Regeringens proposition

1996/97:136

Ny ellag

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 22 maj 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Närings- och handelsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att bestämmelserna i lagen (1902:71 s. 1)

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar (ellagen)

och i lagen (1994:618) om handel med el, m.m. (elhandelslagen) förs

samman till en ny ellag. Den nya lagen skall reglera bl.a. verksamheter

avseende produktion, överföring och användning av el.

I förslaget till ny ellag baseras det materiella innehållet på den

nuvarande ellagens bestämmelser om nätkoncession, nätverksamhet och

nättariffer, skyddsåtgärder och skadestånd, elsäkerhetsåtgärder, tillsyn

m.m.

Grundläggande i ellagstiftningen är att det krävs tillstånd (nätkonces-

sion) för att dra fram eller använda elektrisk starkströmsledning. Den

nuvarande ellagens bestämmelser om nätkoncession förs över till den nya

ellagen med vissa ändringar vad gäller tillämpningen av plan- och

bygglagen samt naturresurslagen vid prövning av nätkoncession. I

propositionen föreslås vidare vissa mindre ändringar av bestämmelserna,

bl.a. i fråga om meddelande av nätkoncession och förlängning av

giltighetstiden för en nätkoncession. Frågan om tvångsförvaltning i

samband med återkallelse av nätkoncession skall utredas ytterligare.

De delar av gällande ellagstiftning som infördes till följd av 1995 års

elmarknadsreform förs över till den nya lagen i huvudsak oförändrade.

Detta gäller bestämmelser om nätverksamhet, nättariffer, leverans-

koncession, kommunala elföretag samt systemansvar och balansansvar.

Det föreslås en utvidgning av Svenska kraftnäts befogenheter att utöva

systemansvaret.

Bestämmelser om utlandshandel kompletteras enligt förslaget med en

regel som syftar till att stärka samhällskontrollen över tillkommande

utlandsförbindelser.

Den nuvarande ellagens bestämmelser om skyddsåtgärder tar främst

sikte på elektriska anläggningars inverkan på andra elektriska

anläggningar. Elsäkerhet i övrigt regleras enligt föreskrifter av Elsäker-

hetsverket i enlighet med ett bemyndigande i ellagen. Bestämmelserna

om skyddsåtgärder föreslås i huvudsak föras över oförändrade till den

nya ellagen. Skyddsåtgärder föreslås i fortsättningen även gälla elektriska

anläggningars inverkan på vissa rörledningar.

Den nuvarande ellagens bestämmelser om skadestånd reglerar skador

orsakade av inverkan av elektrisk ström från anläggningar som omfattas

av lagen. Särskilda regler finns för skador orsakade av bristande

elkvalitet. Nu gällande bestämmelser om skadestånd är i vissa stycken

ålderdomligt utformade och svårtillgängliga. Skadeståndsbestämm-

elserna föreslås överföras i huvudsak oförändrade till den nya ellagen

men anpassas till de nuvarande förhållandena på elmarknaden. Systemet

med s.k. strikt ansvar för person- och sakskada som har orsakats genom

inverkan av el från en elektrisk anläggning behålls som huvudprincip.

Regelverket för elmarknaden skall enligt förslaget kompletteras genom

att bestämmelser om konsumentskydd vid köp av el förs in i den nya

ellagen. De föreslagna bestämmelserna gäller dels konsumentskydd vid

avstängning av el, dels konsumentskydd vid s.k. kvantitativa drift-

störningar, dvs. avbruten elöverföring på grund av t.ex. tekniska orsaker

eller kabelbrott.

Nätmyndigheten vid Närings- och teknikutvecklingsverket, Elsäker-

hetsverkets och Affärsverket svenska kraftnät har tillsynen över att

ellagen och elhandelslagen följs. Inga förändringar föreslås av myndig-

hetsfunktionerna i den nya ellagen, men tillsynsbestämmelserna

preciseras i vissa avseenden.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 1

2 Lagtext 1

2.1 Förslag till ellag 1

2.2 Förslag till lag om ändring i elberedskapslagen

(1997:000) 1

3 Ärendet och dess beredning 1

4 En ny ellagstiftning 1

4.1 Behovet av en ny lagstiftning 1

4.2 Lagstiftningens omfattning och huvudsakliga innehåll 1

5 Bestämmelser om nätkoncession 1

5.1 Inledning 1

5.2 Tillämpning av plan- och bygglagen och

naturresurslagen vid prövning av ansökan om ny

nätkoncession 1

5.3 Tidsbegränsade nätkoncessioner 1

5.4 Förlängning av giltighetstiden för nätkoncession 1

5.5 Vissa frågor rörande nät som innehas utan stöd av

nätkoncession 1

5.6 Tvångsförvaltning vid återkallelse av nätkoncession 1

5.7 Tillstånd att ta ledning ur bruk 1

5.8 Bestämmelser om flyttning av ledningar, m.m. 1

6 Nätverksamhet m.m. 1

7 Nättariffer 1

8 Leveranskoncession 1

9 Utrikeshandeln med el 1

9.1 Inledning 1

9.2 Koncession för utlandshandel med el 1

9.3 Prövning av tillkommande utlandsförbindelser 1

10 Kommunala elföretag 1

11 Systemansvar och balansansvar 1

12 Elskador och skyddsåtgärder 1

12.1 Skydd mot elskador 1

12.2 Prioritetsprincipen 1

13 Skadestånd vid elskador 1

13.1 Inledning 1

13.2 Principen om strikt ansvar 1

13.3 Undantag från ellagens huvudregel om strikt

skadeståndsansvar 1

13.4 Produktansvar 1

13.5 Skadeståndsansvaret mellan innehavare av elektriska

anläggningar 1

13.6 Skadelidandens medvållande 1

13.7 Regressrätt 1

14 Konsumentskydd 1

14.1 Konsumentskydd på elmarknaden 1

14.2 Konsumentskyddet vid avstängning av el på grund av

konsumentens avtalsbrott 1

14.3 Underrättelse vid förutsebara avbrott i överföringen 1

14.4 Konsumentens rätt till ersättning i vissa fall vid avbrott i

överföringen av el 1

15 Tillsyn m.m 1

15.1 Myndigheternas tillsyn 1

15.2 Särskilt om tillsyn som avser elsäkerhet 1

16 Handel med el 1

17 Författningskommentar 1

Bilaga 1 Sammanfattning av Ellagstiftningsutredningens

 slutbetänkande Ny ellag (SOU 1995:108)..................... 203

Bilaga 2 Ellagstiftningsutredningens förslag till ny ellag............

213

Bilaga 3 Sammanställning av remissyttranden över Ellagstift-

 ningsutredningens slutbetänkande

 Ny ellag (SOU 1995:108)..............................................

236

Bilaga 4 Sammanfattning av Elbörsutredningens betänkande

 Regler för handel med el (SOU 1996:49)...................... 248

Bilaga 5 Elbörsutredningens

lagförslag....................................... 257

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser vid remiss-

behandling av betänkandet Regler för handel

med el (SOU 1996:49)................................................... 264

Bilaga 7 Sammanfattning av utredningen om konsument-

 skydd vid leverans av el - betänkandet Konsument-

 skydd på elmarknaden (SOU 1996:104)........................ 265

Bilaga 8 Utredningen om konsumentskydd vid leverans av

 el -

lagförslag.................................................................. 269

Bilaga 9 Förteckning över remissinstanser vid remiss-

behandling av betänkandet Konsument-

skydd på elmarknaden (SOU 1996:104)........................ 271

Bilaga 10 Sammanfattning av Närings- och teknikutveck-

 lingsverkets rapport Icke koncessionspliktiga nät......... 272

Bilaga 11 Närings- och teknikutvecklingsverkets lagförslag......... 275

Bilaga 12 Förteckning över deltagare vid remissmöte om

rapporten Icke koncessionspliktiga nät.......................... 276

Bilaga 13 Lagrådsremissens

lagförslag.......................................... 277

Bilaga 14 Lagrådets

yttrande.......................................................... 300

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 22 maj 1997 ................................................................

................... 308

Rättsdatablad...................................................................

...................... 309

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

l. antar regeringens förslag till ellag,

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i elberedskapslagen

(1997:000).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till ellag

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

Lagens tillämpningsområde

1 § I denna lag ges föreskrifter om elektriska anläggningar, om handel

med el i vissa fall samt om elsäkerhet.

Definitioner

2 § Med elektrisk anläggning avses i denna lag en anläggning med däri

ingående särskilda föremål för produktion, överföring eller användning

av el.

Om olika delar av en och samma anläggning har skilda innehavare,

anses varje sådan del som en särskild anläggning. Om en anläggning för

användning av el är ansluten till en eller flera andra sådana anläggningar

och är anläggningarna i samma innehavares hand, skall anläggningarna

anses som en och samma anläggning.

3 § Elektriska anläggningar indelas med hänsyn till farlighetsgraden i

starkströmsanläggningar och svagströmsanläggningar.

Närmare bestämmelser om denna indelning meddelas av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

4 § Med nätverksamhet avses att ställa elektriska starkströmsledningar

till förfogande för överföring av el. Till nätverksamhet hör också

projektering, byggande och underhåll av ledningar, ställverk och

transformatorstationer, anslutning av elektriska anläggningar, mätning av

överförd effekt och energi samt annan verksamhet som behövs för att

överföra el på det elektriska nätet.

Med anslutning av elektriska anläggningar avses också återinkoppling

av en befintlig anläggning och höjning av avtalad effekt i inmatnings-

eller uttagspunkt.

5 § Med nättariff avses avgifter och övriga villkor för överföring av el

och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät.

6 § Regeringen skall utse en myndighet som skall handlägga de frågor

som enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd

av lagen ligger på nätmyndigheten.

2 kap. Nätkoncession m.m.

Allmänt om nätkoncession

1 § En elektrisk starkströmsledning får inte byggas eller användas utan

tillstånd (nätkoncession) av regeringen. Till byggandet av en ledning

räknas även schaktning, skogsavverkning eller liknande åtgärder för att

bereda plats för ledningen.

Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om

nätkoncession som inte avser en utlandsförbindelse.

2 § En nätkoncession skall avse en ledning med i huvudsak bestämd

sträckning (nätkoncession för linje) eller ett ledningsnät inom ett visst

område (nätkoncession för område).

I ett beslut om nätkoncession för område skall en högsta tillåtna

spänning för ledningsnätet anges.

3 § En transformator- eller kopplingsstation som skall anslutas till en

eller flera nya ledningar för vilka det krävs nätkoncession för linje får

inte börja byggas förrän nätkoncession har meddelats för byggande av

minst en av de nya ledningarna.

4 § Regeringen får föreskriva undantag från kravet på nätkoncession

enligt 1 § och förbudet att börja bygga enligt 3 § i fråga om vissa slag av

ledningar eller stationer eller i fråga om ledningar eller stationer inom

vissa områden. En sådan föreskrift får dock inte avse utlandsförbindelser.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får

i det enskilda fallet medge undantag från kravet på nätkoncession enligt

1 §. Undantag får medges bara för ledningar som är i bruk den 1 januari

1998. Undantag skall medges för en bestämd tid, som kan förlängas.

5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får, om det finns särskilda skäl, medge att en elektrisk starkströmsledning

får byggas redan innan behövlig nätkoncession har meddelats eller att en

transformator- eller kopplingsstation får byggas utan hinder av

bestämmelsen i 3 §. När en sådan ledning är färdig att tas i bruk får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

medge att ledningen används tills vidare under högst tre år i avvaktan på

att ansökan om nätkoncession slutligt avgörs.

Förutsättningar för meddelande av nätkoncession

6 § Nätkoncession får meddelas endast om anläggningen är lämplig från

allmän synpunkt.

7 § En nätkoncession för linje får endast om det finns särskilda skäl

meddelas för en ledning som är avsedd för spänning som inte överstiger

högsta tillåtna spänning för de områden med nätkoncession som berörs

av ledningen.

8 § En nätkoncession för linje får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Vid prövning av frågor om meddelande av nätkoncession för linje skall

lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. tillämpas.

9 § Nätkoncession för område får meddelas endast om området utgör en

med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet. Nätkoncession får inte

meddelas för ett område som helt eller delvis sammanfaller med ett annat

koncessionsområde.

10 § Nätkoncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet. Nätkoncession för område får beviljas

endast den som dessutom är lämplig att bedriva nätverksamhet inom det

begärda området.

Nätkoncession för en utlandsförbindelse får beviljas endast den som

innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav.

Nätkoncession får dock beviljas även andra om ledningen är av mindre

betydelse för det samlade överföringsnätet till utlandet.

Villkor för nätkoncession

11 § En nätkoncession skall förenas med de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och enskild rätt samt med de villkor för an-

läggningens utförande och nyttjande som behövs av säkerhetsskäl eller

som av annat skäl behövs från allmän synpunkt.

12 § Gränserna för en nätkoncession för område får ändras av nät-

myndigheten, om det behövs för en ändamålsenlig nätverksamhet och det

kan ske utan synnerlig olägenhet för koncessionshavaren.

Nätkoncessions giltighetstid

13 § En nätkoncession skall meddelas för fyrtio år, om den avser linje,

och för tjugofem år, om den avser område. Om det finns särskilda skäl

eller om sökanden begär det, får kortare tid bestämmas.

Förlängning av giltighetstiden

14 § Nätkoncessionens giltighetstid får på ansökan av koncessions-

havaren förlängas med fyrtio år i taget, om nätkoncessionen avser linje,

och med tjugofem år i taget, om den avser område. Om det finns

särskilda skäl eller om sökanden begär det, får kortare tid bestämmas.

I ett ärende om förlängning av giltighetstiden skall 2 § andra stycket

och 6 - 11 §§ tillämpas.

Ansökan om förlängning av giltighetstiden skall göras senast två år

före koncessionstidens utgång. Nätkoncessionen gäller till dess att ansök-

ningen har prövats slutligt.

Om det finns särskilda skäl, får en nätkoncessions giltighetstid

förlängas även om giltighetstiden inte har löpt ut.

15 § Om det finns särskilda skäl får, på ansökan av koncessionshavaren,

en nätkoncessions giltighetstid förlängas tillfälligt på oförändrade villkor.

En tillfällig förlängning får meddelas för högst fem år.

Ett ärende enligt första stycket får avgöras utan att någon annan än

sökanden haft tillfälle att yttra sig.

Överlåtelse och upphörande av nätkoncession

16 § En nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen.

Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om

överlåtelse av nätkoncession som inte avser en utlandsförbindelse.

Vid prövning av en ansökan om överlåtelse av nätkoncession skall

10 § tillämpas.

17 § En koncessionshavare får tillfälligt ta en ledning som omfattas av

nätkoncession för linje ur bruk. Ledningen får dock inte vara ur bruk

längre tid än sammanlagt tre år utan tillstånd av regeringen. Regeringen

får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om tillstånd att tillfälligt

ta en ledning ur bruk om ledningen inte utgör en utlandförbindelse.

Tillstånd enligt första stycket får inte meddelas, om det är olämpligt ur

elförsörjningssynpunkt. Ett tillstånd skall meddelas för viss tid.

18 § En nätkoncession får återkallas helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett ledningsnät inte längre behövs för en säker

elförsörjning, eller

2. om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen eller enligt villkor i nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten.

Avser nätkoncessionen en utlandsförbindelse, prövas dock frågan om

återkallelse av regeringen.

19 § Om en nätkoncession upphör att gälla, är den som senast haft

nätkoncessionen skyldig att ta bort ledningen med tillhörande

anläggningar och vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs

från allmän eller enskild synpunkt.

I samband med att nätkoncessionen upphör skall nätmyndigheten

fastställa koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket.

Om den som senast har haft nätkoncessionen inte fullgör sina skyldig-

heter enligt första stycket, får nätmyndigheten förelägga honom vid vite

att fullgöra skyldigheterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på

koncessionshavarens bekostnad. Ett beslut om att åtgärderna skall vidtas

på koncessionshavarens bekostnad får verkställas.

20 § Om en elektrisk starkströmsledning har byggts utan nätkoncession,

där sådan behövs, får nätmyndigheten förelägga ledningens innehavare

att ta bort ledningen med tillhörande anläggningar och vidta andra

åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild

synpunkt.

Om ledningens innehavare inte fullgör sina skyldigheter enligt första

stycket, får nätmyndigheten förelägga honom vid vite att fullgöra

skyldigheterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på kon-

cessionshavarens bekostnad. Ett beslut om att åtgärderna skall vidtas på

koncessionshavarens bekostnad får verkställas.

21 § Om någon annans mark behöver tas i anspråk för sådana återställ-

ningsåtgärder som avses i 19 eller 20 §, får nätmyndigheten besluta att

tillträde till marken skall lämnas under viss tid.

Återställningsåtgärderna skall utföras så, att minsta skada och intrång

vållas. Byggnader får uppföras eller vägar byggas endast om markens

ägare och den som har nyttjanderätt eller servitut avseende marken

samtyckt till det eller nätmyndigheten lämnat tillstånd till åtgärden.

Tillstånd får lämnas endast om åtgärden är oundgängligen nödvändig för

att återställningsåtgärderna skall kunna vidtas.

Om återställningsåtgärderna föranleder skada eller intrång, skall

ersättning för detta lämnas. Talan om ersättning väcks vid den fastighets-

domstol inom vars område marken eller större delen av denna ligger.

Flyttning av ledning i vissa fall

22 § Innehavaren av en elektrisk ledning som har dragits fram inom om-

rådet för en befintlig allmän väg, enskild väg som hålls öppen för trafik,

järnväg, tunnelbana eller spårväg eller kanal eller annan sådan vattentra-

fikled (trafikled) är skyldig att, vid ändring av trafikleden, vidta de

åtgärder med ledningen som behövs för att ändringen av trafikleden skall

kunna genomföras. Ledningens innehavare skall svara för kostnaderna

för dessa åtgärder.

23 § Om syftet med en ledning är att överföra el för belysning av en

allmän väg, skall väghållaren ersätta ledningens innehavare för kostnader

som avses i 22 §. Om ledningen även tjänar annat ändamål, skall ersätt-

ningen bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständig-

heterna.

Om det i fall som avses i 22 § har vidtagits åtgärder med en ledning

där denna korsar en trafikled, skall den som förvaltar trafikleden ersätta

ledningens innehavare för kostnaderna för andra åtgärder än flyttning av

stolpe, stag eller liknande anordning inom trafikledens område.

24 § Om en ledning som har dragits fram inom område för en befintlig

trafikled leder till ökade kostnader för trafikledens underhåll, skall

innehavaren av ledningen ersätta dessa ökade kostnader.

25 § Om arbete på en ledning som är belägen inom område för annan

trafikled än allmän väg kan inverka på trafiksäkerheten eller om arbetet

medför större ingrepp i trafikleden, skall det utföras efter anvisningar av

den som förvaltar trafikleden eller genom hans försorg. Ledningens

innehavare svarar för kostnaderna för arbetet, om inte annat följer av

23 §.

I fråga om arbete med ledning inom område för allmän väg gäller

särskilda bestämmelser.

26 § Innehavare av en starkströmsledning inom område för järnväg skall

ersätta den kostnad och skada som kan komma att tillfogas järnvägsföre-

taget genom att ledningen dras fram, begagnas eller underhålls.

3 kap. Nätverksamhet m.m.

Avgränsning av nätverksamhet

1 § En juridisk person som bedriver nätverksamhet får inte bedriva

produktion av eller handel med el.

Utan hinder av första stycket får produktion av el bedrivas tillsammans

med nätverksamhet av samma juridiska person, om produktionen

1. uteslutande är avsedd att täcka nätförluster, eller

2. sker i mobila reservkraftaggregat som är avsedda för tillfälligt bruk

vid elavbrott.

Redovisning av nätverksamhet

2 § Nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verksam-

het.

3 § Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för

område skall varje område redovisas för sig, om inte nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran beviljar undantag. Sådant undantag skall

beviljas, om de berörda områdena ligger geografiskt nära varandra och

sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin giltighet beroende av att en enhetlig

nättariff tillämpas för samtliga områden som omfattas av undantaget.

När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av undan-

taget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall redovisas skilt från nätkoncession för

linje.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet.

Revision

5 § Revisor hos den som bedriver nätverksamhet skall göra en särskild

granskning av redovisningen av nätverksamheten.

Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om

redovisningen av nätverksamheten skett enligt gällande bestämmelser.

Intyget skall av företaget ges in till nätmyndigheten.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av

nätverksamhet.

Skyldighet att ansluta anläggning

6 § Den som har nätkoncession för linje är, om det inte finns särskilda

skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till led-

ningen.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

7 § Den som har nätkoncession för område är, om det inte finns särskil-

da skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning

inom området till ledningsnätet.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

8 § Vill någon ansluta en elektrisk anläggning till en ledning som

omfattas av en nätkoncession för linje i stället för till ett ledningsnät som

omfattas av en nätkoncession för område, får den som har

nätkoncessionen för linje göra anslutningen endast efter medgivande av

den som har nätkoncession för området.

Om sådant medgivande inte lämnas, får nätmyndigheten, om det finns

särskilda skäl, meddela tillstånd till anslutningen.

Skyldighet att överföra el

9 § Den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra

el för annans räkning.

Skyldighet att mäta överförd el

10 § Den som har nätkoncession är skyldig att utföra mätning av

överförd el samt att rapportera resultaten av dessa mätningar i enlighet

med de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten meddelar.

Kostnader för mätning

11 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

för dess installation i uttagspunkten hos en elanvändare skall av nätkon-

cessionshavaren debiteras elanvändaren. Elanvändare vars elförbrukning

mäts genom direktmätning får dock inte debiteras mer än 2 500 kronor.

En elanvändare vars elförbrukning mäts på annat sätt än enligt de

föreskrifter som meddelats med stöd av 10 § skall debiteras

merkostnaden för denna mätning och för rapporteringen av

mätresultaten.

Andra kostnader för mätning än de som nu nämnts får inte debiteras

enskilda elanvändare.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

12 § En elanvändare som är lågspänningskund och vars förbrukning inte

mäts genom direktmätning har vid flyttning rätt att av nätkoncessionsha-

varen få tillbaka den del av erlagd kostnad som motsvarar värdet av

mätaren med tillhörande insamlingsutrustning med beaktande av dess

återstående tekniska livslängd. Belopp under 1 000 kr behöver dock inte

betalas tillbaka till elanvändaren.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

13 § Bestämmelserna i 11 § första och andra styckena och 12 § gäller

inte elanvändare som köper sin el från innehavaren av leveranskon-

cession enligt 5 kap.

14 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

för dess installation i inmatningspunkten hos en elproducent skall av

nätkoncessionshavaren debiteras elproducenten.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

Ersättning vid inmatning av el

15 § Innehavare av en produktionsanläggning har rätt till ersättning av

den nätkoncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är ansluten.

Ersättningen skall motsvara

1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el från

anläggningen medför i nätkoncessionshavarens ledningsnät, och

2. värdet av den reduktion av nätkoncessionshavarens avgifter för att

ha sitt ledningsnät anslutet till annan nätkoncessionshavares ledningsnät

som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av

ersättningen enligt första stycket.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

4 kap. Nättariffer

Allmänt om nättariffer

1 § Nättariffer skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder.

Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall konsumentintresset

särskilt beaktas. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig

avkastning i nätverksamheten.

2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald avgift för

att vara ansluten ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet, med

undantag för utlandsförbindelserna.

Särskilt om nättariffer för område

3 § Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får inte

utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen.

4 § Vid skälighetsbedömningen av en nättariff skall nättariffen för varje

område bedömas för sig.

Om nätmyndigheten enligt 3 kap. 3 § har medgivit att flera nätkon-

cessioner för område får redovisas samlat, skall dock dessa vid

skälighetsbedömningen anses utgöra ett område.

Särskilt om nättariffer för linje

5 § På en ledning som omfattas av en nätkoncession för linje och där

spänningen understiger 220 kilovolt (regionledning), får inte nättariffen,

utom engångsavgift för anslutning, på varje spänningsnivå utformas med

hänsyn till var en uttagspunkt är belägen i förhållande till ledningens

anslutning till annan nätkoncessionshavares ledning som omfattas av

nätkoncession för linje.

Tillstånd till avvikelse från vad som anges i första stycket får meddelas

i enlighet med 6 §.

6 § Nättariffen för en enskild elanvändare vars anläggning är ansluten

till en regionledning, skall, om nätmyndigheten på ansökan av

nätkoncessionshavaren eller berörd elanvändare har meddelat tillstånd till

det, utformas med hänsyn till var på regionledningen elanvändarens

uttagspunkt är belägen.

Tillstånd enligt första stycket får meddelas endast om den berörda

uttagspunkten fanns den 1 juli 1995 och ett avtal, innebärande att priset

för överföringen av el baseras bland annat på uttagspunktens belägenhet,

tillämpades den 1 juli 1995.

Tillstånd skall gälla från viss dag och meddelas för bestämd tid, högst

trettio år.

Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för

elanvändaren, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning

som i det avtal som nämns i andra stycket.

7 § Om en uttagspunkts läge ändras eller avses bli ändrat eller om den

avtalade effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd efter det att

nätmyndigheten meddelat tillstånd enligt 6 §, skall nätkoncessionshava-

ren anmäla det till nätmyndigheten.

När en sådan anmälan har gjorts skall nätmyndigheten pröva i vilken

utsträckning och under vilken tid tillståndet skäligen skall gälla.

8 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning skall

1. nätkoncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina regionled-

ningar inom en och samma region anslutna till en annan nätkoncessions-

havares ledning bedömas samlat,

2. nätkoncessionshavarens kostnader för nedtransformering bedömas

samlat för hela landet inom varje normalt spänningsintervall när lika

många nedtransformeringar utförts för att nå detta spänningsintervall,

3. nätkoncessionhavarens övriga kostnader bedömas samlat inom varje

normalt spänningsintervall för nätkoncessionshavarens samtliga

regionledningar i hela landet.

9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller däröver (stamledning) skall alla kostnader

för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får dock utformas med

hänsyn till var på nätkoncessionshavarens ledningsnät en anslutnings-

punkt är belägen.

Särskilt om nättariffer för mindre produktionsanläggningar

10 § En innehavare av en produktionsanläggning som kan leverera en

effekt om högst 1 500 kilowatt skall för överföring av el betala endast

den del av avgiften enligt nättariffen som motsvarar den årliga kostnaden

för mätning och rapportering på nätkoncessionshavarens nät.

Innehavaren skall dessutom betala engångsavgift för anslutning samt

avgift för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess

installation i inmatningspunkten enligt 3 kap. 14 §.

Om flera sådana anläggningar som är belägna i närheten av varandra

gemensamt matar in el på ledningsnätet, skall anläggningarna betraktas

som separata anläggningar vid tillämpningen av denna paragraf.

Tvister om de skyldigheter enligt första stycket som innehavaren av en

produktionsanläggning har prövas av nätmyndigheten.

Rätt till uppgifter om nättariffer m.m.

11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en upplysning

om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning enligt sista

stycket.

Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och

andra styckena prövas av nätmyndigheten.

5 kap. Leveranskoncession

Allmänt om leveranskoncession

1 § Inom ett område som omfattas av nätkoncession för område enligt

2 kap. får inte levererans av el äga rum till anläggningar som är anslutna

till det ledningsnät som omfattas av nätkoncessionen utan tillstånd

(leveranskoncession) av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten. Leveranskoncession krävs dock inte för

leverans i de fall som anges i 10 §.

2 § En leveranskoncession skall omfatta ett eller flera områden som

omfattas av nätkoncession för område (leveransområde).

För varje leveransområde får endast en leveranskoncession meddelas.

Förutsättningar för meddelande av leveranskoncession

3 § Leveranskoncession får beviljas endast den som från allmän syn-

punkt är lämplig att leverera el inom leveransområdet.

Leveranskoncessions giltighetstid

4 § En leveranskoncession skall meddelas för bestämd tid, högst fem år.

Ändring av gränser för leveransområde

5 § Gränserna för ett leveransområde får ändras av nätmyndigheten, om

det behövs för ändamålsenlig leverans och det kan ske utan synnerlig

olägenhet för koncessionshavaren.

Överlåtelse av leveranskoncession

6 § En leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Vid prövning av

en ansökan om överlåtelse av leveranskoncession skall 3 § tillämpas.

Leveransskyldighet

7 § En innehavare av leveranskoncession är skyldig att leverera el för

normala förbrukningsändamål åt var och en inom leveransområdet, om

inte annat följer av 9 §.

Leveransskyldighet föreligger inte gentemot sådana elanvändare till

vilka annan leverantör än innehavaren av leveranskoncession får leverera

el enligt 10 § andra eller tredje stycket.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

8 § En elanvändare inom leveransområdet som köper el från någon

annan än innehavaren av leveranskoncession men som i stället vill köpa

el för normala förbrukningsändamål från denne, har rätt till det, om

elanvändaren gjort anmälan om detta till koncessionshavaren minst en

månad innan leveransen skall påbörjas.

Undantag från leveransskyldighet

9 § En innehavare av leveranskoncession är inte skyldig att inom ett

område där fjärrvärme eller naturgas distribueras eller avses bli dis-

tribuerad, leverera el för värmeförsörjning av en byggnad, om elen är

avsedd för värmeförsörjning på något annat sätt än med värmepump.

Detsamma gäller om elen är avsedd för en värmepump och kommunfull-

mäktige har antagit riktlinjer om att värmepumpar inte bör förekomma

inom området. Koncessionshavaren är dock skyldig att leverera el, om

värmeförsörjningen av byggnaden med större fördel kan tillgodoses med

el än med det för området gemensamma systemet. Om el har börjat

levereras till en värmepump innan fullmäktige antog riktlinjerna, kvarstår

skyldigheten att leverera så länge värmepumpen är i bruk.

Rätt för andra leverantörer att leverera el

10 § Andra leverantörer än innehavaren av leveranskoncession får inom

leveransområdet leverera el för ändamål som inte omfattas av leverans-

skyldigheten enligt 7 § första stycket eller 9 §.

En sådan leverantör får inom leveransområdet också leverera el till

elanvändare som skriftligen gjort anmälan om det till koncessionshavaren

minst sex månader innan leveransen påbörjas.

En elanvändare som har ett avtal med koncessionshavaren om leverans

av el med en reglerad uppsägningstid som är längre än sex månader eller

som är tidsbestämt får dock inte köpa el av någon annan än

koncessionshavaren förrän avtalet har upphört att gälla. I ett sådant fall

krävs ingen anmälan enligt andra stycket.

En elanvändare som avser att köpa el från en annan leverantör än

innehavaren av leveranskoncession skall anmäla det till innehavaren av

nätkoncession för området minst sex månader innan bytet av leverantör

avses äga rum.

Tvister om rätt att leverera el inom ett leveransområde prövas av

nätmyndigheten.

Inköpsskyldighet

11 § Innehavare av leveranskoncession är skyldig att, om det inte finns

särskilda skäl till undantag, köpa el från en produktionsanläggning som

är belägen inom leveransområdet och kan leverera en effekt om högst

1 500 kilowatt. Om flera sådana anläggningar, som är belägna i närheten

av varandra, gemensamt matar in el på ledningsnätet, skall

anläggningarna betraktas som separata anläggningar vid tillämpningen av

denna paragraf.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

Elpris

12 § Priset för el som levereras till elanvändare som har rätt till leverans

enligt 7 § och för el som köps från en produktionsanläggning enligt 11 §

skall vara skäligt.

6 kap. Utlandshandel

1 § Den som ingår avtal som medför att import eller export av el

kommer att pågå under en tid av minst sex månader skall göra anmälan

om avtalet till den myndighet som regeringen bestämmer. Sådan anmälan

skall göras inom en månad från det att avtalet ingicks.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om anmälningsskyldigheten.

7 kap. Kommunala elföretag

1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§ kommu-

nallagen (1991:900) får, utan hinder av bestämmelsen i 2 kap. 1 §

kommunallagen om anknytning till kommunens område eller dess

medlemmar, utanför kommunens område bedriva

1. produktion av och handel med el samt därmed sammanhängande

verksamhet, eller

2. nätverksamhet i geografisk närhet till företagets nätverksamhet inom

kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig nätverksamhet.

2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§

kommunallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1

eller distribution av fjärrvärme eller naturgas, skall verksamheten drivas

på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Detta gäller dock inte

företag som bedriver distribution av fjärrvärme eller naturgas i ett

område där nätmyndigheten har meddelat ett förbud enligt punkten 4 i

övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om ändring i lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i

nämnda lag.

8 kap. Systemansvar och balansansvar

Systemansvar

1 § Den myndighet som regeringen utser skall ha systemansvaret för el.

Med systemansvar för el avses det övergripande ansvaret för att

elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela

eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och

förbrukning av el.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den

mån det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella

elsystemet, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning

samt andra föreskrifter som angår elektriska anläggningar, anordningar

avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller

elektriska installationer.

2 § Den systemansvariga myndigheten får, i den utsträckning det behövs

för att kunna utöva systemansvaret, beordra elproducenter att, mot

marknadsmässig ersättning, öka eller minska produktionen av el.

Om systemansvaret inte kan utövas genom åtgärder som nämns i första

stycket, får den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning det

behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av nät-

koncession att begränsa eller avbryta överföring av el till elanvändare. I

den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och

avbrytande av överföringen genomföras så rättvist som möjligt. Därvid

skall, i den utsträckning det är möjligt, koncessionshavarens åtaganden

beträffande leveranssäkerhet beaktas.

Närmare föreskrifter om den systemansvariga myndighetens befogen-

heter enligt första och andra styckena meddelas av regeringen.

3 § Regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för elproducenter

och elanvändare att till den systemansvariga myndigheten lämna de

uppgifter om produktion eller konsumtion av el som behövs för

utövandet av systemansvaret.

Balansansvar

4 § En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon som har åtagit

sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika

mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt (balansansvar). Ett

sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den myndighet som

enligt 1 § skall ha systemansvaret för el.

En elanvändare som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som har

åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt.

Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper sin el

från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap.

5 § Den som innehar en leveranskoncession skall hålla innehavaren av

nätkoncessionen underrättad om till vilka elanvändare inom leveransom-

rådet han levererar el samt vem som har åtagit sig balansansvaret för

hans egna inköp.

6 § Den som innehar en nätkoncession skall hålla den systemansvariga

myndigheten underrättad om de uppgifter som har lämnats enligt 4 och

5 §§. Han skall dessutom hålla den systemansvariga myndigheten under-

rättad om vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp.

9 kap. Skyddsåtgärder

1 § Elektriska anläggningar, elektriska anordningar avsedda att anslutas

till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska installationer

skall vara så beskaffade och placerade samt brukas på sådant sätt att

betryggande säkerhet ges mot person- eller sakskada eller störning i

driften vid den egna anläggningen eller vid andra elektriska

anläggningar.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den

mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt, meddela föreskrifter om kon-

troll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som rör elektriska

anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar,

elektrisk materiel eller elektriska installationer.

2 § Om en elektrisk anläggning genom inverkan på en redan befintlig

sådan anläggning kan vålla person- eller sakskada eller störning i driften,

svarar innehavaren av den förstnämnda anläggningen för de åtgärder som

behövs vid hans anläggning för att förebygga sådan skada eller störning.

Vad som sägs i första stycket gäller också då en elektrisk anläggning

kan vålla sakskada genom inverkan på en redan befintlig rörledning för

transport av naturgas, för vilken det krävs koncession enligt lagen

(1978:160) om vissa rörledningar.

3 § Den som innehar en anläggning för starkström med en spänning som

överstiger 1 000 volt mellan fasledare där det vid enfasigt fel kan upp-

komma jordslutningsström med större styrka än 500 ampere, är, utöver

vad som följer av 2 §, skyldig att iaktta följande. Så snart han får känne-

dom om att en elektrisk anläggning för svagström eller för starkström

med en spänning av högst 1 000 volt mellan fasledare tillkommit, svarar

han för de åtgärder som behövs vid hans anläggning för att förebygga

skada eller störning.

Åtgärder som avses i första stycket skall vara ägnade att förebygga att

anläggningen genom inverkan på den andra anläggningen genom

induktion eller förhöjda markpotentialer orsakar person- eller sakskada

eller annan störning än ljudstörning.

4 § Om, i fall som avses i 3 §, innehavaren av en senare tillkommen an-

läggning genom bristande planläggning av anläggningens utförande eller

på annat sätt har föranlett att kostnaden för skyddsåtgärder blivit

väsentligt högre än nödvändigt, svarar han för merkostnaden.

5 § Om en elektrisk anläggning flyttas eller ändras i fråga om utförande

eller drift och risken för skada eller störning därmed ökar, skall frågan

om skyldighet att svara för skyddsåtgärder som föranleds av den ökade

risken bedömas på samma sätt som om anläggningen var ny.

6 § En elektrisk anläggning skall anses ha tillkommit då den togs i bruk.

Har olika delar av en anläggning tagits i bruk vid skilda tidpunkter, skall

varje sådan del vid tillämpning av detta kapitel anses som en särskild

anläggning.

7 § Om, i fall som avses i 2 och 3 §§, nödvändigt skydd kan uppnås med

bättre verkan eller till lägre kostnad genom någon åtgärd vid en annan

anläggning än den vars innehavare enligt 2 eller 3 § är skyldig att svara

för åtgärden, skall innehavaren av den förstnämnda anläggningen, efter

överenskommelse eller beslut av allmän domstol, utföra åtgärden.

Den innehavare som utfört en åtgärd enligt första stycket har rätt att av

den som enligt 2 eller 3 § haft att svara för åtgärden få ersättning för de

utgifter som varit nödvändiga för de utförda åtgärderna. Om de utförda

åtgärderna inneburit en fördel för anläggningen i form av minskning av

utgifterna för dess underhåll och drift eller annan stadigvarande förbät-

tring av driften, skall ersättningen minskas i motsvarande mån.

8 § Särskilda bestämmelser om elektromagnetisk kompatibilitet finns i

lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet.

10 kap. Skadestånd

Ansvar för skada genom inverkan av el från starkströmsanläggning

1 § Har någon tillfogats person- eller sakskada genom inverkan av el

från en starkströmsanläggning, skall skadan, även om det inte följer av

allmänna skadeståndsbestämmelser, ersättas av innehavaren av den

starkströmsanläggning från vilken elen senast kommit.

Ansvar enligt första stycket gäller inte

1. den som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el där

generatorn har en märkeffekt om högst 50 kilovoltampere,

2. den som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för an-

vändning av el och som tillförs el med en spänning av högst 250 volt

mellan en ledare och jord eller, vid icke direkt jordat system, mellan två

ledare,

3. om skadan skett på en annan elektrisk anläggning eller en rörledning

för transport av naturgas, för vilken det krävs koncession enligt lagen

(1978:160) om vissa rörledningar, eller

4. om den elektriska anläggningen utgörs av en inrättning för godsbe-

fordran eller är avsedd för en sådan inrättnings behov och skada upp-

kommit på egendom som har blivit mottagen för sådan befordran.

Produktansvar

2 § Om en skada orsakas av säkerhetsbrist i el som har satts i omlopp

från en elektrisk anläggning med egen generator eller transformator är

innehavaren, om inte annat följer av 3 §, skyldig att betala skadestånd för

personskada samt för sakskada på egendom som till sin typ vanligen är

avsedd för enskilt ändamål, om den skadelidande vid tiden för skadan

använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål.

Med säkerhetsbrist avses att elen inte är så säker som skäligen kan

förväntas.

Avtalsvillkor som inskränker skadeståndsskyldigheten är utan verkan.

3 § Skadeståndsskyldig enligt 2 § är inte den som

1. visar att han inte har satt elen i omlopp i en näringsverksamhet,

2. gör sannolikt att säkerhetsbristen inte fanns när han satte elen i

omlopp,

3. visar att säkerhetsbristen beror på att elen måste stämma överens

med tvingande föreskrifter som har meddelats av en myndighet, eller

4. visar att det på grundval av det vetenskapliga och tekniska vetandet

vid den tidpunkt då han satte elen i omlopp inte var möjligt att upptäcka

säkerhetsbristen.

Skadestånd vid driftstörning

4 § Har driften vid en elektrisk anläggning störts genom inverkan av el

från en annan sådan anläggning och vållar störningen personskada,

sakskada eller ren förmögenhetsskada, skall innehavaren av sistnämnda

anläggning ersätta skadan, om störningen har uppstått till följd av uppsåt

eller vårdslöshet från hans sida.

Skadelidandes medvållande

5 § Om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skada som

skall ersättas enligt 1 § första stycket eller 4 § gäller 6 kap. 1 §

skadeståndslagen (1972:207).

Skadestånd enligt 2 § jämkas efter vad som är skäligt, om vållande på

den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Bestämmande av skadestånd

6 § Vid bestämmande av ersättning för skada enligt 1, 2 eller 4 §

tillämpas 5 kap. skadeståndslagen (1972:207).

När ersättning för sakskada bestäms enligt 2 § avräknas ett belopp om

3 500 kr.

Ägares skadeståndsansvar

7 § Har ägaren till en elektrisk starkströmsanläggning upplåtit nyttjande-

rätten helt eller delvis till någon annan, svarar han ändå för skada som

skall ersättas enligt denna lag som om han alltjämt innehaft

anläggningen. Ägaren är dock inte ansvarig med annan egendom än som

har upplåtits.

Den ersättning ägaren kan ha utgett i ett sådant fall som avses i första

stycket får han kräva tillbaka av nyttjanderättshavaren.

Preskription

8 § Talan mot en elektrisk anläggnings ägare eller innehavare om

skadestånd enligt 1 § första stycket eller 4 § skall väckas inom två år från

det skadan inträffade.

Den som vill ha ersättning enligt 2 § skall väcka talan inom tre år från

det han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras

gällande. Talan om ersättning måste dock väckas inom tio år från det att

den som påstås vara skadeståndsskyldig tillhandahöll elen.

Den som inte väcker talan i tid har inte rätt till ersättning enligt de

angivna bestämmelserna.

11 kap. Särskilda bestämmelser om överföring och leverans av el till

konsumenter

Inledande bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller överföring och leverans av el till konsumenter.

Med konsument avses en fysisk person till vilken el överförs eller

levereras huvudsakligen för ändamål som faller utanför

näringsverksamhet.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta kapitel är

till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

Avbrytande av överföring av el på grund av konsumentens avtalsbrott

3 § Överföring av el får avbrytas, om konsumenten försummar sina

skyldigheter och försummelsen utgör ett väsentligt avtalsbrott.

 Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss

skälig tid vidta rättelse och, i annat fall än som avses i 4 §, underrättas

om att överföringen annars kan avbrytas. Sker rättelse får överföringen

inte avbrytas.

 Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle

medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada, får

överföringen inte avbrytas. Det gäller dock inte om konsumenten handlar

otillbörligt.

4 § Om avtalsbrottet består i att konsumenten försummat att betala för

överföring eller leverans av el gäller, utöver vad som anges i 3 §, att

konsumenten sedan tiden för rättelse gått ut skall uppmanas att betala

inom tre veckor från det att han har delgetts uppmaningen och en

underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Ett meddelande

om den uteblivna betalningen skall samtidigt lämnas till socialnämnden i

den kommun där konsumenten får el överförd.

 Sker betalning eller är fordringen tvistig, får överföringen inte

avbrytas. Överföringen får inte heller avbrytas om socialnämnden inom

den tid som anges i första stycket skriftligen har meddelat den som

lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betalningsansvaret för

skulden.

5 § Innehavaren av nätkoncessionen och elleverantören har rätt till skälig

ersättning av konsumenten för kostnader som föranleds av åtgärder som

nämns i 3 och 4 §§ .

6 § Underrättelser och meddelanden som avses i 4 § första stycket skall

lämnas enligt formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer.

Avbrytande av överföring av el av elsäkerhetsskäl m.m.

7 § Innehavaren av nätkoncession får avbryta överföringen av el för att

vidta åtgärder som är motiverade av elsäkerhetsskäl eller för att

upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet. Avbrottet får inte i något

fall pågå längre än åtgärden kräver.

 Om innehavaren av nätkoncession kan förutse annat än kortvariga

avbrott i överföringen, skall konsumenten underrättas i god tid före

avbrottet. Konsumenten skall underrättas personligen eller, om det är

lämpligt, genom anslag.

Skadestånd vid avbruten överföring av el

8 § Avbryts överföringen av el på grund av konsumentens försummelse

utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§ är uppfyllda, har konsumenten rätt

till ersättning för skada av nätkoncessionshavaren.

 Har överföringen av el avbrutits på begäran av elleverantören, skall

denne, i stället för koncessionshavaren, ersätta konsumenten för den

uppkomna skadan.

9 § Om innehavaren av nätkoncession inte har underrättat konsumenten

enligt 7 § andra stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av

koncessionshavaren.

10 § Om överföringen av el avbryts utan att det beror på konsumentens

försummelse och utan att det finns rätt att avbryta överföringen enligt 7 §

första stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av

nätkoncessionshavaren om inte denne visar att avbrottet beror på ett hinder

utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med

och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

 Beror avbrottet på någon som koncessionshavaren har anlitat för att

utföra underhåll, reparation eller liknande arbete, är koncessionshavaren fri

från skadeståndsskyldighet endast om också den som han har anlitat skulle

vara fri enligt första stycket.

11 § Skadestånd enligt 8 - 10 §§ omfattar ersättning för utgifter och

inkomstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet.

 Om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt betungande

med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, kan

skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid bedömningen skall

även beaktas föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter, den

skadeståndsskyldiges förutsättningar att förutse och hindra skadan samt

andra särskilda omständigheter.

12 § Konsumenten skall underrätta motparten om anspråk på ersättning

inom två år från det att skadan inträffade. Gör han inte det, har han

förlorat sin rätt till ersättning för den uppkomna skadan.

12 kap. Tillsyn m.m.

Tillsyn

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter eller

villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas, såvitt avser frågor

om elsäkerhet och driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, av den

eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

Tillsynen i övrigt över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter

och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av nätmyndig-

heten.

2 § En tillsynsmyndighet har rätt att på begäran få de upplysningar och

ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. En begäran får förenas

med vite.

3 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden som behövs för

att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av

tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite.

Ett föreläggande som avser elsäkerhet eller driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet gäller omedelbart.

Särskilt om tillsyn som avser elsäkerhet eller driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet

4 § Tillsynsmyndigheten får

1. förordna om rättelse på vederbörandes bekostnad om någon inte

följer ett föreläggande enligt 3 § som är påkallat av elsäkerhetsskäl,

2. förbjuda användning av en elektrisk anläggning som är i ett sådant

skick eller används på ett sådant sätt att fara för person eller egendom

kan uppstå,

3. förbjuda tillhandahållande eller användning av elektrisk materiel

som är i ett sådant skick eller används på ett sådant sätt att fara för person

eller egendom kan uppstå eller som inte är kontrollerad, provad,

besiktigad eller dokumenterad enligt gällande föreskrifter,

4. förbjuda tillhandahållande av tjänster som innebär fara för person

eller egendom till följd av bristfällig eller felaktig installation av

elektriska starkströmsanläggningar.

Beslut enligt första stycket gäller omedelbart och får verkställas.

5 § För tillsyn som avser elsäkerhet eller driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till

områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder.

Om det behövs för tillsynen avseende elsäkerhet, får

tillsynsmyndigheten hos tillverkare, importörer, grossister och

detaljhandlare för provning ta ut ett eller flera exemplar av en anordning,

avsedd att anslutas till en elektrisk anläggning, eller elektrisk materiel

som har införts eller skall införas på marknaden.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning för uttaget prov och om skyldighet att

ersätta tillsynsmyndighetens kostnader för provning.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsynen.

Avgifter

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgifter för myndighets verksamhet som sker

med stöd av denna lag.

13 kap. Övriga bestämmelser

Ansvarsbestämmelser

1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller

av oaktsamhet

1. bryter mot 2 kap. 1 eller 3 §,

2. bryter mot villkor som meddelats med stöd av 2 kap. 11 §, eller

3. bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 8 kap. 1 §

tredje stycket eller 9 kap. 1 § andra stycket.

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. bryter mot 2 kap. 22 § eller

2. inte gör anmälan enligt 6 kap. 1 § i rätt tid eller i sådan anmälan

lämnar oriktig uppgift.

I ringa fall döms inte till ansvar.

2 § Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med

straff enligt brottsbalken.

3 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar

enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

4 § Elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till en

elektrisk anläggning eller elektrisk materiel som varit föremål för brott

enligt denna lag skall förklaras förverkade, om det inte är uppenbart

oskäligt. I stället för sådan egendom kan värdet av egendomen förklaras

förverkat. Även utbytet av brott enligt denna lag skall förklaras förverkat,

om det inte är uppenbart oskäligt.

Överklagande

5 § Beslut av nätmyndigheten enligt 2 kap. 23 - 25 §§, 3 kap. 3 §, 6 -

 8 §§, 11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7 och 10 §§ samt 5 kap. 7, 10 och

11 §§, beslut av en tillsynsmyndighet enligt 12 kap. 2 - 4 §§ samt beslut

av den systemansvariga myndigheten om ersättning till den som enligt

8 kap. 2 § beordrats öka eller minska produktionen av el får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut

enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998, då lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, och lagen

(1994:618) om handel med el, m.m., skall upphöra att gälla.

2. För en elanvändare som har debiterats kostnaden för en mätare med

tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i uttagspunkten

enligt 2 § 10 mom. första stycket lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar, skall 2 § 10 mom. andra

stycket nämnda lag alltjämt gälla.

3. I ärenden om prisreglering enligt 10 § lagen (1994:618) om handel

med el, m.m., som är anhängiga vid den nya lagens ikraftträdande skall

äldre bestämmelser tillämpas.

4. Punkten 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om

ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar, i dess lydelse enligt lagen 1995:1140 skall

alltjämt gälla.

5. Punkterna 2 och 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617)

om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar, skall alltjämt gälla i ärenden där ansökan har

gjorts före den 1 januari 1996.

6. För ledningar som före ikraftträdandet av denna lag har dragits fram

enligt vad som sägs i 5 b § lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar, skall 5 b § alltjämt gälla.

7. Om en ledning har dragits fram före den 1 juli 1982 tillämpas 2 kap.

24 § endast om ledningen var i bruk nämnda dag eller togs i bruk därefter

och återställningsåtgärder är påkallade ur allmän synpunkt.

2.2 Förslag till lag om ändring i elberedskapslagen

(1997:000)

Härigenom föreskrivs att i 15 och 19 §§ elberedskapslagen (1997:000)

orden lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar skall bytas ut mot ellagen (1997:000) .

______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Riksdagen beslutade våren 1992 om mål och strategier för en

reformering av den svenska elmarknaden (prop. 1991/92:133, bet.

1991/92:NU30, rskr. 1991/92:322). Regeringen tillkallade i mars 1992 en

utredare med uppgift att utarbeta förslag till en ny Ellagstiftning på

elområdet. Utredningen (N 1992:04) antog namnet Ellagstiftnings-

utredningen (ELU).

Riksdagen beslutade våren 1994 om ett nytt regelverk för elmarknaden

(prop. 1993/94:162, bet. 1993/94:NU22, rskr. 1993/94:358). Beslutet

innebar omfattande förändringar i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar (ellagen). Genom beslutet

infördes vidare en ny lag, lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

Enligt beslutet skulle nya lagreglerna ha trätt i kraft den 1 januari 1995.

Till grund för riksdagsbeslutet låg bl.a. de lagförslag som ELU

redovisade våren 1993 i delbetänkandet Elkonkurrens med nätmonopol

(SOU 1993:68).

Sommaren 1994 tillkallade regeringen en parlamentarisk sammansatt

kommission, Energikommissionen (N 1994:04), med uppgift att granska

de pågående energipolitiska programmen för omställning och utveckling

av energisystemet och analysera behovet av förändringar och ytterligare

åtgärder. I kommissionens uppgifter ingick också att följa utvecklingen

på elmarknaden och särskilt behandla utlandshandeln och de

regionalpolitiska frågorna (dir. 1994:67). Regeringen beslutade hösten

1994 om tilläggsdirektiv (dir. 1994:120) till Energikommissionen som

innebar att den med förtur skulle analysera förutsättningarna för att

genomföra elmarknadsreformen på ett sätt som inte låste kommissionens

fortsatta arbetet.

Hösten 1994 beslutade riksdagen att skjuta upp elmarknadsreformens

ikraftträdande för att skapa möjligheter för Energikommissionen att

genomföra en bredare konsekvensanalys av de nya reglerna för

elmarknaden innan reformen skulle träda i kraft (prop. 1994/95:84, bet.

1994/95:NU10, rskr. 1994/95:141).

Energikommissionen redovisade våren 1995 sina överväganden och

förslag avseende elmarknadsreformen i delbetänkandet Ny elmarknad

(SOU 1995:14).

Riksdagen beslutade hösten 1995 om att de på våren 1994 beslutade

lagändringarna skulle träda i kraft med vissa ändringar den 1 januari

1996 (prop. 1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2).

ELU:s fortsatta arbete skulle enligt direktiven syfta till att få bl.a.

ellagen ersatt med en modern lagstiftning. I tilläggsdirektiv för

utredningen sommaren 1993 (dir. 1993:93) angavs bl.a. att de nuvarande

skadeståndsreglerna i ellagen skulle ses över och att lagen skulle

omarbetas språkligt och redaktionellt.

ELU redovisade i oktober 1995 sitt slutbetänkande Ny ellag (SOU

1995:108). I betänkandet föreslås bl.a. att bestämmelserna i ellagen och

lagen om handel med el, m.m. (1994:618) förs samman till en gemensam

ny lag. Den nya lagen skall enligt förslaget innehålla regler för

produktion, överföring och handel med el, m.m. Betänkandet har

remissbehandlats. En sammanfattning av ELU:s förslag finns i bilaga 1.

ELU:s lagförslag återfinns i bilaga 2. En sammanställning av

remissinstansernas synpunkter finns i bilaga 3.

Regeringen beslutade i augusti 1995 att tillkalla en utredare med

uppgift att föreslå ett regelverk för en organiserad börshandel med el.

Enligt direktiven skulle utredaren även lämna förslag till den reglering av

utlandshandel som kan bli nödvändig för att säkerställa

försörjningstryggheten. Utredningen (N 1996:49) antog namnet

Elbörsutredningen. Den redovisade i april 1996 sina överväganden och

förslag i betänkandet Regler för handel med el (SOU 1996:49). En

sammanfattning av utredningens förslag finns i bilaga 4. Utredningens

lagförslag redovisas i bilaga 5. Betänkandet har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 6. En sammanställning

av remissinstansernas synpunkter finns tillgänglig i Närings- och

handelsdepartementet (dnr. N96/868).

Regeringen beslutade i november 1995 att tillkalla en utredare med

uppgift att utarbeta förslag till regler för konsumentskydd vid leverans av

el (dir. 1995:148). Utredningen antog namnet Utredningen om

konsumentskydd vid leverans av el (nedan benämnd Elkonsument-

skyddsutredningen). Utredningen redovisade i juni 1996 sitt betänkande

Konsumentskydd på elmarknaden (SOU 1996:104). I betänkandet lämnas

förslag till regler för konsumentskydd vid avstängning av el och för

konsumentskydd vid kvantitativa driftstörningar (skadeståndsregler). En

sammanfattning av utredningens förslag finns i bilaga 7. Utredningens

lagförslag redovisas i bilaga 8. Utredningens betänkande har remiss-

behandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 9. En

sammanställning av remissinstansernas synpunkter finns tillgänglig i

Inrikesdepartementet (dnr In96/619).

I juni 1996 uppdrog regeringen åt Närings- och teknikutvecklings-

verket (NUTEK) att utreda och föreslå åtgärder för icke

koncessionspliktiga elnät, m.m. Uppdraget syftade till att precisera

ELU:s förslag avseende undantag från kravet på nätkoncession.

Uppdraget redovisades i november 1996 i rapporten Icke koncessions-

pliktiga nät. En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 10.

Rapportens lagförslag finns i bilaga 11. Ett remissmöte hölls i Närings-

och handelsdepartementet den 19 november 1996. En förteckning över

deltagarna i remissmötet finns i bilaga 12. Minnesanteckningar från

mötet finns tillgängliga i Närings- och handelsdepartementet (dnr.

N96/1380).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 24 april 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 13.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 14.

Regeringen har i propositionen i huvudsak följt Lagrådets förslag.

Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

4 En ny ellagstiftning

4.1 Behovet av en ny lagstiftning

Regeringens bedömning: Ellagen är i sin nu gällande lydelse

svåröverskådlig och lagtexten är i bl.a. sin språkliga utformning

föråldrad. Ellagen bör ersättas med en redaktionellt och språkligt

modern lagstiftning. Det materiella innehållet i det nuvarande

regelverket bör föras över till den nya lagen i huvudsak oförändrat.

 Ellagstiftningsutredningens (ELU) bedömning: Överensstämmer

med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Inga remissinstanser ifrågasätter utredningens

bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: De grundläggande

bestämmelserna på elområdet finns i lagen (1902:71 s.1), innefattande

vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, den s.k. ellagen, som har

varit i kraft sedan 1902. Huvuddragen i lagen har varit i stort sett

oförändrade intill dess riksdagen år 1995 beslutade om en reformering av

den svenska elmarknaden (prop. 1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr.

1995/96:2). De stora tekniska och strukturella förändringar som har skett

inom elförsörjningen sedan lagens tillkomst har skapat tillämpnings-

problem. Lagen är också svåröverskådlig. Det gäller i synnerhet efter

1995 års ändringar som genomfördes i avvaktan på den genomgripande

modernisering som låg i ELU:s uppdrag. Till detta kan läggas att ellagen

i vissa avseenden, främst beträffande skadestånd, innehåller en lagtext

som är föråldrad. Det finns således starka skäl som talar för att ellagen

ersätts med en helt ny ellag. I sak kommer denna att till övervägande del

överensstämma med gällande rätt, vilket är naturligt med hänsyn till de

stora ändringar som nyligen skett. I några avseenden görs dock ändringar

och tillägg (se närmare avsnitt 4.2).

Stora förändringar har skett inom elförsörjningen under de senaste

åren, både i Sverige och utomlands. Riksdagens beslut hösten 1995 har

inneburit ökad konkurrens i handeln med el. Syftet var att bl.a. öka

valfriheten för elanvändarna och skapa förutsättningar för en ökad pris-

och kostnadspress inom elförsörjningen.

En särskild fråga gäller de internationella aspekterna. Inom

elförsörjningen. har internationaliseringen ökat liksom utbytet av el över

nationsgränserna. För Sverige sker ett omfattande utbyte med de nordiska

länderna men också med Tyskland. En väl fungerande nordisk elmarknad

innebär ömsesidiga fördelar för länderna. Ellagstiftningen i Norge,

Sverige och Finland överensstämmer i allt väsentligt. Sverige och Norge

har från år 1996 i praktiken en gemensam elmarknad. Handelshindren på

utlandsförbindelserna har avskaffats och en gemensam svensk-norsk

handelsplats, Nord Pool ASA, har etablerats. De nordiska

energiministrarna konstaterade vid sitt sommarmöte år 1996 att arbetet

med att utvidga samarbetet på den nordiska elmarknaden fortskrider som

planerat.

I december 1996 antog Ministerrådet ett direktiv om gemensamma

regler för den inre marknaden för el (96/92/EG). Direktivet trädde i kraft

den 19 februari 1997 och medlemsländerna har från denna tidpunkt två år

på sig att införliva direktivet i nationell rätt.

Direktivet innehåller regler om handel och investeringar inom

elsektorn. Syftet är att elmarknaden stegvis skall öppnas samtidigt som

allmänhetens tillgång till grundläggande service garanteras. Öppnandet

skall ske genom att varje medlemsland utser s.k. berättigade kunder, dvs.

kunder som har rätt att välja leverantör. Graden av marknadsöppning

beror på hur stor andel av den samlade elförbrukningen i landet som

dessa kunders sammanlagda förbrukning motsvarar. Sex år efter

direktivets ikraftträdande skall marknadsöppningen motsvara ca en

tredjedel av landets samlade elförbrukning

När det gäller nya kraftproduktionsanläggningar skall medlems-

länderna enligt direktivet tillämpa antingen ett tillståndsförfarande eller

ett anbudsförfarande. Vid tillståndsförfarandet har var och en som

uppfyller ett antal angivna kriterier rätt att uppföra en anläggning. När

anbudsförfarandet tillämpas skall ett oberoende organ genomföra

anbudstävlingar när det bedöms finnas behov av ny produktionskapacitet.

Det finns stora skillnader mellan medlemsländerna vad gäller graden

av öppenhet på elmarknaden. Dessa skillnader kommer att bestå under

lång tid framöver. För att det inte skall uppstå bristande jämvikt i handeln

med el mellan medlemsstaterna finns i direktivet regler som ger

medlemsländerna rätt att vidta vissa åtgärder för att upprätthålla

ömsesidighet i handeln med andra medlemsländer.

Direktivet innehåller också regler som innebär att medlemsländerna

kan ålägga företag inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga

tjänster. Dessa tjänster kan avse bl.a. kvalitet och pris på leveranser,

försörjningstrygghet och miljöskydd.

Vidare finns bestämmelser om att medlemsländerna, i händelse av en

plötslig kris på energimarknaden, får vidta nödvändiga skyddsåtgärder.

Den nuvarande svenska ellagstiftningen och den nya ellag som föreslås

i denna proposition tillgodoser enligt regeringens bedömning i allt

väsentligt direktivets krav. Endast smärre tekniska förändringar torde

krävas för att införliva direktivet i svensk rätt. Regeringen avser att vid

ett senare tillfälle återkomma till riksdagen i denna fråga.

4.2 Lagstiftningens omfattning och huvudsakliga innehåll

Regeringens förslag: Bestämmelserna i 1902 års ellag och lagen om

elhandelslagen förs samman till en lag som reglerar verksamheter

avseende produktion, överföring och handel med el.

I den nya lagen baseras det materiella innehållet på den nuvarande

ellagens bestämmelser om nätkoncession, nätverksamhet och

nättariffer, skyddsåtgärder och skadestånd, elsäkerhetsåtgärder, tillsyn

m.m. De delar av gällande ellagstiftning som infördes som en följd av

elreformen förs över till den nya lagen i huvudsak oförändrade.

Regelverket för elmarknaden kompletteras med bestämmelser om

konsumentskydd.

Den nya ellagen träder i kraft den 1 januari 1998.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens

förslag att samordna lagstiftningen på elområdet eller lämnar det utan

invändning. Vissa remissinstanser, däribland Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Konkurrensverket, Konsumentverket,

Svenska kommunförbundet, Svenska Elverksföreningen och

Riksförbundet Energileverantörerna, kommenterar den del av

lagstiftningen som trädde i kraft år 1996 och föreslår både ändringar vad

gäller det materiella innehållet och vissa redaktionella ändringar.

Skälen för regeringens förslag: Vid tillkomsten av 1902 års ellag var

ett viktigt syfte med lagen att skydda allmänheten mot skador på liv och

egendom. Ett annat syfte var att främja landets elektrifiering genom att

med lagstöd möjliggöra utbyggnad av starkströmsledningar på annans

mark.

Utvecklingen under närmare ett sekel har ställt krav på nya och

förändrade regler och har inneburit att ett stort antal nya bestämmelser

införts i ellagen. Intentionerna med 1995 års elreform innebar mycket

stora förändringar i förutsättningarna för lagstiftningen. Med hänsyn till

uppbyggnaden av 1902 års ellag ansågs det lämpligt att samla vissa

bestämmelser i en ny lag, lagen (1994:618) om handel med el, m.m.,

(elhandelslagen). Dessa två lagar innehåller tillsammans bestämmelser

om såväl reglering av de naturliga monopolen på elmarknaden

(nätverksamhet) och handeln med el som skyddsåtgärder, skadestånd,

elsäkerhet m.m.

Bestämmelserna i 1902 års ellag kan enligt ELU indelas i fem

huvudgrupper. Den första gruppen består av regler om nätkoncession.

Vid lagens tillkomst spelade som nyss nämnts säkerhetsintressena en stor

roll, inte minst vid utformningen av koncessionsreglerna. Elledningar

ansågs särskilt farliga och framdragandet borde ställas under samhällets

kontroll. Efter hand har även andra intressen kommit i förgrunden.

Exempelvis har bestämmelser tillkommit om att en koncession inte får

strida mot kommunernas planering och att lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser m.m. (naturresurslagen) skall tillämpas.

Ett viktigt syfte med koncessionsreglerna är också att vid uppförande av

starkströmsledningar säkerställa att ledningsintresset vägs mot andra

samhällsintressen vid utnyttjandet av marken.

Bestämmelser om skadestånd bildar en andra huvudgrupp. Den

grundläggande bestämmelsen är i huvudsak utformad på samma sätt som

när lagen trädde i kraft år 1902. Enligt huvudregeln gäller strikt ansvar

vid elskador. Ellagen har därefter kompletterats med bestämmelser om

produktansvar i samband med att produktansvarslagen (1992:18) trädde i

kraft den 1 januari 1993.

Den tredje huvudgruppen av bestämmelser reglerar skyldigheten för

innehavaren av en elektrisk anläggning att vidta skyddsåtgärder i

förhållande till andra elektriska anläggningar.

En fjärde grupp av bestämmelser handlar bl.a. om skyldighet för

ledningsägaren att i vissa fall flytta ledningen.

En femte grupp kan de bestämmelser sägas bilda som tillkom i

samband med elmarknadsreformen och som trädde i kraft den 1 januari

1996. Här märks framför allt bestämmelser om nätverksamhet och

nättariffer.

Härutöver finns i ellagen vissa definitioner, tillsynsbestämmelser,

bestämmelser om vite och straff m.m. Dessa regler överensstämmer i

stort med motsvarande regelverk i annan och liknande lagstiftning som

innehåller bestämmelser om myndighetstillsyn.

En fråga gäller vilken utformning den nya lagstiftningen för elområdet

bör ha. ELU har övervägt flera lagtekniska lösningar, bl.a. en uppdelning

av ellagens bestämmelser i en eldistributionslag och en elsäkerhetslag.

Utredningen fann emellertid inte att några vinster i fråga om ökad

överskådlighet kan göras genom en sådan uppdelning. Bestämmelserna

har enligt ELU ett inbördes samband och en uppdelning på två lagar

torde medföra dubbleringar i vissa avseenden. ELU föreslår därför att

bestämmelserna i ellagen och elhandelslagen sammanförs till en lag.

Huvudprincipen i 1995 års elreform är att åstadkomma en klar

boskillnad mellan å ena sidan produktion och försäljning av el och å

andra sidan överföring av el (nätverksamhet). Produktionen och

försäljningen skall ske i konkurrens, medan nätverksamheten även i

fortsättningen regleras och övervakas på ett särskilt sätt.

Principen om boskillnad återspeglas också i lagstiftningen. Elreformen

med de lagändringar som trädde i kraft den 1 januari 1996 innebar att

regleringen av handel med el avskaffades och att ellagen numera reglerar

enbart nätverksamhet. De regler om handel med el som infördes

samlades i elhandelslagen. Uppdelningen av bestämmelserna i en

särskild ellag och en elhandelslag motiverades av strukturella skäl (prop.

1993/94:162 s. 165).

Elhandelslagens bestämmelser avser bl.a. leveranskoncessioner.

Systemet med leveranskoncessioner är enligt riksdagens beslut hösten

1995 en övergångslösning och skall utvärderas och eventuellt avvecklas

efter fem år. Detta talar i viss mån för att dessa bestämmelser inte bör

infogas i en ny ellag.

Enligt ELU kan dock elhandelslagen infogas i den nya ellagen på

sådant sätt att bestämmelserna om leveranskoncession enkelt kan

avskaffas eller förändras om detta blir aktuellt. Återstående fåtaliga

bestämmelser från denna lag kvarstår då i ellagen i stället för i en kraftigt

stympad lag om handel med el, m.m. Den nya ellagen får enligt ELU:s

förslag en sådan uppbyggnad att den inte innebär några strukturella

hinder mot en gemensam lag.

Regeringen föreslår att bestämmelserna i 1902 års ellag och

elhandelslagen förs samman till en gemensam, ny lag att gälla vid

produktion, överföring och användning m.m. Innehållet i den nya ellagen

bör vara i huvudsak detsamma som i 1902 års lag även om

bestämmelserna bör ges en modernare utformning. Det gäller den

nuvarande ellagens bestämmelser om nätkoncession, nätverksamhet och

nättariffer, skyddsåtgärder och skadestånd, elsäkerhetsåtgärder, tillsyn

m.m.

Det är viktigt att säkerställa att det finns regler som möjliggör tillsyn

och kontroll över att handeln med el bedrivs i lämpliga och seriösa

former. Elreformen har inneburit ändrade former för handeln med el.

Elbörsutredningen har i betänkandet Regler för handel med el (SOU

1996:49) redovisat förslag till en ny lagstiftning avseende all handel med

el. Regeringen lämnar inte något förslag till sådan lagstiftning. Enligt

regeringens bedömning finns goda möjligheter till tillsyn och kontroll

genom redan befintliga regelverk, bl.a. värdepappersmarknads-

lagstiftningen, den generella näringsrättsliga lagstiftningen och

ellagstiftningen. Denna fråga behandlas i avsnitt 16.

De delar av ellagen som har samband med elreformen bör överföras till

den nya lagstiftningen i huvudsak oförändrade. Samma synsätt bör gälla

för bestämmelserna i elhandelslagen. Vissa förändringar i

ellagstiftningen bör dock göras. I det följande ges en kortfattad översikt

av regeringens förslag till ny ellag och innehållet i föreliggande

proposition.

1 kap. Inledande bestämmelser

Bestämmelser om lagens tillämpningsområde och vissa definitioner finns

i 1 kap. Den nya lagen är tillämplig vid produktion, överföring och

användning av el. Den är vidare tillämplig vid handel med el och ersätter

därmed elhandelslagen. Grundläggande för lagens tillämpning är

begreppen elektrisk anläggning och nätverksamhet. Elektriska

anläggningar indelas i den nuvarande ellagen i starkströmsanläggningar

och svagströmsanläggningar. Denna indelning behålls i den nya lagen.

Inte heller i övrigt innebär den nya lagen någon ändring i sak i fråga om

begreppet elektrisk anläggning.

2 kap. Nätkoncession

2 kap. innehåller bestämmelser om koncessionsplikt för nätverksamhet

och närmare föreskrifter om nätkoncession. I den nya lagen behålls den

ordning som gäller enligt den nuvarande ellagen avseende krav på

tillstånd (nätkoncession) för att bygga eller använda elektriska

starkströmsledningar. Regeringen föreslår vissa lagändringar när det

gäller frågor om meddelande av nätkoncession och förlängning av

giltighetstiden för en nätkoncession (se avsnitt 5). I samma avsnitt

redovisas också regeringens överväganden och förslag i fråga om

återkallelse och frånträdande av nätkoncession samt flyttning m.m. av

elektrisk ledning under pågående koncessionstid.

3 kap. Nätverksamhet m.m.

Bestämmelserna om nätverksamhet samlas i den nya lagen som 3 kap.

Här anges den för elreformen bärande principen att en innehavare av en

nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra el åt annan. I

detta kapitel regleras även redovisning av nätverksamhet, revision,

koncessionshavarens skyldigheter att ansluta andras anläggningar till

ledningen, mätning av överförd el m.m. Bestämmelserna skall enligt

regeringens förslag föras över i huvudsak oförändrade från den

nuvarande ellagen (se avsnitt 6).

Regeringen har nyligen i propositionen (1996/97:85) Frågor om

mätning m.m. på elmarknaden föreslagit att en regel införs i den

nuvarande ellagen med innebörden att ett tak på högst 2 500 kronor

föreskrivs för de kostnader som nätföretagen får debitera elanvändare

med låg elförbrukning för timregistrerande mätutrustning och dess

installation (takpris). Förslaget syftar till att ge fler elanvändare

möjligheter att delta i handeln med el. Enligt förslaget i denna

proposition införs motsvarande bestämmelse i den nya ellagen.

4 kap. Nättariffer

Bestämmelserna om avgifter och övriga villkor för överföring av el och

anslutning till ledning förs över till den nya ellagen i huvudsak

oförändrade och samlas i 4 kap (se avsnitt 7).

5 kap. Leveranskoncession

Som 5 kap. i den nya lagen förs in de bestämmelser om

leveranskoncession som i dag finns i elhandelslagen. Regeringen föreslår

att bestämmelserna förs över oförändrade till den nya lagen. Frågan

behandlas i avsnitt 8.

6 kap. Utlandshandel

Bestämmelser om utlandshandel med el finns enligt nu gällande

regelverk i elhandelslagen. Dessa bestämmelser bör med vissa ändringar

föras över till den nya ellagen och samlas i 6 kap. Regeringen lämnar

härutöver förslag till vissa lagändringar i syfte att stärka

samhällskontrollen över tillkommande utlandsförbindelser. Dessa

lagförslag behandlas närmare i avsnitt 9.

7 kap. Kommunala elföretag

De särregler för kommunal elverksamhet som finns i elhandelslagen förs

enligt regeringens förslag i sak oförändrade över till den nya ellagen och

bildar där 7 kap. Bestämmelserna innebär bl.a. att kommunal produktion

av och handel med el som drivs i privaträttslig form är undantagna från

vissa av kommunallagens principer. Regeringens överväganden och

förslag rörande dessa bestämmelser behandlas i avsnitt 10.

8 kap. Systemansvar och balansansvar

Ellagens bestämmelser om systemansvar och elhandelslagens

bestämmelser om balansansvar förs över till den nya ellagen och samlas

till ett särskilt kapitel (8 kap.). I avsnitt 11 föreslår regeringen en viss

utvidgning av befogenheterna inom systemansvaret.

