Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redogörs för den lokala

djurskyddstillsynen. Vidare föreslås att de krav som i dag

ställs på djurhållningen när det gäller djur inom

husdjurskötseln skall omfatta också djur som föds upp eller

hålls för att användas i tävlingar. Därmed kommer

skötselföreskrifter att kunna meddelas också för sådana

djur. Djurskyddslagen bestämmelse om förbud att ha hand

om djur skärps. Från förbud undantas bara sådana fall då

det kan antas att missförhållandena inte kommer att

upprepas. Vidare görs en ändring i fråga om

beslutsordningen vid omhändertagande av djur. Enligt de

regler som nu gäller skall länsstyrelsen alltid redan i beslutet

om omhändertagandet avgöra om djuret skall säljas eller

avlivas. Ändringen gör det möjligt för länsstyrelsen att i ett

särskilt beslut ta ställning till hur det skall förfaras med

djuret. Det krav som ställs är att beslutet skall fattas

snarast. Försöksverksamheten med ökade kommunala

befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen förlängs till

utgången av år 1994.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1993.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i djurskyddslagen (1988:534)

Härigenom föreskrivs att 4, 29, 34 och 39 §§

djurskyddslagen (1988:534) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §1

Djur som föds upp eller Djur som föds upp eller

hålls för produktion av hålls för produktion av

livsmedel, ull, skinn eller livsmedel, ull, skinn eller

pälsar skall hållas och pälsar eller för att

skötas i en god användas i tävling skall

djurmiljö och på ett hållas och skötas i en

sådant sätt att det god djurmiljö och på ett

främjar deras hälsa och sådant sätt att det

ger dem möjlighet att bete främjar deras hälsa och

sig naturligt. ger dem möjlighet att bete

 sig naturligt.

 Regeringen eller, efter

regeringens

bemyndigande,

jordbruksverket får meddela ytterligare föreskrifter om hur

sådana djur skall hållas och skötas.

29 §

Länsstyrelsen får Länsstyrelsen skall meddela

meddela förbud att ha hand förbud att ha hand om djur

om djur eller ett visst slag eller ett visst slag av djur

av djur för den som för den som

1. inte följer ett beslut som en tillsynsmyndighet har

meddelat enligt 26 § och som är av väsentlig betydelse från

djurskyddssynpunkt,

2. allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett

djur, eller

3. har misshandlat ett djur.

 Förbud skall inte meddelas,

 om det kan antas att ett

 upprepande inte kommer att

 inträffa.

 Om den mot vilken förbudet

riktas är

ägare av djuret,

får länsstyrelsen dessutom ålägga honom att göra sig av med

det och förbjuda honom att skaffa djur över huvud taget

eller ett visst slag av djur.

Förbudet kan avse viss tid eller gälla tills vidare.

34 §

När länsstyrelsen När länsstyrelsen

beslutar om omhändertagande beslutar om omhändertagande

av djur, skall det i beslutet av djur, skall

fastställas om djuret skall länsstyrelsen snarast

säljas eller avlivas. fastställa om djuret skall

 säljas eller avlivas.

 Om länsstyrelsen har beslutat

att djuret

 skall säljas och

om det visar sig att beslutet inte kan verkställas, får

länsstyrelsen i stället besluta att djuret skall avlivas.

Djuret skall avlivas eller säljas genom

polismyndighetens försorg.

39 §

Beslut som avses i 29, 31 och Beslut som avses i 29, 31, 32

32 §§ gäller och 34 §§ gäller

omedelbart, om inte omedelbart, om inte

myndigheten bestämmer myndigheten bestämmer

något annat. något annat.

 En myndighet får i annat fall

bestämma

att ett beslut

skall gälla även om det överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2 Förslag till

Lag om fortsatt giltighet av lagen (1986:99) om

försöksverksamhet med ökade kommunala befogenheter

vid tillsyn enligt djurskyddslagen (1988:534)

Härigenom föreskrivs att lagen (1986:99) om

försöksverksamhet med ökade kommunala befogenheter

vid tillsyn enligt djurskyddslagen (1988:534)1, som

gäller till utgången av år 19922,

skall fortsätta att gälla till utgången av år 1994.

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21

maj 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om tillsyn enligt djurskyddslagen, m.m.

1 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 21 februari 1991 gav regeringen

lantbruksstyrelsen (numera statens jordbruksverk) i

uppdrag att bl.a. redovisa hur den lokala

djurskyddstillsynen anordnats. Redovisningen skulle

innefatta en utvärdering av tillsynen och styrelsen skulle

även ge förslag till de eventuella ytterligare åtgärder som

kunde anses erforderliga för att bedriva en effektiv tillsyn.

Jordbruksverket har i januari 1992 redovisat uppdraget i

jordbruksverkets rapport (1992:3) Tillsyn enligt

djurskyddslagen 1991.

Till protokollet i detta ärende bör fogas de förslag i fråga

om författningsändringar som läggs fram i rapporten som

bilaga 1.

Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna och en sammanställning av

remissyttrandena bör fogas till protokollet som bilaga

2.

Regeringen uppdrog den 11 januari 1990 åt

lantbruksstyrelsen att utvärdera och utarbeta ett förslag till

ett sammanhållet program för hästavel, hästuppfödning och

hästsport samt utbildning och forskning inom området. Den

12 april 1991 lämnade lantbruksstyrelsen vissa förslag i sin

rapport Hästutredningen (lantbruksstyrelsens rapport

1991:4). Rapporten har inte remissbehandlats.

I samband med de särskilda undersökningarna av

tillsynen har det uppmärksammats att ändringar i vissa av

djurskyddslagens bestämmelser behövs. Det gäller vilka

djurskyddskrav som bör kunna ställas på hästhållningen,

utformningen av bestämmelsen som reglerar förbud mot

fortsatt djurhållning och beslutsordningen vid

omhändertagande av djur.

Regeringen beslutade den 7 maj 1992 att inhämta

lagrådets yttrande över förslag till ändringar i de

hänseenden jag nu nämnt. Det till lagrådet remitterade

lagförslaget bör fogas till protokollet som bilaga 3.

Lagrådet har yttrat sig över förslaget. Yttrandet bör

fogas till protokollet som bilaga 4.

Lagrådet har av redaktionella skäl förordat att en av

bestämmelserna i förslaget ges en ändrad lydelse. Jag har

biträtt vad lagrådet förordat.

I det följande lämnar jag först en redogörelse för den

utvärdering som gjorts av djurskyddstillsynen. Jag

behandlar därefter dels de lagstiftningsfrågor som rör

djurskyddslagen, dels frågan om en förlängning av

försöksverksamheten med ökade kommunala befogenheter

vid djurskyddstillsyn.

2 Allmänna utgångspunkter

2.1 Bakgrund

Våren 1988 antog riksdagen ett förslag från regeringen

om en ny djurskyddslag (prop. 1987/88:93, JoU 22, rskr.

327) som trädde i kraft den 1 juli 1988. Lagen ersatte 1944

års lag om djurskydd.

Som framhölls i regeringens proposition riktades mycket

kritik mot den dåvarande djurskyddstillsynen. Framför allt

kritiserades miljö- och hälsoskyddsnämndernas lokala

tillsyn. Det gjordes bl.a. gällande att nämnderna inte hade

tillräckliga resurser och tillräcklig kompetens för tillsynen.

Enligt 24 § djurskyddslagen (1988:534) utövar

jordbruksverket den centrala tillsynen över efterlevnaden

av lagen och, om inte annat är angivet, av de föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen. Jordbruksverket

samordnar övriga tillsynsmyndigheters verksamhet och

lämnar vid behov råd och hjälp i denna verksamhet. Den

eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom

miljö- och hälsoskyddsområdet utövar tillsynen inom

kommunen om inte regeringen föreskrivit att tillsynen skall

utövas på något annat sätt. Tillsynen i övrigt skall utövas av

den eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

Polismyndigheten skall på begäran lämna den hjälp som

behövs vid tillsynen.

Frågan om tillsynen över djurskyddet fick emellertid

inte sin slutgiltiga lösning genom den nya lagen. Regeringen

gav därför i mars 1988 lantbruksstyrelsen i uppdrag att

utreda hur tillsynen enligt lagen skulle ordnas och

förstärkas. Styrelsen redovisade sitt arbete i

lantbruksstyrelsens rapport (1988:9) Tillsyn enligt

djurskyddslagen. Av lantbruksstyrelsens rapport framgick

att ambitionsnivån och kvaliteten när det gällde tillsynen

varierade avsevärt mellan kommuner. Miljö- och

hälsoskyddsnämnderna har omfattande tillsynsuppgifter

enligt flera olika lagar och djurskyddet är bara en del av det

som faller inom nämndens ansvarsområde. Att

djurskyddstillsynen var otillräcklig i många kommuner

berodde enligt lantbruksstyrelsen på att nämnderna

prioriterade den lågt. Detta medförde att otillräckliga

resurser avsattes för tillsynen och att i vissa fall

kompetensen hos den inspekterande personalen var

bristfällig.

Riksdagen har efter förslag från regeringen beslutat om

åtgärder för att förstärka och förbättra tillsynen enligt

djurskyddslagen (prop. 1989/90:118, JoU23, rskr. 342).

Åtgärderna innebär ökade krav på tillsynsresurser hos

nämnderna, en bred satsning på information om

lagstiftningen, förbättrad utbildning av den befintliga

tillsynspersonalen och att centrala riktlinjer ges för

tillsynsarbetet. I propositionen framhölls att det är ett

grundläggande krav att tillsynen ges tillräckliga resurser

genom att personal finns tillgänglig för uppgiften. Detta

innebär att varje kommun måste ha tillgång till tillsynsmän

för djurskyddet. Så många tillsynsmän måste finnas att

tillsynen verkligen blir genomförd på ett bra sätt. I

propositionen framhölls betydelsen av att personalen är

tillräckligt kvalificerad och att basen för en god tillsyn är

utbildning och information. För att genomföra detta beslöts

att miljö- och hälsoskyddsnämnderna skall ha tillgång

till djurskyddsutbildad personal i den omfattning som krävs

för en tillfredsställande tillsyn, att kommunen skall få

besluta om avgifter för tillsynen, och att krav skall

kunna ställas på att skötselråd skall lämnas vid yrkesmässig

försäljning av sällskapsdjur. Vidare beslöts att vissa insatser

borde göras för att öka kunskaperna om djurskyddet dels

hos befintlig tillsynspersonal, dels i utbildningen av

tillsynspersonal.

Vidare framhölls i propositionen att tillsynen över

djurskyddet inom bl.a. animalieproduktionen borde ges en

ny huvudinriktning. Därför borde ökade insatser göras i

fråga om riktad tillsyn och projektverksamhet. En

grundförutsättning för detta skall vara möjligt är att miljö-

och hälsoskyddsnämnderna vet vilken djurhållning som

finns inom kommunen. Det angavs därför vara av stor

betydelse att miljö- och hälsoskyddsnämnderna har en

förteckning över viktigare tillsynsobjekt. Utan en sådan

förteckning saknas det underlag som behövs för en effektiv

verksamhetsplanering. Nämnderna borde också i ökad

omfattning anlita veterinär vid verksamhetsplanering och

för tillsynen. Som exempel angavs ärenden som rör

omhändertagande av djur, när det i övrigt finns anledning

att befara missförhållanden eller när det annars finns

särskilda skäl att anlita veterinär sakkunskap.

I riksdagsbeslutet anfördes att det är mycket angeläget

att en fungerande djurskyddstillsyn kommer till stånd och

att fortsatta brister i detta hänseende blir avhjälpta. Enligt

riksdagens mening borde djurskyddstillsynens utformning

och innehåll inom två år utvärderas. Regeringen borde

därefter återkomma till riksdagen med en redogörelse för

hur den lokala djurskyddstillsynen anordnats och vid behov

lämna förslag om de ytterligare åtgärder som kunde anses

erforderliga.

Genom beslut den 21 februari 1991 gav regeringen

lantbruksstyrelsen i uppdrag att redovisa hur den lokala

djurskyddstillsynen anordnats. Redovisningen skulle

särskilt belysa djurskyddstillsynens utformning och innehåll

samt tillämpningen av djurskyddslagens bestämmelser om

förbud att ha hand om djur och omhändertagande av djur.

Redovisningen skulle innefatta en utvärdering av tillsynen

och verket skulle även ge förslag till de eventuella

ytterligare åtgärder som kunde anses erforderliga för att

bedriva en effektiv tillsyn.

Jordbruksverket har i januari 1992 redovisat uppdraget i

jordbruksverkets rapport (1992:3) Tillsyn enligt

djurskyddslagen 1991.

I november 1991 genomförde jordbruksverket en

enkätundersökning riktad till samtliga kommuners miljö-

och hälsoskyddsnämnder. Av landets totalt 284 kommuner

besvarade 277 enkäten. Jordbruksverket har i samarbete

med centrala försöksdjursnämnden gjort en enkät bland de

fjorton kommuner som har försöksdjurstillsyn. Samtliga

kommuner besvarade enkäten.

2.2 Den nuvarande lokala djurskyddstillsynen

Sedan den 1 januari l992 har kommunerna en ökad frihet

att organisera sin nämndverksamhet. Detta har lett till att

miljö- och hälsoskyddsnämnden i ett antal kommuner

slagits ihop med en eller flera andra nämnder. Ansvaret för

djurskyddstillsynen har därför i samband med

omorganisation av nämndverksamheten i vissa kommuner

flyttats över till andra nämnder. Drygt tre fjärdedelar av de

277 kommuner som besvarat jordbruksverkets enkät har

dock angett att djurskyddstillsynen även i fortsättningen

kommer att ligga kvar på miljö- och hälsoskyddsnämnden.

I en fjärdedel av kommunerna har ansvaret flyttats över till

någon annan nämnd, i flertalet av dessa till en

sammanslagen bygg- och miljönämnd. Men även

sammanslagna miljö- och räddningsnämnder eller bygg-,

räddnings- och miljönämnder liksom miljö-, bygg-,

räddnings- och trafiknämnder förekommer. I ett par

kommuner har ansvaret för djurskyddstillsynen överförts

till kommunstyrelsen resp. kommundelsnämnden.

Tillsynspersonal

Drygt tre fjärdedelar av de kommuner som svarat på

enkäten har angett att djurskyddstillsynen utövas av miljö-

och hälsoskyddsinspektörer som, förutom

djurskyddstillsynen, även har andra arbetsuppgifter.

Nästan en tredjedel av kommunerna har anställt en särskild

djurskyddsinspektör. Det innebär att jämfört med år 1988

har ytterligare 25 kommuner anställt en särskild

djurskyddsinspektör.

Några kommuner har redovisat att de har både särskild

djurskyddsinspektör och miljö- och hälsoskyddsinspektör

som utövar djurskyddstillsynen. Av jordbruksverkets

redovisning kan dock inte utläsas hur många det är. I 16

kommuner utövas djurskyddstillsynen av kommunala

förtroendemän.

Endast 20 kommuner har tillsynsman tillsammans med

annan kommun. År 1988 var det 24 kommuner som hade

tillsynen organiserad på det sättet. Kommunförbundet har

rekommenderat några kommuner att anställa gemensam

djurskyddspersonal. Att detta inte har gett resultat kan

enligt jordbruksverket bero på svårigheter att lösa

anställningsformen när flera kommuner skall dela på en

tjänsteman.

Nästan en tredjedel (32 %) av de som ansvarar för

tillsynen har genomgått någon form av utbildning i

djurskydd. Det är dock mycket stor efterfrågan på fort- och

vidareutbildning i djurskydd. De djurskyddskurser som

genomförs i Skara, anordnade av Sveriges

lantbruksuniversitet och Umeå universitet, har inte kunnat

bereda plats för alla som vill utbildas. Det är 111 miljö- och

hälsoskyddsinspektörer som utövar djurskyddstillsyn, som

saknar tillläggsutbildning i djurskydd. Jordbruksverket

bedömer dock att kompetensen hos tillsynspersonalen

kommer att förbättras allt eftersom befintliga

djurskyddstillsynsmän bereds tillfälle till utbildning.

Tillsynsverksamheten

Av enkätsvaren framgår att antalet timmar som ägnas åt

djurskyddstillsynens praktiska del sedan år l988 har ökat i

en fjärdedel av kommunerna och är oförändrad i hälften.

I knappt en tiondel av kommunerna har tiden minskat. Av

svaren framgår också att 2 % av kommunerna inte bedriver

någon djurskyddstillsyn alls.

Nästan hälften (45 %) av kommunerna anser att

djurskyddstillsynen förstärkts sedan den l juli l988.

Förstärkningen har bl.a. skett genom att mer personal har

anställts. Personalen har också fått ytterligare utbildning

och fortbildning och det har avsatts mer resurser till

djurskyddstillsyn.

I drygt en fjärdedel av kommunerna (27 %) har avgifter

för djurskyddstillsynen införts. Avgifter har dels införts som

fasta årsavgifter, dels som besöks- eller timavgifter.

Kombinationer av olika avgifter förekommer.

Register över anläggningar med yrkesmässig

djurhållning finns i 201 av de 273 kommuner som besvarat

frågan om de har register över samtliga sådana

anläggningar.

Utomstående expertis anlitas i stor utsträckning vid

djurskyddstillsynen. Framför allt anlitas

distriktsveterinärer och länsveterinärer. Dessutom sker

samverkan med andra veterinärer och med bl.a. Svenska

kennelklubben, länsstyrelsernas lantbruksenheter, andra

kommuners djurskyddsinspektörer, Lantbrukarnas

riksförbund och Ridfrämjandet. Samverkan och samråd

med distriktsveterinär och med länsveterinär sker i stor

utsträckning när det gäller ovanlig och komplicerad

djurhållning samt vid vanvård. I viss mån deltar

länsveterinären även i planeringen av djurskyddstillsynen.

Samverkan med andra kommuners djurskyddsinspektörer

sker framför allt i form av regelbundna samråd.

Kommunförbundet har i ett cirkulär till kommunerna

rekommenderat att rätten att fatta vissa beslut delegeras.

De beslut som avses är beslut i fråga om tillstånd för viss

yrkesmässig djurhållning, begäran om polishandräckning

vid tillsynen, föreläggande och förbud, omedelbart

omhändertagande av djur, undantag från kravet på

betesgång för vissa nötkreatur och godkännande av lokaler

för yrkesmässig handel med sällskapsdjur. Delegering är

dock inte genomförd i så stor omfattning som förbundet

önskat.

Det är enligt förbundet särskilt angeläget att beslut om

omedelbart omhändertagande enligt 32 § djurskyddslagen

och beslut om polishandräckning enligt 24 §

djurskyddslagen delegeras. Dessa beslut är i de allra flesta

fall så brådskande att miljö- och hälsoskyddsnämndens

sammanträde inte kan inväntas för att beslut skall fattas.

Jordbruksverket anser också att det är angeläget att

fortsätta att verka för att delegering av dessa beslut

genomförs.

Tillsyn av olika typer av djurhållning

Endast 7 av de kommuner som har besvarat enkäten har

uppgivit att de har bedrivit riktad tillsyn av tävlingshästar

under träning, medan 36 kommuner har uppgivit att de har

bedrivit tillsyn av uppstallade tävlingshästar.

Tillsyn av vilthägn har bedrivits av 35 kommuner.

Riktad tillsyn av djurparker har bedrivits av 21

kommuner. Djurparker finns enligt jordbruksverkets

register i 39 kommuner.

Riktad tillsyn av cirkusar har bedrivits av 55 kommuner.

När det gäller försöksdjurstillsynen framgår av svaren på

den enkät som riktats till de 14 kommuner som har

försöksdjurstillsyn att det på många håll är problem med

information till miljö- och hälsoskyddsnämnden om vilka

försök som pågår. Dessutom anser sig personalen på

miljöförvaltningarna ha för liten utbildning om

försöksdjurshållning.

Jordbruksverket har för avsikt att se över

försöksdjurstillsynen ytterligare. Verket avser att i samråd

med centrala försöksdjursnämnden undersöka möjligheten

att anordna sammankomster med tillsynspersonalen dels

för utbildning, dels för utbyte av erfarenheter.

Befogenhet att fatta vissa beslut enligt

djurskyddslagen

Beslut enligt djurskyddslagen om förbud att ha hand om

djur (29 §), omhändertagande av djur (31 och 32 §§) och

tillstånd för ägaren att förfoga över omhändertagna djur

(33 §) fattas i dag av länsstyrelsen. Drygt hälften (52 %) av

de tillfrågade kommunerna anser att dessa befogenheter i

stället skall ankomma på kommunen, medan 42 % anser att

nuvarande ordning bör behållas.

I samband med försöksverksamheten med ökad

kommunal självstyrelse, det s.k. frikommunförsöket, har

försökskommunerna getts ökade befogenheter vid tillsyn

enligt djurskyddslagen. Försöksverksamheten på detta

område innebär bl.a. att den eller de kommunala nämnder

som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet

i försökskommunerna har samma befogenheter som

länsstyrelsen att i vissa situationer meddela förbud att ha

hand om djur och besluta att djur skall omhändertas (29,

31, 32 §§ djurskyddslagen).

Av enkätsvaren framgår att endast 4 av de 28

frikommuner som besvarat enkäten har utnyttjat de ökade

befogenheterna. Enligt jordbruksverkets bedömning kan

det ha sin förklaring i att flera nyligen har blivit

frikommuner. Det är enligt verket nödvändigt att förbättra

informationen till frikommunerna om vilka befogenheter

och skyldigheter de har.

3 Allmänna överväganden

Av jordbruksverkets rapport framgår att ambitionsnivån

och kvaliteten när det gäller tillsynen fortfarande varierar

mellan kommuner. Tillsynen är mycket olika i skilda

kommuner och flera kommuner saknar alltjämt

djurskyddsutbildad personal i den utsträckning

lagstiftningen kräver. Nästan hälften av kommunerna anser

dock att djurskyddstillsynen förstärkts sedan den nya

djurskyddslagen trädde i kraft den 1 juli 1988. Det är också

jordbruksverkets uppfattning att djurskyddsfrågorna på

senare år fått en större genomslagskraft och att större

förståelse och intresse för tillsynsfrågorna nu visas från

kommunerna.

Kommunförbundet anger i sitt yttrande att det finns

anledning att betona den positiva utveckling som

djurskyddstillsynen haft under de senaste åren. Bl.a. har

nästan hälften av kommunerna förstärkt

djurskyddstillsynen och betydligt mer tid och resurser läggs

numera på tillsynen. Förbundet delar således inte den kritik

som i rapporten riktas mot miljö- och

hälsoskyddsnämndernas sätt att sköta djurskyddstillsynen,

men förbundet är dock medvetet om att det är önskvärt att

djurskyddstillsynen förbättras ytterligare i en del

kommuner.

Av jordbruksverkets rapport framgår att nära hälften av

kommunerna anser att djurskyddstillsynen förstärkts.

Vidare framgår att intresset för djurskyddsfrågor i

kommunerna har ökat. Det visar att utvecklingen går åt rätt

håll. Det är dock enligt min mening angeläget att ytterligare

förbättra djurskyddstillsynen. För att uppnå detta anser jag

att det är av avgörande betydelse att kommunerna är

informerade om lagstiftningen och om vilken roll

nämnderna har som tillsynsmyndighet och om de krav som

ställs på nämnderna i det hänseendet. Jordbruksverket har

här en mycket viktig uppgift att fylla. Verkets planering av

verksamheten på central nivå är således en nödvändig

förutsättning för att tillsynen skall fungera i praktiken.

Lantbruksstyrelsen gav i december 1990 ut en handbok i

djurskydd, Djurskyddshandbok 1, för miljö- och

hälsoskyddsnämndernas tillsynsverksamhet. I handboken

finns bl.a. riktlinjer för tillämpningen av djurskyddslagen.

Boken tar bl.a. också upp den formella hanteringen av

tillsynsärenden och det bör leda till en enhetlig tillämpning

av djurskyddslagen ute i de olika kommunala nämnderna.

Enligt min mening är den typen av åtgärder ett viktigt led i

arbetet med att förbättra djurskyddstillsynen. Handboken

ger en bra information till kommunerna om lagstiftningen.

Samtidigt är boken avsedd att vara ett stöd för och

underlätta arbetet för den personal som skall se till att

gällande djurskyddsbestämmelser efterlevs på ett

tillfredsställande sätt.

Svenska kommunförbundet åtog sig i samband med

regeringens proposition om tillsyn enligt djurskyddslagen

våren 1990 att på olika sätt aktivt arbeta för att förbättra

tillsynen. Förbundet organiserade därför samma år en

djurskyddsgrupp för att samordna frågor om djurskydd och

djurskyddstillsyn på det lokala planet. Kommunförbundet

har i sitt yttrande angett att förbundet har för avsikt att tills

vidare behålla denna djurskyddsgrupp.

