en

 skyddszon kring bebyggelse eller enbart

 blir föremål för extensivt nyttjande. En

 uppdelning av en väl fungerande skogs-

 bruksenhet kan också leda till andra

 negativa konsekvenser, t.ex. därigenom

 att investeringar som har gjorts i

 företaget går till spillo.

 Jag delar därför den i

 departementspromemorian framförda upp-

 fattningen att det är motiverat att

 förstärka skyddet för skogsnäringen med

 en särskild spärregel mot sådana

 fastighetsbildningsåtgärder som innebär

 en skadlig uppdelning av

 skogsbruksfastigheter. En sådan spärregel

 skulle sätta en gräns för hur pass små

 skogsfastigheter som över huvud taget bör

 kunna accepteras. Miniminivån bör inte

 vara helt statisk utan vara beroende av

 flera olika faktorer av det slag som är

 av betydelse för det skogspolitiska

 produktionsmålet. I enlighet med

 riksdagens skogspolitiska beslut (prop.

 1992/93:226, bet. 1992/93: JoU15, rskr.

 1992//93:352), där det bl.a. uppställs

 ett miljömål för skogspolitiken, är det

 naturligt att bestämmelsen i 3 kap. 7 §

 också ger möjlighet att i viss

 utsträckning beakta även skyddet för

 miljön.

 Jag kommer i specialmotiveringen att

 närmare redogöra för hur denna spärregel

 enligt min mening bör tillämpas. Jag vill

 emellertid redan här framhålla att jag -

 i motsats till vad bl.a. Lantmäteriverket

 har förordat - inte anser att

 regionalpolitiska intressen bör tillmätas

 någon självständig betydelse i detta

 sammanhang. Det skulle riskera att rubba

 balansen mellan skogsnäringens intressen

 och de regionalpolitiska intressena. Den

 eftersträvade förstärkningen av de

 regionalpolitiska intressena kommer i

 stället till stånd genom ändringarna i

 3 kap. 5 § fastighetsbildningslagen. Med

 den utformning som spärregeln enligt min

 uppfattning bör ges är det emellertid

 naturligt att regeln får mindre praktisk

 betydelse i sådana glesbygdsområden där

 det inte bedrivs något skogsbruk av

 betydelse.

 2.2 Förbud mot eller villkor för

 skogsavverkning eller

 annan åtgärd i samband med klyvning

 Mitt förslag:

 Fastighetsbildningsmyndigheten får

 möjlighet att i samband med klyvning av

 en fastighet meddela förbud eller

 villkor för skogsavverkning eller

 jord-, grus- eller sandtäkt.

 Departementspromemorians förslag:

 Överensstämmer med mitt förslag (se

 promemorian s. 40 och 41).

 Remissinstanserna: Förslaget har

 tillstyrkts eller lämnats utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Enligt 5 kap.

 21 § fastighetsbildningslagen kan

 fastighetsbildningsmyndigheten vid

 fastighetsreglering förordna att

 skogsavverkning eller jord-, grus- eller

 sandtäkt inte får bedrivas på fastighet

 som omfattas av regleringen eller att för

 sådan åtgärd skall gälla särskilda

 villkor som myndigheten bestämmer. Sådant

 förordnande får meddelas om det kan

 befaras att regleringen annars skulle

 försvåras eller att oriktiga

 ersättningsbelopp skulle fastställas.

 Någon motsvarande bestämmelse finns inte

 bland bestämmelserna om klyvning. Något

 behov därav torde inte heller ha

 förelegat så länge samtliga beslut

 angående en samägd fastighet måste

 godkännas av samtliga delägare. 1989 års

 lag om förvaltning av vissa samägda

 jordbruksfastigheter innebär emellertid

 att flertalet beslut som rör fastighetens

 nyttjande kan fattas genom

 majoritetsbeslut. Vid klyvning av en

 samägd fastighet kan därför en grupp

 delägare - så länge tillträde inte har

 skett - genom majoritetsbeslut besluta om

 exempelvis skogsavverkning på en

 styckningslott som tillkommer annan

 delägare. Detta kan leda till att de

 ersättningsbeslut som fattas vid

 förrättningen blir felaktiga eller i vart

 fall till att regleringen försvåras.

 Fastighetsbildningsmyndigheten bör därför

 ges möjlighet att tillämpa bestämmelserna

 om förbud eller villkor rörande

 skogsavverkning eller jord-, grus- eller

 sandtäkt även vid klyvning. Jag föreslår

 att ett stadgande om detta förs in i

 11 kap. fastighetsbildningslagen.

 2.3 Avvisande av ansökan på grund av

 underlåtenhet att

 betala förskott

 Mitt förslag:

 Fastighetsbildningsmyndigheten ges

 möjlighet att avvisa en ansökan om

 fastighetsbildning, om sökanden trots

 föreläggande underlåter att betala ett

 beslutat förskott på för-

 rättningskostnaderna.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 huvudsak med mitt förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt pro-

 memorians förslag eller lämnat det utan

 erinran. Sveriges Lantmätareförening har

 dock ställt sig tveksam till förslaget

 och har i stället förordat att det införs

 en ansökningsavgift samt en bestämmelse

 om möjlighet att avvisa ansökan om

 ansökningsavgiften inte erläggs.

 Bakgrund: Kostnaderna för

 fastighetsbildningsverksamheten

 finansieras genom avgifter som tas ut för

 de förrättningar som fastig-

 hetsbildningsmyndigheten utför. I första

 hand sker det genom s.k. taxeavgift (se

 2 kap. 6 § fastighetsbildningslagen).

 Bestämmelser om bestämmande och uttag av

 sådana taxeavgifter finns i lant-

 mäteritaxan (1971:1101).

 Några ansökningsavgifter tas inte ut. I

 stället består taxeavgiften av

 sakersättning eller tidersättning.

 Sakersättning utgår normalt med belopp

 som finns angivna i en till

 lantmäteritaxan fogad förteckning.

 Tidersättning utgår efter tidsåtgången

 för förrättningen och efter en timtaxa

 som är beroende av resp. tjänstemans lön.

 Som huvudregel skall taxeavgifterna

 betalas först i efterskott. Enligt 12 §

 andra stycket lantmäteritaxan får dock

 Lantmäteriverket eller, efter verkets

 bestämmande,

 fastighetsbildningsmyndigheten för en

 viss förrättning besluta att räkning för

 utfört arbete skall upprättas innan

 förrättningen har avslutats och att

 förrättningskostnader skall betalas i

 förskott. Belopp som har tagits upp i

 räkning får enligt 16 § tas ut genom

 utmätning.

 När förrättningen avslutas skall

 myndigheten ta ställning till hur

 förrättningskostnaderna skall fördelas

 mellan sakägarna (se 5 kap. 13 §, 10 kap.

 10 §, 11 kap. 8 §, 12 kap. 14 § och

 14 kap. 10 § fastighetsbildningslagen).

 Fastighetsbildningslagen innehåller inte

 några regler som ger

 fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet

 att avvisa en ansökan eller ställa in en

 förrättning om det kan befaras att

 taxeavgifterna inte erläggs. Inte heller

 om sökanden underlåter att erlägga ett

 beslutat förskott kan

 fastighetsbildningsmyndigheten avvisa

 ansökan eller ställa in förrättningen.

 Skälen för mitt förslag: Det har under

 senare tid blivit allt vanligare att

 sökanden i ett fastighetsbildningsärende

 inte kan erlägga betalning för

 kostnaderna för förrättningen. Detta

 innebär förluster för staten. Särskilt

 otillfredsställande är att

 fastighetsbildningsmyndigheten kan vara

 skyldig att fullfölja en förrättning,

 trots att det på ett mycket tidigt

 stadium står klart att sökanden saknar

 medel att betala kostnaderna. Myndigheten

 kan visserligen besluta om förskott och

 även begära utmätning av förskottet. Men

 detta innebär inte någon garanti för att

 beloppet flyter in och begränsar inte

 myndighetens skyldighet att fortsätta

 förrättningsarbetet.