9 kap. Skyddsåtgärder

Bestämmelser om skyddsåtgärder bildar 9 kap. i den nya lagen. De

bestämmelser som finns i 1902 års ellag om skyddsåtgärder tar främst

sikte på elektriska anläggningars inverkan på andra elektriska

anläggningar. Elsäkerhet i övrigt regleras enligt föreskrifter av

Elsäkerhetsverket i enlighet med ett bemyndigande i ellagen. I avsnitt 12

redovisas regeringens överväganden och förslag beträffande

bestämmelserna om skyddsåtgärder i den nya lagen.

10 kap. Skadestånd

Bestämmelserna om skadestånd bildar 10 kap. i den nya ellagen. Nu

gällande regler om skadestånd i ellagen är i stor utsträckning

ålderdomligt utformade och svårtillgängliga. Elreformen har medfört en

ny ansvars- och rollfördelning på elmarknaden. I avsnitt 13 redovisas

regeringens överväganden och förslag till en anpassning av reglerna om

skadestånd till nuvarande förhållanden på elmarknaden.

11 kap. Konsumentskydd

Bestämmelser om konsumentskydd vid köp av el bildar 11 kap. i den nya

lagen. Förhållandena mellan å ena sidan konsumenterna och å andra

sidan nätägarna och elsäljarna har hittills reglerats i huvudsak genom

standardavtal som har utarbetats av elbranschen efter förhandlingar med

Konsumentverket. För att konsumenterna på elmarknaden som kollektiv

skall få ett fullgott skydd bör dock konsumentskyddet till viss del

regleras i lag. Regeringen behandlar i avsnitt 14 regleringen av

konsumentskyddet vid köp av el.

12 kap. Tillsyn m.m.

Myndighetsfunktionerna ligger enligt den nuvarande ellagstiftningen på

tre myndigheter. Uppgiften att handlägga bl.a. koncessionsärenden och

ärenden om koncessionshavarnas skyldigheter samt att utöva tillsyn av

ellagens efterlevnad utom i frågor som rör elsäkerhet och driftsäkerhet

ligger på nätmyndigheten. Närings- och teknikutvecklingsverket är

nätmyndighet (Nätmyndigheten) enligt ellagen. Även de

myndighetsuppgifter som följer av elhandelslagen ligger på

Nätmyndigheten. Ansvaret för frågor som gäller elsäkerhet ligger på

Elsäkerhetsverket. Ansvaret för att det nationella elsystemet fungerar

som ett sammanhållet system med tillfredsställande driftsäkerhet

(systemansvar) ligger på Affärsverket svenska kraftnät.

Regeringens lagförslag innebär ingen ändring av myndighets-

fuktionerna. Lagbestämmelser om den systemansvariga myndigheten

ingår i 8 kap. Bestämmelser i övrigt om myndighetsansvar och tillsyn

förs samman i 12 kap.

Regeringen redovisar i avsnitt 15 förslag om dels en precisering av

tillsynsbestämmelserna, dels rätt att förordna om rättelse på

nätinnehavarens bekostnad, m.m. För de myndigheter som har

tillsynsansvaret för frågor om elsäkerhet föreslår regeringen dels rätt att

förordna om rättelse på nätinnehavarens bekostnad, dels rätt att förbjuda

användandet av en elektrisk anläggning eller däri ingående föremål som

används på ett sådant sätt att uppenbar fara person eller egendom uppstår.

13 kap. Övriga bestämmelser

Som 13 kap. samlas bestämmelser om ansvar, överklagande, m.m.

Bestämmelserna förs över till den nya lagen i huvudsak oförändrade.

Bestämmelserna om verkställighet av beslut enligt ellagen föreslås dock

ändras. Regeringens överväganden och förslag i denna fråga behandlas i

avsnitt 15.

Övergångsbestämmelser

Regeringen föreslår att den nya ellagen träder i kraft den 1 januari 1998.

Behovet av övergångsbestämmelser är litet, eftersom lagförslaget i

åtskilliga avseenden inte innebär några ändringar i sak i förhållande till

tidigare lag.

5 Bestämmelser om nätkoncession

5.1 Inledning

Regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om nätkoncession förs

över till den nya lagen och samlas i ett kapitel (2 kap.).

Tillämpningen av plan- och bygglagen samt naturresurslagen

begränsas till adekvata fall.

Bestämmelserna om giltighetstiden för en nätkoncession preciseras.

Vidare införs regler för förfarandet vid en förlängning av

giltighetstiden för en nätkoncession.

Genom en ny regel införs en möjlighet för regeringen, eller den

myndighet regeringen bestämmer, att under vissa förutsättningar

meddela dispens från kravet på koncessionsplikt.

Vid återkallelse av en nätkoncession bör ledningsnätet kunna ställas

under tvångsförvaltning för att trygga en säker elförsörjning. Den

närmare utformningen av regler för tvångsförvaltning bör utredas

ytterligare.

Genom en ny regel regleras förutsättningarna för att en innehavare

av nätkoncession skall få ta en ledning ur drift.

Ellagens bestämmelse om flyttning av ledning som har dragits fram

efter expropriation får ingen motsvarighet i den nya lagen.

 Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har lämnat

utredningens förslag utan invändning.

 Skälen för regeringens förslag: Överföring av el (nätverksamhet) är i

praktiken ett s.k. naturligt monopol och bör därför regleras och

övervakas. Enligt bestämmelserna i ellagen krävs tillstånd

(nätkoncession) för att dra fram eller använda elektrisk starkströms-

ledning. Koncessionen är knuten till nätverksamheten och inte till

produktionen av el. Nätkoncession för linje avser en ledning med i

huvudsak bestämd sträckning och kommer i fråga främst för ledningar

med högre spänning, vanligen i det nationella stamnätet (storkraftnätet)

eller i regionledningar. Nätkoncession för område avser inte en särskild

ledning utan ger innehavaren rätt att inom ett angivet område utan

särskild prövning bygga ledningar som ingår i det lokala

överföringsnätet. Det är vanligen fråga om ledningar med en lägre

spänning.

I den nya lagen bör den ordning som gäller enligt den nuvarande

ellagen avseende krav på nätkoncession behållas. Bestämmelserna om

nätkoncession bör samlas i ett särskilt kapitel i den nya lagen.

I ellagen anges att en nätkoncession inte får strida mot planer enligt

plan- och bygglagens (1987:10) bestämmelser. Vidare skall lagen

(1987:12) om hushållning med naturresurser, m.m. tillämpas vid

prövning av nätkoncession. Som nyss har nämnts prövas dock inte själva

ledningsbyggandet vid beslut om nätkoncession för område. Detta

innebär att ellagens bestämmelser bör preciseras till att gälla enbart

nätkoncession för linje när det gäller tillämpningen av plan och

bygglagen och naturresurslagen. Regeringen överväganden och förslag i

denna fråga redovisas i avsnitt 5.2.

Nätkoncession meddelas för viss bestämd tid. Det är normalt ett

samhällsintresse att verksamheten kan fortsätta efter det att

giltighetstiden för nätkoncessionen har löpt ut. Det saknas i dag regler för

förfarandet vid en förlängning av giltighetstiden. I avsnitten 5.3 och 5.4

redovisas regeringens överväganden och förslag avseende giltighetstiden

för en nätkoncession och förfarandet vid en förlängning av

giltighetstiden.

En av grunderna i ellagen är att överföring av el sker på elnät som

innehas med stöd av nätkoncession. Det förekommer dock att

konsumenter får sin el överförd på nät som innehas utan stöd av

nätkoncession och utan något uttryckligt undantag från koncessions-

plikten. Regeringen föreslår i avsnitt 5.5 att en regel införs i den nya

lagen som innebär att innehavaren av ett sådant elnät skall kunna

meddelas dispens från kravet på koncessionsplikt.

Möjligheten att återkalla en nätkoncession bör i huvudsak behållas

oförändrad. Det saknas dock regler som gör det möjligt att säkerställa en

fortsatt överföring av el vid återkallelse. Regeringens bedömning i fråga

om utformningen av regler för tvångsförvaltning vid återkallelse av

nätkoncession redovisas i avsnitt 5.6.

Under vissa förutsättningar skall det vara möjligt för en innehavare av

nätkoncession för linje att ta en ledning ur bruk för en viss tid.

Regeringen lämnar i avsnitt 5.7 förslag till en lagreglering i denna fråga.

I vissa fall kan det vara motiverat att ändra eller flytta en ledning under

nätkoncessionens giltighetstid. Ellagen innehåller bestämmelser om

flyttning av ledning i vissa fall. Det gäller sådana flyttningar som kan

aktualiseras när en ledning berör en trafikled och flyttningar av sådana

ledningar som har dragits fram efter expropriation. I avsnitt 5.8

behandlas regeringens överväganden och förslag avseende dessa

bestämmelser.

5.2 Tillämpning av plan- och bygglagen och naturresurslagen

vid prövning av ansökan om ny nätkoncession

Regeringens förslag: Ellagens föreskrifter om att nätkoncession inte

får strida mot detaljplan eller områdesbestämmelser enligt plan- och

bygglagen begränsas till att gälla enbart nätkoncession för linje.

Även tillämpningen av naturresurslagen skall i fortsättningen

begränsas till prövning av ansökan om nätkoncession för linje.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i ELU:s

förslag eller lämnar det utan invändning. Malmö kommun ifrågasätter

förslaget att naturresurslagen inte skall vara tillämplig vid ansökan om

nätkoncession för område. Enligt kommunen bör naturresurslagen

tillämpas i vissa fall, t.ex. när ansökan om nätkoncession berör

obebyggda markområden i utkanten av tätbebyggelse.

Skälen för regeringens förslag: Nätkoncession får meddelas endast

om anläggningen är lämplig från allmän synpunkt. Ett syfte med

prövningen är att hindra att samhällsekonomiskt onödiga anläggningar

byggs, dvs. att hindra att nya anläggningar byggs där tillräcklig

överföringskapacitet redan finns. Ett annat syfte är att säkerställa att

ledningar dras fram på ett sätt som inte orsakar onödigt stor skada (prop.

1993/94:162).

För nätkoncession för område gäller dessutom att sådan får meddelas

endast om området utgör en med hänsyn till nätverksamheten lämplig

enhet. Nätkoncession för område får inte meddelas för ett område som

helt eller delvis sammanfaller med ett annat område.

Nätkoncession för område innebär en rätt för koncessionshavaren att

anlägga ett ledningsnät inom ett visst område. Vid koncessions-

prövningen avgörs således inte var och hur ledningar skall dras fram utan

koncession ger innehavaren rätt att inom området uppföra ledningar som

ingår i ett lokalt överföringsnät. Denna ordning infördes i ellagen år 1957

(prop. 1957:161, 3LU B2). Syftet var att förenkla koncessionsprövningen

och befria koncessionsmyndigheten från en stor mängd enklare ärenden.

Enligt en bestämmelse i ellagen får inte nätkoncession strida mot en

detaljplan eller områdesbestämmelser som har upprättats med stöd av

plan- och bygglagen. Vidare skall naturresurslagen tillämpas vid

koncessionsprövningen. Avsikten är på detta sätt väga intresset av att

bygga en ledning mot intresset av att använda marken på ett annat sätt

(prop. 1985/86:90, bet. 1986/87:BoU4, rskr. 1986/87:126).

Enligt plan- och bygglagen är detaljplaner och områdesbestämmelser

bindande för myndigheter och enskilda.

Naturresurslagens hushållningsbestämmelser ger anvisningar om de

avvägningar som skall göras vid planläggning och tillståndsprövning i

fråga om den framtida användningen av mark och vatten. Lagen är

avsedd att tillämpas när en förändrad markanvändning skall prövas.

Avsikten är således inte att lagen skall kunna användas som grund för att

ingripa mot pågående markanvändning.

Bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivning infördes i naturresurs-

lagen år 1991 (prop. 1990/91:90, bet 1990/91:JoU30, rskr 1990/91:338).

Regeringen har med stöd av naturresurslagen föreskrivit i förordningen

(199:738) och miljökonsekvensbeskrivningen att till ansökan om

nätkoncession enligt ellagen skall bifogas en miljökonsekvens-

beskrivning med underlag för en samlad bedömning av hur den planerade

anläggningen, verksamheten eller åtgärden inverkar på miljön och hälsan

samt hushållningen med naturresurser.

När bestämmelsen om att en nätkoncession inte får strida mot en

detaljplan eller områdesbestämmelser infördes i ellagen gjordes ingen

åtskillnad mellan linje och område. Någon sådan åtskillnad gjordes inte

heller för bestämmelsen om att naturresurslagen skall tillämpas vid

prövning av nätkoncession.

Prövningen mot detaljplan och områdesbestämmelser samt tillämp-

ningen av naturresurslagen fyller viktiga ändamål när det gäller

nätkoncession för linje. Denna prövning bör därför behållas. I fråga om

nätkoncession för område är förhållandena annorlunda.

Som nyss har nämnts ger nätkoncession för område rätt att bygga och

använda ett ledningsnät inom ett visst bestämt område. Det innebär att

ellagens bestämmelse om detaljplan eller områdesbestämmelser i

praktiken inte kan tillämpas vid prövning av ärenden som gäller

nätkoncession för område. Detta gäller även bestämmelsen om att

naturresurslagen skall tillämpas vid prövning av nätkoncession.

Ellagens föreskrift om att nätkoncession inte får strida mot detaljplan

eller områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen bör i

fortsättningen gälla enbart nätkoncession för linje. Motsvarande

anpassning bör ske när det gäller tillämpningen av naturresurslagen.

Regeringen föreslår att dessa bestämmelser i fortsättningen begränsas till

prövning av ansökan om nätkoncession för linje. Det innebär bl.a. att

någon miljökonsekvensbeskrivning inte behöver upprättas i ärenden som

gäller nätkoncession för område.

Den här föreslagna förändringen i ellagen innebär inte att innehavare

av nätkoncession för område kan bygga ut nätet utan restriktioner. Vid

nybyggnad av elledningar, uppförande av transformatorstationer,

ställverk m.m. inom området måste koncessionshavaren iaktta de villkor

som är förknippade med koncessionen och vad som följer av annan

tillämplig lagstiftning, bl.a. naturvårdslagen (1964:822), väglagen

(1971:948) och hälsoskyddslagen (1982:1080). Av 20 § naturvårdslagen

framgår det exempelvis att samråd skall ske med länsstyrelse innan det

dras fram ledningar som väsentligen kan komma att ändra naturmiljön. I

sammanhanget kan nämnas att länsstyrelsen enligt 25 §

naturvårdsförordningen (1976:484) kan inhämta miljökonsekvens-

beskrivning i samband med samråd. Det kan förutsättas att länsstyrelsen

infordran sådan när områdets känslighet från naturvårdssynpunkt

påkallar det. Enligt 44 § väglagen får inte elektriska ledningar dras fram

inom ett vägområde utan väghållningsmyndighetens tillstånd. En

innehavare av nätkoncession för område måste vid en utbyggnad av nätet

också iaktta de bestämmelser om skyddsåtgärder som finns i ellagen,

starkströmsförordningen (1957:601) och Elsäkerhetsverkets starkströms-

föreskrifter.

5.3 Tidsbegränsade nätkoncessioner

Regeringens förslag: Nätkoncession för linje skall meddelas för 40 år

och nätkoncession för område skall meddelas för 25 år. Om det finns

särskilda skäl skall nätkoncession kunna meddelas för kortare tid.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i ELU:s

förslag eller lämnar det utan invändning. Skellefteå kommun anför att de

föreslagna tidsgränserna inte återspeglar ledningars faktiska livslängd.

Skälen för regeringens förslag: Enligt ellagens bestämmelser skall

nätkoncession ges för en bestämd tid. Bestämmelser om tidsbegränsade

tillstånd har funnits i ellagen sedan lagens tillkomst. Genom de ändringar

i ellagen som trädde i kraft år 1996 begränsades giltighetstiden för

nätkoncession från högst 60 år till högst 40 år.

Systemet med tidsbegränsade nätkoncessioner är ändamålsenligt och

bör behållas i den nya ellagstiftningen. Genom att nätkoncessionen är

tidsbegränsad möjliggörs en omprövning när det gäller avvägningen

mellan nätägarens intressen och andra samhällsintressen. Elledningar är

stora och viktiga infrastrukturinvesteringar. De konsekvenser som en

ledning kan medföra i form av exempelvis markintrång går normalt att

överblicka vid koncessionsgivningen. Därför är täta prövningar av

villkoren för koncessionen inte nödvändiga. För att samhällsutvecklingen

skall kunna beaktas i tillräcklig utsträckning bör dock nätkoncessioner

vara tidsbegränsade. Genom en begränsad men ändå lång giltighetstid för

koncessionen säkerställs en lämplig avvägning mellan de allmänna

intressena och nätägarens intressen. Principen att ge koncessioner för

viss tid, som tillämpats sedan ellagen infördes, har också visat sig

fungera väl. Tidsbegränsade nätkoncessioner kan ses som en garanti för

koncessionshavaren att ledningens sträckning förblir oförändrad under

koncessionens giltighetstid.

Enligt nu gällande lagstiftning får nätkoncession ges för en bestämd

tid, högst 40 år. Denna tidsgräns är tillräckligt för att åstadkomma en

lämplig avvägning mellan de allmänna intressena och nätägarens

intressen. När det gäller nätkoncession för linje bör denna tidsgräns

behållas.

Det är angeläget att den som ansöker om nätkoncession för linje kan

räkna med koncessionsmyndigheten i sitt beslut meddelar den ansökta

tiden när det inte finns starka skäl som talar emot det. Därför bör det i

ellagen föreskrivas att nätkoncession för linje skall meddelas för 40 år,

om det inte föreligger särskilda skäl eller om sökanden begär en kortare

giltighetstid för koncessionen.

En kortare giltighetstid kan exempelvis vara motiverad för att anpassa

giltighetstiden till den tid som gäller för intilliggande ledningar som

ingår i samma ledningssystem. Det kan i sådana fall vara en fördel att

kunna ta upp hela ledningssystemet till omprövning i ett sammanhang.

Huvudregeln bör dock vara att nätkoncession för linje skall meddelas för

40 år.

När det gäller nätkoncession för område tillämpas enligt ELU ofta en

betydligt kortare giltighetstid än 40 år, normalt 25 år. Ett skäl är att

behovet av tätare omprövning från myndighetens sida har ansetts vara

större än i fråga om nätkoncession för linje.

Ett av syftena med omregleringen av elmarknaden är att öka

incitamenten till en kostnadssänkande strukturrationalisering av

nätverksamheten. En viktig aspekt är att koncessionsområdena har en

kostnadsstruktur som medger en tillräckligt stor utjämning av

kostnaderna för elöverföringen. Strävan att skapa lämpliga enheter för

koncessionsområdena innebär att det finns skäl att ha en kortare

giltighetstid för nätkoncessions för område än för linje.

Regeringen bedömer att 25 år är en väl avvägd giltighetstid för

nätkoncession för område. På samma sätt som för nätkoncession för linje

bör bestämmelsen i den nya ellagstiftningen utformas så att

nätkoncession för område skall meddelas för 25 år om det inte föreligger

särskilda skäl eller om sökanden begär att få kortare giltighetstid för

koncessionen.

5.4 Förlängning av giltighetstiden för nätkoncession

Regeringens förslag: En bestämmelse om förfarandet vid förlängning

av giltighetstiden för nätkoncession införs i ellagen

Prövning av ansökan om förlängning av giltighetstiden skall ske på

samma sätt som vid en ansökan om en ny nätkoncession. Ansökan om

förlängning av giltighetstiden för en nätkoncession skall göras senast

två år före koncessionstidens utgång. Den giltighetstid som

meddelades vid föregående prövning skall gälla till dess att ansökan

om förlängning av giltighetstiden har prövats slutligt.

Nätägaren bör ges möjlighet att välja lämplig tidpunkt i fråga om

valet av förlängning av giltighetstiden för en nätkoncession.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag. ELU föreslår att prövning enligt

naturresurslagen inte skall göras vid ansökan om förnyelse av

nätkoncession för linje om det är fråga om en ledning med i huvudsak

oförändrad sträckning. Enligt ELU:s förslag behöver inte heller

bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar tillämpas i dessa fall.

ELU föreslår vidare vissa förenklingar av prövningsförfarandet när det

gäller nätkoncession för linje, bl.a. att fastighetsägare inte behöver ges

tillfälle att yttra sig annat än om en ändring av ledningssträckningen

övervägs.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens

förslag eller lämnar det utan invändning. Vissa remissinstanser, däribland

Närings- och teknikutvecklingsverket och Naturvårdsverket, anser att en

prövning enligt naturresurslagen alltid bör ske vid förnyelse av

nätkoncession även om ansökan avser en ledning med i huvudsak

oförändrad sträckning.

Hovrätten för nedre Norrland, Lantbrukarnas Riksförbund och

Villaägarnas riksförbund anser att fastighetsägare alltid bör ges tillfälle

att yttra sig vid förnyelse av nätkoncession för linje, oavsett om en

ändring av ledningens sträckning övervägs eller inte.

Vissa remissinstanser, däribland Villaägarnas Riksförbund, Svenska

Elverksföreningen och Skellefteå kommun, har synpunkter på den

föreslagna bestämmelsen om tidpunkt för förnyelse av nätkoncession.

Svenska Kommunförbundet anser att den nya lagstiftningen bör

kompletteras med en bestämmelse som innebär att i de fall kraftledningar

orsakar betydande olägenhet som inte förutsågs när nätkoncessionen

meddelades, får villkor föreskrivas för att förebygga eller minska

olägenheten.

Skälen för regeringens förslag: Som framgår av föregående avsnitt

föreslår regeringen att nätkoncessioner även i fortsättningen skall

meddelas för en bestämd tid. Genom tidsbegränsade nätkoncessioner

möjliggörs en omprövning när det gäller avvägningen mellan nätägarens

intressen och andra samhällsintressen.

Det är normalt ett samhällsintresse att verksamheten kan fortsätta efter

det att giltighetstiden för en nätkoncession har löpt ut. En utgångspunkt

är således att nätkoncessionen skall fortsätta att gälla även om villkoren

för koncessionen kan komma att ändras. I den nya ellagen bör därför

införas regler för förfarandet vid förlängning av giltighetstiden.

I detta avsnitt behandlas frågor som kan uppkomma i samband med att

giltighetstiden för en nätkoncession skall förlängas. Frågan om flyttning

eller ändring av ledning under koncessionens giltighetstid behandlas i

avsnitt 5.8.

I den nu gällande ellagen saknas bestämmelser om vad som skall

hända då giltighetstiden för en nätkoncession löper ut. Formellt sett är

den enda möjligheten för koncessionshavaren, om denne önskar fortsätta

med verksamheten, att ansöka om en ny nätkoncession. ELU har mot

denna bakgrund föreslagit att föreskrifter om förnyelse av nätkoncession

införs i den nya ellagen.

Vid prövning av en ny ledning måste noga prövas hur ledningen skall

förläggas och alternativa sträckningar övervägas. När det gäller en

förlängning av giltighetstiden bör i första hand undersökas om den

befintliga sträckningen innebär avsevärda olägenheter. Det ligger i

sakens natur att det vid en förlängning ofta på ett enklare sätt kan visas

att de krav som uppställs i lagen är uppfyllda. Vid förlängning av

giltighetstiden för en nätkoncession finns det tillgång till fakta som inte

fanns när nätkoncessionen första gången beviljades. Detta gäller särskilt

om en elledning varit länge i bruk och det vid prövning av ansökan om

förlängning från berörda parter ej görs gällande betydande olägenheter.

Det innebär att en koncessionshavare i regel bör kunna räkna med att

giltighetstiden för nätkoncessionen förlängs.

Enligt ELU saknas det skäl att närmare överväga alternativa

sträckningar om det inte framkommer några avsevärda olägenheter med

den befintliga sträckningen. Utredningen har föreslagit att ellagens regel

om att en nätkoncession för linje inte får strida mot plan- och

områdesbestämmelser skall tillämpas endast om en ändring av

ledningens sträckning övervägs. En motsvarande ändring föreslås när det

gäller bestämmelsen om tillämpningen av naturresurslagen.

Enligt regeringens bedömning bör det dock ske en prövning enligt

plan- och bygglagen och naturresurslagen i syfte att säkerställa en

allsidig bedömning av ledningens sträckning. Detta är ett viktigt underlag

för den avvägning som skall ske mellan nätägarens intressen och andra

samhällsintressen. En ansökan om en förlängning av giltighetstiden för

en nätkoncession bör således prövas enligt samma kriterier som när det

gäller en ansökan om en ny nätkoncession. Regeringen föreslår därför att

plan- och bygglagens och naturresurslagens bestämmelser alltid skall

tillämpas vid prövning av en förlängning av giltighetstiden för en

nätkoncession oavsett om en ändrad sträckning övervägs eller inte.

Om det skulle visa sig nödvändigt att helt eller delvis flytta en ledning

för att en förlängning av giltighetstiden skall kunna beviljas kan hela

kostnaden komma att falla på ledningsinnehavaren. När kostnaderna

faller på ledningsinnehavaren utgör de kostnader i nätverksamheten.

Dessa kostnader får ingå i underlaget vid beräkningen av nättarifferna.

Frågan om en förlängning av giltighetstiden för en nätkoncession bör

prövas i god tid före koncessionstidens utgång. Det kan exempelvis visa

sig nödvändigt att helt eller delvis flytta en ledning för att förlängning

skall kunna beviljas. Det finns därför skäl att i lagstiftningen reglera vid

vilken tidpunkt en ansökan om förlängning av giltighetstiden skall

lämnas in. Med tanke på såväl koncessionshavarens som myndighetens

planering är det rimligt att en ansökan görs senast två år före

koncessionstidens utgång. Nätkoncessionen bör fortsätta att gälla till dess

att ansökan om förlängning av giltighetstiden har prövats slutligt.

Det finns även fall där det finns behov att kunna avgöra frågan om en

förlängning av en nätkoncession innan den ursprungliga giltighetstiden

har löpt ut. Ett exempel kan vara att en koncessionshavare planerar

omfattande investeringar i nätet samtidigt som endast en begränsad men

ändå inte särskilt kort tid återstår innan koncessionens giltighetshetstid

löper ut. En nätkoncessions giltighetstid bör därför kunna förlängas med

verkan från en tidigare tidpunkt än den gamla giltighetstidens utgång.

I de fall där giltighetstiden för en nätkoncession går mot sitt slut men

tidpunkten för en förlängning infaller olämpligt bör en nätkoncession

kunna förlängas tillfälligt på oförändrade villkor. Det gäller exempelvis

om koncessionshavaren planerar att ändra ledningsstrukturen och att

utredningar i dessa frågor ännu inte är färdigställda. En bestämmelse

införs i ellagen som innebär att nätmyndigheten, efter ansökan av

koncessionshavaren, får bevilja en tillfällig förlängning av giltighetstiden

på högst fem år. Eftersom beslut om tillfällig förlängning inte innebär

någon ändring av villkoren för koncession bör sådana beslut kunna

meddelas utan remissförfarande.

5.5 Vissa frågor rörande nät som innehas utan stöd av

nätkoncession

Regeringens förslag: En av grunderna i ellagstiftningen är att

överföring av el skall ske på elnät som innehas med stöd av

nätkoncession. Vissa elanvändare får sin el överförd på nät som

innehas utan stöd av nätkoncession och utan att något undantag från

koncessionsplikten är tillämpligt. I sådana fall skall dispens från

kravet på nätkoncession kunna meddelas.

Regeringens bedömning: De elanvändare som i dag får sin el

överförd på nät som saknar nätkoncession och utan att något undantag

är tillämpligt bör på sikt anslutas till nät som drivs med stöd av

nätkoncession.

Närings- och teknikutvecklingsverkets (NUTEK) förslag:

Överensstämmer med regeringens förslag.

Synpunkter framförda vid remissmötet: Samtliga deltagare i

remissmötet instämde i NUTEK:s bedömning att det även i

fortsättningen finns behov av permanenta undantag från

koncessionsplikten. Enligt bl.a. Svenska Elverksföreningen och Statens

Järnvägar (SJ), som i en skrivelse lämnat synpunkter på rapporten, är de

nu gällande bestämmelserna i starkströmsförordningen om undantag från

kravet på nätkoncession föråldrade och bör därför ses över.

Bl.a. Riksförbundet Energileverantörerna och Banverket anförde att

det är oklart hur kriteriet om att dispens endast får meddelas till

befintliga anläggningar skall tolkas. SJ ansåg att den korta dispenstiden

"längst fem år" och formuleringen "avsevärda kostnader" kan ge upphov

tolkningstvister.

Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) har i en skrivelse till Närings- och

handelsdepartementet framfört kritik mot den föreslagna dispensregeln

avseende krav på nätkoncession. LRF anger att utredningen inte har visat

några bärande skäl att ändra nuvarande regler vilka enligt LRF fungerar

väl.

Skälen för regeringens förslag: Innehavare av nätkoncession har en

skyldighet att på skäliga villkor ansluta den som så önskar till sin ledning

eller ledningsnät. Koncessionshavaren är vidare skyldig att överföra el åt

annan. Även för prissättningen av överföringstjänsten, nättariffen, och

andra villkor för nättjänster gäller enligt ellagen att de skall vara skäliga

och utformade på sakliga grunder. Skäligheten i nättariffer och andra

villkor för nättjänster prövas av nätmyndigheten.

Såväl skyldigheten att ansluta anläggningar som skyldigheten att

överföra el åt annan är således knuten till den som innehar nätkoncession.

Lagstiftningen bygger därmed på förutsättningen att alla elanvändare är

anslutna till elnät som innehas med stöd av nätkoncession.

Det förekommer emellertid att elanvändare får sin el överförd på nät

vars innehavare inte innehar nätkoncession. Dessa elanvändare kan delas

in i två kategorier. Det gäller dels elanvändare som är anslutna till nät

som är undantagna från kravet på nätkoncession, dels elanvändare som är

anslutna till nät som omfattas av koncessionsplikten men där koncession

likväl saknas.

Nät undantagna från kravet på nätkoncession

I den nuvarande ellagen finns ett bemyndigande från regeringen i 2 § 1

mom. sista stycket att, i fråga om vissa slag av ledningar eller i fråga om

ledningar inom vissa områden, föreskriva undantag från kravet på

nätkoncession. Med stöd av detta bemyndigande har regeringen

föreskrivit vissa undantag från koncessionsplikten i 2 kap. 1 §

förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar.

Dessa föreskrifterna innebär bl.a. att undantag från koncessionsplikten

gäller för ledningar inom vissa typer av områden, såsom

industrianläggningar, allmänna institutioner, flygplatser, jordbruks-

fastigheter och trafikområden för bl.a. järnvägsdrift.

Skälet till att dessa ledningar undantagits från koncessionsplikten är

bl.a. att dessa ledningsnät snarast är att likna vid anläggningar för

användning och inte för överföring av el. Innehavaren av nätet överför

inte el åt någon annan utan han fördelar, för egen räkning, elektriciteten

mellan användningsställen inom ett begränsat område. Utmärkande för

dessa nät är alltså att ingen annan än nätinnehavaren är ansluten till nätet.

Detta används således bara för internt bruk av nätinnehavaren.

Det förekommer dock att den verksamhet som bedrivs inom ett sådant

område ändrar karaktär eller upphör. Detta brukar leda till att byggnader

inom området hyrs ut eller säljs till utomstående. Som exempel på sådana

situationer kan nämnas nedläggningar av industriverksamheter och

regementen. Ett annat fall kan vara att en lantbrukare hyr ut eller säljer

byggnader eller områden inom jordbruksfastigheten. En följd av sådana

förändringar är att det interna ledningsnätet inte längre används

uteslutande för eget bruk utan också för överföring av el åt andra.

Anläggningen är således inte längre avsedd bara för användning av el

utan också för överföring av el.

Eftersom nätinnehavaren är undantagen från kravet på nätkoncession,

har han inte heller de skyldigheter som följer av en sådan.

Regeringen avser att se över föreskrifterna om undantag från

koncessionsplikten. I samband därmed kommer detta problem att

behandlas från följande utgångspunkter.

Om innehavaren av ett internt nät överför el åt andra endast i

begränsad utsträckning och anläggningen därmed i allt väsentligt är

avsedd för användning av el bör anläggningen alltjämt omfattas av

undantaget från koncessionsplikt. Visserligen saknar de externa kunderna

möjlighet att utnyttja de rättigheter som finns på den nya elmarknaden,

men de har alltid möjlighet att begära anslutning till det ordinarie

lokalnätet. Dessutom bör beaktas att krav på att nätinnehavaren söker

nätkoncession skulle kunna leda till att denne upphör med överföringen

till de externa kunderna.

Annorlunda blir situationen om överföringen till de externa kunderna

blir den dominerande uppgiften för nätinnehavaren och hans egen

användning av nätet minskar drastiskt eller kanske helt upphör.

Anläggningen är då inte längre avsedd för användning utan för

överföring av el. I denna situation bör nätet inte längre omfattas av

undantaget från koncessionsplikt. Skälet är att nätinnehavaren inkräktar

på den ordinarie nätkoncessionshavarens ensamrätt till överföring inom

koncessionsområdet. Det är heller inte rimligt att elanvändare inte kan

utnyttja sina rättigheter på elmarknaden.

De gränsdragningsproblem som kan uppstå bör kunna lösas av

nätmyndigheten i det enskilda fallet.

Om nätmyndigheten anser att ett ledningsnät inte längre omfattas av

undantaget från koncessionsplikten kan nätmyndigheten förelägga

nätinnehavaren att ansöka om nätkoncession.

Nät som omfattas av koncessionsplikten men där koncession saknas

Den andra kundkategorien får sin el överförd på nät som innehas utan

stöd av nätkoncession och utan att nätet omfattas av något av de

undantag som anges i starkströmsförordningen. Problemet berör i

huvudsak Banverket som överför el till utomstående elanvändare i

fastigheter som är belägna utanför trafikområdet. Sådana ledningar

kräver i och för sig nätkoncession men av hävd har dessa ledningar

använts utan nätkoncession. Den överföring till elanvändare som

förekommer beror främst på att det har varit alltför kostsamt att ansluta

de fastigheter som berörs till det ordinarie elnätet. SJ - numera Banverket

- har i dessa fall åtagit sig att som en samhällstjänst överföra el till

utomstående elanvändare.

Enligt NUTEK:s rapport Icke koncessionspliktiga nät har Banverket

inte någon organisation som kan åta sig en långtgående service till

utomstående elanvändare. Banverket kan inte heller garantera en

elkvalitet som uppfyller branschens normer. Banverket gör inga nya

åtaganden och strävar efter att avveckla elleveranserna till abonnenter

utanför järnvägssektorn. Banverket avser att på sikt överföra befintliga

nätdelar för externa leveranser till innehavare av nätkoncession för

område.

Överföring av el till elanvändare skall i princip alltid ske på nät som

drivs med stöd av koncession. Detta är emellertid i vissa fall förenat med

avsevärda kostnader. Vidare är det bl.a. på grund av kravet på

nätkoncessionshavarens allmänna lämplighet ofta inte möjligt för dessa

nätägare att erhålla nätkoncession.

Det är förvisso otillfredsställande att kunder inte kan utnyttja de

rättigheter och fördelar som följer av ellagstiftningen därför att de får sin

el från ett elnät som saknar nätkoncession. Detta måste emellertid vägas

mot kundens intresse att över huvudtaget få tillgång till el. Nätägare som

överför el utan stöd av nätkoncession omfattas inte av ellagens

bestämmelser om leveransplikt. Om kunden till en sådan nätägare skulle

beredas möjlighet att klaga på överföringsvillkoren finns det risk att

nätägaren helt upphör med elleveranserna. Mot denna bakgrund kan de

kunder som får sin el över nät som innehas utan stöd av nätkoncession

inte tillförsäkras samma rättigheter som övriga elanvändare.

Innehavare av nät som innehas utan stöd av nätkoncession och utan att

något undantag är tillämpligt skall kunna meddelas dispens från kravet på

nätkoncession. Ansökan om dispens sker hos regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Dispens bör endast kunna

meddelas för befintliga anläggningar och om det är förenat med

avsevärda kostnader att ansluta externa elanvändare till en ledning eller

ett ledningsnät som innehas med stöd av nätkoncession.

De elanvändare som i dag får sin el överförd på nät som saknar

nätkoncession bör på sikt anslutas till nät som drivs med stöd av

nätkoncession.

5.6 Tvångsförvaltning vid återkallelse av nätkoncession

Regeringens förslag: Möjligheten att återkalla en nätkoncession skall

i huvudsak behållas oförändrad i den nya lagen.

Regeringens bedömning: Vid återkallelse av en nätkoncession bör ett

ledningsnät kunna ställas under tvångsförvaltning för att trygga en

säker elförsörjning. Den närmare utformningen av tvångsförvaltningen

bör utredas vidare.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag. ELU föreslår regler om

tvångsförvaltning som innebär att en möjlighet skapas för staten att mot

ersättning förfoga över ledningen eller ledningsnätet under högst fem år,

t.ex. om en nätkoncession återkallas eller i annat fall upphör att gälla.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat utredningens

förslag utan invändning. Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK)

instämmer i utredningens uppfattning att det finns ett behov av att

tvångsvis kunna förfoga över elnät, men anser inte att förslaget kan

läggas till grund för lagstiftning. Enligt NUTEK saknas en närmare

beskrivning av hur ett tvångsförfarande i praktiken skall gå till. Enligt

Lantmäteriverket bör det, i de fall ledningen är framdragen med stöd av

ledningsrätt, framgå att det i förfogandet även ingår rätt att förfoga över

ledningsrätten.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Nätmyndigheten

utövar tillsyn över efterlevnaden av ellagen och av föreskrifter och

villkor som meddelats med stöd av lagen. Nätmyndigheten utövar också

tillsyn över elhandelslagen. Ett föreläggande kan förenas med vite. I

allvarligare fall kan nätkoncessionen återkallas.

Även om en koncessionshavare utsätts för sanktioner är det inte säkert

att uppkomna brister blir åtgärdade. Innan en återkallelse sker kan det

dock förutsättas att koncessionshavaren erinrats om sina förpliktelser

samt att ett eller flera vitesförelägganden har meddelats. Att en

återkallelse verkligen sker torde därför bli aktuellt endast i undantagsfall.

Det bör även i fortsättningen vara möjligt att återkalla en

nätkoncession om en koncessionshavare i väsentlig mån åsidosätter sina

skyldigheter enligt ellagen. Återkallelse bör ske som en yttersta åtgärd

mot en koncessionshavare.

Bestämmelserna om återkallelse måste vara möjliga att använda på ett

verkningsfullt sätt. En fråga i detta sammanhang är hur en fortsatt

överföring av el skall kunna säkerställas. ELU:s förslag till reglering

innebär att det skulle vara möjligt för staten att mot ersättning förfoga

över ledningen eller ledningsnätet under en begränsad tid. Enligt

förslaget bör denna tid vara relativt lång, dock högst fem år. Beslut om

sådant förfogande skall enligt förslaget fattas av nätmyndigheten, om en

nätkoncession återkallas eller i annat fall upphör att gälla.

NUTEK har framfört att ELU:s förslag till tvångsåtgärder bör

kompletteras med bestämmelser avseende bl.a. frågan om hur en

förvaltare skall utses samt om de förpliktelser och befogenheter som

förvaltaren och nätägaren skall ha under den period som elnätet ställts

under tvångsförvaltning.

Vid återkallelse av nätkoncession, eller om nätkoncession har upphört

att gälla, bör ett ledningsnät kunna ställas under tvångsförvaltning. Den

närmare utformningen av bestämmelser avseende tvångsförvaltning bör

dock utredas vidare. Regeringen avser att återkomma till riksdagen i

denna fråga vid ett senare tillfälle.

5.7 Tillstånd att ta ledning ur bruk

Regeringens förslag: Det skall vara möjligt för innehavare av

nätkoncession för linje att ta ledning ur bruk under en viss tid, om det

inte är olämpligt från elförsörjningssynpunkt. Om ledningen skall tas

ur bruk för en period som är längre än tre år krävs tillstånd.

Ellagens nuvarande bestämmelse om återkallelse av nätkoncession

där en ledning inte har varit i bruk under tre år överförs inte till den

nya lagen.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag. ELU föreslår att en koncessionshavare genom

beslut av nätmyndigheten bör kunna medges att få frånträda

nätkoncessionen, om den elektriska anläggning som koncessionen avser

inte längre behövs för en säker elförsörjning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har lämnat utredningens

förslag utan invändning.

Skälen för regeringens förslag: De skyldigheter som åligger

koncessionshavaren gäller för koncessionens hela giltighetstid. Det kan

då inte accepteras att koncessionshavaren utan vidare tar en ledning ur

bruk. Det bör dock vara möjligt för koncessionshavaren att ta en ledning

ur bruk under en viss tid under förutsättning att det inte drabbar till nätet

anslutna elkunder eller av andra skäl är olämpligt från elförsörjnings-

synpunkt. Om en koncessionshavare avser att ta en ledning ur bruk

längre än tre år bör dock ärendet prövas av regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, av nätmyndigheten.

Genom den föreslagna bestämmelsen är koncessionshavaren skyldig

att anmäla om en ledning skall tas ur bruk för en längre period än tre år.

Det bör dock observeras att det förhållandet att en ledning ej är

spänningssatt inte behöver innebära att den skall anses ha tagits ur bruk.

Som exempel kan nämnas att ledningar från ett reservkraftverk sällan är

spänningssatta men likväl i bruk.

ELU har förslagit att en koncessionshavare genom beslut av

nätmyndigheten bör kunna medges rätten att få frånträda

nätkoncessionen. Regeringen bedömer att en sådan bestämmelse inte är

nödvändig. En koncessionshavare som inte vill fortsätta sin verksamhet

torde kunna överlåta nätkoncessionen på någon annan. Vid överlåtelse av

nätkoncession krävs enligt ellagen tillstånd av regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, av nätmyndigheten. Denna regel behålls i

den nya lagen.

Enligt ellagens nuvarande bestämmelser kan en nätkoncession

återkallas om koncessionshavaren inte har haft ledningen eller

ledningsnätet i bruk under tre år i följd. Enligt ELU har denna

bestämmelse aldrig tillämpats. Enligt regeringens bedömning är

bestämmelsen onödigt och bör därför inte föras över till den nya ellagen.

5.8 Bestämmelser om flyttning av ledningar, m.m.

Regeringens förslag: Ellagens bestämmelse om flyttning av ledning

som dragits fram efter expropriation överförs inte till den nya lagen.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag. Utredningen föreslår dessutom att ellagens

bestämmelse om flyttning av ledning som dragits fram inom område för

trafikled skall avskaffas, vilket innebär att ledningsrättslagens

bestämmelser om flyttningsskyldighet och kostnadsansvar blir

tillämpliga.

Remissinstanserna: Malmö kommun anser att utredningens förslag

om att upphäva ellagens bestämmelse om flyttning av ledning i bl.a.

vägområden innebär oklarheter i fråga om vilka ersättningsregler som

skall gälla när en elledning behöver flyttas. Härvid anges att det i tätorter

är vanligt att ledningar inte är framdragna med stöd av ledningsrätt.

Liknande synpunkter framförs av bl.a. Vellinge kommun.

Svenska Kommunförbundet framhåller att huvudprincipen bör vara att

ledningsägaren skall stå för kostnaderna om ledning eller del av ledning

måste flyttas. Enligt förbundet finns det dock fall där flyttningskostnaden

bör bekostas av den som har förorsakat flyttningen.

Enligt Riksförbundet Energileverantörerna är det angeläget att

övergångsbestämmelserna utformas så att man undviker att olika regler

måste tillämpas beroende på när ledningen har dragits fram.

Skälen för regeringens förslag: I vissa fall kan det vara motiverat att

ändra eller flytta en ledning under koncessionens giltighetstid.

Skyldigheten för en ledningsinnehavare att ändra ledningens sträckning

och att bekosta detta är beroende av bl.a. hur markupplåtelsen har skett.

Rätten att bygga kraftledningar på annans mark kan grundas på

nyttjanderätt, servitut eller ledningsrätt.

Den gällande ellagen innehåller en bestämmelse om flyttning av en

sådan ledning som har dragits fram efter expropriation.

Ledningsinnehavaren är enligt denna regel i vissa fall skyldig att flytta

eller ändra ledningen på egen bekostnad.

Numera sker upplåtelse av mark för kraftledningar vanligtvis med stöd

av ledningsrätt som regleras i ledningsrättslagen (1973:1144). Lagen

innehåller bestämmelser om bl.a. skyldighet för ledningsinnehavare att

flytta ledning vid ändrade förhållanden. Ledningsinnehavaren är

berättigad till ersättning om denne tvingas flytta ledningen. Kostnaderna

skall fördelas mellan sakägarna efter vad som bedöms skäligt.

Expropriationsförfarandet är omständligt och kostsamt. Lednings-

rättslagen infördes med syftet att säkerställa att rätten att dra fram och

behålla en ledning över en fastighet skall kunna regleras genom ett

snabbare och billigare förfarande än genom expropriation. Lagen trädde i

kraft den 1 juli 1974. Expropriation för elektriska ledningar förekommer

inte längre och bör heller inte användas framgent. Ellagens bestämmelse

om flyttning av ledning som dragits fram efter expropriation bör således

tas bort. Den bör dock behållas som en övergångsbestämmelse.

Ellagen innehåller vidare bestämmelser om flyttning av ledning i vissa

fall, bl.a. inom område för trafikled.

Inom område för allmän väg får ledning dras fram utan tillstånd från

väghållaren. I enlighet med 44 § väglagen (1971:948) krävs dock

väghållningsmyndighetens tillstånd för att bl.a. uppföra byggnader och

göra tillbyggnader. Mot denna bestämmelse korresponderar ellagens

bestämmelse om flyttning av ledning inom område för trafikled, bl.a.

allmän väg. Enligt denna regel är ledningsinnehavaren skyldig att flytta

eller ändra ledningen på egen bekostnad om det behövs för att trafikleden

skall kunna ändras. På grundval av dessa bestämmelser brukar

väghållaren och ledningsinnehavaren ingå avtal om framdragande av

ledning inom vägområde.

Denna ordning synes fungera väl. Remissinstanserna har inte framfört

några problem med det nuvarande förfarandet. Ellagens bestämmelser

om flyttningsskyldighet och kostnadsansvar i kombination med

väglagens krav torde vara viktiga förutsättningar för väghållarens och

ledningsinnehavarens möjligheter att kunna ingå avtal. Enligt regeringens

bedömning bör inte bestämmelsen om flyttning av ledning inom trafikled

tas bort ur ellagstiftningen i enlighet med ELU:s förslag.

Ellagens bestämmelse om flyttning av ledning inom område för

trafikled är tillämplig även inom område för järnväg. Med undantag för

Banverkets kontaktledningar är det ovanligt att elledningar dras parallellt

med järnväg. Att elledningar korsar järnväg förekommer däremot ofta.

Tillstånd att dra fram elledningar inom område för järnväg regleras i

allmänhet genom civilrättsliga avtal mellan parterna. Avtalen reglerar

vanligtvis under vilka förutsättningar ledningshavaren kan tvingas att

flytta ledningen.

Även i dessa fall synes den nuvarande ordningen fungera väl. Ellagens

tvingande regler om flyttningsskyldighet och kostnadsansvar torde också

i dessa fall ha betydelse för möjligheten att kunna sluta avtal. Ellagens

bestämmelse om flyttning av ledning som dragits fram inom område för

trafikled bör således behållas i den nya lagstiftningen.

6 Nätverksamhet m.m.

Regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om nätverksamhet förs

över till den nya lagen och samlas i ett kapitel (3 kap).

 Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Förslaget föranleder ett fåtal, huvudsakligen

redaktionella synpunkter.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om nätverksamhet

infördes i den nuvarande ellagen år 1996 och är en central del av 1996

års elmarknadsreform.

 Med nätverksamhet avses att ställa elektriska starkströmsledningar till

förfogande för överföring av el. Till nätverksamhet hör också

projektering, byggande och underhåll av ledningar, ställverk och

transformatorstationer, anslutning av elektriska anläggningar, mätning av

överförd effekt och energi samt annan verksamhet som behövs för att

överföra el på det elektriska nätet.

 En av huvudprinciperna i elmarknadsreformen är att det skall råda en

klar boskillnad mellan å ena sidan produktion och försäljning av el, och å

andra sidan nätverksamhet. För att dessa två funktioner inte skall blandas

samman har i ellagen införts krav på avgränsning och ekonomisk

redovisning av nätverksamhet. En juridisk person som bedriver

nätverksamhet får inte bedriva produktion av el eller handel med el utom

i undantagsfall. All nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas åtskild från

annan verksamhet. Ellagen innehåller också särskilda regler om revision

av nätverksamhet.

 Till ellagens bestämmelser om nätverksamhet hör också den för

elmarknadsreformen grundläggande principen om nätkoncessions-

havarens skyldighet att på skäliga villkor överföra el åt annan. Till

bestämmelserna om nätverksamhet hör vidare stadganden om

nätkoncessionshavarens skyldigheter i fråga om att ansluta andras

anläggningar till ledningen, mäta överförd el och att i vissa fall utge

ersättning vid inmatning av el, samt om kostnader för mätning av

överförd el. Frågor om nätkoncessionshavarens skyldigheter prövas av

nätmyndigheten.

 Bestämmelserna om nätverksamhet bör föras över till den nya lagen

och samlas i ett särskilt kapitel.

 Regeringen har nyligen redovisat förslag till åtgärder för att öka

möjligheterna för elanvändare med låg elförbrukning att delta i handeln

med el (prop. 1996/97:85). Förslaget innebär vissa lagändringar i den

nuvarande ellagen i fråga om kostnader för mätning. Enligt förslaget

införs en regel i den nuvarande ellagen enligt vilken ett tak på högst 2

500 kronor föreskrivs för de kostnader som nätföretagen får debitera

elanvändare med låg elförbrukning för timregistrerande mätutrustning

och dess installation (takpris). Bestämmelserna om takpris bör föras över

till den nya ellagen.

7 Nättariffer

Regeringens förslag: Bestämmelserna om nättariffer förs över till den nya

lagen och samlas i ett kapitel (4 kap.).

 ELU: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Förslaget föranleder inga synpunkter från

remissinstanserna.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om nättariffer för

överföring av el finns i den nuvarande ellagen. Enligt lagen skall de bl.a.

utformas så att betald avgift för en anslutning ger rätt att använda hela det

elektriska nätet inom landet, med undantag för utlandsförbindelserna.

Vidare skall de vara skäliga och utformade på sakliga grunder.

 Bestämmelserna om nättariffer bör föras över till den nya lagen

oförändrade och samlas i ett särskilt kapitel (4 kap.)

8 Leveranskoncession

Regeringens förslag: Elhandelslagens bestämmelser om leverans-

koncession förs över till den nya lagen och samlas i ett kapitel (5 kap).

 Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Förslaget kommenteras endast av en

remissinstans, Närings- och teknikutvecklingsverket. Verket föreslår att

nätmyndigheten ges befogenhet att på eget initiativ utöva tillsyn över

priser och övriga villkor inom ramen för leveranskoncession.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om leveranskoncession

finns i elhandelslagen. De infördes för att skapa stabilitet och skydda

mindre kunder och den småskaliga elproduktionen vid övergången till en

reformerad marknad.

 Den som innehar leveranskoncession är skyldig att leverera el för

normala förbrukningsändamål till alla kunder inom området som inte

önskar byta elleverantör. Leveranskoncessioner har givits för en

tidsperiod om fem år. Elpriset och villkoren för överföring av el

övervakas av nätmyndigheten. Kunden har rätt att, efter viss

uppsägningstid, byta leverantör och köpa el från annan än den som har

leveranskoncession i området. En förutsättning för att kunna byta

leverantör är att de krav på mätning och avräkning som är förknippade

med ett byte kan tillgodoses.

 Den som innehar leveranskoncession är vidare skyldig att köpa el från

produktionsanläggning som är belägen inom området och som kan

leverera en effekt om högst 1 500 kW. Det innebär att små

elproduktionsanläggningar är garanterade avsättning för den el som

produceras.

 Bestämmelserna om leveranskoncession bör föras över till den nya

lagen i huvudsak oförändrade och samlas i ett särskilt kapitel.

 I enlighet med det förslag som redovisas i avsnitt 13 får

nätmyndigheten befogenhet att på eget initiativ pröva de elpriser och

villkor för överföring av el som tillämpas av en leveranskoncessionär.

Därigenom krävs det inte att en enskild kund klagar på

leveranskoncessionären elpriser eller villkor för överföring för att

nätmyndigheten skall ha befogenhet att genomföra en prövning.

 Samtliga lämnade leveranskoncessioner gäller t.o.m. år 2000.

Systemet med leveranskoncessioner skall utvärderas före år 2000 inför

utgången av leveranskoncessionernas giltighetstid. I det sammanhanget

skall även villkoren för avsättning av el från småskaliga

produktionsanläggningar ses över. Härigenom skapas underlag för en

prövning av systemet med leveranskoncession, bl.a. om detta på ett

ändamålsenligt sätt tillgodoser de små elanvändarnas och de små

producenternas behov av skydd på elmarknaden. I det sammanhanget kan

ställning tas till frågan om systemet med leveranskoncessioner skall

permanentas i en eller annan form.

9 Utrikeshandeln med el

9.1 Inledning

Regeringens bedömning: Utrikeshandeln med el innebär normalt sett

fördelar för den svenska elförsörjningen. Genom att de nationella

elsystemen kopplas samman kan produktionskapaciteten utnyttjas

effektivare och det samlade behovet av reservkapacitet nedbringas. Vid ett

större behov av ökad eltillförsel kan import bidra till att utjämna de

prisfluktuationer som övergångsvis kan uppstå.

 Överföringsförbindelserna är en viktig del av elsystemets infrastruktur.

Det är mot denna bakgrund angeläget att samhällets kontroll stärks vad

avser tillkommande utlandsförbindelser.

 Skälen för regeringens bedömning: Under de senaste åren har

utvecklingen på den svenska elmarknaden kännetecknats av en ökad

internationalisering. Handelsutbytet med andra länder har ökat markant.

Denna utveckling har i allt väsentligt haft gynnsamma effekter för det

svenska samhället. Till följd bl.a. av att de europeiska elmarknaderna har

en starkt varierande grad av öppenhet gentemot andra länder har emellertid

från tid till annan oro uttryckts för att vinsterna av internationaliseringen

inte kommer alla länder till godo i samma utsträckning.

 Vid riksdagens behandling av regeringens proposition om en elmarknad

med konkurrens (prop. 1991/92:133) betonade näringsutskottet det

önskvärda i att ta hänsyn till behovet av internationell ömsesidighet för att

konkurrenssnedvridningar skall undvikas (bet. 1991/92:NU 30).

 Sommaren 1994 tillkallade regeringen en kommission, Energi-

kommissionen (N 1994:04), med parlamentarisk sammansättning.

Energikommissionen hade enligt sina direktiv (dir. 1994:67) i uppgift att

granska de pågående energipolitiska programmen för omställning och ut-

veckling av energisystemet och att analysera behovet av förändringar och

ytterligare åtgärder. Kommissionen skulle vidare mot bakgrund av

elmarknadens avreglering följa utvecklingen på den svenska elmarknaden

och föreslå de åtgärder som den ansåg vara motiverade för att säkerställa

en effektiv elförsörjning. I kommissionens uppdrag ingick också att

särskilt behandla utlandshandeln med el och de regionalpolitiska frågorna.

 I delbetänkandet Ny elmarknad (SOU 1995:14) framhöll Energi-

kommissionen beträffande utrikeshandeln med el att Sverige under lång tid

har haft ett elhandelsutbyte med grannländerna som har inneburit fördelar

av flera slag. Kommissionen konstaterade emellertid också att det i

övervägandena om elmarknadsreformen hade rests farhågor att öppnandet

av den svenska marknaden till följd av en ökad elexport skulle kunna leda

till prishöjningar och svårigheter att upprätthålla försörjningstryggheten.

 Energikommissionen bedömde att det i dag inte finns anledning att vänta

någon omfattande svensk elexport med prishöjande effekter. På längre sikt

ökar dock osäkerheten om utvecklingen i omvärlden. Kommissionen

konstaterade att den nya ellagstiftningen ger staten möjligheter att utöva en

viss kontroll över utrikeshandeln med el. I betänkandet föreslogs vissa

kompletteringar och tillägg i ellagstiftningen för att stärka denna kontroll.

Energikommissionen föreslog också att en särskild koncession för export

och import av el skulle införas.

 I propositionen (prop. 1994/95:222) om ny ellagstiftning konstaterade

regeringen att utrikeshandeln med el innebär fördelar för den svenska

elförsörjningen. Genom att de nationella elsystemen kopplas samman kan

produktionskapaciteten utnyttjas effektivare och det samlade behovet av

reservkapacitet nedbringas. Vid ett större behov av nytillskott på

tillförselsidan kan import bidra till att utjämna de prisfluktuationer som

övergångsvis kan uppstå.

 I propositionen konstateras att reglerna i ellagen avseende

bedömningsgrunderna vid prövning av utlandsförbindelser ger staten ett

stort inflytande över etableringen av sådana förbindelser. För att tillgodose

samhällets intresse av långsiktig försörjningstrygghet borde enligt

propositionen en strävan vara att tillkommande utlandsförbindelser ägs och

förvaltas av staten . Denna fråga, liksom Energikommissionens förslag om

en koncession för export och import av el, borde enligt propositionen

utredas vidare.

 Genom riksdagens beslut på hösten 1995 med anledning av

propositionen (bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2) infördes vissa

bestämmelser som rör utlandshandeln med el. Enligt 2 § 2 mom. ellagen

får nätkoncession meddelas endast om anläggningen är lämplig från allmän

synpunkt. Nätkoncession som avser en utlandsförbindelse får inte

meddelas om förbindelsen allvarligt skulle försämra möjligheterna att

långsiktigt upprätthålla elförsörjningen i landet. Enligt förarbetena bör vid

prövningen av ansökan om nätkoncession för utlandsförbindelse ett antal

bedömningskriterier tillämpas, exempelvis förbindelsens betydelse för den

allmänna tillgången på överföringskapacitet till utlandet, driftsäkerheten i

det svenska elsystemet och den långsiktiga leveranssäkerheten.

 Vidare innehåller lagen (1994:618) om handel med el, m.m. regler som

rör utrikeshandeln. I lagens 2 § föreskrivs att den som ingår leveransavtal

avseende en period som överstiger sex månader skall göra anmälan om

avtalet till den myndighet som regeringen utser.

 Utredningen om regler för organiserad handel med el m.m.

(Elbörsutredningen) tillkallades i augusti 1995 (dir. 1995:112). Enligt

direktiven var uppdraget att dels föreslå regler för börshandel med el, dels

lämna förslag till den reglering av utrikeshandeln med el som kan bli

nödvändig för att säkerställa försörjningstryggheten. Utredningens förslag i

fråga om utrikeshandeln med el behandlas i avsnitten 9.2 och 9.3 nedan.

EG-direktiv om regler för en inre marknad för el

I december 1996 antog Ministerrådet ett direktiv om gemensamma regler

för den inre marknaden för el (96/92/EG). Direktivet baseras på ett förslag

av Kommissionen från år 1992. Direktivet trädde i kraft den 19 februari

1997. Medlemsländerna skall inom två år från denna tidpunkt införliva

direktivet i nationell rätt.

 Direktivet innehåller regler om handel och investeringar inom elsektorn.

Syftet är att elmarknaden stegvis skall öppnas samtidigt som allmänhetens

tillgång till grundläggande service garanteras. Öppnandet skall ske genom

att varje medlemsland utser s.k. berättigade kunder, dvs. kunder som har

rätt att välja leverantör. Graden av marknadsöppning beror på hur stor

andel av den samlade elförbrukningen i landet som dessa kunders

sammanlagda förbrukning motsvarar. Sex år efter direktivets ikraft-

trädande skall marknadsöppningen motsvara ca en tredjedel av landets

samlade elförbrukning.

 När det gäller nya kraftproduktionsanläggningar skall medlemsländerna

enligt direktivet tillämpa antingen ett tillståndsförfarande eller ett

anbudsförfarande. Vid tillståndsförfarandet har var och en som uppfyller

ett antal objektiva kriterier rätt att uppföra en anläggning. När

anbudsförfarandet tillämpas skall ett oberoende organ genomföra

anbudstävlingar när det bedöms finnas behov av ny produktionskapacitet.

 Det finns stora skillnader mellan medlemsländerna vad gäller graden av

öppenhet på elmarknaden. Dessa skillnader bedöms att bestå under lång tid

framöver. För att det inte skall uppstå bristande jämvikt i handeln med el

mellan medlemsstaterna finns i direktivet regler som ger medlemsländerna

rätt att vidta vissa åtgärder för att upprätthålla ömsesidighet i handeln med

andra medlemsstater.

 Direktivet innehåller också regler som innebär att medlemsstaterna kan

ålägga företag inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster.

Dessa tjänster kan avse bl.a. kvalitet och pris på leveranser,

försörjningstrygghet och miljöskydd.

 Vidare finns bestämmelser om att medlemsländerna, i händelse av en

plötslig kris på energimarknaden, får vidta nödvändiga skyddsåtgärder.

9.2 Koncession för utlandshandel med el

Regeringens bedömning: Det finns inte något behov av att ytterligare

kunna reglera ingångna kontrakt avseende utlandshandeln med el.

 Elbörsutredningens (EBU) förslag: Utredningen föreslår att ett latent

koncessionssystem införs som innebär att regeringen, under perioder då

den svenska försörjningstryggheten bedömas vara hotad, kan införa krav

på koncession för export av el. Koncessionsplikten föreslås gälla för såväl

befintliga som tillkommande avtal om export av el.

 Koncessionplikten föreslås kombineras med en statistisk övervakning, så

att regeringen fortlöpande kan erhålla ett objektivt beslutsunderlag.

 Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser - Elberedskapsutred-

ningen, Kommerskollegium, Konkurrensverket, Svenska Kraftverks-

föreningen, Riksrevisionsverket, Stockholms Universitet, Svenska

Kommunförbundet, Svenska kraftnät, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges

Fastighetsägareförbund - anser att huvudregeln bör vara frihandel och

ställer sig bakom förslaget om ett latent koncessionssystem som innebär att

regeringen kan införa krav på koncession för export då den svenska

försörjningstryggheten anses hotad. Kommerskollegium, Konkurrens-

verket, Svenska kraftverksföreningen, Riksrevisionsverket, Stockholms

universitet och Sveriges Advokatsamfund framför dock synpunkter på hur

förslaget i vissa delar kan förtydligas och kompletteras.

 Jernkontoret, Kemikontoret, Skogsindustrierna och Svenska

Gruvföreningen (den energiintensiva industrin) förordar i stället i en

gemensam skrivelse att ett permanent koncessionssystem införs för export

av elkraft, i syfte att trygga den svenska elförsörjningen.

 Skälen för regeringens bedömning: Utrikeshandeln med el innebär

som regel fördelar för den svenska elförsörjningen. Genom ett fritt

handelsutbyte med våra grannländer kan kostnaderna för elförsörjningen

hållas nere, samtidigt som miljöeffekterna från elproduktionen begränsas.

Möjligheterna att bedriva utrikeshandel förbättrar också generellt sett vår

försörjningstrygghet.

 Sedan flera år pågår ett arbete som syftar till att åstadkomma en

integrerad nordisk elmarknad. Vid ett möte i juni 1995 enades de nordiska

energiministrarna om vissa principer för det nordiska elsamarbetet. Bl.a.

förutsätts att handeln skall utvecklas med hänsyn till ömsesidighet och till

de skillnader som finns vad gäller elsektorns organisation i länderna. Syftet

är att skapa förutsättningar för länderna att ta tillvara de ömsesidiga

ekonomiska, energimässiga och miljömässiga fördelar som den nordiska

elhandeln innebär.

 Elmarknaderna i Europa kännetecknas i dag av generellt sett stora

skillnader när det gäller möjligheterna till export och import av el. När

direktivet om regler för en inre marknad för el år 1999 har införlivats av

EU:s medlemsländer kommer en stegvis öppning av marknaderna att ske.

Under en övergångsperiod kan det inte uteslutas att det uppstår obalanser i

handeln med el mellan medlemsländerna. Regeringen bedömer dock att

sådana obalanser inte kommer att leda till så kraftiga prisökningar eller

andra störningar i Sverige att försörjningstryggheten hotas.

 EBU konstaterar i sitt betänkande att en begränsning av

gemenskapshandeln med el i syfte att säkerställa försörjningstryggheten

torde vara förenlig med EG:s regelverk, under förutsättning att den

reglering som väljs utformas så att den utgör den åtgärd som minst stör

gemenskapshandeln (proportionalitetsprincipen). Utredningen bedömer det

inte som helt uteslutet att krav på allmän koncession för export och import

av el skulle vara förenligt med EG-rätten, men understryker att det kan

vara svårt att påvisa att en koncession för import av el skulle vara

nödvändig för att säkerställa den svenska försörjningstryggheten. För att

ytterligare lindra den handelshindrande effekten av en reglering

förespråkar utredningen vidare att koncessionssystemet för exporten

utformas som ett latent - dvs. icke-permanent - system. Huvudregeln skulle

således under normala förhållanden vara frihandel. Utredningen framhåller

slutligen att den svenska regleringen endast kan gälla under en

övergångsperiod, dvs. fram till dess att en inre marknad för el föreligger

inom EU.

 I förhandlingarna om EU:s elmarknadsdirektiv ägnades frågan om

ömsesidighet i handeln stort utrymme. I direktivet har också införts regler

som ger medlemsländerna möjlighet att under en övergångsperiod vidta

åtgärder för att åstadkomma ömsesidighet och att skydda sig mot en

plötslig kris i energitillförseln.

 Regeringen kan, vad avser utlandshandelns inverkan på

försörjningstryggheten, konstatera följande. I händelse av en akut

försörjningskris är det angeläget att den systemansvariga myndigheten har

möjlighet att med kort varsel sätta in åtgärder, exempelvis genom att kunna

föreskriva om att avbrott eller andra begränsningar av eltillförseln skall

ske. I denna proposition föreslås en bestämmelse som bemyndigar

regeringen att utfärda närmare föreskrifter avseende den systemansvariga

myndighetens befogenheter i sådana situationer (se avsnitt 11). Därigenom

skapas förutsättningar för att en akut försörjningskris kan mötas på ett

effektivt sätt. Myndigheten skall härvid beakta krav på rättvisa och

likvärdig behandling vad avser avbrott eller begränsningar i leveranserna.

 Enligt regeringens bedömning finns det i dag ingen omedelbar risk för

att försörjningstryggheten i ett något längre perspektiv skulle kunna sättas i

fara till följd av ingångna avtal om leveranser av el över

utlandsförbindelserna. Farhågorna för att utlandshandeln skulle inverka

negativt på försörjningstryggheten baseras ofta på antagandet att elpriserna

skulle stiga som en följd av ökad utlandshandel. Som bl.a.

Energikommissionen konstaterade i sitt betänkande (SOU 1995:14) Ny

elmarknad är de svenska utlandsförbindelserna huvudsakligen kopplade till

elsystem som inte kan väntas ge några avgörande prishöjande influenser på

den svenska elmarknaden.

 Regeringen delar vidare EBU:s uppfattning att en reglering av här

angivet slag med hänsyn till EG-rätten endast skulle kunna gälla under en

övergångsperiod, intill dess att harmoniserade regler har fastställts vad

avser en inre marknad för el inom EU. Även om reglerna i elmarknads-

direktivet utgår från att elmarknaderna skall öppnas stegvis, så talar

mycket för att utvecklingen kan komma att bli snabbare än vad som

förutses i direktivet. En inre marknad för el inom EU kan således ha

etablerats inom några få år.

 Mot angiven bakgrund finner regeringen inte tillräckliga skäl att införa

någon ytterligare kontroll eller reglering av handeln med el på

utlandsförbindelserna. Det är emellertid angeläget att ansvariga

myndigheter noga följer utvecklingen av utlandshandeln och löpande

underrättar regeringen om mer betydelsefulla förändringar vad avser denna

handel.

9.3 Prövning av tillkommande utlandsförbindelser

Regeringens förslag: För att säkerställa att tillkommande

utlandsförbindelser upplåts på icke-diskriminerande villkor skall

nätkoncession för utlandsförbindelse endast få beviljas den som har

nätkoncession för stamnätet.

 Elbörsutredningens (EBU) förslag: EBU föreslår att ett tillägg görs i

gällande regler som innebär att vid prövning av nätkoncession för

utlandsförbindelse skall särskilt beaktas hur sökanden avser att säkerställa

att ledningen kommer att upplåtas på icke-diskriminerande villkor.

 Genom denna komplettering skulle regeringen få möjlighet att förtydliga

med vilka villkor en koncession skall förenas, bl.a. lika tillträde till

förbindelserna, iakttagande av lika behandling och rationellt användande

av förbindelsen.

 Remissinstanserna: Kommerskollegium, Svenska Kraftverks-

föreningen, Stockholms Universitet, Sveriges Advokatsamfund och

Sveriges Fastighetsägareförbund ställer sig bakom utredningens slutsats

att det ej är lämpligt att i lag stadga att staten skall äga och förvalta

utlandsförbindelserna eftersom det finns risk för konflikt med EG-

rätten. Utredningens förslag om en ändring av befintlig lagstiftning

anses fullt tillräcklig.

 Flera remissinstanser - däribland HSB:s Riksförbund, Landsorgan-

isationen i Sverige, Statskontoret, Svenska kraftnät, Överstyrelsen för

civil beredskap och den energiintensiva industrin - hävdar att ett statligt

ägande och förvaltande av utlandsförbindelserna inte står i strid med

EG-rätten. Sveriges Industriförbund anser att Svenska kraftnät bör ha

huvudansvaret för utlandsförbindelserna.

 Flertalet av dessa remissinstanser menar att ett statligt ägande av

utlandsförbindelserna medför konkurrensneutralitet och att samtliga

aktörer på marknaden därmed får tillgång till förbindelserna på lika

villkor samt att utlandsförbindelserna utgör ett naturligt monopol som

endast staten kan äga.

 Skälen för regeringens förslag: De grundläggande riktlinjerna för

verksamheten med stamnätet, som fastställdes av riksdagen år 1992

(prop. 1991/92:133, bet. 1991/92:NU30, rskr. 1991/92:322), innebär att

stamnätet och de statliga utlandsförbindelserna skall förvaltas av det

statliga affärsverket Svenska kraftnät. Vidare angavs att principen för

ägandet av utlandsförbindelserna bör vara att Svenska kraftnät skall äga

och förvalta en tillräckligt stor andel av utlandsförbindelserna för att

säkerställa svenska producenters och elanvändares möjligheter att sluta

avtal om kraftaffärer med köpare och säljare utomlands.

 I den proposition (prop. 1994/95:222) som låg till grund för

riksdagens beslut om ny ellagstiftning konstateras, i nu berörda delar av

den nya ellagstiftningen, att reglerna i den nuvarande ellagen avseende

bedömningsgrunderna vid prövning av utlandsförbindelser ger staten ett

stort inflytande över etableringen av sådana förbindelser. En strävan, för

att tillgodose samhällets intresse av långsiktig försörjningstrygghet, bör

dock vara att tillkommande utlandsförbindelser ägs och förvaltas av

staten.

 Enligt EBU och vissa remissinstanser kan det ifrågasättas om ett

direkt stadgande i lag, med innebörd att samtliga tillkommande

utlandsförbindelser skall ägas och förvaltas av staten, är förenligt med

grundläggande regler i EG-rätten om bl.a. fri varurörlighet.

 Det ankommer i sista hand på EG-domstolen att avgöra om en sådan

regel är förenlig med EG-rätten.

 Bestämmelserna i nuvarande ellagstiftning om koncession för

utlandsledningar och om anmälningsplikt för avtal med viss varaktighet

ger redan i dag samhället ett inflytande på anläggande och drift av nya

utlandsförbindelser.

 För närvarande sker en snabb internationalisering av handeln med el.

Inte minst gäller detta inom EU, delvis till följd av det nyligen beslutade

elmarknadsdirektivet. Det är angeläget att det ökade handelsutbytet med

övriga medlemsländer sker på ett sätt som är till nytta för alla

deltagande parter. Investeringar i utlandsförbindelser innebär som regel

betydande ekonomiska åtaganden. Sådana investeringar torde därför i

första hand genomföras av aktörer med stora ekonomiska resurser. För

att tillförsäkra sådana investeringar lönsamhet är det naturligt och i

många fall nödvändigt att den som investerar i en utlandsförbindelse

samtidigt tecknar avtal som motsvarar större delen av den tillkommande

kapaciteten.

 Samtidigt är det emellertid angeläget att svenska producenter och

större elanvändare tillförsäkras reella möjligheter att sluta avtal om

kraftaffärer med köpare och säljare utomlands. Det bör således

säkerställas att enskilda företag inte ges möjlighet att monopolisera

utlandshandeln, utan att denna kan ske på icke-diskriminerande villkor.

De angivna strävandena att tillkommande utlandsförbindelser skall ägas

och förvaltas av staten är ett medel att uppfylla dessa syften.

 I dag ägs huvuddelen av utlandsförbindelserna av staten och förvaltas

av Svenska kraftnät. Vid prövning av koncessioner för tillkommande

utlandsledningar måste hänsyn tas både till de angivna riktlinjerna för

verksamheten med stamnätet, och till samhällets behov av inflytande

över tillkomsten och utnyttjandet av nya utlandsförbindelser.

 Stamnätet och utlandsförbindelserna utgör en del av samhällets

infrastruktur. De utgör sammantaget en förutsättning för en fungerande

utrikeshandel med el. Såväl tekniska skäl som kraven på opartiskhet och

likabehandling talar för en nära samordning av utbyggnaden och driften

mellan stamnätet och utlandsförbindelserna.

 Svenska kraftnät har i dag systemansvaret för det svenska elsystemet.