Djurskyddsgruppen skall bidra med underlag som gör

det möjligt att effektivisera tillsynen. Arbetet skall bedrivas

i samarbete med jordbruksverket och kommer att

koncentreras på praktiska frågor, såsom utveckling av

samarbetsformer mellan veterinärorganisationen,

djurhälsovården och kommunerna. Avsikten är bl.a. att

koncentrera resurserna till de angelägnaste

tillsynsobjekten. Utbildningsinsatser är ett annat

samarbetsområde, liksom att utveckla bedömningsgrunder

för vad som är bra respektive dåligt skötta eller vanvårdade

djur. Jordbruksverket har påbörjat samarbetet med

kommunförbundets djurskyddsgrupp. Bildandet av och

arbetet i djurskyddsgruppen är enligt min mening mycket

positivt. Genom arbetet understryks vikten av en bra

djurskyddstillsyn samtidigt som gruppen kan utgöra ett

organ för de olika kommunerna att ta upp viktiga frågor av

gemensamt intresse för att förbättra tillsynen.

Jordbruksverket bedömer att gruppen blir ett bra

samarbetsorgan där verket fortlöpande kan informera

kommunerna om frågor som berör djurskyddstillsynen.

Samtidigt kan särskilda problem i enskilda ärenden och

gemensamma frågeställningar diskuteras.

Resultaten av den genomförda enkäten kommer att bli

föremål för en ytterligare fördjupad analys av

jordbruksverket tillsammans med kommunförbundets

djurskyddsgrupp. Enkätsvaren kommer att utgöra ett

värdefullt underlag för riktade informations- och

stödinsatser till kommunerna. Genom att så gott som

samtliga kommuner besvarat enkäten finns nu ett mycket

brett och detaljerat underlagsmaterial för att kunna

förbättra bl.a. informationen till kommunerna.

Jordbruksverket planerar att genom olika insatser öka

förståelsen för djurskyddsfrågorna hos kommunerna.

Särskilda informationsinsatser kommer inom kort att sättas

in i fråga om de tillämpningsföreskrifter för befintliga stallar

för lantbrukets djur som träder i kraft den 1 januari 1994.

Mot bakgrund av det pågående arbetet inom

kommunförbundet och hos jordbruksverket bedömer jag

att det kommer att finnas en god grund för att i framtiden

ytterligare förbättra djurskyddstillsynen. Jag ser det som

angeläget att de möjligheter till effektivisering och

förstärkning av tillsynen som ligger i samarbete och

samordning mellan olika tillsynsmyndigheter och olika

veterinärkategorier tillvaratas. Kommunerna bör också

pröva att i ökad utsträckning lösa djurskyddstillsynen

genom mellankommunal samverkan. Detta bör kunna vara

en lösning framför allt i mindre, närliggande kommuner.

Som det pekades på i den tidigare propositionen om

tillsyn enligt djurskyddslagen, m.m. bör veterinär anlitas i

vissa fall vid djurskyddstillsynen. Det kan gälla i ärenden

som rör omhändertagande av djur, när det i övrigt finns

anledning att befara missförhållanden eller när det annars

finns särskilda skäl att anlita veterinär sakkunskap. Som

framgår av jordbruksverkets rapport anlitas i stor

utsträckning distrikts- och länsveterinär när det gäller

anmälningsfall, ovanlig och komplicerad djurhållning samt

vid vanvård av djur. Detta är i hög grad positivt men bör i

vissa kommuner utvecklas ytterligare eftersom den

veterinära sakkunskapen är mycket viktig i tillsynsarbetet.

I propositionen om tillsyn enligt djurskyddslagen

framhölls att en grundförutsättning för en meningsfull

tillsyn är att den som utövar tillsynen har tillräckliga

kunskaper för sin uppgift. Bristande kunskaper hos den som

skall utföra tillsynsarbetet kan i många fall medverka till att

tillsynen över djurskyddet inte prioriteras.

Som framgår av jordbruksverkets rapport utövas

djurskyddstillsynen i flertalet kommuner av miljö- och

hälsoskyddsinspektörer. Sedan år 1977 utbildas miljö- och

hälsoskyddsinspektörer vid Umeå universitet. Miljö- och

hälsoskyddsinspektörer genomgår miljö- och

hälsoskyddslinjen som omfattar sammanlagt 120 poäng. Av

dessa 120 poäng omfattar utbildningen i djurskydd och

djurhållning för närvarande 1,5 poäng och ingår i kursen

Livsmedelshygien och djurskydd. Kursens mål är att ge

grundläggande kunskap i djurhållning, djurskydd och

djurskyddslagstiftning. Kursen omfattar en genomgång av

lantbrukets animalieproduktion med särskild betoning på

djurskyddslagstiftningens bestämmelser om djurhållning,

stallmiljö och djurskydd. Sällskapsdjurens plats och

förhållanden i en urbaniserad miljö behandlas. Miljö- och

hälsoskyddsnämndernas roll i tillsynen av

djurexperimentell verksamhet samt hållandet av

försöksdjur tas också upp.

Mot bakgrund av bl.a. det ökade behovet av personal för

miljöskydd beslutade regeringen i april 1989 att ge

universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) i uppdrag att

göra en översyn av utbildningen inom miljö- och

hälsoskyddsområdet. Detta har bl.a. resulterat i att

intagningen till miljö- och hälsoskyddslinjen fr.o.m.

höstterminen 1991 har utökats från 32 till 45 studerande per

termin. Umeå universitet har angett att utbildningens

innehåll och struktur kommer att förändras och att

utbildningen i djurskydd med stor sannolikhet kommer att

utökas från 1,5 poäng till att omfatta 2 poäng.

Grundutbildningen för flertalet av de tjänstemän som

utövar lokal djurskyddstillsyn är således miljö- och

hälsoskyddslinjen. Det är viktigt att denna utbildning ger en

god baskompetens också i djurskydd. För att täcka

kommunernas behov av utbildad personal är det också

viktigt att tillräckligt många miljö- och

hälsoskyddsinspektörer utbildas. Jag anser därför att det är

ett steg i rätt riktning att intagningen till miljö- och

hälsoskyddslinjen har utökats och att utbildningen i

djurskydd ses över.

Som angavs i den tidigare propositionen om tillsyn enligt

djurskyddslagen var vidareutbildningen för befintlig

tillsynspersonal inte tillräcklig. Sedan ett antal år har

universitetet i Umeå, förutom grundutbildningen för miljö-

och hälsoskyddsinpektörer, anordnat fort- och

vidareutbildning för yrkesverksamma inom miljö- och

hälsoskydd. Utbildningsprogrammet omfattade tidigare

bl.a. en kurs på fem poäng i djurskydd. Kursen erbjöd

emellertid i genomsnitt bara tio platser om året.

För att åstadkomma en snabb förbättring av

kunskaperna hos befintlig tillsynspersonal behövdes därför

extra insatser. Vidareutbildningen behövde både utökas

och förbättras. Sveriges lantbruksuniversitet redovisade

därför i oktober 1990 på regeringens uppdrag ett förslag till

grundkurs i djurskydd för befintlig tillsynspersonal hos

kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder. Regeringen

uppdrog därefter i januari 1991 till universitetet att anordna

sådan utbildning. Medel för denna utbildningsinsats har

anvisats under nionde huvudtitelns anslag Djurhälsovård

och djurskyddsbefrämjande åtgärder. Utbildningen, som är

förlagd till Skara och administreras från Umeå universitet,

startade under år 1991 och omfattar sammanlagt tio veckors

heltidsstudier med 20 platser vid varje kurstillfälle.

Utbildningen omfattar grundläggande

djurskyddsutbildning om lantbrukets djur och om

sällskapsdjur, fördjupningskurser för djurslagen idisslare,

häst, fjäderfä och svin samt juridisk utbildning i frågor som

rör djurskydd. Utbildningen baseras på att tillsynsarbetet

skall ha sin tyngdpunkt i informations- och

rådgivningsarbete och till sin inriktning vara förebyggande.

Detta innebär att kursdeltagarna efter genomgångna kurser

skall ha kunskap om normal hantering inom resp.

djurhållning, vara orienterade om såväl gamla som nya

djurhållningssystem och hur dessa sköts samt ha kunskap

om väsentliga samband mellan djurhälsa å ena sidan och

miljöfaktorer och skötsel å andra sidan.

Med hänsyn till den korta tid som den förstärkta

utbildningen har funnits anser jag att det i nuläget är för

tidigt att utvärdera utbildningens omfattning och innehåll.

De delkurser som hittills har genomförts har dock fått ett

mycket bra mottagande och positiva omdömen. Genom att

utbildningen är uppdelad på olika delkurser är det också

möjligt för deltagarna att komponera en vidareutbildning

som bäst motsvarar den egna kommunens behov.

En viss vidareutbildning sker också i kommunförbundets

regi. Bl.a. bedriver Umeå universitet i samarbete med

kommunförbundet under våren 1992 en uppdragsutbildning

i Norrbotten och Västerbotten för miljö- och

hälsoskyddsinspektörer i regionens kommuner. I den

utbildningen ingår ett särskilt moment om rennäring och

hjorthägn.

F.d. lantbruksstyrelsen och numera jordbruksverket har

under senare år också startat och genomfört ett omfattande

kursprogram för att förbättra kunskaperna hos

tillsynspersonalen. Myndighetens kurser har i första hand

avsett den regionala personalen. I varje region har därefter

länsstyrelsen i samarbete med kommunförbundets

länsavdelning givit kurser för miljö- och

hälsoskyddspersonalen.

Kommunerna har skyldighet att ha tillgång till

djurskyddsutbildad personal i den omfattning som behövs

för att kunna fullgöra sina uppgifter på ett tillfredsställande

sätt. Det är mycket angeläget att det arbete som har

påbörjats både i fråga om förbättrad grundutbildning och

förbättrad utbildning av befintlig tillsynspersonal fortsätter.

För att kommunerna skall kunna fullgöra sina skyldigheter

och ha en bra tillsyn krävs att de också kan få tillgång till

välutbildad personal. Enligt min mening är den utbildning

som nu har tagits fram ett stort steg på vägen. Det är

emellertid väsentligt att utvecklingen följs fortlöpande så

att åtgärder vid behov kan vidtas för att förändra t.ex.

utbildningens innehåll eller struktur. Jag har därför för

avsikt att föreslå regeringen att jordbruksverket får i

uppdrag att fortlöpande följa frågan och vart tredje år i

anslutning till myndighetens anslagsframställning till

regeringen redovisa djurskyddsutbildningens utformning

och innehåll.

Enligt 57 a § djurskyddsförordningen får kommunen ta

ut avgift enligt taxa som kommunen bestämmer för miljö-

och hälsoskyddsnämndens verksamhet enligt

djurskyddslagen och djurskyddsförordningen.

Jordbruksverket har föreslagit att avgifterna för

djurskyddstillsynen utformas på samma sätt som för

livsmedelstillsynen. Det skulle innebära att avgifterna

fastställdes centralt med belopp bestämda med hänsyn till

tillsynsobjektets storlek och karaktär.

Riksdagen framhöll vid införandet av avgifter för

djurskyddstillsyn att utgångspunkten för införande av

tillsynsavgifter av ifrågavarande slag är att avgiften inte får

täcka mer än kostnaderna för tillsynen. Avgiften skall även

vara utformad på ett sådant sätt att den som betalar avgiften

erhåller en motsvarande prestation från myndigheternas

sida. Enligt jordbruksverkets redovisning tas avgifter ut i 27

% av de 277 kommuner som besvarat verkets enkät.

Kommunförbundet avvisar i sitt yttrande bestämt

jordbruksverkets förslag om en central styrning av

avgifterna för djurskyddstillsynen. Förbundets inställning

är att varje kommun själv skall besluta om avgifterna. En

kommun skall kunna införa avgifter efter sitt behov och

också kunna bestämma kostnadstäckningen med hänsyn till

hur stor del av verksamheten som man anser att näringen

skall täcka. Vid avgiftens utformning skall kommunallagens

självkostnadsprincip gälla.

När möjligheten att ta ut avgift infördes användes

miljöskyddslagens avgiftssystem som förebild, dvs.

kommunerna skulle själva få fastställa avgiftens storlek.

Departementschefen framhöll det lämpliga i att

kommunerna tillämpade en likartad nivå på avgifterna. Det

förutsattes också att kommunförbundet skulle lämna

rekommendationer för kommunernas avgiftsuttag. Sådana

rekommendationer finns nu utarbetade. Enligt min mening

finns det inte nu tillräckliga skäl att ändra avgiftssystemet

för djurskyddstillsynen.

Stall för vissa djurslag skall enligt 5 §

djurskyddsförordningen på förhand godkännas från

djurhälso- och djurskyddssynpunkt av länsstyrelsen, innan

de får uppföras, byggas till eller byggas om. Enligt

jordbruksverkets rapport har det i flera fall uppförts sådana

stall utan att de har förprövats. Flera remissinstanser har

också pekat på det problemet. Jordbruksverket har dock

angett att verket har för avsikt att ytterligare utreda de

problem som finns när det gäller stall som inte förprövats.

Jag ser därför ingen anledning att nu föreslå några åtgärder

på det området.

Jordbruksverket uppger att verket vid flera tillfällen

informerats om brister i djurhållningen på cirkusar. Verket

anser att lantbruksstyrelsens förslag från år 1988 avseende

tillsyn av djurhållningen på cirkusar skulle medföra en

avsevärd förbättring. Förslaget innebär att länsveterinär

eller gränsveterinär inför varje säsong företar en s.k.

inbesiktning av alla cirkusar som skall ut på turné, varefter

jordbruksverket utfärdar tillstånd. Krav på sådant tillstånd

bör enligt jordbruksverket införas i

djurskyddsförordningen.

Av jordbruksverkets rapport framgår emellertid inte

vilka brister som den nuvarande organisationen av tillsynen

medför avseende djurhållningen på cirkusar. Av

enkätsvaren framgår att 55 kommuner har utövat tillsyn av

cirkusar, dvs. 20 % av de kommuner som besvarat enkäten.

Det framgår dock inte av jordbruksverkets rapport i hur

många kommuner som cirkusföreställningar anordnats.

Riksdagen har vid flera tillfällen uttalat sitt stöd för

cirkuskonsten och framhållit betydelsen av att insatser görs

för att främja cirkuskonstens fortlevnad i Sverige.

Riksdagens beslut år 1990 med anledning av regeringens

proposition om tillsyn enligt djurskyddslagen innebär att

den lokala tillsynen av cirkusdjur undantas från

tillsynsavgift. Av jordbruksverkets rapport framgår inte på

vad sätt och i vilket avseende som det skulle föreligga

missförhållanden på cirkusar. Jag anser att det är viktigt att

cirkusverksamheten underlättas. Det har i rapporten inte

framkommit något som visar att djurhållningen på cirkusar

generellt är dålig. Mot den bakgrunden är jag inte beredd

att föreslå att det införs något sådant tillståndstvång för

cirkusar som jordbruksverket förordar.

Jordbruksverket anser att kommunerna inte bör ha

ansvaret för tillsyn av tävlingshästar eftersom endast ett

fåtal kommuner har bedrivit sådan tillsyn. Verket bedömer

att det är angeläget att lantbruksstyrelsen förslag från år

1988 om en särskild veterinärorganisation för tillsyn av

tävlingshästar, bestående av ca 15 veterinärer underställd

styrelsen, utreds ytterligare.

Enligt min mening är det en fördel att ha ett samlat

kommunalt ansvar för djurskyddstillsynen. Det är

emellertid som jag tidigare anfört viktigt att erforderlig

kompetens finns för denna tillsyn som många gånger kan

vara mycket komplicerad. Det är bl.a. av det skälet som

kommunerna i ökad utsträckning bör anlita veterinär vid

sådan tillsyn. När det gäller tävlingshästar är ofta stora

ekonomiska intressen involverade i minst lika hög grad som

när det gäller lantbrukets djur. Jag anser därför att sådana

hästar i djurskyddslagstiftningen skall jämställas med

lantbrukets djur när det gäller de grundläggande kraven på

djurhållningen. Jag kommer i det följande att föreslå en

ändring i djurskyddslagen som bl.a. innebär att

jordbruksverkets bemyndigas att utfärda föreskrifter om

hur tävlingsdjur skall hållas och skötas.

Jag delar således jordbruksverkets uppfattning att

insatser på området är angelägna. Med hänsyn till vad jag

nyss anfört om fördelen med ett samlat kommunalt ansvar

för tillsynen är jag inte beredd att genomföra verkets förslag

vad avser en särskild tillsynsorganisation för tävlingshästar.

Med bindande föreskrifter för hur sådana hästar skall skötas

och hållas ökar förutsättningarna för en effektiv tillsyn. Det

finns enligt min mening anledning att särskilt följa vilka

förbättringar som den åtgärden innebär för tillsynen. Jag

har därför för avsikt att senare föreslå regeringen att

jordbruksverket ges i uppdrag att göra en sådan utvärdering

vid en tidpunkt när effekterna kan avläsas.

3.1 Skärpta djurskyddskrav när det gäller tävlingsdjur

Mitt förslag: Tillämpningsområdet för 4 §

djurskyddslagen utvidgas så att de krav på djurhållningen

som följer av bestämmelsen också kommer att omfatta djur

som föds upp eller hålls för att användas i tävlingar. Därmed

kommer skötselföreskrifter att kunna utfärdas även för

sådana djur.

Lantbruksstyrelsens förslag:

Författningsändringar bör göras så att myndigheten kan

utfärda skötselföreskrifter även för hästar.

Jordbruksverkets förslag: Bristerna när det gäller

tillsyn över tävlingshästar gör det motiverat att särskilt

utreda frågan om sådan tillsyn.

Skälen för mitt förslag: Enligt 4 § första stycket

djurskyddslagen skall djur som föds upp eller hålls för

produktion av livsmedel, ull, skinn eller pälsar, dvs. djur

inom husdjursskötseln, hållas och skötas i en god djurmiljö

och på ett sådant sätt att det främjar deras hälsa och ger dem

möjlighet att bete sig naturligt. Bestämmelsens andra

stycke innehåller ett bemyndigande för regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, jordbruksverket att

meddela ytterligare föreskrifter om hur sådana djur skall

hållas och skötas, s.k. skötselföreskrifter. Bestämmelsen

anger vissa grundläggande krav på djurhållningen såvitt

avser djur inom husdjursskötseln och kan sägas utgöra en

precisering av den grundläggande princip för djurskyddet

som kommer till uttryck i 2 § i lagen, nämligen att djur skall

behandlas väl och att de skall skyddas mot onödigt lidande

och sjukdom. Bestämmelsen infördes genom den nu

gällande djurskyddslagen. Motivet för att paragrafen

begränsades till att gälla endast djur inom husdjursskötseln

var att dessa djur utgör en särskilt utsatt grupp på grund av

de ekonomiska intressen som ligger i djurhållningen.

Regeringen uppdrog den 11 januari 1990 åt

lantbruksstyrelsen att utvärdera och utarbeta ett förslag till

ett sammanhållet program för hästavel, hästuppfödning och

hästsport samt utbildning och forskning på området. Den

12 april 1991 lämnade lantbruksstyrelsen vissa förslag i sin

rapport Hästutredningen (Lantbruksstyrelsens rapport

1991:4). Styrelsen föreslog bl.a., såvitt avsåg

djurskyddsområdet, att författningsändringar borde ske för

att göra det möjligt för myndigheten att utfärda

skötselföreskrifter för hästar.

I ett beslut den 12 september 1991 om rapporten anför

regeringen att den avser att ta upp frågan om en ändring i

4 § djurskyddslagen i samband med överväganden i fråga

om en utvärdering av djurskyddstillsynen. Syftet med en

sådan ändring skulle vara att ge jordbruksverket rätt att

meddela föreskrifter för hur hästar skall hållas och skötas.

I lantbruksstyrelsens rapport framhölls särskilt de

problem som är förknippade med att många hästägare har

dåliga kunskaper när det gäller hästens skötsel och vård.

Jordbruksverket har i sin rapport om tillsynen ifrågasatt om

det inte behövs en särskild organisation med veterinärer

som skall ansvara för tillsynen av tävlingshästar.

Enligt min mening kan också med nuvarande

tillsynsorganisation en effektivare tillsyn åstadkommas om

tillsynsmyndigheten som stöd för sin verksamhet har

tillgång till bindande föreskrifter. När det gäller

tävlingshästar är ofta ekonomiska intressen involverade i

minst lika hög grad som när det gäller lantbrukets djur. Jag

tänker då på hästar inom trav- och galoppsporten.

Mot bakgrund av vad jag nu anfört om de ekonomiska

intressena när det gäller tävlingshästar finns det starka skäl

för att i djurskyddslagstiftningen jämställa sådana hästar

med lantbrukets djur i fråga om de grundläggande kraven

på djurhållning. Jag förordar därför att 4 § djurskyddslagen

ändras. Med hänsyn till paragrafens uppbyggnad bör den

lämpligen göras tillämplig inte bara på hästar utan på alla

djur som föds upp eller hålls för tävling. Därigenom får

visserligen tillämpningsområdet för paragrafens första

stycke en något otydlig avgränsning. Exempelvis kan det,

både när det gäller hästar och hundar, diskuteras vilka krav

som skall ställas på en verksamhet för att den skall räknas

som tävling. Att tillämpningsområdet blir något oklart bör

emellertid i det här fallet inte innebära några olägenheter.

Som konstateras i motiven (prop. 1987/88:93 s. 52) är

bestämmelsen i paragrafens första stycke i princip en

precisering av den allmänna skyldigheten enligt 2 §

djurskyddslagen att djur skall behandlas väl och skyddas

mot onödigt lidande och sjukdom. Det innebär att de krav

som anges i 4 § första stycket i och för sig kan ställas på all

djurhållning. Nämnas bör också att det inte finns någon

sanktion knuten direkt till bestämmelsen.

Jag föreslår följaktligen att 4 § första stycket

djurskyddslagen ändras så att den blir tillämplig också på

djur som föds upp eller hålls för att användas i tävling.

Genom denna ändring kommer bemyndigandet i

paragrafens andra stycke om rätt för regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, jordbruksverket att meddela

skötselföreskrifter att omfatta också tävlingsdjur. Med

hänsyn till vad jag nyss har anfört om paragrafens

tillämpningsområde är det självfallet angeläget att det i

föreskrifterna preciseras för vilka djurslag dessa skall gälla.

3.2 Förbudet att ha hand om djur skärps

Mitt förslag: Bestämmelserna i 29 §

djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur skärps. I

fortsättningen skall förbud meddelas när det förekommit

missförhållanden av det slag som anges i paragrafen. Från

förbud undantas bara sådana fall då det kan antas att ett

upprepande inte kommer att inträffa.

Jordbruksverkets förslag: Om det är nödvändigt

från djurskyddssynpunkt, skall förbud att ha hand om djur

kunna meddelas trots de verkningar beslutet kan få för den

enskilde i fråga om bl.a. försörjningsmöjligheterna.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser

som uttalat sig i frågan ansluter sig till jordbruksverkets

förslag. Kammarrätten i Sundsvall pekar på att det

prejudikat som finns på området visar att ett avgörande

skall ske utifrån den prognos angående fara för upprepad

vanvård som kan göras med ledning av utredningen i målet.

Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund, som delar

jordbruksverkets uppfattning, anser att uppenbara

förbättringar skulle uppnås med en mera offensiv

handläggning av djurskyddsärendena.

Sammanfattning av skälen för mitt förslag: Enligt

29 § djurskyddslagen får länsstyrelsen meddela ett

förbud att ha hand om djur för den som antingen inte följer

ett föreläggande eller förbud som är av väsentlig betydelse

från djurskyddssynpunkt eller som allvarligt har försummat

tillsynen eller vården av ett djur eller som har misshandlat

ett djur. Enligt motiven till bestämmelsen får förbud

tillgripas bara i särskilt kvalificerade fall med hänsyn till att

ett sådant beslut är mycket ingripande för den som drabbas.

I praxis har det ansetts att bestämmelsen för att kunna

tillämpas förutsätter att upprepad vanvård kan befaras och

att det bedöms utsiktslöst att försöka åstadkomma rättelse

på annat sätt. De nuvarande förutsättningarna för ett

förbud skall gälla oförändrade även i fortsättningen. En

viktig skillnad är emellertid att ett beslut inte bara får

meddelas utan skall meddelas när det är fråga om

allvarlig vanvård eller försummelse eller när ett djur har

misshandlats. Endast om det kan antas att en sådan

omständighet eller händelse inte kommer att upprepas får

förbud underlåtas.

Skälen för mitt förslag: Jag vill inledningsvis något

uppehålla mig vid bakgrunden till den förbudsbestämmelse

som nu finns i 29 § djurskyddslagen.

I det betänkande som låg till grund för 1944 års

djurskyddslag föreslogs en ny strafflagsbestämmelse som

skulle göra det möjligt för domstol att förbjuda den som

dömts för djurplågeri att ta befattning med djur. Förslaget

avvisades med hänvisning bl.a. till att ett sådant förbud

skulle utgöra ett alltför stort ingrepp i den dömdes

försörjningsmöjligheter. I ett betänkande från år 1961 med

förslag till nya bestämmelser mot djurplågeri förordades en

liknande förbudsregel. Också den här gången avvisades

förslaget. Dels ifrågasattes om bestämmelsen skulle få

önskvärd effekt, dels hänvisades på nytt till djurhållarens

försörjningmöjligheter.

Frågan aktualiserades på nytt år 1968 och då fördes en

förbudsbestämmelse in i 1944 års djurskyddslag. Enligt

motiven till bestämmelsen (prop. 1968:170, 3LU 72, rskr.