 Lantmäteriverket har i en skrivelse till

 Justitiedepartementet föreslagit att

 fastighetsbildningsmyndigheten får

 möjlighet att avvisa en ansökan om

 fastighetsbildning om det finns skäl anta

 att sökanden inte kommer att kunna betala

 förrättningskostnaderna och det

 föreligger särskilda skäl. Enligt

 Lantmäteriverket bör sökandens

 betalningsoförmåga kunna verifieras genom

 att fastighetsbildningsmyndigheten begär

 förskott på förrättningskostnaderna.

 I Justitiedepartementets promemoria har

 uttalats att det är mindre lämpligt att

 knyta en avvisningsregel till bedömningen

 av sökandens betalningsförmåga, eftersom

 en sådan bedömning riskerar att bli

 alltför skönsmässig och osäker. I

 promemorian har i stället föreslagits att

 fastighetsbildningsmyndigheten får rätt

 att avvisa ansökningar i sådana fall då

 sökanden, trots föreläggande, inte har

 erlagt ett beslutat förskott.

 Sveriges Lantmätareförening har under

 remissbehandlingen av promemorian

 förordat en något annorlunda ordning,

 nämligen att det införs en

 ansökningsavgift och att

 avvisningsmöjligheten knyts till

 underlåtenheten att betala denna.

 Enligt min mening bör det finnas ett

 visst utrymme för myndigheten att avvisa

 ärenden i fall då det kan antas att

 förrättningskostnaderna inte kommer att

 bli betalda. Av rättssäkerhetsskäl bör

 emellertid avvisning bara komma ifråga

 när sökandens betalningsoförmåga har

 verifierats genom underlåtenhet att

 erlägga ett i ärendet förelagt belopp.

 Detta belopp kan vara antingen - såsom

 förutsatts i promemorian - ett förelagt

 förskott på förrättningskostnader eller -

 såsom förordats av Sveriges

 Lantmätareförening - en förelagd

 ansökningsavgift. För den lösning som har

 förordats i promemorian talar att den

 ansluter till det taxessystem som gäller

 redan idag och att den ger utrymme för

 att anknyta föreläggandet till ett belopp

 som är lämpligt med hänsyn till

 fastighetsbildningsärendets storlek. Jag

 anser därför att promemorians lösning bör

 väljas.

 En sådan ordning förutsätter att

 fastighetsbildningsmyndigheten redan

 efter mottagandet av ansökan kan

 förelägga sökanden att betala förskott.

 Lagrådet har ansett att det i dag saknas

 ett otvetydigt författningsstöd för att

 besluta om att sökanden skall betala

 förskott på förrättningskostnaderna innan

 ansökan tas upp till prövning och att

 förena ett sådant beslut med äventyr att

 ansökan annars inte kommer att prövas.

 Jag godtar Lagrådets uppfattning och

 avser därför att ta initiativ till att

 erforderligt författningsstöd kommer till

 stånd genom en ändring i 12 §

 lantmäteritaxan.

 Enligt 4 kap. 9 §

 fastighetsbildningslagen skall

 fastighetsbildningsmyndigheten förelägga

 sökanden att avhjälpa brister i ansökan.

 På samma sätt bör enligt min mening

 fastighetsbildningsmyndigheten, om den

 har beslutat att förskott skall betalas

 redan innan ansökan tas upp till

 prövning, ha rätt att meddela sökanden

 ett föreläggande om sådan betalning.

 Om sökanden inte erlägger det förelagda

 förskottet, bör fastighets-

 bildningsmyndigheten ha möjlighet att

 avvisa ansökningen på samma vis som om

 sökanden har underlåtit att avhjälpa

 någon brist i ansökan. Bestämmelsen om

 avvisning bör dock vara fakultativ, dvs.

 fastighetsbildningsmyndigheten bör i

 varje enskilt fall avgöra om underlåten-

 heten att betala förskott bör föranleda

 avvisning eller ej.

 På grund av de hänvisningar till

 fastighetsbildningslagen som förekommer i

 19 § anläggningslagen (1973:1149), 16 §

 ledningsrättslagen (1973:1144) och 9 §

 lagen (1987:11) om exploateringssamverkan

 kommer de nu föreslagna bestämmelserna

 att kunna tillämpas också vid

 förrättningar enligt dessa lagar.

 Bestämmelserna kommer också - till följd

 av en hänvisning i 19 § lagen (1971:1037)

 om äganderättsutredning och legalisering

 - att kunna tillämpas vid legalisering.

 3 Upprättat lagförslag m.m.

 I enlighet med det anförda har inom

 Justitiedepartementet upprättats förslag

 till lag om ändring i

 fastighetsbildningslagen.

 Förslaget har granskats av Lagrådet.

 De föreslagna lagändringarna bör kunna

 träda i kraft den 1 januari 1994. Några

 särskilda övergångsbestämmelser har inte

 bedömts vara nödvändiga.

 Lagändringarna torde inte föranleda

 några kostnader för det allmänna.

 5

 4 Specialmotivering

 Förslaget till

 Lag om ändring i fastighetsbildningslagen

 (1970:988)

 3 kap. 5 §

 För att en jordbruksfastighet skall

 anses lämpad för sitt ändamål skall den

 ha sådan storlek, sammansättning och

 utformning att den medger att det

 företag som skall bedrivas på

 fastigheten ger ett godtagbart

 ekonomiskt utbyte. Vid bedömningen härav

 skall hänsyn tas till möjligheterna att

 kombinera företaget med annan varaktig

 verksamhet på orten. Särskild hänsyn

 skall tas till intresset av att

 sysselsättning och bosättning i glesbygd

 främjas. Hänsyn skall också tas till

 betydelsen av att vården av natur- och

 kulturmiljön främjas.

 Första stycket gäller även i fråga om

 en skogsbruksfastighet.

 Paragrafen innehåller det

 företagsekonomiska villkoret (se första

 stycket första meningen). Vid bedömningen

 av om en jord- eller skogsbruksfastighet

 är lämpad för sitt ändamål skall

 utgångspunkten vara att den medger att

 det företag som skall bedrivas på

 fastigheten ger ett godtagbart ekonomiskt

 utbyte. Detta innebär att det företag som

 skall bedrivas på fastigheten alltid

 måste lämna ett visst positivt bidrag

 till brukarens försörjning. Vad som

 härutöver skall krävas för att företaget

 skall anses vara ekonomiskt godtagbart

 måste bestämmas med hänsyn till bland

 annat de jordbrukspolitiska och

 skogspolitiska riktlinjer som

 statsmakterna har beslutat om. Det

 innebär att innebörden i begreppet kan

 förändras från en tid till en annan.

 Härtill kommer att gällande

 regionalpolitiska synsätt jämte hänsynen

 till natur- och kulturvården måste vägas

 in i bedömningen.

 Enligt paragrafen uppställs alltså inte

 något allmänt krav på att det företag som

 bedrivs på fastigheten skall kunna ge

 brukaren hans huvudsakliga utkomst. För

 jordbruksfastigheter torde det dock

 fortfarande vara naturligt att ha detta

 som utgångspunkt. Denna utgångspunkt bör

 det vara möjligt att avvika från när det

 finns förutsättningar för att kombinera

 verksamheten på fastigheten med annan

 verksamhet på orten eller när

 regionalpolitiska intressen talar för

 det. När det gäller rena

 skogsbruksfastigheter torde det däremot -

 utifrån idag gällande förhållanden - inte

 vara meningsfullt att söka bibehålla en

 liknande utgångspunkt. Intresset av att

 förhindra en alltför långtgående

 uppsplittring av skogsbeståndet kan i

 sådana fall tillgodoses genom

 skyddsregeln i 3 kap. 7 §. Vid

 bedömningen av om en skogsbruksfastighet

 kan anses lämpad för sitt ändamål bör

 hänsyn kunna tas inte enbart till den

 virkesavkastning som fastigheten kan ge

 utan därjämte bör även möjligheterna att

 erhålla annan avkastning av fastigheten,

 t.ex. genom jakt, fiske eller

 bärplockning, beaktas.