Vidare skall affärsverket, såsom utövare av statens äganderätt till

stamnätet, uppfylla krav på opartiskhet och icke-diskriminering. Mot

denna bakgrund är det enligt regeringens bedömning naturligt att endast

Svenska kraftnät normalt bör kunna meddelas koncessioner som avser

nya utlandsförbindelser. Därigenom skapas garantier för att

utbyggnaden av utlandsförbindelserna sker i en lämplig takt, och att

tillkommande utlandsledningar upplåts på icke-diskriminerande villkor.

Enligt nuvarande ellagstiftning får nätkoncession, som avser en

utlandsförbindelse, inte meddelas om förbindelsen allvarligt skulle

försämra möjligheterna att långsiktigt upprätthålla elförsörjningen i

landet. Den lagändring som här föreslås innebär inte någon förändring

vad avser de grundläggande kraven på en långsiktig försörjnings-

trygghet.

 Vissa avsteg bör dock kunna göras från denna huvudregel. Det gäller i

de fall en ansökan om koncession för utlandsförbindelse avser en

ledning med mindre betydelse för det samlade överföringsnätet. Som

exempel kan nämnas då en ansökan avser åtgärder avseende en befintlig

utlandsledning som redan har meddelats koncession eller då ansökan

avser en ny ledning som har en begränsad kapacitet. Huvudregeln avser

endast nya utlandsförbindelser, dvs. sådana förbindelser för vilka

koncession inte sökts före de nya reglernas ikraftträdande. Den skall

således inte omfatta förlängning av giltighetstiden för redan beviljade

koncessioner för utlandsförbindelser.

10 Kommunala elföretag

Regeringens förslag: Bestämmelserna om kommunala elföretag i

lagen (1994:618) om handel med el, m.m. förs över till den nya lagen

och samlas till ett kapitel (7 kap).

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Svenska Fjärrvärmeföreningen anför att lagtexten

bör förtydligas så att det tydligt framgår om verksamheten måste

särskiljas eller redovisas åtskilda i sådana fall då samtidig produktion av

elkraft och fjärrvärme sker i värmekraftverk. Föreningen anför vidare att

kommunala fjärrvärmeföretag bör undantas från lokaliseringsprincipen.

Skälen för regeringens förslag: Lagen (1994:618) om handel med el,

m.m. (elhandelslagen) innehåller bl.a. särregler för kommunal

elverksamhet. De innebär bl.a. att kommunal produktion av och handel

med el som drivs i privaträttslig form undantas från vissa av

kommunallagens principer. För sådan verksamhet gäller ej

lokaliseringsprincipen. Vidare gäller att verksamheten skall drivas på

affärsmässig grund i stället för med iakttagande av självkostnadsprincipen

och likställighetsprincipen.

Bestämmelserna har införts för att göra konkurrensvillkoren för

kommunala elföretag likvärdiga dem som gäller för övriga företag på

elmarknaden.

Bestämmelserna bör föras över oförändrade till den nya lagen och

samlas till ett särskilt kapitel.

Kommunallagens lokaliseringsprincip innebär att en kommun som

bedriver värmeproduktion endast får leverera värme inom den egna

kommunen. Regeringen har i prop. 1996/97:84 om en uthållig

energiförsörjning informerat riksdagen om sin avsikt att inom kort låta se

över kommunallagens bestämmelser i detta avseende. I översynen skall

ingå att bedöma om lokaliseringsprincipen är ett hinder för en effektiv

fjärrvärmeutbyggnad och, om så bedöms vara fallet, att överväga

förändringar i kommunallagen.

11 Systemansvar och balansansvar

Regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om systemansvar och

bestämmelserna om balansansvar i lagen (1994:681) om handel med

el, m.m. förs över till den nya lagen och samlas i ett kapitel (8 kap).

 Befogenheterna inom systemansvaret vidgas. Regeringen skall

bemyndigas att utfärda närmare föreskrifter som ger den

systemansvariga myndigheten befogenheter att i den utsträckning som

behövs för att kunna utöva systemansvaret beordra innehavare av

nätkoncession att avbryta eller begränsa leverans av el till annan

nätkoncessionshavare eller elkonsument.

 I den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och

avbrytande av elleverans ske så rättvist som möjligt med hänsyn till

rådande eltekniska förhållanden och koncessionshavarens åtagande om

leveranssäkerhet.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag. ELU föreslår att det i lagtexten anges

att nätkoncessionshavaren skall avbryta eller begränsa leveranserna så

likvärdigt och rättvist som möjligt.

Remissinstanserna: Förslaget kommenteras endast av en

remissinstans, Svenska Elverksföreningen. Föreningen anför att avbrott

eller begränsningar av leveranser i förevarande fall i praktiken kommer

att utföras i regionnät och att elanvändarna påverkas indirekt genom att

två eller flera nätägare kan vara berörda av åtgärden. Föreningen anser

att regionnätsägaren med stöd av den föreslagna bestämmelsen i princip

kan avbryta leveranserna för många kunder anslutna till olika

nätkoncessionshavares nät. För att undanröja tolkningsproblem bör det

enligt föreningen även framgå av lagtexten att avbrotten kan beröra annan

innehavare av nätkoncession.

Elberedskapsutredningen (N1996:02) har vid remiss av

Elbörsutredningens betänkande Regler för handel med el (SOU 1996:49)

lämnat synpunkter angående ELU:s förslag om systemansvaret.

Utredningen anför att den systemansvariga myndigheten vid höjd

beredskap bör ha rätt att beordra innehavare av nätkoncession att avbryta

eller begränsa leverans av el på ett sätt som tillgodoser totalförsvarets

behov.

 Skälen för regeringens förslag: Med systemansvar avses i den

nuvarande ellagen ansvaret för att det nationella elsystemet fungerar som

ett sammanhållet system med tillfredställande driftsäkerhet. Det innefattar

bl.a. ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att

balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan

produktion och förbrukning av el. Svenska kraftnät är systemansvarig

myndighet.

 Med balansansvar avses det ekonomiska ansvaret för att det

nationella elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i en uttagspunkt.

Bestämmelserna om balansansvar finns i lagen (1994:618) om handel

med el, m.m.

 I den nya lagen bör den ordning som gäller enligt den nuvarande

ellagen avseende systemansvar behållas. Även den ordning som enligt

lagen (1994:618) om handel med el, m.m. gäller för balansvaret bör

behållas. Bestämmelserna om systemansvar och balansansvar bör samlas

i ett särskilt kapitel.

Vidgade befogenheter inom systemansvaret

Det finns behov av att vidga befogenheterna inom systemansvaret.

Regeringen bör bemyndigas att utfärda närmare föreskrifter som ger den

systemansvariga myndigheten, i den utsträckning som behövs för att den

skall kunna utöva systemansvaret, befogenheter att beordra innehavare av

nätkoncession att avbryta eller begränsa leverans av el till annan

nätkoncessionshavare eller elanvändare.

 Obalanser mellan produktion och förbrukning måste avhjälpas

mycket snabbt för att dessa inte skall medföra ett totalt eller partiellt

sammanbrott i elförsörjningen, dvs. elavbrott med mycket stor

omfattning. Enligt bestämmelserna i den nuvarande ellagen har den

systemansvariga myndigheten möjlighet att enligt vad regeringen närmare

föreskriver beordra kraftproducenter att öka eller minska produktionen av

el i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret.

Regeringen har i förordningen (1994:1806) om systemansvaret för

elektrisk ström utfärdat närmare föreskrifter om detta. Det finns således

möjlighet för Svenska kraftnät att beordra åtgärder på produktionssidan

för att bringa systemet i balans. Dessa bestämmelser bör föras över till

den nya lagen. I normala driftlägen sker balansregleringen genom avtal

mellan Svenska kraftnät och vissa producenter.

 Det kan emellertid inte förutsättas att åtgärder på produktionssidan i

alla situationer kommer att vara tillräckliga för att upprätthålla balansen i

elsystemet. Under vissa förhållanden kan det visa sig nödvändigt att

avbryta eller begränsa elförbrukningen. Det kan exempelvis gälla

situationer med bristande överföringsförmåga i stamnätet eller temporär

brist på produktionskapacitet för tillförselreglering. Sådana avbrott eller

begränsningar sker genom s.k. belastningsfrånkoppling. Praktiska

erfarenheter visar att detta förfarande är viktigt bl.a. i ett

återuppbyggnadsskede till normal drift av elsystemet efter att en stor

störning har inträffat.

 Det ingår i Svenska kraftnäts uppgifter som systemansvarig

myndighet att initiera avbrott eller begränsningar av elförsörjningen när

det är påkallat för att upprätthålla balansen i elsystemet. Avbrotten eller

begränsningarna genomförs i praktiken av Svenska kraftnät eller annan

nätkoncessionshavare. Svenska kraftnät bör i första hand söka träffa avtal

med övriga nätägare om automatisk och manuell bortkoppling av

förbrukning i dessa situationer. Enligt vad regeringen inhämtat har flera

sådana avtal redan träffats. I den mån sådana avtal inte är tillräckliga bör

dock Svenska kraftnät ges möjlighet att beordra innehavare av

nätkoncession att avbryta eller begränsa överföringen av el om det är

nödvändigt för att bringa elsystemet i balans. Det bör framhållas att en

minskning av konsumtionen inte är ett alternativ till en ökning av

produktionen vid balanshållning. Först då möjligheterna att upprätthålla

balansen genom ökad produktion är uttömda får minskning av

konsumtionen tillgripas. Sådana situationer är mycket ovanliga. Reglerna

om belastningsfrånkoppling kommer sällan att utnyttjas.

 När belastningsfrånkoppling tillgrips måste ett antal kriterier iakttas.

Speciellt måste beaktas att syftet med frånkopplingen är att upprätthålla

balansen i det nationella elsystemet och avvärja störningar och avbrott i

försörjningen.

 De ytterst sällsynta situationer som kräver avbrott eller begränsningar

av elkonsumtionen för att balansen i elsystemet skall upprätthållas kan

förväntas inträffa snabbt och oväntat. Det krävs i sådana fall snabba

åtgärder för att parera störningen. Den nuvarande tekniken för

driftstyrning av nätverksamhet medger endast en grov styrning av

belastningsfrånkopplingen i en akut störningssituation. Tidsförhållandena

medger inte heller några överväganden om vilka hänsyn som skall tas till

enskilda elanvändare. I praktiken innebär avbrotten eller begränsningarna

bortkoppling av elförsörjningen till regionala eller lokala nät. Avbrotten

eller begränsningarna berör alltså hela eller delar av en eller flera

nätkoncessionshavares nät på såväl regional- som lokalnätsnivå. Det är i

vanliga fall således inte fråga om bortkoppling av enskilda elanvändare

utan av annan nätkoncessionshavares nät.

 Det övergripande målet att upprätthålla balansen i det nationella

elsystemet bör ges den högsta prioriteten, dvs. övriga kriterier kan

beaktas endast då de inte hotar det övergripande målet. Det som i första

hand bör avgöra hur avbrotten eller begränsningarna genomförs är de

driftförhållanden och eltekniska förutsättningar som råder i den aktuella

situationen. Därmed avses möjligheterna till och behovet av

belastningsfrånkoppling med hänsyn till bl.a. elsystemets utformning och

stabilitet.

 Elanvändarnas krav på leveranssäkerhet kan skilja sig åt. Med

leveranssäkerhet avses i detta sammanhang risken för avbrott i

elförsörjningen till följd av tekniska fel i överföringssystemet. Den

enskilde konsumenten kan genom avtal med nätägaren inom vissa gränser

anpassa leveranssäkerheten till de egna behoven. Det förekommer att

framför allt större elanvändare tecknar avtal med koncessionshavare om

ökad leveranssäkerhet. Som ett andra kriterium bör gälla att sådana avtal

skall respekteras vid avbrott eller begränsningar av förbrukningen så

långt det är tekniskt möjligt.

 Som ett tredje kriterium gäller att avbrott eller begränsning av

förbrukningen skall genomföras så rättvist som möjligt för elanvändarna

när det är möjligt. I detta kriterium inbegrips framför allt att s.k.

roterande belastningsfrånkoppling (s.k. RoBo) skall tillämpas. Därmed

förstås att överföringen till ett visst område avbryts under en begränsad

tidsperiod, exempelvis en timme. Därefter återupptas överföringen i

området varvid överföringen avbryts på motsvarande sätt i ett annat

område. Kriteriet innebär också att RoBo inte påbörjas i samma område

varje gång utan att man försöker sprida denna så mycket som möjligt.

 I vissa situationer måste det dock finnas möjlighet att göra avsteg

från hänsyn till avtal och kraven på en rättvis och likvärdig behandling.

Regeringen bör kunna föreskriva om hur avbrott och begränsningar skall

ske, exempelvis för att vid höjd beredskap trygga elförsörjningen till

prioriterade elanvändare.

12 Elskador och skyddsåtgärder

12.1 Skydd mot elskador

Regeringens förslag: Bestämmelserna om skyddsåtgärder förs i

huvudsak oförändrade över till den nya lagen och samlas i ett särskilt

kapitel (9 kap.).

I den nya lagen förs in en generell bestämmelse som innebär att en

elektrisk anläggning bl.a. skall vara beskaffad på ett sådant sätt att

betryggande säkerhet ges mot skadlig inverkan av el.

Ellagens bestämmelser om skyddsåtgärder skall i fortsättningen även

gälla elektriska anläggningars inverkan på vissa rörledningar.

ELU:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av

remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: Elektriska anläggningar är alltid

förenade med vissa säkerhetsrisker. Bestämmelserna om skyddsåtgärder

vid elektriska anläggningar syftar till att förhindra personskador och

skador på egendom samt störning av driften i andra anläggningar.

De bestämmelser som finns i den nuvarande ellagen om

skyddsåtgärder avser främst elektriska anläggningars inverkan på andra

elektriska anläggningar. Ellagen innehåller således inte några närmare

föreskrifter om åtgärder till skydd mot direkt inverkan av el vid beröring

m.m. Det har inte ansetts lämpligt att meddela sådana föreskrifter i lag

eftersom de skulle behöva vara mycket detaljerade. Med stöd av ett

bemyndigande i lagen kan i stället regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer meddela de föreskrifter om skydd mot elskador

som är påkallade från elsäkerhetssynpunkt. Regeringen har bemyndigat

Elsäkerhetsverket att meddela sådana föreskrifter. Grundläggande

bestämmelser om utförande och skötsel av elektriska

starkströmsanläggningar finns i verkets s.k. starkströmsföreskrifter

(ELSÄK-FS 1994:4). Om elektrisk materiel finns särskilda bestämmelser

i EG:s s.k. lågspänningsdirektiv (73/23/EEG), som införlivats i svensk

rätt genom förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel och

föreskrifter från Elsäkerhetsverket.

För att markera elsäkerhetens betydelse bör det införas en allmän

bestämmelse i den nya ellagen med innebörden att en elektrisk

anläggning och anslutna anordningar skall vara så beskaffade och

placerade samt användas på ett sådant sätt att betryggande säkerhet ges

mot skadlig inverkan av el. I övrigt bör den nuvarande ordningen

behållas, vilket innebär att det är regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer som utfärdar föreskrifter på elsäkerhetsområdet.

12.2 Prioritetsprincipen

Regeringens förslag: Innehavaren av en elektrisk anläggning som

ansluts till det elektriska nätet är enligt gällande lagstiftning skyldig att

vidta de skyddsåtgärder som behövs för att befintliga anläggningar inte

skall utsättas för driftstörningar. Denna s.k. prioritetsprincip skall i

fortsättningen även gälla i förhållandet mellan en ny elektrisk anläggning

och redan befintliga naturgasledningar som har koncession enligt lagen

(1978:160) om vissa rörledningar.

ELU:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat

förslaget. Svenska Kraftverksföreningen och Telestörningsnämnden

tillstyrker att den s.k. prioritetsprincipen skall gälla även i förhållande till

koncessionspliktiga naturgasledningar. Telestörningsnämnden påpekar

att den föreslagna bestämmelsen inte kommer att styra ansvaret för

gasledningar som är kortare än 20 km, eftersom dessa inte är

koncessionspliktiga. Nämnden aktualiserar också frågan om behov av

reglering av andra rörledningar än ledningar för naturgas, t.ex.

fjärrvärmeledningar. Liknande synpunkter har framförts av Svenska

Bioenergiföreningen.

Skälen för regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om

skyddsåtgärder bygger på tidsprioritet. Huvudregeln innebär att

innehavaren av en äldre anläggning har rätt att driva anläggningen utan

att bli utsatt för störningar från en senare tillkommen anläggning. I lagen

föreskrivs att innehavare av en elektrisk anläggning som genom inverkan

på redan befintlig sådan anläggning kan vålla skada eller störning på

person eller egendom är skyldig att vidta åtgärder för att förebygga sådan

skada eller störning. Underlåter den nya anläggningens innehavare att

utföra erforderliga åtgärder är det han ensam som kommer att vara

skadeståndsskyldig för uppkommen skada.

Ellagens bestämmelser om tidsprioritet vid skyddsåtgärder kan anses

vara väl avvägda. Innehållet i dem i sak bör därför föras över till den nya

lagen.

Den nuvarande lagstiftningen behandlar endast frågor som gäller

skyddsåtgärder mot störningar på andra elektriska anläggningar. Enligt

ELU kan skyddsåtgärder även behöva vidtas på vissa icke elektriska

anläggningar. Det gäller främst elektriskt ledande rörledningar som

används för överföring av gas, färskvatten eller hetvatten i

fjärrvärmesystemen. Bland dem är det främst på naturgasledningar som

skador i form av korrosion har uppstått genom inverkan av elektriska

anläggningar. Den elektriska anläggningen kan redan vid normala

driftsförhållanden orsaka denna typ av skador på gasledningar. På andra

typer av rörledningar sker skada i praktiken endast under onormala

driftsförhållanden vid den elektriska anläggningen.

Ellagens bestämmelse, som bygger på prioritetsprincipen, bör utvidgas

till att omfatta även naturgasledningar. Vid byggande och användning av

naturgasledningar och andra rörledningar krävs koncession enligt lagen

(1978:160) om vissa rörledningar. Ledningar som är kortare än 20 km

omfattas dock inte av kravet på koncession. Det skulle leda till orimliga

kostnader för innehavaren av den elektriska anläggningen om samtliga

naturgasledningar skulle omfattas av bestämmelsen. Därför bör

bestämmelsen endast omfatta koncessionspliktiga naturgasledningar.

ELU har redovisat samma bedömning.

13 Skadestånd vid elskador

13.1 Inledning

Handhavandet av elektrisk ström är förenat med stora risker för skador

och regler om skadestånd vid elskador har redan från början intagit en

central plats i ellagstiftningen.

I ELU:s slutbetänkande ges i avsnitt 7.1 (s.155-162) en beskrivning av

de grundläggande skadeståndsrättsliga principerna. Uppkomna skador

brukar indelas i tre kategorier. Det kan vara fråga om att personer skadas,

personskada, att egendom skadas, sakskada, eller att ekonomisk skada

uppkommer utan att någon lider person- eller sakskada, s.k. ren

förmögenhetsskada. I vissa fall kan också ersättning lämnas för s.k. ideell

skada, som avser icke ekonomiska följder som lidande, obehag och men.

Av grundläggande betydelse är skillnaden mellan skadestånd inom och

utom kontraktsförhållanden. Skadestånd mellan avtalsparter regleras i

första hand genom avtalet. Skadeståndskyldigheten grundas då på

bristande uppfyllelse av skyldigheter enligt avtalet. Eftersom det i princip

råder avtalsfrihet, förfogar parterna i hög grad själva över vilka dessa

skyldigheter är och vad som skall inträffa vid brott mot avtalet. Det finns

dock vissa regler som gör det möjligt att upphäva eller jämka oskäliga

avtal.

Regler om skadestånd utom kontraktsförhållanden tar sikte på

skadeståndsansvaret gentemot personer till vilka den skadestånds-

skyldige inte står i någon avtalsrelation eller i varje fall ingen

avtalsrelation som har samband med det skadegörande beteendet.

Den nuvarande allmänna skadeståndsrättsliga regleringen kom

huvudsakligen till år 1972 genom skadeståndslagen (1972:207). Dess

bestämmelser är tillämpliga, om inte annat är särskilt föreskrivet eller

föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i

avtalsförhållanden. Huvudregeln i skadeståndslagen innebär att endast

den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada

skall ersätta skadan (s.k. culpaansvar).

I vissa fall har lagstiftaren ansett att ett ansvar för vårdslöshet är

otillräckligt. Bl.a. för att tillgodose den skadelidandes behov av

ersättning finns i vissa fall strikt ansvar för skada. Det innebär att

skadeståndsskyldighet föreligger så snart det har fastslagits att det finns

ett adekvat orsakssamband mellan en händelse som ligger inom

ansvarsområdet och skadan. Det behöver inte utredas om någon har

orsakat skadan avsiktligen eller genom vårdslöshet.

Strikt ansvar finns i speciallagstiftningen på transportområdet, t.ex.

järnvägstrafiklagen (1985:192) och luftansvarighetslagen (1922:382),

men även enligt bl.a. ellagen och miljöskadelagen (1986:225).

De fall där någon åläggs strikt ansvar tar sikte på speciella situationer

när ett ansvar för vårdslöshet anses otillräckligt. Ett sådant fall kan vara

att det finns en konkret risk för skada i en viss verksamhet. En farlig

verksamhet som tillåts bedrivas är ofta förknippad med fördelar från

allmän synpunkt men också för den som bedriver verksamheten. Om

dessa fördelar inte fanns skulle samhället med stor sannolikhet förbjuda

verksamhet som kan orsaka skador. Lagstiftaren kan därför i många fall

finna det motiverat att den som bedriver en farlig verksamhet också skall

ersätta den eventuella skada som kan uppkomma. Det innebär också att

verksamheten får bära kostnaderna för uppkomna skador. Normalt

fördelas riskerna genom försäkringar.

Alltsedan ellagens tillkomst har huvudregeln varit att den som innehar

en elektrisk starkströmsanläggning med egen generator eller

transformator har strikt skadeståndsansvar för skada som orsakats av

ström från anläggningen.

Ellagens bestämmelser om skadestånd omfattar också skador vid

kvalitativa driftstörningar, dvs. störning i t.ex. spänningen. Särskilda

bestämmelser föranledda av att elektricitet omfattas av ett EG-direktiv

om produktansvar (85/374/EEG) trädde i kraft den 1 januari 1993. Dessa

bestämmelser föreslås överföras oförändrade till den nya ellagen.

En kvantitativ driftstörning orsakas av att elöverföringen avbryts på

grund av t.ex. tekniska orsaker eller ett kabelbrott. Skadeståndsansvar vid

avbruten överföring av el saknas i den nuvarande ellagstiftningen. Frågan

om konsumentskyddet på elmarknaden har som tidigare framgått

behandlats i betänkandet SOU 1996:104, där det föreslås en ny

lagreglering om skadestånd vid avbruten överföring eller leverans av el

till konsumenter. Denna fråga behandlas i avsnitt 14.

13.2 Principen om strikt ansvar

Regeringens förslag: Systemet i den nuvarande ellagen med s.k. strikt

ansvar för person- och sakskada som har orsakats genom inverkan av el

från en elektrisk anläggning behålls som huvudprincip i den nya ellagen.

Det strikta skadeståndsansvaret för innehavare av en elektrisk

starkströmsanläggning skall dock inte längre vara knutet till innehav av

egen generator eller transformator. En innehavare av en elektrisk

starkströmsanläggning skall endast svara för skador från den egna

anläggningen. Person- eller sakskada som orsakats av el skall således

ersättas av innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen

senast har kommit. I vissa fall finns undantag från huvudregeln om strikt

ansvar.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i

utredningens förslag eller lämnar det utan invändning.

Skälen för regeringens förslag

Strikt ansvar bör fortfarande vara huvudregel

Skadeståndsreglerna i ellagen har i stort sett varit oförändrade sedan

lagen kom till år 1902. Det har därför funnits anledning att pröva

skadeståndsreglerna med hänsyn till den utveckling som skett efter

lagens tillkomst. En viktig fråga är om strikt ansvar alltjämt bör vara den

grundläggande principen i den nya ellagen. Denna fråga har samband

med hur skadeståndsskyldigheten bör fördelas på innehavare av olika

elektriska anläggningar.

En elektrisk anläggning definieras i ellagen som en anläggning med

däri ingående särskilda föremål för produktion, överföring eller

användning av el (se närmare författningskommentaren till 1 kap. 2 §).

Elektriska anläggningar delas in i starkströmsanläggningar och

svagströmsanläggningar med hänsyn till farlighetsgraden. Enligt

starkströmsförordningen förstås med starkströmsanläggning en elektrisk

anläggning för sådan spänning, strömstyrka eller frekvens som kan vara

farlig för person eller egendom. Ellagens skadeståndsbestämmelser är

tillämpliga vid skador som uppstår genom inverkan av el från

starkströmsanläggningar. Starkströmsanläggningar delas in i låg- och

högspänningsanläggningar. Med lågspänning menas spänning som

nominellt uppgår till högst 1 000 volt växelspänning mellan fasledare

eller högst 1 500 volt likspänning mellan poler. Är den nominella

spänningen högre benämns den högspänning.

Alltsedan ellagens tillkomst har huvudregeln varit att den som innehar

en elektrisk starkströmsanläggning med egen generator eller

transformator har strikt ansvar för skada som orsakats av ström från

anläggningen.

I samband med att vissa ändringar gjordes i ellagens skadeståndsregler

år 1970 övervägdes frågan om att behålla huvudregeln om strikt ansvar

(prop. 1970:139, bet. tredje lagutskottet 1970:LU84). Därvid anfördes

bl.a. att ett skadeståndsansvar oberoende av vållande alltjämt fyllde ett

behov. Införandet av ett strikt ansvar i ellagen markerade lagstiftarens

uppfattning om produktion och distribution av elektrisk ström som en

utpräglat farlig verksamhet. I propositionen konstaterades att teknikens

utveckling hade bidragit till en drastisk förändring av samhället sedan

lagens tillkomst och att denna förändring lett till en betydligt mer

nyanserad uppfattning av begreppet farlig verksamhet. Enligt

propositionen fanns det trots detta inte skäl att ha någon väsentligt annan

inställning när det gäller regeln om strikt ansvar än vid lagens tillkomst.

Elsäkerheten har med tiden blivit allt bättre. Antalet elolycksfall har

minskat trots att användningen av el har ökat kraftigt. Anledningen torde

främst vara att kraven på de elektriska anläggningarna har stigit och att

allmänhetens förtrogenhet med hur de elektriska anläggningarna skall

användas har ökat.

Även om elsäkerheten i Sverige således allmänt sett är god, måste

produktion och överföring av elektrisk ström fortfarande anses vara en

farlig verksamhet. Av den statistik som redovisas av ELU framgår att det

årligen inträffar omkring 200 elolycksfall, varav cirka 10 med dödlig

utgång. Elektriciteten orsakar också en stor mängd bränder. Ca 20

procent av alla brandskador orsakas av elektricitet. Det årliga värdet av

skadorna uppgår till drygt 300 miljoner kronor. Vid bränder till följd av

elektrisk ström omkommer årligen i medeltal fem personer.

Företrädare för elbranschens organisationer har tillstyrkt ELU:s förslag

att elföretagen alltjämt bör har ett strikt ansvar för person- och sakskador

som har orsakats av el.

Det finns således starka skäl som talar för att principen om strikt

ansvar för person- och sakskador bör behållas på elområdet. Huvudregeln

i den nya ellagen bör alltså liksom hittills bygga på ett strikt ansvar.

För vissa typer av elektriska starkströmsanläggningar bör dock

skadeståndslagens (1972:207) allmänna bestämmelser om ett culpaansvar

gälla. Frågan om det strikta skadeståndsansvarets tillämpningsområde

behandlas vidare i avsnitt 13.3 och 13.5.

Ansvaret bör endast omfatta skador av el från den egna anläggningen

Omregleringen av den svenska elmarknaden innebär att en åtskillnad

görs mellan å ena sidan produktion och försäljning av el och å andra

sidan överföring av el (nätverksamhet). Detta innebär att det numera

finns företag som uteslutande sysslar med att sälja el. Dessa har inte

något direkt inflytande över elektriska starkströmsanläggningar. Det är

inte motiverat att ålägga dessa företag strikt ansvar för skador som

orsakas av den el som de säljer.

Ansvaret för skador skall åläggas den som har ett reellt inflytande över

de elektriska starkanläggningarnas drift och underhåll och som således

kan påverka risken för skada. Det strikta ansvaret bör därför även

fortsättningsvis vara knutet till innehav av en elektrisk

starkströmsanläggning.

Enligt nu gällande lydelse i ellagen är det strikta ansvaret knutet till

innehavare av elektrisk starkströmsanläggning som har egen generator

eller transformator.

Om en elektrisk starkströmsanläggning där skada inträffat saknar egen

generator eller transformator faller skadeståndsansvaret på innehavaren

av den starkströmsanläggning som är försedd med egen generator eller

transformator och som tillfört el till den förstnämnda anläggningen. Detta

innebär att en innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning kan bli

ansvarig för skador som inträffar vid en annan elektrisk anläggning. I

praktiken innebär bestämmelserna att innehavare av

starkströmsanläggningar för överföring av el, dvs. nätföretagen, i de

flesta fall blir strikt ansvariga även för skador som orsakats av ström från

en lågspänningsanläggning, eftersom en sådan i regel får kraften via

nätföretagets transformator. Ett viktigt undantag finns dock för

elleveranser med en spänning av högst 250 volt till anläggningar för

användning av el i bostäder, kontor, hantverkslokaler m.m. Enligt en

särskild bestämmelse i 4 § tredje stycket ellagen undantas skador i

sådana sammanhang från det strikta ansvaret. Bakgrunden är

leverantörens bristande möjlighet att övervaka säkerheten vid sådana

förbrukningsanläggningar.

Strikt ansvar bör endast åläggas den som kan påverka risken för skada.

Den som innehar en överföringsanläggning har i praktiken inte någon

möjlighet att ha tillsyn över anslutna anläggningar till vilka el överförs.

Mot denna bakgrund bör lagens utgångspunkt i fortsättningen vara att

en innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning endast kan bli

skadeståndsansvarig för skador som orsakats av den egna anläggningen.

Det strikta ansvaret för innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning

skall således inte längre vara knutet till innehav av egen generator eller

transformator. Person- eller sakskada som orsakats av el skall i stället

ersättas av innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen

senast har kommit. I vissa fall kan då liksom tidigare undantag ske från

huvudprincipen om strikt ansvar.

13.3 Undantag från ellagens huvudregel om strikt

skadeståndsansvar

Regeringens förslag: Innehavare av starkströmsanläggning för

produktion av el skall ha strikt ansvar. För små produktionsanläggningar,

med en märkeffekt som uppgår till högst 50 kilovoltampere och som

används i huvudsak för privat bruk, skall dock sedvanliga

skadeståndsregler gälla.

Innehavare av starkströmsanläggning för överföring av el skall utan

undantag ha ett strikt ansvar.

Innehavare av starkströmsanläggningar avsedda för användning av el

och som tillförs el med en spänning som överstiger 250 volt skall ha ett

strikt ansvar. För innehavare till sådana anläggningar som tillförs el med

en spänning om högst 250 volt, främst bostäder, kontor och lokaler skall

däremot sedvanliga skadeståndsregler gälla. I motsats till nuvarande

lagstiftning skall det inte göras någon skillnad mellan anläggningar

utomhus och inomhus.

Ellagens nuvarande föreskrift om undantag från strikt ansvar för skada

som tillkommit genom ''''''''händelse av högre hand'''''''' skall inte föras över till

den nya ellagen.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat ELU:s

förslag utan invändning. Justitiekanslern och Konsumentverket föreslår

att undantagsreglerna från strikt skadeståndsansvar kompletteras med en

uttrycklig regel som anger att skadeståndslagens regler är tillämpliga i

undantagssituationerna.

Telia AB anser att spänningsgränsen för strikt ansvar bör harmoniernas

med gränsen mellan låg- och högspänning. Enligt Telia AB är antalet

anläggningar som tillförs el med spänning i intervallet 250 - 1000V

begränsat och betraktas i alla andra sammanhang som

lågspänningsanläggningar.

Vissa remissinstanser, däribland Riksförbundet Energileverantörerna,

Svenska Kraftverksföreningen och Skellefteå kommun, anser att

undantag från strikt ansvar som hittills skall gälla för force majeure-

situationer även om undantaget för händelse av högre hand utmönstras.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 13.2 bör

huvudregeln om strikt ansvar överföras till den nya ellagstiftningen. Det

strikta ansvaret för innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning

skall inte längre vara knutet till innehav av egen generator eller

transformator. En innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning skall

svara endast för skador från den egna anläggningen. Genom den

föreslagna förändringen åläggs strikt ansvar endast den som kan påverka

risken för skada.

Frågan om strikt ansvar skall åläggas en innehavare av en elektrisk

starkströmsanläggning bör emellertid bedömas olika beroende på vilken

typ av elektrisk anläggning det är fråga om. En elektrisk anläggning

definieras i ellagen som en anläggning med däri ingående särskilda

föremål för produktion överföring eller användning av el (se

författningskommentaren avsnitt 17). I det följande behandlas frågan om

vilka undantag som bör gälla från ellagens huvudregel om strikt

skadeståndsansvar.

Frågan om strikt ansvar har betydelse för frågan om preskription.

Enligt ellagen skall talan om skadestånd mot innehavare eller ägare av

elektrisk anläggning väckas inom två år från det skadan inträffade.

Denna huvudregel bör behållas. I de fall andra skadeståndsregler

tillämpas torde dock preskriptionslagens (1981:130) regler om tioårig

preskriptionstid vara tillämpliga. För produktansvaret gäller särskilda

preskriptionsregler, som grundas på EG-direktivet.

Produktionsanläggningar

Innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning för produktion av el

bör liksom för närvarande i normalfallet ha strikt ansvar för skador av

ström från anläggningen.

Innehavare av små produktionsanläggningar, som företrädesvis

används för privat bruk, bör dock vara undantagna från strikt ansvar.

Exempel på sådana anläggningar är små reservkraftaggregat samt vind-

och solenergianläggningar som är avsedda att försörja enstaka hus.

Ett syfte med det strikta ansvaret är att säkerställa ersättningen för den

skadelidande. Det strikta skadeståndsansvaret bör begränsas till sådana

anläggningsinnehavare som förmår att bära kostnaderna vid skada.

Privatpersoner bör inte utan mycket starka skäl åläggas strikt ansvar.

Regeringen föreslår därför att endast innehavare av

produktionsanläggningar där elgeneratorn har en märkeffekt som

överstiger 50 kilovoltampere skall ha strikt ansvar för sina anläggningar.

Ansvaret för innehavare av övriga mindre produktionsanläggningar får

bedömas enligt andra skadeståndsrättsliga regler, i första hand

skadeståndslagen (1972:207). Bestämmelsen har ingen motsvarighet i

den nu gällande ellagen.

Överföringsanläggningar

Innehavare av starkströmsanläggning för överföring av el bör utan

undantag ha strikt ansvar. Till nätverksamhet hör, förutom själva

ledningsnätet bl.a. ställverk och transformatorer samt anordningar för

anslutning av anläggningar och mätning av överförd effekt och energi.

Nätet börjar i princip i inmatningspunkten eller inmatningspunkterna från

produktionsanläggningar och upphör vid uttagspunkten eller

uttagspunkterna till anläggningar för användning av el.

I den mån det förekommer överföring av el på nät som innehas utan

stöd av nätkoncession bör den också omfattas av det strikta ansvaret (se

avsnitt 5.5).

Anläggning avsedd för användning av el

Innehavare av starkströmsanläggningar avsedda för användning av el

som tillförs el med en spänning som överstiger 250 volt bör liksom för

närvarande i normalfallet ha strikt ansvar för skador från anläggningen.

De elkunder som köper el med en spänning som överstiger 250 volt är

företag, vilka så gott som samtliga innehar egna transformatorer. Dessa

är alltså strikt ansvariga enligt nuvarande ellag. Det finns inte skäl att

göra någon ändring i detta hänseende.

Till en anläggning som används för el med en spänning som överstiger

250 volt kan en eller flera andra anläggningar vara anslutna, där el

används som har både högre eller lägre spänning än 250 volt. Om

anläggningarna har samme innehavare, bör de betraktas som en enda

anläggning och därmed gäller det strikta ansvaret i hela anläggningen.

Att göra skillnad i fråga om ansvar vid skador som inträffar i samma

anläggning kan medföra betydande komplikationer vid skaderegleringen.

Innehavare av anläggningar som tillförs el med en spänning om högst

250 volt bör däremot vara undantagna från det strikta ansvaret.

I motsats till vad som gäller i dag bör det i fortsättningen inte göras

någon skillnad mellan anläggning utomhus och inomhus. Innehavare av

anläggningar som tillförs el med en spänning om högst 250 volt är till

övervägande del är privatpersoner. Ett syfte med det strikta ansvaret är

att säkerställa ersättningen för den skadelidande. Det strikta

skadeståndsansvaret bör därför begränsas till sådana anläggnings-

innehavare som förmår att bära kostnaderna vid skada.

Enligt nuvarande bestämmelser är det strikta ansvaret knutet till

innehav av egen generator eller transformator. Detta innebär att

innehavaren av överföringsanläggningen (nätägaren) åläggs ett strikt

ansvar för skada som inträffar i en utomhusanläggning som tillförs el

med en spänning om högst 250 volt eftersom mottagaren inte har någon

generator eller transformator. Innehavare av anläggningar som tillförs el

med en spänning om högst 250 volt har således inte strikt ansvar enligt

gällande ellag.

Det har anförts att skaderiskerna kan vara större utomhus än inomhus.

Förslaget att skada som inträffar i en utomhusanläggning som tillförs el

med en spänning om högst 250 volt skall vara undantagen från strikt

ansvar innebär att den skadelidande får ett sämre skydd vid sådana

skador i den nya ellagen. Privatpersoner bör som nämnts inte utan

mycket starka skäl åläggas strikt ansvar. En vanlig hemförsäkring torde

inte täcka denna typ av skador om innehavaren åläggs ett strikt

skadeståndsansvar.

Undantaget för händelse av högre hand

En skada som uppkommit genom ''''''''händelse av högre hand'''''''' är enligt

gällande ellag undantagen från strikt ansvar, om skadan inte kunnat

avvärjas genom iakttagande av föreskrivna skyddsåtgärder. Undantaget

syftar på olyckor som uppkommit genom övermäktiga naturkrafter som

t.ex. orkaner och jordbävningar

Denna undantagsbestämmelse från det strikta ansvaret saknar nästan

helt praktisk betydelse. Svensk rätt har i allmänhet varit restriktiv till

undantag för force majeure-situationer. Regeringen anser att det inte

finns behov av en bestämmelse som föreskriver undantag för force

majeure-situationer i den nya ellagstiftningen.

Svagströmsanläggningar

En skäl att ålägga någon strikt ansvar är att det finns en konkret risk för

skada. Svagströmsanläggningar kan inte orsaka skada om inte ström

genom olyckshändelse kommit in från en starkströmsanläggning. Vid

sådana skador bör enligt regeringen innehavaren av en starkströms-

anläggning även fortsättningsvis ha strikt ansvar.

13.4 Produktansvar

Regeringens förslag: Produktansvarsbestämmelserna överförs i huvud-

sak oförändrade till den nya ellagen.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av

remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: Den 1 januari 1993 trädde

produktansvarslagen (1992:18) och produktansvarsbestämmelserna i

ellagen i kraft. De ändringar som då genomfördes har sin grund i EG:s

direktiv om produktansvar (85/374/EEG). Produktansvar avser ansvar för

skada som en produkt orsakar på något annat än produkten själv.

Vid direktivets anpassning till svensk rätt begränsades

produktansvarslagens tillämpningsområde till lösa saker. Eftersom

ellagen sedan tidigare innehöll regler om skadestånd för skador orsakade

genom inverkan av elektrisk ström ansågs det lämpligast att också föra in

bestämmelser om produktansvar avseende elektrisk ström i den. På så

sätt blev skadeståndsreglerna angående elektrisk ström samlade i en

författning (prop. 1991/92:135, bet. 1991/92:NU31, rskr. 1991/92:287).

Detta innebar att vissa preciseringar av begreppen krävdes för att

bestämmelserna om produktansvar i ellagen skulle bli begripliga. Därvid

iakttogs en stor försiktighet för att bestämmelserna inte skulle avlägsna

sig från direktivets innebörd. Vidare lades produktansvarslagens regler,

så långt som möjligt, till grund för bestämmelsernas utformning.

I det lagstiftningsärende som ledde till införandet av

produktansvarsbestämmelserna i ellagen konstaterades att förslaget

innebar en provisorisk reglering i avvaktan på en ny ellagstiftning och att

bestämmelserna senare skulle arbetas in i den nya ellagstiftningen.

En förutsättning för skadeståndsansvar enligt ellagens bestämmelser

om produktansvar är att strömmen satts i omlopp från en anläggning med

egen generator eller transformator. Detta innebär i praktiken att

produktansvaret faller på innehavare av anläggning för överföring av el

(prop. 1991/92:135). Även om elen köps från en producent omvandlas

den i nätföretagets transformator och någon möjlighet att identifiera

ström finns inte. Elen måste anses vara satt i omlopp av denne när den

lämnar nätföretagets anläggning och tillförs en annan eller när den på

annat sätt tillhandahålls från anläggningen.

Det strikta ansvaret för innehavare av elektrisk starkströmsanläggning

skall enligt regeringens förslag inte längre vara knutet till innehav av

egen generator eller transformator (avsnitt 13.2).

EG-direktivets grundläggande princip är att den som inom ramen för

en näringsverksamhet tillverkar en produkt skall vara strikt ansvarig för

skador som orsakas av en defekt i produkten. Det strikta ansvaret är

således kanaliserat i första hand till den som typiskt sett befinner sig i en

sådan position att han kan bestämma över produktens beskaffenhet och

som ofta har ekonomiska resurser att bära skadeståndsansvaret. Ett syfte

med produktansvaret, förutom att en skadelidande skall få ersättning för

skada, är att skapa incitament för säkerhetsarbete. Därigenom ökar

produktsäkerheten.

De som bäst uppfyller nu nämnda förutsättningar är innehavare av

elektriska anläggningar för produktion och överföring av el. Genom att

lägga produktansvaret på innehavare av produktions- och

överföringsanläggningar kan EG-direktivets krav uppfyllas när det gäller

elektricitet. Produktansvar skall därför åvila varje innehavare av elektrisk

starkströmsanläggning för produktion och överföring av el. Detta innebär

att kravet på innehav av egen generator eller transformator bör kvarstå

när det gäller producentansvaret.

Innehavare av svagströmsanläggningar skall inte att omfattas av

produktansvaret eftersom svagströmsanläggningar inte kan orsaka skada.

En förutsättning för produktansvar är att elen har satts i omlopp. Detta

innebär i praktiken att ansvaret faller på innehavare av anläggning för

överföring av el, dvs. nätföretagen.

13.5 Skadeståndsansvaret mellan innehavare av elektriska

anläggningar

Regeringens förslag: Principen i den nuvarande ellagen om ansvar för

vårdslöshet för skador på en elektrisk anläggning som orsakats av el från

en annan elektrisk anläggning förs inte över till den nya lagen. Någon

särskild regel om detta behövs inte, eftersom motsvarande följer av

skadeståndslagen (1972:287). För att skadeståndsskyldigheten liksom

tidigare skall omfatta ren förmögenhetsskada införs en särskild

bestämmelse om detta. Reglerna utvidgas till att omfatta skador orsakade

av elektrisk ström på naturgasledningar för vilka koncession krävs enligt

lagen (1978:160) om vissa rörledningar.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Två remissinstanser lämnar synpunkter på

förslaget. Telestörningsnämnden tillstyrker ELU:s förslag att det strikta

skadeståndsansvaret inte skall gälla om det är en annan elektrisk

anläggning eller en rörledning för transport av naturgas som skadats.

Svenska Bioenergiföreningen anser däremot att skada på fjärrvärmenät

som kan härledas till innehavaren av nätkoncession bör ersättas av denne,

dvs. strikt skadeståndsansvar.

Justitiekanslern och Konsumentverket föreslår att bestämmelsen

kompletteras med en uttrycklig regel som anger att skadeståndslagens

regler är tillämplig.

Skälen för regeringens förslag: Enligt ellagen föreligger ett strikt

ansvar för skador orsakade av elektrisk ström. Strikt ansvar gäller dock

inte skada på elektrisk anläggning eller störning av dess drift som

orsakats av elektrisk ström från en annan elektrisk anläggning.

Har en sådan skada eller störning uppstått är innehavaren av den

anläggning från vilken den skadegörande strömmen utgått skyldig att

betala skadestånd. Skadeståndsskyldighet föreligger dock endast om

anläggningsinnehavaren inte har vidtagit föreskrivna skyddsåtgärder eller

om skadan eller störningen har föranletts av vårdslöshet vid utförandet av

anläggningen eller vid dess skötsel.

Det kan också inträffa att skada eller störning uppstår på den

anläggning som strömmen gått ut från. Om skadan eller störningen

föranletts av vårdslöshet vid den andra anläggningens utförande eller

skötsel, skall den anläggningens innehavare ersätta skadan eller förlusten.

Om vårdslöshet har förekommit vid båda anläggningarnas utförande

eller skötsel, kan rätten bestämma hur skadan eller förlusten skall drabba

vardera sidan.

Skadeståndsansvaret mellan innehavare av elektriska anläggningar

förutsätter som nämnts alltid vårdslöshet. Ersättningsskyldigheten

omfattar både sakskador och, vid driftstörning, ren förmögenhetsskada.

Enligt regeringens bedömning bör skadeståndsansvaret i förhållandet

mellan innehavare till elektriska anläggningar även i fortsättningen

grundas på vårdslöshet. Någon specialbestämmelse om detta finns det

dock ingen anledning att ha i den nya ellagen. Skadeståndsansvaret

kommer då i stället regleras av sedvanliga skadeståndsregler.

I ett avseende behövs dock en specialregel. Den nuvarande principen i

ellagen om ersättning för s.k. ren förmögenhetsskada vid driftstörning

bör behållas. Detta bör komma till uttryck i en särskild bestämmelse.

Enligt skadeståndslagen utgår ersättning för ren förmögenhetsskada bara

i vissa särskilt angivna fall.

Enligt regeringens förslag skall prioritetsprincipen i fråga om

skyldighet att vidta skyddsåtgärder i fortsättningen gälla i förhållandet

mellan en elektrisk anläggning och koncessionspliktiga

naturgasledningar (avsnitt 12.2). Principen om ett ansvar för vårdslöshet

bör därför utvidgas till att gälla även skador orsakade av elektrisk ström

på naturgasledningar för vilka koncession krävs enligt lagen (1978:160)

om vissa rörledningar.

Frågan om preskriptionstider har behandlats i avsnitt 13.3.

13.6 Skadelidandens medvållande

Regeringens förslag: Skadestånd vid sakskada skall i fortsättningen

jämkas enligt skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser, om den

skadelidande har medverkat till skadan. Därmed kommer samma regler

att gälla vid sakskada och personskada.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av

remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: Skadeståndslagen (1972:207)

innehåller bestämmelser om jämkning när den skadelidande avsiktligt

eller av vårdslöshet medverkat till skadan. För personskador är

huvudregeln att jämkning kan ske om den skadelidande själv uppsåtligen

eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Vid sakskador

eller vid rena förmögenhetsskador kan jämkning ske om vållande på den

skadelidandes sida har medverkat till skadan. Vid sakskada kan jämkning

alltså ske på grund av att någon annan än den skadelidande har

medverkat till skadans uppkomst.

Enligt nuvarande ellag skall skadeståndslagens regler om jämkning

tillämpas i fråga om personskada.

Ellagen innehåller bestämmelser om ansvarsfrihet vid den

skadelidandes medverkan till sakskada. En innehavare av elektrisk

anläggning är fri från skadeståndsskyldighet om den skadelidande genom

överträdelse av gällande föreskrifter eller annan grov vårdslöshet själv

vållat skadan. Skadeståndsskyldighet föreligger inte heller om skadan

föranletts av att den skadelidande underlåtit att fullgöra sina skyldigheter

mot den elektriska anläggningens ägare eller innehavare.

Ellagens bestämmelser om ansvarsfrihet vid sakskada som inte

omfattas av produktansvarsreglerna är beroende av vilken grad av

vårdslöshet som har förekommit på den skadelidandes sida. Har den

skadelidande handlat grovt vårdslöst erhålls ingen ersättning. Vid

vårdslöshet som inte är grov utgår däremot full ersättning.

Bestämmelserna innebär att alla fall av överträdelser av gällande

föreskrifter jämställs med grov vårdslöshet från den skadelidandes sida.

Det kan med fog anses otillfredsställande med en skadeståndsprincip där

antingen full ersättning utgår eller ingen alls.

Skadestånd vid sakskada bör därför i fortsättningen jämkas enligt

skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser, om den skadelidande har

medverkat till skadan.

13.7 Regressrätt

Regeringens förslag: Regressrätten vid skador orsakade av elektrisk

ström skall inte längre regleras i ellagstiftningen. Detta innebär att

regressrätten i stället följer de allmänna, icke lagfästa, principerna.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av

remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: I skadeståndslagen (1972:207) finns

en bestämmelse om solidariskt ansvar för skadestånd. Bestämmelsen är

tillämplig om två eller flera skall ersätta samma skada. Den innebär att en

skadelidande kan kräva ut hela skadeståndsbeloppet från vem som helst

av de ansvariga, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den

skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem.

Enligt huvudregeln i den nuvarande ellagen har en innehavare av

elektrisk anläggning regressrätt mot den som vållat skadan.

Den nuvarande ellagen innehåller en särskild bestämmelse om

regressrätt som reglerar förhållandet mellan innehavare av elektriska

anläggningar. Innehavare av elektrisk anläggning har regressrätt

gentemot en annan anläggningsinnehavare under förutsättning att skadan

orsakats genom ström som på onormalt sätt kommit in från den andra

anläggningen. Skadan skall också vara vållad genom vårdslöshet vid den

andra anläggningens utförande eller skötsel.

Om vårdslöshet vid utförande eller skötsel förekommit vid båda

anläggningarna får rätten bestämma med hur stort belopp ersättningen

slutligen skall betalas av vardera sidan. Vid bedömningen skall graden av

vållande på ömse sidor beaktas.

Om ingen av anläggningsinnehavarna varit vårdslös skall båda betala

ersättning som om de gemensamt vållat skadan. Ersättningsskyldighet

föreligger i sådant fall inte för innehavare av svagströmsanläggningar.

Det finns ingen uttrycklig regel om fördelningen. Hur fördelningen

skall ske mellan de båda innehavarna är inte helt klart.

I den nuvarande ellagen finns också en särskild regressregel för skada

som föranletts av att någon vidtagit en åtgärd som i väsentlig mån ökat

faran för skadans uppkomst. Åtgärden skall har vidtagits efter det att

utförandet av en elektrisk anläggning påbörjats, utan anläggnings-

innehavarens samtycke. Den som vidtagit åtgärden är ansvarig för den

skadan om vederbörande insett eller borde ha insett faran.

När det gäller inbördes ansvar mellan solidariskt ansvariga är rättsläget

delvis oklart. I skadeståndslagen finns inga bestämmelser om hur

skadeståndsansvaret slutligen skall fördelas. Den allmänna principen som

gäller är att en skälighetsbedömning skall göras. Vid denna bedömning

bör beaktas grunden för de berörda parternas ansvar och övriga

omständigheter, bl.a. graden av vållande. När det gäller strikt ansvar är

uppfattningen i svensk rätt att den som har ett sådant ansvar normalt har

regressrätt mot den som har vållat skadan.

Den som inte är strikt ansvarig enligt ellagen är dock ansvarig enligt de

allmänna reglerna i skadeståndslagen och, om vårdslöshet föreligger,

skyldig att ersätta skadan. Den som inte har strikt ansvar är således

solidariskt ansvarig med den strikt ansvarige, om vårdslöshet föreligger.

Enligt huvudregeln i ellagen har en innehavare av elektrisk anläggning

regressrätt mot den som vållat skadan. Bestämmelsen återspeglar vad

som normalt anses gälla vid strikt ansvar.

14 Konsumentskydd

14.1 Konsumentskydd på elmarknaden

Regeringens bedömning: För att stärka konsumentskyddet på

elmarknaden bör tvingande minimiregler införas. Dessa bör i första hand

röra grundläggande frågor som förutsättningarna för att avbryta

överföringen av el om konsumenten försummat sina skyldigheter samt

konsumentens rätt till ersättning i vissa fall av avbrott i överföringen.

Elkonsumentskyddsutredningens bedömning: Överensstämmer i

huvudsak med regeringen.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland

Konsumentverket, Marknadsdomstolen och Allmänna Reklama-

tionsnämnden, tillstyrker eller har inte något att invända mot att

tvingande minimiregler införs till skydd för konsumenterna på

elmarknaden. Sveriges Konsumentråd anser att även frågan om

ersättning vid kvalitativa driftstörningar bör utredas och att lagstiftningen

skall samlas i en särskild författning. Svenska Kommunförbundet,

Svenska Elverksföreningen, Svenska Gasföreningen och Svenska

Fjärrvärmeföreningen ifrågasätter behovet av lagstiftning och anser att nu

gällande avtal först bör utvärderas. Örebro Energi AB avstyrker att

området regleras i lag.

Skälen för regeringens bedömning

Allmänna utgångspunkter

Under de senaste decennierna har en rad åtgärder vidtagits i syfte att stärka

konsumenternas ställning och rättsskydd i olika avseenden, bl.a. genom

införande av tvingande civilrättslig och marknadsrättslig lagstiftning. Även

inom processrätten har reformer genomförts i liknande syfte. Ett annat

betydelsefullt inslag är frivilliga överenskommelser mellan näringsliv och

konsumentorganisationer. Dessa initiativ bör ses mot bakgrund av

konsumenternas ofta underlägsna ställning på marknaden och svårigheter

att hävda sina intressen i förhållande till säljare och tillverkare, vilket

kommer till uttryck på flera olika sätt. Ett exempel är användningen av

standardiserade avtal. Ofta bestäms dessa avtal ensidigt av näringsidkaren

eller av någon annan för näringsidkarens räkning. Konsumenten ställs inför

valet att godta de villkor som föreläggs honom eller avstå från att ingå

avtal.

Inom EU har det vuxit fram en alltmer aktiv konsumentpolitik. Detta

har bl.a. resulterat i en rad direktiv, som har sin utgångspunkt i fördragets

allmänna bestämmelser om skydd för liv och hälsa. I och med

Maastrichtfördraget föreskrivs i EG-fördragets artikel 129a att

gemenskapen skall bidra till en hög skyddsnivå för konsumenterna. För

närvarande pågår en avregleringsprocess inom sektorn för allmännyttig

verksamhet, t.ex. vad gäller telekommunikation, flygtransporter samt

gas- och elförsörjning. Som en viktig del av detta arbete ingår även att

säkerställa att konsumenternas intresse tas tillvara.

Behovet av konsumentskyddslagstiftning på elmarknaden

De senaste åren har elmarknaden genomgått en genomgripande reforme-

ring, vilket bl.a. har inneburit att konsumenterna fått två avtalsparter. Det

är dels innehavaren av nätkoncession, som svarar för de fysiska

anläggningarna och överföringen av el, dels elleverantören som producerar

och handlar med el.

Tillgång till el är ett primärbehov för hushållen och en förutsättning för

en tillfredsställande levnadsstandard i ett modernt samhälle. Det är därför

angeläget att hushållen har tillgång till el på villkor som ger uttryck för

en balans mellan konsumenterna och företagen. Ett av målen med elmar-

knadsreformen var att stärka elanvändarnas ställning. I förarbetena

betonas särskilt skyddet för de små hushållskunderna konsumenterna

och deras möjligheter att utnyttja de förändringar som reformen har

inneburit.

För en konsument är det i praktiken omöjligt att försörja sig själv med

egen el. Detta medför att konsumenten inte kan avstå från att ingå avtal om

leverans av el. Förhållandet mellan parterna regleras i huvudsak i

standardvillkor. Hushållens möjligheter att få till stånd en annan och

förmånligare avtalsreglering är normalt utesluten. Vidare är varken

konsumentköplagen eller annan tvingande lagstiftning tillämplig vid köp

eller överföring av el. Dessa faktorer gör att den enskilde konsumentens

möjlighet att hävda sig gentemot elleverantören och koncessionshavaren är

begränsad.

Utgångspunkten bör vara att konsumentskyddsnivån på elmarknaden i

huvudsak skall motsvara vad som gäller inom andra områden. För att

uppnå detta krävs enligt regeringens bedömning tvingande minimiregler.

Dessa bör i första hand röra grundläggande frågor som förutsättningarna

för att avbryta överföringen av el om konsumenten försummar sina

skyldigheter samt konsumentens rätt till ersättning i vissa fall av avbrott i

överföringen.

Skyddsbehovet som motiverar införandet av tvingande bestämmelser

gör sig framför allt gällande då en fysisk person ingår avtal för överföring

av el avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför

näringsverksamhet. Tillämpningsområdet bör därför begränsas till denna

situation. Enligt regeringens bedömning framstår det som mest

ändamålsenligt att bestämmelserna fogas in som en del av den nu

föreslagna ellagen.

14.2 Konsumentskyddet vid avstängning av el på grund av

konsumentens avtalsbrott

Regeringens förslag: Förutsättningarna för att avbryta överföringen av

el till en konsument på grund av dennes avtalsbrott regleras i lagen.

Överföringen får avbrytas på grund av konsumentens försummelse

endast om försummelsen är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott.

Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss

skälig tid vidta rättelse. Avser försummelsen bristande betalning skall

han, sedan tidsfristen för att vidta rättelse har löpt ut, delges en under-

rättelse där det framgår att överföringen kan komma att avbrytas om inte

betalning sker inom tre veckor. Socialnämnden skall samtidigt under-

rättas om förhållandena. Om konsumenten vidtar rättelse eller, i fall av

betalningsförsummelse, socialnämnden åtar sig betalningsansvar för

skulden får överföringen inte avbrytas. Överföring av el får inte heller

avbrytas i anledning av en fordran som är föremål för tvist.

Vidare får inte överföringen avbrytas om omständigheterna ger

anledning att befara att ett avbrott skulle medföra ej obetydlig

personskada eller omfattande sakskada. Det gäller dock inte om

konsumenten handlar otillbörligt.

Elkonsumentskyddsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak

med regeringens förslag. Utredningen har dock föreslagit att överföringen

av el får avbrytas på grund av konsumentens försummelse endast om det

kan ske utan risk för liv, hälsa eller omfattande egendomsskada.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna ställer sig

positiva till utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Flera

remissinstanser, däribland Göteborgs universitet, Affärsverket svenska

kraftnät, Riksförbundet Energileverantörerna, Svenska Elverksföreningen,

Svenska Gasföreningen, Svenska Kraftverksföreningen och Örebro Energi

AB är dock kritiska till att företagen inom elbranschen åläggs att bedöma

risken för liv, hälsa och egendomsskada och anser att denna bedömning

bör ligga på det allmänna, dvs. de sociala myndigheterna, i anslutning till

att socialnämnderna underrättas om den förestående avstängningen.

Statens Jordbruksverk menar att även djurskyddsintressen bör beaktas vid

en avstängning av eltillförseln. Svenska Kommunförbundet anser, för det

fall att lagstiftning på området är nödvändig, att utredarens förslag är

alltför tillkrånglat och långtgående samt att det både ur principiell och

ekonomisk synvinkel är oacceptabelt att socialnämnderna skall underrättas

vid en förestående avstängning. Även Malmö kommun anser att någon

underrättelse till socialnämnden inte bör ske. Kammarrätten i Sundsvall

förespråkar att bedömningen i stället bör avse risken för sanitär olägenhet.

Några remissinstanser framhåller att även den situationen att en samfällig-

het eller ägare av ett flerfamiljshus underlåter att betala för levererad el bör

omfattas av lagstiftningen. Sveriges Konsumentråd anser att ett enskilt

företag inte skall ha rätt att stänga av elen för en konsument utan att saken

dessförinnan prövats av en kronofogdemyndighet, som även skall kunna ge

nätägaren rätt att strypa eltillförseln till ett minimum. Datainspektionen

menar att bestämmelsens förhållande till inkassolagen bör klargöras.

Bakgrund

I den nuvarande ellagstiftningen begränsas inte möjligheten att avbryta

överföringen av el till en konsument. Frågan regleras i standardavtal. Dessa

medger, utöver avbrott föranledda av elsäkerhetskäl, ransoneringsskäl,

underhållsarbete och liknande omständigheter, att nätkoncessionshavaren

och elleverantören kopplar från anläggningen respektive upphör att

leverera om konsumenten försummar att betala förfallna avgifter, ställa

säkerhet eller lämna förskottsbetalning, om inte försummelsen är av ringa

betydelse. Sak samma gäller om konsumenten i något annat avseende gör

sig skyldig till väsentlig försummelse. Avser försummelsen bristande

betalning skall konsumenten ges skälig tid att vidta rättelse. En tvistig

fordran får inte ligga till grund för frånkoppling.

Konsumenten har numera två avtalsparter, nätkoncessionshavaren och

elleverantören. Det är endast nätkoncessionshavaren som rent faktiskt kan

avbryta överföringen av el, antingen genom egen personal eller med

bistånd från en kronofogdemyndighet. Leverantören kan således inte

avbryta leveransen utan bistånd från nätkoncessionshavaren. I detta kapitel

används stänga av synonymt med avbryta överföringen.

Skälen för regeringens förslag

Bör avstängning tillåtas?

Tillgången till hushållsel är av grundläggande betydelse och kan vara

livsavgörande för de enskilda konsumenterna och deras familjer. Mot

denna bakgrund har regeringen övervägt att, frånsett sådana avbrott i

överföringen som måste tillåtas av säkerhetsskäl, vid underhåll,

ransonering och liknande förhållanden, införa ett förbud mot avstängning

av el i konsumentförhållanden.

I praxis är det dock accepterat att elen får stängas av. En viss jämförelse

kan också göras med vad som gäller på hyresrättens område. Det är

allmänt accepterat att man kan förlora sin bostad vid olika typer av

försummelser. Vidare är det snarare regel än undantag i kontrakts-

förhållanden att ena parten kan återta eller upphöra med sin prestation vid

motpartens avtalsbrott, även vid fortgående prestationer. Till saken hör

också att ett förbud mot att stänga av el helt skulle beröva elbranschen dess

möjlighet att begränsa sina kreditförluster. Vi vill också poängtera att en

avstängning i vissa fall kan motverka att en stadigt växande skuldbörda

uppstår för den enskilde konsumenten. Med hänsyn till dessa

omständigheter skulle, enligt regeringens mening, ett förbud mot

avstängning föra alltför långt. Vid avvägningen av under vilka

omständigheter som en avstängning bör få ske bör dock konsument-

intresset väga tungt.

Under vilka förhållanden bör avstängning tillåtas?

En avgörande skillnad mellan förhållandena på elmarknaden och flertalet

andra avtalsförhållanden är elens betydelse för hushållens mest grund-

läggande behov. Strömlöshet kan omgående medföra en allvarlig

försämring av den enskildes situation, varför det heller inte kan bortses

från att ett hot om avstängning i vissa fall kan användas som ett otillbörligt

påtryckningsmedel för att driva in utestående fordringar. Det är mot denna

bakgrund som avstängningsrätten i likhet med rätten till avhysning och

avstängning av vattenleverans bör vara formaliserad i lag och försedd

med begränsningar. Härigenom uppnås en förutsebarhet och enhetlighet

för alla parter samt ett ökat skydd för konsumenterna.

Konsumenten kan göra sig skyldig till försummelser gentemot

nätkoncessionshavare och leverantör på flera olika sätt, t.ex. genom att

bryta mot säkerhetsföreskrifter. I praktiken torde dock underlåtenhet att

erlägga betalning för levererad el eller för nätavgift vara den typ av

försummelse som är mest vanlig och av störst betydelse för parterna inom

elbranschen.

Möjligheten att stänga av elen för en konsument bör enligt regeringens

mening bara få användas om konsumenten har gjort sig skyldig till en

försummelse som är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott.

Avstängning bör således inte få ske om försummelsen avser ett mindre

belopp eller om det rör sig om enstaka betalningsförsummelser av inte

alltför betydande belopp. Åtgärden måste således stå i rimlig proportion till

konsumentens avtalsbrott. Ett liknande väsentlighetskrav finns redan i dag

enligt gällande standardvillkor och i motsvarande bestämmelse i lagen

(1970:244) om allmänna vatten- och värmeanläggningar vid avstängning

av vattenleverans.

Skyddet för konsumenten

Konsumenten bör, innan överföringen kan brytas ges möjlighet att inom

skälig tid vidta rättelse. Beträffande betalningsförsummelser bör

förutsättningarna för avstängning formaliseras ytterligare genom ett krav

på att konsumenten skall delges en underrättelse om att elen kan komma att

stängas av. Detta formaliserade förfarande utgör en garanti för att

konsumenten verkligen får vetskap om vad som gäller och det bör även

kunna inskärpa allvaret i situationen. En avstängning kan snabbt medföra

mycket allvarliga konsekvenser för den enskilde konsumenten och dennes

familj. Om elen stängs av vintertid kan det i vissa fall uppstå risk för

personskador eller omfattande sakskador. Det är enligt regeringens mening

angeläget att genom olika former av skyddsmekanismer motverka att så

sker. Ett hot om avstängning av el i förening med en uppmaning att betala

omfattas normalt av inkassolagens regler. Det innebär att elbranschen har

att iaktta principerna om god inkassosed. Datainspektionen har i sin praxis

funnit det oförenligt med god inkassosed att hota med avstängning när det

föreligger risk för sanitär olägenhet och har därvid som exempel angett

eltillförsel till en eluppvärmd bostad.

I 30 § lagen om allmänna vatten- och avloppsledningar föreskrivs att en

vattenleverans inte får stängas av om det skulle medföra sanitär olägenhet.

I rättspraxis finns exempel på att detta stadgande tillämpats analogt vid

avstängning av elleverans. I en överenskommelse mellan Elverksföre-

ningen och Konsumentombudsmannen i samband med att tidigare

standardvillkor, AB-L-86, förhandlades fram anges att det förutsätts att

leverantören alltid använder rätten till avstängning med varsamhet och med

hänsynstagande till abonnentens intresse. I krav- och avstängningsrutiner,

utarbetade av Elverksföreningen 1995, kommenteras detta på så sätt att

"härmed åsyftas främst att det är angeläget att söka kontakt med kunden

för att om möjligt få klarhet i orsakerna till den uteblivna betalningen, för

att överenskomma om en avbetalningsplan samt i vissa fall för att

anvisa möjligheterna till hjälp". Vidare anförs bl.a. att vid avstängning

vintertid av en elleverans som berör en byggnads uppvärmning och där det

bedöms finnas risk för skador bör man förvissa sig om att byggnaden inte

står tom utan att det finns någon där som kan avvärja skador.

Redan i dagsläget finns således ett visst skydd för konsumenten. Detta

bör dock stärkas, dels genom särskilda regler som hindrar avstängning i

vissa akuta situationer, dels genom att socialnämnden eller den nämnd som

annars fullgör uppgifter inom socialtjänsten, skall underrättas vid en

förestående avstängning. Utredningen har föreslagit att avstängning skall

tillåtas endast om det kan ske utan risk för liv, hälsa och omfattande

egendomsskada. Förslaget i denna del har fått kritik under

remissbehandlingen, företrädesvis från elbranschen. Regeringen bedömer

att den föreslagna regeln skulle föra alltför långt. I stället bör föreskrivas

att avstängning inte får ske om omständigheterna i det enskilda fallet ger

anledning befara att en avstängning skulle medföra ej obetydlig

personskada eller omfattande sakskada. Den föreslagna bestämmelsen

innebär inte någon utredningsskyldighet för nätkoncessionshavaren eller

elleverantören. Om konsumenten handlar otillbörligt mot avtalsparten bör

inte denna bestämmelse hindra en avstängning.

Enligt bestämmelserna i hyreslagen skall en hyresvärd underrätta

socialnämnden om ett hyresavtal sagts upp på grund av att hyresrätten

förverkats. Detta har sin utgångspunkt i sociala hänsyn. Sådana hänsyn gör

sig gällande även i elsammanhang. Avstängning av el är liksom vräkning

en mycket ingripande åtgärd, som kan medföra allvarliga konsekvenser för

elabonnenten och dennes familj. Socialnämnden bör därför, samtidigt som

delgivning sker med konsumenten, underrättas om förhållandena. Om det

skulle visa sig att socialnämnden har anledning att lämna bistånd till den

enskilde kan en prövning inom ramen för socialtjänstlagen komma ifråga.

Föreligger rätt till bistånd kan således kommunen ingripa genom att

antingen betala skulden eller åta sig betalningsskyldighet.

För att motverka att rätten till avstängning används som ett medel i en

tvist mellan parterna bör i lag föreskrivas att en fordran som är föremål för

tvist inte får ligga till grund för en avstängning, något som redan gäller

enligt nu gällande leveransavtal.

Kostnadskonsekvenser

Som framgått innebär förslaget att socialnämnderna kommer att meddelas

då det övervägs att avbryta överföringen av el. Regeringen bedömer att

förslaget i denna del totalt sett inte bör medföra kostnadsökningar.

Socialnämnden torde i det fall en enskild på grund av allvarliga sociala

problem inte har betalningsförmåga redan ha kontakt med denne. I det fall

den enskilde inte har haft kontakt med socialnämnden, kan en kontakt med

nämnden förhindra att det uppstår sociala problem för den enskilde.

14.3 Underrättelse vid förutsebara avbrott i överföringen

Regeringens förslag: Nätkoncessionshavaren åläggs en skyldighet i lag att

underrätta konsumenten om förutsebara avbrott i överföringen.

Konsumenten skall underrättas om avbrottet i god tid före avbrottet genom

ett personligt meddelande eller, om så är lämpligt, genom anslag

Elkonsumentskyddsutredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker eller

lämnar förslaget utan invändning. Allmänna reklamationsnämnden och

Villaägarnas Riksförbund anser dock att konsumenterna alltid skall

underrättas genom personligt meddelande.

Skälen för regeringens förslag: Nätkoncessionshavaren får avbryta

överföringen av el för att vidta åtgärder motiverade av elsäkerhetsskäl eller

för att upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet. Det framstår som

naturligt att konsumenten vid längre avbrott som i det enskilda fallet är

förutsebart underrättas om när avbrottet inträffar och hur länge det skall

pågå. Detta utgör en viktig förutsättning för att konsumenten skall kunna

undvika eller begränsa omfattningen av de skador som kan uppstå i

anledning av driftstörningen. Det är viktigt att nätkoncessionshavaren

underrättar konsumenterna om alla förutsebara avbrott i god tid. Även

kortvariga avbrott kan i och för sig medföra betydande skador, exempelvis

förlust av mjukvara i hemdatorer eller förstörd hemelektronik.

Konsumentskyddet gör sig emellertid främst gällande vid längre avbrott

som kan föranleda störningar i de primära användningsområdena för el,

dvs. värme, matlagning, ljus och hygien.

Med hänsyn till vikten av att konsumenterna får vetskap om ett

kommande elavbrott, bör en lagstadgad underrättelseskyldighet införas vid

förutsebara driftstörningar som inte är bara kortvariga. Det kan enligt vår

mening inte vara tillräckligt att konsumenten underrättas endast via press

eller andra medium. Underrättelser på detta sätt kan inte med tillräcklig

grad av säkerhet förväntas nå konsumenten. Aviseringen bör därför

normalt ske genom en underrättelse till den enskilde konsumenten, t.ex.

genom ett telefonsamtal, hemskickat meddelande eller om det är lämpligt

 genom anslag i anslutning till konsumentens bostad. Det är i sistnämnda

fall angeläget att koncessionsinnehavaren anslår meddelandet på ett sådant

sätt, t.ex. på dörr eller anslagstavla, att konsumenten verkligen får del av

meddelandet.

En underlåtelse att underrätta konsumenten bör kunna leda till att

nätkoncessionshavaren ådrar sig skadeståndsansvar för sådana skador som

denne hade kunnat undvika om underrättelse skett. Nätkoncessions-

havarens skadeståndsskyldighet behandlas i avsnitt 14.4.

14.4 Konsumentens rätt till ersättning i vissa fall vid avbrott i

överföringen av el

Regeringens förslag: Konsumentens rätt till ersättning vid avbrott i

överföringen av el regleras i lagen.

Det införs en skadeståndsskyldighet för nätkoncessionshavaren och

elleverantören i de fall överföringen bryts på grund av konsumentens

avtalsbrott trots att förutsättningarna för det inte är uppfyllda. Ansvaret

ligger hos den som tar initiativ till åtgärden.

Vidare införs en skadeståndsskyldighet för nätkoncessionshavaren i de

fall han underlåter att meddela konsumenten om ett förutsebart avbrott i

överföringen.

Vid andra avbrott i överföringen, vilka inte är motiverade av

elsäkerhetsskäl eller för att upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet,

skall nätkoncessionshavaren ha ett s.k. kontrollansvar. Detta ansvar

innebär att nätkoncessionshavaren kan undgå ersättningsansvar endast om

han visar att avbrottet beror på ett hinder utanför hans kontroll som han

inte skäligen kunde förväntas ha räknat med och vars följder han inte heller

skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Skadeståndsskyldigheten kan jämkas om den är oskäligt betungande

med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden och

andra särskilda omständigheter.

Konsumenten måste framställa sitt ersättningskrav inom två år från det

att skadan inträffade, annars går rätten till ersättning förlorad.

Elkonsumentskyddsutredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna är positiva till

förslaget eller har inte något att invända mot det. Sveriges Konsumentråd

menar att ett strikt skadeståndsansvar bör införas medan Göteborgs

tingsrätt, Affärsverket svenska kraftnät, REL Energileverantörerna,

Svenska Elverksföreningen, Fjärrvärmeföreningen, Svenska Gasföre-

ningen, Svenska Kraftverksföreningen och Örebro Energi AB anser att

kontrollansvaret är alltför långtgående och inte anpassat till elbranschens

speciella villkor. Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Övre Norrland,

Malmö tingsrätt, Nationalekonomiska institutionen vid Göteborgs

universitet och Malmö kommun menar att en bagatellgräns eller självrisk

bör införas. Storstockholms Energi AB och Kommerskollegium anser att

kontrollansvarets innebörd bör förtydligas.

Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som gäller vid

avbrytande av överföring av el saknas bestämmelser i lag som reglerar

konsumentens rätt till ersättning då överföringen avbryts. Även denna

fråga regleras i dag avtalsvägen. De allmänna branschvillkoren ger konsu-

menten en viss rätt till ersättning. Det förekommer dock variationer i de

enskilda avtalen. Ersättningsrätten är i regel begränsad i flera avseenden

och bygger på ett culpaansvar, dvs. ett ansvar endast vid oaktsamhet. Inom

annan konsumentlagstiftning, t.ex. konsumentköplagen och konsu-

menttjänstlagen, gäller det längre gående kontrollansvaret, vilket i princip

innebär att näringsidkaren är skyldig att ersätta skador där avtalsbrottet

beror på hinder inom hans kontrollsfär. Detta innebär att konsumentens rätt

till ersättning vid avbrott i överföringen av el är mer begränsad än i den

konsumenträttsliga lagstiftningen. I lagen bör enligt regeringens mening

införas skadeståndsregler som är tvingande till konsumentens förmån.

Valet av ersättningsform förutsätter en lämplig avvägning mellan konsu-

menternas intresse av ett fullgott skydd och elbranschens intresse av

rimliga verksamhetsförutsättningar. Det kan därvid inte bortses från att för-

hållandena på elmarknaden är speciella. Elektricitet kan svårligen jämföras

med annan lös egendom och överföringen skall normalt ske kontinuerligt

dygnet om med hjälp av störningskänsliga anläggningar. Som tidigare

berörts är verksamheten som består i produktion av och handel med el i

princip öppen för konkurrens medan nätverksamhet alltjämt är ett

monopol. En annan omständighet är att det på området finns ett flertal

föreskrifter, som företagen är skyldiga att anpassa sin verksamhet till.

Vem bör ha ansvaret vid avbrott i överföringen av el?

Leverantörens verksamhet utgörs av produktion och handel med el och kan

inte avbryta överföringen av el. Ett skadeståndsansvar föranlett av avbrott i

överföringen bör således i första hand läggas på nätkoncessionshavaren.

Leverantören bör dock kunna komma överens med nätkoncessionshavaren

om att denna skall avbryta överföringen om konsumenten begår ett

avtalsbrott. Om överföringen avbryts på begäran av leverantören utan att

förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda bör leverantören ensam vara

skyldig att ersätta konsumenten för skada som uppkommer på grund av

avbrottet.

Vilken form av skadeståndsansvar skall gälla?

Som tidigare påpekats bör en reglering av skadeståndsfrågan innebära en

lämplig avvägning mellan parternas intressen. Det är rimligt att

konsumenten måste tåla vissa inskränkningar i överföringen, t.ex. kortare

avbrott vid underhåll och reparation.

Om överföringen av el bryts på grund av konsumentens avtalsbrott utan

att förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda, bör konsumenten ha rätt till

ersättning för skada av nätkoncessionshavaren. Detsamma gäller om

nätkoncessionshavaren inte underrättar konsumenten om förutsebara

avbrott.

Vad gäller andra avbrott i överföringen finns det enligt regeringens

bedömning anledning att i flera avseenden sätta i fråga den gällande avtals-

regleingen, som kräver att den avtalsbrytande parten varit oaktsam. Den

tekniska utvecklingen gör att det ofta framstår som mindre ändamålsenligt

att prövningen utgår från om ett avtalsbrott kan läggas en part till last som

vållande. Att det uppstår fel och tekniska störningar i elnätet behöver inte

bero på någon försummelse av nätkoncessionshavaren. Men det kan ändå

ligga närmare till hands att företaget skall bära konsekvenserna av detta än

att den enskilde konsumenten skall göra det. Liknande skäl ligger bakom

kontrollansvaret i bl.a. konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen.

Man har vid valet av skadeståndsansvar i princip tre olika lösningar att

välja mellan; nämligen (1) ett strikt ansvar, eventuellt med undantag för

force majeure, (2) ett kontrollansvar, och (3) ett culpaansvar, eventuellt i

form av ett presumtionsansvar. Vid valet av alternativ utgår man i

köprättsliga sammanhang primärt från frågan om säljaren genom

köpeavtalet skall anses ha garanterat att leverans kommer att äga rum på

avtalad tid eller om säljaren endast får anses ha lovat att med omsorg

sträva efter att leverera på utsatt tid, såvida han inte gjort någon särskild

utfästelse. I det första fallet anses det naturligt att utgå från ett strikt

ansvar

och i det senare fallet kan endast ett slags culpaansvar komma i fråga.

Problemet kan dock svårligen lösas i denna renodlade form. Det är i

praktiken fråga om att hitta en reglering av skadeståndsfrågan som innebär

en avvägning mellan nätkoncessionshavare och konsument vad avser

risken för att nätkoncessionshavarens ansträngningar slår fel och som är

rättstekniskt enkel att tillämpa.

Överföring av el är i princip en tjänst som skall vara konsumenten

tillgänglig dygnet runt, året om. Samtidigt som det är omöjligt att få ett

system som är så säkert att det aldrig uppstår driftsstörningar, måste kravet

på tillgängligheten ställas i relation till elens grundläggande betydelse för

konsumenterna. Konsumenten är alltså i hög grad beroende av att han

garanteras avtalsenlig överföring. Det ligger därför närmare till hands att

lägga på nätkoncessionshavaren ett strikt ansvar med undantag för force

majeure-situationer, än att ansvaret skall stanna vid ett skadeståndsansvar

enbart vid oaktsamhet. Med hänsyn till att skälen för ett strikt ansvar inte

väger lika tungt som när det gäller elsäkerhet och skador som uppkommit

genom inverkan av el är det enligt regeringens bedömning emellertid inte

nödvändigt att föreskriva ett sådant ansvar. Däremot är det rimligt att

nätkoncessionshavaren bär risken inte bara för egen vårdslöshet utan även

för hinder som är att hänföra till företagets egen kontrollsfär. En positiv

effekt av detta är att förlusten sprids, eller med andra ord, pulvriseras, på så

många händer som möjligt, än att den enskilde individen ensam får stå för

hela förlusten.

Regeringen bedömer mot denna bakgrund att nätkoncessionshavaren bör

åläggas ett kontrollansvar. Det innebär att konsumenten har rätt till

ersättning för den skada han lider genom att överföringen av el avbryts, om

inte nätkoncessionshavaren visar att avbrottet beror på ett hinder utanför

hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med och

vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Vi

återkommer i författningskommentaren till frågan om ansvarsregelns

tillämpning.

Ersättningens omfattning och jämkning

Ersättning på grund av avbrott som nu sagts bör omfatta ersättning för

utgifter, inkomstförlust samt annan förlust på grund av avbrottet, dvs. såväl

direkta som indirekta skador.

Regeringen har i lagrådsremissen föreslagit att ett skadestånd, efter

förebild i bl.a. konsumentköplagen, bör kunna jämkas om skadeståndet i

ett enskilt fall framstår som oskäligt betungande. Lagrådet har, med hänsyn

till att konsumentköplagen gäller företag av mycket varierande storlek

medan den nu föreslagna skadeståndsskyldigheten normalt torde komma

att åvila större nätföretag, ifrågasatt behovet av en sådan bestämmelse.

Regeringen har förståelse för synpunkten. Regeringens vill emellertid

framhålla att nätkoncessionshavaren kan bli skyldig att utge mycket höga

skadestånd och att en betungande skadeståndsskyldighet kan drabba även

elleverantören i anledning av att överföringen av el avbryts efter

leverantörens begäran.

Vad beträffar elleverantörerna kommer i framtiden bland dessa finnas

mycket små aktörer. Regeringen gör mot denna bakgrund den

bedömningen att en jämkningsregel fyller en funktion. Utan en särskild

jämkningsregel skulle regeln i 6 kap 2 § skadeståndslagen vara tillämplig.

Det är dock enligt regeringens mening av värde att ha en regel som är

direkt anpassad till konsumentskyddet på elområdet. Jämknings-

bestämmelsen bör därför införas.

Reklamation

Det är angeläget för den skadeståndsskyldige att klarhet vad gäller skades-

tåndets omfattning nås så snabbt som möjligt. Skador i anledning av

avbrott i överföring torde normalt visa sig omgående. Det är därför rimligt

att konsumenten åläggs en skyldighet att underrätta nätkoncessionshavaren

om sitt krav inom två år från det skadan inträffade.

Kostnadskonsekvenser

Förslaget att införa ett s.k. kontrollansvar innebär att nätkoncessions-

havarna åläggs ett ansvar som får anses motsvara vad näringsidkare

generellt har på konsumentområdet. Hur stora kostnadsökningar detta

medför för nätkoncessionshavarna är svårt att bedöma. Det torde i stor

utsträckning bero på förhållandena i det enskilda företaget.

15 Tillsyn m.m

15.1 Myndigheternas tillsyn

Regeringens förslag: Ellagens bestämmelser om tillsyn förs över till den

nya lagen och samlas i ett kapitel (12 kap.). Bestämmelserna preciseras

för att skapa förutsättningar för en effektivare tillsyn.

Ellagstiftningsutredningen (ELU) förslag: ELU har inte lämnat

något förslag i denna fråga.

Skälen för regeringens förslag: Såvitt avser frågor om elsäkerhet och

driftsäkerheten hos det nationella elsystemet bör tillsynen utövas av den

eller de myndigheter som regeringen bestämmer. Med stöd av detta

bemyndigande avser regeringen att utse Elsäkerhetsverket att vara

tillsynsmyndighet för elsäkerhetsfrågor och Affärsverket svenska

kraftnät för frågor om driftsäkerheten hos det nationella elsystemet. I

övrigt skall nätmyndigheten vid NUTEK vara tillsynsmyndighet. I

praktiken omfattar nätmyndighetens tillsyn frågorna om

koncessionshavarnas skyldigheter. En viktig fråga i det sammanhanget är

nättariffernas utformning.

I myndigheternas tillsynsansvar ingår bl.a. att se till att de gällande

föreskrifterna efterlevs. Tillsynsmyndigheterna bör därför ges befogenhet

att utfärda de förelägganden som behövs för detta. De bör även ha

möjlighet att förena ett föreläggande med vite.

Utformningen av de regler som styr nätmyndighetens övervakning av

den nya elmarknaden har lett till vissa problem och oklarheter.

Därför bör dessa regler preciseras enligt följande. Av 3 kap 9 § följer

en allmän skyldighet för nätkoncessionshavare att på skäliga villkor

överföra el åt annan. Tvister beträffande föreskrifter som endast berör få

inblandade bör avgöras av nätmyndigheten efter ansökan från någon av

de berörda. I lagen anges, såsom i 4 kap 10 §, att tvister om vissa

skyldigheter prövas av nätmyndigheten. Beträffande övriga föreskrifter,

dvs. sådana som berör hela eller större delen av kundkollektivet, bör det

inte krävas någon ansökan från en enskild för att nätmyndigheten skall få

agera. Övervakningen av efterlevnaden av dessa föreskrifter kommer

därmed att omfattas av nätmyndighetens normala tillsynsarbete.

En sådan ordning medför flera fördelar. Beträffande föreskrifter som

berör hela kundkollektivet, främst nätföretagens tariffer, blir

nätmyndigheten inte bunden av att en enskild ansöker om prövning och

den blir inte heller bunden av sökandens yrkande. Därmed får

nätmyndigheten större möjligheter att prioritera sitt tillsynsarbete på ett

lämpligt sätt. Ingenting hindrar naturligtvis att enskilda kunder

uppmärksammar nätmyndigheten på olika problem som sammanhänger

med dessa föreskrifter. Nätmyndigheten blir dock inte skyldig att ta upp

en sådan anmälan till prövning om det inte framstår som motiverat.

Beträffande föreskrifter som endast berör ett fåtal aktörer på

elmarknaden är det i praktiken inte möjligt för nätmyndigheten att utöva

en aktiv tillsyn. Genom att den enskilde i dessa fall får begära prövning

av en tvist kommer dock nätmyndigheten att bli uppmärksammad på fall

där det råder tvister beträffande dessa föreskrifter.

15.2 Särskilt om tillsyn som avser elsäkerhet

Regeringens förslag: De myndigheter som har tillsynsansvaret för

frågor om elsäkerhet får rätt att dels förordna om rättelse på

nätinnehavarens bekostnad, dels förbjuda användandet av en elektrisk

anläggning eller däri ingående föremål som används på ett sådant sätt att

uppenbar fara för person eller egendom uppstår.

Ellagstiftningsutredningens (ELU) förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag. ELU har föreslagit att ellagens bestämmelse att

beslut som meddelas enligt lagen eller med stöd av föreskrifter som

meddelats med stöd av lagen om inte annat bestäms skall gälla

omedelbart, förs över oförändrad till den nya ellagen.

Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av

remissinstanserna

Skälen för regeringens förslag: Samtliga tillsynsmyndigheter bör

enligt regeringens förslag ges befogenhet att utfärda de förelägganden

som behövs och även ha möjlighet att förena ett föreläggande med vite

(avsnitt 15.1).

Beträffande nätmyndighetens befogenheter bör detta vara tillräckligt.

Om en koncessionshavare vägrar att efterkomma nätmyndighetens

förelägganden kan i sista hand nätkoncessionen återkallas.

Beträffande de andra två tillsynsmyndigheterna kan dock inte samma

synsätt anläggas. Eftersom tillsynsansvaret för dessa omfattar

säkerhetsfrågor behöver de mer ingripande befogenheter utöver

vitesförelägganden. Om en koncessionshavare, trots vitesföreläggande,

till exempel underlåter att utföra reparationer på sitt nät, vilket på sikt

kan hota säkerheten, bör tillsynsmyndigheten kunna reparera nätet,

antingen genom egen försorg eller genom en anlitad entreprenör.

Kostnaden får sedan tas ut av koncessionshavaren. I säkerhetsfrågor bör

således tillsynsmyndigheterna ges möjlighet att förordna om rättelse på

koncessionshavarens bekostnad.

Det finns också situationer då användande av en elektriska anläggning

eller däri ingående föremål medför uppenbar fara för person eller

egendom. I en sådan situation bör tillsynsmyndigheten kunna förbjuda att

den farliga anläggningen eller föremålet används.

Enligt den nuvarande ellagen gäller alla beslut som meddelas enligt

lagen eller med stöd av föreskrifter som meddelats med stöd av lagen

omedelbart, om inte annat bestäms. Detta innebär att om en myndighet

meddelar ett beslut måste den som beslutet gäller omedelbart rätta sig

efter detta även om han överklagar beslutet.

ELU har föreslagit att denna bestämmelse överförs oförändrad till den

nya ellagen.

Enligt regeringens uppfattning medför en sådan bestämmelse

betydande nackdelar. Bestämmelsen medför bl.a. att om nätmyndigheten

meddelar ett beslut som innebär att en koncessionshavare skall ändra sin

nättariff måste koncessionshavaren omedelbart göra detta även om han

överklagar nätmyndighetens beslut. Om förvaltningsdomstolen senare

bifaller hans överklagande skall nättariffen ändras tillbaka till den

ursprungliga utformningen. Detta är en opraktisk ordning som orsakar

betydande kostnader. Samma problem uppstår beträffande övriga beslut

av nätmyndigheten som rör koncessionshavarnas skyldigheter.

Bestämmelser om att ett myndighetsbeslut skall gälla omedelbart även

om det överklagas finns normalt bara i samband med myndighetsbeslut

som rör säkerhetsfrågor. Det är nämligen bara i de fallen omedelbar

giltighet är motiverad. Detta synsätt bör, enligt regeringens uppfattning,

läggas även på ellagens tillämpningsområde.

Regeringen föreslår därför att omedelbar giltighet av ett

myndighetsbeslut bara skall gälla då tillsynsmyndigheten av

säkerhetsskäl förbjuder användning av en elektrisk anläggning eller däri

ingående föremål, tillhandahållande eller användning av elektriskt

materiel eller tillhandahållande av tjänster inom tillsynsområdet. I övrigt

bör huvudregeln gälla, dvs. myndighetsbesluten enligt ellagen blir

gällande först då de vinner laga kraft.

Konsekvenser för domstols- och åklagarväsendet

Det i propositionen framlagda lagförslaget innebär i huvudsak att redan

befintlig lagstiftning samlas i en ny lag. Det förväntas inte medföra

någon nämnvärd ökning av antalet ärenden som överklagas till allmän

förvaltningsdomstol och inte heller av ärendemängden vid åklagar-

myndigheter och allmänna domstolar. Lagförslaget väntas därmed inte

medföra någon nämnvärd påverkan på statsfinanserna.

16 Handel med el

Regeringens bedömning: Elhandelsverksamhet regleras genom

ellagstiftningen, den generella näringsrättsliga lagstiftningen och

värdepappersmarknadslagstiftningen. Tillsammans möjliggör dessa

regelverk en tillfredsställande tillsyn av och kontroll över att handeln med

el bedrivs i lämpliga och seriösa former. Det är inte motiverat att nu införa

ytterligare regler om yrkesmässig handel med el eller mellanhands- och

börsverksamhet på elmarknaden.

Elbörsutredningens (EBU) förslag: Avviker från regeringens

bedömning. EBU föreslår en särskild lag om elhandel. I huvudsak

innebär förslaget följande.

Vissa generella krav ställs på all yrkesmässig handel med el och på de

företag som driver sådan verksamhet. Handeln och företagen skall stå

under tillsyn av en särskild myndighet, eltillsynsmyndigheten. I syfte att

underlätta tillsynen föreslås en anmälningsskyldighet för alla som

yrkesmässigt handlar med el.

Organiserad handel med el (elbörsverksamhet) skall vara

tillståndspliktig och bedrivas enligt särskilda regler i lagen. Tillsyn över

verksamheten utövas av Finansinspektionen. Clearingverksamhet på

elmarknaden får endast bedrivas av clearingorganisation som har

tillståndsprövats enligt lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet.

Den elhandel som avser handel med elhandelskontrakt som är finansiella

instrument, s.k. elderivat, omfattas av värdepappersmarknads-

lagstiftningen. Den av EBU föreslagna lagen om elhandel skall dock

innehålla regler om s.k. elmarknadsrörelse, enligt vilka leverans-

koncessionärer efter tillstånd från eltillsynsmyndigheten kan bedriva

mellanhandsverksamhet med elderivat. Denna verksamhet skall undantas

från lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. Eltillsynsmyndigheten

föreslås ansvara för tillsynen av verksamhet med elmarknadsrörelse.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna är i huvudsak

positiva till utredningens förslag till ramlagstiftning.

Ett tiotal remissinstanser, bl.a. Finansinspektionen, Stockholms

universitet, Statskontoret, Riksrevisionsverket (RRV), Sveriges

Industriförbund, Svenska Fondhandlareföreningen, anför invändningar mot

att utredningen allt för skarpt avvisat möjligheten av att etablera flera

elbörser.

Förslaget att värdepappersmarknadslagstiftningen skall tillämpas vid

handel med elderivat tillstyrks av Statskontoret, Stockholms universitet,

Sveriges advokatsamfund och Svenska Fondhandlareföreningen. Övriga

remissinstanser lämnar förslaget utan synpunkter.

Ungefär en fjärdedel av remissinstanserna kommenterar förslaget om

s.k. elmarknadsrörelse. Huvuddelen av dessa, bl.a. NUTEK, Svenska

Kraftverksföreningen, Svenska Elverksföreningen, Svenska Kommun-

förbundet, Sveriges Advokatsamfund, är positiva eller i huvudsak positiva

till förslaget. Några remissinstanser, bl.a. RRV, Konkurrensverket och OM

Stockholm AB avstyrker föreslaget och anför att samma regler bör gälla

för leveranskoncessionärer som för värdepappersföretag när det gäller

mellanhandsverksamhet på elmarknaden.

Sju remissinstanser, RRV, NUTEK, Svenska kraftnät,

Konkurrensverket, Svenska Kommunförbundet, Sveriges Advokatsamfund

och Nord Pool ASA, understryker att behovet av insiderlagstiftning inom

elmarknadsområdet bör utredas.

Skälen för regeringens bedömning: Elmarknadsreformen innebär

ändrade former för handeln med el. Huvuddelen av elleveranserna på den

reformerade elmarknaden förväntas liksom tidigare ske genom tidsbundna

kontrakt mellan kraftproducenter och distributörer eller slutförbrukare. En

viktig förändring är dock att den regionala uppdelningen av elmarknaden

luckras upp genom de ökade möjligheter för elförbrukarna att fritt välja

elleverantör som det nya regelverket innebär.

En annan viktig förändring är utvecklingen av dels den organiserade

handel avseende tillfälliga kraftleveranser, dels möjligheterna till

prissäkring. Detta möjliggörs genom de handelsplatser som organiseras av

den svensk-norska elbörsen Nord Pool ASA (Nord Pool). Den

organiserade handeln sänker transaktionskostnaderna i elhandeln och

förbättrar prisinformationen och beslutsunderlaget för producenter,

återförsäljare och förbrukare av el. Den är därmed en viktig förutsättning

för en fungerande elhandel och en effektiv drift av elsystemet.

Tillsammans med den bilaterala handel med prissäkringskontrakt som

förekommer möjliggör den också riskspridning i elhandeln.

En organiserad handelsplats måste för att fylla sitt syfte åtnjuta

förtroende hos producenter, elanvändare och andra som handlar med el.

Det innebär att den måste bedrivas i sunda och välorganiserade former

samt vara neutral och inte diskriminera vissa aktörer. Ett annat krav är att

handelsplatsen har så stor omsättning och likviditet att enskilda aktörer inte

ges möjlighet att påverka prisbildningen. Verksamheten får inte heller

bedrivas så att den försvårar Svenska kraftnäts möjligheter att handha

systemansvaret eller på annat sätt utsätter elförsörjningen för risker. En

organiserad handelsplats för el bör ses som en del av den infrastruktur som

elsystemet utgör.

Rättsläget beträffande regleringen av sådana organiserade handelsplatser

som Nord Pool bedriver har varit oklart. Energikommissionen bedömde i

delbetänkandet Ny elmarknad (SOU 1995:14) att det saknades svensk

lagstiftning för organiserad handel med el. Kommissionen föreslog därför

att det skulle tas fram lämpliga regler för detta område. Regeringen

förutskickade i prop. 1994/95:222 Ny ellagstiftning att frågan skulle

utredas närmare. Elbörsutredningen (EBU) tillkallades för bl.a. det arbetet.

I EBU:s uppdrag ingick att lämna förslag till ett regelverk för en

organiserad handelsplats för el. Enligt direktiven skulle utgångspunkten för

förslagen vara att skapa en ramlagstiftning för den kortsiktiga handeln med

el.

Handeln på en organiserad handelsplats för el

Enligt EBU utgörs handeln på en organiserad handelsplats för el av dels

avistahandel med el, dels handel med elderivat. Med avistahandel avses

handel med el för omedelbara, kortsiktiga och faktiska leveranser. Det

innebär att betalning och leverans sker i nära anslutning till varandra. Det

pris som noteras i avistahandeln brukar benämnas spotpris.

Handel med elderivat avser prissäkringskontrakt för elleveranser.

Värdet på ett sådant kontrakt beror på spotpriset på el. Elderivaten

används för att begränsa eller ta på sig risk för framtida förändringar i

spotpriset på el. Elderivat kan avvecklas fysiskt eller finansiellt. Vid

fysisk avveckling sker faktisk elleverans. Vid finansiell avveckling sker

ingen elleverans utan i stället sker betalning från någon av parterna med

ett belopp som räknas ut på grundval av spotpriset på el. Exempel på

derivatinstrument är terminer och optioner.

Nord Pool organiserar handelsplatser för avistahandel och handel med

elderivat som avvecklas finansiellt.

Handeln med elderivat

Elderivat faller enligt EBU inom definitionen av finansiella instrument i

lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument (LHF). Därmed är

enligt utredningen värdepappersmarknadslagstiftningen tillämplig på

handel med elderivat. Värdepappersmarknadslagstiftningen reglerar

handeln med s.k. finansiella instrument och därmed sammanhängande

verksamhet. Regelverket består av flera lagar.

Mellanhänderna vid handeln benämns värdepappersinstitut och

regleras i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse (LVR). I denna lag

föreskrivs tillståndsplikt för vissa typer av tjänster nämligen

kommissionshandel, förmedlingsverksamhet, handel för egen räkning

(bl.a. verksamhet som marknadsgarant), förvaltning av annans finansiella

instrument och medverkan vid emission av värdepapper. För att få

tillstånd krävs bl.a. kapital, kunskap och allmän lämplighet hos den

sökande. Vidare gäller att verksamheten skall bedrivas åtskild från annan

verksamhet.

Lagstiftningen om marknadsplatser återfinns i lagen (1992:543) om

börs- och clearingverksamhet (LBC). Denna lag reglerar främst

möjligheterna att få auktorisation som börs eller marknadsplats för handel

med finansiella instrument. I svensk lagstiftning finns ingen uttrycklig

definition av begreppet börs. Skälet är att det har visat sig svårt att

avgränsa vad som är börsverksamhet. Det har inte heller ansetts

nödvändigt. Definitionen av förmedlingsverksamhet i LVR är så bred att

den även inrymmer börsverksamhet, som alltså i princip är tillståndspliktig

enligt LVR.

I LBC finns ett system med frivillig auktorisation som börs eller

auktoriserad handelsplats för handel med finansiella instrument. För att få

auktorisation som börs eller handelsplats skall den sökande ha

ändamålsenliga regler för handeln och nödvändiga säkerhets- och

kontrollsystem. Vidare skall principerna om fritt tillträde, neutralitet och

god genomlysning tillämpas. Det ställs även krav på finansiella resurser.

Dessa krav är avhängiga verksamhetens omfattning och risker.

LBC innehåller också regler om s.k. clearingverksamhet. Därmed avses

fortlöpande verksamhet som består i att på clearingmedlemmarnas vägnar

göra avräkningar beträffande deras förpliktelser att leverera finansiella

instrument eller att betala i svensk eller utländsk valuta, eller att genom

inträdande som part eller som garant ta över ansvaret för förpliktelsernas

fullgörande, eller att på annat väsentligt sätt sörja för att förpliktelserna

avvecklas genom överförande av likvid eller instrument. LBC föreskriver

tillståndsplikt för clearingverksamhet. För att få tillstånd krävs att det finns

bl.a. ändamålsenliga regler för hur clearingen skall gå till samt

tillfredsställande säkerhets- och kontrollsystem.

Av betydelse för handel med finansiella instrument är även insiderlagen

(1990:1342) som tar sikte på att förhindra bl.a. otillbörligt utnyttjande av

informationsövertag i handeln på värdepappersmarknaden. Dessutom finns

det en bestämmelse om otillbörlig kurspåverkan i LHF.

Utanför värdepappersmarknadslagstiftningens område finns en

grundläggande civilrättslig reglering för finansiella instrument och andra

värdepapper i bl.a. skuldebrevslagen (1936:81).

Med stöd av bemyndigande i lag har regeringen i relativt stor omfattning

bemyndigat Finansinspektionen att på detta område meddela föreskrifter.

Ytterligare kompletteringar utgörs av den omfattande självreglering som

förekommer genom de regelsystem som upprättats av marknadens aktörer.

Värdepappersmarknadslagstiftningen innehåller förhållningsregler för

aktörerna på värdepappersmarknaden. Syftet med lagstiftningen är att

säkerställa att handel och verksamheter på värdepappersmarknaden bedrivs

så att allmänhetens förtroende för marknaden upprätthålls och enskildas

kapitalinsatser inte otillbörligen äventyras. I detta ligger att krav skall

iakttas på bl.a. neutralitet, sundhet, säkerhet, likabehandling samt

informationsspridning och genomlysning för en effektiv prisbildning.

Värdepappersmarknadens regler är särskilt anpassade till de risker som

är förknippade med handeln med finansiella instrument. Lagstiftningen har

successivt vuxit fram under en följd av år och grundar sig på noggranna

överväganden av behovet av och formerna för lagreglering. Den har

nyligen reformerats och är modern och väl anpassad till internationella

krav. Lagstiftningen har antagits av riksdagen under stor enighet.

De skyddsintressen som motiverat den offentligrättsliga regleringen av

handeln med finansiella instrument på värdepappersmarknaden är i

huvudsak giltiga också vid handel med elderivat. Riskerna finns vid all

handel med derivat, oavsett om de baseras på aktier, valuta, index eller

elektrisk kraft. Behoven av lagstiftning är i allt väsentligt desamma vad

avser skydd för investerare och regler som säkerställer att mellanhänderna

har tillräcklig kunskap, en lämplig organisation av verksamheten och att de

bedriver denna på ett sådant sätt att förtroendet för marknaden inte

äventyras. Det samma gäller för organiserade handelsplatser och

clearingverksamhet avseende elderivat. Under den reformering av

värdepappersmarknadslagstiftningen som genomförts under 1990-talet har

behovet uppmärksammats av ett regelverk som kan tillämpas på de nya,

tidigare okända, finansiella instrument som efter hand kunde komma att

introduceras. I förarbetena till LHF och LVR nämns uttryckligen att

nyskapade former av råvaruderivat lämpligen borde kunna omfattas av

regleringen. Elderivat bör räknas till dessa. Således har behovet redan

förutsetts när det gäller bestämmelser för handel med finansiella

instrument av det slag som elderivaten utgör. LHF och LVR anger vilka

regler som skall gälla. Det är inte rimligt och ändamålsenligt att för handel

med elderivat tillskapa andra regler än dem som efter omfattande och

noggranna överväganden har införts för handel med finansiella instrument

i allmänhet.

Enligt regeringens bedömning bör värdepappersmarknadslagstiftningen

tillämpas på handeln med elderivat och därmed sammanhängande

verksamhet. Regeringen bedömning överensstämmer i huvudsak med

EBU:s förslag. I fråga om regleringen av mellanhandsverksamhet har dock

EBU föreslagit en annan lösning.

Enligt EBU är tillståndsregler för mellanhandsverksamhet i LVR alltför

rigorösa och komplicerade för att vara ändamålsenliga vid

mellanhandsverksamhet på elmarknaden. EBU bedömer att vissa av de

företag som nu verkar på elmarknaden till följd av reglerna kommer att

avstå från att erbjuda tjänster som mäklare, kommissionärer och

portföljförvaltare avseende elderivat. EBU föreslår därför att

leveranskoncessionärer efter särskilt tillstånd skall kunna bedriva

mellanhandsverksamhet med elderivat enligt särskilda regler om

elmarknadsrörelse.

Enligt regeringens bedömning är regleringsbehovet av

mellanhandsverksamhet i allt väsentligt det samma för alla slags finansiella

instrument. Det kan inte anses vara rimligt att, som EBU föreslår, ställa

lägre krav på elföretag, som inte har erfarenhet av mellanhandsverksamhet,

än på de etablerade värdepappersinstituten. Värdepappersmarknads-

lagstiftningen bör således tillämpas i sin helhet i handeln med elderivat.

I slutet av april 1997 begärdes elhandelsföretaget Kraftlots Europa AB

i konkurs. Bakgrunden till konkursen är enligt vad regeringen inhämtat

att företaget drabbats av stora förluster till följd felaktiga bedömningar av

prisutvecklingen på el. Händelsen bekräftar enligt regeringens

uppfattning att det inom elhandelsområdet inte bör göras avsteg från

värdepappersmarknadslagstiftningens regler om mellanhandsverksamhet.

På värdepappersmarknaden har Finansinspektionen en väl definierad roll

som tillståndsgivande myndighet med skyldighet att utöva tillsyn över

handeln och över de finansiella marknadernas aktörer. Myndigheten har en

fungerande organisation för denna verksamhet.

Finansinspektionens tillsynsansvar bör omfatta även handeln med

elderivat och därmed anknuten verksamhet i enlighet med den ordning som

gäller enligt värdepappersmarknadslagstiftningen.

Avistahandeln med el

Det finns enligt EBU ingen svensk lagstiftning som reglerar förhållandena

på en organiserad handelsplats avseende avistahandel med el. EBU har

föreslagit att sådan börsverksamhet skall vara tillståndspliktig. Därigenom

tillförsäkras enligt utredningen statsmakterna insyn i och kontroll av att

elbörsverksamhet bedrivs i sunda former. Vidare kan det säkerställas att

handeln koncentreras till en marknadsplats.

EBU tillkallades i en situation då det rådde stor osäkerhet i fråga om de

former i vilka en organiserad handelsplats skulle komma att etableras. De

farhågor som låg till grund för EBU:s utredningsuppdrag framstår som

obefogade i ljuset av den utveckling som har ägt rum genom att Nord

Pool etablerats. Regeringens bedömning är att någon ytterligare reglering

av den organiserade avistahandeln med el för närvarande inte är påkallad.

Skälen till detta är bl.a. följande.

För att en marknadsplats för el skall bli nyttjad av marknadens aktörer

måste den åtnjuta förtroende. Detta innebär att huvudmannen för

marknadsplatsen själv måste tillse att det finns ett regelverk för handeln

som bl.a. uppfyller kraven på neutralitet och likabehandling, god

genomlysning och fritt tillträde samt att handeln sker under säkra och

ordnade former. En sådan självreglering blir sannolikt mer detaljerad och

långtgående vad avser krav på neutralitet och likabehandling samt insyn i

prisbildning m.m., än vad som är möjligt att åstadkomma genom

lagstiftning. Från allmän synpunkt torde därför behovet av materiella regler

om hur handeln skall bedrivas inte vara särskilt stort. Om en börs inte

lyckas fylla sin uppgift kommer sannolikt alternativa marknadsplatser eller

former för handeln att etableras.

Genom att Svenska kraftnät är delägare i Nord Pool har staten goda

möjligheter till insyn i och kontroll över den befintliga elbörsverk-

samheten. Den nära kopplingen till Svenska kraftnät säkerställer att

samordning sker mellan börsverksamheten, balanstjänsten och driften av

elsystemet. Elbörsens utveckling visar att marknadsplatsen åtnjuter

förtroende hos producenter, elanvändare och andra som handlar med el.

Eftersom produktionen och förbrukningen av el alltid måste hållas i

balans, är det nödvändigt för den systemansvariga myndigheten att

fortlöpande få information om de avtal som ingåtts på avistamarknaden

såväl på som utanför en eventuell börs. Om informationen mellan

marknadsplatsen för fysisk el och den systemansvariga myndigheten skulle

vara missvisande eller upphöra att fungera skulle detta kunna få allvarliga

konsekvenser för elförsörjningen även vid mycket kortvariga störningar.

Detta innebär att Svenska kraftnät måste kunna ställa krav på rapportering-

en av ingångna avtal från spotbörsen. Regler om detta finns redan i

ellagstiftningen genom regleringen av system- och balansansvar.

Det är viktigt att system för fullgörande av betalning och andra

förpliktelser som uppkommer i elhandeln är säkra. LBC:s bestämmelser

innefattande tillståndsplikt för clearingverksamhet är tillämpliga också på

clearingverksamhet på en organiserad handelsplats avseende avistahandel

med el såvitt avser clearingen av betalningsledet. De krav som ställs på

clearingorganisationer enligt LBC framstår som relevanta och

ändamålsenliga även vid sådan clearingverksamhet.

I dagsläget synes den svensk-norska elbörsen i allt väsentligt fungera

väl. Någon ytterligare reglering är för närvarande inte påkallad.

Verksamheten är dock förhållandevis ny och under utveckling. Det kan

inte uteslutas att det i framtiden uppstår en situation då det behövs en

närmare reglering av villkoren för att bedriva elbörsverksamhet.

Regeringen avser att noga följa utvecklingen för att snabbt kunna agera om

lagstiftningsåtgärder blir påkallade.

Insiderhandel

En förutsättning att handeln på elmarknaden skall vara effektiv och ske på

lika villkor är att sådan information som är vital för prisbildningen på el är

allmänt tillgänglig och att den inte utnyttjas i otillbörligt syfte.

Insiderhandel, dvs. utnyttjande av icke-offentliggjord kurspåverkande

information i samband med handel på värdepappersmarknaderna, är

förbjuden enligt insiderlagen. Dessutom finns det i lagen (1991:980) om

handel med finansiella instrument en kriminalisering av s.k. otillbörlig

kurspåverkan, dvs. manipulationer av kurserna på finansiella instrument.

Förbudet mot insiderhandel omfattar var och en som fått kännedom om

en icke offentliggjord kurspåverkande omständighet, om omständigheten

är ägnad att väsentligt påverka kursen på finansiella instrument. Genom

en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1997 är insiderlagens

förbud mot insiderhandel numera tillämpligt på samtliga slag av

finansiella instrument, således även elderivat (prop. 1995/96:215, bet.

1996/97:NU4, rskr. 1996/97:10).

Förhållandena på elmarknaden gör att det kan finnas ett behov av

särskilda regler om insiderhandel avseende avistahandel med el.

Produktionskostnaderna varierar kraftigt mellan olika slags elproduktion.

Förändringar i utnyttjandet av produktionskapaciteten kan snabbt få

genomslag i spotpriset på el. En stor del av elproduktionen kontrolleras av

ett litet antal företag. Vissa aktörer besitter information som kan påverka

prisbildningen på elmarknaden, exempelvis rörande driftsförhållandena i

kraftverken. För att prisbildningen skall vara effektiv och handeln skall ske

på lika villkor kan det finnas ett behov av regler om exempelvis

informationsspridning. En självreglering bland elmarknadens aktörer och

genom de villkor som reglerar den organiserade marknadsplatsen kan vara

ett effektivt medel för att undvika insiderproblematiken på elmarknaden.

Enligt vad regeringen har inhämtat pågår ett arbete vid Nord Pool syfte att

åstadkomma en sådan självreglering. Det gäller bl.a. bestämmelser om

informationsplikt i aktörsreglerna för de företag som medverkar på

elbörsen. Regeringen avser att noga följa det pågående arbetet. Eventuella

lagstiftningsåtgärder bör tills vidare enligt regeringens bedömning avvakta

tills resultatet och erfarenheterna av Nord Pools arbete föreligger.

Yrkesmässig handel med el

EBU föreslår generella bestämmelser för all handel med el.

Bestämmelserna innebär bl.a. allmänna förhållningsregler för hur elhandel

skall bedrivas. Vidare föreslås anmälningsplikt för företag som bedriver

yrkesmässig handel med el. Som skäl för förslaget anför EBU att

elmarknadens funktion är en viktig del av samhällets infrastruktur. Vikten

av att elmarknaden även fortsättningsvis kommer att åtnjuta allmänhetens

förtroende och de risker som elhandel medför, utgör enligt utredningens

uppfattning motiv för att samhället bör tillförsäkras erforderliga

möjligheter till insyn, kontroll och inflytande över hur elhandeln bedrivs

och hur elmarknaden utvecklas.

Elhandeln omfattas av den generella närings- och associationsrättsliga

lagstiftningen, exempelvis konkurrenslagen (1993:20), avtalslagen

(1915:218) och aktiebolagslagen (1975:1385). Denna lagstiftning är

utformad för att säkerställa att all slags handel och näringsverksamhet

bedrivs i lämpliga och seriösa former. För att säkra de specifika

regleringsbehoven i handeln på elområdet har särskilda bestämmelser om

leveranskoncession och balansansvar förts in i ellagstiftningen. Reglerna

om leveranskoncession har införts för att stärka skyddet för bl.a.

elanvändare med låg elförbrukning. Regleringen av balansansvaret och

villkoren för att ingå avtal med Svenska kraftnät om balansansvar bidrar

till självreglering och etableringskontroll på elmarknaden. Enligt vad

som tidigare anförts föreslår regeringen att bestämmelserna om

leveranskoncession och balansansvar förs över i huvudsak oförändrade

till den nya ellagen (se avsnitt 8 respektive 11).

Enligt regeringens bedömning möjliggör den näringsrättsliga lagstift-

ningen tillsammans med reglerna om balansansvar och leverans-

koncessioner insyn och kontroll över att den bilaterala handeln med el och

försäljningen till de små elanvändarna inom leveranskoncessionssystemet

bedrivs i lämpliga och seriösa former. Det är för närvarande inte motiverat

att införa ytterligare regler om yrkesmässig handel med el. Den nyligen

inträffade konkursen i företaget Kraftlots Europa AB föranleder inte

regeringen att göra någon annan bedömning. Denna händelse hade enligt

regeringens uppfattning inte kunnat förhindras med hjälp av det regelverk

som EBU föreslagit. Den inträffade händelsen belyser enligt regeringens

bedömning vikten av en god riskkontroll såväl internt inom elföretagen

som i externa affärsrelationer på elmarknaden.

17 Författningskommentar

Den ellag som nu föreslås ersätter lagen (1902:71 s. 1), innefattande

vissa bestämmelser om elektriska anläggningar och lagen (1994:618) om

handel med el, m.m. I det följande benämns de tre lagarna den nya

ellagen, den gamla ellagen resp. elhandelslagen.

Förslaget till ellag

1 kap. Inledande bestämmelser

Lagens tillämpningsområde

1 § I denna lag ges föreskrifter om elektriska anläggningar, om

handel med el i vissa fall samt om elsäkerhet.

Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Den saknar motsvarighet i

den gamla ellagen. Det mest omfattande tillämpningsområdet utgörs av

bestämmelserna om elektriska anläggningar. Begreppet elektrisk

anläggning definieras i 2 §. Kort uttryckt omfattar detta begrepp

kraftverk, ledningsnät och vissa anläggningar för användning av el.

Utanför begreppet faller framför allt elektriska apparater av olika slag.

Den frågan behandlas närmare under 2 §.

Föreskrifter om elektriska anläggningar ges i 8 kap. Systemansvar och

balansansvar, 9 kap. Skyddsåtgärder och 10 kap. Skadestånd. Därutöver

ges speciella föreskrifter som bara gäller elektriska anläggningar för

överföring av el, dvs. ledningsnät med tillhörande anläggningar, i

2 kap. Nätkoncession m.m., 3 kap. Nätverksamhet m.m. och

4 kap. Nättariffer.

Föreskrifter om handel med el i vissa fall ges i 5 kap. Leveranskon-

cession och 6 kap. Utlandshandel.

Dessutom ges vissa speciella föreskrifter i 7 kap. Kommunala

elföretag.

Beträffande frågor om elsäkerhet regleras inte bara elektriska anlägg-

ningar utan också elektriska anordningar, materiel och installationer.

Dessa föreskrifter återfinns i 9 kap. Skyddsåtgärder.

I den gamla ellagen och i elhandelslagen används som begrepp såväl

elektrisk ström som ström och el, m.m. I den nya ellagen används

genomgående begreppet el.

Definitioner

2 § Med elektrisk anläggning avses i denna lag en anläggning med

däri ingående särskilda föremål för produktion, överföring eller

användning av el.

Om olika delar av en och samma anläggning har skilda

innehavare, anses varje sådan del som en särskild anläggning. Om

en anläggning för användning av el är ansluten till en eller flera

andra sådana anläggningar och är anläggningarna i samma

innehavares hand, skall anläggningarna anses som en och samma

anläggning.

Paragrafen motsvarar 1 § första och andra styckena i den gamla ellagen.

Första stycket innehåller en definition av begreppet elektrisk

anläggning.

Ordet "anläggning" anger att här avses föremål av mer stationär natur

och av en viss omfattning. Som exempel kan nämnas kraftverk,

transformatorstationer, telestationer och kraftledningar. Utanför

begreppet "anläggning" faller icke - stationära föremål, framför allt

föremål som ansluts till elnätet via en stickkontakt, t.ex. handverktyg,

hushållsmaskiner, spisar, radio- och TV - apparater samt armaturer men

även föremål av större omfattning, t.ex. maskiner i industriella

anläggningar, lok och hamnkranar. Utmärkande för sådana föremål är

framför allt att det är i dessa föremål som elen förbrukas.

Till en elektrisk anläggning hör enligt definitionen, utöver

anläggningen också "däri ingående särskilda föremål". Härmed avses

föremål som är mer stationärt anslutna till anläggningen och som behövs

för dess drift.

Definitionen anger tre typer av elektriska anläggningar, nämligen

sådana för produktion, överföring respektive användning av el.

En anläggning för produktion av el är typiskt sett ett kraftverk. Det

torde inte vara svårt att avgränsa ett kraftverk från andra typer av

elektriska anläggningar. Kraftverk är regelmässigt anslutna till ett

ledningsnät. Den punkt där den producerade elen matas in på

ledningsnätet, inmatningspunkten, utgör gräns mellan kraftverket och

ledningsnätet.

En anläggning för överföring av el är typiskt sett en ledning. Ledningar

ingår alltid i någon av tre typer av ledningsnät, nämligen stamnätet,

regionnät eller lokalnät.

En anläggning för användning av el består i allmänhet av en eller flera

ledningar. Den börjar vid den punkt där elanvändaren tar ut el från

överföringsnätet för förbrukning. Uttagspunkten utgör alltså gräns mellan

anläggningen för överföring och anläggningen för användning av el.

Sistnämnda anläggning slutar i den punkt där elen rent faktiskt förbrukas.

I de flesta hus innebär det att anläggningen slutar med en stickkontakt.

De föremål som ansluts i stickkontakten utgör inte, som ovan nämnts, en

elektrisk anläggning. Utmärkande för en anläggning för användning av el

är att elen inte förbrukas i anläggningen utan att denna används för att

möjliggöra förbrukning i en anordning som ansluts till anläggningen.

Denna fråga berörs också i kommentaren till 9 kap. 1 §.

I den gamla ellagen nämndes i definitionen anläggning för distribution.

Med distribution avsågs den leverans och överföring till elanvändare som

innehavaren av ett lokalt nät ombesörjde. Då nätinnehavaren numera

aldrig ombesörjer annat än överföring av el, och alltså inte leverans, har

begreppet distribution inte tagits med i den nya lagen.

Tidigare nämndes också anläggning för upplagring av el. Med

upplagring avsågs sådan lagring av el som sker i exempelvis en

kondensator. Sådan lagring får dock anses ingå som ett naturligt led i

såväl produktion och överföring som användning av el, varför även detta

begrepp inte har tagits med i den nya lagen.

Slutligen nämndes tidigare anläggning för omformning av el. Med om-

formning av el avsågs all förändring av el i fråga om spänning,

strömstyrka eller frekvens. Sådan omformning sker dock för att elen skall

kunna överföras eller användas på ett rationellt sätt och får därför anses

ingå som ett led i något av begreppen produktion, överföring eller

användning.

Definitionen av begreppet elektrisk anläggning har sin största

betydelse vid tillämpning av bestämmelserna om skyldighet att vidta

skyddsåtgärder enligt 9 kap. och om skadeståndsskyldighet enligt

10 kap., eftersom dessa skyldigheter åvilar anläggningens innehavare.

I andra stycket föreskrivs att om olika delar av en och samma

anläggning har skilda innehavare så anses varje sådan del som en särskild

anläggning. Därmed kan man alltid avgöra vem som har de skyldigheter

som nämns i 9 och 10 kap.

I detta stycke finns även en ny bestämmelse som avser det fallet att

flera anläggningar för användning av el har samma innehavare. Om

sådana anläggningar är anslutna till varandra skall de anses som en

anläggning. Regleringen har sin betydelse när det gäller skadestånd i

vissa fall. Frågan behandlas närmare under 10 kap. 1 § andra stycket 2.

Med innehavare avses den som rent faktiskt innehar en anläggning,

oavsett om innehavet grundar sig på äganderätt eller nyttjanderätt.

3 § Elektriska anläggningar indelas med hänsyn till farlighetsgraden

i starkströmsanläggningar och svagströmsanläggningar.

Närmare bestämmelser om denna indelning meddelas av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Paragrafen motsvarar 1 § tredje stycket i den gamla ellagen.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen meddelat föreskrifter om denna indelning. Enligt 1 kap. 1 §

förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar förstås

med en starkströmsanläggning en elektrisk anläggning för sådan

spänning, strömstyrka eller frekvens som kan vara farlig för person,

husdjur eller egendom. Om sådan fara inte föreligger är anläggningen

alltså en svagströmsanläggning.

Den helt övervägande delen av ellagens föreskrifter rör bara

starkströmsanläggningar men i föreskrifterna om skyldighet att vidta

skyddsåtgärder enligt 9 kap. och om skadeståndsskyldighet enligt 10 kap.

berörs båda typerna av anläggningar.

4 § Med nätverksamhet avses att ställa elektriska starkströmsled-

ningar till förfogande för överföring av el. Till nätverksamhet hör

också projektering, byggande och underhåll av ledningar, ställverk

och transformatorstationer, anslutning av elektriska anläggningar,

mätning av överförd effekt och energi samt annan verksamhet som

behövs för att överföra el på det elektriska nätet.

Med anslutning av elektriska anläggningar avses också återin-

koppling av en befintlig anläggning och höjning av avtalad effekt i

inmatnings- eller uttagspunkt.

Denna paragraf motsvarar 1 § fjärde och femte styckena i gamla ellagen.

Skälet till att nätverksamhet behöver definieras är att denna

verksamhet är en monopolverksamhet och därmed reglerad, bl.a. vad

avser tillgänglighet och prissättning, medan den andra stora

verksamheten på elmarknaden, köp och försäljning av el, i stort sett är

oreglerad. Det är därför viktigt att kunna hålla isär de två

verksamhetsslagen.

I första stycket definieras begreppet nätverksamhet. Med sådan

verksamhet avses att ställa elektriska starkströmsledningar till förfogande

för överföring av el. Därutöver ingår all verksamhet som behövs för att

göra det möjligt att överföra el på ledningarna. De mest typiska åt-

gärderna som behövs för att nätverksamhet skall kunna bedrivas

exemplifieras i lagtexten. Därutöver innefattar begreppet exempelvis

ansökan om nätkoncession, ingående av avtal om överföring av el samt

de administrativa åtgärder - anställning av personal etc. - som krävs för

att systemet för överföring av el skall fungera.

I lagtexten nämns "elektriska starkströmsledningar". Detta är den vikti-

gaste komponenten i en anläggning för överföring av el. Det är bara den

delen av en sådan anläggning som kräver nätkoncession för att få

anläggas, vilket framgår av 2 kap. 1 §. De viktigaste komponenterna i

övrigt utgörs av transformatorer och ställverk. Byggande och drift av

sådana inrättningar ingår i nätverksamhet men för att få bygga dem krävs

inte nätkoncession. Däremot får transformator- eller kopplingsstationer

inte börja byggas förrän nätkoncession har meddelats för den aktuella

ledningen.

Begreppen "elektriskt nät", "ledningsnät" eller bara "nät" används i den

nya ellagen som en samlande beteckning på en eller flera anläggningar

för överföring av el.

Köp och försäljning av el ingår, som nyss nämnts, inte i begreppet

nätverksamhet. I begreppet ingår inte heller överföring av el på

svagströmsledningar.

Två typer av elköp ingår dock i nätverksamhet.

Den första typen är köp av el för att täcka nätförluster. Med nätförlust

menas skillnaden mellan hur mycket el som matas in och hur mycket

som tas ut på nätet, dvs. överföringsförlusten. Nätinnehavaren måste på

något sätt ersätta denna förlust av el.

Den andra typen av köp av el är när någon önskar mata in eller ta ut el

från nätet och det är tveksamt om nätet klarar detta utan att bli överbe-

lastat. Då kan det ibland vara ändamålsenligt att nätinnehavaren skapar

utrymme för överföringen genom att förmå någon annan som är ansluten

till nätet att öka sin inmatning eller minska sitt uttag. Detta förfarande

brukar beskrivas som ett motköp över en flaskhals på nätet. Metoden kan

komma till användning främst på trånga sektorer av stamnätet.

Syftet med köpet av el är i båda de beskrivna fallen inte att sälja elen

vidare till en elanvändare utan att upprätthålla funktionen av nätet. Av

denna anledning innefattas sådana köp i begreppet nätverksamhet.

Ansvaret för mätning, rapportering av mätdata m.m. ligger enligt

3 kap. 10 § på den som har nätkoncession, dvs. nätinnehavaren.

Aktiviteter förknippade med detta ansvar ingår därför i nätverksamheten.

Avgränsningen av vad som ingår i nätverksamhet är viktig för kon-

cessionshavarens prissättning. Kostnaderna för nätverksamheten skall

nämligen betalas av dem som är anslutna till nätet.

I andra stycket behandlas begreppet anslutning av elektriska

anläggningar. Som framgår av första stycket ingår sådan anslutning i

nätverksamhet.

Alla tre typerna av elektriska anläggningar kan anslutas till nätet, alltså

anläggningar för produktion av el, dvs. kraftverk, anläggningar för

överföring av el, dvs. andra ledningar eller ledningsnät och anläggningar

för användning av el, dvs. anläggningar där el tas ut från nätet för att

förbrukas.

Den punkt på nätet där en anläggning är ansluten benämns anslutnings-

punkt. Om el förs in på ledningsnätet i anslutningspunkten benämns

denna inmatningspunkt. Det är då en anläggning för produktion av el

som är ansluten. Om el tas ut från nätet benämns punkten uttagspunkt.

Det är då en anläggning för användning av el som är ansluten.

Med anslutning avses, enligt andra stycket, också återinkoppling av en

befintlig anläggning och höjning av den avtalade effekten i en befintlig

inmatnings- eller uttagspunkt.

Närmare bestämmelser om nätverksamhet finns i 3 kap.

5 § Med nättariff avses avgifter och övriga villkor för överföring av

el och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät.

Paragrafen innehåller definitionen av nättariff och motsvarar 2 § 7 mom.

tredje stycket första meningen i den gamla ellagen.

Närmare bestämmelser om nättariffer finns i 4 kap.

6 § Regeringen skall utse en myndighet som skall handlägga de

frågor som enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen ligger på nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 1 § sjätte stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen anges att regeringen skall utse en myndighet som skall

handlägga de frågor som enligt ellagen ankommer på nätmyndigheten.

Nätmyndighetens uppgifter innefattar i huvudsak prövning av ett antal

typer av ärenden, främst koncessionsärenden, samt tillsyn.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen utsett Närings- och teknikutvecklingsverket att vara nätmyndighet.

2 kap. Nätkoncession m.m.

Allmänt om nätkoncession

1 § En elektrisk starkströmsledning får inte byggas eller användas

utan tillstånd (nätkoncession) av regeringen. Till byggandet av en

ledning räknas även schaktning, skogsavverkning eller liknande

åtgärder för att bereda plats för ledningen.

Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om

nätkoncession som inte avser en utlandsförbindelse.

Paragrafen motsvarar 2 § 1 mom. första stycket i den gamla ellagen.

I första stycket ges den grundläggande föreskriften om kravet på

nätkoncession. Detta krav gäller för elektriska starkströmsledningar,

vilket innebär att endast anläggningar för överföring och användning av

el omfattas av koncessionskravet.

Anläggningar för produktion av el faller alltså helt utanför

koncessionskravet. I praktiken är också anläggningar för användning av

el undantagna från koncessionskravet, vilket framgår av kommentaren

till 4 § första stycket. Det är därmed endast anläggningar för överföring

av el som i praktiken omfattas av kravet på nätkoncession. Beträffande

sådana anläggningar är det alltså bara ledningar som kräver

nätkoncession. Övriga komponenter i en sådan anläggning kräver

däremot inte nätkoncession. I 3 § finns dock en föreskrift som anger att

transformator- och kopplingsstationer inte får börja byggas förrän

nätkoncession har meddelats för åtminstone en av de ledningar till vilka

stationen skall anslutas.

Av ledningar är det endast starkströmsledningar som kräver

nätkoncession medan svagströmsledningar faller utanför det kravet.

I stycket anges också att vissa förberedande åtgärder räknas till

byggandet av en ledning.

En meddelad nätkoncession innebär en rätt att bygga en ledning och att

därefter använda den. För det mesta räcker det inte med en nätkoncession

för att kunna bygga en ledning. Ofta blir också andra lagar tillämpliga,

exempelvis plan- och bygglagen och ledningsrättslagen.

Den som har byggt en ledning med stöd av en nätkoncession har

därefter en rad skyldigheter. Dessa skyldigheter anges inte i själva

beslutet om nätkoncession utan framgår av olika bestämmelser i framför

allt 3 och 4 kap.

Enligt andra stycket får regeringen bemyndiga nätmyndigheten att

pröva frågor om nätkoncession som inte avser en utlandsförbindelse.

2 § En nätkoncession skall avse en ledning med i huvudsak bestämd

sträckning (nätkoncession för linje) eller ett ledningsnät inom ett

visst område (nätkoncession för område).

I ett beslut om nätkoncession för område skall en högsta tillåtna

spänning för ledningsnätet anges.

Första stycket, som motsvarar 2 § 1 mom. andra stycket första meningen

i den gamla ellagen, anger de två varianterna av nätkoncession.

Nätkoncession för linje används för stamnätet och regionnäten. I ett

sådant koncessionsbeslut anges ledningens huvudsakliga sträckning.

Nätkoncession för område används för lokalnäten. I ett sådant

koncessionsbeslut anges bara ett visst område inom vilket

koncessionshavaren får anlägga sitt ledningsnät. Däremot anges inte

ledningarnas sträckning utan den frågan får koncessionshavaren själv

avgöra med iakttagande av annan relevant lagstiftning.

Av 9 § framgår att ett koncessionsområde inte får sammanfalla helt

eller delvis med ett annat sådant område.

Andra stycket, som motsvarar 11 § i utredningens förslag och 2 §

1 mom. andra stycket andra meningen i den gamla ellagen, anger att en

viss högsta tillåtna spänning skall anges i ett beslut om nätkoncession för

område. Utgångspunkten bör vara den spänning som kan förutses

behövas under den planerade koncessionstiden. Spänningen bestäms

individuellt för varje nätkoncession och grundas på sökandens uppgifter

och övriga omständigheter.

Den spänningsgräns som anges i nätkoncessionen anger naturligtvis

den högsta spänning som får finnas på ledningsnätet men den markerar

också omfattningen av koncessionshavarens monopol på lednings-

byggande och anslutningar. Nätkoncession för linje avseende ledningar

med högre spänning kan därför meddelas inom området och anslutning

av kunder till denna ledning kan också ske.

Spänningsgränsens betydelse för ledningsbyggande, anslutnings-

skyldighet m.m. beskrivs i författningskommentaren till 2 kap. 7 § och

3 kap. 7 §.

3 § En transformator- eller kopplingsstation som skall anslutas till

en eller flera nya ledningar för vilka det krävs nätkoncession för

linje får inte börja byggas förrän nätkoncession har meddelats för

byggande av minst en av de nya ledningarna.

Bestämmelsen motsvarar 2 § 1 mom. tredje stycket i den gamla ellagen.

Bestämmelsen infördes i den gamla ellagen den 1 juli 1982 på

grundval av regeringens proposition (prop. 1981/82:188) med förslag till

lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser

om elektriska anläggningar, m.m.

De anläggningar som nämns i paragrafen är sådana som inte kräver

nätkoncession för att få byggas. För att prövningen av nätkoncession för

den eller de nya ledningarna inte skall föregripas får nämnda

anläggningar inte börja byggas förrän nätkoncession har beviljats för

åtminstone en av de nya ledningar som skall anslutas till stationen.

Ytterligare kommentarer till bestämmelsen finns i propositionen

1981/82:188 s. 49 ff. och s. 55.

I motsvarande bestämmelse i den gamla ellagen angavs att den endast

gällde stationer som var avsedda för en spänning av 40 kV eller däröver.

Syftet med detta var att begränsa bestämmelsen till stationer som skulle

anslutas till ledningar för vilka det krävdes linjekoncession. Det finns

emellertid stationer avsedda för en lägre spänning än 40 kV, som ansluts

till ledningar för vilka det krävs nätkoncession för linje. Därför har denna

begränsning i lagtexten tagits bort.

Enligt 5 § finns möjlighet att i det enskilda fallet medge undantag från

detta förbud.

4 § Regeringen får föreskriva undantag från kravet på nät-

koncession enligt 1 § och förbudet att börja bygga enligt 3 § i fråga

om vissa slag av ledningar eller stationer eller i fråga om ledningar

eller stationer inom vissa områden. En sådan föreskrift får dock inte

avse utlandsförbindelser.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

nätmyndigheten får i det enskilda fallet medge undantag från kravet

på nätkoncession enligt 1 §. Undantag får medges bara för ledningar

som är i bruk den 1 januari 1998. Undantag skall medges för en

bestämd tid, som kan förlängas.

Paragrafen motsvarar delvis 2 § 1 mom. fjärde stycket i den gamla

ellagen och delvis 4 § i utredningens förslag.

I första stycket stadgas att regeringen får föreskriva undantag från dels

koncessionsplikten enligt 1 §, dels förbudet att börja bygga vissa

stationer innan nätkoncession för berörd ledning har meddelats.

Föreskrifter om undantag får bara avse vissa slag av ledningar eller

stationer eller ledningar eller stationer inom vissa områden.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen meddelat vissa föreskrifter om undantag från koncessionsplikten i

2 kap. 1 § förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsan-

läggningar. Dessa föreskrifter avser i huvudsak anläggningar för

användning av el. Sådana anläggningar är därmed i praktiken undantagna

från kravet på nätkoncession.

I andra stycket föreskrivs om möjlighet att i det enskilda fallet medge

dispens från kravet på nätkoncession. En sådan dispens får bara medges

beträffande ledningar som är i bruk då den nya ellagen träder i kraft. dvs.

den 1 januari 1998. I praktiken gäller det de ledningar som används av

Banverket för att överföra el till elanvändare som ligger utanför

Banverkets trafikområde. Frågan har behandlats i avsnitt 5.5. Där har

bl.a. anförts att de elanvändare som idag får sin el via en av Banverkets

ledningar på sikt skall anslutas till det ordinarie lokalnätet. Detta kan

dock inte ske förrän lokalnätet har byggts ut så att det blir ekonomiskt

rimligt att ansluta dessa elanvändare till lokalnätet. På grund härav får en

dispens inte medges för obegränsad tid. Då den medgivna tiden löper ut

måste det därför ske en prövning om det är ekonomiskt rimligt att nu

ansluta dessa elanvändare till lokalnätet eller om tiden skall förlängas

ytterligare.

I 5 § föreskrivs om möjlighet att i det enskilda fallet medge att en

ledning eller en station börjar byggas innan nätkoncession för ledningen

har meddelats.

5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndig-

heten får, om det finns särskilda skäl, medge att en elektrisk

starkströmsledning får byggas redan innan behövlig nätkoncession

har meddelats eller att en transformator- eller kopplingsstation får

byggas utan hinder av bestämmelsen i 3 §. När en sådan ledning är

färdig att tas i bruk får regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten medge att ledningen används tills

vidare under högst tre år i avvaktan på att ansökan om

nätkoncession slutligt avgörs.

Paragrafen motsvarar 2 § 8 mom. i den gamla ellagen och delvis 4 § i ut-

redningens förslag.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen utsett nätmyndigheten att pröva ärenden enligt denna paragraf.

Bemyndigandet finns intaget i 2 § tredje och fjärde punkterna

elförordningen (1994:1250).

Som exempel på när särskilda skäl får anses föreligga kan nämnas att

en stor industrikund har etablerats och snabbt måste bli ansluten till nätet

för att få el till driften eller att man av driftskäl snabbt måste förstärka

nätet.

Förutsättningar för meddelande av nätkoncession

6 § Nätkoncession får meddelas endast om anläggningen är lämplig

från allmän synpunkt.

Paragrafen motsvarar 2 § 2 mom. första stycket i den gamla ellagen och

5 § första stycket i utredningens förslag.

I paragrafen anges som förutsättning för att nätkoncession, såväl för

linje som för område, skall få meddelas att ledningen eller ledningsnätet

är lämpligt från allmän synpunkt.

Lämplighetsprövningen kommer i första hand att vara aktuell när det

gäller nätkoncession för linje. Prövningen syftar främst till att hindra att

samhällsekonomiskt onödiga anläggningar byggs, dvs. att nya ledningar

byggs där tillräcklig överföringskapacitet redan finns, eller att ledningar

dras fram på ett sätt som orsakar onödigt stor skada för tredje man.

Ytterligare ett typiskt fall där en nätkoncession för linje kan vara sam-

hällsekonomiskt onödig och därmed olämplig ur allmän synpunkt är

följande.

Det kan ibland vara företagsekonomiskt lönsamt för en större

elanvändare att ansluta sig direkt till det regionala nätet i stället för att på

sedvanligt sätt ta elen från det lokala nätet. Spänningen på det regionala

nätet är visserligen högre men för en större elanvändare kan en behövlig

nedtransformering av spänningen ofta ske utan att kostnaderna för detta

utgör något problem. Om detta tillåts i större omfattning urholkas den

ensamrätt till elöverföring inom området, som innehavaren av

nätkoncessionen för området har. Detta kan leda till att det ekonomiska

underlaget för överföringsverksamheten försvagas, vilket i sista hand

drabbar de övriga elanvändarna i området. I ett sådant fall kan alltså

ansökan om nätkoncession för linje avslås eftersom syftet med den nya

ledningen bara är att ansluta sig till det regionala nätet. Ibland kan dock

situationen vara sådan att ansökningen i stället bör bifallas. Exempel på

sådana situationer ges i författningskommentaren till 7 §.

En ansökan om nätkoncession för område kan också få avslag med

motivering att nätet inte är lämpligt från allmän synpunkt. Så kan vara

fallet om t.ex. det planerade ledningsnätet är felaktigt uppbyggt från

överföringsteknisk synpunkt eller om ansökan avser en spänningsnivå

som är olämplig med hänsyn till redan befintliga ledningar som omfattas

av nätkoncession för linje.

7 § En nätkoncession för linje får endast om det finns särskilda skäl

meddelas för en ledning som är avsedd för spänning som inte

överstiger högsta tillåtna spänning för de områden med

nätkoncession som berörs av ledningen.

Paragrafen motsvarar 6 § i utredningens förslag och 2 § 2 mom. andra

stycket i den gamla ellagen. Bestämmelsen anger en formell begränsning

av möjligheten att meddela nätkoncession för linje.

Innehavaren av en nätkoncession för område skall i princip ha

ensamrätt att bygga ledningar och bedriva nätverksamhet inom den för

området angivna högsta spänningen. Endast om särskilda skäl föreligger

har därför koncessionsmyndigheten möjlighet att inom detta område

meddela en nätkoncession för linje som avser ledningar med samma eller

lägre spänning. Situationen är likartad med den som nämnts under 6 §

men här gäller det en ledning med samma spänning som eller lägre

spänning än den som gäller inom området.

En situation när särskilda skäl kan anses föreligga är när kostnaderna

för att ansluta en ny stor elanvändare till det lokala nätet är avsevärt

större än kostnaderna för en anslutning direkt till det regionala nätet. En

annan situation när särskilda skäl kan anses föreligga är när en

nätkoncession för en ledning för vilken det i dag finns nätkoncession för

linje behöver förnyas. Ytterligare en situation kan vara att kon-

cessionshavaren går med på att en elanvändare inom hans område ansluts

direkt till det regionala nätet.

8 § En nätkoncession för linje får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna

inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Vid prövning av frågor om meddelande av nätkoncession för linje

skall lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.

tillämpas.

Paragrafen motsvarar 7 § i utredningens förslag och 2 § 2 mom. sjätte

och sjunde styckena i den gamla ellagen. Motsvarande bestämmelser

infördes i den gamla ellagen den 1 juli 1987 på grundval av regeringens

proposition (prop. 1985/86:90) om följdlagstiftning till den nya plan- och

bygglagen, lagen om exploateringssamverkan samt lagen om hushållning

med naturresurser m.m. Kommentarer till bestämmelserna finns i

propositionen 1985/86:90 s. 91 ff., s. 124 ff. och s. 206.

De nya bestämmelserna är till skillnad mot vad som gäller enligt den

gamla ellagen endast tillämpliga vid nätkoncession för linje. Skälen för

detta har utvecklats i avsnitt 5.2.

9 § Nätkoncession för område får meddelas endast om området

utgör en med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet. Nätkon-

cession får inte meddelas för ett område som helt eller delvis

sammanfaller med ett annat koncessionsområde.

Paragrafen motsvarar 8 § i utredningens förslag och 2 § 2 mom. tredje

stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen upptas bestämmelser om att koncessionsmyndigheten har

att bedöma om en sökt nätkoncession för område avser en lämplig

geografisk enhet.

En faktor som bör vara vägledande för koncessionsmyndighetens ställ-

ningstagande härvidlag är att en nätkoncession för område bör täcka ett

geografiskt område med både kunder som medför höga nätkostnader och

kunder som medför låga nätkostnader. Orsaken är att avståndsberoende

tariffer i princip inte skall tillämpas inom nätkoncession för område.

Det har funnits exempel på att koncessionsområden har överlappat

varandra. För att bibehålla god ordning vad gäller ansvarsfördelningen

mellan områden som gränsar till varandra föreskrivs ett förbud mot att

låta områden sammanfalla helt eller delvis.

10 § Nätkoncession får beviljas endast den som från allmän

synpunkt är lämplig att utöva nätverksamhet. Nätkoncession för

område får beviljas endast den som dessutom är lämplig att bedriva

nätverksamhet inom det begärda området.

Nätkoncession för en utlandsförbindelse får beviljas endast den

som innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav.

Nätkoncession får dock beviljas även andra om ledningen är av

mindre betydelse för det samlade överföringsnätet till utlandet.

Första stycket motsvarar 2 § 2 mom. femte stycket i den gamla ellagen

och 9 § i utredningens förslag.

I detta stycke upptas bestämmelser om att endast den får beviljas

nätkoncession som bedöms lämplig från allmän synpunkt att bedriva

nätverksamhet.

Detta krav gäller oberoende av om nätkoncessionen ges för linje eller

för område. En lämplighetsprövning skall alltid göras vid

ansökningstillfället.

I bedömningen skall vägas in sökandens allmänna kompetens och ut-

formningen av den organisation som skall handha nätverksamheten. Om

sökanden tidigare har bedrivit nätverksamhet bör också hans tidigare

agerande som nätinnehavare vägas in.

Om ansökan avser nätkoncession för område krävs dessutom att

sökanden är lämplig att bedriva nätverksamhet i just det begärda

området. Eftersom områdena har olika omfattning och struktur måste

sökandens organisation vara avpassad för just det enskilda området.

Faktorer som därvid skall vara vägledande är nätföretagets effektivitet,

omfattning och därtill hörande möjligheter att hålla sig med kompetent

personal, beredskapsorganisation m.m. eller, alternativt,

förutsättningarna att klara dessa funktioner tillsammans med angränsande

nätföretag.

En noggrann bedömning av sökandens lämplighet är särskilt viktig när

nätkoncession för område beviljas. Koncessionshavaren har ju i princip

monopol inom området på att bygga ledningar upp till en viss spänning.

Detta betyder att koncessionshavaren måste vara särskilt lyhörd för bl.a.

elkundernas behov.

Andra stycket saknar motsvarighet i den gamla ellagen och i utred-

ningens förslag. I första meningen anges vem som får beviljas

nätkoncession avseende en utlandsförbindelse, nämligen den som har

nätkoncession för stamnätet. För närvarande innehas stamnätet av staten

genom Affärsverket svenska kraftnät. Om staten skulle överlåta

stamnätet till någon annan övergår därmed också rätten att beviljas

nätkoncession avseende utlandsförbindelser. Om stamnätet överlåts till

flera övergår nämnda rätt till den som innehar största delen av nätet.

Övergång av nämnda rätt förutsätter dock att den nye innehavaren

beviljas nätkoncession för sin del av stamnätet.

I andra meningen finns en undantagsbestämmelse av innebörd att

nätkoncession avseende en utlandsförbindelse får meddelas även annan

om ledningen är av mindre betydelse för det samlade överföringsnätet till

utlandet.

Ärenden om nätkoncession för en utlandsförbindelse prövas alltid av

regeringen, vilket framgår indirekt av 2 kap. 1 § andra stycket.

Regeringen har alltså att bedöma om nyss nämnda

undantagsbestämmelse är tillämplig. Därvid bör främst syftet med

huvudregeln beaktas.

Frågan om nätkoncession avseende utlandsförbindelser har behandlats

i avsnitt 9.3.

Villkor för nätkoncession

11 § En nätkoncession skall förenas med de villkor som behövs för

att skydda allmänna intressen och enskild rätt samt med de villkor

för anläggningens utförande och nyttjande som behövs av

säkerhetsskäl eller som av annat skäl behövs från allmän synpunkt.

Paragrafen motsvarar 10 § i utredningens förslag och 2 § 3 mom. andra

stycket i den gamla ellagen.

Motsvarande bestämmelse infördes i den gamla ellagen den 1 januari

1958 på grundval av Kungl. Maj:ts proposition (prop. 1957:161) med

förslag till lag angående ändrad lydelse av 2, 3 och 4 §§ lagen den 27 juni

1902 (nr 71), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar. Kommentarer till bestämmelsen finns i propositionen

1957:161 s. 47 f.

Det är här fråga om de villkor som koncessionsmyndigheten fastställer

vid meddelande av nätkoncession. Villkor som rör elsäkerhet fastställs

därvid efter samråd med Elsäkerhetsverket.

12 § Gränserna för en nätkoncession för område får ändras av

nätmyndigheten, om det behövs för en ändamålsenlig nätverksamhet

och det kan ske utan synnerlig olägenhet för koncessionshavaren.