383) skulle förbud få tillgripas bara i särskilt kvalificerade

fall. Detta med hänsyn till de avsevärda ingrepp i den

drabbades försörjningsmöjligheter som ett förbud kunde

innebära och de verkningar i övrigt som detta kunde få för

den enskilde. Detta borde komma till uttryck i lagtexten.

Förbud skulle i regel få tillgripas först sedan vederbörande

hade underlåtit att efterkomma tidigare meddelad

föreskrift, som var av väsentlig betydelse från

djurskyddssynpunkt. Med ''''''''föreskrift'''''''' avsågs vad som i den

nya djurskyddslagen motsvaras av tillsynsmyndighetens

föreläggande. Men även om något föreläggande inte

utfärdats borde förbud kunna meddelas i sådana fall då

konstaterade missförhållanden i fråga om djurens vård och

behandling var av allvarlig natur. I dessa fall borde krävas

att omständigheterna var sådana att det framstod som

utsiktslöst att försöka åstadkomma rättelse på något annat

sätt. Detta krav fick anses följa av den allmänna

rättsgrundsatsen att strängare medel får användas bara om

mindre ingripande åtgärder inte kan förväntas leda till

åsyftat resultat. Kravet behövde därför inte uttryckligen

anges i lagtexten.

Förutsättningarna för förbud enligt bestämmelsen i 1944

års lag har prövats av regeringsrätten (RÅ 1983 s. 407). Vad

som förekommit i fallet bedömdes vara ett sådant allvarligt

missförhållande som enligt bestämmelsen utgör grund för

förbud mot fortsatt djurhållning. Det måste emellertid

enligt regeringsrätten också prövas om övriga

förutsättningar för förbud förelåg, dvs. om i enlighet med

uttalandena vid lagens tillkomst upprepad vanvård kunde

befaras, och i sådant fall, om det framstod som utsiktslöst

att söka åstadkomma rättelse på annat sätt. Efter att ha

övervägt vad som uppgivits om den dittillsvarande

djurhållningen och djurhållarnas planer för framtiden fann

regeringsrätten övervägande skäl tala för antagandet att en

upprepad vanvård inte var att befara. Vid sådant

förhållande förelåg inte anledning att meddela något

förbud.

Med vissa jämkningar fördes förbudsbestämmelsen över

från 1944 års lag till den nuvarande djurskyddslagen. Det

tillägget gjordes att också den som har misshandlat ett djur

skall kunna åläggas ett förbud. Vidare arbetades lagtexten

om för att klarlägga att förbud kan meddelas även om det

missförhållande som föranleder beslutet har upphört vid

den tidpunkt då länsstyrelsen skall fatta sitt beslut.

Departementschefen (prop. 1987/88:93) erinrade om

uttalandet i propositionen från år 1968 att förbud bara skall

få tillgripas i särskilt kvalificerade fall med hänsyn till de

avsevärda ingrepp i den drabbades försörjningsmöjligheter

som ett förbud kan innebära och de verkningar i övrigt som

detta kan få för den enskilde. Detta borde enligt

departementschefen gälla även i fortsättningen.

Från den tid då det fanns ett motstånd mot att över

huvud taget kunna förbjuda någon att ha hand om djur och

fram till i dag har det skett en utveckling som innebär att allt

större vikt läggs vid djurskyddsintresset. Det framgår bl.a.

av de reaktioner som följt på vissa domstolsavgöranden

liksom av jordbruksverkets förslag och remissinstansernas

uttalanden. Enligt min mening är det uppenbart att

tillämpningen av förbudsbestämmelsen inte stämmer

överens med den allmänna uppfattningen om den vikt som

bör läggas vid djurskyddsintresset.

Enligt min mening har den tillämpning som nu uppfattas

som otillfredsställande inte sin grund i motivuttalandena om

att förbud bara skall komma i fråga i särskilt kvalificerade

fall. Ett förbud att ha hand om djur rör på ett särskilt sätt

enskildas integritet och i vissa fall begränsar det deras

möjligheter att fritt välja näringsverksamhet. Förbud att

hålla djur är därför ett så långtgående ingripande att det bör

användas endast i sådana fall då djurhållaren på ett

allvarligt sätt brustit i sina skyldigheter. Jag är inte beredd

att föreslå någon ändring av bestämmelsen i det nu berörda

avseendet. Förbud att ha hand om djur eller ett visst slag av

djur bör följaktligen även i fortsättningen kunna meddelas

endast för den som antingen inte följer ett meddelat

föreläggande eller förbud som är av väsentlig betydelse från

djurskyddssynpunkt eller allvarligt har försummat tillsynen

eller vården av ett djur eller har misshandlat ett djur.

En ändring av bestämmelsen bör enligt min mening i

stället ha som utgångspunkt den omständighet som låg till

grund för regeringsrättens avgörande i 1983 års rättsfall.

Där konstaterades att den nuvarande bestämmelsen för att

förbud skall kunna meddelas förutsätter att upprepad

vanvård kan befaras och att det bedöms utsiktslöst att

försöka åstadkomma rättelse på något annat sätt. Med

hänsyn till vikten av att tillräckliga medel finns tillgängliga

att på ett effektivt sätt förhindra fortsatt allvarlig vanvård av

djur finns det enligt min uppfattning anledning att skärpa

förbudsbestämmelsen i det här avseendet. I fortsättningen

bör därför följande gälla.

I stället för att som nu undersöka vilka omständigheter

som talar för en upprepning av missförhållandena och

eventuellt också vilka andra medel som står till buds för

rättelse, får i fortsättningen de tillämpande myndigheterna

inrikta sig på att undersöka om det finns någon eller några

omständigheter som talar för att missförhållandena

inte kommer att upprepas. Finns det inte någon

sådan påtaglig omständighet skall förbud meddelas.

När det är fråga om en så allvarlig vanvård eller

försummelse att det finns förutsättningar för ett förbud

skall alltså enligt min mening ett sådant också

meddelas, om det inte finns anledning anta att ett

upprepande inte kommer att inträffa. När det gäller den

redaktionella utformningen av den lagändring som mitt

förslag föranleder, har jag anslutit mig till vad

lagrådet har förordat.

En omständighet som kan utgöra grund för att underlåta

att meddela förbud kan vara redan gjorda eller i varje fall

påbörjade förändringar i djurhållningen. Det kan gälla

besättningens storlek eller förhållandena för djuren vad

beträffar stallbyggnader eller annat. Ett ytterligare exempel

på fall då det kan finnas anledning anta att något

upprepande inte kommer att ske, är när missförhållandena

berott på sjukdom som sedan övervunnits eller ett inträffat

olycksfall.

Avslutningsvis vill jag ta upp ytterligare en fråga som rör

tillämpningen av förbudsbestämmelsen. Länsstyrelsen i

Malmöhus län har i sitt remissyttrande efterlyst ett

klarläggande huruvida den nu aktuella

förbudsbestämmelsen eller bestämmelsen i 26 §

djurskyddslagen om förelägganden eller förbud skall

tillämpas när djurskyddet kräver att en besättning minskas

med ett antal djur. I propositionen från år 1968 uttalade

departementschefen att det enligt hans mening inte förelåg

något hinder mot att begränsa ett förbud att ha hand om

djur på det sättet att djurhållaren förbjuds att hålla djur

utöver ett visst antal.

Den skärpning av förbudsbestämmelsen som jag föreslår

innebär att bestämmelsen inte längre kan anses tillämplig i

andra fall än när det är befogat att meddela ett förbud som

omfattar antingen djur över huvud taget eller alla djur av

ett visst slag. Om det inte är aktuellt att meddela ett sådant

förbud men djurskyddet kräver att en besättning minskas,

bör i fortsättningen föreläggande meddelas med stöd av 26 §

djurskyddslagen. Med en sådan avgränsning av

tillämpningsområdet för förbudsbestämmelsen i 29 § bör

det inte finnas något hinder mot att med stöd av 26 § vid vite

förelägga en djurägare att minska sitt djurantal (Jfr RÅ

1983 s. 550).

När det råder sådana missförhållanden att

förbudsbestämmelsen i 29 § är tillämplig kan det samtidigt

vara nödvändigt att fatta beslut om att djuren i fråga skall

omhändertas. Något behov av att till följd av de föreslagna

ändringarna i 29 § göra ändringar även i bestämmelserna om

omhändertagande i 31 och 32 §§ finns enligt min mening

inte. De sistnämnda bestämmelserna är så utformade att de

är väl förenliga med bestämmelsen i 29 § också i dess nya

föreslagna lydelse.

3.3 Ny beslutsordning vid omhändertagande av djur

Mitt förslag: Det skall i fortsättningen inte krävas

att länsstyrelsen i ett beslut om omhändertagande av djur

samtidigt tar ställning till vad som skall ske med djuret. Det

skall vara tillräckligt att länsstyrelsen snarast fastställer om

ett omhändertaget djur skall säljas eller avlivas.

Jordbruksverkets förslag: Länsstyrelsens beslut

vid omhändertagande av djur föreslås uppdelat på ett

interimistiskt beslut och ett slutligt beslut.

Remissinstanserna: De remissinstanser som

uttalat sig i frågan ansluter sig till jordbruksverkets förslag.

Kammarrätten i Sundsvall förklarar sig dela uppfattningen

att lagen bör ändras så att beslut om omhändertagande kan

fattas utan att beslut samtidigt måste fattas angående

avlivning eller försäljning av djuren.

Skälen för mitt förslag: Enligt 31 §

djurskyddslagen får länsstyrelsen besluta att ett djur skall

tas om hand genom polismyndighetens försorg. Ett sådant

beslut kan meddelas när någon underlåter att följa ett

föreläggande eller förbud eller, när ett djur utsätts för

otillbörligt lidande, rättelse inte sker efter tillsägelse av

tillsynsmyndigheten. När ett djur är utsatt för lidande kan

enligt 32 § ett omedelbart omhändertagande beslutas under

vissa angivna förutsättningar. Beslut om sådant

omhändertagande kan meddelas av länsstyrelsen, en

tillsynsmyndighet eller polismyndigheten. Om det är någon

annan myndighet än länsstyrelsen som fattar beslutet, skall

detta underställas länsstyrelsen som snarast skall avgöra om

det skall fortsätta att gälla. I 34 § djurskyddslagen föreskrivs

att när länsstyrelsen beslutar om omhändertagande av djur,

skall det i beslutet fastställas om djuret skall avlivas eller

säljas.

I motiven till bestämmelserna (prop. 1987/88:93)

hänvisas till att motsvarande förfarande enligt 1944 års lag

var alltför komplicerat och i vissa fall tog onödigt lång tid i

anspråk. Enligt den gamla lagstiftningen ankom det på

polismyndigheten att föranstalta om värdering av ett

omhändertaget djur. Det förhållandet att polisen inte hade

någon veterinär sakkunskap knuten till sig orsakade i

många fall en fördröjning av ärendets handläggning. För att

komma till rätta med dessa problem skall länsstyrelsen, som

genom länsveterinären förfogar över veterinärmedicinsk

expertis, enligt 34 § redan i beslutet om omhändertagande

fastställa hur det skall förfaras med det omhändertagna

djuret. I den utredning som länsstyrelsen behöver för att

kunna avgöra om djuret skall säljas eller avlivas ingår en

undersökning och i regel också en värdering av djuret.

I jordbruksverkets rapport har påpekats att den

föreskrivna handläggningsordningen skapar problem,

närmast i det fall länsstyrelsen fattar beslut om omedelbart

omhändertagande av ett djur som är utsatt för lidande. När

länsstyrelsen, utan något föregående beslut av

tillsynsmyndighet eller polismyndighet, beslutar att ett djur

skall tas om hand finns inte den utredning som behövs för

att ta ställning till vad som skall ske med djuret. Vanligen

bör också djurhållaren få del av liksom tillfälle att yttra sig

över den utredningen innan beslut fattas om försäljning

eller avlivning. Följaktligen är det i vissa fall svårt för

länsstyrelsen att uppfylla kravet att redan i beslutet om

omhändertagande bestämma vad som skall ske med djuret.

Mot den angivna bakgrunden föreslår jag att 34 §

djurskyddslagen ändras så att det lämnas öppet i vilken

ordning beslut om försäljning eller avlivning skall fattas.

Det krav som bör gälla är att länsstyrelsen så snabbt som

möjligt tar ställning i frågan. Beslutet skall alltså fattas

snarast men allt efter omständigheterna får länsstyrelsen

välja om beslutet skall sammanföras med beslutet om

omhändertagande eller om avgörandet av vad som skall ske

med djuret skall få formen av ett särskilt efterföljande

beslut.

Ändringen i 34 § föranleder en konsekvensändring i 39 §.

Enligt 35 § djurskyddslagen får kostnader som

uppkommer på grund av åtgärder enligt 31 eller 32 §

förskotteras av allmänna medel. Om ett djur

omhändertagits enligt någon av dessa paragrafer, skall

kostnaden slutligt betalas av den mot vilken åtgärden har

riktats, om det inte finns särskilda skäl till annat.

Det förslag som jag nu lägger fram kan medföra en ökad

förskottering av allmänna medel i de fall länsstyrelsen

beslutar om omedelbart omhändertagande av djur. Det kan

således också leda till något ökade kostnader för den

enskilde. Som jag nyss anfört bör därför gälla att

länsstyrelsen så snabbt som möjligt skall fatta beslut om att

djuret skall säljas eller avlivas.

3.4 Försöksverksamhet med ökade kommunala

befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

Mitt förslag: Försöksverksamheten med ökade

kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

(1988:534) förlängs till utgången av år 1994.

Jordbruksverkets förslag: Befogenheterna för

andra kommuner än frikommuner bör ligga kvar på

länsstyrelsen eftersom det där finns både

veterinärmedicinsk och juridisk expertis.

Remissinstanserna: Svenska kommunförbundet

anser att en kommun efter samråd med länsstyrelsen

frivilligt skulle kunna överta länsstyrelsens befogenheter

enligt djurskyddslagen att besluta om förbud att ha djur och

omhändertagande av djur. Därmed skulle beslut kunna

fattas med den snabbhet som krävs i sådana fall.

Statskontoret anser att förutom frikommuner bör andra

kommuner som efter hand kan bedömas ha erforderlig

kompetens på området kunna ta över

beslutsbefogenheterna från länsstyrelsen. Enligt

länsstyrelsens i Stockholms län uppfattning är det önskvärt

att kommunerna utnyttjar befogenheterna.

Länsstyrelserna i Östergötlands, Kalmar, Malmöhus och

Västerbottens län, försvarets sjukvårdsstyrelse och Sveriges

djurskyddsföreningars riksförbund anser att

befogenheterna bör ligga kvar på länsstyrelsen eftersom det

där finns veterinärmedicinsk och juridisk expertis.

Haninge, Malmö och Pajala kommuner och Svenska

lantarbetareförbundet anser att befogenheterna bör ligga

på kommunen. Hudiksvalls kommun anser att

försöksverksamheten bör ersättas med en permanent

verksamhet.

Skälen för mitt förslag: I samband med

försöksverksamheten med ökad kommunal självstyrelse,

det s.k. frikommunförsöket, har försökskommunerna getts

ökade befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen.

Försöksverksamheten på detta område innebär bl.a. att den

eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom

miljö- och hälsoskyddsområdet i försökskommunerna har

samma befogenheter som länsstyrelsen att i vissa situationer

meddela förbud att ha hand om djur och besluta att djur

skall omhändertas (29, 31, 32 §§ djurskyddslagen).

Lagen om försöksverksamhet med ökade kommunala

befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen gällde intill

utgången av år 1991. I avvaktan på jordbruksverkets

utvärdering av djurskyddstillsynen förlängdes dock

försöksverksamheten till utgången av år 1992 (prop.

1991/92:13, KU6, rskr. 31).

Av de 37 kommuner som för närvarande har möjlighet

att bedriva försöksverksamheten har 28 kommuner

besvarat jordbruksverket enkät. Av enkätsvaren framgår

att endast 4 kommuner har utnyttjat de ökade

befogenheterna. De ärenden som omfattas av de ökade

befogenheterna är dessutom inte särskilt ofta

förekommande vilket sammantaget innebär att

kommunernas erfarenheter av försöksverksamheten är

ytterst begränsade. De erfarenheter som finns är emellertid

i allt väsentligt positiva.

Mot bakgrund härav anser jag att det är för tidigt att nu

utvärdera frikommunförsöket på detta område. Jag anser

att det är viktigt att försöksverksamheten får fortsätta

eftersom de erfarenheter som i dag finns är positiva. Enligt

min mening bör därför försöksverksamheten förlängas till

utgången av år 1994 för de kommuner som har haft

möjlighet att delta i verksamheten.

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört har inom

jordbruksdepartementet upprättats förslag till

1. lag om ändring i djurskyddslagen (1988:534),

2. lag om fortsatt giltighet av lagen (1986:99) med ökade

kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen

(1988:534).

Lagförslaget under 1 har granskats av lagrådet.

Lagförslaget under 2 är av sådan beskaffenhet att

lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

5 Hemställan

Jag hemställer att regeringen

dels föreslår riksdagen att anta förslagen till

1. lag om ändring i djurskyddslagen (1988:534),

2. lag om fortsatt giltighet av lagen (1986:99) om

försöksverksamhet med ökade kommunala befogenheter

vid tillsyn enligt djurskyddslagen (1988:534),

dels bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag

anfört om den lokala djurskyddstillsynen (avsnitt 2.2 och 3).

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition förelägga

riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och

de ändamål som han har hemställt om.

Bilaga 1

Jordbruksverkets förslag i fråga om

författningsändringar

9.5 Omhändertagande av djur

Enligt 34 § djurskyddslagen skall länsstyrelsen när de

fattar beslut om omhändertagande av djur

fastställa om djuret ska säljas eller avlivas. Detta innebär

svårigheter vid beslut om omedelbart omhändertagande.

Det är nästan utan undantag frågan om ett brådskande

beslut och beslutsfattandet måste kunna ske i två led. Ett

interimistiskt beslut (föregånget av kommunicering eller ej

beroende på omständigheterna i det enskilda fallet) samt ett

slutligt beslut, när alla fakta föreligger.

Jordbruksverket anser att lagstiftningen bör förtydligas

så att ovanstående förfaringssätt kan tillämpas.

9.6 Förbud att ha hand om djur

I propositionen till ny djurskyddslag m.m. (1987/88:93)

finns följande motivuttalande till 29 §:

''''''''Förbud får tillgripas endast i särskilt kvalificerade fall

med hänsyn till de avsevärda ingrepp i den drabbades

försörjningsmöjligheter som ett förbud kan innebära och de

verkningar i övrigt som detta kunde få för den enskilde.

Detta bör gälla även i fortsättningen.''''''''

 Detta motivuttalande begränsar starkt möjligheten att

meddela förbud om handhavande av djur. Kammarrätten

har i flera fall upphävt länsstyrelsens beslut om förbud att

ha hand om djur med motiveringen att förbudet ingriper i

den enskildes försörjningsmöjligheter. Djurskyddsskälen

för förbudet har i dessa fall åsidosatts. Regeringsrätten har

inte gett prövningstillstånd med motiveringen att frågan har

prövats tidigare (1983). Detta var dock innan den nya

djurskyddslagen trädde i kraft.

 Jordbruksverket anser det angeläget att förbud att ha

hand om djur kan meddelas, om det är nödvändigt från

djurskyddssynpunkt. I dessa fall bör inte

försörjningsmöjligheter och övriga verkningar för den

enskilde få inverka på beslutet.

1 Senaste lydelse 1991:404.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1988:536.

2 Lagens giltighetstid senast förlängd 1991:1594.

Prop.

1991/92

173

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena över statens

jordbruksverks rapport (1992:3) Tillsyn enligt

djurskyddslagen 1991

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över rapporten avgetts av

socialstyrelsen, universitets- och högskoleämbetet (UHÄ),

statens kulturråd, statens livsmedelsverk (SLV),

statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), Kammarrätten i

Sundsvall, Sveriges lantbruksuniversitet (SLU), statens

veterinärmedicinska anstalt (SVA), centrala

försöksdjursnämnden (CFN), länsstyrelserna i Stockholms,

Västergötlands, Kalmar, Malmöhus och Västerbottens län,

Haninge, Malmö, Mullsjö, Hudiksvall, Umeå och Pajala

kommuner, Svenska kommunförbundet, AB Trav och

Galopp (ATG), Cirkusakademien, Föreningarna djurens

vänners riksorganisation, Försvarets sjukvårdsstyrelse

(SjvS), Lantbrukarnas riksförbund (LRF),

Läkemedelsindustriföreningen (LIF), Svenska

djurskyddsföreningen, Svenska galoppsportens

centralförbund (SGC), Svenska kennelklubben (SKK),

Svenska lantarbetareförbundet, Svenska travsportens

centralförbund (STC), Sveriges djurskyddsföreningars

riksförbund, Sveriges veterinärförbund.

Universitets- och högskoleämbetet har bilagt yttrande av

universiteten i Stockholm, Uppsala, Linköping,[REDACTED_EFTERNAMN],

Göteborg och Umeå, Karolinska institutet och

Naturvetenskapliga forskningsrådet.

Härutöver har yttrande inkommit från Trolle Rhodin

och Ingrid af Trolle.

1 Allmänt

1.1 Socialstyrelsen: Eftersom de remitterade

handlingarna strikt rör djurskyddsfrågor avstår

socialstyrelsen från att yttra sig.

I djurskyddsärenden är det dock inte ovanligt att

hälsoskydds- och smittskyddsfrågor samtidigt förekommer.

Socialstyrelsen vill därför framhålla betydelsen av

samarbete mellan kommunernas tillsynsmyndighet,

länsveterinären och smittskyddsläkaren.

1.4 Statens livsmedelsverk begränsar sitt svar till

animalieproduktionens djur. Dessa blir genom

livsmedelsverkets besiktningsveterinärorganisation föremål

för besiktning efter ankomst till slakteri och vidare efter

uppslaktning vid köttbesiktningen.

Vid dessa besiktningar görs en systematisk kontroll dels

av djurens hantering under transporten till slakteriet,

uppehåll på slakteristall och under avlivning, dels av

förhållanden som kan härledas till vård och hantering under

uppfödningen. Genom dessa besiktningar och den s.k.

sjukdomsregistreringen vid besiktningen efter slakt

upptäcks besättningar med onormalt hög sjuklighet eller

skador som kan vara betingade av vanvård.

Sjukdomsregistreringen lämnar således de grunddata, som

djurhälsovården använder för att finna de mest belastade

besättningarna. Hög sjukdomsfrekvens som inte blir

föremål för åtgärder är brott mot djurskyddslagstiftningen.

Livsmedelsverket vill framhålla önskvärdheten av

utvidgad kommunikation mellan de olika personalgrupper

som utövar tillsyn över djurs hälsa och omvårdnad. Det kan

omnämnas att internationellt betonas alltmer vikten av

''''''''besiktning före slakt'''''''' på djurens uppfödningsplatser. Med

utökad information om djurs uppfödningsförhållanden,

kliniska sjuklighet och företagna läkemedelsbehandlingar

har besiktningsveterinären bättre underlag i

köttbedömningen.

Allmänt kan också sägas att konsumenter i dag ofta

inbegriper slaktdjurs omvårdnad i begreppet etisk

livsmedelskvalitet.

Livsmedelsverket instämmer med jordbruksverket i att

det mellankommunala samarbetet måste förbättras så att en

kompetent, effektiv tillsyn av djurskyddet tillgodoses samt

att förbud om djurhållning skall vara möjligt att meddela

när det är nödvändigt från djurskyddssynpunkt.

Livsmedelsverket anser vidare att jordbruksverkets

djurskyddsråd bör kompletteras med representant från

slakterisektorn och då lämpligen från

besiktningsveterinärorganisationen.

Slutligen måste betonas att djurskyddstillsyn är en

synnerligen svår och ofta grannlaga uppgift. Uppgiften

kräver för meningsfullhet djupa kunskaper på många olika

områden. Därför föreligger stora utbildningsbehov.

1.5 Statskontoret arbetar som regeringens organ

för att höja produktiviteten och effektiviteten i den

offentliga sektorn. Vi begränsar vårt yttrande till att gälla

härmed sammanhängande frågor.

Effektiviteten i djurskyddstillsynen är beroende såväl av

att gällande lagar och förordningar kan tillämpas på ett

smidigt och riktigt sätt som på att organisationen för beslut

och tillsynsarbete är ändamålsenligt utformad.

Jordbruksverket pekar i sin rapport på flera faktorer i

den nuvarande lagstiftningen som medför svårigheter för

tillsynsmyndigheten att på ett effektivt sätt kunna uppfylla

intentionerna i djurskyddslagen. Utan att ta ställning till hur

lagstiftningen bör utformas vill statskontoret framhålla

vikten av att det fortsatta arbetet härvidlag leder till ökad

tydlighet avseende ansvarsförhållanden, befogenheter

m.m.

-- -- --

Statskontoret anser det angeläget att ta till vara de

möjligheter till effektivisering av tillsynen som ligger i

samarbete och samordning mellan olika aktörer inom

djurskyddsområdet. Flera synpunkter och förslag som förts

fram bör direkt kunna utgöra grund för konkreta åtgärder

från jordbruksverkets sida, vilka kan leda till förbättringar

av djurskyddet och effektivare tillsyn.