 Bedömningen kan alltså utfalla olika

 beroende på om fastigheten anses som

 jordbruksfastighet eller

 skogsbruksfastighet. Detta kan i vissa

 fall aktualisera frågan om en fastighet

 som består av både jordbruksmark och

 skogsmark är att anse som

 jordbruksfastighet eller

 skogsbruksfastighet. Den frågan bör

 liksom hittills (se prop. 1969:128

 s. B 152) i första hand bedömas med

 hänsyn till vilket ändamål som är det för

 fastigheten dominerande. En fastighet på

 vilken det bedrivs ett kombinerat jord-

 och skogsbruk bör bedömas som

 jordbruksfastighet om jordbruksdelen har

 sådan omfattning och effektivitet att

 jordbruket kan anses som bärkraftigt

 eller utvecklingsbart. Om så inte är

 fallet, får fastigheten anses som

 skogsbruksfastighet.

 I lagtexten (se första stycket, andra

 meningen) har också tagits in en särskild

 föreskrift om att möjligheterna till

 kombinationsverksamhet generellt skall

 beaktas vid bedömningen av om ett företag

 ger ett godtagbart ekonomiskt utbyte.

 Hänsyn skall sålunda generellt tas till

 förutsättningarna att kombinera jord-

 eller skogsbruket med annan verksamhet på

 orten. Sådan hänsyn skall redan i dag tas

 där särskilda regionalpolitiska intressen

 föranleder det, dvs. främst i glesbygd.

 Enligt förevarande förslag skall

 omständigheter av detta slag beaktas även

 i annan landsbygd. Den verksamhet som

 företaget på fastigheten kan kombineras

 med kan - såsom anfördes redan i prop.

 1989/90:151 s. 24 - vara

 entreprenadrörelse, hantverk, hemslöjd,

 stuguthyrning, turistverksamhet,

 småindustri m.m. Även inkomst av tjänst

 skall räknas hit.

 Endast kompletterande verksamhet "på

 orten" skall beaktas. Begreppet "på

 orten" bör här ges en ganska vid

 innebörd. Således bör hänsyn kunna tas

 även till verksamhet som äger rum på ett

 visst avstånd, t.ex. i en tätort i samma

 kommun eller i en intilliggande kommun

 inom rimligt pendlingsavstånd.

 Bedömningen av om ett företag kan ge ett

 godtagbart ekonomiskt utbyte eller om

 skötseln av fastigheten kan kombineras

 med annan verksamhet på orten måste göras

 i ett längre tidsperspektiv. Fastigheten

 skall kunna ge ett visst

 försörjningsunderlag under en följd av

 år. Också eventuell

 kombinationsverksamhet skall vara sådan

 att den kan antas bestå under en längre

 tid.

 En förutsättning för att

 kombinationsverksamhet skall beaktas är

 givetvis att sökanden påstår att han

 eller hon avser att bedriva sådan

 verksamhet. Ett sådant påstående skall

 normalt godtas. Det kan dock undantagsvis

 förekomma fall då myndigheten har

 anledning att ifrågasätta påståendet,

 t.ex. då sökanden är bosatt i en annan

 del av landet.

 Fastighetsbildningsmyndigheten måste

 självständigt bedöma om det finns

 realistiska möjligheter att kombinera

 verksamheten på fastigheten med annan

 verksamhet. Vad som skall prövas är om

 det allmänt sett finns förutsättningar

 att kombinera jord- eller skogsbruket med

 annan verksamhet. Det medför att

 myndigheten inte behöver göra någon

 särskild prövning av sökandens lämplighet

 och förmåga att driva viss verksamhet.

 Det medför å andra sidan också att det

 finns endast ett mycket begränsat utrymme

 för att beakta utpräglat individanknuten

 kombinationsverksamhet, t.ex.

 författarverksamhet.

 Vid bedömningen av om ett företag ger

 ett godtagbart ekonomiskt utbyte skall de

 regionalpolitiska intressena tillmätas

 särskild betydelse i glesbygd.

 Författningstexten har jämkats och

 konkretiserats för att åstadkomma bättre

 överensstämmelse med jordförvärvslagens

 regler (se första stycket, tredje

 meningen). Det anges sålunda att särskild

 hänsyn skall tas till intresset av att

 sysselsättning och bosättning i glesbygd

 främjas (jfr 4 § jordförvärvslagen). Med

 glesbygd avses här sådana kommuner och

 församlingar som enligt regeringens

 föreskrift skall anses som glesbygd vid

 tillämpningen av jordförvärvslagen (se

 bilaga till jordförvärvsförordningen,

 SFS 1991:736). Sysselsättnings- och

 bosättningsaspekten bör dock kunna

 tillmätas betydelse även i andra områden

 med utpräglad glesbygdskaraktär.

 I glesbygd bör det således finnas

 möjlighet att bedöma ett jordbruks- eller

 skogsbruksföretag som ekonomiskt

 godtagbart även om det inte uppfyller de

 krav som annars bör ställas upp i fråga

 om ekonomiskt utbyte och även om det inte

 finns förutsättningar att kombinera det

 med annan varaktig verksamhet på orten.

 En förutsättning för detta är dock att

 fastighetsbildningen främjar de regional-

 politiska intressena, dvs. sysselsättning

 och bosättning. Att de regionalpolitiska

 intressena främjas kan presumeras vara

 fallet om ägarna av de berörda fastig-

 heterna sedan lång tid är folkbokförda på

 orten eller om de har gjort sådana

 åtaganden om bosättning som anges i

 jordförvärvslagen.

 Hänsynen till regionalpolitiska

 intressen kan också ge utrymme för

 bildande av små jord- eller

 skogsbruksfastigheter som är avsedda

 huvudsakligen för bosättning och brukande

 under endast en del av året. Det är

 emellertid naturligt att avsteg från de

 riktlinjer som bör gälla på annan

 landsbygd får göras bara då

 fastighetsbildningen främjar utvecklingen

 på orten. Det bör därför inte vara

 möjligt att bilda små, ej bärkraftiga

 jordbruks- eller skogsbruksfastigheter

 för säsongsboende eller deltidsbruk, om

 det finns risk för att detta skulle

 försämra möjligheterna att åstadkomma

 eller vidmakthålla stadigvarande

 bosättning på orten.

 De allmänna förutsättningarna för

 fastighetsbildning som anges i 3 kap. 1 §

 andra stycket gäller även i

 fastighetsbildningsärenden där det finns

 skäl att väga in möjligheterna till

 kombinationsverksamhet eller särskilda

 glesbygdsintressen. Den ny- eller

 ombildade fastigheten måste sålunda vara

 varaktigt lämpad för sitt ändamål. Vidare

 får fastighetsbildningen inte genomföras

 om ändamålet med hänsyn till sin art och

 övriga omständigheter bör tillgodoses på

 något annat sätt än genom

 fastighetsbildning. I fråga om den

 sistnämnda bestämmelsen underströks vid

 fastighetsbildningslagens tillkomst att

 t.ex. extensivt utnyttjande av ett

 markområde för friluftsliv inte var ett

 ändamål som normalt borde tillgodoses

 genom fastighetsbildning (se prop.

 1969:128 s. B 1103 och B 1156 samt bet.