Bestämmelsen motsvarar 2 § 5 mom. i den gamla ellagen.

Motsvarande bestämmelse infördes i den gamla ellagen den 1 januari

1958 på grundval av Kungl. Maj:ts proposition (prop. 1957:161) med

förslag till lag angående ändrad lydelse av 2, 3 och 4 §§ lagen den 27 juni

1902 (nr 71), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar.

Bestämmelsen avser gränsändringar under löpande koncessionstid.

Syftet med en gränsändring skall vara att åstadkomma en mer ända-

målsenlig nätverksamhet. I detta begrepp ingår både en lämplig

geografisk omfattning och en för prissättning av nätverksamheten

lämplig fördelning av olika kundkategorier och nättyper.

Nätkoncessions giltighetstid

13 § En nätkoncession skall meddelas för fyrtio år, om den avser

linje, och för tjugofem år, om den avser område. Om det finns

särskilda skäl eller om sökanden begär det, får kortare tid

bestämmas.

Paragrafen motsvarar 2 § 3 mom. första stycket i den gamla ellagen och

13 och 14 §§ i utredningens förslag. Den gamla bestämmelsen var dock

annorlunda utformad. Där angavs att nätkoncession skall ges för bestämd

tid, högst 40 år. Tidsangivelsen 40 år är här alltså inte normaltiden utan

maximitiden. Dessutom görs ingen skillnad mellan nätkoncession för

linje och för område. En kommentar till den gamla bestämmelsen finns i

regeringens proposition 1993/94:162 s. 149.

Den nya bestämmelsen innebär att olika regler gäller för en nätkon-

cessions giltighetstid beroende på om det är fråga om nätkoncession för

linje eller nätkoncession för område. Skälen för detta har redovisats i

avsnitt 5.3.

En nätkoncession skall i normalfallet meddelas för 40 år resp. 25 år om

inte sökanden begär kortare tid. Begär han kortare tid skall i stället den

kortare tiden bestämmas.

Finner koncessionsmyndigheten i annat fall att det på grund av särskil-

da omständigheter i det enskilda fallet bör bestämmas en kortare tid än

som begärts får detta ske. En sådan omständighet kan vara att nätdelen

ingår som en mindre del i ett större nät för vilket endast en kort tid av

koncessionstiden återstår. Möjligheten bör dock tillämpas restriktivt.

Frågan har berörts i avsnitt 5.3.

Förlängning av giltighetstiden

14 § Nätkoncessionens giltighetstid får på ansökan av

koncessionshavaren förlängas med fyrtio år i taget, om

nätkoncessionen avser linje, och med tjugofem år i taget, om den

avser område. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden begär

det, får kortare tid bestämmas.

I ett ärende om förlängning av giltighetstiden skall 2 § andra

stycket och 6 - 11 §§ tillämpas.

Ansökan om förlängning av giltighetstiden skall göras senast två

år före koncessionstidens utgång. Nätkoncessionen gäller till dess att

ansökningen har prövats slutligt.

Om det finns särskilda skäl, får en nätkoncessions giltighetstid

förlängas även om giltighetstiden inte har löpt ut.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i den gamla ellagen, motsvarar 15 §

i utredningens förslag.

Huvudregeln anges i första stycket, nämligen att nätkoncessionens

giltighetstid kan förlängas på ansökan av koncessionhavaren. Om

förlängning medges skall tiden förlängas med 40 år om nätkoncessionen

avser linje och med 25 år om den avser område. Förlängningstiden kan

dock avkortas om det föreligger särskilda skäl eller om sökanden begär

det. Då kortare tid övervägs i ett förlängningsärende skall samma

bedömning göras som då nätkoncession meddelas första gången enligt

13 §.

I andra stycket anges de kriterier som skall tillämpas då en ansökan om

förlängning prövas. Som har framhållits i avsnitt 5.4 skall en ansökan om

förlängning i princip behandlas som en ansökan om ny nätkoncession.

Därför skall 6 - 11 §§, som anger de grundläggande förutsättningarna för

att få nätkoncession, tillämpas i ett förlängningsärende.

Vid nätkoncession för linje medför detta bl.a. att koncessionshavaren

kan bli tvungen att på egen bekostnad flytta ledningen eftersom 8 § skall

tillämpas. Enligt första stycket i den paragrafen får en nätkoncession för

linje inte strida mot en detaljplan eller områdesbestämmelser. Om

kommunen under koncessionstiden har fastställt en detaljplan eller

områdesbestämmelser och ledningens placering inte är förenlig med

planen eller bestämmelserna kan inte koncessionens giltighetstid

förlängas med bibehållen ledningssträckning. Enligt andra stycket skall

naturresurslagen (NRL) tillämpas. Den avvägning som sker enligt NRL

kan då leda till att en ändrad ledningssträckning bestäms av hänsyn till

motstående intressen. Om förlängningsärendet avser en nätkoncession

för område kan gränserna för området ändras i förlängningsbeslutet.

Detta görs då med stöd av 9 §, där det stadgas att ett koncessionsområde

skall utgöra en med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet.

Dessutom skall 11 § tillämpas, vilket innebär att nätkoncessionen, i

förlängningsbeslutet, skall förenas med de villkor som behövs enligt den

paragrafen. De villkor som dittills har gällt för nätkoncessionen kan alltså

ändras och/eller kompletteras.

Vid nätkoncession för område skall slutligen 2 § andra stycket

tillämpas. En för ledningsnätet högsta tillåtna spänning skall alltså anges

i förlängningsbeslutet. Detta värde kan alltså ändras i förhållande till vad

som dittills gällt.

I tredje stycket föreskrivs att en ansökan om förlängning skall göras

senast två år före koncessionstidens utgång. Denna regel är inte

sanktionerad men det är mycket angeläget att regeln iakttas så att

prövningsmyndigheten får den tid som behövs för att bereda och avgöra

förlängningsärendet.

Dessutom anges att nätkoncessionen fortsätter att gälla tills ansökan

om förlängning har prövats slutligt.

Innebörden av bestämmelsen i fjärde stycket är att en nätkoncessions

giltighetstid skall kunna förlängas med verkan från en tidigare tidpunkt

än den gamla giltighetstidens utgång. Bestämmelsen är i första hand

tänkt för en situation när en begränsad men ändå inte särskilt kort tid,

kanske 10 - 15 år, återstår av koncessionstiden och större renoveringar

och investeringar är aktuella.

15 § Om det finns särskilda skäl får, på ansökan av koncessionsha-

varen, en nätkoncessions giltighetstid förlängas tillfälligt på

oförändrade villkor. En tillfällig förlängning får meddelas för högst

fem år.

Ett ärende enligt första stycket får avgöras utan att någon annan

än sökanden haft tillfälle att yttra sig.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i den gamla ellagen, motsvarar 16 §

i utredningens förslag.

Bestämmelsen i första stycket är avsedd att tillämpas i fall där

giltighetstiden för en nätkoncession går mot sitt slut men tidpunkten för

en förlängning av någon anledning infaller olämpligt.

Koncessionshavaren kanske överväger en alternativ ledningsdragning

som i sin tur är beroende av andra ledningar. Han kan då ansöka om

tillfällig förlängning av nätkoncessionens giltighetstid. En sådan tillfällig

förlängning sker på oförändrade villkor och får gälla högst fem år.

I ett ärende om förlängning av giltighetstiden enligt 14 § skall ett antal

paragrafer i detta kapitel tillämpas. Detta gäller dock inte i ett ärende om

tillfällig förlängning enligt förevarande paragraf eftersom någon ändring

i koncessionsvillkoren inte får ske i ett beslut enligt denna paragraf.

Föreskriften i andra stycket innebär ett undantag från

förvaltningslagens regler om kommunikationsskyldighet. Orsaken till att

denna bestämmelse införs är att någon ändring av nätkoncessionens

villkor inte sker vid tillfällig förlängning.

Överlåtelse och upphörande av nätkoncession

16 § En nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av

regeringen. Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva

frågor om överlåtelse av nätkoncession som inte avser en

utlandsförbindelse.

Vid prövning av en ansökan om överlåtelse av nätkoncession skall

10 § tillämpas.

Paragrafen motsvarar 2 § 2 mom. sista stycket i den gamla ellagen och

17 § i utredningens förslag.

I första stycket föreskrivs att en nätkoncession inte får överlåtas utan

tillstånd.

Den nye innehavarens lämplighet skall, enligt andra stycket prövas på

samma sätt som vid ansökan om ny nätkoncession. Det behövs dock

ingen förnyad prövning av övriga villkor för nätkoncessionen. Ansvaret

för att dessa villkor följs övertas av den nye innehavaren av nätkon-

cessionen. Inte heller bestäms någon ny koncessionstid, utan förvärvaren

övertar nätkoncessionen för återstoden av innevarande koncessionstid.

17 § En koncessionshavare får tillfälligt ta en ledning som omfattas

av nätkoncession för linje ur bruk. Ledningen får dock inte vara ur

bruk längre tid än sammanlagt tre år utan tillstånd av regeringen.

Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om

tillstånd att tillfälligt ta en ledning ur bruk om ledningen inte utgör

en utlandförbindelse.

Tillstånd enligt första stycket får inte meddelas, om det är

olämpligt ur elförsörjningssynpunkt. Ett tillstånd skall meddelas för

viss tid.

Bestämmelsen, som saknar motsvarighet i den gamla ellagen, motsvarar

delvis 18 § i utredningens förslag.

I första stycket första meningen föreskrivs att en ledning som omfattas

av nätkoncession för linje tillfälligt får tas ur bruk. Ordet tillfälligt

indikerar att man alltid måste ha för avsikt att åter ta ledningen i bruk

efter en avstängning för att denna paragraf skall vara tillämplig. Om man

avser att definitivt ta ledningen ur bruk blir i stället 18 § tillämplig. Om

den tillfälliga avstängningen skall pågå i sammanlagt mer än tre år krävs

tillstånd av regeringen eller, om det inte gäller en utlandsförbindelse, nät-

myndigheten. Tillstånd kan sökas antingen i samband med att man tar

ledningen ur bruk eller när ledningen redan är tagen ur bruk och treårs-

gränsen närmar sig. Den första varianten blir aktuell när man redan från

början vet att ledningen kommer att vara ur bruk längre tid än tre år.

I andra stycket anges när en ansökan att få ta en ledning ur bruk får

bifallas, nämligen om det inte är olämpligt ur elförsörjningssynpunkt.

Dessutom anges att ett tillstånd skall meddelas för viss tid. Orsaken till

detta är att tillstånd enligt denna paragraf bara avser tillfälliga

avstängningar.

En ledning behöver inte vara spänningssatt för att anses vara i bruk.

Ledningar från ett reservkraftverk bör således anses vara i bruk även om

reservkraftverket under långa tider inte behöver användas men väl är

förberett för att med kort varsel användas. Med ''''''''ur bruk'''''''' avses därför att

ledningen under den aktuella tiden inte avses bli använd i det nationella

elsystemet.

18 § En nätkoncession får återkallas helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett ledningsnät inte längre behövs för en

säker elförsörjning, eller

2. om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av lagen eller enligt villkor i nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av

nätmyndigheten. Avser nätkoncessionen en utlandsförbindelse,

prövas dock frågan om återkallelse av regeringen.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § 6 mom. fjärde och femte styckena i

den gamla ellagen och delvis 19 § i utredningens förslag.

I första stycket anges de fall då återkallelse av nätkoncession får äga

rum. Sådan återkallelse får, enligt punkten 1, ske då en ledning eller ett

ledningsnät inte längre behövs. Det är i den här punkten fråga om de fall

då en ledning inte längre behövs inom överskådlig framtid och därför

definitivt kan tas ur bruk. I de fall då behovet bara har bortfallit temporärt

blir i stället 17 § tillämplig. En förutsättning för att återkallelse skall få

ske är att ledningen inte behövs för en säker elförsörjning.

Prövningsmyndigheten måste alltså göra en självständig bedömning av

om detta kriterium är uppfyllt.

I punkten 2 regleras det andra fallet då återkallelse av nätkoncession

får ske, nämligen vid misskötsamhet. Regleringen har överförts från den

gamla ellagen i stort sett oförändrad.

Om återkallelse sker enligt punkten 1 blir koncessionshavaren, enligt

19 §, skyldig att ta bort ledningen och vidta de återställningsåtgärder som

nätmyndigheten bestämmer.

19 § Om en nätkoncession upphör att gälla, är den som senast haft

nätkoncessionen skyldig att ta bort ledningen med tillhörande

anläggningar och vidta andra åtgärder för återställning, om det

behövs från allmän eller enskild synpunkt.

I samband med att nätkoncessionen upphör skall nätmyndigheten

fastställa koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket.

Om den som senast har haft nätkoncessionen inte fullgör sina

skyldigheter enligt första stycket, får nätmyndigheten förelägga

honom vid vite att fullgöra skyldigheterna eller besluta att

åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad. Ett

beslut om att åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens

bekostnad får verkställas.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 § 1 mom. i den gamla ellagen och

21 § i utredningens förslag.

Motsvarande bestämmelser infördes i den gamla ellagen den 1 juli

1982 på grundval av regeringens proposition (prop. 1981/82:188) med

förslag till lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar, m.m. Kommentarer till

bestämmelserna finns i propositionen 1981/82:188.

Bestämmelsen i tredje stycket är delvis ny i förhållande till den gamla

ellagen. Nätmyndigheten får nu, utöver att förelägga vite, också förordna

att åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad. Enligt sista

meningen får ett sådant beslut verkställas. Detta innebär att beslutet utgör

en exekutionstitel enligt 3 kap. 1 § sjätte punkten utsökningsbalken.

Verkställighet sker enligt bestämmelserna i 16 kap. utsökningsbalken.

20 § Om en elektrisk starkströmsledning har byggts utan nätkon-

cession, där sådan behövs, får nätmyndigheten förelägga ledningens

innehavare att ta bort ledningen med tillhörande anläggningar och

vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs från allmän

eller enskild synpunkt.

Om ledningens innehavare inte fullgör sina skyldigheter enligt

första stycket, får nätmyndigheten förelägga honom vid vite att

fullgöra skyldigheterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på

koncessionshavarens bekostnad. Ett beslut om att åtgärderna skall

vidtas på koncessionshavarens bekostnad får verkställas.

Paragrafen motsvarar 3 § 2 mom. i den gamla ellagen och 22 § i utred-

ningens förslag.

Denna paragraf reglerar, liksom föregående paragraf, skyldigheten att

ta bort ledningar och vidta andra återställningsåtgärder. Medan

föregående paragraf är tillämplig då en nätkoncession upphör att gälla

skall förevarande paragraf tillämpas då någon har byggt en ledning utan

att ha rätt till det. I övrigt är regleringen densamma som i 19 §.

Motsvarande bestämmelse, 3 § 2 mom., i den gamla ellagen infördes

samtidigt med 3 § 1 mom.

21 § Om någon annans mark behöver tas i anspråk för sådana

återställningsåtgärder som avses i 19 eller 20 §, får nätmyndigheten

besluta att tillträde till marken skall lämnas under viss tid.

Återställningsåtgärderna skall utföras så, att minsta skada och

intrång vållas. Byggnader får uppföras eller vägar byggas endast om

markens ägare och den som har nyttjanderätt eller servitut avseende

marken samtyckt till det eller nätmyndigheten lämnat tillstånd till

åtgärden. Tillstånd får lämnas endast om åtgärden är oundgängligen

nödvändig för att återställningsåtgärderna skall kunna vidtas.

Om återställningsåtgärderna föranleder skada eller intrång, skall

ersättning för detta lämnas. Talan om ersättning väcks vid den

fastighetsdomstol inom vars område marken eller större delen av

denna ligger.

Paragrafen motsvarar 3 § 3 mom. i den gamla ellagen och 23 § i utred-

ningens förslag.

Motsvarande bestämmelse, 3 § 3 mom., i den gamla ellagen infördes

samtidigt med 3 § 1 mom.

Flyttning av ledning i vissa fall

22 § Innehavaren av en elektrisk ledning som har dragits fram inom

området för en befintlig allmän väg, enskild väg som hålls öppen för

trafik, järnväg, tunnelbana eller spårväg eller kanal eller annan

sådan vattentrafikled (trafikled) är skyldig att, vid ändring av

trafikleden, vidta de åtgärder med ledningen som behövs för att

ändringen av trafikleden skall kunna genomföras. Ledningens

innehavare skall svara för kostnaderna för dessa åtgärder.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, motsvarar

5 a § 1 mom. i den gamla ellagen.

Bestämmelsen infördes ursprungligen i den gamla ellagen den

1 januari 1971 på grundval av Kungl. Maj:ts proposition 1970:139.

Bestämmelsen är tillämplig på alla elektriska ledningar, oavsett om de

tillkommit med stöd av nätkoncession eller ej. Såväl

starkströmsledningar, som är undantagna från kravet på nätkoncession,

som svagströmsledningar omfattas alltså av bestämmelsen.

Bestämmelsen är bara tillämplig om ledningen har dragits fram inom

området för en befintlig trafikled. I det helt övervägande antalet fall torde

denna situation vara för handen, eftersom det mycket sällan förekommer

att en trafikled råkar dras fram längs en redan befintlig ledning.

Bestämmelsen är bara tillämplig när ledningen har dragits fram inom

området för trafikleden. Om ledningen dragits fram längs med trafikleden

är den i allmänhet placerad inom trafikområdet. Om ledningen däremot

korsar trafikleden blir bestämmelsen tillämplig bara om stolpar, stag eller

dylikt är placerade inom trafikområdet.

Beträffande vägar definieras vägområde i 2 och 3 §§ väglagen

(1971:948) och i 1 kap. 2 § lagen (1939:608) om enskilda vägar.

Motsvarande bestämmelser beträffande järnväg, tunnelbana och spårväg

finns i 2 § järnvägssäkerhetslagen (1990:1157).

Ytterligare föreskrifter om starkströmslednings framdragande inom

område för allmän väg finns i 4 kap. förordningen (1957:601) om

elektriska starkströmsanläggningar. I nämnda förordning finns dessutom

föreskrifter om starkströmslednings framdragande inom område för

sjötrafik i 5 kap. och inom område för järnväg i 6 kap. Dessa föreskrifter

är meddelade av säkerhetsskäl.

Skyldigheterna enligt denna paragraf åvilar ledningens innehavare,

oavsett om innehavet grundar sig på äganderätt eller nyttjanderätt.

Regleringen av flyttningsskyldigheten i denna paragraf baserar sig på

prioritetsprincipen, dvs. den senare tillkomna anläggningen får vika för

den tidigare tillkomna anläggningen.

Skälet till att ledningens innehavare åläggs kostnadsansvaret för

nödvändiga flyttningsåtgärder är att det innebär avsevärda fördelar att dra

fram ledningen längs en trafikled i stället för i obruten terräng. Det

underlättar både själva byggandet av ledningen och det senare

underhållet av den. Däremot medför det knappast några fördelar för

trafikleden.

23 § Om syftet med en ledning är att överföra el för belysning av en

allmän väg, skall väghållaren ersätta ledningens innehavare för

kostnader som avses i 22 §. Om ledningen även tjänar annat

ändamål, skall ersättningen bestämmas efter vad som är skäligt med

hänsyn till omständigheterna.

Om det i fall som avses i 22 § har vidtagits åtgärder med en

ledning där denna korsar en trafikled, skall den som förvaltar

trafikleden ersätta ledningens innehavare för kostnaderna för andra

åtgärder än flyttning av stolpe, stag eller liknande anordning inom

trafikledens område.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, motsvarar

5 a § 2 mom. i den gamla ellagen.

Föreskriften i första stycket innebär ett undantag från huvudregeln i

22 § såvitt avser kostnadsansvaret för vidtagna åtgärder. Enligt

huvudregeln är det ledningens innehavare som svarar för kostnaderna för

de åtgärder som nämns i 22 §. Om en ledning är framdragen längs en

allmän väg för belysning av vägen skall väghållaren i stället för

ledningens innehavare svara för kostnaderna för vidtagna åtgärder. Skälet

härtill är att belysning av vägen ingår i väghållarens ansvar och inte i

ledningshavarens.

Om ledningen även tjänar andra ändamål än vägbelysningen skall kost-

naderna fördelas mellan väghållaren och ledningens innehavare efter vad

som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Med bestämmelsen

åsyftas att väghållaren skall betala så stor del av kostnaden som

motsvarar den nytta han har av ledningen i proportion till den totala

nyttan av ledningen.

Regleringen i detta stycke gäller bara ledningar vid allmänna vägar

medan ledningar vid andra trafikleder faller utanför regleringen.

I andra stycket, som gäller ledningar vid alla typer av trafikleder,

regleras kostnadsansvaret i vissa fall då ledningar korsar en trafikled. Om

det i ett sådant fall är så att stolpe, stag eller liknande anordning inom

trafikledens område gäller huvudregeln för dessa anordningar, dvs.

ledningens innehavare har kostnadsansvaret för åtgärder beträffande

dessa anordningar. Skälet är, som nyss nämnts, att det innebär en fördel

för ledningshavaren att kunna utnyttja trafikledens område på detta sätt.

För kostnader avseende övriga åtgärder är det dock trafikledens förval-

tare som har kostnadsansvaret i stället för ledningens innehavare. Skälet

för detta är att det inte innebär någon fördel, bortsett från nyss nämnda

förhållanden, för ledningens innehavare att ledningen korsar trafikleden.

Det kan dessutom vara svårt att dra fram ledningar utan att korsa

trafikleder.

Regleringen i denna paragraf innebär ingen ändring i skyldigheten att

flytta ledningen jämfört med regleringen i 22 §. Endast beträffande

kostnadsansvaret innehåller 23 § särregler.

24 § Om en ledning som har dragits fram inom område för en

befintlig trafikled leder till ökade kostnader för trafikledens

underhåll, skall innehavaren av ledningen ersätta dessa ökade

kostnader.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, motsvarar

5 a § 3 mom. i den gamla ellagen.

Denna paragraf gäller bara då en ledning har dragits fram inom

området för en befintlig trafikled, dvs. regleringen baserar sig på

prioritetsprincipen.

Paragrafen gäller alla typer av elektriska ledningar.

25 § Om arbete på en ledning som är belägen inom område för

annan trafikled än allmän väg kan inverka på trafiksäkerheten eller

om arbetet medför större ingrepp i trafikleden, skall det utföras

efter anvisningar av den som förvaltar trafikleden eller genom hans

försorg. Ledningens innehavare svarar för kostnaderna för arbetet,

om inte annat följer av 23 §.

I fråga om arbete med ledning inom område för allmän väg gäller

särskilda bestämmelser.

Paragrafen motsvarar 5 a § 4 mom. i den gamla ellagen och 12 kap. 1 § i

utredningens förslag.

Huvudregeln i första stycket reglerar alla typer av arbete på en ledning,

såväl nyanläggning som ändring och underhåll. Trafikledens förvaltare

kan välja mellan att ge anvisningar för arbetets utförande och att utföra

arbetet genom egen försorg. Ledningens innehavare skall svara för

kostnaderna för såväl eget arbete som det arbete som har utförts genom

trafikledens förvaltares försorg. Undantag från sistnämnda bestämmelse

gäller om 23 § är tillämplig, då i stället den paragrafen skall tillämpas.

I andra stycket anges att bestämmelserna inte gäller vid arbete på

ledning inom område för allmän väg. I stället hänvisas till särskilda

bestämmelser. Med detta avses 44 § väglagen.

26 § Innehavare av en starkströmsledning inom område för järnväg

skall ersätta den kostnad och skada som kan komma att tillfogas

järnvägsföretaget genom att ledningen dras fram, begagnas eller

underhålls.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, motsvarar

5 a § 5 mom. i den gamla ellagen.

Bestämmelsen var ursprungligen intagen i 6 kap. 6 § förordningen

(1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar. Med anledning av

införandet av den nya regeringsformen den 1 januari 1975 överfördes

bestämmelsen till ellagen på grundval av regeringens proposition

(1975:8) om följdlagstiftning med anledning av den nya

regeringsformens bestämmelser om normgivning.

3 kap. Nätverksamhet m.m.

Begreppet nätverksamhet definieras i 1 kap. 4 §.

Avgränsning av nätverksamhet

1 § En juridisk person som bedriver nätverksamhet får inte bedriva

produktion av eller handel med el.

Utan hinder av första stycket får produktion av el bedrivas till-

sammans med nätverksamhet av samma juridiska person, om pro-

duktionen

1. uteslutande är avsedd att täcka nätförluster, eller

2. sker i mobila reservkraftaggregat som är avsedda för tillfälligt

bruk vid elavbrott.

Paragrafen motsvarar 1 § första och andra styckena elhandelslagen.

Huvudregeln i första stycket innebär att nätverksamhet inte får be-

drivas tillsammans med produktion av eller handel med el (elverksamhet)

i samma juridiska person. Skälet härtill är att de ekonomiska

förhållandena i nätverksamheten ligger till grund för nättariffen, dvs.

elkundernas betalning för tjänsterna i nätverksamheten. Utformningen av

nättariffen står under offentlig reglering medan elproduktion och

elhandel inte står under sådan kontroll. Det är därför viktigt att den

reglerade nätverksamheten inte påverkas av förhållandena i den oregle-

rade elproduktionen eller elhandeln.

Däremot får elverksamhet resp. nätverksamhet bedrivas tillsammans

med alla andra typer av verksamhet i samma juridiska person. Om så

sker beträffande nätverksamhet måste denna redovisas särskilt enligt 2 §.

För kommuner innebär denna reglering, eftersom hela kommunen är

en juridisk person, att kommunen inte kan bedriva både elverksamhet

och nätverksamhet i förvaltningsform. Detta innebär ju att båda

verksamheterna bedrivs i samma juridiska person, kommunen. Därför

måste åtminstone en av dessa verksamheter läggas i en annan juridisk

person, vilket oftast torde bli ett av kommunen ägt aktiebolag.

I andra stycket finns två undantag från bestämmelsen i första stycket.

Alla nätföretag har en viss förlust av el på sitt nät. Denna förlust måste

ersättas av nätföretaget som alltså köper in el från någon elleverantör.

Kostnaden för att köpa denna el ingår i nätverksamheten eftersom

inköpet är en förutsättning för en väl fungerande nätverksamhet.

Det förekommer emellertid att nätföretag har egen produktion av el

avsedd uteslutande för att täcka nätförlusterna på det egna nätet. Den

formen av elproduktion är undantagen från kravet på skilda juridiska

personer för elproduktion och nätverksamhet.

Nätföretagen utför kontinuerligt underhålls- och reparationsarbeten på

sina nät. I samband med dessa arbeten måste elöverföringen av säker-

hetsskäl brytas på berörd del av nätet. För att inte nätföretagets kunder

skall drabbas av elavbrott medför man då ett mobilt reservkraftsaggregat

som förser de berörda kunderna med el medan avbrottet varar.

Aggregatet kan också användas vid oplanerade elavbrott. Eftersom denna

form av elproduktion måste anses ingå i nätverksamheten och då produk-

tionen inte syftar till att på kommersiell basis sälja el undantas nu också

sådan produktion från paragrafens huvudregel.

En förändring har gjorts i förhållande till elhandelslagen därigenom att

förbudet i första stycket numera inte riktar sig mot den som bedriver

produktion av eller handel med el utan mot den som bedriver

nätverksamhet och därmed står under nätmyndighetens tillsyn.

Redovisning av nätverksamhet

2 § Nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan

verksamhet.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. första stycket första meningen i den

gamla ellagen.

En av de bärande principerna på den nya elmarknaden är att de

elektriska ledningarna/ledningsnäten skall vara tillgängliga på icke -

 diskriminerande villkor för alla som önskar överföra el på dem. Den som

har nätkoncession för dessa ledningar eller ledningsnät har dock ett

monopol på verksamheten och saknar därigenom i stor utsträckning

incitament till prispress och effektivisering. Det är därför viktigt att priser

och övriga villkor för nättjänster (nättariffer) redovisas öppet samt att

skäligheten i tariffsättningen kan granskas av det allmänna. För att det

skall vara möjligt att bedöma om tarifferna är skäliga krävs att

nätverksamheten inte belastas med kostnader och intäkter som inte är

hänförliga till själva nätverksamheten.

I paragrafen anges därför att nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas

skilt från annan verksamhet. Denna skyldighet gäller alla juridiska

personer, inklusive stat och kommun, som bedriver nätverksamhet.

I 1 § stadgas att en juridisk person som driver produktion av eller

handel med el inte får bedriva nätverksamhet. I övrigt får dock

nätverksamhet bedrivas tillsammans med annan verksamhet. Så snart det

i ett företag bedrivs verksamhet som inte faller under definitionen av

nätverksamhet i 1 kap. 4 § skall nätverksamheten ekonomiskt redovisas

för sig.

Verksamhet som inte räknas som nätverksamhet kan periodvis finnas

även hos företag som annars enbart bedriver nätverksamhet. Exempelvis

kan personal som är anställd för byggande och underhåll av ledningar

tillfälligtvis användas för att utföra entreprenadarbeten åt ett annat

företag. En sådan verksamhet får alltså inte redovisas som

nätverksamhet.

De krav som bör uppställas på den särskilda redovisningen av nätverk-

samhet har berörts i regeringens proposition 1993/94:162 s. 156.

I 4 § finns ett bemyndigande för regeringen att meddela ytterligare

föreskrifter om redovisning av nätverksamhet. Med stöd av motsvarande

bemyndigande har regeringen utfärdat förordningen (1995:1145) om

redovisning av nätverksamhet.

3 § Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på

nätkoncession för område skall varje område redovisas för sig, om

inte nätmyndigheten på koncessionshavarens begäran beviljar

undantag. Sådant undantag skall beviljas, om de berörda områdena

ligger geografiskt nära varandra och sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin giltighet beroende av att en enhet-

lig nättariff tillämpas för samtliga områden som omfattas av

undantaget.

När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget

skall bestå.

Nätkoncession för område skall redovisas skilt från nätkoncession

för linje.

Paragrafen motsvarar delvis 2 § 7 mom. första stycket andra - femte

meningarna i den gamla ellagen.

I 2 § föreskrivs som huvudprincip att nätverksamhet skall redovisas

skilt från annan verksamhet.

I förevarande paragraf ges närmare föreskrifter om redovisning av

nätverksamhet som grundas på nätkoncession för område. Huvudregeln,

som ges i första stycket, är därvid att varje koncessionsområde skall

redovisas för sig.

Det kan ibland finnas behov av att redovisa flera koncessionsområden

samlat. Därför föreskrivs i första stycket om en möjlighet för nätmyndig-

heten att, på koncessionshavarens begäran, medge att ett antal nätkon-

cessioner för område redovisas samlat.

För att undantag från huvudregeln skall kunna beviljas måste två

kriterier vara uppfyllda. Det första kriteriet är att de berörda kon-

cessionsområdena ligger geografiskt nära varandra. Detta innebär inte att

de måste gränsa direkt till varandra. Å andra sidan skall det inte finnas

möjlighet till en gemensam redovisning för alla områden som en kon-

cessionshavare har men som ligger i helt skilda delar av landet och som

skulle leda till en total tariffutjämning. Det ankommer på nätmyndig-

heten att i varje enskilt fall bedöma när kriteriet kan anses uppfyllt.

Det andra kriteriet är att de berörda områdena innefattar en lämplig

kombination av glesbygds- och tätortsområden. Detta har i lagtexten

angivits med att "områdena sammantagna utgör en för nätverksamhet

lämplig enhet". Detta kriterium har här samma innebörd som

motsvarande kriterium i 2 kap. 9 §. Där anges att nätkoncession för

område bara får meddelas om "området utgör en med hänsyn till

nätverksamheten lämplig enhet". Skälet till denna reglering är att

nätkostnaden för kunder i glesbygd är betydligt högre än för kunder i

tätort. Genom den eftersträvade sammansättningen av

koncessionsområden kan nätkostnaden utjämnas mellan de två

kundkategorierna och alltså reduceras för kunder i glesbygden.

Motsvarande synsätt skall alltså anläggas vid prövning av en ansökan om

att få redovisa flera områden samlat. Mot bakgrund av det angivna syftet

med denna reglering är det möjligt att bifalla en ansökan om samlad

redovisning av områden som endast består av tätortskunder.

Denna avvägning är särskilt viktig eftersom man, enligt 4 kap. 4 §

andra stycket, vid bedömning av nättariffens skälighet skall utgå från

hela det område som redovisas gemensamt.

Om dessa två förutsättningar föreligger skall undantag beviljas.

Vidare anges i andra stycket att det beviljade undantaget för sin

giltighet är beroende av att koncessionshavaren tillämpar en enhetlig

nättariff för alla områden som omfattas av undantaget. Detta är en

naturlig följd av bestämmelsen i 4 kap. 4 § andra stycket där det anges att

om undantag enligt första stycket meddelats skall vid skälighetsbedöm-

ningen de områden som omfattas av undantaget anses utgöra ett område.

Om koncessionshavaren har fått nätmyndighetens medgivande att

redovisa vissa områden samlat och han därefter börjar tillämpa olika

nättariffer i de olika områdena måste han alltså återgå till att redovisa

områdena var för sig.

Undantagsbeslutet gäller endast så länge de områden för vilka undanta-

get beviljats är oförändrade. Om koncessionshavaren t.ex. överlåter ett av

koncessionsområdena som omfattas av det beviljade undantaget till

någon annan gäller inte undantaget till någon del längre. Om konces-

sionshavaren vill ha ett undantag för de kvarvarande områdena får han

ansöka om undantag på nytt. Därvid får nätmyndigheten göra en förnyad

prövning om de återstående områdena "sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet".

Enligt tredje stycket skall ett beviljat undantag omprövas när

koncessionstiden löper ut för något av de koncessionsområden som

omfattas av undantaget. Om därvid inga förändringar görs i den

befintliga koncessionsstrukturen och förutsättningarna för undantag

alltjämt föreligger skall nätmyndigheten besluta att det tidigare beviljade

undantaget skall bestå. I annat fall får omprövningen av undantaget ske i

enlighet med vad som gäller vid beviljande av ett nytt undantag.

I fjärde stycket anges att nätkoncession för område skall redovisas skilt

från nätkoncession för linje. Tarifferna för sådana nätkoncessioner kan

aldrig vara gemensamma. Därför måste sådana nätkoncessioner alltid

redovisas var för sig.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndighe-

ten får meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av nätverk-

samhet.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. första stycket sjätte meningen i den

gamla ellagen.

Enligt 1 § bokföringslagen (1976:125) är näringsidkare

bokföringsskyldig enligt den lagen. Eftersom nätverksamhet är

näringsverksamhet omfattas därmed den som bedriver nätverksamhet av

bokföringslagens bestämmelser.

Nätverksamhet bedrivs i de flesta fall i ett aktiebolag, i en ekonomisk

förening eller i ett kommunalt verk. Vad gäller redovisning av verksam-

heten gäller naturligtvis de för associationsformen gällande redovisnings-

bestämmelserna, dvs. årsredovisningslagen (1995:1554), 9 kap. lagen

(1987:667) om ekonomiska föreningar resp. 8 kap. kommunallagen

(1991:900).

Utöver dessa bestämmelser behövs det vissa särskilda bestämmelser

för redovisning av nätverksamhet, vilka dikteras av behovet att kunna

bedöma skäligheten av nätföretagets nättariff. Dessa bestämmelser

utfärdas av regeringen eller nätmyndigheten med stöd av bemyndigandet

i denna paragraf.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen meddelat föreskrifter i nu nämnda hänseenden i förordningen

(1995:1145) om redovisning av nätverksamhet.

Revision

5 § Revisor hos den som bedriver nätverksamhet skall göra en

särskild granskning av redovisningen av nätverksamheten.

Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan

om redovisningen av nätverksamheten skett enligt gällande

bestämmelser. Intyget skall av företaget ges in till nätmyndigheten.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av

nätverksamhet.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. andra stycket i den gamla ellagen.

I första stycket anges att revisorn hos ett företag som bedriver nätverk-

samhet särskilt skall granska redovisningen av nätverksamheten. Bestäm-

melsen får sin betydelse framför allt i företag som bedriver även annan

verksamhet än nätverksamhet. I sådana företag skall revisorn utföra

sedvanlig granskning av verksamheten i dess helhet. Men därutöver skall

han, enligt detta stycke, granska redovisningen av nätverksamheten.

Enligt andra stycket skall revisorn upprätta ett särskilt intyg som skall

innehålla ett utlåtande i frågan om redovisningen av nätverksamheten har

upprättats enligt gällande bestämmelser. Detta intyg skall årligen ges in

till nätmyndigheten som på grundval av intyget kan vidta åtgärder mot ett

nätföretag som inte uppfyllt kraven på redovisning av nätverksamheten.

I den gamla ellagen föreskrevs att intyget skulle ges in av revisorn. Nu

har denna skyldighet flyttats över till företaget.

I tredje stycket finns ett bemyndigande för regeringen att meddela före-

skrifter om revision av nätverksamhet. Med stöd av motsvarande

bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen meddelat sådana

föreskrifter i förordningen (1995:1145) om redovisning av

nätverksamhet.

Skyldighet att ansluta anläggning

I 6 - 8 §§ behandlas den grundläggande skyldigheten för

koncessionshavare att ansluta elektriska anläggningar till sina ledningar

eller ledningsnät. En grundläggande princip på den nya elmarknaden är

att hela elnätet skall vara tillgängligt för överföring av el. En

förutsättning för att man skall kunna överföra el är att man är ansluten till

en ledning eller ett ledningsnät. Därför är skyldigheten att ansluta an-

läggningar en grundläggande bestämmelse på den nya elmarknaden.

Skyldigheten gäller för alla innehavare av nätkoncession, både för linje

och för område. Vid nätkoncession för linje sker anslutningen till en

ledning och vid nätkoncession för område sker anslutningen till ett

ledningsnät.

Omfattningen av begreppet anslutning framgår av 1 kap. 4 § andra

stycket.

Tre kategorier aktörer på elmarknaden kan i praktiken begära anslut-

ning till en ledning eller ett ledningsnät.

En kraftproducent vill föra in el på det elektriska nätet. Detta sker i en

inmatningspunkt. Vanligtvis sker inmatningen på stamnätet eller på en

regionledning, dvs. på ledningar som omfattas av en nätkoncession för

linje.

En elanvändare vill ta ut el från det elektriska nätet. Detta sker i en

uttagspunkt. Vanligtvis sker uttaget från det lokala ledningsnätet, som

omfattas av en nätkoncession för område men uttaget kan också ske

direkt från en regionledning eller från stamnätet, vilka alltså omfattas av

en nätkoncession för linje.

En annan nätinnehavare vill ansluta sin ledning eller sitt ledningsnät

till en annan ledning. Det rör sig ofta om att ansluta en regionledning till

stamnätet eller ett lokalt nät till en regionledning.

Som nämnts under 1 kap. 4 § avses med anslutning inte bara nyanslut-

ning utan även återinkoppling av befintlig anläggning och höjning av den

avtalade effekten i en befintlig inmatnings- eller uttagspunkt.

6 § Den som har nätkoncession för linje är, om det inte finns särskil-

da skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning

till ledningen.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 2 § 4 mom. första och andra styckena i den gamla

ellagen.

I första stycket behandlas anslutningsskyldigheten för innehavare av

nätkoncession för linje.

Huvudregeln innebär att koncessionshavaren är skyldig att på skäliga

villkor ansluta en anläggning till sin ledning. Undantag från denna

huvudregel gäller om det föreligger särskilda skäl.

Det är framför allt ledningens kapacitet som kan påverka anslutnings-

skyldigheten. Ledningen måste nämligen fysiskt kunna klara den överfö-

ring som önskas sedan anläggningen anslutits, dvs. det skall finnas ledig

kapacitet.

Frågan om det finns ledig kapacitet uppkommer bara i vissa situationer

när de s.k. fysiska flödena i ledningarna ändras. Elens fysiska flöde

påverkas inte av att exempelvis en elanvändare byter elleverantör.

Samma mängd el överförs såväl före som efter leverantörsbytet. Men om

en helt ny anslutning skall göras till nätet eller om en tidigare ansluten

men avkopplad anläggning åter skall kopplas in på nätet kan fråga uppstå

om ledig kapacitet finns för den ökade överföringsmängden. Detsamma

gäller om belastningen på nätet ökar genom att effekten höjs i en in-

matnings- eller uttagspunkt.

Koncessionshavaren skall alltså befrias från sin anslutningsskyldighet

om det inte finns ledig kapacitet. I en sådan situation skall nämligen de

som redan är anslutna ha företräde. En koncessionshavare vilken ingår i

en koncern som även producerar eller handlar med el och därför

använder sitt nät för koncernens egen överföring, får inte särbehandla sig

själv. Han får inte avvisa kunder med hänvisning till koncernens eget

framtida behov av ledningskapacitet, men han behöver inte heller

inskränka pågående användning för att frigöra kapacitet åt andra.

Det kan också vara skäligt att vägra viss motpart anslutning, t.ex. om

denne inte följt tidigare avtal eller om det kan förväntas bli svårt att få

betalt. Ibland är det skäligt att kräva garantier eller säkerhet som förut-

sättning för anslutning.

I andra stycket anges att tvister om koncessionshavarens skyldigheter

enligt första stycket prövas av nätmyndigheten. Inte bara anslutnings-

skyldigheten i sig kan komma under nätmyndighetens prövning utan

också villkoren för anslutningen. Prövningen avser i så fall huruvida

villkoren är skäliga. Det viktigaste villkoret torde vara anslutningsav-

giften som utgår som en engångsavgift och avser kostnaden för att göra

själva anslutningen. Avgiftens storlek påverkas givetvis av om det rör sig

om en nyanslutning, en återinkoppling eller en effekthöjning. Även andra

villkor som kan förknippas med själva anslutningen skall vara skäliga.

7 § Den som har nätkoncession för område är, om det inte finns

särskilda skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk

anläggning inom området till ledningsnätet.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § 4 mom. tredje och fjärde styckena i

den gamla ellagen.

I första stycket regleras anslutningsskyldigheten vid nätkoncession för

område. Denna skyldighet är något mera inskränkt än vid nätkoncession

för linje. Den omfattar för det första bara anläggningar inom

koncessionsområdet, vilket framgår av lagtexten.

Av 2 kap. 2 § andra stycket framgår att det i ett beslut om nätkon-

cession för område skall fastställas en för området högsta tillåtna spän-

ning. Detta innebär att anläggningar som är avsedda för högre spänning

inte kan anslutas till nätet. Anslutningsskyldigheten omfattar alltså inte

heller sådana anläggningar. Dessa får i stället anslutas till en ledning som

omfattas av nätkoncession för linje, där spänningen regelmässigt är

högre.

Anslutningsskyldighet enligt huvudregeln föreligger dock inte om det

finns särskilda skäl. I denna fråga skall beaktas främst tillgången på ledig

kapacitet på nätet men även andra faktorer i enlighet med vad som har

anförts i samband med nätkoncession för linje.

En annan viktig faktor som måste beaktas när anslutningsskyldigheten

prövas är de tekniska förutsättningarna vid anslutningen. Den anläggning

som skall anslutas måste i stora drag vara avpassad för det befintliga

ledningsnätet. Det kan inte krävas av en nätinnehavare att han skall göra

stora och kostsamma investeringar för att en anläggning skall kunna

anslutas till hans nät.

I andra stycket anges att tvister enligt första stycket prövas av

nätmyndigheten.

8 § Vill någon ansluta en elektrisk anläggning till en ledning som

omfattas av en nätkoncession för linje i stället för till ett ledningsnät

som omfattas av en nätkoncession för område, får den som har

nätkoncessionen för linje göra anslutningen endast efter medgivande

av den som har nätkoncession för området.

Om sådant medgivande inte lämnas, får nätmyndigheten, om det

finns särskilda skäl, meddela tillstånd till anslutningen.

Paragrafen motsvarar 2 § 4 mom. femte stycket i den gamla ellagen.

Ibland vill någon göra en anslutning till en ledning som omfattas av

nätkoncession för linje i stället för till det ledningsnät som omfattas av

nätkoncession för område. Sådana fall behandlas i denna paragraf.

Utgångsläget är därvid att båda koncessionshavarna är anslut-

ningsskyldiga. Innebörden av huvudregeln i första stycket är då att

anslutningen skall ske till området och inte till linjen. Huvudregeln syftar

alltså inte bara till att befria innehavaren av nätkoncessionen för linje

från anslutningsskyldigheten utan också till att förbjuda honom att göra

anslutningen. Om innehavaren av nätkoncessionen för området medger

det får dock anslutning ske till linjen.

Om sådant medgivande inte lämnas kan innehavaren av nätkon-

cessionen för linje, enligt andra stycket, ansöka hos nätmyndigheten om

tillstånd att få göra anslutningen. Vid bedömningen av denna fråga bör

samma kriterier tillämpas som angivits ovan under 2 kap. 6 § vid

prövning av frågan huruvida nätkoncession skall meddelas för att

möjliggöra en anslutning till en regionledning trots att anslutning kan ske

till det lokala nätet. Samhällsekonomiska bedömningar bör alltså läggas

till grund för prövningen.

Skyldighet att överföra el

9 § Den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor

överföra el för annans räkning.

Paragrafen motsvarar 2 § 4 mom. sjätte stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen avhandlas den för den nya elmarknaden bärande

principen, nämligen skyldigheten att överföra el för annans räkning.

Överföringen skall ske på skäliga villkor och denna skyldighet ingår i

nätmyndighetens tillsynsansvar. Som nämnts i avsnitt 15.1 kan en

enskild elkund inte ansöka hos nätmyndigheten om prövning av

villkorens skälighet utan kontrollen av detta sker helt inom ramen för

nätmyndighetens tillsyn.

Som exempel på villkor kan nämnas pris och betalningsvillkor,

avtalstid och uppsägning, energimängd och effekt, avbrott, avstängning

och skadestånd.

Frågor om nättariffers skälighet regleras i 4 kap.

Skyldighet att mäta överförd el

10 § Den som har nätkoncession är skyldig att utföra mätning av

överförd el samt att rapportera resultaten av dessa mätningar i

enlighet med de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, nätmyndigheten meddelar.

Paragrafen motsvarar 2 § 4 mom. sjunde stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen anges att koncessionshavarna är skyldiga att mäta

överförd el samt att rapportera resultaten av mätningarna i enlighet med

de närmare föreskrifter som regeringen och nätmyndigheten meddelar.

Skyldigheten åvilar innehavare av nätkoncession för såväl linje som

område. Mätningen och rapporteringen ingår i nätverksamheten.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen utfärdat närmare föreskrifter om hur mätning och rapportering

skall gå till i förordningen (1995:1179) om mätning och rapportering av

överförd el.

I praktiken går mätningen till så att nätinnehavaren anbringar en

mätare i elkundens anslutningspunkt. Kostnaden för denna installation

debiterar nätinnehavaren kunden som en del av kostnaden för

nätverksamheten. Föreskrifter om denna debitering finns i 11 och 14 §§.

Om en kund anser att den anbragta mätaren är för avancerad och därmed

för dyr kan han, enligt 11 § sista stycket, hos nätmyndigheten begära

prövning av skäligheten i den debiterade kostnaden.

Kostnader för mätning

11 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning

och för dess installation i uttagspunkten hos en elanvändare skall av

nätkoncessionshavaren debiteras elanvändaren. Elanvändare vars

elförbrukning mäts genom direktmätning får dock inte debiteras

mer än 2 500 kronor.

En elanvändare vars elförbrukning mäts på annat sätt än enligt de

föreskrifter som meddelats med stöd av 10 § skall debiteras

merkostnaden för denna mätning och för rapporteringen av

mätresultaten.

Andra kostnader för mätning än de som nu nämnts får inte

debiteras enskilda elanvändare.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna

paragraf prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 2 § 10 mom. första, tredje och fjärde styckena i den

gamla ellagen.

Enligt 10 § är innehavaren av nätkoncession skyldig att utföra mätning

av överförd el på sitt nät samt att rapportera resultaten av dessa

mätningar enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen och

nätmyndigheten. För att kunna fullgöra detta måste koncessionshavaren

installera mätare i relevanta mätpunkter på sitt nät. Dessa mätare

bekostas initialt av koncessionshavaren och blir också hans egendom.

Mätningen ingår enligt 1 kap. 4 § i nätverksamheten.

Koncessionshavaren har därför rätt att låta kostnaderna för mätningen,

dvs. kostnaderna för mätaren och dess installation samt för insamlingen

och rapporteringen av mätresultaten omfattas av nättariffen.

I förevarande paragraf regleras de fall där dessa kostnader skall

debiteras den enskilde elanvändaren och således inte får slås ut på den för

kundkollektivet gemensamma nättariffen.

I anslutning till en mätare finns alltid en särskild insamlingsutrustning

anbringad. Denna behövs för att mätaren skall kunna fullgöra den

mätning som krävs. Regleringen i denna paragraf beträffande mätare

omfattar också denna insamlingsutrustning.

Stadgandet i första stycket behandlar kostnaden för mätaren och dess

installation och innebär att koncessionshavaren blir tvungen att debitera

elanvändare, oavsett om de är hushållskunder eller industrikunder,

kostnaden för elanvändarens mätare inklusive dess installation. Dessa

kostnader får alltså inte slås ut på den gemensamma nättariffen. Från

denna huvudregel finns ett undantag i andra meningen. Där anges att

elanvändare vars förbrukning mäts genom direktmätning inte får

debiteras mer än 2 500 kronor. Om kostnaden för en mätare och dess

installation överstiger detta belopp får alltså den överstigande delen inte

debiteras den enskilde elanvändaren. Den delen av kostnaden får kon-

cessionshavaren i stället ta ut via den gemensamma nättariffen.

Första stycket behandlar kostnaderna för mätare och deras installation.

I andra stycket behandlas kostnaden för mätning och rapportering av

mätresultat. Mätning innebär att mätvärden hämtas in från mätarna.

Därefter skall dessa mätvärden sammanställas på visst sätt och

rapporteras till olika intressenter.

Regeringen och nätmyndigheten har utfärdat närmare föreskrifter om

mätning som bl.a. anger de tidsintervall och den mätnoggrannhet med

vilken mätningen skall ske. Dessa föreskrifter anger bara de minimikrav

som gäller i dessa hänseenden. De flesta elanvändare kommer antagligen

att nöja sig med att mätningen av deras elförbrukning sker enligt dessa

minimikrav. Kostnaderna för mätning blir därmed lika för de flesta

elanvändare och kommer därför att ingå i den gemensamma nättariffen.

Enligt föreskrifterna om mätning kan dock en elanvändare begära att

mätningen sker med tätare tidsintervall och/eller större mätnoggrannhet

än de föreskrivna minimikraven. Koncessionshavaren blir då skyldig att

utföra mätning enligt kundens begäran. Detta orsakar dock kon-

cessionshavaren merkostnader som ibland kan uppgå till betydande

belopp. Enligt andra stycket blir elanvändaren skyldig att ersätta

koncessionshavaren för denna merkostnad. Denna får alltså inte slås ut

på den gemensamma nättariffen.

Enligt tredje stycket får inte andra kostnader som rör mätning än de

som nämns i första och andra styckena debiteras någon enskild kund,

vilket innebär att de kommer att omfattas av den gemensamma nättarif-

fen.

I fjärde stycket föreskrivs att tvister om koncessionshavarens

skyldigheter enligt denna paragraf prövas av nätmyndigheten. De typer

av tvister som kan bli aktuella är framför allt tvister om skäligheten av

kostnader enligt första och andra styckena.

12 § En elanvändare som är lågspänningskund och vars

förbrukning inte mäts genom direktmätning har vid flyttning rätt

att av nätkoncessionshavaren få tillbaka den del av erlagd kostnad

som motsvarar värdet av mätaren med tillhörande insamlingsutrust-

ning med beaktande av dess återstående tekniska livslängd. Belopp

under 1 000 kr behöver dock inte betalas tillbaka till elanvändaren.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna

paragraf prövas av nätmyndigheten.

Första stycket motsvarar 2 § 10 mom. andra stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen behandlas den situationen då en elanvändare flyttar. Om

han inte hade flyttat hade han kunnat utnyttja mätaren under hela dess

tekniska livslängd. Om han i ett sådant fall redan har betalat kostnaden

för mätaren har han därför, enligt första stycket, rätt till ersättning av

koncessionshavaren.

Stadgandet gäller för det första bara lågspänningskunder.

Högspänningskunder, dvs. stora industrier, flyttar sällan och om det ändå

sker torde den frågan normalt regleras avtalsvägen. En definition av

begreppet högspänning och lågspänning finns i förordningen (1957:601)

om elektriska starkströmsanläggningar.

Dessutom gäller inte stadgandet alla lågspänningskunder. Undantagna

är nämligen de vars förbrukning mäts genom direktmätning. Kostnaden

för dessa kunders mätare är inte så stor att en regel om återbetalning är

rimlig med tanke på kostnaden för själva återbetalningen.

Vid bestämmande av ersättningen får man slå ut kostnaden för mätaren

jämnt över mätarens beräknade tekniska livslängd. Den del av detta

belopp som belöper på den återstående beräknade tekniska livslängden

kan alltså bli föremål för återbetalning. Av detta belopp återbetalas

naturligtvis bara så mycket som motsvarar vad elanvändaren redan har

betalat för den återstående tekniska livslängden. Om exempelvis mätaren

kostar 10 000 kr och 3 000 kr belöper på den återstående tekniska

livslängden vid avflyttningen får elanvändaren tillbaka 3 000 kr om han

redan har betalat hela kostnaden för mätaren. Om han däremot bara har

betalat 8 000 kr vid avflyttningen får han bara tillbaka 1 000 kr.

Enligt sista meningen behöver dock belopp som är mindre än 1 000 kr

inte återbetalas. Vid bestämmande av ersättning enligt detta stycke får

endast värdet av själva mätaren beaktas medan värdet av mätarens

installation inte får beaktas.

Enligt andra stycket prövas tvister om koncessionshavarens skyldig-

heter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. I praktiken kommer

sådana tvister att gälla beräkningen av det belopp som skall återbetalas.

13 § Bestämmelserna i 11 § första och andra styckena och 12 §

gäller inte elanvändare som köper sin el från innehavaren av

leveranskoncession enligt 5 kap.

Paragrafen motsvarar 2 § 10 mom. femte stycket i den gamla ellagen.

Av paragrafen framgår att föreskrifterna i 11 och 12 §§ inte gäller de

elanvändare som köper sin el från leveranskoncessionshavaren. De blir

alltså inte debiterade kostnaderna för mätaren och dess installation samt

för mätningen. Orsaken till detta är att mätningen av dessa elanvändares

elförbrukning sker på ett mer schablonartat sätt vilket inte kräver den typ

av avancerade mätare som föreskrifterna i 11 och 12 §§ syftar på. Dessa

elanvändare har kvar de mätare som fanns före omregleringen av

elmarknaden.

14 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning

och för dess installation i inmatningspunkten hos en elproducent

skall av nätkoncessionshavaren debiteras elproducenten.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna

paragraf prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, motsvarar

2 § 11 mom. första stycket i den gamla ellagen.

Föreskrifterna i denna paragraf gäller elproducenter och motsvarar

regleringen i 11 §, som gäller elanvändare.

Ersättning vid inmatning av el

15 § Innehavare av en produktionsanläggning har rätt till ersättning

av den nätkoncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är

ansluten.

Ersättningen skall motsvara

1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el

från anläggningen medför i nätkoncessionshavarens ledningsnät, och

2. värdet av den reduktion av nätkoncessionshavarens avgifter för

att ha sitt ledningsnät anslutet till annan nätkoncessionshavares

ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till

ledningsnätet.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av

ersättningen enligt första stycket.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna

paragraf prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 14 § i utredningens förslag och 2 § 13 mom. första

och andra styckena i den gamla ellagen.

I denna paragraf behandlas elproducenters rätt att från den konces-

sionshavare till vars ledningsnät elproduktionsanläggningen är ansluten

få ersättning som motsvarar dels värdet av den minskning av

energiförluster som inmatning från anläggningen medför i det aktuella

ledningsnätet, dels värdet av den reduktion av koncessionshavarens

avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annan koncessionshavares

ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till

ledningsnätet.

I första stycket ges själva huvudregeln om elproducentens rätt till

ersättning av koncessionshavaren för att hans anläggning är ansluten till

koncessionshavarens ledningsnät. I praktiken regleras ersättningen

genom en reducering av elproducentens avgift enligt nättariffen till

koncessionshavaren. I vissa fall blir dock denna ersättning större än

avgiften enligt nättariffen, varvid koncessionshavaren får utge ersättning

till elproducenten.

I andra stycket behandlas under punkterna 1 och 2 vad ersättningen

skall avse. Inmatningen medför en minskning av energiförlusterna i det

ledningsnät vartill anläggningen är ansluten. Värdet av denna minskning

skall ingå i ersättningen, vilket anges under punkten 1. Beräkningen av

detta värde görs genom en bedömning av hur mycket förlusterna i

koncessionshavarens ledningsnät minskar på grund av inmatningen i för-

hållande till om anläggningen inte hade funnits. Den omständigheten att

anläggningen är ansluten till ledningsnätet medför dessutom att kon-

cessionshavaren oftast kan minska sin kostnad för att ha sitt ledningsnät

anslutet till överliggande nät. Han behöver då t.ex. inte abonnera på lika

hög effekt som om anläggningen inte hade varit ansluten och hans

avgifter under högbelastningsperioder kan då också bli lägre. Värdet av

denna reduktion skall också ingå i ersättningen till elproducenten, vilket

framgår av punkten 2.

Enligt tredje stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter om

beräkningen av denna ersättning. Med stöd av motsvarande

bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen meddelat sådana

föreskrifter i 15 a § elförordningen (1994:1250).

Enligt fjärde stycket prövas tvister om koncessionshavarens

skyldigheter enligt denna paragraf av nätmyndigheten.

4 kap. Nättariffer

Allmänt om nättariffer

1 § Nättariffer skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder.

Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall konsumentintresset

särskilt beaktas. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig

avkastning i nätverksamheten.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. tredje stycket första meningen och 2 §

7 mom. fjärde stycket första och andra meningarna i den gamla ellagen.

I första stycket ges huvudregeln att nättariffer skall vara skäliga och ut-

formade på sakliga grunder. Att nättariffer skall vara skäliga framgår

redan av 3 kap. 9 §, där det stadgas att den som har nätkoncession är

skyldig att på skäliga villkor överföra el åt annan. Hur skäligheten skall

bedömas behandlas i andra stycket.

Att nättariff skall utformas på sakliga grunder innebär att nättarifferna

skall vara objektiva och icke-diskriminerande. Kunder får indelas i

grupper efter kostnadsbild, t.ex. kunder med elvärme eller tidstariff.

Kunder inom samma kundkategori skall däremot ha samma nättariff.

Kundindelning efter var inom området anslutningen är belägen är dock

inte tillåten, vilket regleras 3 §.

I andra stycket anges vilka kriterier som skall användas vid bedöm-

ningen av en nättariffs skälighet. Som den viktigaste faktorn, vilken skall

beaktas, anges konsumentintresset som den viktigaste faktorn. Härmed

avses elanvändarnas intresse av låga och stabila nättariffer. Under

normala förhållanden kan det ofta bli den enda faktorn som beaktas. Vid

mer speciella förhållanden måste dock även andra omständigheter tillåtas

inverka på skälighetsbedömningen. Dessa faktorer sammanfattas i

lagtexten som kravet på en rimlig avkastning i nätverksamheten.

Omständigheterna i det enskilda fallet får då avgöra vilken tyngd dessa

faktorer skall få vid skälighetsbedömningen. Om exempelvis nätföre-

tagets kostnader är ovanligt stora till följd av nyss gjorda investeringar

eller av att man erbjuder större leveranssäkerhet än vanligt bör detta få

inverka i höjande riktning på tarifferna. Om kostnaderna däremot beror

på en mindre skicklig ledning av företaget bör detta inte få inverka på

tariffsättningen.

2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald

avgift för att vara ansluten ger rätt att använda det elektriska nätet

inom landet, med undantag för utlandsförbindelserna.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § 7 mom. tredje stycket femte

meningen i den gamla ellagen.

För att underlätta handeln med el skall kunder, både producenter och

elanvändare, bara behöva avtal med en nätinnehavare, nämligen

innehavaren av det nät på vilket kunden har en anslutningspunkt. En

producent som är ansluten till en regionledning skall alltså betala nättariff

till innehavaren av regionledningen. Det förutsätts att regionnät-

sinnehavaren i sin tur betalat avgift till stamnätet och att den kostnaden

lagts in i nättariffen för regionnätet. En elanvändare, som har en

uttagspunkt på ett lokalt nät, betalar på motsvarande sätt sin nättariff till

innehavaren av det lokala nätet. I den tariffen ingår lokal-

nätsinnehavarens kostnader för regionnät och storkraftnät.

En anslutning innebär alltså att man har tillgång till hela det elektriska

nätet inom landet och man kan därmed träffa avtal om köp av el med

vilken elleverantör som helst inom landet.

Det svenska elnätet består dock även av ett antal utlandsförbindelser.

Dessa förbindelser utgörs av ledningar som från någon punkt på det

svenska elnätet går mot och över en riksgräns. Några anslutningar finns

inte på dessa ledningar och sådana kommer av praktiska skäl heller inte

att bli aktuella i framtiden. Syftet med utlandsförbindelserna är alltså

uteslutande att överföra el från det svenska elnätet till ett utländskt elnät

eller vice versa.

Regeln om tillgång till hela det elektriska nätet inom landet gäller dock

inte utlandsförbindelser.

Tillträde till en utlandsförbindelse för överföring till eller från Sverige

förutsätter därför ett särskilt avtal med innehavaren av utlandsförbin-

delsen.

Denne är, som alla koncessionshavare, skyldig att på skäliga villkor

överföra el åt annan. Men det finns risk för brist på ledig kapacitet när

det gäller dessa förbindelser och uppstår sådan brist måste tillgänglig

kapacitet på något sätt fördelas. Överföringsrättigheter som inte utnyttjas

bör inte tillåtas blockera ledningen, utan förbindelsen skall utnyttjas

optimalt. Hänsyn måste dessutom tas till förhållandena i utlandet.

Särskilt om nättariffer för område

3 § Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får

inte utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är

belägen.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. tredje stycket andra meningen i den

gamla ellagen.

Bestämmelsen innebär ett undantag från huvudregeln i 1 § första

stycket att nättariffer skall vara utformade på sakliga grunder. Nättariff

för område får alltså inte utformas med hänsyn till var inom området en

anslutning är belägen. Det innebär att geografiska indelningar inte får

göras, t.ex. med en tariff för tätort och en annan för kringliggande lands-

bygd. Zonindelningar efter avstånd från en viss punkt är inte heller

tillåtna.

Det finns dock ett undantag från detta förbud mot avståndsberoende

avgifter, nämligen engångsavgifter som skall täcka merkostnader vid en

anslutning. Engångsavgiftens storlek skall på så sätt kunna motsvara

merkostnader för t.ex. en nybyggd anslutning.

Motsvarande föreskrifter om nättariffer vid nätkoncession för linje

finns i 5 och 9 §§.

4 § Vid skälighetsbedömningen av en nättariff skall nättariffen för

varje område bedömas för sig.

Om nätmyndigheten enligt 3 kap. 3 § har medgivit att flera

nätkoncessioner för område får redovisas samlat, skall dock dessa

vid skälighetsbedömningen anses utgöra ett område.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. fjärde stycket tredje och fjärde

meningarna i den gamla ellagen.

I första stycket anges att vid skälighetsbedömningen av en nättariff

varje koncessionsområde skall behandlas för sig. Detta innebär att det är

prisutvecklingen och övriga faktorer i det aktuella området som skall

beaktas. Någon utjämning av nättariffen mellan olika områden får alltså

inte äga rum. Orsaken till denna reglering är att man vill ha så

kostnadsriktiga tariffer som möjligt. Den enda avvikelse från denna

princip som tillåts är den utjämning som sker inom varje koncessionsom-

råde därigenom att tariffen, enligt 3 §, inte får vara avståndsberoende.

I andra stycket finns ett undantag från huvudregeln i första stycket.

Om nätmyndigheten, enligt 3 kap. 3 §, har medgivit att ett antal kon-

cessionsområden får redovisas samlat skall vid skälighetsbedömningen

dessa anses utgöra ett område. En förutsättning för att ett antal kon-

cessionsområden får redovisas samlat är att samma nättariff tillämpas

inom områdena. Detta innebär alltså en utjämning av nättariffen mellan

de olika områdena. Som framgår av 3 kap. 3 § får tillstånd till samlad

redovisning lämnas endast om "områdena sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet", dvs. att i de samredovisade områdena

ingår en lämplig kombination av glesbygds- och tätortsområden. Härige-

nom tillgodoses det allmännas krav på att en lämplig tariffstruktur

uppstår.

Särskilt om nättariffer för linje

5 § På en ledning som omfattas av en nätkoncession för linje och där

spänningen understiger 220 kilovolt (regionledning), får inte

nättariffen, utom engångsavgift för anslutning, på varje

spänningsnivå utformas med hänsyn till var en uttagspunkt är

belägen i förhållande till ledningens anslutning till annan

nätkoncessionshavares ledning som omfattas av nätkoncession för

linje.

Tillstånd till avvikelse från vad som anges i första stycket får

meddelas i enlighet med 6 §.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. tredje stycket tredje och fjärde

meningarna i den gamla ellagen.

I 3 § finns ett förbud mot avståndsberoende tariffer vid nätkoncession

för område, dvs. på lokalnät. I förevarande paragraf finns en likartad

bestämmelse som gäller vid nätkoncession för linje, där spänningen

understiger 220 kilovolt, dvs. på regionledningar. Anslutna till dessa

ledningar är, förutom de lokala näten, större industrikunder. På region-

ledningar, som kan ha en avsevärd längd, transformeras den elektriska

energin ned i flera led från stamnätets spänningsnivå. Spänningen längs

en regionledning ligger därför på olika nivåer mellan 20 och 130 kilovolt.

Antalet nedtransformeringar, liksom den sträcka elen transporteras,

påverkar väsentligt kostnaderna för överföringen längs en ledning.

Det är vanligt att en och samma koncessionshavare har ett stort antal

regionledningar inom ett sammanhängande område. Varje ledning

omfattas då normalt av en nätkoncession för linje. Elanvändarna tar ut el

på olika spänningsnivåer på ett sådant ledningsnät, vilket påverkar antalet

nedtransformeringar och därmed överföringskostnaden. Antalet nedtrans-

formeringar till en och samma spänningsnivå varierar ofta mellan olika

ledningar. Därför kan det, beträffande uttagspunkter på olika ledningar

men på samma spänningsnivå, ha förekommit olika många nedtrans-

formeringar från stamnätet och fram till uttagspunkten.

Enligt huvudregeln i första stycket får inte nättariffen för en regionled-

ning, på varje spänningsnivå, utformas med hänsyn till var på ledningen

en uttagspunkt är belägen.

Denna reglering innebär att kostnaderna för nedtransformering får

påverka nättariffen. För varje lägre spänningsnivå ökar kostnaderna för

nedtransformering och därmed blir också nättariffen i motsvarande mån

högre. På varje spänningsnivå får däremot inte överföringssträckan

påverka nättariffen. Själva "transportkostnaden" på spänningsnivån

liksom kostnaderna för nedtransformering till spänningsnivån och övriga

kostnader måste alltså fördelas jämnt mellan uttagspunkterna.

I lagtexten anges uttagspunktens belägenhet "i förhållande till

ledningens anslutning till annan nätkoncessionshavares ledning". Skälet

härtill är att en och samma regionledning kan omfattas av flera

nätkoncessioner trots att ledningen har en och samma innehavare. Vid

tillämpning av den aktuella bestämmelsen skall hela ledningen betraktas

som en enhet oavsett hur många nätkoncessioner det finns på ledningen.

Ett speciellt problem måste i detta sammanhang beröras. Det är inte

ovanligt att en stor elanvändare tar ut sin el direkt från en transformator. I

ett sådant fall måste man anse att elanvändarna inte utnyttjar ledningen

på den lägre spänningsnivån. Hans nättariff får därför bestämmas med

utgångspunkt i nättariffen på ledningssträckan med den högre spännings-

nivån och med ett tillägg för själva nedtransformeringen.

Till skillnad från nättariffer på det lokala nätet gäller denna reglering

bara för uttagspunkter. Den el som produceras i ett kraftverk förs normalt

in på en regionledning för vidare transport till stamnätet. Nättariffen för

en sådan inmatningspunkt får alltså vara avståndsberoende.

I vissa speciella fall kan det dock finnas behov av undantag från be-

stämmelsen att nättariffen på en regionledning inte får vara lägesberoen-

de. I 6 § finns regler för när sådant undantag skall kunna beviljas. I andra

stycket görs en hänvisning till den paragrafen.

6 § Nättariffen för en enskild elanvändare vars anläggning är

ansluten till en regionledning, skall, om nätmyndigheten på ansökan

av nätkoncessionshavaren eller berörd elanvändare har meddelat

tillstånd till det, utformas med hänsyn till var på regionledningen

elanvändarens uttagspunkt är belägen.

Tillstånd enligt första stycket får meddelas endast om den berörda

uttagspunkten fanns den 1 juli 1995 och ett avtal, innebärande att

priset för överföringen av el baseras bland annat på uttagspunktens

belägenhet, tillämpades den 1 juli 1995.

Tillstånd skall gälla från viss dag och meddelas för bestämd tid,

högst trettio år.

Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för

elanvändaren, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträck-

ning som i det avtal som nämns i andra stycket.

Paragrafen motsvarar 2 § 9 mom. första - fjärde styckena i den gamla

ellagen.

Bestämmelserna i denna paragraf innebär att vissa elanvändare på

regionledningar, som tidigare har haft en avståndsberoende tariff, får

möjlighet att behålla denna. Detta innebär alltså en avvikelse från

huvudregeln i 5 § att nättariffer på regionledningar inte får vara

avståndsberoende.

I första stycket finns huvudregeln. Av den framgår att paragrafen

endast gäller den som tar ut el från en regionledning, varför den som

matar in el alltså inte omfattas av bestämmelsen. Det framgår vidare att

nätmyndighetens tillstånd krävs för att tariffen även i fortsättningen skall

få vara avståndsberoende. Om nätmyndigheten meddelar sådant tillstånd

skall tariffen vara avståndsberoende. Dessutom finns bestämmelser om

vilka som får begära undantag. Förutom koncessionshavaren har även

den som innehar en sådan uttagspunkt som kan bli föremål för undantag

rätt att framställa en sådan begäran.

I andra stycket anges de kriterier som måste vara uppfyllda för att

nätmyndigheten skall kunna meddela tillstånd.

En första förutsättning för ett sådant tillstånd är att uttagspunkten ex-

isterade den 1 juli 1995. För uttagspunkter som tillkommit efter nämnda

tidpunkt kan således tillstånd inte meddelas.

Vidare måste det den 1 juli 1995 för uttagspunkten i fråga ha funnits

ett avtal som innebar att elanvändarens nättariff skulle bestämmas med

beaktande av uttagspunktens belägenhet på regionledningen. I några

enstaka fall fanns sådana avtal som endast innefattade priset för

överföringen. I det helt avgörande antalet fall ingicks dock avtalen som

en helhetslösning där såväl priset för överföringen som betalning för

levererad el ingick. Detta har sin förklaring i att koncessionshavaren, på

den gamla elmarknaden, i normalfallet både sålde elen och svarade för

överföringstjänsten. Självfallet omfattar möjligheten att få tillstånd båda

dessa kategorier av avtal. Det ankommer dock på den som begär tillstånd

att visa att parterna i det åberopade avtalet beaktat uttagspunktens

belägenhet när tariffen bestämts. Om de nämnda förutsättningarna är

uppfyllda skall tillstånd meddelas.

I tredje stycket anges att nätmyndigheten i sitt beslut skall ange från

vilken tidpunkt tillståndet gäller. För det övervägande antalet fall

kommer en begäran säkert att ha behandlats i sådan tid att

koncessionshavaren kan beakta tillståndet när han bestämmer sin

nättariff. Om en begäran inkommer när det redan finns en av

koncessionshavaren fastställd nättariff påverkar ett undantag hela

nättariffens utformning och får förmodligen även vissa konsekvenser för

angränsande koncessionshavares nättariffer. Det är därför rimligt att

beslutet gäller från en senare tidpunkt än dagen för beslutet. Denna bör

bestämmas så att berörda koncessionshavare får rimlig tid att ändra sina

nättariffer. En lämplig tidpunkt torde i många fall vara närmaste hel- eller

halvårsskifte. I samma stycke anges också att ett tillstånd skall meddelas

för bestämd tid, högst trettio år. Som tidigare angivits kan tillstånd endast

meddelas för en uttagspunkt som fanns den 1 juli 1995 och där det vid

denna tidpunkt fanns en tariff som tog hänsyn till uttagspunktens

belägenhet på regionledningen. En sådan avgiftsreducering kan ha varit

en starkt bidragande orsak till att anläggningen etablerades just där.

Denna förmån bör dock inte gälla för evigt, varför ett tillstånd gäller

högst trettio år. Eftersom det är fråga om stora investeringar och i de

flesta fall stora och viktiga industrier som haft dessa förmåner bör

tillstånd i de flesta fall meddelas för lång tid och i normalfallet

bestämmas till eller i närheten av maximitiden. Däremot kan ett tillstånd

inte förlängas eller förnyas när giltighetstiden har löpt ut.

I fjärde stycket anges att om tillstånd meddelats skall nättariffen be-

stämmas så att uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning

som i det avtal som tillämpades mellan elanvändaren och

koncessionshavaren.

7 § Om en uttagspunkts läge ändras eller avses bli ändrat eller om

den avtalade effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd efter

det att nätmyndigheten meddelat tillstånd enligt 6 §, skall

nätkoncessionshavaren anmäla det till nätmyndigheten.