1.6 Riksrevisionsverket har från sin utgångspunkt

ingenting att erinra mot de framförda förslagen i rapporten.

1.9 Sveriges lantbruksuniversitet:

Djurskyddstillsynen måste vara ett offentligt ansvar. För att

denna princip skall kunna tillämpas fullt ut synes ett system

med mellankommunal samverkan med gemensam

tillsynsman för flera kommuner vara ett steg i rätt riktning.

Även om det offentliga ansvaret skall gälla som princip,

finns stora möjligheter till effektivisering och rationalisering

av djurskyddstillsynen genom en samverkan mellan den

offentliga tillsynen och den mycket betydande egenkontroll

och egentillsyn, som utföres i regi av husdjursnäringens

egna organisationer. Inom egenkontrollen finns

förtroendeskapande bred och djup kompetens, som den

offentliga tillsynen skulle kunna repliera på. Visst

dubbelarbete vid exempelvis regelbundna inspektioner bör

också kunna undvikas med nyss nämnt arrangemang och

kostnaderna därmed hållas nere. Naturligtvis måste

egenkontrollen utformas under beaktande av

konkurrensneutralitet. Anslutningen till egenkontrollen

bör vara obligatorisk för besättningar över en viss storlek.

Efterfrågan på tilläggsutbildning i djurskydd har hittills

varit större än tillgången på sådan utbildning. En balans

kommer sannolikt att infinna sig så småningom. Vissa vid

Sveriges lantbruksuniversitet förekommande

yrkesutbildningar synes med specifika kompletteringar i

hög grad vara lämpade som grundläggande utbildningar för

djurskyddsinspektörer. Det är viktigt att en blivande

tillsynsperson har praktisk erfarenhet av djurhållning och är

väl förtrogen med flertalet produktionsinriktningar och

djurslag. En god kontakt med den vid ett flertal SLU-

institutioner pågående forskningen är viktig för såväl den

grundläggande utbildningen av djurskyddsinspektörer som

för dessas fortbildning.

Djurskyddstillsynen skulle underlättas om 4 § i

djurskyddslagen utökades till att omfatta samtliga djurslag.

Jordbruksverket har tillsatt ett djurskyddsråd med

representanter från en rad myndigheter (bl.a. SLU) och

organisationer för att ge berörda intressenter möjlighet att

redovisa sina erfarenheter, synpunkter och förslag på

djurskyddets område. Rådet tycks ännu ej ha funnit sina

slutliga arbetsformer. I det fortsatta arbetet bör rådets

kompetens enligt jordbruksverkets egna intentioner

utnyttjas som ett forum och ej fungera som beslutande

organ.

1.10 Statens veterinärmedicinska anstalt vill

allmänt framhålla att tillgången på specialutbildad personal

inom djurskyddsområdet för närvarande synes vara

otillräcklig. Behovet av kompetens i djurskyddstillsynen

bedöms därför ej vara täckt. Det är vidare angeläget att den

rättsliga handläggningen av anmälda fall står i

överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet.

Samhället bör därför stödja ansvariga i deras känsliga

uppgift att ingripa där brister i skötsel och handhavande av

djur så påfordrar.

Mindre än en tredjedel av ansvariga har deltagit i någon

djurskyddskurs. Detta är otillfredsställande. SVA vill i detta

sammanhang framhålla den resurs som regionalt

verksamma veterinärer kan utgöra.

SVA vill framhålla vikten av att kommuner som saknar

expertis anlitar utomstående veterinär experthjälp.

I djurskyddsrådet bör enligt SVA ingå även

djurskyddskunnig representant på länsnivå.

SVA anser att förslaget, om att veterinärer inom den

organiserade djurhälsovården engageras i den rutinmässiga

djurskyddstillsynen, bör utredas.

SVA ser allvarligt på dagens situation med de

uteblivna subventionerna till nödslakt och obduktioner

samt följderna av detta. Som en följd av dagens system kan

inte uteslutas att sjuka djur blir stående alltför länge

obehandlade eller oslaktade, vilket kan misstänkas ibland

leda till oacceptabelt lidande.

1.12 Länsstyrelsen i Stockholms län: De förslag

som framförs i rapporten tillgodoser i huvudsak de

önskemål på ändringar och tillägg som framkommit under

de år som den nya djurskyddslagen tillämpats.

Länsstyrelsen anser dock att förprövningen av djurstallar

inte fungerar tillfredsställande. Alltför många djurägare

underlåter att ansöka om förprövning.

Länsstyrelsen vill i detta sammanhang aktualisera frågan

om jordbruksverkets bemyndigande att utfärda föreskrifter

för djurhållning och skötsel, borde utvidgas till att omfatta

även hästar och vissa sällskapsdjur. I Stockholms län

överväger de senare djurslagen i djurskyddsärendena och

påtagliga missförhållanden -- som ofta är svåra att komma

till rätta med utan stöd av uttryckliga föreskrifter --

konstateras ofta i tillsynsarbetet.

Jordbruksverket har i rapporten uppmärksammat

problemet med att djurägare underlåter att anmäla planerat

djurstall till förprövning. Verket kommer inte med något

förslag till ändringar men avser att ytterligare utreda frågan.

Länsstyrelsen anser att detta är angeläget. Enligt

länsstyrelsens erfarenhet är det i många fall svårt att nå ut

med information om prövningsskyldigheten till djurägare

som planerar att bygga stall.

Länsstyrelsen anser att det primära ansvaret för

djurskyddstillsynen skall ligga på kommunerna. Samverkan

mellan djurskyddsinspektör och olika veterinärkategorier

måste dock förstärkas. Även samarbetet såväl internt i

kommunen som externt med andra myndigheter,

exempelvis polismyndigheter och sociala myndigheter,

måste ske i större utsträckning. Detta är särskilt viktigt när

det gäller omhändertagandet av djur, eftersom dessa

ärenden är av så komplicerad natur.

Tillgång till djurskyddsinspektör bör finnas i varje

kommun. I dag har endast hälften av länets kommuner

inspektör med vidareutbildning i djurskydd. Fortsatt

vidareutbildning i form av regionala och centrala kurser är

angelägen.

1.13 Länsstyrelsen i Östergötlands län tillstyrker

de förslag till ändringar som framförts i rapporten -- -- --.

1.14 Länsstyrelsen i Kalmar län delar i stort

jordbruksverkets beskrivning av djurskyddstillsynen. -- -- --

Jordbruksverkets förslag att ytterligare utreda de

problem som finns, när djurstallar inte förprövats, är inte

nödvändigt. De centrala direktiv som finns är tillräckliga för

att kunna hantera ärenden om s.k. ''''''''efterprövning''''''''.

Länsstyrelsen föreslår att även länsstyrelserna skall vara

representerade med minst en medlem i jordbruksverkets

djurskyddsråd. Det borde vara intressant för

jordbruksverket och djurskyddet att länsstyrelserna kan

framföra sina mångfasetterade erfarenheter, synpunkter

och förslag redan i detta forum. Länsstyrelsernas

uppfattning anser vi inte blir framförda på ett riktigt sätt

genom att någon eller några länsveterinärer redan finns i

djurskyddsrådet. Dessa veterinärer representerar

uteslutande sina uppdragsgivare (facklig resp.

djurskyddsorganisation).

Länsstyrelsen tillstyrker jordbruksverkets förslag att

genom olika insatser få till stånd en bättre förståelse för

djurskyddsfrågorna hos kommunerna. Det är särskilt

angeläget att omedelbara insatser görs för att informera om

tillämpningsföreskrifternas, för lantbrukets djur m.m.,

konsekvenser den 1 januari 1994.

1.15 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Av

jordbruksverkets enkät framgår att djurskyddstillsynen i

många kommuner bedrivs på ett otillfredsställande sätt.

Länsstyrelsen förutsätter att detta beror på att det saknas

tillräckliga resurser vad avser personal och bristande

kunskaper på området hos den personal som finns. På kort

sikt kan problemet med djurskyddstillsynen i sådana fall

lösas genom att kommunerna i större utsträckning anlitar

utomstående kompetent personal, exempelvis

distriktsveterinärer. Det kan i samband härmed anmärkas

att distriktveterinären redan i dag bedriver viss

djurskyddstillsyn. Enligt allmänna veterinärinstruktionen

(SFS 1982:1027) har distriktsveterinären skyldighet att, om

det finns anledning att anmärka på djurhållningen i något

avseende, anmäla detta till tillsynsmyndighet. På längre sikt

måste djurskyddstillsynen lösas på sådant sätt att

kommunernas egen personal kan utöva en effektiv tillsyn.

Detta måste lösas bl.a. genom grundutbildning som

fortlöpande kan följas upp genom vidareutbildning. I detta

fall torde det vara viktigt att framhålla att utbildningen

måste vara både teoretisk och praktisk. Den praktiska

utbildningen skulle kunna ske genom en större samverkan

mellan kommunerna med, bl.a. praktik hos kommuner med

i dag fungerande djurskyddstillsyn.

Jordbruksverket har föreslagit att frågan om hur det

skall förfaras vid de tillfällen stallar byggs eller förändras

utan att dessa förprövats av länsstyrelsen, skall utredas.

Länsstyrelsen anser att i sådana fall av underlåtenhet bör

det vara möjligt för tillsynsmyndigheten, kommunen, att

förelägga den som bygger att lämna in ansökan i efterhand.

Bestämmelsen bör tas in i djurskyddsförordningen.

1.17 Länsstyrelsen i Västerbottens län:

Djurskyddstillsynen har blivit bättre men bör förstärkas.

Samverkan mellan kommunerna i djurskyddstillsynen

förekommer inte i länet men tillstyrkes. Tillsynen bör

därigenom dels kunna bli effektivare beroende på att

tjänstemannen får stor erfarenhet och dels billigare på

grund av att mindre antal personer behöver

vidareutbildning. Nackdelen är att kompetensen mer eller

mindre försvinner om denna specialist slutar sin anställning.

Länsstyrelsen (i vissa fall i samarbete med

kommunförbundet) har ökat utbildningsinsatserna,

speciellt efter den nya djurskyddslagstiftningens tillkomst.

För närvarande pågår en 5 poängs kurs i ''''''''Djurskydd inom

lantbruket'''''''' för miljö- och hälsoskyddsinspektörer i

Norrbotten och Västerbotten. Kursen anordnas av Umeå

universitet. Länsstyrelsen i Västerbottens län medverkar

under ca 36 timmar.

Åtal i de fall stall uppförts utan att förprövning skett

löser inte frågan. Länsstyrelsen bör få möjlighet att

förelägga (vid vite) berörd djurägare att till länsstyrelsen

inkomma med de handlingar som krävs vid förprövning och

sedan göra en efterprövning. Efterprövning förekom

tidigare vid införandet av tvåprissystemet på mjölk.

1.18 Haninge kommun: Det är viktigt att

kommunernas ansvar klargörs. Det råder stora svårigheter

att intensifiera och bedriva en aktiv tillsyn i kommunerna

samtidigt som arbetsuppgifterna ökar och stora

besparingskrav inskränker hela verksamheten.

Djurskyddstillsynen har ofta låg status jämfört med t.ex.

insatser på miljöområdet, som har politisk genomslagskraft.

Ett bra sätt att bygga upp effektivare tillsyn och att

stödja enskilda djurskyddsinspektörer kan vara att driva

riktade insatser på länsnivå. I kommuner som inte har

utpräglad landsbygd med lantgårdar, t.ex. inom

storstadsregionerna, får den enskilde tjänstemannen ingen

stor erfarenhet av resp. djurslag/djurhållning. Detta är

ytterligare ett skäl till samordning exempelvis länsvis, där

länsveterinär, lantbruksenhet eller annan expertis deltar.

Handläggarna delar med sig av sina erfarenheter och

erfarenhet byts mellan olika kommuner. Arbetssättet med

riktad tillsyn har stora fördelar både i planeringsstadiet och

i slutredovisningen för att få större genomslagskraft och nå

ut med rätt budskap till resp. djurhållare.

1.21 Malmö kommun: Det kan konstateras att

dagens utbildning vid Umeå universitet av miljö- och

hälsoskyddsinspektörer är otillräcklig vad avser

djurskyddstillsynen. Även med kompletteringskurserna i

Skara är tillsynsutbildningen mager. En grundlig utbildning,

typ lantmästarutbildningen vid lantbruksuniversitetet, är

den för närvarande bästa. I framtiden kan Umeå-

utbildningen kanske byggas på med en utbildning vid

lantbruksuniversitetet och därmed blir skräddarsydd för

tjänst som djurskyddsinspektör i en kommun.

Dock beslutar varje kommun suveränt om vilken

utbildning djurskyddsinspektören skall ha med hänsyn till

kommunens inre struktur.

Det är viktigt att djurskyddsfrågorna läggs på en nämnd

som har kunskap och kompetens för ändamålet. Närmast

till hands ligger miljö- och hälsoskyddsnämnden. Denna

nämnd hanterar även närliggande frågor såsom hygien,

miljöskydd, avfall, olägenheter etc. och kan alltså

samordna ärenden på ett effektivt sätt.

Den ordning som i dag gäller, dvs. att länsstyrelsen på

förhand godkänner stallar enligt 5 §

djurskyddsförordningen bör kunna ändras. Ansvar för

löpande tillsyn enligt djurskyddslagen och flera närliggande

lagar har kommunen. Således bör kommunen sköta både

förprövning och tillståndsprövning. Anvisningar bör

utarbetas av jordbruksverket. Avgiftsfinansiering bör

tillämpas för prövnings- och tillståndsärenden.

1.22 Mullsjö kommun: Frågan om

arbetsgivaransvar och former för mellankommunal

samverkan är viktig att utreda.

Centrala riktlinjer för tillsynsarbetet behövs. Särskild

djurskyddsinspektör bör finnas.

1.23 Hudiksvalls kommun anser att det är viktigt

att kommuner kan samverka i djurskyddstillsynen. På sikt

torde detta vara en nödvändighet för en kompetent och

resurssnål tillsynsorganisation.

I vår kommun ansvarar en sammanslagen miljö- och

räddningsnämnd för djurtillsynen. Organisatoriskt bör

ansvaret ligga på miljö- och hälsoskyddsnämnd eller

motsvarande. Här finns också möjlighet till

samordningsvinster. Exempelvis kan kombinationen

djurskydd/miljöskyddstillsyn tillämpas i många fall.

För snabb handläggning av djurskyddsärenden är det av

vikt att långt gående delegering av beslut genomförs.

Delegering kan lämpligen ske till tjänstemän och/eller

arbetsutskott eller motsvarande.

Även för mindre djurstall, mindre än 10 djurenheter,

bör förprövning krävas. Prövningen kan lämpligen utföras

på kommunal nivå.

1.24 Umeå kommun: Förutom förbättrad

utbildning har miljökontoret den uppfattningen att för vår

del skulle kvaliteten på tillsynen förbättras om en särskild

djurskyddsinspektör hade hand om tillsynen. Vi har

tillsynen uppdelad på flera tjänstemän, vilka har

tillsynsarbetet som en arbetsuppgift av många. Vad som

även talar för en särskild djurskyddsinspektör är att

möjlighet finns att kvaliteten på tillsynen blir likartad i hela

landet.

Resurser, utbildning och erfarenhet är de viktigaste

frågorna vad gäller kvaliteten på tillsynen.

Grundutbildningen i djurskydd bör förbättras.

Vidareutbildningen för de inspektörer som arbetar med

djurskydd bör ges högre prioritet av kommunerna.

Frågan om erfarenhetsutbyte mellan olika myndigheter

är viktig och måste ske kontinuerligt.

Samma instans som har djurskyddstillsynen bör yttra sig

i förprövningsärenden.

Miljökontoret är positivt inställt till Lantbrukarnas

riksförbunds och lantbrukskooperationens

branschorganisationers ''''''''Lantbrukets egenkontroll''''''''. Där

ställs mål upp för att nå bra miljö och god djuromsorg. De

vill aktivt söka nya vägar för att förbättra miljön, vilket kan

få till följd att samhällets kontrollapparat kan minskas.

Syftet är också att sänka lantbrukarens kostnader för den

tillsyn kommunen är ålagd att bedriva.

1.25 Pajala kommun: Mellankommunal

samverkan blir ineffektiv och kostnadskrävande på grund

av att kommunerna i Norrbottens inland ytmässigt är stora.

Långa restider gör tillsynsarbetet ineffektivt.

Djurskyddskurser bör anordnas även i norra delen av

landet (Luleå, Skellefteå) då det är förenat med stora

kostnader att utbilda personal i södra och mellersta Sverige.

Fem- och tiopoängskurser bör även genomföras i norra

Sverige.

I de mindre kommunerna kommer djurskyddstillsynen

med all sannolikhet att prioriteras mycket lågt om nämnda

tillsyn skall ligga hos kommunstyrelsen eller en

sammanslagen bygg- och miljönämnd.

När länsstyrelsen förprövar djurstallar bör samråd ske

med miljö- och hälsoskyddsnämnden, eftersom det sedan är

nämnden som ansvarar för djurskyddstillsynen. Samrådet

har inte fungerat när det gäller nybyggnationer i Pajala

kommun. Vid slutbesiktningar har djurskyddsinspektören

inte beretts tillfälle att närvara.

1.26 Svenska kommunförbundet: Styrelsen anser

att det finns anledning att betona den positiva utveckling

som djurskyddstillsynen haft under de senaste åren. Nästan

hälften av kommunerna har förstärkt djurskyddstillsynen.

Betydligt mer tid och resurser läggs numera på tillsynen.

Ökningen i nedlagd tid är 20--40 % sedan år 1988. Styrelsen

är dock medveten om att det är önskvärt att

djurskyddstillsynen förbättras ytterligare i en del

kommuner.

Kommunförbundet har under den aktuella perioden

medverkat i regionala kurser för miljö- och

hälsoskyddsinspektörer i djurskyddstillsyn. Personalen är i

dag bättre utbildad och kommuner inom de djurtäta

områdena i landet har ofta specialistkompetens. Styrelsen

vill också erinra om att kommunerna under den tidsperiod

som redovisats har ålagts flera nya arbetsuppgifter inom

miljöområdet, bl.a. miljöskyddstillsyn och krav på bättre

livsmedelstillsyn. Samtidigt har den kommunala ekonomin

påtagligt försämrats.

Det finns anledning att lyfta fram att de slutsatser som

kommer till uttryck i jordbruksverkets rapport i flera

avseenden vilar på en bräcklig grund. De bygger

huvudsakligen på en endagskonferens och en enkät till

landets kommuner. Enkäten hade visserligen en hög

svarsfrekvens, men de antaganden och slutsatser som har

dragits innehåller trots detta stora osäkerheter.

Styrelsen delar inte jordbruksverkets farhågor att

djurskyddstillsynen, med någon sorts underförstådd

automatik, skulle bli lägre prioriterad därför att

kommunerna ändrar nämndstrukturen och omorganiserar

förvaltningarna i syfte att effektivisera verksamheten.

Styrelsen delar alltså inte den kritik som riktas mot

miljö- och hälsoskyddsnämndernas sätt att sköta

djurskyddstillsynen. Styrelsen vill erinra om att den i en

skrivelse till jordbruksdepartementet har framfört, att om

man från statens sida inte har förtroende för den

kommunala djurskyddstillsynen, så borde konsekvensen bli

att staten -- som bl.a. förfogar över en

veterinärorganisation -- tar över hela ansvaret för

djurskyddstillsynen. I de fortsatta kommentarerna till

rapporten utgår styrelsen dock från ett fortsatt kommunalt

huvudmannaskap.

I rapporten föreslås att kommunerna prövar att genom

samverkan lösa djurskyddstillsynen. Detta är enligt

jordbruksverket en väg, särskilt för mindre kommuner, att

förbättra och effektivisera djurskyddstillsynen. Styrelsen

delar verkets uppfattning i detta avseende.

Styrelsen anser dessutom att det är önskvärt att

samverkansformerna mellan distriktsveterinärer,

djurhälsoveterinärer och kommuner utvecklas. För

närvarande fungerar samarbetet mellan

distriktsveterinärerna och kommunerna högst olika i skilda

delar av landet. Distriktsveterinärerna kan tillföra

kommunerna betydelsefulla uppgifter om djurhållningens

kvalitet. Ett bibehållande av nuvarande

distriktsveterinärorganisation gagnar djurskyddet.

Styrelsen har kännedom om den pågående utredningen

med uppgift att se över veterinärväsendet och anser att

förslag från utredningen bör behandlas samordnat med

överväganden om eventuella ändringar i djurskyddslagen.

Länsstyrelsens förprövning av djurstallar fungerar inte

tillfredsställande för närvarande. Styrelsen delar

jordbruksverkets uppfattning att förordningen måste

ändras så att förprövning verkligen sker. Det får inte vara

ekonomiskt fördelaktigt att bryta mot lagen. Styrelsen

föreslår att möjlighet till efterprövning införs.

Kommunerna bör också ges möjlighet att frivilligt ta över

prövningen enligt 5 § djurskyddsförordningen.

Enligt styrelsens uppfattning är det statens uppgift att

bestämma ramarna för den kommunala verksamheten

genom att ange målen för djurskyddstillsynen. De centrala

myndigheterna får då en naturlig roll att följa upp och

utvärdera djurskyddstillsynen samt återföra kunskap till

den lokala nivån. Styrelsen avstyrker bestämt tvingande

regler för hur kommunerna i detalj skall bedriva

djurskyddstillsynen.

Ett sätt att förbättra tillsynen är enligt styrelsens

uppfattning att ge delegation så att både tillsyn och beslut

ligger på kommunen i de fall där kommunen önskar detta.

Styrelsen vill framhålla att jordbruksverket kan göra

betydande insatser för att djurskyddstillsynen skall bli

bättre. Detta kan bl.a. ske genom att goda exempel ställs

samman och sprids och genom att arbetsunderlag upprättas

för bedömningar i olika delar av djurskyddstillsynen.

Kommunförbundet avser att tills vidare behålla den

djurskyddsgrupp som förbundet tillskapade år 1990 för att

samordna frågor om djurskydd och djurskyddstillsyn på det

lokala planet. Djurskyddsgruppen skall bidra med underlag

som möjliggör att tillsynen effektiviseras. Samarbete skall

ske med jordbruksverket. Samarbetet kommer att

koncentreras på praktiska frågor såsom utveckling av

samarbetsformer mellan veterinärorganisationen,

djurhälsovården och kommunerna. Detta bör kunna leda

till att resurserna koncentreras till de angelägnaste

tillsynsobjekten. Utbildningsinsatser är ett annat

samarbetsområde, liksom att utveckla bedömningsgrunder

för vad som är bra resp. dåligt skötta eller vanvårdade djur.

Också inom djurskyddstillsynen bör det vara möjligt att

utveckla ett system med egenkontroll. Frågor om detta bör

studeras närmare.

Styrelsen anser sammanfattningsvis att kritiken mot den

lokala djurskyddstillsynen är för negativ. Tillsynen har

blivit betydligt bättre under de senaste åren. Styrelsen

accepterar inte nya pålagor på kommunerna utan

finansiering. Är staten inte nöjd med den kommunalt

bedrivna djurskyddstillsynen bör konsekvensen bli att

staten, som bl.a. förfogar över en veterinärorganisation, tar

över ansvaret för tillsynen.

Styrelsen är för sin del alltså öppen för en diskussion

med staten om ansvarsfördelningen för djurskyddstillsynen

i framtiden. En möjlig modell kan vara att låta staten ha det

fulla ansvaret men möjliggöra för de kommuner som så vill

att på entreprenad sköta delar eller hela djurskyddstillsynen

åt staten.

1.30 Föreningarna djurens vänners

riksorganisation: Den som haft närmare kontakter med

den djurtillsyn, som praktiseras inom vissa kommuner i dag,

är helt på det klara med att en omorganisation måste ske,

om djuren skall få det skydd som lagen avser. Vårt förslag

är att kommunerna handhar tillsynen över

animalieproduktionens djur på ungefär samma sätt som nu

sker, dock med den ändringen att intervallerna mellan varje

besök inte får vara längre än 2,5--3 år.

Vad sedan gäller anmälningar från allmänheten gällande

misshandel eller annan olämplig djurbehandling, höns- och

pälsdjursfabriker, försöksdjur, cirkusar, tävlingshästar

(under träning), zoologiska affärer, slakterier, vilthägn

m.fl. udda djurhållningar, vore det lämpligt att tillsynen

över dessa djur utövades av grupper som var direkt

underställda resp. länsstyrelser. Till sådana grupper borde

även veterinärer knytas, som genom sina oberoende

ställningar kunde biträda kommunernas djurtillsyn vid

behov.

Vi anser inte, att den utbildning som ges till blivande

miljö- och hälsoskyddsnämnder är tillräcklig för dem som

skall utöva djurtillsyn. Därför är det nödvändigt, att de

kurser som bedrivs i Skara inte endast utökas till antalet

utan även breddas med ytterligare kunskapsämnen, som

exempelvis etologi. Grunden till djurs välbefinnande

bygger på att man skapar en miljö, som i möjligaste mån

liknar den som resp. djurart en gång lämpats att leva i. Men

för att bistå djurägare med sådana råd fordras det givetvis,

att den som utövar djurtillsyn själv besitter sådana

kunskaper. Det är även viktigt, att det ordnas

fortbildningskurser, samt att statens jordbruksverk

kontinuerligt förser samtliga, som är involverade i någon

form av djurtillsyn, med information.