 3LU 1970:35 s. 126). Någon ändring i

 fråga om tillämpningen av denna

 bestämmelse är inte avsedd. Även om en

 planerad kombinationsverksamhet kan ge

 anledning att ställa lägre krav på

 fastighetens storlek, skall fastighets-

 bildningsmyndigheten alltså fortfarande

 se till att ändamålet med

 fastighetsbildningen inte är sådant som

 hellre bör tillgodoses på annat sätt. Den

 senare frågan måste

 fastighetsbildningsmyndigheten ta

 ställning till innan den går in på frågan

 om den ny- eller ombildade fastigheten

 kan ge ett godtagbart ekonomiskt utbyte.

 En allmän princip vid fastighetsbildning

 är att fastighetsbildningsmyndigheten

 skall beakta och väga samman olika

 allmänna och enskilda intressen. Det

 åligger myndigheten att självmant utreda

 vilka allmänna intressen som berörs. När

 myndigheten bedömer om det finns skäl att

 ta särskilda regionalpolitiska intressen,

 bör den därför som regel samråda med

 berörda regionala och kommunala myndig-

 heter. Hänsyn bör givetvis också tas till

 de planer och riktlinjer som kommunen och

 länsstyrelsen har utarbetat. Detta får

 anses följa av den allmänna skyldighet

 till samråd som föreligger enligt 4 kap.

 25 § fastighetsbildningslagen. Att sådant

 samråd kommer till stånd är särskilt

 viktigt när de regionalpolitiska

 intressena skall vägas mot något enskilt

 intresse, såsom kan bli fallet när någon

 sakägare motsätter sig

 fastighetsbildningsåtgärden. När det

 gäller avvägningen mellan allmänna och

 enskilda intressen bör i övrigt de

 uttalanden som gjordes vid

 fastighetsbildningslagens tillkomst

 fortfarande kunna tjäna till ledning (jfr

 prop. 1969:128 s. B 56 f.).

 En fråga som har aktualiserats under

 remissbehandlingen av departe-

 mentspromemorian är i vad mån de vidgade

 möjligheterna att bilda mindre

 fastigheter kan komma till användning då

 samtliga berörda sakägare inte är överens

 om åtgärden. Frågor om tvångsvis

 fastighetsbildning får aktualitet vid

 klyvning och fastighetsreglering.

 En delägare i en samägd fastighet har en

 obetingad rätt att få sin andel i

 fastigheten utbruten genom klyvning under

 förutsättning att en sådan

 fastighetsbildning står i

 överensstämmelse med de allmänna

 villkoren för fastighetsbildning i 3 kap.

 fastighetsbildningslagen och vissa i 11

 kap. 3 § samma lag angivna villkor. Detta

 kommer att gälla även fortsättningsvis.

 När de allmänna villkoren för fastighets-

 bildning ändras så att det blir lättare

 att bilda mindre fastigheter, får det

 därför omedelbar återverkan också i

 sådana klyvningsärenden där delägarna

 inte är ense om att fastigheten skall

 klyvas.

 Även fastighetsreglering kan i viss

 utsträckning ske mot en berörd

 fastighetsägares bestridande. För detta

 fordras dock enligt 5 kap. 4 § första

 stycket fastighetsbildningslagen att

 regleringen leder till lämpligare

 fastighetsindelning eller eljest till en

 mera ändamålsenlig markanvändning samt

 att fördelarna härav överväger de

 kostnader och olägenheter som regleringen

 medför (det s.k. båtnadsvillkoret). Vid

 prövningen av om båtnadsvillkoret är

 uppfyllt skall man beakta endast sådana

 fördelar som är att hänföra till

 fastighetsindelningen eller

 markanvändningen. Hänsyn skall inte tas

 till andra omständigheter, t.ex.

 befolkningspolitiska skäl. Någon

 förändring av innebörden i

 båtnadsvillkoret är inte avsedd. I sådana

 fall då båtnadsvillkoret hittills har

 utgjort hinder mot tvångsvis fastighets-

 reglering kommer det alltså även i

 fortsättningen att förhindra att en

 fastighetsreglering genomförs mot någon

 fastighetsägares bestridande.

 Liksom tidigare skall avsteg från det

 företagsekonomiska villkoret också kunna

 göras om det föranleds av hänsynen till

 vården av natur- eller kulturmiljön (se

 första stycket, fjärde meningen; jfr

 prop. 1989/90:151 s. 19-21 och 25).

 3 kap. 6 §

 Fastighetsbildning som berör en

 jordbruksfastighet får inte äga rum om

 åtgärden är ägnad att medföra någon

 olägenhet av betydelse för

 jordbruksnäringen.

 Förevarande paragraf behandlar skyddet

 för jordbruksnäringen. Den har fått sin

 slutliga avfattning i enlighet med

 Lagrådets förslag.

 Ändringen innebär att första stycket får

 en ny lydelse och att det hittillsvarande

 andra stycket utgår. Dessa förändringar

 medför en viss försvagning av skyddet för

 jordbruksnäringen. Hittills har

 fastighetsbildning som regel fått ske

 endast om den har varit till nytta för

 jordbruksnäringen. Bestämmelsens nya

 avfattning innebär att hinder mot

 fastighetsbildningen föreligger först om

 den är ägnad att medföra någon olägenhet

 av betydelse för jordbruksnäringen. Med

 hänsyn till uttunningen av det

 företagsekonomiska villkoret i 5 § torde

 förevarande bestämmelse likväl komma att

 få större praktisk betydelse än den

 hittills har haft.

 Vad som är ägnat att medföra olägenhet

 av betydelse för jordbruksnäringen kan

 givetvis inte anges generellt utan måste

 bedömas med hänsyn till rådande

 jordbrukspolitiska riktlinjer och till

 omständigheterna i det särskilda fallet.

 I några särskilda situationer ligger det

 emellertid särskilt nära till hands att

 tillämpa bestämmelsen.

 Sålunda får sådana

 fastighetsbildningsåtgärder som slår

 sönder bärkraftiga och utvecklade

 lantbruksenheter ofta anses vara ägnade

 att medföra olägenhet av betydelse för

 jordbruksnäringen. Detta gäller särskilt

 i sådana fall då en klyvning eller en

 avstyckning skulle innebära att i jord-

 eller skogsbruksföretaget nedlagda

 resurser går till spillo. Så kan vara

 fallet om klyvningen eller avstyckningen

 medför att ett befintligt byggnadsbestånd

 inte skulle kunna utnyttjas fullt ut.

 Klyvning och liknande

 fastighetsbildningsåtgärder som rör

 sådana rationella heltidsföretag som har

 byggts upp i Götalands och Svealands

 slättbygder och i delar av Norrland och

 som är av betydelse för landets eller

 landsdelens livsmedelsförsörjning torde

 nästan undantagslöst innefatta betydande

 olägenhet för jordbruksnäringen.

 Även sådana mera ingripande

 avstyckningar som försämrar förut-

 sättningarna för jordbruksdrift på

 bärkraftiga jordbruksenheter bör som

 regel anses ägnade att medföra olägenhet

 av betydelse för jordbruksnäringen.

 Detsamma gäller t.ex. avstyckning av

 bostadsbyggnaden på sådana

 jordbruksenheter. Mindre avstyckningar

 som inte på något avgörande sätt

 förändrar förutsättningarna för jord-

 bruksdrift bör däremot inte stå i strid

 med bestämmelsen.

 Vidare får sådan fastighetsbildning som

 medför ägosplittring eller väsentligt

 försämrad arrondering ofta anses ägnad

 medföra olägenhet av betydelse för

 jordbruksnäringen. Klyvningar av det slag

 som innebär att varje delägare får små

 och smala skiften bör givetvis inte

 förekomma. Tvärtom måste man särskilt

 eftersträva bra behandlingsytor och

 tydligt redovisade fastighetsgränser.