När en sådan anmälan har gjorts skall nätmyndigheten pröva i

vilken utsträckning och under vilken tid tillståndet skäligen skall

gälla.

Paragrafen motsvarar 2 § 9 mom. femte stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen behandlas den situationen då en uttagspunkt flyttas eller

den avtalade effekten i uttagspunkten höjs. Skälet till att så sker är i

allmänhet att en investering gjorts vid den anläggning som betjänas av

uttagspunkten. En bedömning måste då göras om den förmån som det

redan meddelade tillståndet innebär skall omfatta även den nya investe-

ringen. Då denna situation uppstår är därför koncessionshavaren skyldig

att anmäla det till nätmyndigheten som därvid har att ompröva det

tidigare meddelade tillståndet. Vid en sådan omprövning skall

nätmyndigheten göra en bedömning av i vilken utsträckning och under

vilken tid tillståndet skäligen bör bestå. Denna bedömning får ske från

fall till fall men särskilt får beaktas ändringens relativa omfattning och

den tid tillståndet har gällt.

8 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning

skall

1. nätkoncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina

regionledningar inom en och samma region anslutna till en annan

nätkoncessionshavares ledning bedömas samlat,

2. nätkoncessionshavarens kostnader för nedtransformering

bedömas samlat för hela landet inom varje normalt

spänningsintervall när lika många nedtransformeringar utförts för

att nå detta spänningsintervall,

3. nätkoncessionhavarens övriga kostnader bedömas samlat inom

varje normalt spänningsintervall för nätkoncessionshavarens

samtliga regionledningar i hela landet.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. femte stycket i den gamla ellagen.

Innebörden av paragrafen är att, vid skälighetsbedömningen av

nättariffen för en regionledning, kostnaderna på koncessionshavarens

samtliga regionledningar i viss utsträckning skall bedömas samlat.

Det gäller först de kostnader som koncessionshavaren har för att ha

sina regionledningar anslutna till annan koncessionshavares ledning.

Dessa kostnader regleras i punkten 1. För att elen skall komma fram till

en viss regionledning krävs att den överförs från ett kraftverk via

stamnätet och eventuellt andra koncessionshavares regionledningar till

den egna ledningen. För denna överföring måste givetvis konces-

sionshavaren betala ersättning. Den helt övervägande delen utgörs av

avgiften för överföring på stamnätet. Nättariffen på stamnätet är

lägesberoende och konstruerad på det sättet att inmatning på nätet blir

dyrare ju längre norrut man kommer medan uttag blir dyrare ju längre

söderut man kommer. Sammantaget medför denna konstruktion att

överföringskostnaderna till regionledningar i norra delen av landet är

lägre än i södra delen.

Regeln innebär att vid bedömning av dessa kostnader skall kostnaderna

på en koncessionshavares samtliga regionledningar inom samma region

bedömas samlat, dvs. kostnaderna skall fördelas jämnt på regionled-

ningarna inom regionen. Vad som skall anses utgöra "samma region" får

avgöras genom nätmyndighetens praxis. Vägledande härvid får

inledningsvis vara den indelning av landet som de stora kraftpro-

ducenterna använde före omregleringen av elmarknaden vid utjämning

av dessa överföringskostnader mellan regionnäten. När nätmyndigheten

avgör omfattningen av de regioner inom vilka utjämning bör ske bör man

anlägga samma synsätt som vid utformningen av koncessionsområden,

dvs. regionerna bör ha en lämplig sammansättning av tätorter och

glesbygd. Däremot bör det inte få förekomma någon utjämning inom

hela landet, dvs. mellan de norra och de södra delarna. Om så sker sätts

nämligen det lägesberoende elementet hos nättariffen för stamnätet ur

spel.

I punkten 2 regleras kostnaderna för nedtransformering. Som har

nämnts tidigare kan det på olika regionledningar ha använts olika många

nedtransformeringar till samma spänningsnivå. Detta medför att kost-

naderna för nedtransformering till samma spänningsnivå kan vara olika

på olika ledningar. Någon fullständig utjämning av dessa kostnader på

alla koncessionshavarens regionledningar får inte äga rum. Däremot skall

en indelning av ledningarna göras efter antalet nedtransformeringar till

de olika spänningsnivåerna. Ledningar med en nedtransformering till en

viss spänningsnivå förs till en grupp, ledningar med två nedtrans-

formeringar till en viss spänningsnivå förs till en annan grupp osv. Inom

varje sådan grupp skall kostnaderna för nedtransformering bedömas

samlat. Någon utjämning mellan grupperna får däremot inte äga rum.

En viktig omständighet måste i detta sammanhang beaktas. De olika

nedtransformeringar som utförs från stamnätets spänningsnivå sker inte

alltid till exakt samma spänningsnivå på olika regionledningar. Man kan i

dag dock urskilja tre olika spänningsintervall där de olika

nedtransformeringarna normalt hamnar, nämligen 140 - 70 kilovolt, 70 -

 30 kilovolt och 30 - 6 kilovolt. Därför är regleringen utformad så att en

samlad bedömning av kostnaderna för nedtransformering skall ske inom

varje normalt spänningsintervall. Vad begreppet "normala spänningsin-

tervall" skall omfatta får avgöras genom nätmyndighetens praxis.

Vägledande för denna praxis får inledningsvis vara de spänningsintervall

som hittills har tillämpats av de stora kraftföretagen.

Denna reglering innebär alltså att, inom ett och samma

spänningsintervall, nättariffen kommer att bli högre ju fler nedtrans-

formeringar som har använts ned till spänningsintervallet.

Övriga kostnader, vilka regleras i punkten 3, på koncessionshavarens

samtliga regionledningar i hela landet skall, inom varje normalt

spänningsintervall, bedömas samlat. Härvid måste givetvis också en

skälig andel av icke direkt till de olika ledningarna hänförliga kostnader

såsom administrationskostnader och liknande fördelas på de olika spän-

ningsintervallen.

9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller däröver (stamledning) skall alla

kostnader för nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet

med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen

får dock utformas med hänsyn till var på nätkoncessionshavarens

ledningsnät en anslutningspunkt är belägen.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. sjätte stycket i den gamla ellagen.

I paragrafen regleras hur skälighetsbedömningen av nättariffen för en

ledning med en spänning om 220 kilovolt och däröver skall göras. Denna

reglering rör enbart det av Affärsverket svenska kraftnät förvaltade

stamnätet.

Detta nät utgör, tekniskt sett, en enhet men innehavet av nätet grundar

sig på ett betydande antal nätkoncessioner.

Regleringen innebär att alla kostnader för dels koncessionshavarens

samtliga ledningar i landet med undantag för utlandsförbindelserna skall

bedömas samlat, dock att tariffen får utformas med hänsyn till var på

ledningsnätet en anslutningspunkt är belägen.

Särskilt om nättariffer för mindre produktionsanläggningar

10 § En innehavare av en produktionsanläggning som kan leverera

en effekt om högst 1 500 kilowatt skall för överföring av el betala

endast den del av avgiften enligt nättariffen som motsvarar den

årliga kostnaden för mätning och rapportering på

nätkoncessionshavarens nät. Innehavaren skall dessutom betala eng-

ångsavgift för anslutning samt avgift för mätare med tillhörande

insamlingsutrustning och för dess installation i inmatningspunkten

enligt 3 kap. 14 §.

Om flera sådana anläggningar som är belägna i närheten av var-

andra gemensamt matar in el på ledningsnätet, skall anläggningarna

betraktas som separata anläggningar vid tillämpningen av denna

paragraf.

Tvister om de skyldigheter enligt första stycket som innehavaren

av en produktionsanläggning har prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 2 § 12 mom. i den gamla ellagen.

I denna paragraf behandlas nättariffer vid småskalig elproduktion.

Med småskalig elproduktion avses en elproduktionsanläggning som

kan leverera en effekt om högst 1 500 kilowatt.

Regleringen i första stycket innebär att en innehavare av en småskalig

produktionsanläggning bara skall betala en viss del av avgiften enligt

nättariffen för överföringen på nätet, nämligen den del av avgiften som

motsvarar den årliga kostnaden för mätning och rapportering på

koncessionshavarens nät. Härmed avses alltså inte kostnaden för mätning

och rapportering i just anläggningsinnehavarens inmatningspunkt utan de

totala kostnaderna för all mätning och rapportering på ledningsnätet. Den

del av avgiften enligt nättariffen som motsvarar dessa kostnader skall

alltså betalas av anläggningens innehavare. Den del som han inte behöver

betala är framför allt den del som motsvarar de totala kostnaderna för

själva överföringen på nätet.

Han skall dessutom, enligt huvudregeln i 3 kap. 7 §, betala en eng-

ångsavgift för anslutning, som alltså utgår då anläggningen ansluts till

nätet. I begreppet anslutning ingår också, enligt 1 kap. 4 §, återinkopp-

ling av en befintlig anläggning och höjning av den avtalade effekten i

inmatningspunkten.

Slutligen skall han, enligt huvudregeln i 3 kap. 14 §, betala kostnaden

för mätaren med tillhörande insamlingsutrustning och dess installation i

inmatningspunkten.

Det förekommer ibland att flera sådana elproduktionsanläggningar

installeras som en grupp, exempelvis flera vindkraftverk tillsammans. All

el som produceras i dessa anläggningar matas in på ledningsnätet i en

gemensam inmatningspunkt. Enligt definitionen i 1 kap. 2 § är därmed

alla anläggningarna att bedöma som en och samma anläggning med

därav följande högre inmatningseffekt. Anläggningarna skulle därmed

inte omfattas av bestämmelsen i denna paragraf. Enligt andra stycket

skall dock i detta fall varje anläggning betraktas som en separat an-

läggning.

I tredje stycket föreskrivs att tvister om anläggningsinnehavarens

tariffvillkor prövas av nätmyndigheten. Normalt kan inte en enskild kund

få sin tariff prövad av nätmyndigheten annat än inom ramen för

nätmyndighetens tillsyn, vilket har framhållits i kommentaren till 3 kap.

9 §. De kunder som berörs av förevarande paragraf har dock rätt till

individuell prövning av sin nättariff. Skälet för detta är att dessa kunders

nättariff är individuellt utformad och alltså gäller bara för den enskilde

kunden.

Rätt till uppgifter om nättariffer m.m.

11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål

lämna skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en

upplysning om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning

enligt sista stycket.

Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och

andra styckena prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 2 § 7 mom. sjunde och åttonde styckena i den

gamla ellagen.

Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för koncessionsha-

varen att lämna uppgifter av olika slag.

Nättariffer skall vara öppna och tillgängliga för alla som önskar ta del

av dem. Uppgifterna skall finnas i skriftlig form och de skall lämnas ut

utan dröjsmål, vilket stadgas i första stycket.

När uppgiften gäller villkor för ny anslutning finns inte alltid en färdig

nättariff att hänvisa till. För att ta fram sådana individuella uppgifter

behöver koncessionshavaren längre tid. Det räcker därför i dessa fall,

enligt andra stycket, om uppgiften lämnas inom skälig tid. Vad som är

skälig tid får bedömas från fall till fall.

Koncessionshavaren skall i den skriftliga uppgiften också upplysa om

möjligheten att göra begära prövning hos nätmyndigheten enligt sista

stycket.

Enligt tredje stycket prövas tvister om koncessionshavarens

skyldigheter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. En tvist kan röra,

inte bara informationsskyldigheten som sådan, utan också innehållet i

den information som lämnas.

5 kap. Leveranskoncession

Allmänt om leveranskoncession

1 § Inom ett område som omfattas av nätkoncession för område

enligt 2 kap. får inte levererans av el äga rum till anläggningar som

är anslutna till det ledningsnät som omfattas av nätkoncessionen

utan tillstånd (leveranskoncession) av regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Leveranskoncession

krävs dock inte för leverans i de fall som anges i 10 §.

Paragrafen motsvarar 6 § första och andra styckena elhandelslagen.

I denna och följande paragrafer behandlas ett koncessionssystem för

leverans av el inom område som omfattas av nätkoncession för område

enligt 2 kap. Koncessionskravet omfattar alltså bara leverans, dvs.

försäljning av el och berör alltså inte överföringen (nätverksamheten).

Enligt huvudregeln krävs det leveranskoncession för att få leverera el

till anläggningar som är anslutna till det ledningsnät vilket omfattas av

nätkoncessionen, dvs. i praktiken det lokala nätet. Utanför kravet på

leveranskoncession ligger därmed leverans till anläggningar som är

anslutna till en regionledning, vilken ju omfattas av en nätkoncession för

linje.

Kravet på leveranskoncession gäller inte heller i fall som anges i 10 §.

Enligt den paragrafen kan en elanvändare efter viss uppsägningstid köpa

el av någon annan än koncessionshavaren. För leverans till sådana

elanvändare krävs inte leveranskoncession.

2 § En leveranskoncession skall omfatta ett eller flera områden som

omfattas av nätkoncession för område (leveransområde).

För varje leveransområde får endast en leveranskoncession

meddelas.

Paragrafen motsvarar 6 § tredje och fjärde styckena elhandelslagen.

I första stycket behandlas det geografiska området för en leveranskon-

cession (leveransområde). Över hela Sverige förekommer idag ett stort

antal områden som omfattas av nätkoncession för område. Dessa har

bildats under olika tidsskeden efter hand som nya områden har elektrifie-

rats. I många fall har ett och samma företag ett antal sådana koncessioner

som ligger i närheten av varandra och där kostnadsstrukturen är likartad.

I sådana fall kan det vara rationellt att en leveranskoncession täcker flera

nätkoncessioner för område. Att bilda leveransområden som består av

flera nätkoncessioner för område blir därmed aktuellt främst i sådana fall

då ett och samma företag innehar flera sådana koncessioner.

I andra stycket anges att endast en leveranskoncession per område får

meddelas. Detta innebär att koncessionshavaren får ensamrätt till el-

leveranser inom leveransområdet med de undantag som anges i 10 §.

Denna ensamrätt motsvaras av en skyldighet att leverera el till

elanvändare inom leveransområdet i enlighet med bestämmelserna i 7 §.

Förutsättningar för meddelande av leveranskoncession

3 § Leveranskoncession får beviljas endast den som från allmän

synpunkt är lämplig att leverera el inom leveransområdet.

Paragrafen motsvarar 7 § första stycket elhandelslagen.

I paragrafen sägs att endast den får beviljas leveranskoncession som

från allmän synpunkt bedöms lämplig att leverera el inom området. Som

redogjorts för under 2 § får endast en leveranskoncession meddelas inom

ett leveransområde. Detta innebär att prövningsmyndigheten bland dem

som söker en sådan koncession bör utse den som är mest lämplig för

uppgiften.

I bedömningen skall vägas in sökandens allmänna kompetens och ut-

formningen av den organisation som skall bedriva verksamheten samt att

sökanden är lämplig att ha hand om uppgiften just i det begärda området.

Den som får leveranskoncession blir skyldig att bedriva verksamheten

skilt från nätverksamheten eftersom det i 3 kap. 1 § har uppställts krav på

att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte får bedriva

produktion av och handel med el.

Vid en eventuell förnyelse av koncessionen bör i bedömningen vägas

in sökandens tidigare agerande som innehavare av leveranskoncession,

varvid dennes relationer till elanvändarna i området bör tillskrivas

särskild betydelse.

Leveranskoncessions giltighetstid

4 § En leveranskoncession skall meddelas för bestämd tid, högst fem

år.

Paragrafen motsvarar 7 § andra stycket elhandelslagen.

I paragrafen anges att en leveranskoncession skall meddelas för

bestämd tid, högst fem år. Då systemet med leveranskoncession infördes

angavs att systemet endast var avsett som ett temporärt system, varför det

var viktigt att giltighetstiden för alla koncessioner löper ut samtidigt för

att underlätta en eventuell avveckling av koncessionssystemet om en

utvärdering inför en förnyelse av koncessionerna visar att systemet inte

längre behövs. Därför bör koncessionstiden i alla ärenden bestämmas så

att den löper ut fem år efter systemets införande.

Ändring av gränser för leveransområde

5 § Gränserna för ett leveransområde får ändras av

nätmyndigheten, om det behövs för ändamålsenlig leverans och det

kan ske utan synnerlig olägenhet för koncessionshavaren.

Paragrafen motsvarar 8 § elhandelslagen.

I 2 kap. 12 § finns en bestämmelse av motsvarande innehåll vad gäller

ändring av gränser för nätkoncession för område.

Även när det gäller ett leveransområde kan det finnas behov av att

under koncessionens giltighetstid kunna ändra gränserna för området.

Syftet med gränsändringen skall vara att åstadkomma en mer

ändamålsenlig leveransverksamhet. Ett tänkbart fall då en sådan ändring

kan behöva göras är när gränserna för en nätkoncession för område

ändrats. I ett sådant fall kan det för en ändamålsenlig leverans vara

nödvändigt att leveransområdet justeras i motsvarande mån.

Överlåtelse av leveranskoncession

6 § En leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av rege-

ringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Vid

prövning av en ansökan om överlåtelse av leveranskoncession skall

3 § tillämpas.

Paragrafen motsvarar 7 § tredje stycket elhandelslagen.

I paragrafen finns bestämmelser om att leveranskoncession inte får

överlåtas utan tillstånd.

Vid tillståndsprövningen skall den nye innehavarens lämplighet prövas

på samma sätt som vid ansökan om ny koncession.

Leveransskyldighet

7 § En innehavare av leveranskoncession är skyldig att leverera el

för normala förbrukningsändamål åt var och en inom leveran-

sområdet, om inte annat följer av 9 §.

Leveransskyldighet föreligger inte gentemot sådana elanvändare

till vilka annan leverantör än innehavaren av leveranskoncession får

leverera el enligt 10 § andra eller tredje stycket.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna

paragraf prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 9 § första och tredje styckena elhandelslagen.

I första stycket anges den grundläggande skyldigheten för koncessions-

havaren, nämligen att leverera el för normala förbrukningsändamål till

alla elanvändare inom leveransområdet. Skyldigheten omfattar bara

leveransen av elen. Det är nätinnehavaren som är skyldig att mot skälig

ersättning upplåta sitt nät för överföring av denna el.

Eftersom bara en leveranskoncession får meddelas i varje leveransom-

råde motsvaras koncessionshavarens leveransskyldighet också av en

ensamrätt att leverera till de elanvändare som omfattas av

leveransskyldigheten inom området.

Leveransskyldigheten är inte oinskränkt utan gäller bara för normala

förbrukningsändamål. Innebörden av begreppet normala för-

brukningsändamål måste bedömas för varje förbrukarkategori för sig.

Dessutom gäller inte leveransskyldigheten i de fall som nämns i 9 §,

vartill en hänvisning görs i slutet av detta stycke.

I andra stycket anges ytterligare ett viktigt undantag från leverans-

skyldigheten. Det utgörs av sådana elanvändare som nämns i 10 §. Enligt

denna paragraf har en elanvändare rätt att, efter viss uppsägningstid, köpa

el från annan än innehavaren av leveranskoncessionen. Gentemot sådana

elanvändare föreligger naturligtvis ingen leveransskyldighet.

Enligt tredje stycket prövas tvister om koncessionshavarens

skyldigheter enligt denna paragraf av nätmyndigheten. Sådana tvister

kommer främst att avse om leveransskyldighet föreligger eller ej. Tvister

kan exempelvis uppkomma vid tolkning av begreppet "normala

förbrukningsändamål".

8 § En elanvändare inom leveransområdet som köper el från någon

annan än innehavaren av leveranskoncession men som i stället vill

köpa el för normala förbrukningsändamål från denne, har rätt till

det, om elanvändaren gjort anmälan om detta till

koncessionshavaren minst en månad innan leveransen skall

påbörjas.

Paragrafen motsvarar 12 § tredje stycket elhandelslagen.

I paragrafen behandlas vad som skall gälla för en elanvändare som

med stöd av 10 § köper sin el från annan än koncessionshavaren men

som vill återgå till att få sina leveranser från koncessionshavaren.

Elanvändaren skall ha rätt till detta en månad efter det att han gjort

anmälan till koncessionshavaren.

Detta innebär således att koncessionshavarens leveransskyldighet

enligt 7 § blir gällande en månad efter en sådan anmälan.

Undantag från leveransskyldighet

9 § En innehavare av leveranskoncession är inte skyldig att inom ett

område där fjärrvärme eller naturgas distribueras eller avses bli dis-

tribuerad, leverera el för värmeförsörjning av en byggnad, om elen

är avsedd för värmeförsörjning på något annat sätt än med värme-

pump. Detsamma gäller om elen är avsedd för en värmepump och

kommunfullmäktige har antagit riktlinjer om att värmepumpar inte

bör förekomma inom området. Koncessionshavaren är dock skyldig

att leverera el, om värmeförsörjningen av byggnaden med större

fördel kan tillgodoses med el än med det för området gemensamma

systemet. Om el har börjat levereras till en värmepump innan

fullmäktige antog riktlinjerna, kvarstår skyldigheten att leverera så

länge värmepumpen är i bruk.

Paragrafen motsvarar 9 § andra stycket elhandelslagen. En kommentar

till bestämmelsen finns i regeringens proposition 1993/94:162 s. 171.

Rätt för andra leverantörer att leverera el

10 § Andra leverantörer än innehavaren av leveranskoncession får

inom leveransområdet leverera el för ändamål som inte omfattas av

leveransskyldigheten enligt 7 § första stycket eller 9 §.

En sådan leverantör får inom leveransområdet också leverera el

till elanvändare som skriftligen gjort anmälan om det till

koncessionshavaren minst sex månader innan leveransen påbörjas.

En elanvändare som har ett avtal med koncessionshavaren om

leverans av el med en reglerad uppsägningstid som är längre än sex

månader eller som är tidsbestämt får dock inte köpa el av någon

annan än koncessionshavaren förrän avtalet har upphört att gälla. I

ett sådant fall krävs ingen anmälan enligt andra stycket.

En elanvändare som avser att köpa el från en annan leverantör än

innehavaren av leveranskoncession skall anmäla det till innehavaren

av nätkoncession för området minst sex månader innan bytet av

leverantör avses äga rum.

Tvister om rätt att leverera el inom ett leveransområde prövas av

nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 12 § första och andra styckena elhandelslagen.

I denna paragraf regleras bl.a. rätten för andra än innehavaren av leve-

ranskoncession att leverera el till elanvändare inom leveransområdet.

Den stora skillnaden för en elanvändare mellan att köpa sin el från

koncessionshavaren och att köpa den från någon annan elleverantör är

kravet på mätning av den förbrukade elen. För de elanvändare som köper

sin el från koncessionshavaren räcker det med en mer schablonartad

mätning och därmed en tämligen billig mätare. Den elanvändare som

väljer att köpa sin el från någon annan leverantör än koncessionshavaren

omfattas däremot av huvudregeln om mätning, dvs. mätning med ganska

stor noggrannhet över tiden. Denna noggranna mätning kräver en

betydligt mer avancerad mätare som därmed också är avsevärt dyrare.

Den elanvändare som sålunda byter leverantör får därmed finna sig i att

nätinnehavaren installerar en avancerad och därmed dyrbar mätare i hans

uttagspunkt och elanvändare blir också tvungen att ersätta

nätinnehavaren för detta.

Av första stycket framgår till en början att vem som helst får leverera

el för andra ändamål än de som omfattas av leveransskyldigheten enligt 7

§ första stycket och 9 §. Denna skyldighet omfattar bara normala

förbrukningsändamål. Om en elanvändare vill ha el för något annat

ändamål får han köpa den från vem han vill. Det måste då vara klarlagt

att hans köp av el faller utanför ramen för normala förbrukningsändamål.

Detta sker antingen genom att koncessionshavaren medger att det

planerade köpet inte omfattas av hans leveransskyldighet eller att frågan

har avgjorts av nätmyndigheten.

Dessutom omfattar inte leveransskyldigheten, under de förutsättningar

som anges i 9 §, el för uppvärmningsändamål. De elanvändare som

berörs av denna bestämmelse får i dag sin värmeförsörjning vad gäller

byggnader via fjärrvärme eller naturgas. De kommer i fortsättningen att

kunna välja el för sin värmeförsörjning och därvid fritt välja elleverantör.

I andra stycket föreskrivs om möjlighet för elanvändare som omfattas

av leveransskyldigheten att byta elleverantör. För sådant byte krävs att

elanvändaren gör anmälan om detta till koncessionshavaren minst sex

månader i förväg. Skälet till detta är att koncessionshavaren måste få

rimlig tid att anpassa sin verksamhet till ändrade förhållanden.

I de allra flesta fall har den tidigare innehavaren av områdeskoncession

fått den nya leveranskoncessionen. I många fall har elanvändare haft

leveransavtal med den tidigare innehavaren av områdeskoncessionen.

Dessa avtal blev inte ogiltiga i och med övergången till ett system med

leveranskoncession. Därför föreskrivs i tredje stycket att elanvändare

med sådana avtal, som är tidsbegränsade eller har reglerad

uppsägningstid, inte får byta elleverantör förrän avtalet har upphört att

gälla. I sådana fall behövs ingen uppsägning utan koncessionshavaren får

anses känna till att avtalet håller på att löpa ut.

Om ett sådant avtal däremot saknar bestämmelse om giltighetstid eller

uppsägning och alltså gäller tills vidare måste dock elanvändaren ha

möjlighet att någon gång byta elleverantör. För en sådan elanvändare

gäller därför huvudregeln om sex månaders uppsägningstid.

En elanvändare som avser att köpa el från en annan leverantör än

innehavaren av leveranskoncession skall, enligt fjärde stycket, anmäla

leverantörsbytet till innehavaren av nätkoncession för området minst sex

månader i förväg. Skälet till detta är att nätinnehavaren i denna situation

måste installera en ny, avancerad mätare i elanvändarens uttagspunkt.

Denna fråga behandlas i författningskommentaren till 3 kap. 11 §.

Tvister om rätt att leverera el inom ett leveransområde prövas, enligt

femte stycket, av nätmyndigheten. En sådan tvist gäller i praktiken om en

elanvändare är tvungen att köpa sin el från koncessionshavaren eller om

han har rätt anlita en annan elleverantör. En sådan tvist måste kunna

lösas. Annars riskerar elanvändaren att bli debiterad sin elkonsumtion

från flera leverantörer.

Inköpsskyldighet

11 § Innehavare av leveranskoncession är skyldig att, om det inte

finns särskilda skäl till undantag, köpa el från en

produktionsanläggning som är belägen inom leveransområdet och

kan leverera en effekt om högst 1 500 kilowatt. Om flera sådana

anläggningar, som är belägna i närheten av varandra, gemensamt

matar in el på ledningsnätet, skall anläggningarna betraktas som

separata anläggningar vid tillämpningen av denna paragraf.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 9 § fjärde stycket elhandelslagen.

Enligt huvudregeln i första stycket är koncessionshavaren skyldig att

köpa el från elproduktionsanläggningar inom leveransområdet som kan

leverera en effekt om högst 1 500 kilowatt. Det förekommer ibland att

flera sådana elproduktionsanläggningar installeras som en grupp,

exempelvis flera vindkraftverk tillsammans. All el som produceras i

dessa anläggningar matas in på ledningsnätet i en gemensam

inmatningspunkt. Enligt definitionen i 1 kap. 2 § är därmed alla

anläggningarna att bedöma som en och samma anläggning med därav

följande högre inmatningseffekt. Anläggningarna skulle därmed inte

omfattas av bestämmelsen i denna paragraf. Enligt andra meningen skall

dock i detta fall varje anläggning betraktas som en separat anläggning.

Skyldigheten att köpa el skall inte gälla om det finns särskilda skäl till

undantag. Avsikten är att denna undantagsbestämmelse skall tillämpas

restriktivt. Om inköp av el från en lokal produktionsanläggning skulle

innebära att överföringen på nätet hindras eller allvarligt försvåras eller

om det i något sällsynt fall skulle visa sig att koncessionshavaren inte har

så stor försäljningsvolym att han kan avsätta den el som produceras från

sådana elproduktionsanläggningar inom området får särskilda skäl anses

föreligga.

Elpris

12 § Priset för el som levereras till elanvändare som har rätt till

leverans enligt 7 § och för el som köps från en

produktionsanläggning enligt 11 § skall vara skäligt.

Paragrafen motsvarar 10 § elhandelslagen och har sin motsvarighet i

4 kap. 10 §.

En stor skillnad mot sistnämnda bestämmelse är dock att denna

paragraf avser skäligheten av priset för leverans eller inköp av el medan

skälighetsbedömningen enligt 4 kap. 10 § avser pris och övriga villkor

som rör överföring av el. Den bedömningen görs gentemot innehavaren

av nätkoncession.

Skälighetsbedömningen av priset på el till elanvändaren får ske utifrån

en helhetsbedömning i det enskilda fallet. För hushållskunder och andra

mindre kunder förutsätts att koncessionshavaren tar fram någon form av

tariff. Vid skälighetsbedömningen bör, i den mån tillgång härtill finns,

jämförelse ske med priser inom andra leveransområden. En utgångspunkt

bör vidare vara det pris för vilket elen har köpts eller hade kunnat köpas

för vid tillfället för kontraktstecknandet. Ett annat alternativ kan vara vad

det kostat att producera elen. Därutöver tillkommer ett rimligt påslag för

övriga kostnader som koncessionshavaren har i sin verksamhet ävensom

ett skäligt vinstpåslag.

Skälighetsbedömningen vad gäller priset för inköpt el från små elpro-

duktionsanläggningar bör baseras på koncessionshavarens genomsnittliga

försäljningsintäkter per kWh över året minskat med avdrag för skäliga

administrationskostnader m.m. samt skälig vinstmarginal.

Enligt elhandelslagen fick prövning av priset på el levererad från eller

inköpt av innehavare av leveranskoncession ske endast på begäran, dvs.

myndigheten fick inte agera på eget intiativ. Den regleringen har nu

tagits bort. Detta innebär att övervakningen av efterlevnaden av denna

paragraf numera ingår i nätmyndighetens normala tillsynsarbete. Skälen

för detta har behandlats i avsnitt 15.1.

Regleringen i denna paragraf omfattar bara leverans och inköp av el

inom ramen för koncessionshavarens leverans- respektive

inköpsskyldighet. För de leveranser och inköp som koncessionshavaren

gör på den öppna elmarknaden råder naturligtvis fri prissättning.

6 kap. Utlandshandel

1 § Den som ingår avtal som medför att import eller export av el

kommer att pågå under en tid av minst sex månader skall göra

anmälan om avtalet till den myndighet som regeringen bestämmer.

Sådan anmälan skall göras inom en månad från det att avtalet

ingicks.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om anmälningsskyldigheten.

Paragrafen motsvarar 2 § elhandelslagen.

I första stycket upptas bestämmelser om att mera långsiktiga import-

och exportkontrakt skall anmälas till en av regeringen utsedd myndighet.

Utlandshandel med el är inte underkastad något tillståndskrav.

Däremot har det ansetts viktigt att import- och exportkontrakt av mera

långsiktig karaktär är allmänt kända. Härigenom kan man nämligen få

information om utvecklingen av utlandshandeln.

Anmälningsskyldigheten är alltså inte knuten till den som producerar

eller använder elen, utan till den som begär överföring till eller från

Sverige. Skyldigheten är inte heller knuten till produktion eller

användning av elen i Sverige. Den som t.ex. köper el i Norge och säljer

den i Sverige skall anmäla importen även om köparen i sin tur säljer elen

vidare till Tyskland.

För anmälningsskyldighet krävs att avtalet skall avse export eller

import under minst sex månader. Antingen kan den bestämda avtalstiden

vara minst sex månader eller kan den enligt avtalets bestämmelser

förlängas till minst sex månader. Det saknar betydelse för skyldigheten

att anmäla om förlängningsklausulen är skriftlig eller muntlig. Ett

tremånaderskontrakt skall alltså anmälas om parterna träffat muntlig

överenskommelse om tre månaders förlängning.

Anmälningsskyldigheten inträder då överenskommelsen om förlängning

ingås och omfattar då hela avtalstiden.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i andra stycket har rege-

ringen utfärdat närmare föreskrifter om innehållet i en anmälan i 15 §

elförordningen (1994:1250).

7 kap. Kommunala elföretag

1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§

kommunallagen (1991:900) får, utan hinder av bestämmelsen i

2 kap. 1 § kommunallagen om anknytning till kommunens område

eller dess medlemmar, utanför kommunens område bedriva

1. produktion av och handel med el samt därmed

sammanhängande verksamhet, eller

2. nätverksamhet i geografisk närhet till företagets nätverksamhet

inom kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig nätverksamhet.

Paragrafen motsvarar 4 § elhandelslagen.

I denna paragraf avhandlas undantag från den kommunala

lokaliseringsprincipen. Sådant undantag blir tillåtet i två fall. Det första

fallet utgörs av produktion av och handel med el samt därmed

sammanhängande verksamhet. Med det sistnämnda avses exempelvis

konsultverksamhet med inriktning på energihushållning och

entreprenadverksamhet med anknytning till elproduktionen.

Det andra fallet avser nätverksamhet. I motsats till det första fallet får

nätverksamhet utanför kommungränsen inte bedrivas var som helst i

landet utan det bör finnas ett klart samband med företagets nätverk-

samhet i den egna kommunen. Syftet måste vara att uppnå en

ändamålsenlig nätverksamhet genom att bilda rationella kon-

cessionsområden. Företagets nätverksamhet utanför kommunen skall

därför ha geografisk närhet till den egna nätverksamheten inom

kommunen. Detta innebär inte att koncessionsområdena måste direkt

gränsa till varandra. Det bör dock inte vara tillåtet att etablera

nätverksamhet i skilda delar av landet.

En förutsättning för att undantag från lokaliseringsprincipen skall vara

tillåten är i båda fallen att verksamheten bedrivs i en egen juridisk

person, dvs. det är inte tillåtet att bedriva verksamheten i ett kommunalt

verk.

2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§

kommunallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i

1 § 1 eller distribution av fjärrvärme eller naturgas, skall

verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt.

Detta gäller dock inte företag som bedriver distribution av

fjärrvärme eller naturgas i ett område där nätmyndigheten har

meddelat ett förbud enligt punkten 4 i övergångsbestämmelserna till

lagen (1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar i deras lydelse enligt lagen

(1994:1801) om ändring i nämnda lag.

Paragrafen motsvarar 5 § elhandelslagen.

En kommun som bedriver produktion av och handel med el eller dis-

tribution av fjärrvärme eller naturgas kan välja att bedriva verksamheten i

ett kommunalt verk eller i en fristående juridisk person, vanligen ett

aktiebolag. Om verksformen väljs måste verksamheten bedrivas med

iakttagande av gällande kommunala principer. Om kommunen däremot

väljer bolagsformen för denna verksamhet måste denna, enligt

förevarande paragraf, bedrivas på affärsmässig grund. Detta innebär att

självkostnads- och likställighetsprinciperna inte får tillämpas.

Möjligheten att välja mellan verksform och bolagsform finns bara då

verksamheten bedrivs med iakttagande av lokaliseringsprincipen. Om

kommunen vill bedriva produktion av och handel med el utan att vara

bunden av lokaliseringsprincipen måste, enligt föregående paragraf,

bolagsformen väljas.

Att verksamheten "skall" bedrivas på affärsmässig grund innebär

främst att företaget skall tillämpa ett affärsmässigt beteende och en

korrekt prissättning. En viss vinstmarginal skall inräknas i priset, om inte

annat undantagsvis är särskilt motiverat. De villkor som gäller för det

privata näringslivets affärsdrivande verksamhet skall alltså vara

vägledande.

Den verksamhet som skall bedrivas på affärsmässig grund skall

redovisas särskilt. Kravet på särredovisning avser den samlade

verksamheten som bedrivs på affärsmässig grund. Om ett företag driver

både produktion av och handel med el samt distribution av fjärrvärme

eller naturgas får dessa verksamheter alltså redovisas tillsammans.

Ett undantag från paragrafens föreskrifter anges i sista meningen.

Undantaget gäller företag som bedriver distribution av fjärrvärme eller

naturgas i områden där nätmyndigheten har meddelat ett i paragraftexten

angivet förbud. Företag som bedriver verksamhet i sådana områden

måste alltså iaktta sedvanliga kommunala principer.

8 kap. Systemansvar och balansansvar

Systemansvar

1 § Den myndighet som regeringen utser skall ha systemansvaret för

el.

Med systemansvar för el avses det övergripande ansvaret för att

elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom

hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion

och förbrukning av el.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i

den mån det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella

elsystemet, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller

besiktning samt andra föreskrifter som angår elektriska anlägg-

ningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar,

elektrisk materiel eller elektriska installationer.

Paragrafen motsvarar 15 a § första och andra styckena samt delvis 15 § i

den gamla ellagen. Tredje stycket motsvarar 11 kap. 7 § i utredningens

förslag.

I denna paragraf behandlas systemansvaret för el.

Enligt första stycket skall regeringen utse en myndighet som skall ha

detta ansvar. Med stöd av motsvarande bestämmelse i den gamla ellagen

har regeringen utsett Affärsverket svenska kraftnät att ha systemansvaret

för el. Detta framgår av 1 § förordningen (1994:1806) om systemansvaret

för elektrisk ström.

I andra stycket definieras begreppet systemansvar för el. Med detta

avses det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar

driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt

upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el.

Denna balans är nödvändig för att frekvensen skall kunna hållas på

nätet.

Systemansvaret omfattar hela det nationella elsystemet, dvs. stamnätet,

de regionala näten och de lokala näten samt till näten anslutna anlägg-

ningar för produktion eller nyttjande av el. Detta innebär dock inte att

den systemansvariga myndigheten i varje ögonblick skall svara för den

direkta driften av hela systemet. Detta uttrycks i lagtexten med att

ansvaret är övergripande. Myndigheten träffar i stället avtal med

aktörerna på elmarknaden, varigenom dessa åtar sig att svara för sin egen

balanshållning. I framtiden kan denna fråga också regleras i de avtal var-

igenom en produktionsanläggning ansluts till överföringssystemet.

Motsvarande avtal kan också ingås med stora elanvändare som är

anslutna eller kommer att bli anslutna till systemet.

Detta innebär alltså att balanshållningen primärt sköts av främst elpro-

ducenterna men även av de stora elanvändarna. Myndigheten har dock

hela tiden en samordnande och övervakande funktion. Först då elpro-

ducenternas egna insatser inte räcker till för att upprätthålla balansen,

t.ex. vid större störningar i driften, blir det dags för myndigheten att

agera operativt genom att besluta om igångsättning av störningsreserver-

na.

Som framgår av lagtexten gäller ansvaret för balanshållningen bara på

kort sikt. Detta kan också uttryckas så, att ansvaret omfattar den

momentana balanshållningen med hjälp av de produktionsresurser som

står till buds vid varje givet tillfälle. Om produktionskapacitet bortfaller

till följd av någon allvarlig störning i elproduktionen, är det inte

myndighetens ansvar att återställande av produktionskapaciteten sker

genom erforderliga reparationsarbeten. Detsamma gäller om en obalans

av mer permanent art uppstår, dvs. om produktionsresurserna inte

motsvarar konsumtionsbehovet. Det ingår alltså inte i systemansvaret att

avhjälpa en sådan brist, oavsett vad den beror på.

Inte bara den direkta produktionen och konsumtionen påverkar

balansen utan så gör också själva överföringssystemets kapacitet. På

stamnätet finns ett antal punkter, de s.k. snitten, som vid extrema överfö-

ringsförhållanden kan bli överbelastade. Detta innebär i praktiken ofta att

tillräckligt med el inte kan överföras från norra till södra Sverige. Den

samlade elkonsumtionen i södra delen av landet blir då större än den

samlade elproduktionen, som står till förfogande i den delen av landet.

För att att avhjälpa denna obalans krävs då att produktionen söder om det

överbelastade snittet ökas. Att så sker faller inom ramen för

systemansvaret.

I tredje stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att, om det behövs av hänsyn till driftsäkerheten

hos det nationella elsystemet, meddela föreskrifter om elektriska

anläggningar m.m. Produktionsanläggningar och nät som skall anslutas

till stamnätet måste uppfylla vissa tekniska och driftsäkerhetsmässiga

krav. Sådana förhållanden kan visserligen regleras i anslutningsavtal men

det kan också vara nödvändigt att utfärda närmare föreskrifter om vilka

krav som skall ställas på sådana anläggningar.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen bemyndigat Affärsverket svenska kraftnät att meddela sådana

föreskrifter. Detta framgår av 16 § förordningen (1994:1806) om

systemansvaret för elektrisk ström.

2 § Den systemansvariga myndigheten får, i den utsträckning det

behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra elproducenter

att, mot marknadsmässig ersättning, öka eller minska produktionen

av el.

Om systemansvaret inte kan utövas genom åtgärder som nämns i

första stycket, får den systemansvariga myndigheten, i den

utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret,

beordra innehavare av nätkoncession att begränsa eller avbryta

överföring av el till elanvändare. I den utsträckning systemansvaret

så medger skall begränsning och avbrytande av överföringen

genomföras så rättvist som möjligt. Därvid skall, i den utsträckning

det är möjligt, koncessionshavarens åtaganden beträffande

leveranssäkerhet beaktas.

Närmare föreskrifter om den systemansvariga myndighetens

befogenheter enligt första och andra styckena meddelas av

regeringen.

Första stycket motsvarar 15 a § tredje stycket i den gamla ellagen.

Som nämnts under föregående paragraf är avsikten att den

systemansvariga myndigheten skall träffa avtal med de stora

elproducenterna om balanshållningen. Om myndigheten inte skulle

kunna träffa tillfredsställande avtal med elproducenterna har regeringen,

med stöd av bemyndigandet i första stycket, möjlighet att utfärda

närmare föreskrifter som ger myndigheten befogenheter att beordra

elproducenterna att öka eller minska sin produktion. Med stöd av

motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen utfärdat

sådana föreskrifter i förordningen (1994:1806) om systemansvaret för

elektrisk ström.

En sådan ökning eller minskning av produktionen skall ge rätt till

marknadsmässig ersättning. Myndighetens beslut om ersättning kan,

enligt 13 kap. 5 §, överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

I vissa speciella fall, främst vid produktions- eller överföringsfel eller

vid extrem hög nätbelastning, kan det visa sig omöjligt att klara

balanshållningen genom ökad produktion. Den möjlighet som då återstår

är att minska konsumtionen, dvs. begränsa eller helt avbryta överföringen

av el inom vissa områden. Föreskrifter om detta finns i andra stycket.

Inledningsvis måste uppmärksammas att minskning av konsumtionen

inte är ett alternativ till ökning av produktionen vid balanshållningen.

Först då möjligheterna att upprätthålla balansen genom ökad produktion

är uttömda får minskning av konsumtionen tillgripas.

När sådan minskning genomförs måste ett antal kriterier iakttas. För

det första måste beaktas att syftet med minskningen är att upprätthålla

balansen för att avvärja störningar och avbrott i överföringen. Vid hastigt

uppkommande störningar, speciellt om de är av större omfattning,

medger inte tiden några överväganden om vilka hänsyn som skall tas vid

minskningen. Sådana hänsyn kan däremot tas då störningarna kan

förutses i bättre tid och då störningarna inte är så omfattande.

Det övergripande målet att upprätthålla balansen har den högsta

prioriteten, dvs. övriga kriterier får beaktas endast då dessa inte hotar det

övergripande målet.

När så är möjligt skall minskningen av konsumtionen genomföras så

rättvist som möjligt. I detta kriterium inbegrips framför allt s.k. roterande

bortkoppling, vilket innebär att överföringen avbryts under en begränsad

tidsperiod, exempelvis en timme, i ett visst område. Därefter återupptas

överföringen i området varvid överföringen avbryts på samma sätt i ett

annat område. Kriteriet innebär också att den roterande bortkopplingen

inte påbörjas i samma område varje gång utan att man försöker sprida

detta så mycket som möjligt.

Det är ganska vanligt att framför allt större elanvändare tecknar avtal

med koncessionshavaren om ökad leveranssäkerhet, dvs. färre avbrott än

normalt. Sådana avtal skall, om det är tekniskt möjligt, respekteras vid

minskning i konsumtionen.

Enligt tredje stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter i de

hänseenden som behandlas i paragrafen.

Regleringen har närmare berörts i avsnitt 11.

3 § Regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för elpro-

ducenter och elanvändare att till den systemansvariga myndigheten

lämna de uppgifter om produktion eller konsumtion av el som

behövs för utövandet av systemansvaret.

Paragrafen motsvarar 15 a § fjärde stycket i den gamla ellagen.

För att kunna fullgöra sitt systemansvar måste den systemansvariga

myndigheten få kännedom om hur mycket el som kommer att matas in på

och tas ut från överföringssystemet och även var och när detta kommer

att ske. Myndigheten behöver alltså information från de stora aktörerna

på elmarknaden.

I paragrafen bemyndigas därför regeringen att meddela föreskrifter i

nämnda hänseende.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen meddelat sådana föreskrifter i förordningen (1994:1806) om

systemansvaret för elektrisk ström.

Balansansvar

4 § En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt

(balansansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med

den myndighet som enligt 1 § skall ha systemansvaret för el.

En elanvändare som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som

har åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt.

Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper

sin el från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap.

Paragrafen motsvarar 13 § första - tredje styckena elhandelslagen.

I första stycket regleras varje elanvändares ansvar för att det för hans

uttagspunkt finns en balansansvarig. Därvid kan endast den komma i

fråga som har ingått avtal med den systemansvariga myndigheten, som är

Affärsverket svenska kraftnät (SvK). Den som vill åta sig balansansvar

kommer nämligen att få ingå ett avtal med SvK, där de grundläggande

förhållandena mellan parterna regleras. Innebörden i detta avtal är bland

annat att den balansansvarige, gentemot SvK, åtar sig det ekonomiska

ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som

förbrukas av de elanvändare för vilka han är balansansvarig. Varje

elanvändare måste alltså teckna ett leveranskontrakt med en elleverantör

som antingen själv åtar sig balansansvaret för uttagspunkten och har

ingått avtal med SvK som balansansvarig eller som i sin tur har

motsvarande avtal med en balansansvarig. Om elanvändaren själv har

ingått avtal med SvK som balansansvarig kan han dock själv åta sig

balansansvaret för uttagspunkten.

I andra stycket anges att varje elanvändare måste underrätta nätkon-

cessionshavaren om vem som är balansansvarig i hans uttagspunkt. Om

balansansvaret övergår på någon annan måste elanvändaren omedelbart

underrätta nätkoncessionshavaren om detta.

För närvarande köper de flesta elanvändare, som är anslutna till lokala

nät, sin el från innehavaren av leveranskoncession. Denne eller den som

levererar el till leveranskoncessionshavaren har därvid balansansvaret för

dessa elanvändare. I tredje stycket föreskrivs därför att dessa elanvändare

inte omfattas av bestämmelserna i första och andra styckena. Frågan om

balansansvaret i dessa elanvändares uttagspunkter regleras i stället i 5 §.

Om en sådan elanvändare byter leverantör och alltså börjar köpa sin el

från någon annan än leveranskoncessionshavaren åligger det

elanvändaren, i enlighet med huvudregeln i första och andra styckena, att

anmäla till nätkoncessionshavaren vem som i fortsättningen har balan-

sansvaret i hans uttagspunkt.

5 § Den som innehar en leveranskoncession skall hålla innehavaren

av nätkoncessionen underrättad om till vilka elanvändare inom

leveransområdet han levererar el samt vem som har åtagit sig

balansansvaret för hans egna inköp.

Paragrafen motsvarar 13 § fjärde stycket elhandelslagen.

I paragrafen anges att leveranskoncessionshavaren skall hålla nätkon-

cessionshavaren underrättad om till vilka elanvändare han levererar el

samt vem som har åtagit sig balansansvaret för hans inköp. Med denna

anmälan klargör leveranskoncessionshavaren i praktiken balansansvaret i

alla de uttagspunkter där han levererar el.

6 § Den som innehar en nätkoncession skall hålla den

systemansvariga myndigheten underrättad om de uppgifter som har

lämnats enligt 4 och 5 §§. Han skall dessutom hålla den

systemansvariga myndigheten underrättad om vem som har åtagit

sig balansansvaret för hans egna inköp.

Paragrafen motsvarar 13 § femte stycket elhandelslagen.

I paragrafen anges nätkoncessionhavarens anmälningsskyldighet

gentemot SvK. I praktiken kommer dessa rapporter att ange vilka

balansansvariga leverantörer som överför el på nätkoncessionshavarens

ledningsnät och, för varje leverantör, de uttagspunkter i vilka leveran-

tören har balansansvaret. Dessutom kommer rapporten att ange de

elanvändare som själva har balansansvaret. Så fort nätkoncessionshava-

ren får en anmälan om någon ändring i dessa förhållanden är han skyldig

att anmäla detta till SvK. Dessutom skall han hålla SvK underrättat om

vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp. Dessa inköp

gör nätkoncessionshavaren för att täcka nätförlusterna på det egna nätet.

9 kap. Skyddsåtgärder

1 § Elektriska anläggningar, elektriska anordningar avsedda att

anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska

installationer skall vara så beskaffade och placerade samt brukas på

sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot person- eller sakskada

eller störning i driften vid den egna anläggningen eller vid andra

elektriska anläggningar.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i

den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt, meddela föreskrifter

om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som

rör elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till

sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska

installationer.

Bestämmelsen i första stycket, som utgör den grundläggande föreskriften

vad avser elsäkerhet, saknar motsvarighet i den gamla ellagen. Den

innebär dock inga nyheter i förhållande till vad som redan gäller för

elektriska anläggningar.

Bestämmelsen gäller inte bara elektriska anläggningar utan också

elektriska anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar. En

elektrisk anordning kan beskrivas som den utrustning där man förbrukar

elen. En anordning är alltså för det mesta ansluten till en anläggning för

användning av el. Som exempel kan nämnas elektriska maskiner i

fabriker, elektriska lok och elektriska hamnkranar.

Bestämmelsen gäller dessutom elektriska installationer. Härmed avses

främst den samlade utrustningen i en anläggning för överföring eller

användning av el. Man syftar här framför allt på det sätt på vilken de

olika komponenterna i anläggningen har kopplats samman.

Slutligen omfattar bestämmelsen elektrisk materiel. Huvuddelen av all

elektrisk materiel kan indelas i två huvudgrupper nämligen dels de

enskilda beståndsdelarna i anläggningar, anordningar och installationer,

dels elektriska apparater såsom spisar, kylskåp, TV - apparater och

armaturer. Elektriska apparater faller också inom begreppet elektrisk

anordning eftersom man i en apparat förbrukar el. Av hävd brukar man

dock hänföra endast större föremål till begreppet anordning, såsom har

exemplifierats ovan.

Andra stycket motsvarar delvis 15 § i den gamla ellagen och 11 kap.

6 § i utredningens förslag.

Bestämmelsen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i närmare

angivna frågor i den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt. Med stöd

av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen ut-

färdat föreskrifter i förordningen (1957:601) om elektriska

starkströmsanläggningar, förordningen (1993:1068) om elektrisk

materiel och elinstallatörsförordningen (1990:806). I 1 kap. 2 § i den

första förordningen, 11 - 13 §§ i den andra förordningen och 8 § i den

tredje förordningen finns bemyndiganden för Elsäkerhetsverket att

utfärda föreskrifter i vissa angivna hänseenden.

Föreskrifterna i förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel har,

som nämnts, meddelats med stöd av ett bemyndigande i den gamla

ellagen. Föreskrifterna har sin grund i rådets direktiv 73/23/EEG av den

19 februari 1973 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om

elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser,

det s.k. lågspänningsdirektivet.

2 § Om en elektrisk anläggning genom inverkan på en redan

befintlig sådan anläggning kan vålla person- eller sakskada eller

störning i driften, svarar innehavaren av den förstnämnda

anläggningen för de åtgärder som behövs vid hans anläggning för att

förebygga sådan skada eller störning.

Vad som sägs i första stycket gäller också då en elektrisk

anläggning kan vålla sakskada genom inverkan på en redan befintlig

rörledning för transport av naturgas, för vilken det krävs koncession

enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar.

Första stycket motsvarar 5 § 1 mom. första stycket i den gamla ellagen.

Skador på person eller egendom från elektriska anläggningar kan

uppstå genom närverkan eller avståndsverkan. Som exempel på skador

genom närverkan kan nämnas att sak eller person kommer i kontakt med

en strömförande del av en anläggning eller att ström från en ledning med

högre spänning kommer in i ledning med lägre spänning på grund av

direktkontakt eller överslag. Skador genom avståndsverkan uppstår

genom variationer i de elektriska och magnetiska fälten runt en ledning.

En elektrisk ledning orsakar variationer i det elektriska fält som omger

ledningen. Om det finns en annan ledning inom detta elektriska fält

påverkas spänningen i denna ledning. En sådan störning kallas influens.

En elektrisk ledning orsakar också variationer i det magnetiska fält som

omger ledningen. Om det finns en annan ledning inom detta magnetiska

fält påverkas strömstyrkan i denna ledning. En sådan störning kallas

induktion. Influens uppträder normalt bara inom det allra närmaste om-

rådet kring en ledning medan induktion kan uppträda inom vidsträckta

områden runt ledningen.

I denna paragraf behandlas bara skador och störningar som uppstår

genom avståndsverkan. Bestämmelsen innebär att den som uppför en

elektrisk anläggning skall förebygga att driften i redan befintliga anlägg-

ningar, dvs. äldre anläggningar, inte störs genom inverkan från den nya

anläggningen. Skyldigheten föreligger dock inte bara i samband med

själva uppförandet utan den gäller allt framgent, dvs. innehavaren av en

yngre anläggning är alltid skyldig att vidta och vidmakthålla åtgärder till

skydd mot störningar i äldre anläggningar. Han är också skyldig att

förebygga störningar i sin egen anläggning från andra, äldre

anläggningar. Bestämmelsen bygger på den s.k. prioritetsprincipen, som

alltså innebär att innehavaren av en yngre anläggning skall vidta åtgärder

till skydd för äldre anläggningar.

Det är inte bara driftstörningar som skall förebyggas utan även person-

och sakskador. Det är då viktigt att uppmärksamma att det här endast

gäller skador som uppkommer till följd av inverkan på en anläggning

från en annan anläggning. Som exempel kan nämnas att genom influens

från anläggning A ökar spänningen i anläggning B och denna förhöjda

spänning leds från anläggning B in i en byggnad där person- och/eller

sakskador uppstår. Utmärkande för den typ av skador som omfattas av

bestämmelsen är att minst två elektriska anläggningar är inblandade i

händelseförloppet. Bestämmelsen i denna paragraf syftar till att avgöra

vilken anläggningsinnehavare som skall svara för skadan. Enligt priori-

tetsprincipen är det innehavaren av den yngre anläggningen som har detta

ansvar.

Utanför paragrafens tillämpningsområde faller person- och sakskador

som uppstår genom s.k. närverkan. Utmärkande för sådana skador är att

endast en anläggning är inblandad i händelseförloppet. Här råder alltså

ingen tvekan om vilken anläggningsinnehavare som är ansvarig.

Av paragrafens ordalydelse framgår att de åtgärder som den ansvarige

anläggningsinnehavaren svarar för skall vidtas i hans egen anläggning

och inte i de anläggningar som kan bli påverkade av hans anläggning.

I paragrafen anges att den ansvarige "svarar för" de åtgärder som

behövs. Med detta uttryck menas att den ansvarige är skyldig inte bara att

vidta åtgärderna utan också att bekosta dem.

Andra stycket är nytt i förhållande till den gamla ellagen och innebär

att skyldigheten att vidta skyddsåtgärder även gäller i förhållande till

koncessionspliktiga naturgasledningar. Bestämmelsen tar sikte på

korrosionsskador vid induktion. Sådana skador orsakas vid normal drift

av den elektriska anläggningen. Detta har kommenterats i avsnitt 12.2.

3 § Den som innehar en anläggning för starkström med en spänning

som överstiger 1 000 volt mellan fasledare där det vid enfasigt fel

kan uppkomma jordslutningsström med större styrka än 500

ampere, är, utöver vad som följer av 2 §, skyldig att iaktta följande.

Så snart han får kännedom om att en elektrisk anläggning för svag-

ström eller för starkström med en spänning av högst 1 000 volt

mellan fasledare tillkommit, svarar han för de åtgärder som behövs

vid hans anläggning för att förebygga skada eller störning.

Åtgärder som avses i första stycket skall vara ägnade att

förebygga att anläggningen genom inverkan på den andra

anläggningen genom induktion eller förhöjda markpotentialer

orsakar person- eller sakskada eller annan störning än ljudstörning.

Paragrafen motsvarar 5 § 1 mom. andra stycket i den gamla ellagen.

I denna paragraf, som innebär ett avsteg från prioritetsprincipen, ges

bestämmelser som omfattar anläggningar för högspänning. Sådana

anläggningar har vid normal drift inte påtagligt större inverkan på omgiv-

ningen än andra anläggningar. Om däremot fel uppstår kan deras in-

verkan bli både kraftig och vidsträckt. De anläggningar det här rör sig om

är i praktiken ledningar för överföring på längre sträckor, där spänningen

uppgår till flera hundra kV. Det gäller alltså ledningarna inom stamnätet

och vissa regionledningar. Om en sådan ledning brister och därmed får

kontakt med marken leds en s.k. jordslutningsström ner i marken. Denna

ström har en avsevärd styrka. Den orsakar induktion vilken på grund av

den kraftiga strömstyrkan kan sprida sig över stora områden med påföljd

att andra ledningar påverkas.

Därutöver uppstår s.k. förhöjda markpotentialer. Jordslutnings-

strömmen leds från den nedfallna ledningen genom marken till en

transformator. Vid felstället uppstår spänningssättningar som kan ha av-

sevärd utbredning på marken. Dessa förhöjda markpotentialer, dvs. spän-

ningssättningar, kan påverka andra ledningar med därav följande person-

och sakskador och kan också genom direktverkan vara farliga för männi-

skor och djur.

Bestämmelsen i första stycket innebär i korthet att innehavaren av en

starkströmsanläggning för högspänning alltid skall svara för

skyddsåtgärder utan hänsyn till prioritetsordningen under förutsättning

att den jordslutningsström som kan uppkomma vid enfasigt fel har en

större styrka än 500 ampere.

Skyldigheten att svara för skyddsåtgärder gäller dock inte i förhållande

till alla typer av anläggningar utan bara gentemot

svagströmsanläggningar och lågspänningsanläggningar. Sistnämnda

kategori utgörs av starkströmsanläggningar med en spänning av högst

1 000 volt mellan fasledare. I förhållande till andra högspännings-

anläggningar gäller alltså prioritetsprincipen.

Den ansvarige anläggningsinnehavaren är inte skyldig att ta reda på

vilka skyddsberättigade anläggningar som finns i hans närhet utan

skyldigheten inträder först då han får kännedom om sådana anläggningar.

I andra stycket anges de typer av skador och störningar som skall före-

byggas. Att influens inte nämns beror på att den bara uppträder i

omedelbar anslutning till ledningen även då fel uppstår. Inverkan genom

influens från dessa typer av anläggningar är alltså inte annorlunda än vid

andra typer av anläggningar, varför undantagsregeln i denna paragraf inte

omfattar inverkan genom influens.

4 § Om, i fall som avses i 3 §, innehavaren av en senare tillkommen

anläggning genom bristande planläggning av anläggningens

utförande eller på annat sätt har föranlett att kostnaden för

skyddsåtgärder blivit väsentligt högre än nödvändigt, svarar han för

merkostnaden.

Paragrafen motsvarar 5 § 2 mom. tredje stycket i den gamla ellagen men

saknar motsvarighet i utredningens förslag.

Enligt 3 § är innehavaren av vissa högspänningsanläggningar alltid

skyldig att vidta åtgärder till skydd mot skador och störningar vid såväl

äldre som yngre anläggningar. Detta betyder dock inte att innehavare av

yngre anläggningar är helt befriade från att vidta skyddsåtgärder i

samband med uppförande av den egna anläggningen. Vid den nya

anläggningen måste naturligtvis "normala" skyddsåtgärder vidtas. Dessa

bör vidtas efter samråd med innehavaren av högspänningsanläggningen

så att kostnaden för de skyddsåtgärder som denne behöver vidta kan

minimeras. Om innehavaren av den nya anläggningen underlåter detta

och därigenom föranleder att de erforderliga skyddsåtgärderna vid hög-

spänningsanläggningen blir väsentligt högre än nödvändigt får han själv

svara för denna merkostnad. Detta ansvar inträder bara om kostnaderna

blir väsentligt högre, varför bestämmelsen blir tillämplig först då

innehavaren av den nya anläggningen mera allvarligt har åsidosatt sina

skyldigheter i nämnda hänseende.

5 § Om en elektrisk anläggning flyttas eller ändras i fråga om

utförande eller drift och risken för skada eller störning därmed

ökar, skall frågan om skyldighet att svara för skyddsåtgärder som

föranleds av den ökade risken bedömas på samma sätt som om

anläggningen var ny.

Paragrafen motsvarar 5 § 1 mom. tredje stycket i den gamla ellagen och

4 § i utredningens förslag.

Om en äldre anläggning ändras på sätt som beskrivs i paragrafen blir

anläggningsinnehavaren gentemot yngre anläggning skyldig att svara för

de skyddsåtgärder som föranleds av ändringen. Innehavaren av den

yngre anläggningen svarar alltjämt för de skyddsåtgärder som behövdes

redan före ändringen.

6 § En elektrisk anläggning skall anses ha tillkommit då den togs i

bruk. Har olika delar av en anläggning tagits i bruk vid skilda

tidpunkter, skall varje sådan del vid tillämpning av detta kapitel

anses som en särskild anläggning.

Paragrafen motsvarar 5 § 1 mom. fjärde stycket i den gamla ellagen och

5 § i utredningens förslag.

Bestämmelsen har sin betydelse bl.a. för längre kraftledningar som ofta

byggs ut i etapper. Detta gäller inte bara själva ledningen utan även de

transformator- och kopplingsstationer som hör till ledningen.

7 § Om, i fall som avses i 2 och 3 §§, nödvändigt skydd kan uppnås

med bättre verkan eller till lägre kostnad genom någon åtgärd vid en

annan anläggning än den vars innehavare enligt 2 eller 3 § är skyldig

att svara för åtgärden, skall innehavaren av den förstnämnda

anläggningen, efter överenskommelse eller beslut av allmän domstol,

utföra åtgärden.

Den innehavare som utfört en åtgärd enligt första stycket har rätt

att av den som enligt 2 eller 3 § haft att svara för åtgärden få ersätt-

ning för de utgifter som varit nödvändiga för de utförda åtgärderna.

Om de utförda åtgärderna inneburit en fördel för anläggningen i

form av minskning av utgifterna för dess underhåll och drift eller

annan stadigvarande förbättring av driften, skall ersättningen

minskas i motsvarande mån.

Paragrafen motsvarar 5 § 2 mom. första och andra styckena i den gamla

ellagen och 6 § i utredningens förslag.

Bestämmelsen i första stycket innebär ett undantag från huvudregeln

om vid vilken anläggning erforderliga skyddsåtgärder skall vidtas.

Huvudregeln finns i 2 §, där ansvar enligt prioritetsprincipen föreskrivs,

och i 3 §, där ansvar för innehavare av vissa högspänningsanläggningar

föreskrivs. Undantaget innebär att de erforderliga åtgärderna kan vidtas

vid en annan anläggning än vid den enligt huvudregeln utpekade. Det bör

uppmärksammas att det någon gång kan vara lämpligast att vidta

åtgärderna vid en annan anläggning än den störande eller den störda

anläggningen. Även denna situation omfattas av bestämmelsen.

Om inte de inblandade parterna kan komma överens om vid vilken

anläggning åtgärderna skall vidtas får frågan lösas vid allmän domstol.

För att i möjligaste mån undvika tvister inför domstol finns det sedan

1960 en frivillig samarbetsnämnd, Telestörningsnämnden. Den har

karaktären av en partssammansatt skiljenämnd. Den har bl.a. till uppgift

att utfärda rekommendationer i ersättningsfrågor på detta område, vilka

publiceras i en serie, "Meddelande från Telestörningsnämnden".

I andra stycket finns en kostnadsregel. Bestämmelsen i första stycket

innebär bara en reglering av vid vilken anläggning de erforderliga

åtgärderna skall vidtas. Kostnadsansvaret ligger dock kvar på den som

enligt huvudregeln haft att svara för åtgärderna. Därför föreskrivs att han

skall ersätta innehavaren av den anläggning vid vilken åtgärderna

vidtagits. Ersättning utgår för de kostnader som varit nödvändiga för de

erforderliga åtgärderna. Om åtgärderna utförts på ett onödigt omfattande

eller dyrbart sätt får den ersättningsberättigade själv stå för

merkostnaderna.

Om de vidtagna åtgärderna medför minskade underhålls- och driftkost-

nader eller annan stadigvarande förbättring av driften vid den berörda an-

läggningen skall ersättningen minskas i motsvarande mån.

8 § Särskilda bestämmelser om elektromagnetisk kompatibilitet

finns i lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet.

Paragrafen motsvarar 7 § i utredningens förslag.

10 kap. Skadestånd

I detta kapitel ges vissa föreskrifter om skadestånd i samband med

elverksamhet. Föreskrifter ges bara då ellagens reglering innebär

avvikelser från sedvanliga skadeståndsrättsliga bestämmelser. I den mån

föreskrifter saknas gäller alltså dessa bestämmelser, främst

skadeståndslagens (1972:207) bestämmelser.

Ansvar för skada genom inverkan av el från starkströmsanläggning

1 § Har någon tillfogats person- eller sakskada genom inverkan av

el från en starkströmsanläggning, skall skadan, även om det inte

följer av allmänna skadeståndsbestämmelser, ersättas av

innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen senast

kommit.

Ansvar enligt första stycket gäller inte

1. den som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el

där generatorn har en märkeffekt om högst 50 kilovoltampere,

2. den som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för

användning av el och som tillförs el med en spänning av högst 250

volt mellan en ledare och jord eller, vid icke direkt jordat system,

mellan två ledare,

3. om skadan skett på en annan elektrisk anläggning eller en

rörledning för transport av naturgas, för vilken det krävs koncession

enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar, eller

4. om den elektriska anläggningen utgörs av en inrättning för

godsbefordran eller är avsedd för en sådan inrättnings behov och

skada uppkommit på egendom som har blivit mottagen för sådan

befordran.

Paragrafen motsvarar 4 § i den gamla ellagen.

I denna och följande paragrafer läggs skadeståndsansvaret på

innehavaren av en anläggning. Den som kräver skadestånd enligt lagen

kan i stället vända sig mot ägaren. Detta framgår av 7 § första stycket.

Den som kräver skadestånd kan alltså rikta sig mot endera av dessa två.

Förhållandet dem emellan regleras i 7 § andra stycket.

I första stycket ges huvudregeln om strikt skadeståndsansvar i stället

för ansvar vid vållande. Ansvaret omfattar person- och sakskador som

orsakats genom inverkan av el från en elektrisk starkströmsanläggning.

Vad som avses med en elektrisk anläggning framgår av 1 kap. 2 §.

Ansvaret gäller endast om elen kommer från en starkströmsanläggning. -

El från svagströmsanläggningar är enligt den gängse definitionen av

sådana anläggningar inte farliga för person eller egendom varför el som

härrör från sådana anläggningar inte kan orsaka person- eller sakskador.

Flertalet skador inträffar i direkt anslutning till en elektrisk

starkströmsanläggning. Någon kommer exempelvis i kontakt med en

nedfallen ledning och skadas av elen därifrån. Det kan också inträffa t.ex.

att en ledning faller ned och gör ett järnstaket strömförande eller att el

genom induktion tillförs en svagströmsanläggning och via den orsakar

person- eller sakskada. Det strikta ansvaret gäller i alla dessa och

liknande situationer.

Ansvaret åvilar innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken

elen senast kommit. Ansvaret har alltså utsträckts till att gälla innehavare

av alla elektriska starkströmsanläggningar, oavsett om anläggningen är

utrustad med en generator eller transformator eller ej. Det saknar i detta

sammanhang betydelse var elen alstrats och om den kommit in i

anläggningen avsiktligt genom vanlig leverans eller oavsiktligt på annat

sätt exempelvis genom överledning eller induktion.

I andra stycket anges fyra undantag från huvudregeln om strikt

skadeståndsansvar. Undantagsbestämmelsen innebär att sedvanliga

skadeståndsrättsliga regler, främst skadeståndslagens föreskrifter, blir

tillämpliga medan transporträttsliga regler gäller i det fjärde

undantagsfallet.

Enligt punkterna 1 och 2 undantas från det strikta ansvaret dels den

som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el där

generatorn har en märkeffekt om högst femtio kilovoltampere, dels den

som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för användning av

el och som tillförs el med en spänning av högst tvåhundrafemtio volt

mellan ledare och jord eller, vid icke direkt jordat system, mellan två

ledare. Vad gäller anläggningar som nämns i punkt 2 görs inte längre

någon åtskillnad mellan anläggningar inomhus och utomhus.

I detta sammanhang bör även regleringen i 1 kap. 2 § andra stycket

andra meningen uppmärksammas. Där anges att om det till en anläggning

som är avsedd för användning av el är anslutet en eller flera andra sådana

anläggningar och anläggningarna är i samme innehavares hand, skall an-

läggningarna betraktas som en och samma anläggning. Detta innebär

t.ex. att om någon av dessa anläggningar tillförs el med en spänning som

överstiger tvåhundrafemtio volt, gäller strikt ansvar för skada som

inträffar vid ansluten anläggning som tillförs el med en spänning av

högst tvåhundrafemtio volt.

Enligt tredje punkten gäller inte heller strikt ansvar om det är en annan

elektrisk anläggning eller en rörledning för transport av naturgas, för

vilken krävs koncession enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar,

som har skadats. Punkten motsvarar delvis 6 § i den gamla ellagen. De

bestämmelser rörande medvållande som finns i 6 § i den gamla ellagen

har inte förts över till den nya ellagen. I detta hänseende blir alltså

sedvanliga bestämmelser gällande, främst 6 kap. 1 § andra och tredje

styckena skadeståndslagen.

Det kan också förekomma att driften hos en elektrisk anläggning störs

på grund av inverkan av el från en annan sådan anläggning. Den frågan

regleras i 4 §.

Enligt fjärde punkten gäller inte heller strikt skadeståndsansvar om den

elektriska anläggningen utgörs av en inrättning för godsbefordran eller är

avsedd för en sådan inrättnings behov och skada uppkommit på egendom

som har blivit mottagen för sådan befordran. I detta fall blir främst

transporträttsliga bestämmelser gällande. Punkten motsvarar 13 § i den

gamla ellagen.

Produktansvar

2 § Om en skada orsakas av säkerhetsbrist i el som har satts i

omlopp från en elektrisk anläggning med egen generator eller

transformator är innehavaren, om inte annat följer av 3 §, skyldig

att betala skadestånd för personskada samt för sakskada på

egendom som till sin typ vanligen är avsedd för enskilt ändamål, om

den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomen

huvudsakligen för sådant ändamål.

Med säkerhetsbrist avses att elen inte är så säker som skäligen kan

förväntas.

Avtalsvillkor som inskränker skadeståndsskyldigheten är utan

verkan.

3 § Skadeståndsskyldig enligt 2 § är inte den som

1. visar att han inte har satt elen i omlopp i en näringsverksamhet,

2. gör sannolikt att säkerhetsbristen inte fanns när han satte elen i

omlopp,

3. visar att säkerhetsbristen beror på att elen måste stämma

överens med tvingande föreskrifter som har meddelats av en

myndighet, eller

4. visar att det på grundval av det vetenskapliga och tekniska

vetandet vid den tidpunkt då han satte elen i omlopp inte var möjligt

att upptäcka säkerhetsbristen.

Dessa paragrafer motsvarar 4 a och 4 b §§ i den gamla ellagen och

reglerar skadeståndsansvaret vid skador orsakade av el som har brister i

kvalitet. Bestämmelserna har sin grund i rådets direktiv /85/374/EEG av

den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra

författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister.

I direktivets artikel 1 föreskrivs att en tillverkare skall vara ansvarig

för skador som orsakas av en defekt i hans produkt. I artikel 2 definieras

produkt som en lös sak med vissa undantag. Enligt artikel 3 avses med

tillverkare främst den som framställt produkten. En produkt har, enligt

artikel 6, en säkerhetsbrist om den inte ger den säkerhet som en person

har rätt att vänta sig med hänsyn till alla omständigheter.

Direktivet införlivades med svensk rätt huvudsakligen genom

produktansvarslagen (1992:18), som trädde i kraft den 1 januari 1993.

Emellertid anges i artikel 2 sista meningen i direktivet att begreppet

"produkt" inbegriper elektricitet. Någon annan bestämmelse som

specifikt behandlar el finns inte i direktivet. Såvitt avser el införlivades

direktivet genom att 4 a och 4 b §§ infördes i ellagen med ikraftträdande

den 1 januari 1993. Dessa paragrafer ersätts nu med 2 § respektive 3 §.

I 2 § ges själva skadeståndsregeln, som innebär att strikt ansvar

föreligger för skada som orsakas av säkerhetsbrist i el. I motsats till

annan skadeståndsskyldighet som regleras i detta kapitel gäller denna

paragraf skador som orsakas av fel hos själva elen och inte fel som

orsakas av fel eller inverkan från en elektrisk anläggning. Vad som avses

med säkerhetsbrist anges i paragrafens andra stycke. Som exempel på fel

kan nämnas avvikelser i fråga om frekvens eller spänning hos elen.

Skadeståndsskyldighet gäller för personskada och viss angiven typ av

sakskada.

I 3 § finns vissa föreskrifter om undantag från skadestånds-

skyldigheten.