När det gäller förprövningar av djurstall eller andra

lokaler, där djur skall förvaras, bör även djurtillsynen få

tillfälle att yttra sig. På samma sätt bör förfaras då det gäller

vilthägn och andra liknande arrangemang. Det är ju vida

svårare att framtvinga förändringar, när byggnationerna

redan tagits i bruk.

1.31 Försvarets sjukvårdsstyrelse: Om

djurskyddslagens (1988:534) intentioner skall uppfyllas om

ett godtagbart djurskydd måste olika anläggningar

inspekteras minst vart tredje år av adekvat utbildad

tillsynspersonal. Grundutbildade hälsoskyddsinspektörer,

med endast 1,5 högskolepoängs djurskyddsutbildning, är

inte tillräckligt utbildade för uppgiften. Efter

kompletterande utbildning kan dock tillräcklig kompetens

erhållas för tillsyn på lokal nivå. Alternativt kan kompetens

för tillsynsarbetet fås från tillfälligt anlitad veterinär eller

agronom. Tillsynsansvaret kan därför kvarligga på

kommunal nivå. Tillsynsrollen försvåras för lokal nämnd

om andra djur än animalieproduktionens finns inom

kommungränserna. Tillsyn av vilthägn, djurparker och

försöksdjur bör därför tills vidare åvila den regionala

myndigheten.

Enligt 33 § förordningen (1983:276) om verksamheten

inom försvarsmakten har försvarets sjukvårdsstyrelse

tillsynen över djurskyddet. Eftersom detta förhållande inte

nämns i annan författning sker för närvarande vissa missar

i den ömsesidiga informationen mellan den militära och de

civila tillsynsmyndigheterna.

SjvS föreslår därför att, vid ändring i lagstiftningen om

djurskyddstillsyn i lagen, ett nytt stycke bör tillkomma:

''''''''Inom försvarsdepartementets ansvarsområde är försvarets

sjukvårdsstyrelse tillsynsmyndighet.''''''''

Likaså bör även 60 § djurskyddsförordningen (1988:539)

få följande tillägg: ''''''''Närmare föreskrifter inom

försvarsdepartementets ansvarsområde meddelas av

försvarets sjukvårdsstyrelse.''''''''

1.32 Lantbrukarnas riksförbund: Djurhållning och

livsmedelskvalitet är aktuella frågor i den svenska debatten.

Den nya djurskyddslagen och de insatser som gjorts inom

föreningsrörelsen har lett till att produktionen av svenska

livsmedel uppfattas positivt av konsumenterna.

Jordbrukarnas värderingar styr deras djurhållning och

djurhantering. Värderingarna innebär i det stora flertalet

fall att köttproduktion skall bedrivas med respekt för de

levande djurens rätt till god omsorg i uppfödningen ända

fram till slakten. Målsättningen är att producera rena och

säkra livsmedel.

Det torde sålunda bland jordbrukarna finnas en stark

uppslutning kring huvudprinciperna i djurskyddslagen.

Samtidigt spåras en påtaglig irritation inför kommunernas

tillsynsarbete vad beträffar kompetensnivå hos

djurskyddsansvariga, kostnader etc. Enligt LRF:s mening

är det därför mycket som talar för en utbyggd egenkontroll.

LRF konstaterar utifrån utredningens rapport att

tillsynen enligt djurskyddslagen visar stora skillnader

mellan olika kommuner. Periodiciteten i tillsynen,

kompetensnivån hos djurskyddsansvariga, avgiftsuttag

m.m. varierar i hög grad. Det kan noteras att utomstående

experter, främst veterinärer, i vissa fall utnyttjas på

konsultbasis i tillsynsarbetet.

I detta sammanhang kan nämnas att LRF under våren

genomför en enkät till länsförbunden rörande

erfarenheterna från tillämpningen av djurskyddslagen.

Riksförbundet räknar med att före halvårsskiftet redovisa

resultaten från enkäten.

En stor andel av landets djuruppfödare är anslutna till

den organiserade djurhälsovården. Hälsovården är

uppbyggd kring veterinärer med specialistkompetens inom

resp. djurslag. Fältarbetet bedrivs främst med hjälp av

distriktsveterinärer som regelbundet besöker anslutna

besättningar.

Jordbrukarna har sålunda tillgång till sakkunskap inom

djurskyddsområdet som stöd i sin egenkontroll. LRF anser

att man genom att utnyttja denna kompetens kan avlasta

kommunerna ett betydande tillsynsarbete.

LRF, SHS och Slakteriförbundet arbetar för närvarande

fram ett förslag till principer och rutiner för hur tillsynen

skall utformas ute hos jordbrukaren och hur den skall

integreras i djurhälsovården. Nämnda organisationer

kommer senare under våren att presentera ett konkret

förslag till uppläggning.

Genom den föreslagna samordningen skulle

kommunerna för ett stort antal jordbruksföretag avlastas

tillsynen i fält. Det bör dock påpekas att ett betydande antal

djurhållare står utanför djurhälsovården. Till denna grupp

hör framför allt deltids- och fritidsjordbruk oftast med ett

litet antal djur.

1.36 Svenska djurskyddsföreningen: Som framgår

av Djurskyddsrådets sammanfattning av jordbruksverkets

rapport måste djurskyddstillsynen vara ett offentligt ansvar,

men att samarbete med utomstående experter på olika

djurslag måste utvecklas. Denna offentliga tillsyn bör såsom

hittills skötas av kommunernas miljö- och

hälsoskyddsnämnder. På nämnderna skall finnas register

över alla inom kommunen befintliga tillsynsobjekt med

uppgifter om förbållanden, som är väsentliga för

bedömning av djurskyddet, nämligen djurslag och antalet

djur, byggnaders storlek, ålder och skick, ägare med

personnummer och utbildning.

Då det inte kan anses rimligt, att varje kommun skall

hålla sig med på alla olika områden sakkunnig person för

tillsynen, skall djurskyddsinspektör med

specialistkompetens finnas till kommunernas förfogande,

antingen på ett antal länsstyrelser eller på jordbruksverket.

Kommunerna och djurskyddsinspektörerna skall vidare

samarbeta med den tillsynsverksamhet och hälsokontroll,

som husdjursnäringens egna organisationer bedriver.

Kopior av de besöksjournaler, som upprättas vid denna

kontrollverksamhet, bör skickas till kommuner och

djurskyddsinspektörer för kännedom.

Djurhållningen är i dag så specialiserad, att den som

skall utöva tillsyn måste ha specialistkompetens, om

vederbörande skall kunna uppträda med auktoritet och

tillsynen vinna respekt. För att bedöma uppenbar vanvård

och misshandel behövs ingen utbildning men väl för att

bedöma hur djur trivs i sin miljö och med skötsel och vård.

Det gäller inte bara sådana specialiteter som försöksdjur,

djurparker, cirkusdjur, tävlingshästar av olika kategorier

under träning, vilthägn och pälsdjursgårdar utan i samma

mån uppfödningen och hållningen av våra konventionella

husdjur. Uppfödningen av dessa djur är i vissa fall starkt

mekaniserad till något som erinrar om fabriker. Människan

har ersatts av teknik, den mänskliga tillsynen av larm och

indikatorlampor.

Av personer med ansvar för djurskyddstillsyn i lagens

anda måste krävas kunskap om och praktisk erfarenhet av

olika djurs skötsel och vård, inte bara teoretisk utbildning.

För att lära känna djur är det nödvändigt att leva med dem.

I utbildningen för djurskyddsinspektör och annan person,

som har ansvar för djurskyddstillsyn bör alltså ingå praktisk

skötsel och vård av det eller de djurslag som vederbörande

specialiserar sig på, under minst fyra veckor.

1.38 Svenska kennelklubben vill starkt

understryka betydelsen av att de synpunkter som framkom

vid tillsynskonferensen i maj 1991 beaktas och åtgärdas av

ansvariga myndigheter. SKK anser det även angeläget att de

erfarenheter, som de olika djurorganisationerna genom sin

verksamhet besitter, utnyttjas genom s.k. egenkontroller

samt att kommunerna vid allvarliga fall av vanvård vänder

sig till utomstående experter, då det gäller hund till SKK:s

kennelkonsulenter.

SKK vill betona betydelsen av att djurskyddsfrågan får

en praktisk lösning i alla Sveriges kommuner och delar till

fullo jordbruksverkets uppfattning att man i mindre

kommuner kan lösa frågan i mellankommunal samverkan.

1.39 Svenska lantarbetareförbundet anser att

tillsynen enligt djurskyddslagen bör samordnas på ett bättre

sätt i framtiden. I dag konfronteras djurskötaren med alltför

många aktörer. Det kan vara djurskyddsinspektör,

hälsoveterinär, distriktsveterinär, länsveterinär och olika

rådgivare. Mångfalden ökar risken för varianter i

tolkningen av lagen och därmed osäkerheten om vad som

egentligen gäller. Vi anser det nödvändigt att kontakten

med företaget och djurskötaren handhas av en person med

myndighetsansvar. Vår erfarenhet säger oss att detta bör

vara en person med gedigen utbildning och praktisk

erfarenhet från djurskötsel. Vi anser det viktigt att

rekryteringen sker bland personer som har praktisk

erfarenhet från djurproduktion. För oss hör djur- och

arbetsmiljö nära samman. Vi anser att det är av största vikt,

att man i det utvecklingsarbete som pågår tar hänsyn till

båda dessa faktorer, eftersom både människa och djur skall

fungera tillsammans om intentionerna i djurskyddslagen

skall kunna infrias.

En viktig del i tillsynen är den s.k. egenkontrollen. För

detta krävs utbildning av personalen som arbetar med djur.

Vi anser att det finns stora brister i utbildningen av

djurskötare, lantmästare och agronomer när det gäller

djurskyddet och att en översyn är nödvändig.

1.42 Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund:

Rapporten ger en bra bild av dagsläget för

djurskyddstillsynen. Den är också en bekräftelse på vad

många varit väl medvetna om, nämligen att

djurskyddstillsynen i Sverige fortfarande inte fungerar.

Orsakerna till detta har endast ytligt analyserats.

Enligt SDR:s uppfattning handlar det inte bara om

resursbrist utan också om ''''''''systemfel''''''''. Djurskyddstillsynen

skall ha en övergripande målsättning att förebygga och om

möjligt förhindra dålig djurhållning och vanvård av djur.

Tillsynsmyndigheten skall endast i undantagsfall behöva

använda sig av fiskala åtgärder.

SDR anser att det nuvarande tillsynssystemet måste

modifieras och kompletteras. Vi bedömer det lämpligt att

kommunen liksom hittills har det lokala

tillsynsansvaret och att länsstyrelsen är regional

tillsynsmyndighet. Men vi bedömer det också nödvändigt

att systemet kompletteras med en egentillsyn. Hur

denna skall utformas bör utredas närmare i samarbete med

näringen. Det finns redan i dag kompetens och underlag

inom näringens egen rådgivning (utfodring, ekonomi,

djurhälsa), hos distriktsveterinärerna alternativt

praktiserande veterinärer, hos slakterierna osv. Många

uppgifter om produktionen finns också dokumenterade och

registrerade i centrala datasystem, i gårdsjournaler osv.

Vissa av dessa uppgifter bör kunna ligga till grund för

den offentliga tillsynen, som får ett bra

bedömningsunderlag. Man kan följa produktionen och

avläsa störningar i ett tidigt skede. Den offentliga tillsynen

bör därmed kunna bli effektiv utan alltför täta tillsynsbesök

och med begränsad tidsåtgång. Det bör rimligen kunna

bidra till att kostnaderna kan hållas nere.

1.44 Sveriges veterinärförbund instämmer i att

djurskyddstillsynen behöver förbättras. Jordbruksverket

föreslår åtgärder i form av bl.a. ett utökat samarbete och

förbättrad utbildning för djurskyddsinspektörer. Även

veterinärer behöver dock en förbättrad utbildning om

framför allt etik och djurskydd samt gällande lagstiftning

och dess konsekvenser. Enligt förbundets mening bör

undervisningen i djurskydd under veterinärernas

grundutbildning vid veterinärmedicinska fakulteten

förbättras.

Samverkan mellan kommuner och praktiserande

veterinärer behöver utvecklas. Distriktsveterinärerna

borde t.ex. kunna avlasta kommunernas

djurskyddsinspektörer genom att utföra en del av den

rutinmässiga tillsynen i de besättningar där de verkar.

Samarbetet mellan miljö- och hälsoskyddsförvaltningarna

eller motsvarande nämnder och veterinärerna i

kommunerna måste förbättras. Vid beredning av frågor om

djurhållning och djurskydd bör nämnderna anlita veterinär

expertis. Vidare bör kontaktveterinärer kallas till

sammanträden där djurhållnings- och djurskyddsfrågor

behandlas. Besked om vilka veterinärer som har relevant

kompetens bör kunna lämnas av resp. länsveterinär.

För att uppnå önskade resultat i form av bättre

djurhållning och bättre välfärd åt djuren krävs att det med

stöd av djurskyddslagen är möjligt att meddela bindande

föreskrifter om skötsel och vård av olika typer av djur.

Genom att 4 § djurskyddslagen enbart gäller

produktionsdjuren kan i dag med stöd av lagen endast

utfärdas allmänna råd vad gäller försöksdjur, sällskapsdjur

och hästar. Veterinärförbundet anser att djurskyddslagens

4 § skall omfatta samtliga de djurslag som människan har i

sin vård.

2 Särskilda tillsynsfrågor

2.2 Universitets- och högskoleämbetet:

Avsaknaden av specialist i försöksdjursfrågor inom

jordbruksverkets djurskyddsråd är anmärkningsvärd då

denna specialitet kräver stor kunskap för att goda råd skall

kunna ges och riktiga beslut fattas. UHÄ anser därför att

djurskyddsrådet bör utökas med en specialist i

försöksdjursfrågor. Specialist i denna bemärkelse är inte

liktydigt med person med veterinärexamen.

Uppsala universitet: Den moderna djurhållningen

är numera så specialiserad att det torde vara svårt om inte

omöjligt att på ett riktigt sätt fatta rätta beslut i ärenden som

djurskydd utan en lång, praktisk erfarenhet av den typ av

djurhållning som skall bedömas. Denna specialisering är i

dagens samhälle så långt gången att fackkunskap torde

erfordras för varje djurslag eller specialitét (såsom

djurparker eller försöksdjur) för sig. Utan ingående

erfarenhet är risken för felaktiga bedömningar stor. Dessa

felbedömningar kan bestå av ej noterade fel eller

iakttagelser som feltolkats.

Krav på praktisk erfarenhet och förkunskaper bör ställas

på deltagare i utbildning.

Linköpings universitet: Det bör påpekas att de

försöksdjursetiska nämnderna inte utövar någon tillsyn, de

har en rådgivande funktion vid bedömningen av en ansökan

om djurförsök.

Lunds universitet: Att utbildningsinsatser är

viktiga för organ och personer sysselsatta med djurtillsyn

önskar vi understryka.

Zoologiska institutionen: Institutionen instämmer

i att vidgad utbildning av de tillsynsansvariga är av nöden

och då gällande i synnerhet sådana djurarter, som inte ingår

i animalieproduktionen eller i den medicinskt inriktade

experimentella forskningen. Denna utbildning är alltså

aktuell för de kommuner, där biologiska

forskningsinstitutioner är belägna.

Vad gäller det centrala djurskyddsrådet, kan man

konstatera att det är dåligt med representationen för den

allmänzoologiska kompetensen. En sådan kan tillföras

rådet genom representanten för Sveriges

lantbruksuniversitet men är därmed långt ifrån säkerställd.

En komplettering med en representant för någon av landets

biologiska sektioner vid universiteten bör komma till stånd.

Umeå universitet: På många håll i rapporten

framgår att det finns ett stort otillfredsställt behov av

utbildning av tillsynspersonal. Detta torde vara än mera

uttalat i de kommuner som också har ansvar för tillsyn av

försöksdjur. Det räcker inte här med enbart en god allmän

utbildning i djurskyddslagstiftning och i allmänna

djurskyddsfrågor, utan det krävs också särskild utbildning i

försöksdjursverksamhetens villkor, såväl ur vetenskaplig

synvinkel som rörande det ganska omfattande speciella

regelverket som omgärdar denna (tillstånd och ansvar, krav

på utbildning, krav på etisk prövning, krav på

journalföring, m.m.). Utan en sådan särskild utbildning

torde det vara svårt för tillsynsmannen att utöva en

meningsfull tillsyn, speciellt som det förordas att den inte

bara skall bestå i kontroll utan också i information och

rådgivning.

Med tanke på det förhållandevis begränsade antalet

kommuner med försöksdjursverksamhet (14 st enligt

rapporten) är det tveksamt om en ''''''''fullständig'''''''' utbildning

för tillsyn av försöksdjur behöver ingå i den ordinarie

treåriga utbildningen på miljö- och hälsoskyddslinjen vid

Umeå universitet. Där ingår i djurskyddsutbildningen i dag

en särskild del Försöksdjur som omfattar fyra

lektionstimmar teori + ett studiebesök på

försöksdjursavdelning.

Den särskilda utbildning som här förordas kan med

fördel vara mera omfattande, men fortfarande innehålla

dels teoretiska avsnitt rörande de för försöksdjur speciella

lagstiftningsavsnitten med följdförfattningar, dels också

både studiebesök och ''''''''inspektionsövningar'''''''' på någon eller

flera större försöksdjursavdelningar. Det är viktigt att såväl

teoretiska som praktiska avsnitt leds av kvalificerade lärare

med gedigen erfarenhet av försöksdjursverksamhet.

Naturvetenskapliga forskningsrådet:

Försöksdjurstillsynen utgör en begränsad och udda

verksamhet. För såväl försöksdjuren som för

försöksutövarna skulle en betydligt bättre utbildning av

tillsynsansvariga vara befogad. Ett tänkbart sätt att uppnå

detta skulle vara att ansvaret för tillsynen av försöksdjur låg

centralt vid jordbruksverket och handlades av t.ex. en eller

två utbildade veterinärer (motsvarande). Detta skulle

kunna leda till en högre kvalitet på tillsynen samt en större

enhetlighet i bedömningar i olika delar av landet.

Umeå universitet: Frågan om tillsynsansvaret i

framtiden skall ligga kvar på lokal nivå eller flyttas upp till

regional alternativt central nivå, bör penetreras noggrant i

samband med den av jordbruksverket aviserade översynen

av regelverket för tillsyn av försöksdjur (s-verksamhet).

Det viktiga för kvaliteten i tillsynen är att tillsynsmannens

kompetens är på en tillfredsställande nivå.

2.3 Statens kulturråd: Jordbruksverket anser,

enligt vad som därom sägs, att de i lantbruksstyrelsens

rapport (1988:9) Tillsyn enligt djurskyddslagen, föreslagna

åtgärderna skulle medföra en avsevärd förbättring då det

gäller tillsynen av cirkusar.

En granskning av nyssnämnda rapport ger vid handen,

att lantbruksstyrelsen därvidlag föreslagit dels ett av

veterinärbesiktning föregånget tillståndstvång inför

varje cirkussäsong, dels ett bemyndigande att i samband

med införsel av cirkusdjur få ta ut depositioner som

säkerhet för kostnader i samband med eventuella åtgärder

beträffande sådana djur, dels ock avgifter ''''''''för tillsyn

enligt den nyss beskrivna modellen''''''''.

Kulturrådet har vid flera tillfällen konstaterat att cirkus

är en av samhället försummad konstart. Rådet har därför

företagit en utredning om cirkuskonstens villkor, bl.a. med

sikte på uppröjning i den snårskog av bestämmelser och

myndighetsanvisningar som hotar dess fortlevnad i landet.

Resultatet publicerades i rapporten (1981:1) Samhället och

cirkusen. Redan dessförinnan hade emellertid rådet

anledning att i ett remissyttrande över 1982 års förslag till en

ny djurskyddslagstiftning redovisa sin samlade syn på olika

frågor som rör cirkusdjuren.

Kulturrådet, som i remissyttrande den 6 december 1988

avvisat de nyss relaterade förslagen i lantbruksstyrelsens

rapport 1988:9, har konstaterat att jordbruksverket i den nu

aktuella rapporten 1992:3 i realiteten bara upprepat dessa

förslag. Detta medför att rådet för sin del i alla avseenden

hänvisar till innehållet i sistnämnda remissyttrande

(dnr 1520/88-27).

Kulturrådet har självfallet inte något emot en förbättrad

djurskyddstillsyn men anser att ett bemyndigande för

jordbruksverket, att vid akut behov förbjuda offentlig

föreställning av djur, skulle vara ett från

djurskyddssynpunkt tillräckligt effektivt men för

cirkusverksamheten i Sverige betydligt mindre betungande

medel än ett tillståndstvång. 4 § i den nu upphävda

kungörelsen (1959:486) om offentlig förevisning av djur

skulle därvid kunna tjäna som förebild.

Skulle av någon anledning ändå ett tillståndstvång

införas i djurskyddsförordningen, vill kulturrådet i det

sammanhanget hemställa om en motsvarighet till den i

57 a § samma förordning intagna föreskriften att avgift inte

får tas ut för tillsyn över cirkusdjur.

Kulturrådet avstyrker avslutningsvis samtliga i

rapporten 1992:3 framförda önskemål beträffande

cirkusdjuren.

2.8 Kammarrätten i Sundsvall:

Tillsyn av tävlingshästar

I promemorian anges att tillsynen av tävlingshästar inte

fungerar tillfredsställande. Jordbruksverket anför att sådan

tillsyn inte bör ankomma på kommunen eftersom endast ett

litet antal kommuner hittills bedrivit tillsyn beträffande

tävlingshästar under träning. Sistnämnda skäl är enligt

kammarrättens mening knappast ett skäl att flytta

tillsynsskyldigheten från kommunerna. Jordbruksverket

anser att kommunernas tillsyn över djurhållningen över

huvud taget är bristfällig och att det därför är nödvändigt att

genom information och utbildning försöka förmå

kommunerna att förstärka sina insatser på området. Om

tillsynen över djurhållningen i allmänhet därigenom

beräknas komma upp till en godtagbar nivå borde denna

förbättring inträda även i fråga om tävlingshästarna. För det

fall att en mera kvalificerad tillsyn än den som kan

åstadkommas av kommunerna krävs och fråga blir om

ändrade bestämmelser bör -- såsom också tycks vara

avsett -- förslag i det avseendet inte läggas fram utan

föregående utredning.

Cirkusdjur

I lantbruksstyrelsens rapport (1988:9) Tillsyn enligt

djurskyddslagen föreslogs att alla cirkusar skulle

inbesiktigas innan de började turnera. Förslaget möttes av

kritik från vissa remissinstanser som ansåg att ett sådant

krav på besiktning var att likställa med ett krav på tillstånd

till verksamhet som uppställs i 16 § djurskyddslagen för viss

näringsverksamhet. Förslaget föranledde ingen ändring i

lagstiftningen och kommenterades heller inte närmare i den

proposition som behandlade de i rapporten framförda

förslagen till lagändringar. I den nu föreliggande rapporten

uttalar jordbruksverket endast att de tidigare föreslagna

åtgärderna skulle medföra en avsevärd förbättring. Om

jordbruksverket avser att ännu en gång framföra samma

förslag till lagstiftning är det nödvändigt att frågan

dessförinnan blir föremål för utredning.

2.9 Sveriges lantbruksuniversitet: Med hänsyn till

allt flera svåra incidenter av ren djurskyddskaraktär inom

den professionella hästsporten måste tillsynen vad avser

tävlingshästar i träning byggas ut. Denna tillsyn är i dag

närmast helt obefintlig. Den bör ske under veterinärt

överinseende och synes lämpligen kunna utformas i enlighet

med det förslag, som dåvarande lantbruksstyrelsen

framlade i sin rapport år 1988 ''''''''Tillsyn enligt

djurskyddslagen''''''''.

Försöksdjur

För personal inom de kommuner som har tillsyn över

försöksdjur, bör gemensam utbildning i

försöksdjurshållning och djurförsöksetik vara en angelägen

målsättning.

Informationen om djurförsöksverksamheten inom en

kommun löses enklast på så sätt att miljö- och

hälsoskyddsnämnden erhåller kopia av samtliga

ansökningar om etisk prövning, är närvarande vid de

djurförsöksetiska nämndernas plenarmöten samt tillställes

protokoll från nämnda möten i den mån allt detta inte redan

sker.

2.10 Statens veterinärmedicinska anstalt:

Vilthägn

För tillsyn av dessa behövs hjälp av specialist på

området, vilket i dagsläget i stor utsträckning saknas.

Veterinär bör vara ansvarig för bedövning av hägnat vilt och

därmed sammanhängande transport.

Djurparker

Med hänsyn tagen bl.a. till djurparksdjurens varierande

behov torde kommunerna för tillsyn av dessa djur behöva

ta hjälp av experter från jordbruksverket.