 3 kap. 7 §

 Mark som är avsedd för skogsbruk får

 inte delas in på sådant sätt att

 möjligheten att ekonomiskt utnyttja

 skogen undergår försämring av någon

 betydelse. Fastighetsbildning som berör

 sådan mark får inte heller äga rum, om

 den innebär en skadlig delning av en

 skogsbruksfastighet.

 Paragrafen innehåller regler om skydd för

 skogsbruket. Den grundläggande tanken

 bakom bestämmelsen är att

 fastighetsbildning inte bör få ske om den

 riskerar att minska avkastningsnivån inom

 skogsbruket eller på annat vis kommer i

 konflikt med de grundläggande skogspoli-

 tiska målen.

 Liksom tidigare skall det - enligt

 första meningen - i princip inte komma

 ifråga att dela in skogsmark på ett

 sådant sätt att möjligheterna att

 ekonomiskt utnyttja skogen undergår

 försämring av någon betydelse. Regeln

 ställer vissa krav på behandlingsytornas

 utformning och storlek. Hur små

 behandlingsytor som i detta sammanhang

 kan accepteras blir givetvis beroende av

 flera faktorer, såsom terrängför-

 hållandena i det särskilda fallet samt

 den teknik som används inom skogsbruket.

 Paragrafen har i förslaget utvidgats så

 att den nu utgör en spärr också mot

 fastighetsbildning som innebär skadlig

 delning av en skogsbruksfastighet. Detta

 kommer till uttryck i andra meningen.

 Bedömningen av om en delning är skadlig

 skall göras med hänsyn till de

 skogspolitiska målen, produktionsmålet

 och miljömålet. Skadlighetsprövningen

 skall i första hand förhindra att

 fastigheter delas upp i mindre

 skogsbruksenheter, som visserligen

 uppfyller kraven på lämplig arrondering

 men som skulle bli så små att de typiskt

 sett kan bli ekonomiskt mindre

 intressanta att sköta. Men även

 naturvårdshänsyn skall vägas in i

 skadlighetsbedömningen.

 Det går inte att ange några bestämda

 mått för hur stor skogsareal de

 fastigheter som ny- eller ombildas i det

 enskilda fallet måste ha. Givetvis måste

 fastigheterna vara så stora att de lämpar

 sig för ett rationellt bedrivet

 skogsbruk. De måste också ha den

 omfattningen att skogsägaren kan antas

 lägga ner rimliga resurser och rimligt

 intresse på att sköta skogen. Detta får

 bedömas mot bakgrund av de förhållanden

 som råder inom skogsnäringen vid tiden

 för fastighetsbildningen. För närvarande

 kan det finnas anledning att utgå från

 det riktmärke som rekommenderas i

 departementspromemorian, nämligen att den

 nybildade fastigheten kan ge en årlig

 tillväxt om 200 - 250 kubikmeter skog.

 Minimistorleken på en skogsbruksfastighet

 blir då till stor del avhängig av markens

 förmåga att producera virke, boniteten.

 Denna växlar starkt mellan olika

 landsdelar. I Malmöhus län uppgår således

 medelboniteten för privatägd skog till

 ca 12 kubikmeter skog per hektar och år,

 medan motsvarande siffra för Norrbottens

 län är ca 3.

 Men tillämpningen av bestämmelsen bör

 inte låsas vid någon bestämd siffra, låt

 vara att de nu angivna talen kan utgöra

 en lämplig utgångspunkt för bedömningen.

 Vid prövningen av vad som från

 skogsbrukssynpunkt är en tillräckligt

 stor enhet måste även andra

 omständigheter beaktas. Hit hör sådana

 faktorer som skiftesstorlek och

 skiftesform, topografi och befintliga

 vägssystem. Om en fastighets-

 bildningsåtgärd innebär att en väl

 fungerande skogsbruksenhet slås sönder

 kan det uppstå skadliga verkningar för

 skogsbruket även om den årliga tillväxten

 på de nybildade fastigheterna överstiger

 250 kubikmeter skog. Om det å andra sidan

 i det särskilda fallet kan antas att

 skogen på den delade fastigheten efter

 delningen kommer att vårdas bättre än

 tidigare, kan detta vara ett skäl att

 acceptera även något mindre lotter. Så

 kan t.ex. någon gång vara fallet vid

 klyvning av sedan länge samägda

 fastigheter med eftersatt skogsskötsel. -

 Bedömningen av vad som är en skadlig

 delning av en skogsbruksfastighet kan

 också påverkas av vilka konsekvenser en

 delning skulle få på miljön.

 Vad som utgör en skadlig delning av en

 skogsbruksfastighet får alltså avgöras

 genom en sammanvägd bedömning av samtliga

 omständigheter.

 De regionalpolitiska intressena skall,

 såsom anförts i den allmänna

 motiveringen, inte tillmätas självständig

 betydelse vid tillämpningen av 3 kap.

 7 §. Men det är naturligt att

 bestämmelsen i 3 kap. 7 § får mindre

 betydelse i sådana glesbygdsområden där

 det inte förekommer något skogsbruk av

 betydelse. I sådana fall bör det finnas

 ett begränsat utrymme att väga in även

 intresset av att sysselsättning och

 bosättning främjas.

 Det bör slutligen understrykas att

 prövningen av vad som utgör skadlig

 delning av en skogsbruksfastighet måste

 göras mot bakgrund av den ekonomiska och

 tekniska utvecklingen inom skogsnäringen.

 Detta innebär att det i framtiden kan

 finnas anledning att tillämpa andra

 riktmärken än sådana som nu har angetts.

 4 kap. 9 §

 Om ansökan inte uppfyller föreskrifterna

 i 8 § eller i övrigt är ofullständig,

 kan fastighetsbildningsmyndig-

 heten förelägga sökanden att avhjälpa

 bristen.

 Om fastighetsbildningsmyndigheten har

 beslutat att sökanden skall betala

 förskott på förrättningskostnaderna

 innan ansökan tas upp till prövning, kan

 sökanden också föreläggas att fullgöra

 denna skyldighet.

 Ändringarna i denna och följande paragraf

 innebär att det skapas möjligheter att

 avvisa en ansökan om fastighetsbildning i

 fall då sökanden har underlåtit att

 betala ett förelagt förskott (jfr den

 allmänna motiveringen, avsnitt 2.3).

 I förevarande paragraf har införts ett

 nytt andra stycke. Det nya stycket ger

 fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet

 att förelägga sökanden att erlägga

 förskott på förrättningskostnaderna redan

 innan ansökan tas upp till prövning. Ett

 sådant föreläggande är inte

 obligatoriskt. Även om

 fastighetsbildningsmyndigheten har beslutat

 att förskott skall erläggas redan innan

 ansökan tas upp till prövning, kan det i

 många fall räcka att sökanden underrättas

 om detta i vanligt brev. För att

 underlåtenheten att erlägga beslutat

 förskott skall kunna leda till avvisning

 (se 4 kap. 10 §) är det emellertid

 nödvändigt att ett föreläggande har

 lämnats. Det är naturligt att detta medel

 utnyttjas framför allt när det finns

 särskild anledning att befara att

 förrättningskostnaderna inte kommer att

 bli betalda, t.ex. på grund av uppgifter

 om tidigare betalningsförsummelser från

 sökandens sida. Det är också naturligt -

 som Advokatsamfundet har påpekat i sitt

 remissvar - att storleken på förskottet

 bestäms med hänsyn till arten av den för-

 rättning som det är fråga om. Förskottet

 bör sålunda inte bestämmas till högre

 belopp än vad den enskilde sökanden kan

 antas få svara för. Vidare bör tiden för

 betalning anpassas till förskottets

 storlek.