I den mån föreskrifter om produktansvar för el saknas i dessa

paragrafer gäller sedvanliga skadeståndsrättsliga bestämmelser.

Närmare kommentarer om produktansvaret för el finns i regeringens

proposition (prop. 1991/92:135) om produktansvar för skador orsakade

av elektrisk ström.

Skadestånd vid driftstörning

4 § Har driften vid en elektrisk anläggning störts genom inverkan

av el från en annan sådan anläggning och vållar störningen

personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, skall

innehavaren av sistnämnda anläggning ersätta skadan, om

störningen har uppstått till följd av uppsåt eller vårdslöshet från

hans sida.

Paragrafen motsvarar delvis 6 § i den gamla ellagen.

Har en elektrisk anläggning skadats genom inverkan av el från en

annan elektrisk anläggning skall, vilket framgår av 1 § andra stycket 3,

det strikta ansvaret enligt 1 § första stycket inte gälla. I stället får

sedvanliga skadeståndsrättsliga bestämmelser tillämpas, vilket i detta fall

innebär främst skadeståndslagens bestämmelser. Ersättning utgår alltså

för person- och sakskada samt för ren förmögenhetsskada genom brott.

Men även störning av driften vid en elektrisk anläggning kan ske genom

inverkan av el från en annan elektrisk anläggning. En sådan störning

orsakar normalt varken person- eller sakskador. Däremot orsakas ofta ren

förmögenhetsskada. Ersättning för sådan skada utgår inte enligt

skadeståndslagens bestämmelser utom i vissa fall som här saknar aktuali-

tet. Därför har den aktuella bestämmelsen tagits in i ellagen.

Om en störning skulle orsaka person- eller sakskada utgår ersättning

för detta enligt allmänna skadeståndsbestämmelser. För tydlighets skull

föreskrivs detta i paragrafen.

Skadelidandes medvållande

5 § Om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skada

som skall ersättas enligt 1 § första stycket eller 4 § gäller 6 kap. 1 §

skadeståndslagen (1972:207).

Skadestånd enligt 2 § jämkas efter vad som är skäligt, om vållande

på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Paragrafen motsvarar 7 § i den gamla ellagen.

Första stycket innebär att skadestånd som utgår enligt bestämmelsen

om strikt ansvar i 1 § första stycket kan jämkas vid medvållande från den

skadelidandes sida i enlighet med 6 kap. 1 § skadeståndslagen.

Bestämmelsen gäller både vid person- och sakskada. Därigenom innebär

bestämmelsen en ändring i förhållande till den gamla ellagen i fråga om

sakskada. Tidigare gällde vid sakskada att skadeståndsskyldighet förelåg

fullt ut eller inte alls beroende på graden av medvållande från den

skadelidandes sida. Skälen för ändringen har redovisats i avsnitt 13.6.

Även då ersättning för ren förmögenhetsskada enligt 4 § tillämpas

skadeståndslagens jämkningsbestämmelser.

Andra stycket reglerar jämkning vid skadestånd enligt bestämmelserna

om produktansvar. Motsvarande regel finns i produktansvarslagen.

Regeln grundar sig på jämkningsregeln i rådets direktiv /85/374/EEG av

den 25 juli 1985. Regeln är oförändrad i förhållande till den gamla

ellagen.

Bestämmande av skadestånd

6 § Vid bestämmande av ersättning för skada enligt 1, 2 eller 4 §

tillämpas 5 kap. skadeståndslagen (1972:207).

När ersättning för sakskada bestäms enligt 2 § avräknas ett belopp

om 3 500 kr.

Paragrafen motsvarar 8 § i den gamla ellagen.

Huvudregeln om skadeståndets bestämmande ges i första stycket. Där

nämns ersättning enligt 1, 2 och 4 §§, vilka är de

ersättningsbestämmelser som avviker från skadeståndslagens

ersättningsbestämmelser. Vad avser bestämmande av skadestånd enligt

enligt de nämnda paragraferna hänvisas till 5 kap. skadeståndslagen.

I andra stycket finns en avräkningsregel som innebär att 3 500 kr skall

avräknas då skadestånd för sakskada enligt regeln om produktansvar i

2 § bestäms. Motsvarande regel finns i produktansvarslagen. Regeln

grundar sig på jämkningsregeln i rådets direktiv /85/374/EEG av den 25

juli 1985. Regeln är oförändrad i förhållande till den gamla ellagen.

Ägares skadeståndsansvar

7 § Har ägaren till en elektrisk starkströmsanläggning upplåtit

nyttjanderätten helt eller delvis till någon annan, svarar han ändå

för skada som skall ersättas enligt denna lag som om han alltjämt

innehaft anläggningen. Ägaren är dock inte ansvarig med annan

egendom än som har upplåtits.

Den ersättning ägaren kan ha utgett i ett sådant fall som avses i

första stycket får han kräva tillbaka av nyttjanderättshavaren.

Paragrafen motsvarar 10 § i den gamla ellagen.

Preskription

8 § Talan mot en elektrisk anläggnings ägare eller innehavare om

skadestånd enligt 1 § första stycket eller 4 § skall väckas inom två år

från det skadan inträffade.

Den som vill ha ersättning enligt 2 § skall väcka talan inom tre år

från det han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen

kunde göras gällande. Talan om ersättning måste dock väckas inom

tio år från det att den som påstås vara skadeståndsskyldig

tillhandahöll elen.

Den som inte väcker talan i tid har inte rätt till ersättning enligt de

angivna bestämmelserna.

Paragrafen motsvarar 11 § i den gamla ellagen.

I första stycket föreskrivs en preskriptionstid på två år i de fall skades-

tånd skall utgå enligt ellagens bestämmelser, dvs. enligt 1 § första stycket

(strikt ansvar) eller 4 § (ersättning för ren förmögenhetsskada vid

driftstörning).

För de skador som skall ersättas enligt andra bestämmelser blir de

allmänna reglerna i preskriptionslagen tillämpliga.

I andra stycket föreskrivs en preskriptionstid på tre år i de fall skades-

tåndsskyldighet föreligger enligt 2 § (produktansvar). Motsvarande regel

finns i produktansvarslagen. Regeln grundar sig på

preskriptionsbestämmelserna i rådets direktiv /85/374/EEG av den 25 juli

1985. Regeln är oförändrad i förhållande till den gamla ellagen.

11 kap. Särskilda bestämmelser om överföring och leverans av el till

konsumenter

Inledande bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller överföring och leverans av el till

konsumenter. Med konsument avses en fysisk person till vilken el

överförs eller levereras huvudsakligen för ändamål som faller

utanför näringsverksamhet.

I paragrafen avgränsas kapitlets tillämpningsområde till att avse

överföring och leverans av el till konsumenter. Begreppet konsument

avser en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller

utanför näringsverksamhet. Definitionen stämmer överens med vad som

gäller enligt EG: s direktiv om oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal

(93/13/EEG). I sak motsvaras definitionen även av de uttryck som

används i annan konsumenträttslig lagstiftning, t.ex. konsumentköplagen

och konsumenttjänstlagen. En närmare redogörelse för konsument-

begreppet finns bl.a. i förarbetena till avtalsvillkorslagen (prop.

1994/95:17 s. 29 f.).

Bestämmelserna i kapitlet är således tillämpliga på hushållsel som

överförs och levereras till en privatperson och dennes familj för att

användas för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Om elen

används även för näringsverksamhet är den huvudsakliga användningen

avgörande.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta

kapitel är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

I paragrafen slås fast att kapitlets bestämmelser är tvingande till konsu-

mentens förmån. Den jämförelse som nämns i paragrafen skall göras

mellan det enskilda avtalsvillkoret och den enskilda lagbestämmelsen som

reglerar en viss fråga. Det är således inte fråga om att göra en

helhetsbedömning av ett avtal som i vissa avseenden ger konsumenten en

sämre och i andra avseenden en förmånligare ställning än vad som följer av

lagen. Bestämmelsen innebär att de olika förmåner och befogenheter som

lagen tillerkänner konsumenten inte kan inskränkas genom avtal.

Konsumenten får däremot alltid åberopa ett avtalsvillkor som är

förmånligare än vad som följer av lagens regler. Paragrafen avser

avtalsvillkor varigenom konsumenten på förhand godtar inskränkningar i

sina rättigheter eller utvidgningar av sina skyldigheter enligt lagen.

Däremot hindrar stadgandet inte att konsumenten i ett konkret fall avstår

från en befogenhet eller en förmån sedan den väl har blivit aktuell. Frågan

huruvida ett sådant avstående eller åtagande från konsumentens sida är

bindande för denne får bedömas enligt allmänna avtalsrättsliga regler, bl.a.

generalklausulen i 36 § avtalslagen.

Avbrytande av överföring av el på grund av konsumentens avtalsbrott

3 § Överföring av el får avbrytas, om konsumenten försummar sina

skyldigheter och försummelsen utgör ett väsentligt avtalsbrott.

 Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att

inom viss skälig tid vidta rättelse och, i annat fall än som avses i 4 §,

underrättas om att överföringen annars kan avbrytas. Sker rättelse

får överföringen inte avbrytas.

 Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott

skulle medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada,

får överföringen inte avbrytas. Det gäller dock inte om konsumenten

handlar otillbörligt.

I paragrafen behandlas de grundläggande förutsättningar som gäller för

avbrytande av överföring av el på grund av att konsumenten gjort sig

skyldig till ett avtalsbrott.

Paragrafen riktar sig mot både nätkoncessionshavaren och

leverantören. Det är dock endast nätkoncessionshavaren, vilken svarar

för nätverksamheten och de anläggningar med vilkas hjälp överföringen

sker, som de facto kan avbryta överföringen. Om leverantören anser att

det finns grund för att avbryta överföringen på grund av konsumentens

försummelse, får leverantören vända sig till nätkoncessionshavaren och

begära att denne skall avbryta överföringen. Förhållandet mellan

nätkoncessionshavaren och elleverantören får regleras genom avtal. Som

framgår av 8 § andra stycket ligger ansvaret för att avbrytandet av

överföringen sker i enlighet med bestämmelserna i detta kapitel på den

som tar initiativ till åtgärden.

Av första stycket framgår att en grundläggande förutsättning för att

överföringen skall få avbrytas är att konsumenten har gjort sig skyldig till

en försummelse som är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott,

antingen mot nätkoncessionshavaren eller leverantören. Konsumenten

kan bryta mot avtalet på olika sätt, t.ex. genom att inte följa

säkerhetsföreskrifter. Den vanligaste försummelsen torde dock vara

bristande betalning av nätavgift respektive avgift för levererad el.

Försummelsen skall vara sådan att avtalsbrottet är att betrakta som ett

väsentligt avtalsbrott. Väsentlighetsbedömningen bör ske utifrån

avtalsbrottets betydelse för nätkoncessionshavaren respektive

elleverantören i enlighet med allmänna kontraktsrättsliga principer. När

det gäller bristande betalning bör sådana omständigheter som skuldens

storlek och antalet obetalda avgifter vara av avgörande betydelse. Är det

fråga om något enstaka dröjsmål avseende mindre belopp bör

väsentlighetskravet normalt inte anses uppfyllt.

En konsument kan ha flera olika abonnemang med samma leverantör

eller nätkoncessionshavare. Överföringen får dock endast avbrytas

beträffande det avtal som konsumenten har brutit mot. Betalar

konsumenten inte för elen till en fritidsbostad kan detta avtalsbrott inte

läggas till grund för att bryta överföringen till konsumentens ordinarie

bostad.

I andra stycket finns ett generellt krav som innebär att konsumenten

skall uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse innan överföringen

avbryts. Tidsfristen skall anges uttryckligen i uppmaningen och vara

skälig. Skälig tid beträffande betalningsdröjsmål torde normalt inte

understiga två veckor. Vid andra typer av försummelser får frågan vad

som skall anses vara skälig tid avgöras från fall till fall. Om

försummelsen inte gäller betalning skall konsumenten enligt denna

bestämmelse erinras om att överföringen kan komma att avbrytas om

rättelse inte sker. Beträffande betalningsförsummelse finns regler om

underrättelse och meddelande till socialnämnden i 4 §. Av uppmaningen

bör framgå att sociala myndigheter kan komma att kopplas in i ett senare

skede.

Enligt tredje stycket får överföringen av el inte avbrytas om

omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra

ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada. Bestämmelsen har

utformats i enlighet med lagrådets rekommendation.

Förevarande bestämmelse rör akuta situationer och innebär inte någon

undersökningsplikt för leverantören eller nätkoncessionshavaren. Den är

tillämplig då omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att det kan

befaras att ett avbrott skulle medföra ej obetydlig personskada eller

omfattande sakskada. Som exempel på fall då bestämmelsen kan vara

tillämplig kan nämnas att det vid tidpunkten för avstängning råder sträng

kyla, att det är fråga om ett eluppvärmt bostadshus som är ensligt beläget

och att abonnenten är mycket gammal. Ett annat exempel är att

nätkoncessionshavaren får uppgift om att konsumenten eller någon annan

i dennes hushåll lider av allvarlig sjukdom och det är sannolikt att

tillståndet hastigt skulle försämras genom en avstängning. Med

omfattande sakskador avses värdemässigt stora skador, företrädesvis på

en byggnad. Kan det befaras att vattenledningssystemet i en byggnad

fryser sönder bör således inte överföringen avbrytas.

Bestämmelsen i tredje stycket begränsas av att den inte hindrar att

överföringen avbryts om konsumenten handlar otillbörligt. Som exempel

kan nämnas att en konsument som riskerar att drabbas av skada

underlåter att betala för överföringen, trots att han har betalningsförmåga.

Avbryts överföringen utan att förutsättningarna i denna paragraf och,

vid betalningsförsummelse, 4 § är uppfyllda, har konsumenten rätt till

ersättning enligt 8 § av den som tagit initiativ till att avbryta

överföringen.

4 § Om avtalsbrottet består i att konsumenten försummat att betala

för överföring eller leverans av el gäller, utöver vad som anges i 3 §,

att konsumenten sedan tiden för rättelse gått ut skall uppmanas att

betala inom tre veckor från det att han har delgetts uppmaningen

och en underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Ett

meddelande om den uteblivna betalningen skall samtidigt lämnas till

socialnämnden i den kommun där konsumenten får el överförd.

Sker betalning eller är fordringen tvistig, får överföringen inte

avbrytas. Överföringen får inte heller avbrytas om socialnämnden

inom den tid som anges i första stycket skriftligen har meddelat den

som lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig

betalningsansvaret för skulden.

Paragrafen behandlar de särskilda förutsättningar som, utöver vad som

anges i 3 §, skall vara uppfyllda för att överföringen skall få avbrytas då

försummelsen avser bristande betalning.

Har tiden för rättelse enligt 3 § gått ut skall konsumenten enligt första

stycket uppmanas att betala inom tre veckor från det att konsumenten har

delgetts uppmaningen och en underrättelse om att överföringen annars

kan avbrytas. Konsumenten skall delges enligt reglerna i

delgivningslagen. Samtidigt som uppmaningen och underrättelsen

avsänds skall socialnämnden i den kommun där överföringen sker få

meddelande om förhållandena. Om kommunen saknar socialnämnd får

meddelandet lämnas till den nämnd som fullgör uppgifter inom

socialtjänsten. De personuppgifter som lämnas till nämnden omfattas där

av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen.

Av andra stycket framgår att överföringen inte får avbrytas om

betalning sker eller om socialnämnden inom den tid som anges i första

stycket har meddelat den som lämnat underrättelsen att nämnden tar på

sig betalningsansvaret. Det bör räcka att åtagandet avser själva skulden

och inte ränta. Överföringen får inte heller avbrytas i anledning av en

fordran som är tvistig. Detta överensstämmer med vad som gäller sedan

tidigare enligt branschens standardavtal. Enbart den omständigheten att

konsumenten underlåter att betala en skuld medför inte att fordran är att

betrakta som tvistig. Normalt bör krävas att konsumenten muntligen eller

skriftligen framställer en invändning i sak som kan sägas ha rättslig

relevans. Är fordringen endast delvis tvistig kan den del av fordringen

som inte är tvistig, om övriga förutsättningar är uppfyllda, föranleda att

överföringen avbryts.

5 § Innehavaren av nätkoncessionen och elleverantören har rätt till

skälig ersättning av konsumenten för kostnader som föranleds av

åtgärder som nämns i 3 och 4 §§ .

Paragrafen behandlar konsumentens skyldighet att utge ersättning för

nätkoncessionshavarens och elleverantörens kostnader i anledning av

förfarandet i 3 och 4 §§.

Nätkoncessionshavaren och elleverantören har rätt till ersättning för de

kostnader som föranleds av de åtgärder som anges i 3 och 4 §§. Vad som

avses är kostnader för uppmaningar och underrättelser till konsumenten

och meddelanden till socialnämnden, delgivningsförfarandet samt själva

avstängningsåtgärden. Nätkoncessionshavaren och elleverantören har

inte rätt till ersättning i större utsträckning än vad som med hänsyn till

omständigheterna kan anses skäligt.

I de fall där initiativet till att överföringen avbryts kommer från

leverantören bör nätkoncessionshavaren kunna kräva antingen

leverantören eller konsumenten på ersättning för avstängningsåtgärden.

Om nätkoncessionshavaren kräver leverantören får denne i sin tur påföra

konsumenten denna kostnad.

6 § Underrättelser och meddelanden som avses i 4 § första stycket

skall lämnas enligt formulär som fastställs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

Av paragrafen framgår att underrättelser och meddelanden enligt 4 §

första stycket skall lämnas enligt formulär som fastställs av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Bestämmelsen har

utformats i enlighet med Lagrådets rekommendation.

Avbrytande av överföring av el av elsäkerhetsskäl m.m.

7 § Innehavaren av nätkoncession får avbryta överföringen av el för

att vidta åtgärder som är motiverade av elsäkerhetsskäl eller för att

upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet. Avbrottet får inte i

något fall pågå längre än åtgärden kräver.

Om innehavaren av nätkoncession kan förutse annat än

kortvariga avbrott i överföringen, skall konsumenten underrättas i

god tid före avbrottet. Konsumenten skall underrättas personligen

eller, om det är lämpligt, genom anslag.

Paragrafen behandlar i vilka fall nätkoncessionshavaren får avbryta

överföringen av el och i vilken omfattning han är skyldig att underrätta

konsumenten om avbrott i överföringen.

Enligt första stycket har nätkoncessionshavaren rätt att avbryta

överföringen av el för att vidta åtgärder som är motiverade av

elsäkerhetsskäl eller för att upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet.

Detta följer redan av bestämmelserna i 8 och 9 kap. I första stycket

föreskrivs vidare att avbrottet inte i något fall får pågå längre än åtgärden

kräver. Blir avbrottet för långt gäller, om skada uppkommer, ett

kontrollansvar enligt 10 §.

Av andra stycket framgår att nätkoncessionshavaren har en skyldighet

att underrätta konsumenten om förutsebara driftstörningar, t.ex. i anledning

av reparationsarbete eller liknande, som inte är kortvariga. Aviseringen

skall ske i god tid före avbrottet. Med uttrycket annat än kortvarigt avbrott

avses att utesluta helt korta avbrott från underrättelseskyldigheten.

Tidslängden kan variera i det enskilda fallet. Är det fråga om ett enda

avbrott torde konsumenten utan större olägenhet normalt kunna tåla

strömlöshet mer än någon timme utan att han underrättas i förväg. Avbrott

som är längre än två timmar bör dock aldrig kunna bedömas som

kortvariga.

Underrättelsen skall ske genom ett skriftligt eller muntligt meddelande

direkt till konsumenten. Om det är lämpligt - t.ex. i ett flerfamiljshus - kan

underrättelse ske genom anslag i trapphus, på dörrar eller liknande. Det är

inte tillräckligt att nätkoncessionshavaren enbart sätter upp anslag på

allmän plats eller annonserar om avbrottet i media.

Skadestånd vid avbruten överföring av el

8 § Avbryts överföringen av el på grund av konsumentens

försummelse utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§ är uppfyllda,

har konsumenten rätt till ersättning för skada av

nätkoncessionshavaren.

Har överföringen av el avbrutits på begäran av elleverantören,

skall denne, i stället för koncessionshavaren, ersätta konsumenten

för den uppkomna skadan.

Paragrafen behandlar konsumentens rätt till ersättning då

nätkoncessionshavaren bryter överföringen på grund av konsumentens

avtalsbrott utan att förutsättningarna enligt 3 och 4 §§ är uppfyllda.

Enligt första stycket har konsumenten rätt till ersättning om

överföringen bryts på grund av konsumentens försummelse, trots att

förutsättningarna för detta inte föreligger enligt 3 och 4 §§. Som exempel

kan anges att avtalsbrottet inte är att betrakta som väsentligt, att

nätkoncessionshavaren underlåter att delge konsumenten en underrättelse

enligt 4 § eller att överföringen bryts trots att omständigheterna är sådana

som anges i 3 § tredje stycket.

Av andra stycket framgår att elleverantören ensam skall ersätta skadan,

om överföringen avbrutits på dennes begäran. Detta innebär att

nätkoncessionshavaren inte behöver kontrollera att leverantörens begäran

att överföringen skall avbrytas har stöd i lag. Om elleverantören begärt

att överföringen skall avbrytas får konsumenten således vända sig mot

denne med sitt ersättningskrav.

9 § Om innehavaren av nätkoncession inte har underrättat

konsumenten enligt 7 § andra stycket, har konsumenten rätt till

ersättning för skada av koncessionshavaren.

Paragrafen behandlar nätkoncessionshavarens skadeståndsskyldighet om

han brister i sin underrättelseskyldighet enligt 7 § andra stycket.

Av paragrafen framgår att nätkoncessionshavaren är

skadeståndsskyldig mot konsumenten om han underlåter att underrätta

konsumenten om förutsebara avbrott enligt 7 § andra stycket. Endast den

skada som föranleds av den uteblivna underrättelsen är ersättningsgill.

10 § Om överföringen av el avbryts utan att det beror på

konsumentens försummelse och utan att det finns rätt att avbryta

överföringen enligt 7 § första stycket, har konsumenten rätt till

ersättning för skada av nätkoncessionshavaren om inte denne visar att

avbrottet beror på ett hinder utanför hans kontroll som han inte

skäligen kunde förväntas ha räknat med och vars följder han inte

heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Beror avbrottet på någon som koncessionshavaren har anlitat för

att utföra underhåll, reparation eller liknande arbete, är

koncessionshavaren fri från skadeståndsskyldighet endast om också

den som han har anlitat skulle vara fri enligt första stycket.

I paragrafen behandlas konsumentens rätt till skadestånd vid kvantitativa

driftsstörningar. Rätten till skadestånd om överföringen av el avbryts på

grund av konsumentens försummelse utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§

är uppfyllda regleras i 8 §. Konsumentens rätt till skadestånd om han inte

underrättats enligt 7 § andra stycket bestäms enligt 9 §. Om

förutsättningarna för att avbryta överföringen av el i 7 § första stycket inte

är uppfyllda, ansvarar nätkoncessionshavaren enligt bestämmelserna i 10

§. Bland dessa fall inryms även då ett avbrott pågår längre än den aktuella

åtgärden kräver. Regler om skadeståndets omfattning finns i 11 §.

Bestämmelsen riktar sig enbart mot nätkoncessionshavaren. Detta

sammanhänger med att elleverantören såsom distributionssystemet är

uppbyggt i praktiken inte kan orsaka elavbrott. Nätkoncessionshavaren

har enligt första stycket ett s.k. kontrollansvar. Denna typ av

skadeståndsansvar finns sedan tidigare i bl.a. köplagen (1990:931),

konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716).

För överväganden avseende de bestämmelserna, se prop. 1988/89:76 s.

108 f. och prop. 1989/90:89 s. 84). Vad som nedan anförs är i huvudsak

hämtat från dessa överväganden men anpassat till förhållandena på

elmarknaden.

Huvudregeln är att konsumenten har rätt till ersättning för den skada han

lider genom ett elavbrott. För att nätkoncessionshavaren skall undgå

skadeståndsskyldighet krävs att fyra förutsättningar är uppfyllda. För det

första skall det föreligga ett hinder mot överföring av el. För det andra skall

hindret ligga utanför nätkoncessionshavarens kontroll. För det tredje skall

hindret vara sådant att nätkoncessionshavaren inte skäligen kunde för-

väntas ha räknat med det. För det fjärde skall nätkoncessionshavaren inte

skäligen ha kunnat undvika eller övervinna hindret.

För att nätkoncessionshavaren skall undgå skadeståndsskyldighet måste

samtliga fyra förutsättningar vara uppfyllda. Nätkoncessionshavaren får

anses ha bevisbördan för att så är fallet (jfr prop. 1989/90:89 s. 84).

Den första förutsättningen innebär alltså att avbrottet skall bero på om-

ständigheter som utgör hinder för överföringen. Det är inte tillräckligt att

överföringen försvåras eller blir mer kostsam än vad man kunnat räkna

med. Det är dock inte en nödvändig förutsättning att överföringen är

absolut omöjlig. Det kan föreligga sådana extraordinärt betungande

omständigheter att de enligt en objektiv bedömning rent faktiskt måste

anses utgöra ett hinder. Övriga förutsättningar för befrielse från skade-

ståndsskyldighet innebär å andra sidan att endast vissa typer av hinder kan

åberopas med framgång för att nätkoncessionshavaren skall kunna undgå

ersättningsskyldighet.

Den andra förutsättningen för befrielse från skadeståndsskyldigheten är

att elavbrottet beror på ett hinder som ligger utanför nätkoncessions-

havarens kontroll. Den bedömning som man skall göra för att avgöra om

ett prestationshinder ligger utanför nätkoncessionshavarens kontroll skiljer

sig från en culpabedömning bl.a. genom att skadeståndsskyldighet alltid

inträder när orsaken till hindret kan hänföras till företagets kontrollsfär. Det

är tillräckligt att hindret beror på omständigheter som i princip är kon-

trollerbara för nätkoncessionshavaren. Däremot är det utan betydelse huru-

vida företagets handlande i något avseende är att betrakta som klandervärt.

Det innebär att man i första hand måste bedöma hindret som sådant. Man

måste fråga sig om en nätkoncessionshavare i allmänhet typiskt sett kan

påverka uppkomsten av ett liknande hinder. Man kan emellertid vid själva

kvalificeringen av typhändelsen inte undgå att ta hänsyn även till hur

nätkoncessionshavaren uppträtt i det enskilda fallet (jfr Hellner och

Ramberg, Speciell avtalsrätt I Köprätt, 2 uppl., s. 144 f.).

I förarbetena till konsumentköplagen exemplifieras detta på följande sätt.

Om en konflikt i anslutning till allmänna kollektivavtalsförhandlingar leder

till strejk och detta medför ett prestationshinder, är det fråga om

arbetstagarnas självständiga handlande. Detta kan i allmänhet inte anses

ligga inom ramen för nätkoncessionshavarens kontroll. Bedömningen kan

däremot bli en annan i fall det är fråga om en strejk som utlösts t.ex. på

grund av att nätkoncessionshavaren klart brutit mot bestämmelserna i

gällande lag eller kollektivavtal. I detta senare fall får det anses röra sig om

ett förhållande som säljaren i princip har kontroll över. Även rena

olyckshändelser, t.ex. en brand, kan omfattas av ansvaret. Det gäller om

inte orsakerna ligger utanför det som säljaren kan kontrollera. Beror en

brand på kortslutning i det elektriska systemet ligger det i princip innanför

nätkoncessionshavarens kontrollsfär. Situationen kan vara en annan om

exempelvis en pyroman orsakat branden.

Ett avbrott på grund av vindfälle, tjäle, blötsnö, blixtnedslag eller

liknande händelser torde aldrig kunna anses ligga utanför nätkoncessions-

havarens kontroll, om avbrottet beror på att tillsynsmyndigheternas

föreskrifter och råd inte har följts.

Den tredje förutsättningen för befrielse från skadeståndsskyldigheten är

att hindret är sådant att nätkoncessionshavaren inte skäligen kunde för-

väntas ha räknat med det. Vilka händelser som i denna mening bör tas i

beräkning beror i hög grad på omständigheterna i det enskilda fallet. Det

finns risker som är ofta förekommande och typiska för verksamheten så att

nätkoncessionshavaren regelmässigt bör räkna med dem, medan andra

händelser är så ovanliga och avlägsna att de inte behöver beaktas.

Om t.ex. blötsnö i ett visst område nästan varje vinter orsakar led-

ningsbrott, trots att nätkoncessionshavaren följt tillsynsmyndigheternas

föreskrifter och råd, måste det anses att nätkoncessionshavaren skäligen

kunde förväntas ha räknat med att avbrott av denna orsak kan ske. Det

innebär att risken för skada i dessa fall placeras hos nätkoncessions-

havaren. Om däremot ett ledningsbrott orsakas av för det aktuella området

extrema väderleksförhållanden eller av en exceptionell händelse, bör

nätkoncessionshavaren inte behöva ta avbrottet i beräkning. I sistnämnda

fall placeras alltså risken för skada i stället hos konsumenten.

Den fjärde förutsättningen är att nätkoncessionshavaren inte skäligen

kunde ha undvikit eller övervunnit hindrets följder. Att märka är att

bedömningen skall avse hindrets följder och inte hindret som sådant.

I uttrycket skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit ligger främst

att det skall göras en bedömning av det ekonomiskt rimliga i att vidta

åtgärder för att förhindra följderna av ett elavbrott. Här kan hänvisas till

prop. 1989/90:89 s. 89.

En situation där frågan om nätkoncessionshavaren skäligen kunde ha

undvikit eller övervunnit följderna av hindret är att det finns alternativa

möjligheter att förse konsumenten med el. Finns sådana möjligheter torde

dessa i regel behöva utnyttjas av nätkoncessionshavaren för att denne

skall undvika skadeståndsskyldighet.

De fyra förutsättningarna som ställs upp i första stycket är inte

fristående från varandra. Tvärtom finns det ett nära samband mellan dem.

I större eller mindre utsträckning griper de in i och täcker varandra.

I andra stycket behandlas nätkoncessionshavarens ansvar för avbrott

som beror på tredje man. Bestämmelsen tar sikte på en tredje man som

nätkoncessionshavaren har anlitat för underhålls- eller reparationsarbeten

eller liknande arbeten. Det kan handla både om sådana fall som avses i 7

§ första stycket och fall som inte förutsätter att överföringen av el

avbryts. Beror avbrottet på en tredje man, undgår nätkoncessionshavaren

skadeståndsskyldighet endast om både nätkoncessionshavaren och tredje

man skulle vara fria från skadeståndsskyldighet enligt principerna i första

stycket.

Bestämmelsen i andra stycket innebär en skärpning av det skade-

ståndsansvar som följer av första stycket. Syftet är att säkerställa att

nätkoncessionshavaren inte skall undgå skadeståndsansvar för att han

uppdragit till en tredje man att utföra underhålls- och reparationsarbeten.

I många fall leder dock redan första stycket till ett sådant resultat.

11 § Skadestånd enligt 8 10 §§ omfattar ersättning för utgifter och

inkomstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet.

Om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt

betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska

förhållanden, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid

bedömningen skall även beaktas föreliggande försäkringar och

försäkringsmöjligheter, den skadeståndsskyldiges förutsättningar att

förutse och hindra skadan samt andra särskilda omständigheter.

Paragrafen behandlar skadeståndets omfattning och jämkning.

Enligt första stycket omfattar skadeståndsskyldighet enligt 8 10 §§

ersättning för utgifter och inkomstbortfall samt annan förlust på grund av

avbrottet. Det motsvarar vad som gäller enligt bl.a. konsumentköplagen.

Ett elavbrott leder ofta till att konsumenten åsamkas utgifter av olika

slag, t.ex. för att på olika sätt kompensera den uteblivna elen. Rätten till

ersättning för utgifter är givetvis begränsad till vad som framstår som

skäligt med hänsyn till omständigheterna. Detta följer också av

skyldigheten att vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada. Konsu-

menten får t.ex. inte välja ett onödigt dyrt transportsätt vid inköp av gasol i

anslutning till ett avbrott, om han lika gärna hade kunnat åka med allmänna

kommunikationsmedel.

Ett elavbrott kan också leda till inkomstbortfall. En förlust av arbetsin-

komst kan uppstå om konsumenten på grund av ett elavbrott kommer för

sent till sitt arbete eller måste vara borta från arbetet för att omedelbart

vidta åtgärder för att begränsa följderna av avbrottet. Uttrycket in-

komstbortfall tar sikte på såväl inkomst av anställning som inkomst av

annat förvärvsarbete. Även i detta hänseende gäller givetvis att konsumen-

ten är skyldig att begränsa sin förlust. Vid tvist är det konsumenten som

har att styrka sin förlust, exempelvis genom intyg från arbetsgivaren.

Konsumenten har slutligen rätt till ersättning även för annan förlust på

grund av ett elavbrott än sådana som nämns särskilt i paragrafen. Därmed

avses huvudsakligen s.k. följdskador, t.ex. skador på livsmedel, hus-

hållsmaskiner och hemelektronik, personskador eller allmänna förmögen-

hetsskador.

Ersättningens omfattning begränsas av vissa generella

skadeståndsrättsliga principer. Enligt den s.k. adekvansreglen gäller att

skadeståndsskyldigheten inte omfattar förluster som saknar adekvat

orsakssammanhang med avtalsbrottet. Mycket avlägsna, onormala och

opåräkneliga följder av avtalsbrottet faller således utanför ersättnings-

skyldigheten.

I andra stycket ges en möjlighet att jämka ett skadestånd.

Bestämmelsen är tillämplig i samtliga de situationer där koncesssions-

havare och elleverantörer kan drabbas skadeståndsansvar enligt detta

kapitel. Jämkningsbestämmelsen har utformats med förebild i

bestämmelserna i konsumentköplagen (1990:932) och konsument-

tjänstlagen (1985:716). Se närmare överväganden i prop. 1984/85:110 s.

292 och prop. 1989/90:89 s. 139. Vad som anförs nedan är i huvudsak

hämtat därifrån.

Bestämmelsens undantagskaraktär markeras av att en förutsättning för

jämkning är att skyldigheten att utge skadestånd är oskäligt betungande

med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden.

Detta betyder i praktiken att skadeståndet, för att jämkning över huvud

taget skall komma ifråga, i allmänhet måste uppgå till ett i och för sig

ganska betydande belopp. För att ett skadestånd skall kunna betraktas

som oskäligt betungande torde det vidare krävas att skadeståndet är

avsevärt större än vad som kan anses motsvara en normal skaderisk i

nätkoncessionshavarens verksamhet.

Ett skadestånd kan inte anses oskäligt betungande om skadeståndet

täcks av en försäkring på den skadeståndsskyldiges sida. Jämkning bör i

princip inte heller komma ifråga när den skadeståndsskyldige har

underlåtit att teckna försäkring som hade kunnat täcka skadeståndet och

som han i sin egenskap av näringsidkare borde ha tecknat.

För att jämkning skall kunna ske enligt bestämmelsen är det inte

tillräckligt att skadeståndet i och för sig är betydande, beloppsmässigt

faller utanför ramen för det normala med hänsyn till verksamhetens art

och inte täcks av en försäkring. Skadeståndet skall trots det inte jämkas,

om det likväl kan bäras av den skadeståndsskyldige utan sådana

uppoffringar som kan betecknas som oskäliga med hänsyn till hans

ekonomiska förhållanden i övrigt.

Vid bedömningen av om skadeståndsskyldigheten är att betrakta som

oskäligt betungande skall även andra särskilda omständigheter i det

enskilda fallet beaktas. Dessa utgör inte självständiga jämkningsgrunder

utan omständigheter som, när skadeståndsskyldigheten är av sådan

omfattning att frågan om jämkning aktualiseras, kan inverka på

oskälighetsbedömningen enligt bestämmelsen. Bland sådana omständig-

heter kan nämnas försäkringar och försäkringsmöjligheter på

konsumentens sida. Vidare bör beaktas den skadeståndsskyldiges

möjlighet att förutse och hindra skadan. Har konsumenten t.ex. gjort

nätkoncessionshavaren uppmärksam på en speciell skaderisk, och har

han haft goda möjligheter att förebygga skadan, men underlåtit detta, är

det omständigheter som talar mot jämkning. Även annat som gör att

situationen avviker från det normala och som därför kan tala för eller

emot jämkning bör beaktas. Hit hör en sådan omständighet som den

skadeståndsskyldiges möjlighet att vända sig emot någon annan.

Om förutsättningarna för jämkning föreligger får jämkning ske efter

vad som är skäligt. Jämkning skall endast ske i den utsträckning som

behövs för att skadeståndet inte längre skall framstå som en oskälig

belastning på den skadeståndsskyldige med hänsyn till hans ekonomiska

förhållanden.

Mot bakgrund av att verksamheten inom elbranschen normalt bedrivs

av juridiska personer och att stränga krav måste ställas på dessa i

försäkringshänseende torde jämkning kunna komma i fråga endast

undantagsvis.

12 § Konsumenten skall underrätta motparten om anspråk på

ersättning inom två år från det att skadan inträffade. Gör han inte

det, har han förlorat sin rätt till ersättning för den uppkomna

skadan.

Paragrafen innehåller en reklamationsregel. Konsumenten skall

underrätta motparten om ett anspråk på ersättning senast inom två år från

det att skadan inträffade. Om så inte sker förlorar konsumenten rätten till

ersättning. Har konsumenten underrättat motparten om sitt anspråk inom

tvåårsfristen gäller allmänna preskriptionsregler.

12 kap. Tillsyn m.m.

Detta kapitel motsvarar 11 kap. i utredningens förslag.

Tillsyn

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter

eller villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas, såvitt

avser frågor om elsäkerhet och driftsäkerheten hos det nationella

elsystemet, av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

Tillsynen i övrigt över efterlevnaden av denna lag och av

föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas

av nätmyndigheten.

Paragrafen motsvarar 2 § 6 mom. första stycket och 21 § i den gamla

ellagen samt 11 § första stycket elhandelslagen.

Första stycket reglerar tillsynen vad avser dels elsäkerhet, dels

driftsäkerheten hos det nationella elsystemet. Med stöd av motsvarande

bemyndigande i den gamla ellagen har regeringen i dels 12 kap. 1 §

förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar, dels

14 § förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel utsett Elsäker-

hetsverket att vara tillsynsmyndighet i fråga om elsäkerhet.

Av andra stycket framgår att nätmyndigheten är tillsynsmyndighet i

övrigt på ellagens område.

2 § En tillsynsmyndighet har rätt att på begäran få de upplysningar

och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. En begäran får

förenas med vite.

Paragrafen motsvarar 23 § och delvis 25 § i den gamla ellagen.

3 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden som behövs

för att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som

omfattas av tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite.

Ett föreläggande som avser elsäkerhet eller driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet gäller omedelbart.

Paragrafen motsvarar delvis 2 § 6 mom. andra stycket i den gamla

ellagen, 11 § andra stycket första meningen i elhandelslagen samt 3 och

4 §§ i utredningens förslag.

Första stycket innehåller huvudregeln om en tillsynsmyndighets rätt att

meddela förelägganden, vilka får förenas med vite.

Bestämmelsen i andra stycket gäller bara vid frågor om elsäkerhet och

driftsäkerheten hos det nationella elsystemet. Sådana förelägganden

gäller omedelbart, dvs. utan hinder av att de inte vunnit laga kraft.

.

Särskilt om tillsyn som avser elsäkerhet eller driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet

4 § Tillsynsmyndigheten får

1. förordna om rättelse på vederbörandes bekostnad om någon

inte följer ett föreläggande enligt 3 § som är påkallat av

elsäkerhetsskäl,

2. förbjuda användning av en elektrisk anläggning som är i ett

sådant skick eller används på ett sådant sätt att fara för person eller

egendom kan uppstå,

3. förbjuda tillhandahållande eller användning av elektrisk

materiel som är i ett sådant skick eller används på ett sådant sätt att

fara för person eller egendom kan uppstå eller som inte är

kontrollerad, provad, besiktigad eller dokumenterad enligt gällande

föreskrifter,

4. förbjuda tillhandahållande av tjänster som innebär fara för

person eller egendom till följd av bristfällig eller felaktig installation

av elektriska starkströmsanläggningar.

Beslut enligt första stycket gäller omedelbart och får verkställas.

Paragrafen motsvarar delvis 25 § i den gamla ellagen och 3 och 4 §§ i

utredningens förlag.

Möjligheten att ingripa mot elektrisk materiel omfattar också den

situation att materielen inte motsvarar gällande krav i fråga om

bedömning av överensstämmelse. Enligt det tidigare nämnda s.k.

lågspänningsdirektivet gäller bl.a. krav på viss teknisk dokumentation

som förutsättning för att en tillverkare skall få släppa ut en produkt på

marknaden.

5 § För tillsyn som avser elsäkerhet eller driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till

områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder.

Om det behövs för tillsynen avseende elsäkerhet, får

tillsynsmyndigheten hos tillverkare, importörer, grossister och

detaljhandlare för provning ta ut ett eller flera exemplar av en

anordning, avsedd att anslutas till en elektrisk anläggning, eller

elektrisk materiel som har införts eller skall införas på marknaden.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning för uttaget prov och om

skyldighet att ersätta tillsynsmyndighetens kostnader för provning.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsynen.

Paragrafen motsvarar 24 § i den gamla ellagen och 5 § i utredningens

förslag.

Paragrafen kan ses som en komplettering till 2 § och innebär mer in-

gripande och preciserade befogenheter för tillsynsmyndigheten.

Paragrafen gäller frågor om elsäkerhet och delvis driftsäkerheten hos det

nationella elsystemet.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen bemyndigat Elsäkerhetsverket att meddela föreskrifter om sådan

ersättning som nämns i tredje stycket. Bemyndigandet finns intaget i 12 §

förordningen (1993:1068) om elektrisk materiel.

Avgifter

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgifter för myndighets verksamhet som

sker med stöd av denna lag.

Paragrafen motsvarar 16 § i den gamla ellagen och 8 § i utredningens

förslag.

Med stöd av motsvarande bemyndigande i den gamla ellagen har rege-

ringen meddelat föreskrifter om dels en elsäkerhetsavgift för att finans-

iera statlig elsäkerhetsverksamhet, dels en nätövervakningsavgift för att

finansiera verksamhet vid nätmyndigheten. Föreskrifterna har meddelats

i förordningen (1995:1296) om elsäkerhetsavgift och

nätövervakningsavgift.

13 kap. Övriga bestämmelser

Detta kapitel motsvarar 12 kap. i utredningens förslag.

Ansvarsbestämmelser

1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

1. bryter mot 2 kap. 1 eller 3 §,

2. bryter mot villkor som meddelats med stöd av 2 kap. 11 §, eller

3. bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 8 kap. 1 §

tredje stycket eller 9 kap. 1 § andra stycket.

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. bryter mot 2 kap. 22 § eller

2. inte gör anmälan enligt 6 kap. 1 § i rätt tid eller i sådan anmälan

lämnar oriktig uppgift.

I ringa fall döms inte till ansvar.

Paragrafen motsvarar 27 § i den gamla ellagen, 3 § elhandelslagen och

2 § i utredningens förslag.

I andra stycket punkt 1 finns en ny straffbestämmelse för de fall en

nätkoncessionshavare har en ledning ur bruk längre tid än sammanlagt tre

år utan tillstånd.

2 § Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd

med straff enligt brottsbalken.

Paragrafen motsvarar 28 § i den gamla ellagen och 3 § i utredningens

förslag.

3 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar

enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

Paragrafen motsvarar 29 § i den gamla ellagen och 4 § i utredningens

förslag.

4 § Elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till

en elektrisk anläggning eller elektrisk materiel som varit föremål för

brott enligt denna lag skall förklaras förverkade, om det inte är

uppenbart oskäligt. I stället för sådan egendom kan värdet av

egendomen förklaras förverkat. Även utbytet av brott enligt denna

lag skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

Paragrafen motsvarar 30 § i den gamla ellagen och 5 § i utredningens

förslag.

Överklagande

5 § Beslut av nätmyndigheten enligt 2 kap. 23 - 25 §§, 3 kap. 3 §, 6 -

 8 §§, 11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7 och 10 §§ samt 5 kap. 7, 10 och

11 §§, beslut av en tillsynsmyndighet enligt 12 kap. 2 - 4 §§ samt

beslut av den systemansvariga myndigheten om ersättning till den

som enligt 8 kap. 2 § beordrats öka eller minska produktionen av el

får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd

krävs vid överklagande till kammarrätten.

Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra

beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen.

Paragrafen motsvarar i stort 31 § i den gamla ellagen 14 §

elhandelslagen.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998, då lagen (1902:71

s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar,

och lagen (1994:618) om handel med el, m.m., skall upphöra att

gälla.

2. För en elanvändare som har debiterats kostnaden för en mätare

med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i

uttagspunkten enligt 2 § 10 mom. första stycket lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, skall

2 § 10 mom. andra stycket nämnda lag alltjämt gälla.

3. I ärenden om prisreglering enligt 10 § lagen (1994:618) om

handel med el, m.m., som är anhängiga vid den nya lagens

ikraftträdande skall äldre bestämmelser tillämpas.

4. Punkten 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om

ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar, i dess lydelse enligt lagen 1995:1140 skall

alltjämt gälla.

5. Punkterna 2 och 3 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar, skall alltjämt gälla i

ärenden där ansökan har gjorts före den 1 januari 1996.

6. För ledningar som före ikraftträdandet av denna lag har dragits

fram enligt vad som sägs i 5 b § lagen (1902:71 s. 1), innefattande

vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, skall 5 b § alltjämt

gälla.

7. Om en ledning har dragits fram före den 1 juli 1982 tillämpas

2 kap. 24 § endast om ledningen var i bruk nämnda dag eller togs i

bruk därefter och återställningsåtgärder är påkallade ur allmän

synpunkt.

I punkten 1 föreslås att den nya ellagen skall träda i kraft den 1 januari

1998, då den ersätter den gamla ellagen och elhandelslagen vilka då

upphör att gälla.

I punkten 2 regleras övergångsvis kostnaden för en mätare med

tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i uttagspunkten

hos en elanvändare. Enligt föreskrifter i den gamla ellagen skulle

elanvändaren debiteras hela denna kostnad. Vid flyttning hade

elanvändaren rätt att få tillbaka del av kostnaden enligt särskilda

föreskrifter. Enligt motsvarande föreskrifter i den nya ellagen skall

elanvändaren inte debiteras hela nämnda kostnad utan bara högst ett visst

maximibelopp. I gengäld har elanvändaren inte rätt till återbetalning vid

flyttning. Genom övergångsbestämmelsen har de elanvändare som har

debiterats enligt äldre bestämmelser, dvs. hela kostnaden, alltjämt rätt till

återbetalning vid flyttning.

I punkten 3 regleras övergångsvis tvister om prisreglering enligt elhan-

delslagen. Enligt nämnda lag kunde skäligheten av priset på el som säljs

av innehavaren av leveranskoncession endast prövas på ansökan av kund

inom leveransområdet. I den nya ellagen har denna fråga ställts under

nätmyndighetens tillsynsansvar, varför myndigheten numera självmant

kan uppta denna fråga till prövning. Enligt övergångsbestämmelsen skall

dock tvister som har anhängiggjorts enligt äldre bestämmelser prövas

enligt dessa bestämmelser.

Enligt punkten 4 skall alltjämt en viss angiven bestämmelse gälla.

Enligt denna bestämmelse skall nätmyndigheten på anmälan av

kommunen meddela förbud för en innehavare av nätkoncession att inom

ett angivet område ansluta anläggningar för värmeförsörjning av en

byggnad om byggnaden redan är ansluten till ett fjärrvärme- eller

naturgasnät. En sådan anmälan skulle göras före utgången av juni 1996.

Ett meddelat förbud gäller till utgången av år 1998.

Vissa övergångsfrågor regleras i punkterna 2 och 3 i övergångsbestäm-

melserna till lagen (1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar. Enligt

punkten 5 skall dessa punkter alltjämt tillämpas i ärenden som

anhängiggjorts före den 1 januari 1996.

I 5 b § i den gamla ellagen finns vissa föreskrifter som gäller

ledningar, vilka har dragits fram efter expropriation. Dessa föreskrifter

har inte förts över till den nya ellagen beroende på att expropriation

numera knappast förekommer vid ledningsdragning. I stället används

ledningsrätt. Enligt punkten 6 skall dock dessa föreskrifter alltjämt gälla

för ledningar som dragits fram före ikraftträdandet av den nya ellagen på

der sätt som nämns i 5 b §.

I punkten 7 regleras övergångsvis bestämmelserna i 2 kap. 24 §.

Nämnda bestämmelse reglerar skyldigheten att vidta återställnings-

åtgärder när en nätkoncession upphör att gälla. Bestämmelsen motsvarar

3 § 1 mom. i den gamla ellagen. Då denna bestämmelse infördes den

1 juli 1982 fanns motsvarande övergångsbestämmelse, vilken innebär att

återställningsåtgärder behöver vidtas endast om de är påkallade från

allmän synpunkt medan sådan skyldighet inte föreligger då de påkallas

från enskild synpunkt. Skälen för detta har angetts i regeringens

proposition (prop. 1981/82:188) med förslag till lag om ändring i lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anlägg-

ningar, m.m., s. 64 f.

Enligt allmänna principer tillämpas nya skadeståndsregler endast på

skadefall som inträffar efter ikraftträdandet. Någon övergångsbe-

stämmelse angående reglerna om skadestånd behövs därför inte

Sammanfattning av Ellagstiftningsutredningens

slutbetänkande Ny ellag (SOU 1995:108)

Ny ellag

Den nu gällande ellagen har varit i kraft sedan år 1902. Trots de

ändringar som har genomförts i lagen sedan dess är huvuddragen i stort

sett oförändrade. Sedan lagen infördes har stora förändringar skett av

både tekniska förutsättningar och elmarknadens struktur, något som har

skapat problem vid tillämpningen av lagen.

I sak mycket betydelsefulla förändringar av regelsystemet krävs när

den s.k. elmarknadsreformen genomförs, vilket enligt riksdagens nu

fattade beslut skall ske den 1 januari 1996. Dels görs ett stort antal

ändringar och tillägg i ellagen, dels träder en ny lag om handel med el,

m.m. i kraft. Våra förslag bygger på dessa lagändringar.

Ellagen är i sin nu gällande lydelse svåröverskådlig och med de

beslutade ändringarna per den 1 januari 1996 blir den än mer

svåröverskådlig. De omfattande ändringarna som nu träder i kraft har

införts i lagen i avvaktan på den översyn som vi nu genomfört. I vissa

hänseenden innehåller ellagen föråldrad lagtext, främst vad gäller

bestämmelser som reglerar skadeståndsfrågorna. Det är ingen överdrift

att säga att ellagen nu är ett lagtekniskt provisorium.

Det finns således ett stort behov av att ersätta ellagen med en ny

lagstiftning på elområdet.

Vi har övervägt olika lagtekniska lösningar. Vår slutsats är att

övervägande skäl talar för att foga samman de bestämmelser som kommer

att finnas i ellagen per den 1 januari 1996 med bestämmelserna i lagen om

handel med el, m.m.

En del bestämmelser har förts över till den nya lagen i närmast

oförändrat skick. Detta gäller främst de bestämmelser som reglerar den nya

elmarknaden. I övrigt har vi omarbetat lagens äldre bestämmelser och

föreslår även vissa nya bestämmelser.

Det nu framlagda förslaget till ny ellag torde, om inga väsentliga

invändningar framkommer under ärendets fortsatta beredning, kunna träda

i kraft den 1 januari 1997.

Vårt förslag till ny ellag har disponerats i 12 kapitel och innehåller även

övergångsbestämmelser. Följande kapitelindelning gäller.

1 kap. Inledande bestämmelser

2 kap. Nätkoncession

3 kap. Nätverksamhet m.m.

4 kap. Nättariffer

5 kap. Leveranskoncession

6 kap. Utlandshandel

7 kap. Kommunala elföretag

8 kap. Systemansvar och balansansvar

9 kap. Skyddsåtgärder

10 kap. Skadestånd

11 kap. Tillsyn m.m.

12 kap. Övriga bestämmelser

En kortfattad översikt över den nya lagen lämnas i kapitel 8.

Det förslag till ny ellag som vi lägger fram innehåller också resultatet

av våra överväganden av ett antal sakfrågor som vi enligt direktiven för

vårt arbete skulle behandla särskilt. Dessa frågeställningar har vi

behandlat i kapitel 3Ä7. I denna sammanfattning lämnas en kort

redogörelse för våra överväganden och förslag i dessa sakfrågor. I fråga

om den nya lagens innehåll i övrigt hänvisas till nyss nämnda översikt i

kapitel 8.

Beviljande och förnyelse av nätkoncession (kapitel 3)

Bestämmelserna i ellagen bygger på att den som svarar för verksamheten

har beviljats nätkoncession för byggande eller begagnande av elektrisk

starkströmsledning. Enligt de bestämmelser som träder i kraft den 1 januari

1996, som i stor utsträckning motsvarar vad som gäller i dag, finns två

typer av nätkoncession; nätkoncession för linje och nätkoncession för

område. Nätkoncession för linje avser en ledning med i huvudsak bestämd

sträckning och kommer i fråga främst för ledningar med högre spänning,

vanligen i storkraftnätet eller i regionnäten. Nätkoncession för område

avser inte en särskild ledning utan ger innehavaren rätt att utan särskild

prövning uppföra ledningar som ingår i det lokala överföringsnätet. Det är

då vanligen fråga om ledningar med lägre spänning för vilka en särskild

prövning i varje enskilt fall ej ansetts behövlig.

Nätkoncession ges för högst 40 år. Efter denna tid upphör kon-

cessionen att gälla och det krävs att nätägaren ansöker om ny koncession

för att verksamheten skall kunna fortsätta. Nätmyndigheten gör då en ny

prövning. Vi har haft i uppdrag att undersöka om denna prövning kan

förenklas i förhållande till om det gällt en helt ny ledning. Vi har därvid

även tagit upp vissa allmänna frågor som gäller såväl prövning av

ansökan om nätkoncession för helt ny ledning som prövning av ansökan

om förnyelse.

Våra överväganden och förslag i kapitel 3, avsnitt 3.4, i dessa frågor

innebär i huvudsak följande.

Under rubriken Prövning av ansökan om nätkoncession för ny

ledning eller nytt område konstateras att ingen ändring bör ske av de

grundläggande bestämmelserna om nätkoncessioner. Innebörden härav är

sålunda att

 nätkoncession får endast beviljas för anläggning som är lämplig ur

allmän synpunkt,

 nätkoncession får endast beviljas den som ur allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet, och

 nätkoncession för område får endast meddelas om området utgör en

med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet.

Följande ändringar föreslås.

 Nuvarande regel om att nätkoncession inte får strida mot detaljplan

eller områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen inskränks till att

enbart avse nätkoncession för linje. Nuvarande regel tillämpas i

praktiken inte när det gäller områdeskoncession. Vi kan inte se hur

regeln skulle kunna tillämpas i fråga om nätkoncession för område.

 Nuvarande regel om att naturresurslagen skall tillämpas inskränks, med

samma motivering som redovisats i föregående strecksats, till att enbart

avse nätkoncession för linje.

 Som följd av att naturresurslagen inte behöver tillämpas i fråga om

nätkoncession för område bör bestämmelserna om upprättande av

miljökonsekvensbeskrivning enbart avse nätkoncession för linje.

Mot bakgrund av vissa miljö- och hälsoskyddsaspekter som inom

utredningen framhållits av Svenska kommunförbundet finner utredningen

att det gällande systemet med miljökonsekvensbeskrivningar i samband

med nätkoncession för linje är tillfredsställande, varför inga nya

bestämmelser behövs. Med hänsyn till frågornas vikt betonas att

nätmyndigheten fortlöpande vid koncessionsprövningen bör följa upp att

miljökonsekvensbeskrivningarna motsvarar de krav som utvecklingen på

miljöområdet ställer.

Vidare redovisas argument för och emot nuvarande ordning med tids-

begränsad nätkoncession eller ett system med koncession tills vidare.

Slutsatsen är att det sedan år 1902 tillämpade systemet med tids-

begränsade tillstånd (senare benämnda koncessioner) bör behållas. Vi

anser detta system nödvändigt för att den övriga samhällsutvecklingen

skall kunna beaktas i tillräcklig utsträckning. Genom en lång

koncessionstid åstadkommes en lämplig avvägning mot nätägarens

intressen.

När det gäller koncessionstidens längd föreslås vissa förändringar.

Innebörden är följande.

 Nätkoncession för linje skall som nu ges för högst 40 år.

 Nätkoncession för område skall ges för högst 25 år.

 Nätkoncession skall, om inte särskilda skäl finns, alltid ges för 40 år

(linje) resp. 25 år (område) om sökanden inte begär kortare tid.

När tiden för en gällande nätkoncession går ut, aktualiseras oftast fråga om

förnyelse av nätkoncession.

Vi undersöker om vissa led som ingår vid prövningen av helt ny

ledning kan tas bort när det gäller förnyelse. Vi berör även frågan om

vem som svarar för kostnaderna för flyttning av en ledning i samband

med att en koncession förnyas.

Prövning av en ansökan om förnyelse av en nätkoncession måste i

princip ske på samma sätt som när det gäller en helt ny ledning. Vi har

dock funnit att trots detta betydande förenklingar kan göras.

Naturresurslagen skall tillämpas vid koncessionsprövningen. Denna

lags grundläggande syfte är att främja en användning av naturresurserna

som är förnuftig för samhället vid en allsidig, samlad bedömning, både i ett

långsiktigt och i ett kortsiktigt perspektiv. Lagen är framåtsyftande. Att

lagen tillämpas när det gäller en ny ledning är viktigt. Om det gäller en

ansökan om förnyelse som syftar till att ledningen skall stå kvar med i

huvudsak oförändrad sträckning anser vi dock att naturresurslagen inte

behöver tillämpas. Detta innebär att en miljökonsekvensbeskrivning ej

behöver upprättas.

Vad gäller prövningen mot detaljplaner och områdesbestämmelser

konstaterar vi följande. Fastställda detaljplaner och områdesbestämmelser

ger uttryck för en beslutad avvägning mellan olika markanvänd-

ningsanspråk. Prövning mot dessa planer skall ske såväl vid ny ledning

som vid förnyelse. Vi föreslår inga ändringar av dessa bestämmelser. Vi

anser att resultatet av det lagstiftningsarbete som pågår i fråga om plan-

och bygglagen (jfr Plan- och byggutredningen, dir. 1994:65 och 1995:90)

bör avvaktas.

Vad gäller det administrativa förfarandet föreslår vi vissa förenklingar.

Vi anser inte heller att alternativa ledningssträckor behöver undersökas om

det inte framkommit avsevärda olägenheter med den befintliga

sträckningen.

Våra slutsatser och förslag är sammanfattningsvis följande.

 En särskild bestämmelse om förnyelse av nätkoncession införs.

 Naturresurslagen skall inte tillämpas i den mån ansökan om förnyelse

av nätkoncession för linje avser i huvudsak oförändrad sträckning.

 I dessa fall bör därför inte heller någon miljökonsekvensbeskrivning ges

in.

 Berörda fastighetsägare behöver inte ges tillfälle yttra sig annat än om

en ändring av ledningssträckningen övervägs.

 Ansökan om förnyelse av nätkoncession (både för linje och för område)

skall ges in senast två år före koncessionstidens utgång. Sker detta,

gäller nätkoncessionen tills ärendet har avgjorts.

Om det visar sig nödvändigt att vissa delar av en ledning måste flyttas för

att förnyad koncession skall kunna beviljas, kan kostnaderna falla på

ledningshavaren. Utrymmet för förhandlingslösningar är dock stort. När

kostnaderna faller på ledningshavaren utgör de kostnader i

nätverksamheten. Vi konstaterar att dessa kostnader måste anses vara av

sådan beskaffenhet att något hinder inte möter mot att de får ingå i

underlaget vid bestämmandet av nättarifferna.

Slutligen bör nämnas utredningens överväganden kring Ökad

flexibilitet i fråga om tidpunkten för förnyelse av nätkoncession. Vi

har haft att överväga denna fråga eftersom med nu gällande regler denna

tidpunkt kan komma olämpligt för nätägaren. Vi föreslår följande.

 Nätmyndigheten får under vissa förutsättningar utan remissförfarande

bevilja en tillfällig förlängning för högst fem år av en nätkoncession.

 Nätmyndigheten får under vissa förutsättningar på begäran av

koncessionshavaren förnya nätkoncessionen trots att den ursprungliga

koncessionstiden inte löpt ut.

Vissa frågor vid återkallelse och frånträdande av nätkoncession

(kapitel 4)

I fråga om tvångsåtgärder vid återkallelse av nätkoncession (avsnitt

4.1) innebär våra överväganden och förslag i huvudsak följande.

Frågor om tvångsinlösen har diskuterats av flera tidigare utredningar,

som dock avstyrkt att sådana möjligheter införs i lagstiftningen. Den

tidigare diskussionen har främst förts utifrån perspektivet att

åstadkomma en effektiv eldistribution i landet. Enligt våra direktiv skall

vi överväga behovet av tvångsåtgärder i samband med att en

koncessionshavare ej fullgör sina skyldigheter i nätverksamheten. Fråga

är hur staten skall kunna ingripa i en sådan situation för att trygga en

säker elförsörjning. Vår utgångspunkt är att sådana situationer kommer

att uppträda ytterst sällan. Vi föreslår:

 En möjlighet skapas för staten att vid återkallelse av en nätkoncession

eller om koncessionen i annat fall upphör att gälla, mot ersättning

förfoga över ledningen eller ledningsnätet under en begränsad tid, högst

fem år, om detta behövs för att trygga elförsörjningen.

 En möjlighet skapas att i vissa fall låta reparera ett bristfälligt

ledningsnät på nätägarens bekostnad om denne ej är villig att själv

ombesörja åtgärderna.

Grundläggande för ett koncessionssystem är att de skyldigheter som gäller

för koncessionshavaren varar koncessionstiden ut. Med regeringens eller

nätmyndighetens tillstånd kan dock en nätkoncession överlåtas till annan.

Denna regel bör behållas. Möjligheter bör dock vidare finnas för en

koncessionshavare att under vissa förhållanden få frånträda

koncessionen. Vi föreslår (avsnitt 4.2):

 Nätmyndigheten får på ansökan bevilja ett frånträdande av nätkon-

cession. Ansökan får beviljas om den elektriska anläggning nätkon-

cessionen avser inte längre behövs för en säker elförsörjning.

 Koncessionshavare som önskar ta ledning ur bruk för längre tid än tre år

utan att frånträda koncessionen skall anmäla detta till nätmyndigheten

för prövning. Tillstånd bör ges om det inte är olämpligt ur

elförsörjningssynpunkt.

 Som följd av förslaget om anmälningsskyldighet och prövning om en

ledning skall tas ur bruk slopas nuvarande bestämmelse om återkallelse

av nätkoncession om en ledning inte har varit i bruk under tre år.

Vissa frågor om flyttning eller annan ändring av elektrisk

ledning m.m. (kapitel 5)

Vi diskuterar i detta kapitel vissa frågor som rör flyttning eller annan

ändring av elledning under pågående koncessionstid. Enligt våra direktiv är

den rättsliga situationen oklar t.ex. i frågan om vem som skall betala

flyttningen av en kraftledning om marken planeras att användas för annat

ändamål. Vi bör därför analysera behovet av kompletterande regler

beträffande relationerna mellan ledningshavaren och andra intressenter

samt i förekommande fall lämna förslag till sådana. Som bakgrund till våra

överväganden redovisas innebörden av bl.a. de bestämmelser om flyttning

eller ändring av ledning som finns i ledningsrättslagen och i ellagen.

Bestämmelserna i ledningsrättslagen innebär (33 §) att ledningsägaren

bara i undantagsfall och under förutsättning av att starka skäl talar för det

kan åläggas ta bort ledning eller ändra dess sträckning. Kostnaderna skall

då inte bäras av ledningsrättsinnehavaren utan av de sakägare som har

nytta av åtgärden. Även i vissa andra författningar, t.ex. expropriations-

lagen och plan- och bygglagen, finns bestämmelser som ger möjligheter

att flytta en elledning.

I ellagen regleras endast vissa specialsituationer. Dessa gäller sådana

flyttningar eller ändringar som kan aktualiseras när en elektrisk ledning

korsar eller på annat sätt berör en trafikled (5 a §) eller flyttning av de

ledningar som har dragits fram med stöd av expropriation (5 b §).

Våra överväganden har lett fram till följande slutsatser och förslag.

 I vad mån en innehavare av en framdragen elektrisk ledning är skyldig

att flytta eller ändra ledningen varierar, bl.a. beroende på hur

markupplåtelsen skett (nyttjanderätt, servitut eller ledningsrätt).

Upplåtelse av mark för ledningar sker numera i allt väsentligt med stöd

av ledningsrätt.

 Bestämmelserna i 33 § ledningsrättslagen vad gäller skyldighet att flytta

eller ändra en ledning är väl avvägda. De bör ej ändras. Nya eller

kompletterande bestämmelser om flyttning av elledningar är ej

erforderliga.

 Bestämmelserna i 5 a och 5 b §§ ellagen är Ä med undantag av reglerna

i 5 a § 4 mom. om arbete med ledning inom område för annan trafikled

än allmän väg Ä föråldrade och bör därför utmönstras.

Elskador och skyddsåtgärder (kapitel 6)

Elektriska anläggningar kan vara av högst skiftande slag och förenade med

större eller mindre säkerhetsrisker. Definitionsmässigt är det endast

starkströmsanläggningar som kan medföra risker för person eller egendom.

Enligt starkströmsförordningen förstås nämligen med starkströms-

anläggning elektrisk anläggning för sådan spänning, strömstyrka eller

frekvens som kan vara farlig för person eller egendom.

De bestämmelser som finns i ellagen om skyddsåtgärder tar främst

sikte på elektriska anläggningars inverkan på andra elektriska

anläggningar. Bestämmelser om andra skyddsåtgärder utfärdas av

Elsäkerhetsverket med stöd av ett särskilt bemyndigande i lagen. Våra

överväganden och förslag innebär följande.

 Ellagen bör innehålla en allmän bestämmelse av innebörd att en

elektrisk anläggning och anslutna anordningar skall utföras och drivas

med beaktande av de krav som kan ställas från elsäkerhetssynpunkt.

 Som hittills bör ellagen innehålla ett bemyndigande för regeringen eller

den myndighet regeringen bestämmer (Elsäkerhetsverket) att utfärda

säkerhetsföreskrifter avseende elektriska anläggningar.

 Den grundläggande s.k. prioritetsprincipen bakom bestämmelserna i

nuvarande 5 § ellagen - vars innebörd är att innehavaren av en

nytillkommen elektrisk anläggning har att vidta de skyddsåtgärder som

behövs för att en befintlig anläggning inte utsätts för driftstörningar -

behålls. Även det undantag från prioritetsprincipen som innebär att

innehavare av högspänningsanläggningar med en spänning över 100 kV

alltid är skyldiga att vidta erforderliga skyddsåtgärder behålls.

Bestämmelserna förtydligas dock så att det klart framgår att

skyldigheten att vidta åtgärder innefattar att bära kostnaderna för

åtgärderna, oavsett vid vilken anläggning skyddsåtgärderna vidtas.

Prioritetsprincipen i fråga om skyddsåtgärder bör även gälla i förhållandet

mellan en elektrisk anläggning och koncessionspliktiga naturgasledningar

som med hänsyn till sin utsträckning och konstruktion kan vara särskilt

utsatta för inverkan.

Skadestånd (kapitel 7)

Bestämmelserna om skadestånd i ellagen är i stor utsträckning

ålderdomligt utformade och svårtillgängliga. Huvudregeln enligt lagen

innebär att en innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning med egen

generator eller transformator har strikt skadeståndsansvar för skador

orsakade av elektrisk ström.

Den s.k. elmarknadsreformen, som innebär att det görs en boskillnad

mellan å ena sidan produktion och försäljning av el och å andra sidan

överföring av el (nätverksamhet), kommer nu att medföra att det på

elmarknaden finns aktörer som uteslutande sysslar med handel med el.

Vi har övervägt vilka principer som i fortsättningen bör gälla i fråga om

skadestånd vid elskador och gett bestämmelserna en ny utformning.

Överväganden och förslag i kapitel 7 innebär i huvudsak följande.

Det strikta ansvaret markerar samhällets syn på att produktion och

överföring av el är farlig verksamhet. Vi har inte funnit skäl att överge

principen om strikt ansvar. Vi föreslår:

 Begreppet elektrisk anläggning, som har stor betydelse i detta

sammanhang, bör behållas. En sådan anläggning har vi valt att definiera

som en elektrisk anläggning med däri ingående särskilda föremål för

produktion, överföring eller användning av el. Vi har inte avsett att

begreppet elektrisk anläggning skall ha någon annan innebörd än den nu

gällande. Vidare behålls indelningen av de elektriska anläggningarna i

starkströmsanläggningar och svagströmsanläggningar.

 Huvudprincipen om strikt skadeståndsansvar behålls vid person- eller

sakskada som orsakas av el.

 I likhet med vad som för närvarande gäller skall endast den som innehar

en elektrisk starkströmsanläggning kunna åläggas strikt skadestånds-

ansvar.

Enligt nuvarande regler är innehavare av elektriska starkströmsanlägg-

ningar med egen generator eller transformator strikt ansvariga för skador

som uppstår vid anslutna anläggningar som inte har egen generator eller

transformator och till vilka el överförs. Innehavare av dessa anläggningar

har emellertid i praktiken inte någon möjlighet att ha tillsyn över de

anslutna anläggningarna. Vi föreslår:

 Det strikta skadeståndsansvaret för innehavare av en elektrisk

anläggning skall inte längre vara knutet till innehav av egen generator

eller transformator. Person- eller sakskada som orsakats av el skall

ersättas av innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen

senast kommit. En innehavare av en elektrisk starkströmsanläggning

skall svara endast för sin anläggning. En anläggningsinnehavare vars

anläggning tillfört en annan starkströmsanläggning el kan sålunda inte

längre bli skadeståndsansvarig för skador som inträffar vid den andra

anläggningen.

Frågan om ett strikt skadeståndsansvar skall åläggas för person- eller

sakskador som orsakats av el eller om ett ansvar för endast vårdslöshet

skall gälla, knyts till vilken typ av elektrisk starkströmsanläggning det rör

sig om. Vi föreslår:

 Innehavare av starkströmsanläggningar för produktion av el skall i

princip ha strikt skadeståndsansvar. Vi har dock funnit det gå för långt

att ålägga innehavare av små produktionsanläggningar som före-

trädesvis används för privat bruk ett strikt skadeståndsansvar. Om

elgeneratorn har en märkeffekt som uppgår till högst 50 kilovoltampere

skall i stället skadeståndslagen tillämpas.

 Innehavare av starkströmsanläggningar för överföring av el skall utan

undantag ha ett strikt skadeståndsansvar.

 Innehavare av starkströmsanläggningar avsedda för användning av el

och som tillförs el med en spänning som överstiger 250 volt skall ha ett

strikt skadeståndsansvar.

 För innehavare av starkströmsanläggningar avsedda för användning av

el och som tillförs el med en spänning om högst 250 volt skall

skadeståndslagen tillämpas. Vi föreslår att det inte, i motsats till vad

som för närvarande gäller, görs någon skillnad mellan användaranlägg-

ningar utomhus eller inomhus.

Särskilda bestämmelser gäller om produktansvar. En innehavare av en

elektrisk anläggning med egen generator eller tranformator har strikt

ansvar för skador som orsakas av att elen inte är så säker som skäligen kan

förväntas. Detta skadeståndsansvar har sin grund i ett EG-direktiv om

produktansvar. De nuvarande produktansvarsbestämmelserna i

ellagstiftningen får anses överensstämma med de krav direktivet ställer. Vi

föreslår:

 Produktansvaret för skador orsakade av brister i kvalitet hos el behålls.

Vi föreslår att innehavare av elektriska anläggningar för produktion och

överföring av el skall vara skadeståndsskyldiga om brister i kvalitet hos

den el som tillhandahålls från deras anläggningar orsakar skada. Detta

torde inte innebära någon förändring jämfört med gällande rätt.

Skadeståndsansvaret när en elektrisk anläggning skadats eller dess drift

störts genom inverkan av elektrisk ström från en annan elektrisk

anläggning grundas enligt ellagen på ett ansvar för vårdslöshet. Vi föreslår

inga ändringar i detta hänseende. En utgångspunkt för oss har dock varit att

skadeståndslagen skall tillämpas där så är möjligt. Vi föreslår:

 Skadeståndsansvaret i nu nämnt hänseende bör inte längre regleras i

ellagstiftningen utan skadeståndslagens regler bör tillämpas. Dock bör

möjligheten att få ersättning för ren förmögenhetsskada vid driftstörning

behållas. Den frågan bör därför även fortsättningsvis regleras i

ellagstiftningen.

Vi föreslår i kapitel 6 att en innehavare av en elektrisk anläggning skall

vara skyldig att vidta skyddsåtgärder även gentemot vissa

naturgasledningar. För att erhålla så enhetliga regler som möjligt föreslår

vi:

 Skadeståndsansvaret vid skador orsakade av elektrisk ström på

naturgasledningar för vilka koncession krävs enligt lagen (1978:160)

om vissa rörledningar bör grundas på ett ansvar för vårdslöshet och

skadeståndslagen bör tillämpas.

I övrigt föreslår vi:

 Om den skadelidande har medverkat till att sakskada uppkommit och

som skall ersättas enligt huvudregeln om strikt ansvar bör 6 kap. 1 §

skadeståndslagen tillämpas. När det gäller jämkning av skadestånd i

övrigt samt i frågor om bestämmande av ersättning föreslår vi ingen

ändring.