Tillsyn av tävlingshästar

SVA finner det otillfredsställande att banveterinärer inte

kan följa upp tävlingsanmälda eller under lopp skadade

hästar på stall och i träningsmiljö. SVA tillstyrker

jordbruksverkets förslag om utredning.

Cirkusdjur

SVA stödjer förslaget från år 1988 om att cirkus, som

skall ut på turné, skall inbesiktigas före säsongstart.

SVA saknar området renskötsel i rapporten. Ett

eventuellt förbud eller inskränkningar i rätten att driva

renar med terrängfordon och helikopter bör utredas.

Hur kan försöksdjurstillsynen förbättras? SVA vill

framhålla den resurs som finns i de specialinriktade

veterinärer som är anställda vid universitetens

försöksdjursenheter och läkemedelsindustrin.

2.11 Centrala försöksdjursnämnden: Den

efterfrågade utbildningen för tjänstemän vid berörda miljö-

och hälsoskyddsförvaltningar är angelägen. Detta framkom

bl.a. vid den sammankomst som centrala

försöksdjursnämnden anordnade den 24 september 1987

med företrädare för lantbruksstyrelsen, UHÄ och LIF samt

med representanter för tillsynsmyndigheterna. Vid

sammankomsten diskuterades dels ett kommande

utbildningsinnehåll och uppläggning, dels finansieringen av

denna.

Som en följd bl.a. av denna sammankomst tillsattes

inom CFN en arbetsgrupp för att ta fram ett lämpligt

utbildningsprogram. Sedan det slutgiltiga programmet

diskuterats inom CFN överlämnades detta till

lantbruksstyrelsen den 20 februari 1990.

I dag saknas enligt CFN tillräckliga kunskaper hos

tillsynspersonalen både om försöksdjurens biologi,

användning, uppfödning m.m. och om

myndighetsutövningen. CFN vill understryka vikten av att

erforderliga medel tas fram så att den adekvata utbildning

som krävs för att tillsynen skall bli meningsfull kan

genomföras. En fullgod utbildning kan också medverka till

att tillsynsfrågorna inom försöksdjursområdet får en större

prioritering hos de berörda kommunala nämnderna.

CFN vill påminna om den utvärdering av den

djurförsöksetiska prövningen som CFN bedriver i egen regi

och som sannolikt ligger klar till hösten 1992.

Erfarenheterna av denna utvärdering får ligga till grund för

de eventuella andra förändringar av tillsynen och andra

sammanhängande frågor som kan behövas för att förbättra

förhållandena för försöksdjuren.

2.12 Länsstyrelsen i Stockholm län:

Tävlingshästar

Varken länsstyrelse eller kommun har för närvarande

tillräckliga resurser för att klara denna tillsyn, som kräver

stora insatser och kunskaper. Särskilt otillfredsställande är

den eftersatta tillsynen av träningskampar. Frågan om en

effektivare tillsyn bör omgående bli föremål för

överväganden.

Cirkusdjur

Inbesiktning inför varje ny säsong bör ske när alla djur

är samlade. Krav på turnétillstånd förordas.

Vilthägn

Det är lämpligt att tillsynsansvaret i princip ligger på

lokal nivå. Endast enstaka kommuner har emellertid för

närvarande tillräcklig kompetens för denna tillsyn.

Länsstyrelsen kommer att med uppmärksamhet följa den

fortsatta utvecklingen hos kommunerna i detta avseende.

Försöksdjur

År 1990 infördes ett tillägg till 2 § i djurskyddslagen. Det

är angeläget att konsekvenserna av detta tillägg för den

lokala tillsynsmyndigheten särskilt uppmärksammas i

jordbruksverkets vidare översyn av försöksdjurstillsynen.

2.13 Länsstyrelsen i Östergötlands län: Tillsyn av

tävlingshästar under träning sker praktiskt taget inte alls.

Kommunerna saknar i allmänhet resurser för att utföra en

meningsfull sådan tillsyn. Inom hästsporten, i synnerhet

inom de former där totalisatorspel och stora prissummor

förekommer, finns uppenbara risker för att konflikter med

djurskyddet kan uppkomma. En effektiv tillsyn är

följaktligen mycket angelägen och ställer krav på en

tillsynsorganisation med tillgång till särskild sakkunskap.

Länsstyrelsen vill förorda att det förslag som lades fram i

lantbruksstyrelsens rapport år 1988, dvs. en särskild

tillsynsorganisation för tävlingshästar, tas upp till förnyad

prövning.

2.14 Länsstyrelsen i Kalmar län:

Vilthägn

Länsstyrelsen anser att vilthägnen borde

uppmärksammas särskilt av följande skäl.

I och med att tuberkulos konstaterats på hjort i flera

hägn så har livdjurshandeln begränsats genom centralt

rekommenderade restriktioner på området. Detta kan leda,

och har i vissa fall redan gjort det, till överbeläggningar med

åtföljande stressituationer för djuren. Eftersom det också

har införts besiktningsrestriktioner i samband med

överlåtelse av slaktat vilt, så sker inte heller någon

avskjutning som står i nödvändig proportion till

beläggningen i hägnen.

Beteckningen hägnat vilt skapar för den okunnige en

upplevelse av att djuren inte behöver några större

tillsynsinsatser från djurägarna utan att djuren kan ''''''''klara

sig själva''''''''. Hjortägarna är ofta personer som antingen helt

saknar erfarenhet av djurhållning eller åtminstone av

hjortproduktion.

Enligt länsstyrelsens uppfattning bör jordbruksverket

verka för en landsomfattande tillsyn av framför allt

hjorthägnen genom centralt styrda projekt, som kan

genomföras av länsstyrelser och miljö- och

hälsoskyddsnämnderna gemensamt.

Försöksdjur

Försöksdjurshållningen är komplicerad rent praktiskt

för berörda tillsynsmyndigheter men också svår att hantera

i förhållande till intresset från massmedia och

djurskyddsföreningar.

Länsstyrelsen anser att jordbruksverkets förslag till

åtgärder, bl.a. översyn, samråd och utbildning, är

betydelsefulla och ganska snart bör genomföras. I detta

sammanhang måste framhållas betydelsen av att

bemyndigandet i 4 § djurskyddslagen (1988:534) snarast

måste omfatta alla djur och inte vara begränsat till

animalieproduktionens djur och pälsdjur.

Tillsyn av tävlingshästar

Länsstyrelsen tillstyrker ökade tillsynsinsatser på

området tävling med djur, särskilt tävlingshästar. I och för

sig kan frågan utredas vidare så som jordbruksverket

föreslår, men eftersom det redan finns ett bra utformat

förslag från år 1988, borde det vara enklare att antingen

verkställa förslaget eller att modifiera det. En sådan

modifiering skulle kunna vara att den föreslagna

veterinärorganisationen minskas något samtidigt som

regionala och lokala tillsynsmyndigheter anlitas i större

utsträckning, exempelvis genom uppföljning och

rapportering till veterinärorganisationen i fråga.

Cirkusdjur

Länsstyrelsen tillstyrker jordbruksverkets synpunkt att

de i 1988 års utredning föreslagna åtgärderna skulle

medföra en avsevärd förbättring då det gäller tillsynen av

cirkusar. Det är sannolikt det enda sättet att dels kunna

påverka cirkusdjurens miljö- och transportförhållanden,

dels tillse att djur som ej ingår i den offentliga förevisningen

inte transporteras omkring i onödan och då ofta under

ganska torftiga förhållanden.

2.15 Länsstyrelsen i Malmöhus län:

Tävlingshästar

Tillsyn vid tävling och träning av hästar, oavsett om det

avser trav-, galopp-, rid- eller annan hästsport, torde

innebära ett krav på högst varierande kunskaper och

erfarenheter ofta på expertnivå för att en sådan tillsyn skall

vara meningsfull. För att få en tillfredsställande tillsyn av

detta område skulle förmodligen kommunerna i de flesta

fall få anlita tjänster utanför den egna personalen,

eventuellt genom konsultverksamhet.

Cirkusdjur

Principiellt sett är förslaget om inbesiktning ett sätt att

försöka förbättra djurhållningen -- som i många fall är

uppseendeväckande dålig från svensk synpunkt -- hos

turnerande utländska cirkusar. Från praktisk synpunkt

torde det inte vara lätt att alltid uppfylla intentionerna med

besiktningen. Åtskilliga frågor måste besvaras innan man i

djurskyddsförordningen kräver ett tillstånd för att turnera.

Problemen torde i första hand gälla de cirkusdjur som

kommer från andra länder än Sverige. Vem skall inbesiktiga

cirkusar från utlandet -- meddela tillstånd? De förhållanden

som råder när en cirkus anländer till Sverige är i regel

sådana att det är mindre lämpligt för gränsveterinären att

försöka kontrollera om djurhållningen uppfyller de krav

som ställs från svensk djurskyddslagstiftning. Någon

uppfattning om uppstallningen av djuren kan inte fås vid

gränsen. Å andra sidan kan en cirkus anlända till södra

Sverige med första föreställning och uppstallningsplats i

mellersta Sverige. De omedelbara bristerna vad t.ex. gäller

transportfordonen måste då avhjälpas vid gränsen. Det

måste också klargöras om veterinären i sådana fall skall ha

samma möjlighet som tillsynsmyndigheten att besluta om

föreläggande om avhjälpande av bristerna.

Vilthägn

Länsstyrelsen anser att frågan om tillsyn av vilthägnen

bör lösas och inriktas såväl på djurens välbefinnande som

hägnets beskaffenhet bl.a. med hänsyn till länets övriga

viltvård.

2.21 Malmö kommun:

Tävlingshästar

Den nuvarande tillsynen anges i rapporten som ''''''''nästan

obefintlig''''''''. För att få en bättre och effektivare tillsyn bör

jordbruksverket snarast komma med allmänna råd

avseende tävlingshästar och hästtävlingsbanor.

Tillsynsansvaret bör ligga på kommunerna och

avgiftsfinansieras. Kommunförbundet bör samordna taxans

konstruktion medan varje kommun bestämmer avgifternas

storlek beroende på kostnad. Tillståndsplikt för

hästhållning utöver vad som nu avser ridskolor bör snarast

övervägas, dvs. stuterier, stallplatsuthyrning o.d. bör

åläggas tillståndsplikt.

Cirkusdjur

I tillsynen av cirkusdjur bör nya vägar väljas. Exempelvis

bör svenska cirkusar besiktigas före turnéstart och då erhålla

någon form av godkännande med villkor att klara både

djurskydds- och hälsoskyddslag. Cirkusens

hemmakommun bör utföra besiktningen. Utländska

cirkusar besiktigas i samband med första

föreställningstillfälle. Godkännandet avgiftsbelägges. Ett

alternativ eller komplement är ett system med journalföring

över djurens arbete och träning. Regler för godkännande

och journalutformning bör kunna utarbetas av

jordbruksverket.

Zoo-affärer

I städer och tätorter finns ofta någon zoo-affär. Tillsynen

av djuren i dessa affärer har varit bristfällig, men den är

tyvärr nödvändig. I anslutning till zoo-affären bedrivs ofta

dels karantänsverksamhet och dels djuruppfödning.

Jordbruksverket bör snarast utkomma med allmänna råd

avseende zoo-affärer inkl. dess biverksamheter. Tillsynen

bör avgiftsbeläggas.

2.22 Mullsjö kommun: Miljö- och

hälsoskyddsnämnden anser att tillsyn av tävlingshästar,

vilthägn, djurparker och cirkusdjur skall ligga kvar på

miljö- och hälsoskyddsnämnden.

2.23 Hudiksvalls kommun delar uppfattningen att

frågan om tillsyn av tävlingshästar bör utredas ytterligare.

Beträffande tillsyn av hästar under träning är vi inte

främmande för att denna tillsyn läggs på kommunen.

Riktlinjer för tillsynen bör utarbetas.

Förslaget om inbesiktning av cirkusar tillstyrks. Lokalt

bör tillsynen inriktas på transportfordon och eventuella

transportskador på djuren. Om regionalt samarbete

tillämpas kan inspektion i varje kommun undvikas.

2.25 Pajala kommun: Tillsynen [av vilthägn] bör

ankomma på miljö- och hälsoskyddsnämnden. Att tillsynen

varit liten beror till stor del på bristande kunskap.

Utbildning erfordras.

2.26 Svenska kommunförbundet: Styrelsen anser

att rollerna och ansvarsfördelningen för tillsynen av

tävlingshästar, avelshästar och ridhästar måste klarläggas

ytterligare. Inbesiktning av cirkusdjur vid säsongstart är ett

bra förslag.

Styrelsen menar att speciella typer av djurskyddstillsyn

inte naturligt faller under ett lokalt ansvar. Fördelningen av

tillsynsuppgifterna för speciella typer av djurhållning såsom

tävlingshästar, djur som lever i djurparker, cirkusdjur och

försöksdjur bör utformas på motsvarande sätt som gäller för

tillsynen enligt miljöskyddslagen så att det ges en möjlighet

för de kommuner som har kompetens att frivilligt ta på sig

tillsynsansvaret. Men dessa speciella typer av

djurskyddstillsyn bör inte tillhöra kommunerna

obligatoriskt.

2.27 AB Trav och Galopp, 2.37 Svenska

galoppsportens centralförbund, 2.41 Svenska travsportens

centralförbund: Undertecknade organisationer

instämmer i utredningens förslag att tillsynen inom

hästsporten (exkl. tävlingstillsynen) måste finna en

fungerande form. I likhet med utredaren anser även vi att

bristen i dag till största delen beror på bristande kompetens

hos den organisation som utövar tillsynen av häst vid

träning och på stall. Vi tillstyrker därför att en utredning

snarast kommer till stånd, i samverkan mellan myndigheter

och sportens organisationer, med uppdrag att utröna behov

av och kompetens vid tillsynen av häst utanför

tävlingsmomentet liksom att finna den mest effektiva

geografiska indelningen av en sådan tillsynsorganisation.

En indelning av organisationen, bättre anpassad till

hästsportens verksamhet, torde bättre kunna tillvarata

befintlig och kommande kompetens och borde dessutom bli

mer kostnadseffektiv.

2.29 Cirkusakademien: Akademien för

cirkuskonstens bevarande i Sverige, som är en från

cirkusbranschen helt fristående ideell sammanslutning, har

följande synpunkter på jordbruksverkets rapport.

Jordbruksverket har, enligt vad som sägs, vid flera

tillfällen informerats om bristande djurhållning på cirkusar.

Anmärkningar har riktats mot både djurhållning och

transportfordon. Därom nämns inte i övrigt något i

rapporten.

Cirkusakademien vill med anledning därav framhålla att

misstankar om brister i djurhållningen, enligt akademiens

erfarenhet, under senare år bara förekommit beträffande

en av de sammanlagt 10--15 cirkusar som under samma tid

turnerat i Sverige.

Cirkusakademien finner det därför anmärkningsvärt att

jordbruksverket i egenskap av central tillsynsmyndighet

inte synes ha medverkat till en intensifierad

tillsynsverksamhet riktad mot den cirkus som torde ha

föranlett informationerna om brister i djurhållningen.

Verket har i stället valt att i sin framställning återkomma till

lantbruksstyrelsens, i såväl 1982 års förslag om ny

djurskyddslagstiftning som rapporten 1988:9 om tillsyn

enligt djurskyddslagen, framförda förslag om generellt

tillståndstvång för rätt att visa resp. turnera med cirkusdjur,

vilket i realiteten är samma sak. Likheten mellan förslagen

beror på att alla i Sverige verksamma cirkusar måste kunna

turnera.

Det nu återupprepade förslaget om tillståndsplikt för

rätten att turnera med djur är följaktligen av samma

karaktär som de näringsfrihetsinskränkande

tillståndskraven enligt 16 § djurskyddslagen (1988:534).

Ett bifall till jordbruksverkets förslag skulle inte bara

innebära en ytterligare byråkratisk belastning för

cirkusverksamheten i Sverige. Det skulle dessutom medföra

betydande merutgifter för samtliga cirkusar. Detta

sammanhänger med den långa tid som alla från främmande

länder införda djur samt deras dressörer och skötare måste

hållas overksamma, innan jordbruksverket hunnit pröva

resultaten av företagen veterinärbesiktning. Flertalet i

Sverige förekommande cirkusdjur införs nämligen normalt

omedelbart före säsongstart från utlandet.

Cirkusakademien finner det också angeläget att

framhålla risken för att den föreslagna tillståndsprövningen

kommer att resultera i längre gående förbud mot cirkusdjur

än vad som följer av 35 § djurskyddsförordningen

(1988:539).

Cirkusakademien avstyrker följaktligen bifall till

jordbruksverkets förslag om tillståndstvång i samband med

cirkusverksamhet. I stället och som en bättre åtgärd till

skydd för djuren föreslås att verket får samma åligganden

och befogenheter som enligt 2--4 §§ kungörelsen (1959:486)

om offentlig förevisning av djur tillkom lantbruksstyrelsen.

Härutöver bör nämnas, att cirkusakademien med

tillfredsställelse noterat den i 57 a § djurskyddsförordningen

intagna nya föreskriften att kommunerna inte får ta ut

någon avgift för tillsyn över djur som hålls som cirkusdjur.

Akademien förutsätter att någon avgift inte heller skall få

tas ut för den besiktnings- och tillståndsverksamhet som blir

följden av ett mot all förmodan meddelat bifall till

jordbruksverkets här ifrågavarande förslag. Såväl nya

avgifter som tillståndstvång avseende cirkusdjuren kan

enligt akademiens bedömning äventyra all framtida

cirkusverksamhet i vårt land.

2.33 Läkemedelsindustriföreningen vill framhålla

följande:

-- tillsyn av försöksdjursverksamheten är komplicerad

och kräver högt utbildade tillsynsmän/inspektörer,

-- tillsyn av sådan verksamhet skall bedrivas på ett

likartat sätt över hela landet,

-- djurskyddsrådet bör på grund av allmänhetens stora

intresse för försöksdjursfrågor ha en eller flera ledamöter

som är väl insatta i försöksdjursproblematiken,

-- avgift för tillsyn av försöksdjursverksamhet bör vara

likartad i hela landet.

Läkemedelsindustriföreningen föreslår:

-- att tillsyn av försöksdjursverksamhet i landet utreds

separat. En speciell central tillsyn av denna verksamhet

med speciella inspektörer bör övervägas,

-- att djurskyddsrådet utökas med ledamot som ansvarar

för/sysslar med försöksdjursvetenskap,

-- att riktlinjer ges ut av jordbruksverket för hur tillsyn

av försöksdjursverksamhet skall avgiftsbeläggas.

2.36 Svenska djurskyddsföreningen:

Försöksdjur

När det gäller tillsynen av försöksdjur i kommuner, där

försök med djur förekommer, bör tillsynsperson om möjligt

närvara vid de försöksdjursetiska nämndernas

sammanträden eller ta del av sammanträdesprotokollen.

Tävlingshästar

Med tanke på att det är mindre än en procent av

hästarnas liv som utgörs av tävling, då det finns sakkunnig

tillsyn av banveterinär och tävlingsledning, är det tillsynen

under den dagliga träningen som är angelägen. Enligt

uppgift i [jordbruksverkets rapport] är denna tillsyn i stort

sett obefintlig. Svenska djurskyddsföreningen kan inte

förstå, varför inte banveterinärer som de mest sakkunniga

på området haft till uppgift att utöva denna tillsyn och finner

det högst anmärkningsvärt, att banveterinärerna formellt

inte ens har tillträde till träningsstallar och träningsbanor.

2.42 Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund:

Viss specialinriktad djurhållning samt träning och tävling

med djur bör ha särskild experttillsyn.

2.44 Sveriges veterinärförbund: I

[jordbruksverkets] rapport diskuteras olika speciella typer

av djurhållning. Veterinärförbundet finner det

anmärkningsvärt att tillsyn av rennäringen inte behandlas

här eller någon annanstans i rapporten. Djurskyddstillsynen

av en så omfattande näringsgren bör även den granskas.

Likaså bör enligt förbundets mening tillsynen av

pälsdjursuppfödningen beröras i rapporten.

Sällskapsdjuren och de djurskyddsproblem som kan

uppstå vid sällskapsdjursinnehav berörs mycket summariskt

i rapporten. Veterinärförbundet anser det angeläget att

ansvaret vid omhändertagandet av djur samt veterinärers

skyldigheter i dessa sammanhang klarläggs. Förbundet

menar att skyldigheten att anmäla misstänkta brott mot

djurskyddslagen skall omfatta samtliga veterinärer och inte

som i dag enbart distriktsveterinärer.

Medverkan av sakkunnig veterinär är en förutsättning

för att tillsyn av specialiserade djurhållningar skall kunna

bedrivas på ett godtagbart sätt.

Jordbruksverket har för avsikt att se över

försöksdjurstillsynen ytterligare. Sveriges veterinärförbund

instämmer i att en sådan översyn behövs och förutsätter att

resultatet kommer att remissbehandlas. Inför översynen vill

veterinärförbundet särskilt framhålla följande.

Det bör vara en ambition att tillsynen av

försöksdjursverksamheten likriktas över landet.

Försöksdjursområdet engagerar yrkesmässigt ett relativt

stort och ökande antal veterinärer. Detta representerar en

djurskyddsmässig resurs som i högre utsträckning än hittills

borde kunna tillvaratas. Inom universiteten bör

universitetsveterinären ges sådana befogenheter att

tjänsteutövningen utgör en graranti för en från

djurskyddssynpunkt god ledning av verksamheten.

På förekommen anledning har ansvarsgränserna mellan

den regionala djurförsöksetiska nämnden och

tillsynsmyndigheten diskuterats. Det är numera klarlagt att

de djurförsöksetiska nämnderna inte har att utöva

tillsynsverksamhet. Lokalt ligger detta ansvar på miljö- och

hälsoskyddsförvaltningarna och motsvarande kommunala

nämnder. Frågan om tillsynsansvaret i framtiden skall ligga

kvar på lokal nivå eller flyttas upp till regional alternativt

central nivå bör penetreras noggrant i samband med

översynen.

Det viktigaste för kvaliteten i tillsynen är att

kompetensnivån är tillfredsställande hos den som har att

utöva tillsynen. I djurskyddslagen anges att det i miljö- och

hälsoskyddsförvaltningarna skall finnas

''''''''djurskyddsutbildad personal i den omfattning som behövs

för att nämnden skall kunna fullgöra sina uppgifter på ett

tillfredsställande sätt''''''''. Många kommuner saknar personal

med tillräckligt god utbildning. Detta torde vara än mera

uttalat i de kommuner som också har ansvar för tillsyn av

försöksdjur. Det räcker inte här med enbart en god allmän

utbildning i djurskyddslagstiftning och i allmänna

djurskyddsfrågor, utan det krävs även särskild utbildning i

försöksdjursverksamhetens villkor. Veterinärförbundet

tillstyrker förslaget att anordna träffar för utbildning och

utbyte av erfarenheter mellan kommuner med

försöksdjurstillsyn.

Delvis har rapportens presentationer av

försöksdjursområdet uppfattats som tendentiöst negativa

och i viss mån osakliga. Veterinärförbundet anser det

väsentligt att jordbruksverket knyter

försöksdjurssakkunnig expertis till den aviserade

översynen.

Innebörden i 2 § i djurskyddslagen är att om ett

djurförsök tillstyrkts i djurförsöksetisk nämnd skall djuren

inte anses vara utsatta för onödigt lidande. Den bärande

tanken i detta resonemang är att den etiska prövningen

måste hållas åtskild från tillsynen. Denna tanke leder dock

till svåra bedömningar av djurens situation både före och

under försök. I tillsynsarbetet gäller att djurets eventuella

lidande skall bedömas i relation till försöksledarens

beskrivningar av ''''''''djurets situation'''''''' i ansökan till etiska

nämnden. Denna bedömning kräver såväl sakkunskap som

förmåga till inlevelse i djurens situation.

Tillsyn av tävlingshästar

Veterinärförbundet instämmer i att det är angeläget att

tillsyn av tävlingshästar utreds ytterligare. Vidare menar

förbundet att tillsynen skall gälla samtliga sporthästar och

inte enbart de som används för tävlingsverksamhet. Antalet

hobby- och sporthästar har ökat kraftigt under de senaste

åren. Det finns i dag många hästägare med bristande

kunskaper och med mycket begränsad erfarenhet av

hästskötsel. Detta leder till att hästar hålls och sköts på ett

från djurskyddssynpunkt oacceptabelt sätt.

Nuvarande förhållanden är otillfredsställande vad gäller

möjligheten att utöva tillsyn annat än vid tävling. För att

den nya djurskyddslagens intentioner, t.ex. dopingförbudet

(som gäller både vid tävling och vid träning), skall uppfyllas

krävs en rejäl tillsyn vid all träningsverksamhet och inte som

i dag enbart vid tävlingstillfällen. Förbundet förutsätter att

den aviserade utredningen görs med hjälp av veterinär

expertis samt att veterinärförbundet får tillfälle att avge

synpunkter på tillsyn av tävlingshästar vid en

remissbehandling.

2.46 Trolle Rhodin: Förslagen berör bl.a. tillsyn av

cirkusdjur. Jag önskar därför i egenskap av erfaren

cirkusföretagare framföra följande synpunkter.