 Föreläggandet bör innehålla en erinran

 om risken för avvisning.

 I paragrafen har vidare vidtagits vissa

 redaktionella ändringar (jfr 42 kap. 3 §

 rättegångsbalken).

 4 kap. 10 §

 Följer sökanden inte ett föreläggande

 enligt 9 § första stycket, får ansökan

 avvisas, om den är så ofullständig att

 den inte kan ligga till grund för en

 förrättning. Ansökan får också avvisas

 om sökanden, eller i förekommande fall

 samtliga sökande, har underlåtit att

 betala förskott som har förelagts enligt

 9 § andra stycket.

 Om det finns hinder mot att ta upp den

 väckta frågan till prövning, skall

 ansökan avvisas.

 Fråga om avvisande av ansökan skall

 skyndsamt utredas och avgöras.

 Ändringen i första stycket innebär att en

 ansökan kan avvisas om sökanden, trots

 föreläggande, inte erlägger förskott på

 förrättningskostnader. För att avvisning

 skall kunna komma ifråga på grund av

 underlåtenhet att erlägga förskott

 fordras att fastighetsbildnings-

 myndigheten innan den har tagit upp

 ansökan till prövning har beslutat om att

 förskott skall erläggas, att sökanden har

 förelagts att betala sådant förskott samt

 att sökanden trots detta har underlåtit

 att inom den förelagda tiden betala

 förskottet.

 I ett fastighetsbildningsärende kan det

 ibland finnas flera sökande. Så kan vara

 fallet när den fastighet som närmast

 berörs av den sökta åtgärden ägs av flera

 personer. Så kan också vara fallet när

 åtgärden berör flera fastigheter och

 ägarna till dessa gör en gemensam

 ansökan. Sökandena har i dessa fall inte

 något solidariskt ansvar för förrätt-

 ningskostnaderna. Om

 fastighetsbildningsmyndigheten beslutar

 om att förskott skall erläggas, måste

 detta förskott för den enskilde sökanden

 bestämmas med beaktande av vad han kan

 antas få betala slutligen.

 Det är i sådana situationer självfallet

 möjligt att somliga sökande betalar ett

 förelagt förskott medan andra inte gör

 det. Det har inte ansetts rimligt att en

 sökande som själv fullgör sin

 betalningsskyldighet skall drabbas av att

 andra sökande inte fullgör sin. Lagtexten

 har därför utformats så att ansökningen i

 dessa fall kan avvisas på grund av

 bristande betalning av förskott endast om

 samtliga sökande har underlåtit att följa

 givna förelägganden.

 Avvisningsregeln är inte obligatorisk.

 Även om förskott av det aktuella slaget

 inte har erlagts inom förelagd tid, kan

 förhållandena vara sådana att avvisning

 inte bör ske. Så kan vara fallet om

 förskottet visserligen erläggs för sent

 men innan avvisning har skett. En annan

 situation då det kan vara befogat att

 inte tillämpa avvisningsregeln är då

 fastighetsbildningsmyndigheten - eller,

 vid överklagande av avvisningsbeslutet,

 domstolen - finner att förskottet borde

 ha bestämts till ett lägre belopp.

 Bestämmelsen kan bara tillämpas i

 förfarandets inledningsskede. Om

 ansökningen tas upp till prövning och

 sökanden underlåter att betala de

 förskott som

 fastighetsbildningsmyndigheten därefter

 beslutar om, kan alltså avvisning inte

 längre komma ifråga.

 Paragrafen har också genomgått viss

 redaktionell jämkning (jfr 42 kap. 4 §

 rättegångsbalken).

 11 kap. 8 §

 Bestämmelserna i 5 kap. om ersättning

 mellan sakägare vid fastighetsreglering,

 om förbud eller villkor för

 skogsavverkning eller

 jord-, grus- eller sandtäkt och om

 tillträde tillämpas även vid klyvning.

 Ändringen i förevarande paragraf innebär

 att fastighetsbildningsmyndigheten får

 möjlighet att vid en klyvningsförrättning

 meddela förbud mot eller villkor för

 vissa slag av utnyttjanden av

 fastigheten. Ändringen har behandlats i

 den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.

 5 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslaget till lag om

 ändring i fastighetsbildningslagen

 (1970:988).

 6 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta det förslag som föredraganden

 har lagt fram.

 6

 Lagförslaget i departementspromemorian

 Fastighetsbildning för landsbygdsutveck-

 ling (Ds 1992:125),

 Förslag till

 Lag om ändring i fastighetsbildningslagen

 (1970:988)

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5, 6 och

 7 §§ samt 11 kap. 8 §

 fastighetsbildningslagen (1970:988)[3]

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 5 §[4]

 En En

 jordbruksfastighet jordbruksfastighet

 skall för att anses skall för att anses

 lämpad för sitt lämpad för sitt

 ändamål ha sådan ändamål ha sådan

 storlek, storlek,

 sammansättning och sammansättning och

 utformning att den utformning att den

 medger att det medger att det

 företag som skall företag som skall

 bedrivas på fastig- bedrivas på fastig-

 heten blir heten blir

 ekonomiskt ekonomiskt

 godtagbart. Vid godtagbart. Vid

 bedömningen av om bedömningen av om

 företaget blir företaget blir

 ekonomiskt god- ekonomiskt

 tagbart skall godtagbart skall

 hänsyn tas till hänsyn tas till

 regionalpolitiska företagarens

 intressen och till möjligheter att

 betydelsen av att kombinera jordbruket

 vården av natur- med annan verksamhet

 och kulturmiljön på orten. I glesbygd

 främjas. skall särskild

 hänsyn tas till

 intresset av att

 sysselsättning och

 bosättning på orten

 främjas. Hänsyn

 skall också tas till

 betydelsen av att

 vården av natur- och

 kulturmiljön

 främjas.

 Första stycket gäller även i fråga om en

 skogsbruksfastighet.

 6 §

 Fastighetsbildning Fastighetsbildning

 som berör som berör

 jordbruksfastighet jordbruksfastighet

 får äga rum endast får inte äga rum om

 om åtgärden är till åtgärden innebär

 övervägande nytta olägenhet av

 för jordbruksnä- betydelse för jord-

 ringen. bruksnäringen.

 Åsyftas med

 fastighetsbildning-

 en att nybilda Föreslagen lydelse

 eller förbättra

 fastighet som är

 avsedd för annat

 Nuvarande lydelse

 ändamål än

 jordbruk, får åt-

 gärden dock ske om

 den icke medför

 olägenhet av någon

 betydelse för

 jordbruksnäringen.

 7 §

 Mark som är avsedd Mark som är avsedd

 för skogsbruk får för skogsbruk får

 ej indelas på inte indelas på

 sådant sätt att sådant sätt att

 möjligheten att möjligheten att

 ekonomiskt utnyttja ekonomiskt utnyttja

 skogen undergår skogen undergår

 försämring av någon försämring av någon

 betydelse. betydelse.

 Fastighetsbildning

 som berör sådan mark

 får inte heller äga

 rum om den innebär

 en skadlig

 uppdelning av

 skogsbruksföretag.

 11 kap.

 8 §

 Bestämmelserna i 5 Bestämmelserna i 5

 kap. om ersättning kap. om ersättning

 mellan sakägare vid mellan sakägare vid

 fastighetsreglering fastighetsreglering,

 och om tillträde om förbud eller

 äger motsvarande villkor för

 tillämpning vid skogsavverkning

 klyvning. eller jord-, grus-

 eller sandtäkt om om

 tillträde tillämpas

 även vid klyvning.

 ____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 **FOOTNOTES**

 [3]Omtryckt 1971:1035.

 [4]Senaste lydelse 1990:1101.