Innehållet i den nya djurskyddslagen och

djurskyddsförordningen är enligt min bedömning i flera

avseenden tillfredsställande. Jag har framför allt

konstaterat att djurskyddsförordningen inte kompletterats

med den av lantbruksstyrelsen år 1982 föreslagna

bestämmelsen om tillståndstvång för rätten att visa djur på

cirkus utan i stället (57 a §) försetts med en bestämmelse att

kommunerna inte får ta ut någon avgift för tillsyn av

cirkusdjur.

Det som förvånar mig är att jordbruksverket nu -- liksom

lantbruksstyrelsen i sin rapport 1988:9 -- kommer med ett

nytt yrkande om tillståndstvång. Detta yrkande har

visserligen formulerats som att avse rätten att turnera med

cirkusdjur men gäller i själva verket samma sak som det

ursprungliga önskemålet om tillståndstvång för rätten att

visa djur på cirkus. Utan rätt att turnera med djur får en

cirkus nämligen aldrig tillfälle att visa några djur.

Det jag bl.a. befarar, om det föreslagna tillståndstvånget

skulle bli en realitet, är att jordbruksverket kommer att

ställa så stränga krav på djurhållningen att verket den vägen

på egen hand inför ett förbud mot den enligt

djurskyddsförordningen tillåtna cirkusförevisningen av

elefanter och sjölejon.

En ytterligare negativ konsekvens sammanhänger med

att flertalet i Sverige förekommande cirkusar inte äger

några djur utan för varje ny cirkussäsong engagerar de djur

som de önskar förevisa från utlandet. Dessa djur anländer

av bl.a. kostnadsskäl inte förrän någon dag före

säsongstarten till Sverige. Ett av veterinärbesiktning

föregånget tillståndsförfarande skulle då innebära att

djuren med dressörer och skötare måste mot höga

kostnader anlända till Sverige mycket lång tid, sannolikt

flera veckor, innan cirkussäsongen kan ta sin början. Om

det över huvud taget blir någon cirkussäsong, ty

jordbruksverket kan ju neka tillstånd och utan djur finns

det inte reell möjlighet att företa en cirkusturné i Sverige.

Samtidigt bör nämnas, att säsongstart och turnéstart är

identiska begrepp.

Min egen familjs cirkus -- Cirkus Brazil Jack -- befinner

sig visserligen i en gynnsammare situation, eftersom den

äger majoriteten av de djur som visas under våra turnéer i

Sverige. Veterinärbesiktningen av dessa djur skulle därför

kunna ombesörjas i så god tid före säsongstarten att vi

hinner få jordbruksverkets eventuella tillstånd, innan vi

börjar vår turné. Även Cirkus Brazil Jack skulle dock

drabbas av de nyss nämnda konsekvenserna med avseende

på de djur som vi varje år engagerar från utlandet.

Situationen kompliceras dessutom av att vår cirkus, liksom

övriga i Sverige förekommande cirkusar, ibland nödgas

engagera kompletterande djurnummer under pågående

säsong.

Jag föreslår följaktligen att tillståndskravet inte blir en

realitet och i all synnerhet inte förenas med några avgifter

för cirkusarna. De har det besvärligt nog ändå med olika

pålagor och föreskrifter. De informationer som

jordbruksverket erhållit om bristande djurhållning, på

förmodligen en enda cirkus, bör inte rimligen föranleda en

intensifierad djurskyddsbesiktning av alla cirkusar i

Sverige. Troligen finns det ingen annan form av

djurhållning som är så öppen för allmänhetens och

specialisternas insyn som cirkus.

3 Avgifter

3.2 Universitets- och högskoleämbetet:

Beträffande de nu uttagna avgifterna visar det sig att de

varierar utan att fasta normer finns. Även i denna fråga bör

en central genomgång göras, vilken sedan får läggas till

grund för hur en eventuell utdebitering skall utformas. Man

bör här kunna tänka sig antingen en central avgiftshantering

genom etablerade organ eller en lokal utdebitering. Det är

väsentligt att det system man väljer får en konsekvent

uppbyggnad i hela landet.

Stockholms universitet: Miljö- och

hälsoskyddsnämnderna har haft olika syn på avgifter för

tillsynen av försöksdjur. Solna kommun har inga avgifter för

tillsynen. Stockholms kommun krävde i en första omgång

80 000 kr. av Stockholms universitet för två timmars årlig

tillsyn. Efter förhandlingar är avgiften nu 5 000 kr. Även

detta belopp ger en mycket hög timpenning. Ett alternativ

till fast avgift är en rimlig timpenning som utgår för den

faktiska tiden för tillsynen.

Uppsala universitet: Avgift för tillsyn skall tas ut.

Denna avgift bör ej få tas ut om adekvat kompetens för

tillsynen saknas.

Linköpings universitet: En avgiftsbeläggning av

tillsynsmyndighetens verksamhet synes, ur

försöksdjursverksamhetens synvinkel, inte vara önskvärd.

Tillsyn bör ligga i kommunens intresse

(kommunmedborgarnas intresse) och bör tas ut på annat

sätt än som besöks- eller timavgifter.

Lunds universitet: När det gäller central eller

kommunal styrning av tillsynsavgifterna kan vi acceptera

den sistnämnda formen. Vi menar att detta kan ge

möjlighet till ett visst förhandlingsutrymme beträffande

avgiftens storlek i relation till verksamheten.

Göteborgs universitet: En fjärdedel av

kommunerna tar ut en avgift för djurskyddstillsynen. Det

har framförts önskemål om central styrning, om en enhetlig

taxa, m.m. Eftersom inga tillsynsmedel tillförs

forskningsanslagen, förutsätter institutionen att eventuella

avgifter begränsas till att gälla endast den kommersiellt

inriktade djurhållningen. Institutionen föreslår att

kommunerna, som själva beslutar huruvida avgift skall tas

ut och hur stor den skall vara, delges denna synpunkt och

rekommenderas att följa den.

Umeå universitet: Kommunerna bestämmer i dag,

enligt regeringens bemyndigande, själva om tillsynsavgifter.

Detta har lett till mycket varierande förhållanden i olika

kommuner. Det är otillfredsställande av många skäl. Det

bästa vore självklart att inte ha något utgiftsuttag alls vid

rutininspektioner. Universitetet stöder i andra hand

jordbruksverkets uppfattning att det skulle vara en

förbättring att i stället införa en central styrning av

principerna för en tillsynstaxa, och sannolikt även för

avgifternas storlek. Som utgångspunkt för konstruktionen

av ett sådant system skulle man, som jordbruksverket

påpekar, kunna ha det system som gäller för

livsmedelstillsyn. Det är dock viktigt att påpeka att man

måste se till att det i tillräcklig omfattning finns kvalificerad

tillsynspersonal med kunskap om djurförsöksverksamhet

och dess villkor innan ett eventuellt avgiftssystem tillåts

träda i kraft. Hur kostnaderna i så fall skall bestridas -- av

enskilda tillsynsobjekt eller av verksamheten i stort -- måste

bli föremål för noggrann utredning innan ett beslut i frågan

fattas. Det är ju t.ex. så att tillsynsobjekt som är välskötta

kräver förhållandevis lite tillsynsarbete, medan andra

objekt kan kräva mera omfattande resurser. Om ett fast pris

per objekt tillämpas betyder det i praktiken att de välskötta

anläggningarna får vara med och betala för de resurser som

krävs för tillsyn av mindre välskötta anläggningar.

Karolinska institutet: Beslutet om ett

avgiftssystem motiverar också rektorsämbetet att utifrån

högskolans och forskningens perspektiv ställa krav på, och

därigenom bidra till, en djurskyddsmässigt och sakligt

grundad hög kvalité på tillsynen.

Naturvetenskapliga forskningsrådet: En central

styrning av tillsynsavgifterna vore att föredra för att dämpa

den utveckling mot ökande avgifter som vissa kommuner

försökt införa.

3.5 Statskontoret: Jordbruksverket menar att det

skulle vara bättre om ''''''''avgifterna utformades på samma sätt

som för livsmedelstillsynen, vilket skulle innebära samma

avgifter i hela landet''''''''. Finansieringssystemet för

livsmedelskontrollen är emellertid i första hand inriktat på

att finansiera kostnader för provtagning,

laboratorieanalyser, m.m. Det är inte avsett att finansiera

inspektionsverksamhet, som funktionellt sett torde ha

större likhet med djurskyddstillsynen. Frågor om

kommunernas tillsynsuppgifter på miljöområdet och

därmed sammanhängande överväganden behandlas för

närvarande av utredningen om kommunernas arbete för en

god livsmiljö. Även miljöskyddskommitténs arbete kan

komma att få betydelse härvidlag. Mot den bakgrunden

anser statskontoret att det inte nu finns skäl att förändra

nuvarande finansieringssystem för tillsynsarbetet på

djurskyddsområdet.

3.6 Riksrevisionsverkets förvaltningsrevision

genomför för närvarande en granskning av myndigheter

med ett betydande inslag av egenkontroll som underlag för

den offentliga tillsynen. Som en del av granskningen ingår

avgifterna för livsmedels- och miljötillsynen som delvis

handhas av kommunala förvaltningar, i de flesta fall miljö-

och hälsoskyddsförvaltningarna. RRV kan därför senare få

anledning att återkomma till frågor rörande både

egenkontroll och avgifter för offentlig tillsyn.

3.8 Kammarrätten i Sundsvall delar

jordbruksverkets uppfattning i fråga om avgifter för

djurskyddstillsynen.

Kammarrätten anser att det inte föreligger något

principiellt hinder mot en bestämmelse som innebär en

central styrning av tillsynsavgifterna i enlighet med vad som

gäller för livsmedelskontrollen. Avgifterna kan antas vara

ett medel för att höja nivån på tillsynen. Samma avgifter i

hela landet bör också medföra en likartad tillsyn, vilket

borde vara positivt.

3.9 Sveriges lantbruksuniversitet: Avgifterna för

tillsynen får inte bli alltför betungande. Därför måste det

vara den enskilda kommunen som fastställer

tillsynsavgiften, varvid även omfattningen av samverkan

med egenkontrollen inom kommunen bör beaktas.

3.10 Statens veterinärmedicinska anstalt anser att

djurskyddstillsyn bör belasta det allmänna.

3.14 Länsstyrelsen i Kalmar län avstyrker förslaget

till avgifter för djurskyddstillsyn. Förslaget verkar

ogenomtänkt med hänsyn till att avgift för livsmedelstillsyn,

vars principer skulle ligga till grund även för

djurskyddstillsynsavgiften, debiteras företag och beräknas

på omsättning, årsanställda samt verksamhetsinriktning.

Djurskyddstillsyn riktas mycket ofta mot djurhållning/djur

som drivs/hålls av icke-företagare. I förhållande till

förslaget är gällande bestämmelser bättre, dvs. att varje

kommun själv bestämmer om eventuell avgift och avgiftens

storlek.

3.21 Malmö kommun: Principen bör vara att varje

kommun skall besluta om sina avgifter och dess nivå i

förhållande till kostnaderna. Kommunförbundet bör

utarbeta råd och principer för avgiftssystemens

konstruktion.

3.22 Mullsjö kommun: Varje kommun skall

besluta om sina avgifter.

3.23 Hudiksvalls kommun delar

kommunförbundets uppfattning om avgifter för

djurskyddstillsyn. Det taxeförslag som kommunförbundet

utarbetat bör kunna tillämpas i de fall där kommunen avser

att avgiftsbelägga verksamheten.

3.24 Umeå kommun: Om avgifter måste tas ut är

det önskvärt att avgifterna styrs centralt så att de blir lika i

hela landet och tas ut på annat sätt än som besöksavgift.

Från arbetsmiljösynpunkt underlättar inte införande av

avgifter tillsynsarbetet, snarare tvärtom.

Någon större diskussion om själva principfrågan

''''''''avgifter för tillsyn'''''''' har nog inte förts, vilket får ses som en

brist i sammanhanget.

3.25 Pajala kommun: Avgifternas storlek bör

samordnas. Det är mycket olyckligt att två grannkommuner

har olika avgifter. Kommunmedborgarna reagerar mot

ojämlikheten.

3.26 Svenska kommunförbundet: Styrelsen avvisar

bestämt jordbruksverkets förslag om en central styrning av

avgifterna för djurskyddstillsynen. Styrelsens inställning är

att varje kommun själv skall besluta om avgifterna och att

en kommun skall kunna införa avgifter efter sitt behov och

den kostnadstäckning som man anser att näringen skall

täcka av verksamheten. Vid avgiftens utformning skall

kommunallagens självkostnadsprincip självfallet gälla.

3.33 Läkemedelsindustriföreningen vill framhålla

följande:

-- avgift för tillsyn av försöksdjursverksamhet bör vara

likartad i hela landet.

Läkemedelsindustriföreningen föreslår:

-- att riktlinjer ges ut av jordbruksverket för hur tillsyn

av försöksdjursverksamhet skall avgiftsbeläggas.

3.36 Svenska djurskyddsföreningen anser inte, att

enskild djurägare skall betala för en djurskyddstillsyn som

är ett offentligt ansvar, särskilt som många och kanske de

flesta är med om att finansiera en egentillsyn eller

hälsokontroll med delvis samma syfte.

3.38 Svenska kennelklubben: Vad avser

avgiftssättningen i samband med djurskyddsfrågan delar

SKK Svenska kommunförbundets uppfattning att denna

fråga skall avgöras av resp. kommun. Det är vår bestämda

uppfattning att avgiftsbeläggning av denna typ av kontroll

ej skall ske då en uppenbar risk kommer att bli följden för

att uppfödare, med god hundhållning, får vara med och

betala för det arbete, som kommunen lägger ned på

problemkennlar som sannolikt aldrig betalar (jfr sociala

myndigheter). Denna uppfattning framkommer även i

rapporten från berörda kommuner.

3.42 Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund:

Tillsynsavgifterna bör enligt vår uppfattning utformas enligt

samma princip som inom livsmedelstillsynen. Vi förordar

en fast årlig avgift som bestäms med hänsyn till objektets

omfattning. Småskalig djurhållning bör vara befriad från

avgift.

3.44 Sveriges veterinärförbund: Kommunerna

bestämmer i dag enligt regeringens bemyndigande själva

om tillsynsavgifter. Detta har lett till mycket varierande

förhållanden i olika kommuner, vilket är otillfredsställande

av många skäl. Enligt förbundets mening bör de som har

god djurhållning inte behöva betala för det arbete som

måste läggas på problembesättningar. Det bästa vore

självklart att inte ha något utgiftsuttag vid

rutininspektioner. Däremot bör utgift uttas vid återbesök

och uppföljning på grund av anmärkning. I andra hand

stödjer veterinärförbundet jordbruksverkets uppfattning

att det skulle vara en förbättring att i stället införa en central

styrning av principerna för en tillsynstaxa.

4 Frikommunförsöket

4.5 Statskontoret: Enligt statskontorets

uppfattning bör effektiviteten i handläggningen av

djurskyddsärendena kunna öka om ansvaret för tillsyn resp.

beslut i ärendena följs åt. Vidare är det en vedertagen

förvaltningsprincip att lägga besluten så nära medborgarna

som möjligt. Statskontoret anser att förutom frikommuner

bör andra kommuner som efter hand kan bedömas ha

erforderlig kompetens på området kunna ta över

beslutsbefogenheterna från länsstyrelsen. En förebild kan

eventuellt hämtas från miljöskyddslagen 44 a §.

4.12 Länsstyrelsen i Stockholms län: I AB län ingår

åtta kommuner i försöket med frikommuner. Endast en

kommun har hittills utnyttjat sin befogenhet att

omhänderta djur. Enligt länsstyrelsens mening är det

önskvärt att denna befogenhet utnyttjas av kommunerna,

men det förutsätter kommunala djurskyddsinspektörer med

tillräcklig kompetens och befogenhet, även som samarbete

med veterinär expert.

4.13 Länsstyrelsen i Östergötlands län:

Frikommuner förekommer inte i Östergötlands län, varför

länsstyrelsen saknar egna erfarenheter av hur dessa

kommuner använder sig av de ökade befogenheterna, bl.a.

i fråga om att meddela förbud att ha hand om djur och att

besluta om omhändertagande av djur. Enligt tillgängliga

uppgifter har frikommunerna utnyttjat sina ökade

befogenheter i liten omfattning. Beslut i dessa ärenden

förutsätter såväl kvalificerade sakbedömningar som tillgång

till kvalificerad juridisk sakkunskap. Dessa förhållanden

talar för att ovannämnda beslutsfunktioner inte generellt

bör överföras till kommunerna utan bör ligga kvar på

länsstyrelserna.

4.14 Länsstyrelsen i Kalmar län: Det märks tydligt

att vissa frikommuner saknar den juridiska och veterinära

kompetens som finns på länsstyrelserna. Osäkerheten i dels

juridiska frågor och bedömningar, dels att såsom en

veterinär kunna bedöma ett djurs förhållande i en given

situation medverkar till att totalt sett ganska tveksamma

beslut fattas. Vidare tycks inte kommunikationerna mellan

berörda frikommuner, länsstyrelser och polismyndigheter

ha fungerat tillfredsställande i en hel del fall. Den centrala

myndigheten har kommit att spela den regionala

myndighetens roll och det kan inte ha varit avsikten med

frikommunförsöket i det här avseendet. Det är inte heller

bra att en frikommun har en avvikande hållning i en

angelägen djurskyddsfråga i förhållande till övriga

kommuner och länsstyrelsen i ett län. Sannolikt är det

endast i enstaka fall som en kommun helt kan överta

länsstyrelsernas befogenheter på djurskyddsområdet.

4.15 Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det är

länsstyrelsens bestämda åsikt att såväl de befogenheter som

gäller att besluta om förbud att ha hand om djur som

omhändertagande av djur, även i fortsättningen skall

ankomma på länsstyrelsen. I flertalet kommuner finns

varken tillräcklig juridisk eller veterinär kompetens

tillgänglig. Vidare har det hittills endast varit aktuellt med

enstaka ingripanden av ifrågavarande slag vid ett fåtal

tillfällen inom kommunerna. Detta innebär att en effektiv

rutin som skapats inom länsstyrelsen vid handläggningen av

dessa ärenden torde vara värdefull och svår att uppnå inom

de enskilda kommunerna.

Länsstyrelsen får enligt 44 a § miljöskyddslagen överlåta

sådan tillsyn över anläggning som annars ankommer på

länsstyrelsen. Flera kommuner i Malmöhus län har begärt

att få ta över ansvaret i sådant fall. Skälen för att ta på sig

dessa ytterligare arbetsuppgifter har bl.a. varit möjligheten

att tillgodogöra sig tillsynsavgiften. Det finns därför

anledning anta att det i detta sammanhang inte skulle finnas

motsvarande intresse för att bl.a. ta på sig ytterligare

arbetsuppgifter, eftersom ärenden gällande förbud att ha

hand om djur eller omhändertagande av djur inte skulle

medföra ytterligare intäkter för kommunen.

4.17 Länsstyrelsen i Västerbottens län: I länet

finns inga frikommuner varför erfarenheter av sådana

kommuners arbete saknas. Beslut enligt djurskyddslagens

29, 31, 32 och 33 §§ fattas i dag av länsstyrelsen utom i

frikommuner, som har dessa befogenheter. I enlighet med

jordbruksverkets rapport bör denna ordning kvarstå. I

länsstyrelsen finns både veterinärmedicinsk och juridisk

expertis och besluten är svåra med hänsyn till de avsevärda

ingrepp de kan innebära för den drabbade. Många

kommuner har inte tillräcklig sakkunskap och har oftast så

många uppgifter på olika andra områden att nämnda

befogenheter och ansvar inte bör tillföras dem.

4.18 Haninge kommun har som frikommun haft

ytterligare befogenheter motsvarande länsveterinärens

beträffande 29 § ''''''''förbud att ha hand om djur'''''''', 31 § ''''''''ta om

hand djur genom polismyndighets försorg'''''''', 32 §

''''''''omedelbart omhändertagande'''''''' samt 33 § ''''''''tillstånd att

förfoga över omhändertagna djur''''''''. Någon större

erfarenhet har inte hunnit samlas under försöksperioden.

Få fall har behövt fullföljas ända fram till beslut.

Trots detta anser kontoret att befogenheten bör ligga

kvar på kommunen. Möjligheten att få följa ärendet ''''''''hela

vägen'''''''' är en stor fördel. Kommunikation mellan

kommunernas miljö- och hälsoskyddskontor och

länsveterinären är en självklarhet som fungerar bra i dag.

Länsveterinären har en samlad bild och större erfarenhet,

varför möjlighet till rådfrågning måste finnas kvar när och

om kommunerna tar över.

4.21 Malmö kommun: Det är av stor vikt att

djurskyddstillsynen och det praktiska djurskyddsarbetet

sker lokalt och att verkställigheten delegeras så långt det är

möjligt med hänsyn till rättssäkerheten. För Malmös del,

med de djurskyddsproblem som storstaden har, är det av

stor vikt att djurskyddsinspektören kan agera snabbt.

Således bör omhändertagandefrågor enligt 31 och

32 §§ djurskyddslagen beslutas på kommunal nivå.

4.23 Hudiksvalls kommun anser att

försöksverksamheten med ökade kommunala befogenheter

vid tillsyn enligt djurskyddslagen skall permanentas efter år

1992. Samtliga kommuner bör kunna överta befogenheter

och ansvar, eventuellt efter ett samrådsförfarande med

länsstyrelsen.

Även om frikommunerna inte har utnyttjat de ökade

befogenheterna i någon större utsträckning är det viktigt att

möjligheten finns. Antagligen har bristande information

bidragit till att få har använt sig av befogenheten. I

brådskande djurskyddsfall kan möjligheten att fatta beslut

på kommunal nivå vara mycket värdefull.

Överklagningsmöjligheten till länsstyrelsen är en extra

garanti för rättssäkerheten. Veterinärmedicinsk

sakkunskap kan erhållas från

distriktsveterinärorganisationen.

4.25 Pajala kommun: Beslut enligt

djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur bör fattas

av miljö- och hälsoskyddsnämnden på grund av

att man har mycket god person- och lokalkännedom,

att man har veterinärmedicinsk expertis,

att man har gott samarbete med juridisk expertis på

länsstyrelsen samt

att ärenden handläggs snabbare.

4.26 Svenska kommunförbundet: Beslut enligt

djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur (29 §), att

omhänderta djur (31 och 32 §§) och att tillåta ägaren att

förfoga över omhändertagna djur (33 och 34 §§) fattas i dag

av länsstyrelsen. Detta leder många gånger till orimligt

långa handläggningstider i brådskande djurskyddsärenden.

Styrelsen anser att en kommun efter samråd med

länsstyrelsen frivilligt skall kunna överta länsstyrelsens

befogenheter enligt 29, 31, 32, 33 och 34 §§

djurskyddslagen. Därmed skulle beslut kunna fattas med

den snabbhet som krävs i sådana fall.

4.31 Försvarets sjukvårdsstyrelse: Beslut enligt

djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur (29 §), att

omhänderta djur (31 och 32 §§) och att tillåta ägare att

förfoga över omhändertagna djur (33 §) bör som i dag fattas

av länsstyrelse där såväl veterinärmedicinsk som juridisk

expertis ingår.

4.39 Svenska lantarbetareförbundet: Delegering

av beslut bör i så stor utsträckning som möjligt ske till den

operativa personalen eller i vissa fall kommunerna. Vi anser

att beslut som berör 29, 31 och 33 §§ bör ligga på

kommunnivå samt att beslut som berör 24 och 32 §§ bör

ligga på inspektörsnivå, allt i syfte att underlätta

beslutsgången för en snabb ärendehantering.

4.42 Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund:

Förbud att ha hand om djur bör som hittills utfärdas av

länsstyrelsen. Det rör sig om relativt få fall och det innebär

betydande inskränkningar för enskild person. Enligt vår

bedömning torde den kommunala kompetensen och

erfarenheten i regel vara alltför begränsad för att meddela

så allvarliga beslut.

5 Förbud att ha hand om djur samt omhändertagande av

djur

5.4 Statens livsmedelsverk instämmer med

jordbruksverket i att förbud om djurhållning skall vara

möjligt att meddela när det är nödvändigt från

djurskyddssynpunkt.

5.8 Kammarrätten i Sundsvall tillstyrker att

djurskyddslagen ändras så att beslut om omhändertagande

av djur kan fattas utan att beslut samtidigt fattas om

försäljning eller avlivning av djuren.

Kammarrätten delar jordbruksverkets uppfattning att

lagen bör ändras så att beslut om omhändertagande kan

fattas utan att beslut samtidigt fattas angående avlivning

eller försäljning av djuren. Den nuvarande lagstiftningen är

inte tillfredsställande och har enligt kammarrättens

erfarenhet åtminstone i några fall lett till att lagen frångåtts

på så sätt att det första beslutet inte innehållit något

förordnande om vad som skall ske med de omhändertagna

djuren.