 39

 Lagförslaget i Justitiedepartementets

 promemoria

 Förslag till

 Lag om ändring i fastighetsbildningslagen

 (1970:988)

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 9 och 10

 §§ fastighetsbildningslagen (1970:988)

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 9 §

 Uppfyller ansökan Om ansökningen inte

 ej föreskrifterna i uppfyller före-

 8 § eller är den i skrifterna i 8 §

 övrigt eller i övrigt är

 ofullständig, kan ofullständig, kan

 fastighetsbild- fastighets-

 ningsmyndigheten bildningsmyndigheten

 förelägga sökanden förelägga sökanden

 att avhjälpa att avhjälpa

 bristen. bristen. Har

 fastighetsbild-

 ningsmyndigheten

 beslutat att sökan-

 den skall erlägga

 förskott på för-

 rättningskostnaderna

 innan ansökan tas

 upp till prövning,

 kan sökanden också

 föreläggas att

 fullgöra denna

 skyldighet.

 10 §

 Efterkommes ej Följer sökanden

 föreläggande att inte ett före-

 avhjälpa brist i läggande enligt 9 §,

 ansökan och är får ansökningen

 bristen så avvisas, om den är

 väsentlig att så ofullständig att

 ansökningen icke den inte kan ligga

 kan ligga till till grund för en

 grund för förrättning eller om

 förrättning, får underlåtenheten

 ansökningen avser betalning av

 avvisas. förskott.

 Föreligger hinder mot att upptaga den

 väckta frågan till prövning, skall

 ansökningen avvisas.

 Frågan om avvisande av ansökan skall

 skyndsamt utredas och avgöras.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 40

 Remissinstanser som yttrat sig över

 departementspromemorian

 Fastighetsbildning för landsbygd-

 sutveckling (Ds 1992:125)

 Remissyttranden har avgivits av Göta

 hovrätt, Gävle tingsrätt,

 Riksskatteverket, Riksantikvarieämbetet

 och statens historiska muséer, Sveriges

 lantbruksuniversitet, Kungliga tekniska

 högskolan, Jordbruksverket, Skogssty-

 relsen, Boverket, Statens lantmäteriverk,

 Länsstyrelserna i Malmöhus, Kronobergs,

 Älvsborgs, Kopparbergs, Jämtlands och

 Västerbottens län, Glesbygdsmyndigheten,

 Statens naturvårdsverk, Svenska

 Kommunförbundet, Lantbrukarnas Riksför-

 bund, Skogsägarnas Riksförbund, Sveriges

 Advokatsamfund och Sveriges

 Lantmätareförening. Yttranden har även

 avgivits av MoDo[REDACTED_EFTERNAMN], Sveriges

 Hembygdsförbund och Folkrörelserådet Hela

 Sverige skall leva. Statens

 lantmäteriverk har bifogat yttranden från

 överlantmätarmyndigheterna i Uppsala,

 Östergötlands, Kronobergs, Gotlands,

 Hallands, Skaraborgs, Västmanlands,

 Jämtlands och Västerbottens län samt från

 Lantmäteriet Västsverige.

 41

 Remissinstanser som yttrat sig över

 Justitiedepartementets promemoria

 Avvisande av ansökan om fastighets-

 bildning på grund av bristande betalning

 av förrättningskostnader

 Hovrätten över Skåne och Blekinge,

 Karlstads tingsrätt, Statens

 lantmäteriverk, Länsstyrelserna i

 Malmöhus och Västerbottens län, Svenska

 Kommunförbundet, Lantbrukarnas

 Riksförbund, Sveriges Advokatsamfund och

 Sveriges Lantmätareförening.

 42

 Lagrådsremissens lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i fastighetsbildningslagen

 (1970:988)

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5, 6 och

 7 §§, 4 kap. 9 och 10 §§ samt 11 kap. 8 §

 fastighetsbildningslagen (1970:988)[1]

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 5 §

 En För att en

 jordbruksfastighet jordbruksfastighet

 skall för att anses skall anses lämpad

 lämpad för sitt för sitt ändamål

 ändamål ha sådan skall den ha sådan

 storlek, storlek, sammansätt-

 sammansättning och ning och utformning

 utformning att den att den medger att

 medger att det det företag som

 företag som skall skall bedrivas på

 bedrivas på fastig- fastigheten ger ett

 heten blir godtagbart ekono-

 ekonomiskt godtag- miskt utbyte. Vid

 bart. Vid bedömningen härav

 bedömningen av om skall hänsyn tas

 företaget blir till möjligheterna

 ekonomiskt godtag- att kombinera

 bart skall hänsyn jordbruket med annan

 tas till regional- varaktig verksamhet

 politiska intressen på orten. I glesbygd

 och till betydelsen skall särskild

 av att vården av hänsyn tas till

 natur- och intresset av att

 kulturmiljön sysselsättning och

 främjas. bosättning på orten

 främjas. Hänsyn

 skall också tas till

 betydelsen av att

 vården av natur- och

 kulturmiljön

 främjas.

 Första stycket gäller även i fråga om en

 skogsbruksfastighet.

 6 §[2]

 Fastighetsbildning Fastighetsbildning

 som berör jord- som berör en

 bruksfastighet får jordbruksfastighet

 äga rum endast om får inte äga rum om

 åtgärden är till åtgärden innebär

 övervägande nytta olägenhet av

 för jordbruksnä- betydelse för jord-

 ringen. bruksnäringen.

 Åsyftas med

 fastighetsbildning-

 en att nybilda

 eller förbättra

 fastighet som är

 avsedd för annat Föreslagen lydelse

 ändamål än

 jordbruk, får åt-

 gär-

 Nuvarande lydelse

 den dock ske om den

 icke medför

 olägenhet av någon

 betydelse för

 jordbruksnäringen.

 7 §

 Mark som är avsedd Mark som är avsedd

 för skogsbruk får för skogsbruk får

 ej indelas på inte delas in på ett

 sådant sätt att sådant sätt att

 möjligheten att möjligheten att

 ekonomiskt utnyttja ekonomiskt utnyttja

 skogen undergår skogen undergår

 försämring av någon försämring av någon

 betydelse. betydelse. Fastig-

 hetsbildning som

 berör sådan mark får

 inte heller äga rum,

 om den innebär en

 skadlig uppdelning

 av en skogs-

 bruksfastighet.

 4 kap.

 9 §

 Uppfyller ansökan Om ansökan inte

 ej föreskrifterna i uppfyller föreskrif-

 8 § eller är den i terna i 8 § eller i

 övrigt övrigt är ofullstän-

 ofullständig, kan dig, kan fastighets-

 fastighetsbild- bildningsmyndigheten

 ningsmyndigheten förelägga sökanden

 förelägga sökanden att avhjälpa

 att avhjälpa bristen.

 bristen.

 Om

 fastighetsbildningsmyndig-

 heten har beslutat

 att sökanden skall

 betala förskott på

 förrättningskost-

 naderna innan

 ansökan tas upp till

 prövning, kan sökan-

 den också föreläggas

 att fullgöra denna

 skyldighet.

 10 §

 Efterkommes ej Följer sökanden

 föreläggande att inte ett föreläggan-

 avhjälpa brist i de enligt 9 § första

 ansökan och är stycket, får ansökan

 bristen så avvisas, om den är

 väsentlig att så ofullständig att

 ansökningen icke den inte kan ligga

 kan ligga till till grund för en

 grund för förrätt- förrättning. Ansökan

 ning, får får också avvisas om

 ansökningen samtliga sökande har

 avvisas. underlåtit att

 betala förskott som

 har förelagts enligt

 9 § andra stycket.

 Föreligger hinder Om det finns hinder

 mot att upptaga den mot att ta upp den

 väckta frågan till väckta frågan till

 prövning, skall prövning, skall

 ansökningen ansökan avvisas.

 avvisas. Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 Fråga om avvisande av ansökan skall

 skyndsamt utredas och avgöras.

 11 kap.

 8 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 5 kap. om ersätt- 5 kap. om ersättning

 ning mellan mellan sakägare vid

 sakägare vid fastighetsreglering,

 fastighetsreglering om förbud eller

 och om tillträde villkor för

 äger motsvarande skogsavverkning

 tillämpning vid eller jord-, grus-

 klyvning. eller sandtäkt och

 om tillträde till-

 ämpas även vid

 klyvning.

 ____________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 **FOOTNOTES**

 [1]Lagen omtryckt 1992:1212.

 [2]Ändringen innebär bl.a. att andra

 stycket upphävs.

 43

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-09-21

 Närvarande: Justitierådet Per Jermsten,

 justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regerings-

 rådet Sigvard Holstad.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde

 den 26 augusti 1993 har regeringen på

 hemställan av statsrådet Laurén beslutat

 inhämta lagrådets yttrande över förslag

 till lag om ändring i fastighetsbild-

 ningslagen (1970:988).

 Förslaget har inför lagrådet föredragits

 av kanslirådet Sten[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslaget föranleder följande yttrande

 av lagrådet:

 Allmänna synpunkter

 Det remitterade förslaget innebär bl.a.

 att flera betydande förändringar görs i

 bestämmelser angående de allmänna

 villkoren för nybildning eller ombildning

 av jord- och skogsbruksfastigheter.

 Såvitt särskilt gäller

 jordbruksfastigheter bör vidare noteras

 att redan den nyligen genomförda

 ändringen av 3 kap. 5 § innebar en rätt

 påtaglig uppluckring av det förutvarande

 s.k. företagsekonomiska lämplighets-

 villkoret (SFS 1990:1101). I det

 framlagda förslaget till ändring av samma

 bestämmelse tas nu ytterligare ett steg i

 samma riktning. Samtidigt föreslås att

 det nuvarande kravet i 3 kap. 6 § första

 stycket -nämligen att en

 fastighetsbildning som berör

 jordbruksfastighet får äga rum endast om

 åtgärden "är till övervägande nytta för

 jordbruksnäringen" - ersätts av en regel

 som anger att prövningen skall ske med så

 att säga motsatt bevisbörda, nämligen för

 att utröna huruvida åtgärden "innebär

 olägenhet av betydelse för jordbruksnä-

 ringen".

 Remissen innehåller en del tämligen

 utförliga redogörelser för hur de nya

 bestämmelserna avses bli tillämpade i

 skilda sammanhang. Det har därvid bl.a.

 anmärkts att hänsyn ständigt måste tas

 till det i 3 kap. 1 § intagna s.k.

 varaktighetskravet. En del av de anförda

 praktiska exemplen, bl.a. angående

 fritidsjordbruk, visar också att frågan

 om den vid indelningen aktuella brukarens

 personliga förhållanden även aktualiserar

 en annan grundläggande bestämmelse i 3

 kap. 1 §, nämligen sista meningen i andra

 stycket. Där föreskrivs att fastighets-

 bildning inte får äga rum om ändamålet

 med hänsyn till sin art och övriga

 omständigheter bör tillgodoses på något

 annat sätt än genom fastighetsindelning.

 Det kan mot bakgrund av det anförda

 ifrågasättas om inte de nu framlagda

 förslagen - som till en betydande del har

 sin grund i en väsentligt annorlunda syn

 på jord- och skogsbrukspolitiken än som

 rådde vid fastighetsbildningslagens

 tillkomst - lämpligen borde ha föranlett

 en mer omfattande översyn av 3 kap. än

 som nu genomförts.

 44

 3 kap. 6 §

 I förevarande paragaraf föreslås att

 fastighetsbildning som berör en

 jordbruksfastighet inte får äga rum om

 åtgärden innebär olägenhet av betydelse

 för jordbruksnäringen. Bestämmelsens

 ordalag kan ge intryck av att

 förbudsregeln är avsedd att tillämpas

 mycket restriktivt. För att bestämmelsens

 räckvidd, såsom denna beskrivits i

 specialmotiveringen, skall framgå klarare

 förordar lagrådet att ordalagen jämkas så

 att förbudet mot fastighetsbildning anges

 inträda om åtgärden är ägnad att medföra

 någon olägenhet av betydelse för

 jordbruksnäringen.

 4 kap. 9 §

 Den sakliga nyhet som föreslås här

 återfinns i andra stycket. I detta anges

 att fastighetsbildningsmyndigheten kan

 förelägga en sökande att fullgöra en

 skyldighet enligt ett annat beslut,

 nämligen ett beslut om att sökanden skall

 betala förskott för

 förrättningskostnaderna innan hans

 ansökan tas upp till prövning.

 Av den inom justitiedepartementet

 utarbetade promemoria som ligger till

 grund för detta förslag, framgår att det

 författningsmässiga stödet för ett beslut

 om förskottsbetalning av

 förrättningskostnader nu finns i 12 §

 andra stycket lantmäteritaxan

 (1971:1101). Avfattningen av denna

 bestämmelse är inte otvetydig. Av

 stadgandet kan under alla förhållanden

 inte utläsas att ett beslut om förskott

 kan förenas med det äventyret, att en

 utebliven betalning leder till att den

 aktuella ansökningen inte kommer att

 prövas.

 Det har under föredragningen inför

 lagrådet upplysts, att avsikten är att 12

 § lantmäteritaxan skall ändras så att

 nyss nämnda brister undanröjs. Vid sådant

 förhållande har lagrådet ingen erinran

 mot de föreslagna ändringarna i

 förevarande paragraf.

 45

 INNEHÅLL

 Proposition 1

 Propositionens huvudsakliga innehåll 1

 Förslag till lag om ändring i

 fastighetsbildningslagen (1970:988) 2

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 30 september

 1993. 5

 1 Ärendet och dess beredning 5

 2 Allmän motivering 6

 2.1Villkoren för bildande av jordbruks-

 och skogsbruks-

 fastigheter 6

 2.1.1 Gällande rätt 6

 2.1.2 Jordpolitiska målsättningar 8

 2.1.3 Allmänna utgångspunkter 12

 2.1.4 Jordbruksfastigheter; det

 företagsekonomiska

 villkoret 17

 2.1.5Skogsbruksfastigheter; det

 företagsekonomiska

 villkoret 19

 2.1.6Kombinationsverksamhet 21

 2.1.7Glesbygdsförhållanden 23

 2.1.8Skyddet för jordbruksnäringen23

 2.1.9Skyddet för skogsnäringen och

 naturvården 25

 2.2Förbud mot eller villkor för

 skogsavverkning eller

 annan åtgärd i samband med klyvning

 26

 2.3Avvisande av ansökan på grund av

 underlåtenhet att

 betala förskott 27

 3 Upprättat lagförslag m.m. 29

 4 Specialmotivering 30

 5 Hemställan 38

 6 Beslut. 38

 Bilaga 1Lagförslaget i

 departementspromemorian Fastighets-

 bildning för landsbygdsutveckling

 (Ds 1992:125) 39

 Bilaga 2Lagförslaget i

 Justitiedepartementets promemoria Av-

 visande av ansökan om

 fastighetsbildning på grund

 av bristande betalning av

 förrättningskostnader 41

 Bilaga 3Remissinstanser som yttrat sig

 över departements-

 promemorian Fastighetsbildning för

 landsbygdsut-

 veckling (Ds 1992:125) 42

 Bilaga 4Remissinstanser som yttrat sig

 över Justitiedeparte-

 mentets promemoria Avvisande av

 ansökan om fastig-

 hetsbildning på grund av bristande

 betalning av

 förrättningskostnader 43

 Bilaga 5Lagrådsremissens lagförslag 44

 Bilaga 6Lagrådet 47

 46