Förbud att handha djur

Den fråga som behandlas i detta avsnitt, nämligen var

gränsen bör gå för att någon skall förbjudas att ha hand om

djur, är en politisk fråga som kammarrätten i och för sig inte

har att anlägga några synpunkter på. Kammarrätten vill i

detta sammanhang endast påpeka att regeringsrättens dom

i RÅ 1983 2:44 visserligen gavs innan nya djurskyddslagen

trädde i kraft men att 29 § djurskyddslagen enligt uttalande

i motiven inte har annan innebörd än den tidigare gällande

bestämmelsen angående samma fråga. Att det redovisade

motivuttalandet i prop. 1987/88:93 kommit att få den

betydelse som jordbruksverket anger och medfört en så

stark begränsning kan inte bedömas av kammarrätten

eftersom närmare hänvisning till aktuella domar saknas.

Vad gäller den prejudicerande dom från regeringsrätten

som finns, nämligen den ovan nämnda från år 1983, utvisar

den enligt kammarrättens mening att ett avgörande skall

ske utifrån den prognos angående fara för upprepad

vanvård som kan göras med ledning av utredningen i målet.

5.9 Sveriges lantbruksuniversitet:

Djurskyddslagen är alltför trubbig när det gäller

möjligheten att ta vanvårdade djur från en ägare eller

meddela förbud att ha hand om djur. Motivuttalanden från

år 1968 försvårar tillämpningen av djurskyddslagen och bör

därför snarast avföras genom ändring av lagen eller av

motiven bakom den aktuella lagparagrafen. Bristen på

korrespondens mellan utslag i brottmåls- och

förvaltningsdomstolar är också slående. Det är allmänt

stötande och från djurskyddssynpunkt helt oacceptabelt, att

personer som är dömda för djurplågeri, genom utslag i

förvaltningsdomstol får tillbaka djur, som genom beslut i

lägre instans tagits från vederbörande. Det bör övervägas,

huruvida den som är dömd för djurplågeri och då med

påföljd över en viss gräns inte också skall vara

diskvalificerad för fortsatt djurhållning åtminstone för viss

tid.

Oklarheten om den ekonomiska ansvarsfördelningen

mellan myndigheter vid omhändertagande av djur kan

verka hämmande på ambitionsnivån att agera och

motverkar djurskyddslagens intentioner. Denna fråga

måste därför snarast bringas till klarhet.

5.10 Statens veterinärmedicinska anstalt anser att

konstaterat (utdömt) djurplågeri i allmänhet bör leda till

djurhållningsförbud och att ekonomiska hänsyn endast i

yttersta undantagsfall må föranleda att djurhållningsförbud

ej utdöms.

[Omhändertagande av djur]. SVA ansluter sig till

jordbruksverkets uppfattning om behovet av en förtydligad

lagstiftning.

5.12 Länsstyrelsen i Stockholms län: Ett

djurskyddsärende initieras ofta av en akut situation. Djur

måste omhändertas omgående. Eftersom länsstyrelsen --

enligt den nya djurskyddslagen -- saknar möjligheter att

fatta interimistiska beslut om omhändertagande ligger

ansvaret för snabba omhändertaganden i dag hos polisen

eller kommunen. Erfarenheterna från tillämpningen av den

nya djurskyddslagen visar att det i vissa fall skulle ha gagnat

djurskyddsintresset om länsstyrelsen haft kvar denna

beslutsrätt.

Kammarrätten har, med stöd av uttalandena i prop.

1968:170 och 1987/88:93, i ett antal ärenden undanröjt

länsstyrelsebeslut om förbud att ha hand om djur.

Länsstyrelsen delar jordbruksverkets synpunkter

beträffande önskvärdheten om en praxisändring. Enligt

länsstyrelsen visar hittillsvarande överrättspraxis att de

grundläggande bestämmelserna i djurskyddslagen -- att

skydda djur mot onödigt lidande och sjukdom -- inte fått

tillräcklig tyngd.

5.13 Länsstyrelsen i Östergötlands län: Den

problembeskrivning som lämnas i rapporten [förbud att ha

hand om djur] överensstämmer i flertalet avseenden med

länsstyrelsens uppfattning. De motivuttalanden till

förbudsbestämmelsen som gavs vid dess tillkomst är inte

längre relevanta och kan verka starkt hämmande på en

effektiv tillämpning av lagen. Det bör därför klargöras att

en strängare tillämpning nu erfordras.

I ärenden som gäller omhändertagande av djur är

situationen ofta den att ett skyndsamt beslut synes

nödvändigt av djurskyddsskäl trots att ärendet inte är

färdigutrett. Kommunicering och andra erforderliga

kontakter kan i många fall kräva avsevärd tid och det kan

inte anses tillfredsställande att till synes uppenbart

nödvändiga tvångsåtgärder fördröjs. Det kan å andra sidan

aldrig helt uteslutas att en fullständig utredning med

kommunicering ger underlag för ett annorlunda beslut än

det som primärt synes riktigt. För att tillmötesgå såväl

kravet på snabba åtgärder motiverade av djurskyddsskäl

som kravet på hög rättssäkerhet bör därför finnas möjlighet

att fatta ett interimistiskt beslut om omhändertagande

enligt 31 § djurskyddslagen, följt av ett slutgiltigt beslut när

ärendet är färdigberett och kommunicering verkställd.

Någon direkt koppling mellan 16 kap. 13 § brottsbalken

och djurskyddslagens förbudsbestämmelser finns inte.

Detta upplevs som en brist. Fällande dom för djurplågeri

bör automatiskt föranleda prövning enligt djurskyddslagen

av den dömdes lämplighet att ha hand om djur.

Länsstyrelsen tillstyrker därför förslaget att domar i

djurplågerimål regelmässigt skall översändas till

tillsynsmyndigheterna för djurskyddet.

Härutöver vill länsstyrelsen peka på de problem som kan

uppkomma genom sekretesslagens bestämmelser. I

ärenden som rör vanvård av djur är sociala myndigheterna

ofta inkopplade. På grund av sekretessbestämmelserna

anser de sig ofta förhindrade att bistå med för

djurskyddsutredningen grundläggande uppgifter,

exempelvis djurägarens bostads- eller vistelseadress. I fall

där omhändertagande av barn för samhällsvård övervägs

förekommer inte sällan också djur som far illa. Ett utökat

samarbete mellan olika kommunala nämnder kan då

erfordras. Enligt länsstyrelsens mening bör sådana onödiga

hinder undanröjas, som sekretesslagstiftningen kan

innebära, för en effektiv tillämpning av djurskyddslagen

och för ett erforderligt samarbete mellan olika

beslutsfattare.

5.14 Länsstyrelsen i Kalmar län delar

jordbruksverkets uppfattning att det råder

tolkningsproblem från vilken av de inblandade

myndigheterna som medel skall förskotteras för

kostnadstäckning för omhändertagna djur.

Enligt länsstyrelsens uppfattning skall det vara

polismyndigheten, som verkställer omhändertagandet samt

även svarar för djurens försäljning eller avlivning, som skall

av allmänna medel förskottera ifrågavarande kostnader.

Länsstyrelsen avstyrker förslaget att endast

djurskyddsskäl skall ligga till grund för förbud att ha hand

om djur. Även om djurskyddsskälen är mest angelägna vid

en förbudsprövning så måste andra verkningar för den

enskilde få inverka på beslutet, exempelvis

försörjningsmöjligheter och konvalescens efter sjukdom.

Det är ofrånkomligt att många skäl vägs in i beslutet. Om

nu kammarrätterna upphäver länsstyrelsernas beslut om

förbud att ha hand om djur med motiveringen att förbudet

ingriper i den enskildes försörjningsmöjligheter och med

hänvisning till propositionen till ny djurskyddslag m.m.

torde det vara fullt tillräckligt att regeringen utvecklar

förbudsmotiveringarna närmare. Innan nya motiveringar

lämnas så skulle en s.k. hearing med några länsstyrelser

vara befogad även om frågan diskuterades i ett mycket

större sammanhang vid symposiet i Jönköping i maj 1991.

Länsstyrelsen tillstyrker förslaget att beslut om

omhändertagande av djur får ske i två led -- ett

interimistiskt och ett slutligt beslut.

-- -- -- Bestämmelsen skulle kunna ges en utformning av

förslagsvis följande innebörd:

Länsstyrelsen äger i fall som avses i 31 och 32 §§

djurskyddslagen förordna att beslut om omhändertagande

av djur skall verkställas omedelbart resp. fortsätta att gälla

i avvaktan på länsstyrelsens slutliga beslut.

34 § djurskyddslagen bör även ändras så, att när

länsstyrelsen meddelar slutligt beslut om omhändertagande

av djur skall det i detta beslut fastställas om djuret skall

säljas eller avlivas.

5.15 Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att det är

en fördel att kommunen kan besluta om det omedelbara

omhändertagandet av djuren. Kommunen har tillsynen på

det lokala planet och har dessutom ofta tidigare haft direkta

kontakter med den djurägare för vilken det krävs ett sådant

ingripande. De problem som uppkommer då det krävs ett

snabbt ingripande från kommunen -- då hela nämnden skall

sammankallas -- kan lösas genom delegation av

beslutanderätten. Länsstyrelsen anser att det är viktigt att

man från centralt håll betonar denna möjlighet. I annat fall

löses delegationsproblematiken i regel inte förrän man

inom kommunen ställts inför en faktisk situation som kräver

ett snabbt ingripande.

För det fall att länsstyrelsen skall kunna utnyttja sin

möjlighet till omedelbart omhändertagande enligt 32 §

djurskyddslagen krävs att det klart framgår av lagtexten att

länsstyrelsen kan fatta ett interimistiskt beslut.

Oklarheten om vem som skall betala för omhändertagna

djur och det vidare förfarandet som gäller

ersättningsfrågorna har i vissa fall medfört en fördröjning

av omhändertagandet av övergivna eller vanvårdade djur.

Länsstyrelsen anser att dessa frågor kan lösas genom

tillämpningsföreskrifter med stöd av 59 § djurskyddslagen.

Jordbruksverket anser att det är angeläget att förbud att

ha hand om djur kan meddelas fast att det innebär ändrade

försörjningsmöjligheter för den enskilde.

Länsstyrelsen anser att det från djurskyddssynpunkt är

ytterst betydelsefullt att man konstaterar att detta är

möjligt.

I och för sig är bestämmelsen om förbud att ha hand om

djur, 29 § djurskyddslagen, i dess nuvarande lydelse fullt

tillräcklig för ett ingripande. Önskvärt är dock att

överprövande domstol tar mer hänsyn till

djurskyddsaspekter än djurägarens möjligheter att försörja

sig. Ett sätt är att i lagtexten eller tillämpningsföreskrifter

ange att en dom på djurplågeri är en grund för förbud att ha

hand om djur. En precisering av detta i lagtexten skulle

dock innebära att man måste dra en generell gräns för att

samtliga fällande domar på djurplågeri eller endast

allvarligare brott skall medföra djurhållningsförbud. Vidare

kan det ifrågasättas om även mycket gamla domar skall

utgöra grund för förbud.

Enligt 29 § djurskyddslagen får länsstyrelsen meddela

förbud att ha hand om djur eller ett visst slag av djur.

Länsstyrelsen anser att det erfordras ett klargörande om

denna bestämmelse skall tillämpas -- alternativt 26 § samma

lag -- vid en begränsning av antalet djur i t.ex. en större

djurbesättning. Kammarrätten har vid olika tillfällen --

olika avdelningar -- haft skilda uppfattningar i fråga om val

av lagrum, vilket inneburit återförvisning eller upphävande

av länsstyrelsens beslut.

Vad gäller överprövning av beslut anser länsstyrelsen att

det bör framhållas att man även i förvaltningsdomstolarna i

större utsträckning bör inhämta utlåtande av sakkunniga

inom området för djurskydd.

5.17 Länsstyrelsen i Västerbottens län har -- med

anledning av nedan citerade Jo-uttalande -- uppfattat att

försörjningsmöjligheter inte får inverka på beslut om

förbud att ha hand om djur.

I ett beslut (dnr 2676-1989) angående pälsdjurs

uppfödning har Jo gjort följande uttalande:

''''''''De av riksdagen genom antagandet av djurskyddslagen

beslutade föreskrifterna skall självfallet tillämpas enligt sin

lydelse''''''''. . .

''''''''Lagförarbeten lämnar viktig information beträffande

avsikterna med lagstiftningen etc. och kan vid oklarhet

lämna vägledning vid tillämpningen av olika stadganden; en

tydlig föreskrift rubbas emellertid aldrig av

motivuttalanden, som pekar åt annat håll''''''''.

5.18 Haninge kommun vill särskilt betona vikten

av klargörande när det gäller lagstiftningen beträffande

förbud att ha hand om djur och omhändertagande av djur

samt ansvaret för kostnadstäckningen för omhändertagna

djur. Polismyndighetens ansvar och roll behöver också

klarläggas.

5.22 Mullsjö kommun: [Omhändertagande av

djur]. Lagstiftningen bör förtydligas.

Om det är angeläget från djurskyddssynpunkt måste

förbud att ha hand om djur kunna meddelas.

Polismyndighet bör ha en central instruktion för hur

djurskyddsärenden enligt djurskyddslagen och

brottsbalken skall handläggas.

5.23 Hudiksvalls kommun stöder förslaget om

tillämpningsföreskrifter för omhändertagande av djur och

för förbud att ha hand om djur. Intentionerna i

lagstiftningen bör då bli lättare att uppfylla.

Kommunen har hitintills inte upplevt några problem

med kostnadstäckning för omhändertagna djur. I samarbete

med polismyndigheten har lösningar hittats. Om problem

finns är det dock av vikt med klarlägganden.

5.24 Umeå kommun tycker det är mycket

angeläget att förbud att ha hand om djur meddelas om det

är nödvändigt från djurskyddssynpunkt. Det är helt

orimligt att försörjningsmöjligheter o.d. för den enskilde

skall påverka beslutet om förbud eftersom då skyddet för

djuren sätts ur spel.

5.25 Pajala kommun: Domstolarnas syn på

djurplågeriärenden måste ändras. Vid två skilda ärenden, i

Pajala kommun, som prövats i domstol har de åtalade friats,

trots att uppenbara brott mot djurskyddslagen begåtts. Vid

de båda aktuella tillfällena (hjärtstick på ren;

knivkastrering av ren) har djurskyddsinspektören varit

åsynavittne. Det synes vara meningslöst att utöva

djurskyddstillsyn när inte ens så uppenbara brott beivras.

Den som döms för djurplågeri skall vara diskvalificerad

för fortsatt djurhållning.

5.26 Svenska kommunförbundet: Jordbruksverket

anser att lagstiftningen om omhändertagande av djur måste

förtydligas så att beslutsfattandet kan ske i två steg -- ett

interimistiskt beslut och ett slutligt beslut när alla fakta

föreligger. Jordbruksverket anser vidare att det är angeläget

att förbud att ha hand om djur kan meddelas om det är

nödvändigt från djurskyddssynpunkt. I dessa fall bör inte

ägarens försörjningsmöjligheter eller övriga verkningar för

den enskilde få inverka på beslutet.

Styrelsen [Kommunförbundets] delar jordbruksverkets

uppfattning i dessa frågor. Det måste tillskapas en klarare

rättspraxis vid fall av grov vanvård och djurplågeri. Många

gånger läggs uppenbara djurplågerifall eller förbud att ha

djur ner eller återförvisas på grund av formella skäl. Djuren

får inte åsamkas onödigt lidande. Det behövs utbildning av

och information till åklagare, kammarjurister och polis i

sådana djurskyddsfrågor.

Styrelsen vill betona att ett krav som måste ställas är att

ett veterinärmedicinskt utlåtande skall föreligga innan en

kammarrätt eller regeringsrätten ändrar beslut i

djurskyddsärenden.

Enligt styrelsen bör regeringen ändra lydelsen i 32 §

djurskyddslagen så att det framgår att, vid omedelbart

omhändertagande av djur, länsstyrelsen kan besluta att

försäljning eller avlivning som inte är betingad av 30 § får

anstå tills alla fakta föreligger.

Regeringen bör också ta initiativ till utmönstring av

äldre motivuttalanden till djurskyddslagens 29 § så att

omsorgen om djuren får en mer avgörande betydelse än

''''''''försörjningsmöjligheter och verkningar i övrigt''''''''.

Styrelsen vill härvid erinra om att polismyndigheten

enligt nuvarande rättspraxis inte omedelbart kan

omhänderta ett djur från en person som har förbud att

handha djur enligt 29 §. I stället igångsätts en utdragen

process med nytt omhändertagandebeslut som skall föregås

av kommunicering. Detta är mycket otillfredsställande.

Styrelsen anser att kostnadsansvaret vid

omhändertagande av djur måste klarläggas. Statsmedel

måste täcka kostnaderna eller också måste någon form av

försäkringslösning urformas eller fond inrättas.

5.27 AB Trav och Galopp, 5.37 Svenska

galoppsportens centralförbund, 5.41 Svenska travsportens

centralförbund: Beträffande omhändertagande av djur

och förbud mot djurhållning delar vi helt verkets

uppfattning.

5.30 Föreningarna djurens vänners

riksorganisation: Med tacksamhet biträder vi statens

jordbruksverks lagda förslag om ändringar i

djurskyddslagens gällande 32, 30 och 29 §§, samt övriga

förslag till förändringar, som kan bespara djuren åratal av

lidande. Det vore även önskvärt, att det fanns tvingande

bestämmelser för tings-, hov- och kammarrätt att adjungera

sakkunnig veterinär, då vanvårds- eller djurplågerifall skall

behandlas, samt att sådana ärenden alltid skall behandlas

med förtur.

5.31 Försvarets sjukvårdsstyrelse: Den som blir

fälld enligt brottsbalken 16 kap. 13 § bör regelmässigt bli

avstängd från fortsatt djurhållning.

5.32 Lantbrukarnas riksförbund tillstyrker

förslaget att lagstiftningen bör förtydligas så att ett snabbt

beslutsfattande blir möjligt då omhändertagande av djur är

aktuellt. Vidare tillstyrker LRF att förbud att ha hand om

djur skall kunna meddelas om det är nödvändigt från

djurskyddssynpunkt. I dessa fall bör inte djurägarens

försörjningsmöjligheter få påverka beslutet.

5.36 Svenska djurskyddsföreningen instämmer till

fullo i jordbruksverkets uttalande, att djurskyddslagens 29 §

bör förtydligas, så att fällande dom i domstol rörande brott

enligt brottsbalkens 16 kap. 13 § kan anses utgöra grund för

länsstyrelsen att meddela förbud att ha hand om djur. Den

som gjort sig skyldig till djurplågeri i form av vanvård,

misshandel eller på annat sätt, måste anses ha förverkat sin

rätt att handha djur.

Föreningen vill också uttala sin tillfredsställelse över, att

jordbruksverket för kammarrätt och regeringsrätt skall

påtala vikten av att förbudsprövningar och

omhändertagandebeslut skall tas med förtursrätt. Den

ekonomiska ansvarsfördelningen mellan olika myndigheter

vid omhändertagande av djur är som jordbruksverket

framhåller i stort behov av ett klarläggande.

5.38 Svenska kennelklubben: Som framkommer

på ett flertal ställen i rapporten är nuvarande ordning med

möjligheterna till omedelbart omhändertagande samt att

utdöma förbud att hålla djur vid grav vanvård starkt

kringskurna. SKK delar uppfattningen att klara och

otvetydiga lagregler måste arbetas fram för att vanvård av

hundar snabbare och definitivt skall kunna stoppas.

5.39 Svenska lantarbetareförbundet: Vid

uppenbar vanvård av djur skall dessa kunna omhändertagas

omedelbart och ansvarig skall för all framtid förbjudas att

handha djur. Kostnader för omhändertagandet bör i första

hand bestridas av ansvarig djurägare och i andra hand av

den fasta avgiften för djurskyddstillsynen.

5.42 Sveriges djurskyddsföreningars riksförbund:

Inom SDR delar vi de uppfattningar som förs fram i

rapporten beträffande omhändertagande och förbud.

Vi anser dock att svårigheterna vid handläggning enligt

nuvarande lagstiftning ibland överdrivs. Det handlar

egentligen om att verkligen tillämpa gällande lagstiftning.

En mer offensiv handläggning av djurskyddsärenden på

såväl lokal som regional nivå kan redan i nuläget innebära

uppenbara förbättringar. SDR vill understryka att

djurskyddslagen skall tillämpas enligt sin lydelse.

Begränsningar med hänsyn till ekonomiska intressen finns

inte i lagtexten.

Vi instämmer i den kritik som riktas mot kammarrättens

långa handläggningstider. Vi anser också att kammarrättens

handläggning skall begränsas till granskning av formalia.

Det kan inte vara kammarrättens uppgift att göra

bedömningar i själva sakfrågan. Det finns ingen anledning

att ifrågasätta den regionala kompetensen som inte finns i

kammarrätten.

SDR ser för närvarande ingen möjlighet att förenkla

handläggningen av djurskyddsärenden, vilket enligt vår

mening förutsätter ändring i förvaltningslagen. Vi är

givetvis positiva till alla förändringar som kan förkorta

handläggningstiden men anser det självklart att alla

förändringar av lagstiftningen måste ske med bibehållen

rättssäkerhet för den enskilde.

Kommunikation mellan domstol och länsstyrelse i

djurskyddsmål bör vara obligatorisk.

Bilaga 3

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i djurskyddslagen (1988:534)

Härigenom föreskrivs att 4, 29, 34 och 39 §§

djurskyddslagen (1988:534) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §1

Djur som föds upp eller Djur som föds upp eller

hålls för produktion av hålls för produktion av

livsmedel, ull, skinn eller livsmedel, ull, skinn eller

pälsar skall hållas och pälsar eller för att

skötas i en god användas i tävling skall

djurmiljö och på ett hållas och skötas i en

sådant sätt att det god djurmiljö och på ett

främjar deras hälsa och sådant sätt att det

ger dem möjlighet att bete främjar deras hälsa och

sig naturligt. ger dem möjlighet att bete

 sig naturligt.

 Regeringen eller, efter

regeringens

bemyndigande,

jordbruksverket får meddela ytterligare föreskrifter om hur

sådana djur skall hållas och skötas.

29 §

Länsstyrelsen får Länsstyrelsen skall meddela

meddela förbud att ha hand förbud att ha hand om djur

om djur eller ett visst slag eller ett visst slag av djur

av djur för den som för den som

1. inte följer ett beslut som en tillsynsmyndighet har

meddelat enligt 26 § och som är av väsentlig betydelse från

djurskyddssynpunkt,

2. allvarligt har försummat tillsynen eller vården av

ett djur, eller

3. har misshandlat ett djur.

 Förbud skall inte meddelas,

 om det kan antas att en

 sådan omständighet eller

 händelse inte kommer att

 upprepas.

 Om den mot vilken förbudet

riktas är

ägare av djuret,

får länsstyrelsen dessutom ålägga honom att göra sig av med

det och förbjuda honom att skaffa djur över huvud taget

eller ett visst slag av djur.

Förbudet kan avse viss tid eller gälla tills vidare.

34 §

När länsstyrelsen När länsstyrelsen

beslutar om omhändertagande beslutar om omhändertagande

av djur, skall det i beslutet av djur, skall

fastställas om djuret skall länsstyrelsen snarast

säljas eller avlivas. fastställa om djuret skall

 säljas eller avlivas.

 Om länsstyrelsen har beslutat

att djuret

 skall säljas och

om det visar sig att beslutet inte kan verkställas, får

länsstyrelsen i stället besluta att djuret skall avlivas.

Djuret skall avlivas eller säljas genom

polismyndighetens försorg.

39 §2

Beslut som avses i 29, 31 och Beslut som avses i 29, 31, 32

32 §§ gäller och 34 §§ gäller

omedelbart, om inte omedelbart, om inte

myndigheten bestämmer myndigheten bestämmer

något annat. något annat.

 En myndighet får i annat fall

bestämma

att ett beslut

skall gälla även om det överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

Bilaga 4

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-05-12

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl,

justitierådet Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders

Swartling.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 7 maj

1992 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om

ändring i djurskyddslagen (1988:534).

Förslaget har inför lagrådet föredragits av

hovrättsassessorn Kerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av

lagrådet:

Av redaktionella skäl förordar lagrådet att 29 § andra

stycket får lyda: ''''''''Förbud skall inte meddelas, om det kan

antas att ett upprepande inte kommer att inträffa.''''''''

I övrigt lämnas förslaget utan erinran.

1 Senaste lydelse 1991:404.

2 Senaste lydelse 1991:404.

Innehållsförteckning

Proposition 1

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Lagförslag 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21

maj 1992 5

1 Ärendet och dess beredning 5

2 Allmänna utgångspunkter 6

2.1 Bakgrund 6

2.2 Den nuvarande lokala djurskyddstillsynen 7

3 Allmänna överväganden 10

3.1 Skärpta djurskyddskrav när det

gäller tävlingsdjur 16

3.2 Förbudet att ha hand om djur skärps 17

3.3 Ny beslutsordning vid

omhändertagande av djur 21

3.4 Försöksverksamhet med ökade kommunala

befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen 22

4 Upprättade lagförslag 23

5 Hemställan 24

6 Beslut 24

Bilaga 1 Jordbruksverkets förslag i fråga om

författningsändringar 25

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttrandena över

Statens jordbruksverks rapport (1992:3) Tillsyn enligt

djurskyddslagen 1991 26

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 65

Bilaga 4 Utdrag ur lagrådets protokoll den 12 maj

1992 67

bruksverks rapport (1992:3) Tillsyn enligt djurskyddsla