 Preskriptionstiderna behålls i huvudsak. I de fall skadeståndslagen skall

tillämpas blir dock preskriptionslagen tillämplig.

 Regressrätten vid skador orsakade av elektrisk ström bör inte längre

regleras i ellagstiftningen. I stället bör regressrätten följa de allmänna,

icke lagfästa, principerna.

Ellagsstiftningsutredningens förslag till ny ellag

Förslag till Ellag

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vid produktion, överföring och användning av el

samt vid handel med el, m.m.

2 § Med en elektrisk anläggning förstås i denna lag en anläggning med

däri ingående särskilda föremål för produktion, överföring eller

användning av el.

 Har olika delar av samma anläggning skilda innehavare, anses varje

sådan del som en särskild anläggning. Är till en anläggning som är

avsedd för användning av el en eller flera andra sådana anläggningar

anslutna och är dessa anläggningar i samme innehavares hand, skall

anläggningarna betraktas som en och samma anläggning.

3 § Elektriska anläggningar indelas i starkströmsanläggningar och

svagströmsanläggningar.

 Närmare bestämmelser om starkströmsanläggningar och svagströms-

anläggningar meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer.

Nätverksamhet

4 § Med nätverksamhet avses att ställa elektriska starkströmsledningar

till förfogande för överföring av el. Till nätverksamhet hör också

projektering, byggande och underhåll av ledningarna, ställverk och

transformatorstationer, anslutning av elektriska anläggningar, mätning av

överförd effekt och energi samt annan verksamhet som behövs för att

överföra el på det elektriska nätet.

 Med anslutning av elektriska anläggningar avses också återinkoppling

av en befintlig anläggning och höjning av avtalad effekt i inmatnings-

eller uttagspunkt.

Nättariffer

5 § Med nättariffer avses avgifter och övriga villkor för överföring av el

och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät.

Nätmyndighet

6 § Regeringen skall utse en myndighet (nätmyndigheten) som skall

pröva de frågor som enligt denna lag, eller enligt regeringens

bemyndigande, ankommer på myndigheten.

2 kap. Nätkoncession

Koncessionsplikt

1 § En elektrisk starkströmsledning får inte byggas eller användas utan

tillstånd (nätkoncession) av regeringen. Regeringen får bemyndiga

nätmyndigheten att pröva frågor om nätkoncession som ej avser tillstånd

till en utlandsförbindelse.

 Till byggandet av en ledning räknas även schaktning, skogsavverkning

eller liknande åtgärder för att bereda plats för ledningen.

2 § En nätkoncession skall avse en ledning med i huvudsak bestämd

sträckning (nätkoncession för linje) eller ett ledningsnät inom ett visst

område (nätkoncession för område).

3 § En transformator- eller kopplingsstation som skall anslutas till en

eller flera nya ledningar för vilka krävs nätkoncession för linje får inte

börja byggas förrän nätkoncession har meddelats för byggande av minst

en ny ledning.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får föreskriva undantag från bestämmelserna i 1 § första stycket och 3 §,

i den utsträckning det kan ske utan att grundläggande syften med lagen

åsidosätts. Ett sådant undantag får ej avse ledningar eller stationer för

utlandsförbindelser.

Allmänna förutsättningar för meddelande av nätkoncession

5 § En nätkoncession får meddelas endast om anläggningen är lämplig

från allmän synpunkt.

 En nätkoncession som avser en utlandsförbindelse får inte meddelas

om förbindelsen allvarligt skulle försämra möjligheterna att långsiktigt

upprätthålla elförsörjningen i landet.

6 § En nätkoncession för linje får endast om det finns särskilda skäl

meddelas för en ledning som är avsedd för spänning som inte överstiger

högsta tillåtna spänning för en nätkoncession för ett område som berörs

av ledningen.

7 § En nätkoncession för linje får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får mindre avvikelser göras.

 Vid prövning av frågor om meddelande av en nätkoncession för linje

skall lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. tillämpas.

8 § En nätkoncession för område får meddelas endast om området utgör

en med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet. En nätkoncession får

inte meddelas för ett område som helt eller delvis sammanfaller med ett

annat koncessionsområde.

9 § En nätkoncession får meddelas endast den som från allmän synpunkt

är lämplig att utöva nätverksamhet. För nätkoncession för område gäller

vidare att sådan koncession endast får meddelas den som är lämplig att

bedriva nätverksamhet inom det begärda området.

Villkor för nätkoncession m.m.

10 § En nätkoncession skall förenas med de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och enskild rätt samt med de villkor för

anläggningens utförande och nyttjande som behövs från allmän

synpunkt.

11 § I ett beslut om nätkoncession för område skall anges en för

ledningsnätet högsta tillåtna spänning.

12 § Gränserna för en nätkoncession för område får ändras av

nätmyndigheten, om det behövs för en ändamålsenlig nätverksamhet och

det kan ske utan synnerlig olägenhet för koncessionshavaren.

Nätkoncessions giltighetstid

13 § En nätkoncession för linje skall meddelas för fyrtio år. Om det

föreligger särskilda skäl eller om sökanden begär det får kortare tid

föreskrivas.

14 § En nätkoncession för område skall meddelas för tjugofem år. Om

det föreligger särskilda skäl eller om sökanden begär det får kortare tid

föreskrivas.

Förnyelse av nätkoncession m.m.

15 § Ansökan om förnyelse av nätkoncession skall göras senast två år

före koncessionstidens utgång. Har koncessionshavaren ansökt om

förnyelse inom den angivna tiden, gäller den äldre koncessionen till dess

ansökningen prövats slutligt.

 Vid prövning av ansökan om förnyelse av nätkoncession för linje gäller

ej 7 § andra stycket om det är fråga om en ledning med i huvudsak

oförändrad sträckning.

 Föreligger särskilda skäl får en nätkoncession förnyas även om

koncessionstiden ej löpt ut.

16 § Om det föreligger särskilda skäl får, efter anmälan av kon-

cessionshavaren, en nätkoncession förlängas tillfälligt. Sådan tillfällig

förlängning får meddelas för högst fem år.

Överlåtelse och upphörande av nätkoncession

17 § En nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, av nätmyndigheten. Vid prövning

av ansökan om överlåtelse av nätkoncession skall 9 § tillämpas.

18 § Om en koncessionshavare vill frånträda en nätkoncession eller ta en

ledning som omfattas av nätkoncession för linje ur bruk för längre tid än

tre år skall han anmäla det till nätmyndigheten för prövning.

 Begäran att frånträda en nätkoncession kan beviljas av nätmyndigheten

om anläggningen inte längre behövs för en säker elförsörjning.

 Tillstånd att ta en ledning ur bruk enligt första stycket kan ges av

nätmyndigheten om det inte är olämpligt ur elförsörjningssynpunkt.

19 § En nätkoncession får helt eller delvis återkallas om koncessions-

havaren i väsentlig mån åsidosätter sina skyldigheter enligt denna lag

eller enligt villkor i nätkoncessionen.

 Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten.

20 § Om en nätkoncession återkallas eller i annat fall upphör att gälla

och det är oundgängligen nödvändigt för att trygga elförsörjningen får

nätmyndigheten genom beslut om förfogande för statens räkning förfoga

över ledningen eller ledningsnätet. Innehavaren av ledningen eller

ledningsnätet är därvid berättigad till ersättning.

 Ett beslut om förfogande får gälla högst fem år.

Borttagande av ledning, återställning, m.m.

21 § Om en nätkoncession upphör att gälla, är den som senast haft

koncessionen skyldig att ta bort anläggningen och vidta andra åtgärder

för återställning, om det behövs från allmän eller enskild synpunkt.

 Frågan om skyldighet att vidta sådana åtgärder prövas av nät-

myndigheten. Prövningen skall ske i samband med att koncessionen

upphör.

 Om den som har haft nätkoncession inte iakttar vad som har ålagts

honom, får nätmyndigheten förelägga honom att fullgöra sina

skyldigheter.

 Föreläggandet får förenas med vite.

22 § Om en elektrisk starkströmsledning har byggts utan nätkoncession

där sådan behövs, får nätmyndigheten förelägga ledningens innehavare

att ta bort ledningen med tillhörande anläggningar och vidta andra

åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild

synpunkt.

 Föreläggandet får förenas med vite.

23 § Om annans mark behöver tas i anspråk för sådana återställnings-

åtgärder som avses i 21 § eller 22 § får nätmyndigheten besluta att

tillträde till marken skall lämnas under viss tid.

 Återställningsåtgärderna skall utföras så, att minsta skada och intrång

vållas. Byggnader får uppföras eller vägar byggas endast om markens

ägare och den som har nyttjanderätt eller servitut avseende marken

samtyckt till det eller nätmyndigheten lämnat tillstånd till åtgärden.

Tillstånd får lämnas endast om åtgärden är oundgängligen nödvändig för

att återställningsåtgärderna skall kunna vidtas.

 Om återställningsåtgärderna föranleder skada eller intrång, skall

ersättning utgå för det. Talan om ersättning väcks vid den fastig-

hetsdomstol inom vars område marken eller större delen därav ligger.

3 kap. Nätverksamhet m.m.

Avgränsning av nätverksamhet

1 § En juridisk person som bedriver nätverksamhet får inte bedriva

produktion av eller handel med el.

 Utan hinder av första stycket får produktion av el bedrivas tillsammans

med nätverksamhet i samma juridiska person om produktionen

1. uteslutande är avsedd att täcka nätförluster, eller

2. äger rum i mobila reservkraftaggregat, vilka är avsedda för tillfälligt

bruk vid elavbrott.

Redovisning av nätverksamhet

2 § Nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan

verksamhet.

3 § Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för

område skall varje område redovisas för sig om inte nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran meddelar undantag. Sådant undantag skall

meddelas om de berörda områdena ligger geografiskt nära varandra och

sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet.

 Ett meddelat undantag är för sin giltighet beroende av att enhetliga

nättariffer tillämpas för samtliga områden som omfattas av undantaget.

 När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av

undantaget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget skall

bestå.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet.

Revision

5 § Revisor hos den som bedriver nätverksamhet skall särskilt granska

redovisningen av nätverksamheten.

 Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om

redovisningen av nätverksamheten skett enligt gällande bestämmelser.

Intyget skall av revisorn ges in till nätmyndigheten.

 Regeringen får meddela föreskrifter om revision av nätverksamhet.

Skyldighet att ansluta anläggning

6 § En innehavare av en nätkoncession för linje är skyldig att på skäliga

villkor ansluta en elektrisk anläggning till ledningen.

 Om det finns särskilda skäl kan nätmyndigheten besluta att den som har

nätkoncession för linje inte behöver ansluta en sådan anläggning till

ledningen.

7 § En innehavare av en nätkoncession för område är skyldig att på

skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning inom området till

ledningsnätet.

 Om det finns särskilda skäl kan nätmyndigheten besluta att den som har

nätkoncession för område inte behöver ansluta en sådan anläggning till

ledningsnätet.

8 § Vill någon ansluta en elektrisk anläggning till en ledning som

omfattas av en nätkoncession för linje i stället för till ett ledningsnät som

omfattas av en nätkoncession för område, får den som har

nätkoncessionen för linje göra anslutningen endast efter medgivande av

den som har nätkoncession för området eller efter tillstånd av

nätmyndigheten.

Skyldighet att överföra el

9 § En innehavare av en nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor

överföra el åt annan.

Skyldighet att mäta överförd el

10 § En innehavare av nätkoncession är skyldig att utföra mätning av

överförd el samt att rapportera resultaten av dessa mätningar i enlighet

med de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten meddelar.

Kostnader för mätning m.m.

11 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

för dess installation i uttagspunkten hos en elkonsument skall av

nätkoncessionshavaren påföras elkonsumenten.

 Om en elkonsument efter begäran fått sin elförbrukning mätt på annat

sätt än enligt de föreskrifter som meddelats med stöd av 10 § och det

begärda sättet att mäta medfört ökade kostnader för nätkon-

cessionshavaren, skall elkonsumenten påföras merkostnaden för denna

mätning och för rapportering av mätresultaten.

 Andra kostnader för mätning än de som nu nämnts får inte påföras

enskilda elkonsumenter.

12 § En elkonsument som köper el vid en spänning av högst 1 000 volt

mellan fasledare har vid flyttning rätt att av nätkoncessionshavaren få

tillbaka den del av erlagd kostnad som motsvarar värdet av mätaren med

tillhörande insamlingsutrustning med beaktande av dess återstående

tekniska livslängd.

 Om det belopp som skall återbetalas till elkonsumenten understiger

1 000 kr behöver återbetalning inte ske.

13 § Bestämmelserna i 11 § första och andra styckena och 12 § gäller

inte elkonsumenter som köper sin el från innehavaren av leveranskon-

cession enligt 5 kap.

Ersättning vid inmatning av el

14 § En innehavare av en produktionsanläggning har rätt till ersättning

av den koncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är ansluten.

Ersättningen skall motsvara

 1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el från

anläggningen medför i koncessionshavarens ledningsnät, och

 2. värdet av den reduktion av koncessionshavarens avgifter för att ha

sitt ledningsnät anslutet till annan koncessionshavares ledningsnät som

blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter för beräkningen av

ersättningen enligt första stycket.

Prövning av skyldigheter

15 § Frågor om koncessionshavarens skyldigheter enligt detta kapitel

prövas av nätmyndigheten.

4 kap. Nättariffer

Allmänt om nättariffer

1 § Nättariffer skall vara skäliga och utformas på sakliga grunder.

 Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall konsumentintresset

särskilt beaktas. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig

avkastning i nätverksamheten.

2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald avgift för

att vara ansluten ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet, med

undantag för utlandsförbindelserna.

Särskilt om nättariffer för område

3 § Med undantag för engångsavgift för anslutning, får nättariffer för

område inte utformas med hänsyn till var inom området en anslutning

finns.

4 § Vid skälighetsbedömningen av en nättariff skall nättariffen för varje

område bedömas för sig.

 Om nätmyndigheten enligt 3 kap. 3 § har medgivit att flera nätkon-

cessioner för område får redovisas samlat, skall dock dessa vid

skälighetsbedömningen anses utgöra ett område.

Särskilt om nättariffer för linje

5 § Om spänningen för en ledning som omfattas av en nätkoncession för

linje understiger 220 kilovolt (regionledning) får inte nättariffen, med

undantag för engångsavgift för anslutning, inom varje normalt

spänningsintervall, utformas med hänsyn till var en uttagspunkt finns i

förhållande till ledningens anslutning till annan koncessionshavares

ledning som omfattas av nätkoncession för linje.

 Nättariffen för en enskild elkonsument, vars anläggning är ansluten till

en regionledning, skall dock i fall som avses i 6 § utformas med hänsyn

till var på regionledningen elkonsumentens uttagspunkt finns.

6 § På ansökan av koncessionshavaren eller berörd elkonsument skall

nätmyndigheten meddela tillstånd till avvikelse från vad som sägs i 5 §

första stycket, om den berörda uttagspunkten fanns den 1 juli 1995 och

ett avtal, innebärande att priset för överföringen av el baseras bland annat

på var uttagspunkten finns, tillämpades den 1 juli 1995.

 Tillstånd skall meddelas att gälla från viss dag och för bestämd tid,

högst trettio år.

 Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för

elkonsumenten, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning

som i avtalet.

7 § Om en uttagspunkts läge ändras eller avses bli ändrad eller om den

avtalade effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd efter det att

nätmyndigheten meddelat tillstånd enligt 6 § skall koncessionshavaren

anmäla det till nätmyndigheten.

 När en sådan anmälan har gjorts skall nätmyndigheten pröva i vilken

utsträckning och under vilken tid tillståndet skall gälla.

8 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning skall

 1. koncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina regionled-

ningar inom en och samma region anslutna till en annan koncessions-

havares ledning bedömas samlat,

 2. koncessionshavarens kostnader för nedtransformering bedömas

samlat för hela landet inom varje normalt spänningsintervall när lika

många nedtransformeringar utförts för att nå detta spänningsintervall,

 3. koncessionhavarens övriga kostnader bedömas samlat inom varje

normalt spänningsintervall för koncessionshavarens samtliga regionled-

ningar i hela landet.

9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller däröver skall alla kostnader för

koncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får dock utformas med

hänsyn till var på koncessionshavarens ledningsnät en anslutningspunkt

finns.

Särskilt om nättariffer för mindre produktionsanläggningar

10 § En innehavare av en produktionsanläggning som kan leverera en

effekt om högst 1 500 kilowatt skall för inmatning av el inte erlägga

annan del av nättariffen än engångsavgift för anslutning, avgift för

mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i

inmatningspunkten samt årlig avgift för mätning och rapportering.

Rätt till uppgifter om nättariffer m.m.

11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om nättariffer. Uppgiften skall innehålla en upplysning

om att en elkonsument hos nätmyndigheten kan begära prövning enligt 3

kap. 15 § och 4 kap. 12 §.

 Vid begäran om ny anslutning skall uppgifterna enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Prövning av nättariffer

12 § Frågor om nättariffer enligt detta kapitel samt en koncessionsha-

vares skyldigheter enligt 11 § prövas av nätmyndigheten.

5 kap. Leveranskoncession

Koncessionsplikt

1 § Inom ett område som omfattas av nätkoncession för område enligt 2

kap. krävs tillstånd (leveranskoncession) för att få leverera el till

anläggningar som är anslutna till det ledningsnät vilket omfattas av

nätkoncessionen. Leveranskoncession krävs dock inte i fall som anges i

10 §.

 Ärenden om meddelande av leveranskoncession prövas av regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten.

2 § En leveranskoncession kan omfatta ett eller flera områden som

omfattas av nätkoncession för område (leveransområde).

 För ett leveransområde får meddelas endast en leveranskoncession.

Förutsättningar för leveranskoncession

3 § En leveranskoncession får endast ges till den som från allmän

synpunkt är lämplig att leverera el inom leveransområdet.

Villkor för leveranskoncession

4 § En leveranskoncession ges för bestämd tid, högst fem år.

Ändring av gränser för leveransområde

5 § Gränserna för ett leveransområde får ändras av nätmyndigheten, om

det behövs för ändamålsenlig leverans och kan ske utan synnerlig

olägenhet för koncessionshavaren.

Överlåtelse av leveranskoncession

6 § En leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Vid prövning av

ansökan om överlåtelse av leveranskoncession skall 3 § tillämpas.

Leveransskyldighet

7 § En innehavare av en leveranskoncession är skyldig att på skäliga

villkor leverera el för normala förbrukningsändamål åt var och en inom

leveransområdet, om inte annat följer av 9 och 10 §.

8 § En elkonsument inom leveransområdet som köper el från någon

annan än innehavaren av leveranskoncession men som i stället vill köpa

el för normala förbrukningsändamål från denne har rätt till det om

elkonsumenten gjort anmälan om detta till koncessionshavaren minst en

månad innan leveransen skall påbörjas.

Undantag från leveransskyldighet

9 § En innehavare av en leveranskoncession är inte skyldig att inom ett

område, där fjärrvärme eller naturgas distribueras eller avses bli

distribuerad, leverera el för värmeförsörjning av en byggnad, om elen är

avsedd för värmeförsörjning på något annat sätt än med värmepump.

Koncessionshavaren är dock skyldig att leverera el, om

värmeförsörjningen av byggnaden med större fördel kan tillgodoses med

el än med det för området gemensamma systemet.

Rätt för annan att leverera el

10 § Även den som inte innehar en leveranskoncession får inom ett

leveransområde leverera el för ändamål som inte omfattas av leverans-

skyldigheten enligt 7 §. En sådan leverantör får inom leveransområdet

också leverera el till elkonsumenter som skriftligen gjort anmälan om det

till koncessionshavaren minst sex månader innan leveransen påbörjas.

 En elkonsument som med koncessionshavaren har ett avtal om leverans

av el som gäller för obestämd tid med en uppsägningstid som är längre

än sex månader eller som har ett avtal som gäller för bestämd tid får dock

inte köpa el av annan än koncessionshavaren förrän avtalet har upphört

att gälla. I ett sådant fall krävs ingen anmälan enligt första stycket.

Inköpsplikt

11 § Om det inte finns särskilda skäl till undantag, är en innehavare av

en leveranskoncession skyldig att köpa el från produktionsanläggning

som är belägen inom leveransområdet och kan leverera en effekt om

högst 1 500 kilowatt.

Prisreglering

12 § Om det behövs för att uppnå en skälig prissättning är innehavare av

leveranskoncession skyldig att underkasta sig reglering av priset på

levererad eller inköpt el på begäran av

 1. den inom leveransområdet som köper eller vill köpa sin el av

koncessionshavaren,

 2. den som levererar eller vill leverera el till koncessionshavaren från

sådan produktionsanläggning som anges i 11 §.

 Frågor om prisreglering prövas av nätmyndigheten. Myndigheten får

förelägga parterna att lägga fram den utredning som behövs. Sådant

föreläggande får förenas med vite.

 Framställning om ändring i eller upphävande av beslutad prisreglering

får göras också av innehavaren av leveranskoncessionen.

 Avtal, som strider mot beslut om prisreglering, är utan verkan.

Prövning av skyldigheter

13 § Frågor om koncessionshavarens skyldigheter enligt detta kapitel

prövas av nätmyndigheten.

6 kap. Utlandshandel

1 § Den som ingår avtal, som medför att import eller export av el

kommer att pågå under en tid av minst sex månader skall göra anmälan

om avtalet till den myndighet regeringen bestämmer. Sådan anmälan

skall göras inom en månad från

det avtalet ingicks.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

närmare föreskrifter om anmälningsskyldigheten.

7 kap. Kommunala elföretag

1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16Ä18 §§

kommunallagen (1991:900) får, utan hinder av föreskriften i 2 kap. 1 §

kommunallagen om anknytning till kommunens område eller dess

medlemmar, utanför kommunens område bedriva

 1. produktion av och handel med el samt därmed sammanhängande

verksamhet, eller

 2. nätverksamhet i geografisk närhet till företagets nätverksamhet inom

kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig nätverksamhet.

2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16Ä18 §§

kommunallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1.

eller distribution av fjärrvärme eller naturgas skall verksamheten drivas

på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Detta gäller dock inte

företag som bedriver distribution av fjärrvärme eller naturgas i ett

område där nätmyndigheten har meddelat ett förbud enligt punkten 4 i

övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om ändring i lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska an-

läggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i nämnda

lag.

8 kap. Systemansvar och balansansvar

Systemansvar

1 § Den myndighet regeringen utser skall ha systemansvaret för el.

 Med systemansvar för el avses det övergripande ansvaret för att

elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela

eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och

förbrukning av el.

2 § Enligt vad regeringen närmare föreskriver får den systemansvariga

myndigheten, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva

systemansvaret, beordra kraftproducenter att, mot ersättning, öka eller

minska produktionen av el.

 Enligt vad regeringen närmare föreskriver får den systemansvariga

myndigheten för att kunna utöva systemansvaret även beordra innehavare

av nätkoncession att avbryta eller begränsa leverans av el till

elkonsumenter. Innehavaren av nätkoncession skall i sådana fall avbryta

eller begränsa elleveranserna så rättvist och likvärdigt som möjligt.

3 § Regeringen får utfärda föreskrifter om skyldighet för kraftpro-

ducenter och elkonsumenter att till den systemansvariga myndigheten ge

in uppgifter om produktion eller konsumtion av el, som behövs för

utövandet av systemansvaret.

Balansansvar

4 § En elkonsument är skyldig att tillse att det finns någon, som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i konsumentens uttagspunkt (balans-

ansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den

myndighet som enligt 1 § skall ha systemansvaret för el.

 En elkonsument som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av nätkoncessionen underrättad om vem som har

åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt.

 Första och andra styckena gäller inte de elkonsumenter som köper sin el

från en innehavare av leveranskoncession enligt 5 kap.

5 § Den som innehar en leveranskoncession skall hålla innehavaren av

nätkoncessionen underrättad om till vilka elkonsumenter inom

leveransområdet han levererar el samt vem som har åtagit sig

balansansvaret för hans inköp.

6 § Den som innehar en nätkoncession skall hålla den systemansvariga

myndigheten underrättad om de uppgifter som nämns i 4 och 5 §§. Han

skall dessutom hålla den systemansvariga myndigheten underrättad om

vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp.

9 kap. Skyddsåtgärder

1 § En elektrisk anläggning och anslutna elektriska anordningar skall

vara så beskaffade och placerade samt brukas på sådant sätt att

betryggande säkerhet ges mot skadlig inverkan av el.

2 § Om en elektrisk anläggning genom inverkan på en redan befintlig

sådan anläggning kan vålla person- eller sakskada eller störning i driften,

svarar innehavaren av den förstnämnda anläggningen för erforderliga

åtgärder vid denna för att förebygga sådan skada eller störning.

 Vad som sägs i första stycket gäller även om en elektrisk anläggning

genom inverkan på en redan befintlig rörledning för transport av

naturgas, för vilken koncession krävs enligt lagen (1978:160) om vissa

rörledningar, kan vålla skada.

3 § Den som innehar en anläggning för starkström med en spänning av

lägst 1 000 volt mellan fasledare, i vilken vid enfasigt fel kan uppkomma

jordslutningsström med större styrka än 500 ampere, är, utöver vad som

följer av 2 §, skyldig att iaktta följande. Så snart han får kännedom om att

en elektrisk anläggning för svagström eller för starkström med en

spänning av högst 1 000 volt mellan fasledare tillkommit, skall han på

egen bekostnad vidta erforderliga åtgärder vid den egna anläggningen för

att förebygga skada eller störning.

 Åtgärder som avses i första stycket skall vara ägnade att förebygga att

anläggningen genom inverkan på den andra anläggningen genom

induktion eller förhöjda markpotentialer orsakar person- eller sakskada

eller annan störning än ljudstörning.

4 § Om en elektrisk anläggning flyttas eller ändras i fråga om utförande

eller drift och risken för skada eller störning därmed ökar, skall frågan

om skyldighet att svara för skyddsåtgärder som föranleds av den ökade

risken bedömas på samma sätt som om anläggningen var ny.

5 § En elektrisk anläggning skall anses ha kommit till då den togs i bruk.

Har olika delar av en anläggning tagits i bruk vid skilda tidpunkter, skall

varje sådan del vid tillämpning av detta kapitel anses som en särskild

anläggning.

6 § Om i fall som avses i 2 och 3 §§, erforderligt skydd med bättre

verkan eller till lägre kostnad kan uppnås genom åtgärd vid annan

anläggning än den vars innehavare enligt 2 och 3 §§ är skyldig att svara

för åtgärden, ankommer det på innehavaren av den förstnämnda

anläggningen att utföra åtgärden.

 Den innehavare som utfört åtgärd enligt första stycket har rätt att av

den som enligt 2 och 3 §§ varit skyldig att vidta åtgärden erhålla skälig

ersättning för sina utgifter.

7 § Särskilda bestämmelser om elektromagnetisk kompatibilitet finns i

lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet.

10 kap. Skadestånd

Strikt skadeståndsansvar

1 § Har någon tillfogats person- eller sakskada genom inverkan av el

från en elektrisk starkströmsanläggning, skall skadan ersättas av

innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen senast

kommit.

 Första stycket gäller inte

 1. den som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el där

elgeneratorn har en märkeffekt om högst 50 kilovoltampere, eller

 2. den som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för

användning av el och som tillförs el med en spänning av högst 250 volt

mellan en ledare och jord eller vid icke direkt jordat system mellan två

ledare, eller

 3. om det är en annan elektrisk anläggning eller en rörledning för

transport av naturgas, för vilken koncession krävs enligt lagen

(1978:160) om vissa rörledningar, som har skadats, eller

 4. om den elektriska anläggningen är avsedd för att möjliggöra

godsbefordran och skada uppkommit på egendom som har blivit

mottagen för sådan befordran.

Produktansvar

2 § Om en skada orsakas av säkerhetsbrist i el som har tillhandahållits

från en elektrisk anläggning för produktion eller överföring av el är

innehavaren, om inte annat följer av 3 §, skyldig att betala skadestånd för

personskada och för skada på egendom som till sin typ vanligen är

avsedd för enskilt ändamål om den skadelidande vid tiden för skadan

använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål.

 Med säkerhetsbrist avses att elen inte är så säker som skäligen kan

förväntas.

 Avtalsvillkor som inskränker skadeståndsskyldigheten är utan verkan.

3 § Skadeståndsskyldig enligt 2 § är inte den som

 1. visar att elen inte tillhandahållits från hans anläggning i närings-

verksamhet,

 2. gör sannolikt att säkerhetsbristen inte fanns där när elen till-

handahölls från hans anläggning,

 3. visar att säkerhetsbristen beror på att elen måste stämma överens

med tvingande föreskrifter som har meddelats av en myndighet, eller

 4. visar att det på grundval av det vetenskapliga eller tekniska vetandet

vid den tidpunkt elen tillhandahölls från hans anläggning, inte var möjligt

att upptäcka säkerhetsbristen.

Skadestånd vid driftstörning

4 § Har av vårdslöshet driften vid en elektrisk anläggning störts genom

inverkan av el från en annan sådan anläggning, skall ren

förmögenhetsskada ersättas.

Skadelidandes medvållande

5 § Om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skada som

skall ersättas enligt 1 § gäller 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207).

 Skadestånd enligt 2 § jämkas efter vad som är skäligt, om vållande på

den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Bestämmande av ersättning

6 § I fråga om bestämmande av ersättning för skada enligt 1 eller 2 §

tillämpas 5 kap. skadeståndslagen (1972:207).

 När ersättning för sakskada bestäms enligt 2 § avräknas ett belopp om

3 500 kr.

Ägares skadeståndsansvar

7 § Har ägaren till en elektrisk starkströmsanläggning upplåtit

nyttjanderätten till någon annan har han ändå samma ansvar för skada

som skall ersättas enligt denna lag som om han alltjämt innehaft

anläggningen. Ägaren är dock inte ansvarig med annan egendom än

anläggningen och vad som hör till den samt ingår i nyttjanderätten.

 Den ersättning ägaren kan ha utgett i ett sådant fall som avses i första

stycket får han kräva tillbaka av anläggningens innehavare.

Preskription

8 § Talan mot en elektrisk anläggnings ägare eller innehavare om

skadestånd enligt 1 § första stycket eller 4 § skall väckas inom två år från

det skadan inträffade.

 Den som vill ha ersättning enligt 2 § skall väcka talan inom tre år från

det han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras

gällande. Talan om ersättning måste dock väckas inom tio år från det att

skadan inträffade.

 Den som inte väcker talan i tid har inte rätt till ersättning.

11 kap. Tillsyn m.m.

Tillsyn

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag i frågor om elsäkerhet och

av föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen i dessa

frågor utövas av den myndighet regeringen bestämmer.

 Tillsynen i övrigt över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter

och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av

nätmyndigheten.

2 § En tillsynsmyndighet har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

3 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som

behövs i enskilda fall för att denna lag eller föreskrifter eller villkor som

har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

 Underlåter den som innehar nätkoncession att vidta en åtgärd som

åligger honom enligt denna lag eller enligt föreskrifter eller villkor som

har meddelats med stöd av lagen eller enligt en tillsynsmyndighets

förelägganden och som gäller elsäkerhet, får myndigheten förordna om

rättelse på hans bekostnad.

4 § Ett föreläggande eller förbud enligt 3 § första stycket får förenas

med vite.

Särskilt om tillsyn som avser elsäkerhet

5 § För tillsyn som avser elsäkerhet har tillsynsmyndigheten rätt att få

tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder.

 Om det behövs för tillsynen får tillsynsmyndigheten hos tillverkare,

importörer, grossister och detaljhandlare för provning ta ut ett eller flera

exemplar av en anordning, avsedd att anslutas till elektrisk anläggning,

eller elektrisk materiel som har införts eller skall införas på marknaden.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning för uttaget prov och om skyldighet att

ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provning.

 Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsynen.

Meddelande av föreskrifter

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i

den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt meddela föreskrifter om

kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som angår

elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana

anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer.

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, av

hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, meddela

föreskrifter som angår elektriska anläggningar och anordningar avsedda

att anslutas till sådana anläggningar.

Avgifter

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgifter för myndighets verksamhet som sker

med stöd av denna lag.

12 kap. Övriga bestämmelser

Ledning inom område för annan trafikled än allmän väg

1 § Kan arbete med elektrisk ledning inom område för annan trafikled än

allmän väg inverka på trafiksäkerheten eller medför det större ingrepp i

trafikleden skall, innan arbetet igångsättes, anmälan göras hos den som

förvaltar trafikleden. Denne meddelar de föreskrifter om arbetets

bedrivande och om rätt till upplag och annan anordning som, utöver vad

som är särskilt föreskrivet, behövs med hänsyn till trafikledens bestånd,

drift eller brukande. Kostnaden för arbetet åvilar dock den som innehar

ledningen.

 Första stycket tillämpas även i fråga om arbete på redan dragen ledning

inom område för annan trafikled än allmän väg, om arbetet kan inverka

på trafiksäkerheten eller medföra ingrepp i trafikleden. Påkallas på grund

av inträffad skada skyndsam reparation av ledningen och skulle dröjsmål

vålla avsevärd olägenhet, får arbetet påbörjas utan att anmälan har gjorts.

Den som innehar ledningen skall dock snarast underrätta den som

förvaltar trafikleden.

Ansvarsbestämmelser

2 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt eller

av oaktsamhet

 1. bryter mot 2 kap. 1 eller 3 §,

 2. bryter mot villkor som meddelats med stöd av 2 kap. 10 §,

 3. bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 11 kap. 6 eller 7

§.

 Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte gör

anmälan

 1. enligt 2 kap. 18 § eller

 2. enligt 6 kap. 1 § i rätt tid eller i sådan anmälan lämnar oriktig

uppgift.

 I ringa fall döms inte till ansvar.

3 § Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med

straff enligt brottsbalken.

4 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande eller överträtt ett

vitesförbud döms inte till ansvar enligt denna lag för gärning som

omfattas av föreläggandet eller förbudet.

5 § Elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till en

elektrisk anläggning eller elektrisk materiel som varit föremål för brott

enligt denna lag skall förklaras förverkade, om det inte är uppenbart

oskäligt. I stället för sådan egendom kan värdet förklaras förverkat. Även

utbytet av brott enligt denna lag skall förklaras förverkat, om det inte är

uppenbart oskäligt.

Överklagande

6 § Beslut enligt 2 kap. 15Ä16 §§ och 18Ä23 §§, 3 kap. 3 §, 6Ä8 §§ och

15 §, 4 kap. 6Ä7 §§ och 12 §, 5 kap. 12Ä13 §§ samt 11 kap. 2Ä4 §§ och

5 § första eller andra stycket eller beslut av den systemansvariga myndig-

heten om ersättning till den som enligt 8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. När

nätmyndighetens beslut prövas i domstol är myndigheten part i målet.

 Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut som har

meddelats med stöd av ett bemyndigande enligt lagen, meddelas av

regeringen.

7 § Beslut som meddelats enligt denna lag eller med stöd av föreskrifter

som meddelats med stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte annat

bestäms.

 För verkställighet gäller i övrigt vad som föreskrivs i utsökningsbalken

om allmänna mål.

Annan lagstiftning

8 § I fråga om vissa starkströmsanläggningar finns ytterligare

bestämmelser i lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa

kraftanläggningar m.m.

9 § Om atomskada gäller särskilda bestämmelser.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

2. Genom denna lag upphävs lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar samt lagen (1994:618) om

handel med el, m.m.

3. Vad som sägs i p. 2 och 3 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar skall alltjämt gälla i ärenden

där ansökan gjorts före den 1 januari 1996.

4. Beträffande ledningar som dragits fram före ikraftträdandet av denna

lag skall 5 a och 5 b §§ lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar alltjämt gälla.

5. Vad som sägs i p. 2 i övergångsbestämmelserna till lagen (199x:xx)

om ändring i lagen (1994:618) om handel med el, m.m. samt i p. 3 i

övergångsbestämmelserna till lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

skall fortfarande gälla.

6. Vad som sägs i p. 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (199x:xx)

om ändring i lagen (1994:1801) om ändring i lagen (1994:617) om

ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar skall alltjämt gälla.

2 Förslag till förordning om elektriska

starkströmsanläggningar

Regeringen föreskriver följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med elektrisk starkströmsanläggning förstås elektrisk anläggning för

sådan spänning, strömstyrka eller frekvens som kan vara farlig för

person, husdjur eller egendom. Spänning som nominellt uppgår till högst

1 000 volt växelspänning mellan fasledare eller högst 1 500 volt lik-

spänning benämns lågspänning. Är den nominella spänningen högre än

vad som nu sagts, benämns den högspänning.

 Med elektrisk svagströmsanläggning förstås anläggning i vilken den

elektriska strömmen inte har sådan spänning, strömstyrka eller frekvens

som kan vara farlig för person, husdjur eller egendom.

2 § Elsäkerhetsverket bemyndigas att

 1. meddela föreskrifter om utförande, dokumentation, kontroll och

skötsel av elektriska starkströmsanläggningar,

 2. föreskriva skyldighet för den som vill uppföra, ändra eller ta bort en

starkströmsledning att anmäla detta till Elsäkerhetsverket eller till

innehavare av annan elektrisk eller mekanisk ledning,

 3. föreskriva att den som innehar en starkströmsanläggning av visst

slag skall till Elsäkerhetsverket anmäla olycksfall och allvarliga tillbud

till olycksfall genom inverkan av elektrisk ström, vilka inträffat vid

anläggningen eller vid anslutna abonnentanläggningar samt driftstör-

ningar som kan ha väsentlig betydelse för den allmänna säkerheten.

 4. föreskriva att den som ämnar dra fram en starkströmsledning i vissa

fall skall anmäla det till innehavaren av befintlig elektrisk ledning eller

till innehavaren av annan ledning av elektriskt ledande material.

 Föreskrifter som rör även annan myndighets verksamhetsområde

meddelar Elsäkerhetsverket efter samråd med den myndigheten.

 Elsäkerhetsverket får även medge undantag från föreskrifter som verket

har meddelat.

Om starkströmsledning inom område för allmän väg

3 § För starkströmsledning inom område för allmän väg finns

bestämmelser i väglagen (1971:948) och vägkungörelsen (1971:954).

Om starkströmsledning inom område för sjötrafik

4 § Om luftledning för starkström dras fram inom område för sjötrafik

skall ledningen, där inte vid beviljandet av koncession beslutats särskilt

om ledningens höjd över vattenytan, förläggas så högt att den inte hindrar

den på platsen vanligen förekommande sjöfarten. Om området senare i

avsevärd omfattning kommer att befaras av fartyg som kräver större

segelfri höjd än vad ledningen

medger, skall ledningens innehavare svara för sådan ändring av

ledningen som Elsäkerhetsverket beslutar.

 Varningstavlor skall uppsättas i enlighet med vad Elsäkerhetsverket

beslutar.

5 § Om starkströmsledning dras fram i vatten inom område för sjötrafik

skall den förläggas så att den inte hindrar sjöfarten.

 Vid ledningens landfästen skall tydliga varningstavlor sättas upp. Om

ledningens läge inte är uppenbart, eller om det finns andra skäl till det,

skall ledningens innehavare efter beslut av Sjöfartsverket sätta upp

ensmärken och ensfyrar.

 I övrigt skall ledningen och varningstavlor vara anordnade i enlighet

med vad Elsäkerhetsverket föreskriver.

 Om Elsäkerhetsverket finner det nödvändigt att ankring i närheten av

en ledning förbjuds, skall ledningens innehavare ansöka hos länsstyrelsen

om att sådant förbud utfärdas.

6 § Innan någon påbörjar arbete med att dra fram en starkströmsledning

inom område för sjötrafik, skall han anmäla detta till Sjöfartsverket. Han

är skyldig att följa de anvisningar om hur arbetet skall utföras, som

verket lämnar med hänsyn till sjöfartens säkerhet.

 Då arbetet avslutats skall ledningens innehavare anmäla till

Sjöfartsverket hur ledningen förlagts.

Om starkströmsledning inom område för järnväg

7 § Innan någon påbörjar arbete med att dra fram en starkströmsledning

inom område för järnväg eller invid en bro i anslutning till järnväg skall

han anmäla det till innehavaren av järnvägsanläggningen. Han är skyldig

att följa de anvisningar om tid och plats för arbetet, som företrädare för

järnvägsanläggningen lämnar.

Om starkströmsledning vid flygplats

8 § En luftledning för starkström får inte dras fram inom skydds- zonen

kring en flygplats eller kring friliggande anläggningar med radiohjälp-

medel. Skyddszonen utgörs av en cirkel med radien 3 000 meter plus

hindrets höjd över marken i meter multiplicerat med 50. Vid en flygplats

utgör landningsbanans mittpunkt cirkelns centrum. Ledningens höjd

anses utgöra 90% av den aktuella stolphöjden.

 Luftfartsverket får efter samråd med flygplatshållaren medge

avvikelser från dessa bestämmelser. I fråga om flygplatser med militär

innehavare får försvarsmakten medge sådan avvikelse.

Driftbestämmelser

9 § Innehavare av en starkströmsanläggning skall se till att arbeten och

åtgärder på anläggningen som hör till anläggningens drift utförs under

överinseende av en person som har nödvändig sakkunskap, erfarenhet

och kännedom om de bestämmelser som gäller för arbetet.

 Ett arbete vid vilket finns risk att någon kan skadas genom elektrisk

ström skall utföras av eller under ledning av en person som är fullt

förtrogen med arbetet och som har nödvändig kännedom om arbets-

platsen. Denne skall tillse att betryggande skyddsåtgärder vidtas.

10 § Om arbete skall utföras på en starkströmsledning eller en

svagströmsledning eller annan elektriskt ledande ledning eller på någon

tillhörande skyddsanordning i farlig närhet av en luftledning för

starkström, är innehavaren av denna skyldig att ta sin ledning ur drift, så

länge som krävs för arbetet. Innehavaren av den ledning som begär

avbrottet skall samråda med den andra ledningens innehavare om lämplig

tidpunkt för avbrottet och ersätta den förlust som denne kan åsamkas

genom driftavbrottet.

Om tillsyn över starkströmsanläggning

11 § Elsäkerhetsverket är tillsynsmyndighet i fråga om elsäkerheten vid

elektriska starkströmsanläggningar enligt 11 kap. 1 § första stycket

ellagen (199x:xx).

12 § En starkströmsanläggning som beviljats nätkoncession för linje får

inte tas i bruk innan Elsäkerhetsverket efter prövning från

elsäkerhetssynpunkt har gett tillstånd till detta (drifttillstånd).

 Elsäkerhetsverket får besluta om krav på drifttillstånd innan en ledning

tas i bruk även när det gäller en ledning som dras fram med stöd av

nätkoncession för område eller en kontaktledning eller hjälpkraftledning

för järnvägs-, spårvägs-, tunnelbane- eller trådbussdrift.

 Om Närings- och teknikutvecklingsverket har medgett att en

starkströmsledning dras fram innan behövlig koncession beviljats, får

Elsäkerhetsverket efter prövning från elsäkerhetssynpunkt medge att

ledningen får användas under högst tre år i avvaktan på att frågan om

koncession slutligt prövas. Medgivande att använda ledningen får, om

ansökan om koncession har getts in, lämnas när ledningen är klar att tas i

bruk.

13 § Den som innehar en starkströmsanläggning är skyldig att själv

fortlöpande kontrollera att anläggningen ger betryggande säkerhet för

person, husdjur och egendom.

14 § Elsäkerhetsverket skall genom inspektioner och andra åtgärder

kontrollera säkerheten hos starkströmsanläggningar i den omfattning som

är nödvändig från elsäkerhetssynpunkt. Elsäkerhetsverket skall även där

så är tillämpligt kontrollera nödvändiga rutiner för innehavarens

egenkontroll av starkströmsanläggningarna.

15 § Tillsynen skall utövas i lämpliga former och med så liten olägenhet

som möjligt för anläggningens innehavare.

16 § Om vissa befogenheter för tillsynsmyndigheten i samband med

tillsyn finns bestämmelser i 11 kap. 2Ä5 §§ ellagen (199x:xx).

 Ett föreläggande enligt 11 kap. 3 § första stycket i den lagen får avse

skyldighet för anläggningens innehavare att på egen bekostnad låta en

person som kan godtas av Elsäkerhetsverket besiktiga anläggningen. Ett

förbud får avse att anläggningen skall tas ur drift till dess att viss åtgärd

har vidtagits.

17 § Elsäkerhetsverkets beslut enligt de bestämmelser som anges i 4 §

får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs

vid överklagande till kammarrätten.

Särskilda bestämmelser

18 § Har ägaren till en starkströmsanläggning upplåtit nyttjanderätten till

någon annan har han ändå samma ansvar som om han alltjämt innehaft

anläggningen för de skyldigheter som anläggningens innehavare har

enligt denna förordning och enligt de föreskrifter som Elsäkerhetsverket

utfärdat med stöd av denna förordning. Ägaren är dock inte ansvarig med

annan egendom än anläggningen och vad som hör till den samt ingår i

nyttjanderätten.

Ansvar

19 § Bestämmelser om ansvar vid överträdelse av denna förordning eller

av föreskrifter som meddelats med stöd av förordningen finns i ellagen

(199x:xx)

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1997, då förordningen

(1957:601)

om elektriska starkströmsanläggningar upphör att gälla.

Sammanställning av remissyttranden över

Ellagstiftningsutredningens slutbetänkandet Ny ellag

(SOU 1995:108)

1. Remissinstanserna

Ellagstiftningsutredningens (ELU) betänkande Ny ellag (SOU 1995:108)

har tillställts totalt 60 remissinstanser. Efter remiss har yttranden avgetts

av följande remissinstanser.

Hovrätten för nedre Norrland, Kammarrätten i Jönköping,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Kommerskollegium, Försvarsmakten,

Överstyrelsen för civil beredskap, Banverket, Telia AB, Statskontoret,

Statens Fastighetsverk, Statistiska Centralbyrån, Finansinspektionen,

Riksrevisionsverket, Bokföringsnämnden, Göteborgs universitet,

Kungliga tekniska högskolan, Statens jordbruksverk, Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Konkurrensverket, Boverket,

Affärsverket svenska kraftnät (Svenska kraftnät), Elsäkerhetsverket,

Marknadsdomstolen, Konsumentverket, Naturvårdsverket, Statens

lantmäteriverk, Linköpings kommun, Malmö kommun, Skellefteå

kommun, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges

Industriförbund, Lantbrukarnas riksförbund, Svenska Kraftverks-

föreningen, Svenska Elverksföreningen, Svenska Fjärrvärmeföreningen,

Föreningen Auktoriserade Revisorer, Tjänstemännens Centralorgan-

isation, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Landsorganisation i

Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska

Bankföreningen, HSB Riksförbund, Hyresgästernas Riksförbund,

Riksförbundet Energileverantörerna (REL), Svensk Industriförening,

Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag, Svenska Bioenergiföreningen,

Sveriges Bostadsrättsföreningars Centralorganisation, Sveriges

Fastighetsägareförbund och Villaägarnas Riksförbund.

Härutöver har skrivelser inkommit från Telestörningsnämnden,

Ljusdals kommun, Vellinge kommun, Danderyds villaägareföreningen,

Elektriska installatörsorganisationonen och Hans Högblom.

Lantmäteriverket har senare kompletterat sitt yttrande med en skrivelse

angående tillstånd att bygga elledningar inom område för allmän väg

respektive järnväg.

Svenska Kraftverksföreningens yttrande har i de delar som rör

nätfrågor utarbetats i samråd med Svenska Elverksföreningen.

2. Allmänna synpunkter

Inga remissinstanser har framfört invändningar mot utredningens förslag

att föra samman bestämmelserna i lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar (ellagen) med bestämmelserna

i lagen (1994:618) om handel med el, m.m. (elhandelslagen) i en ny lag.

Knappt hälften av remissinstanserna tillstyrker förslaget till en ny ellag.

Många remissinstanser framhåller också det positiva med att ersätta 1902

års lag med en modern och överskådlig lagstiftning med en tydlig

kapitel- och rubrikindelning.

Hovrätten för nedre Norrland anser att lagtexten i vissa detaljer kan

kritiseras från språklig synpunkt, men förutsätter att en översyn kommer

till stånd i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Kammarrätten i Jönköping

förutsätter att synpunkterna i det särskilda yttrandet av sakkunnige Hans
[REDACTED_EFTERNAMN] och experten Anders Weihe övervägs i det fortsatta

beredningsarbetet.

NUTEK anser att vissa av de redaktionella ändringarna har lett till

oklarheter. Ett exempel är skyldigheten att på skäliga villkor leverera el

(5 kap. 7 § i utredningens förslag). Enligt NUTEK är ELU:s

skälighetsbegrepp oklart såvitt avser begreppen skälig prissättning och

skäliga villkor. Att försöka kombinera begreppen kan enligt NUTEK leda

till tolkningsproblem.

3. Beviljande och förnyelse av nätkoncession

Ungefär femton remissinstanser har yttrat sig över ELU:s förslag om

beviljande och förnyelse av nätkoncession.

3.1 Prövning av ansökan om nätkoncession för ny ledning eller nytt

område

Lantmäteriverket anför prövning av markanvändning för kraftledningar

bör ske genom planförfarande i stället för genom koncession. Som skäl

anges att det är angeläget att få en så likartad tillståndsprövning som

möjligt av samhällsviktiga infrastrukturanläggningar. I modern

lagstiftning sker enligt verket prövning av markanvändningsfrågor

genom upprättande av en plan. Så är fallet både enligt plan- och

bygglagen och den nya lagen om byggande av järnväg.

Ledningshavarens rätt gentemot markägaren att bygga ledningen kan

skulle därefter säkras genom förrättning enligt ledningsrättslagen. EU

kräver att beslut i markåtkomstfrågor skall kunna överklagas i domstol.

Svenska Kommunförbundet, Svenska Elverksföreningen och Malmö

kommun kommenterar de kriterier som enligt förslaget skall beaktas vid

prövning av nätkoncession för linje. Svenska Kommunförbundet

instämmer i utredningens förslag att nätkoncessioner skall prövas med

beaktande av detaljplaner och områdesbestämmelser. Enligt Svenska

Elverksföreningen är det önskvärt att det i specialmotiveringen klargörs

att det endast är fråga om gällande, fastställda planer. Malmö kommun

anser att ny koncession inte bör kunna tillåtas utan kommunens

medgivande när det finns ett tätbebyggelseintresse, oavsett om

kommunen är markägare eller inte.

Boverket, Lantmäteriverket och Malmö kommun tar upp frågan om

prövning av nätkoncession för område. Boverket och Lantmäteriverket

ansluter sig till utredningens förslag att kravet på förenlighet med

detaljplan eller områdesbestämmelser inte är meningsfullt vid

nätkoncession för område. Remissinstanserna konstaterar vidare att det

heller inte finns förutsättningar att pröva nätkoncession för område enligt

naturresurslagen (NLR). Skälen till detta är att ledningsdragningarna inte

fastställs vid beslut om nätkoncession för område. Malmö kommun

ifrågasätter förslaget att lagen naturresurslagen inte skall vara tillämplig

vid ansökan om nätkoncession för område. Enligt kommunen bör

naturresurslagen tillämpas i vissa fall, t.ex. när ansökan om

nätkoncession berör obebyggda markområden i utkanten av

tätbebyggelse. Enligt Malmö kommun bör frågan analyseras ytterligare.

Linköpings kommun understryker att det ur samordnings- och

effektivitetssynpunkt är viktigt att lagen inte hindrar att nätkoncessioner

för linjer kan slås samman med en områdeskoncession om linjerna är en

integrerad del av distributionsnätet i området.

3.2 Frågan om tidsbegränsade nätkoncessioner

Svenska Kommunförbundet och Boverket tillstyrker utredningens förslag

att nätkoncessioner skall vara tidsbegränsade. Skellefteå kommun anser

däremot att ett system med nätkoncession som löper tills vidare bör

övervägas ytterligare. Ett skäl till detta är att utebliven förnyelse kan leda

till följdverkningar för nätägaren. Enligt Skellefteå kommun är det

tekniska livslängden för ledningar längre i norra Sverige än i övriga

landet. Beträffande nätkoncession för område bör enligt Skellefteå

kommun noteras att elnäten förnyas, utvidgas och underhålls

kontinuerligt. Det finns därför ingen naturlig tidsgräns. Enligt kommunen

är uner alla omständigheter 25 år en för kort tid. Även Svenska kraftnät

anser att nätkoncessioner bör beviljas tills vidare, men motsätter sig inte

utredningens förslag. Härvid hänvisas till att förslaget är ett resultat av

avvägningar mellan olika intressen och ett försök att nå en för de flesta

parter godtagbar lösning.

3.3 Prövningsförfarandet vid ansökan om förnyelse av nätkoncession

NUTEK, Boverket, Naturvårdsverket och Villaägarnas Riksförbund anser

att prövningen enligt NRL skall behållas även vid förnyelse av ledning

som i huvudsak rör oförändrad sträckning. Som skäl anförs bl.a. att

naturresurslagen innehåller bestämmelser om hur avvägningar skall göras

mellan olika intressen. En NRL-prövning är därför enligt dessa

remissinstanser en förutsättning för att kunna bedöma lämpligheten ur

allmän synpunkt. Vidare anförs att nya kunskaper och förändringar måste

kunna vägas in i prövningen. Om NRL inte skulle tillämpas skulle en

väsentlig del av prövningen av de allmänna intressen, som lagtexten

syftar på, försvinna. Ett ytterligare skäl att tillämpa NRL är enligt dessa

remissinstanser att många av nu gällande koncessioner beslutades innan

tillkomsten av NRL.

Enligt NUTEK tillämpas i dag ett förenklat förfarande avseende

miljökonsekvensbeskrivning vid en ansökan om förnyelse av

nätkoncession för linje som innebär att den inte behöver vara lika utförlig

som vid en ansökan om ny ledning. NUTEK föreslår att vid ansökan om

nätkoncession för linje som avser i huvudsak oförändrad sträckning bör

det finnas möjligheter att tillämpa ett förenklat förfarande om det är

lämpligt i det enskilda fallet.

Svenska kraftnät anser att en förutsättning för att behålla systemet med

tidsbegränsade nätkoncessioner är att förfarandet vid förnyelse av

nätkoncession är enkelt och flexibelt.

Hovrätten för nedre Norrland, LRF, Villaägarnas riksförbund och

Danderyds villaägareförening avstyrker utredningens förslag om att

fastighetsägarna inte behöver ges tillfälle att yttra sig vid förnyelse av

nätkoncession som i huvudsak rör oförändrad sträckning. Som skäl

anförs bl.a. att den enskildes rätt till ägande, nyttjande, insyn och

påverkan måste tryggas. Vidare anförs att fastighetsägarens hörande

också är nödvändigt för att tillståndsmyndigheten skall få kännedom om

förhållanden som kan föranledas av att koncessionen förenas med villkor.

Svenska Kommunförbundet samt Ljusdals och Vellinge kommuner

tillstyrker ELU:s förslag om att kostnaderna skall kunna läggas till grund

för beräkning av nättarifferna i sådana fall då en ledning eller delar av en

ledning måste flyttas för att förnyad koncession skall kunna beviljas.

Lantmäteriverket anser att, utöver kostnaderna för flyttning av

kraftledning, kostnaderna för ledningsförrättning också bör inräknas i

nätverksamheten.

Beträffande flyttning av ledning under löpande koncession föreslår

ELU att ledningsrättslagens regler skall tillämpas. (se vidare avsnitt 5.2).

Svenska Elverksföreningen anser att ledningsrättslagens ersättnings-

princip vid intrång i pågående markanvändning skall tillämpas även i fall

då koncession för linje skall förnyas. Detta skulle medföra att

ledningsägarens ställning gentemot andra intressen görs lika vid

förnyelse av koncession och under den tid som koncessionen gäller. I

annat fall bör det enligt föreningen övervägas ett system med koncession

tills vidare.

Malmö kommun anför att det är oklart vilken överordnad princip som

styr kostnader för flyttning av en ledning i olika situationer. Vid flyttning

vid förnyelse av koncession för linje är det ledningsinnehavaren som

skall stå för kostnaden om ledningen strider mot rättsverkande planer. En

sådan kostnad hamnar antagligen på kommunen om samma kollision

mellan planer och ledning inträffar inom koncession för område.

Svenska Kommunförbundet samt Ljusdals och Vellinge kommuner

tillstyrker utredningens förslag att ansökan om ny nätkoncession skall

inges minst två år före koncessionstidens utgång. Villaägarnas

Riksförbund anser att en ansökan bör lämnas in senast fem år innan

koncessionstiden går ut. Genom förslaget kan den föreslagna regeln, om

att nätkoncession gälla tills det att ärendet avgjorts, utgå. Svenska

Elverksföreningen och Skellefteå kommun anser däremot att ansökan bör

kunna inges senast ett år före koncessionstidens utgång. Under två år kan

organisatoriska och tekniska förändringar ske som har betydelse för

prövningen.

3.4 Undantag från koncessionsplikt, m.m.

NUTEK och REL tillstyrker utredningens förslag om undantag från

koncessionsplikt och anför att bestämmelserna om undantag bör tas in i

en ny elförordning. Enligt NUTEK är nuvarande bestämmelser om

undantag som återfinns i starkströmsförordningen föråldrade och bör ses

över. NUTEK påpekar att nätmyndigheten kan pröva priser och övriga

villkor endast för konsumenter som är anslutna till sådant nät som

innehas med stöd av nätkoncession. Enligt NUTEK har undantaget från

koncessionsplikten i vissa fall lett till att kunden inte har kunnat få sina

villkor prövade. Kunden har inte heller rätt att byta elleverantör.

4 Återkallande och frånträde av nätkoncession

Några remissinstanser har lämnat synpunkter på utredningens föreslagna

regler om tvångsåtgärder och frånträde av nätkoncession.

NUTEK delar utredningens uppfattning att det finns ett behov av att

tvångsvis kunna förfoga över elnät, men anser inte att förslaget kan

läggas till grund för lagstiftning. Ett skäl till detta är att det saknas en

närmare beskrivning av hur ett tvångsförfarande i praktiken skall gå till.

Även Lantmäteriverket anser att den föreslagna regeln kräver ett

klarläggande. I det fall ledningen är framdragen med stöd av ledningsrätt

bör det enligt vrket framgå att det i förfogandet även ingår rätt att förfoga

över ledningsrätten.

Svenska Elverksföreningen anför, mot bakgrund av att de gamla linje-

och områdeskoncessionerna har ändrats till nätkoncession för linje

respektive område, att det bör införas en övergångsbestämmelse så att

den som fått sin tidigare områdes- eller linjekoncession ändrad har

möjlighet att frånträda koncessionen. Den föreslagna regeln om

tvångsåtgärder (2 kap 20 §) bör enligt föreningen vara tillämplig även i

en sådan situation.

Lantmäteriverket förutsätter att den föreslagna regeln om koncessions-

havarens skyldighet att ta bort ledning och vidta åtgärder för återställande

även innefattar krav på att ta bort rättigheter som belastar berörda

fastigheter, t.ex. avtalsservitut eller ledningsrätt. Verket anför att ett

motivuttalande är önskvärt för att klargöra detta. NUTEK anser att den

föreslagna regeln om borttagande av ledning och återställande även skall

omfatta de fall då den som innehar en kraftledning saknar koncession,

och där koncessionshavare saknas.

5 Flyttning eller annan ändring av elektrisk ledning m.m.

Ett tiotal remissinstanser anför synpunkter på frågan om flyttning eller

annan ändring av elektrisk ledning.

NUTEK anser att en omprövning skall kunna göras under löpande

koncessionstid vid väsentligt ändrade förhållanden. Regeln skall bara

kunna aktualiseras i undantagsfall. Linköpings kommun betonar att det är

viktigt att det i lagen klargörs när rätten till omprövning skall kunna

aktualiseras och på vems bekostnad förändringarna genomförs. Svenska

Kommunförbundet anser att ett tillägg i ellagen bör införas med

innebörden att om kraftledningar orsakar betydande olägenhet som inte

förutsågs när nätkoncessionen meddelades, får villkor föreskrivas för att

förebygga eller minska olägenheten.

Lantmäteriverket tillstyrker utredningens förslag att bestämmelserna i

ellagen om flyttning av ledning under en nätkoncessions giltighetstid kan

avskaffas. Som skäl anförs att bestämmelser om skyldighet att flytta

ledning och kostnadsansvaret finns i ledningsrättslagen och att dessa är

väl avvägda. Lantmäteriverket har senare kompletterat sitt yttrande med

en skrivelse angående tillstånd att bygga elledningar inom område för

allmän väg respektive järnväg. Lantmäteriverket anför att frågor rörande

tilstånd att dra fram och underhålla elledningar inom område för allmän

väg eller inom järnvägsområde i allmänhet regleras genom civilrättsliga

avtal mellan parterna och inte genom ledningsrätt. Avtalen reglerar också

under vilka förutsättningar ledningsinnehavarna kan tvingas flytta sina

ledningar. De befintliga tvingande reglerna i ellagen, som innebär att

ledningsinnehavaren är skyldig att flytta eller ändra ledningen på egen

bekostnad, har enligt Lantmäteriverket sannolikt betydelse för

möjligheten att kunna sluta avtal. Såvitt Lantmäteriverket känner till har

det nuvarande förfarandet inte lett till några problem.

Malmö kommun anser att utredningens förslag om att upphäva ellagens

bestämmelse om flyttning av ledning i bl.a. vägområde leder innebär

oklarheter i fråga om vilka ersättningsregler som skall gälla när en

elledning behöver flyttas. Härvid anges att det i tätorter är vanligt att

ledningar inte är framdragna med stöd av ledningsrätt. Liknande

synpunkter framförs av bl.a. Vellinge kommun.

Kommunförbundet och Malmö kommun anser att om ledning eller del

av ledning måste flyttas bör huvudprincipen vara att kostnaden faller på

ledningsägaren, men att det finns fall där det bör vara naturligt att hela

eller delar av flyttningskostnaderna faller på den som beställt eller

förorsakat flyttningen. Ljusdals och Vellinge kommuner anser att en

flyttning eller ändring av ledning skall betalas av nätägaren. Svenska

Elverksföreningen anser att den part som vinner fördel av en ändring av

ledningens sträckning skall bära den merkostnad som uppkommer vid

flyttningen.

Lantmäteriverket och REL ställer sig tveksamma till den förslagna

övergångsbestämmelsen som innebär att de nuvarande bestämmelserna

om flyttning i ellagen även fortsättningsvis skall gälla ledningar som

dragits fram före ikraftträdandet av den nya ellagen. Som skäl anförs bl.a.

att reglarna i ledningsrättslagen över huvud taget inte kommer att

tillämpas på dagens kraftledningsnät. Lantmäteriverket föreslår i stället

att en gentemot markägarna generös övergångstid på 10 - 20 år införs.

6. Elskador och skyddsåtgärder

Tre remissinstanser har lämnat synpunkter på ELU:s förslag om elskador

och skyddsåtgärder. Svenska Kraftverksföreningen och Telestörnings-

nämnden tillstyrker förslaget att den s.k. prioritetsprincipen skall gälla

även koncessionspliktiga naturgasledningar. Telestörningsnämnden

påpekar att förslaget medför att regeln inte kommer att styra ansvaret för

gasledningar kortare än 20 km, eftersom dessa inte är

koncessionspliktiga enligt rörledningslagen. Prioritetsregeln bör enligt

nämnden även gälla dessa ledningar eftersom de i många fall kräver

åtgärder i förebyggande syfte som skäligen bör bekostas av ägaren.

Telestörningsnämnden och SVEBIO anser dessutom att skyldighet att

vidta skyddsåtgärder bör utvidgas till att gälla även elektriska

anläggningars inverkan på andra rörledningar, t.ex. fjärrvärmenätens rör.

7 Skadestånd vid elskador m.m.

Ett tiotal remissinstanser tar upp frågan om skadestånd vid elskador.

REL, Svenska Kraftverksföreningen, Svenska Elverksföreningen och

Skellefteå kommun föreslår att undantag från strikt skadeståndsansvar

som hittills bör kvarstå för force majeure-situationer även om undantaget

för "händelse av högre hand" tas bort.

Telia AB anser att spänningsgränsen för strikt skadeståndsansvar bör

harmoniseras med gränsen mellan låg- och högspänning. Det finns enligt

Telia AB inga skäl till att spänningsgränsen för undantag från strikt

skadeståndsansvar skall vara 250 V. De anläggningar som tillförs el med

spänning i intervallet 250 - 1000 V är få. De betraktas i alla andra

sammanhang som lågspänningsanläggningar och bör enligt Telia AB inte

särbehandlas här.

Telestörningsnämnden tillstyrker ELU:s förslag att strikt

skadeståndsansvar inte skall gälla om det är en annan elektrisk

anläggning eller en rörledning för transport av naturgas som skadats.

SVEBIO anser däremot att strikt ansvar skall gälla för skada på

fjärrvärmenät som kan härledas till en elektrisk anläggning.

Justitiekanslern och Konsumentverket föreslår att undantagsreglerna

från strikt skadeståndsansvar kompletteras med en regel som uttryckligen

anger att skadeståndslagens regler är tillämpliga i undantagssituationerna.

En motsvarande hänvisning bör också göras i anslutning till den

föreslagna regeln om skadestånd vid driftstörning.

Hans Högblom anser att det strikta skadeståndsansvaret skall gälla

även för den som innehar starkströmsanläggning avsedd för användning

av el som tillförs el med en spänning av högst 250 volt mellan ledare och

jord. Som skäl anges att om skada uppkommer vid någon av de drygt 5

miljoner elleveranserna som sker med en spänning av högst 250 volt har

den drabbade med utredningens förslag rätt till ersättning endast om

vårdslöshet kan fastställas.

Enligt Konsumentverket är den föreslagna regeln om skadestånd vid

driftstörning oklar såvitt avser vem som kan bli skadeståndsskyldig och

vem som har rätt till skadestånd. Vidare anförs att det är oklart vad som

avses med att driften vid en anläggning störts. Konsumentverket föreslår

att lagtexten ses över.

Telia AB anser att det av lagtexten bör framgå vilka krav som gäller för

nätägaren i de fall denne inte lyckas överföra el på grund av störningar i

form av planerade eller icke planerade avbrott. LRF anser att ellagen bör

kompletteras med bestämmelser som innebär skyldighet för nätägarna att

vidta åtgärder för att höja säkerheten mot elavbrott.

8. Bestämmelser som infördes som en följd av elreformen

Ungefär ett dussin remissinstanser har lämnat synpunkter på den del av

ellagstiftningen som trädde i kraft den 1 januari 1996 i samband med

omregleringen av elmarknaden.

8.1 Nätverksamhet

Priserna på den nya elmarknaden har enligt LO ökat kraftigt efter

avregleringens genomförande. LO anför att insatser behövs för att

garantera att avsedda mål med reformen kommer att kunna uppnås. Även

TCO anser att prisutvecklingen är oroande, speciellt på monopoldelen.

Svenska Elverksföreningen anser att möjligheten att under vissa

förutsättningar få redovisa flera nätkoncessioner för område samlat är

nödvändigt för att den pågående stukturrationaliseringen skall kunna

fortsätta. Föreningen föreslår att en samlad redovisning får införas

successivt. Nätmyndigheten vid NUTEK bör i varje enskilt fall kunna

bestämma tiden för övergångsperioden.

NUTEK anser att regeln om redovisning av nätverksamhet bör

kompletteras med ett nytt andra stycke som anger att nätkoncession för

område skall redovisas skilt från nätkoncession för linje.

Elektriska installatörsorganisationen föreslår att koncessionshavaren

ges rätt att kontrollera en anläggning före anslutning. Som skäl anges

koncessionsinnehavarens möjligheter att bedöma elsäkerheten.

Kostnaden för detta bör kunna ingå i nättariffen.

I den föreslagna regeln om att kostnader för mätare med tillhörande

insamlingsutrustning skall påföras elkonsumenten bör det enligt

Elverksföreningen klargöras att detta inkluderar alla kostnader vid

kundens anläggning, t.ex. den telefonanknytning som behövs för att

insamlingsutrustningen skall fungera. I ELU:s förslag har uttrycket "efter

begäran" tillkommit. NUTEK förordar den ursprungliga skrivningen som

var mer koncis. Som skäl anges bl.a. att det finns kunder som redan

tidigare har mätning med tätare intervall än vad som föreskrivs.

Konsumentverket anser att problem kan uppstå eftersom konsumenten

påförs kostnaden för mätning trots att nätägaren äger densamma.

Konsumenten kommer sannolikt att uppfatta att han köpt

mätutrustningen. Konsumentverket anser att en hyreskonstruktion bör

prövas. LRF anser att förslaget om en minimigräns på 1 000 kr för

återbetalning till elkonsument bör slopas.

Konkurrensverket, Kommunförbundet, Linköpings kommun, Telia,

Sveriges fastighetsägarförbund och Villaägarnas Riksförbund anser att

kravet på mätarbyte för hushållskunder är ett avgörande

konkurrenshinder på den nya elmarknaden.

Bestämmelserna om kostnader för mätning hör enligt NUTEK hemma i

kapitlet om nättariffer.

Beträffande ersättning vid inmatning av el erinrar Svensk

Elverksföreningen om att nättariff för anslutning av produktions-

anläggning får utformas på annat sätt än för uttagspunkter. Anslutning av

produktionsanläggningar är enligt föreningen en egen kategori och kan

utan avsteg från bestämmelserna om nättariffer vid uttagspunkter

behandlas skilt från dessa. För produktionsanläggningar anslutna till

ledning med nätkoncession för linje kan enligt föreningen dessutom

avståndsoberoende pris tillämpas utan avsteg från bestämmelserna om

nättariffer vid uttagspunkt som enbart behandlar avståndsoberoendet vad

gäller anslutning för uttag av el från nätet. Detta innebär enligt

föreningen att det inte alltid kan utgå ersättning för minskade förluster.

Enligt NUTEK bör skyldigheten att inge revisorsintyg till

Nätmyndigheten vid NUTEK föras över från revisorn till den som driver

nätverksamheten. NUTEK hänvisar till reglerna i Aktiebolagslagen

avseende inlämnande av revisionsberättelse till Patent- och

registreringsverket.

8.2 Nättariffer

Konsumentverket anser att det i begreppet "nättariffer" inte är lämpligt att

inbegripa övriga villkor för överföring av el. Språkligt associeras

begreppet tariff med priser, taxor eller liknande.

Enligt Svenska Elverksföreningen innebär bestämmelsen om nättariffer

för små elproduktionsanläggningar att nätkunder med uttagspunkter

missgynnas i jämförelse med dem som har en inmatningspunkt och

föreslår därför att bestämmelsen tas bort. Föreningen föreslår att en

dispensmöjlighet införs så att särskilt kostnadskrävande anslutningar

genom avgifter bidrar till att täcka de kostnader de förorsakar. Ett

liknande föreslag framförs av Skellefteå kommun.

Enligt Svenska Elverksföreningen kan det på sikt bli nödvändigt att av

tekniska skäl särskilja anslutning av produktionsanläggningar från lokala

nät avsedda för konsumtion. Skälet är att spänningsreglering inom näten

försvåras vid blandning och produktion och uttag inom samma nät.

Problemet har bl.a. uppmärksammats på Gotland som en följd av den

kraftiga ökningen av produktion med vindkraft och ett isolerat nät.

Beträffande rätt till uppgift om nättariffer föreslår NUTEK att det av

lagtexten även bör framgå att nätkoncessionären skall lämna besked om

villkor för mätinstallation, dvs. att kostnaderna för timvis mätning skall

debiteras den enskilda kunden. Som skäl anges att konkurrensen på

mätområdet skulle främjas om den tekniska kravspecifikationen får

spridning och inlåsningseffekter förhindras om kunden på ett tidigt

stadium får klart för sig att även dessa villkor kan skälighetsprövas.

NUTEK föreslår vidare att det i lagtexten eller i den nya

elförordningen införs formella krav på vad en ansökan om prövning av

nättariffer skall innehålla. Vidare anförs att Nätmyndigheten vid NUTEK

bör ges möjlighet att förelägga parterna i ett prövningsärende att

inkomma med utredning och att ett sådant föreläggande får förenas med

vite.

REL och Konsumentverket anför att den föreslagna lydelsen om

prövning av nättariffer kan tolkas så att nätmyndigheten kan pröva

skäligheten i bl.a. allmänna avtalsvillkor för överföring av el. Sådana

civilrättsliga frågor mellan två avtalsparter ligger normalt utanför en

förvaltningsmyndighets kompetensområde. Det framhålls att

konsumentverket är en myndighet som har till uppgift att se till att

skäliga avtalsvillkor tillämpas gentemot enskilda konsumenter. Med

nuvarande lydelse blir gränsdragningen mellan olika myndigheters

ansvarsområden oklar enligt föreningen.

8.3 Leveranskoncession

NUTEK föreslår att Nätmyndigheten vid NUTEK bör ges möjlighet att

på eget initiativ utöva tillsyn över priser och övriga villkor som erbjuds

inom ramen för leveranskoncession.

Regeln om rätt till återinträde i leveranskoncession är, enligt NUTEK,

kopplad endast till den som de facto har börjat handla i konkurrens enligt

formuleringen "som köper". Eftersom den föreslagna formuleringen av

lagtexten om undantag från leveransskyldighet är kopplad till rätten att

handla i konkurrens innebär en bokstavlig tolkning att den, vars avtal

eller uppsägningstid har löpt ut, varken omfattas av leveransskyldighet

eller har rätt till återinträde. En omredigering av paragrafen kräver också

en översyn av den föreslagna bestämmelsen om rätt för annan att leverera

el.

8.4 Systemansvar och balansansvar

Svenska Elverksföreningen förslår att regeln om rätt för den

systemansvariga myndigheten att beordra avbrytande eller begränsning

av leverans av el till elkonsumenter förtydligas genom att "eller annan

innehavare av nätkoncession" inskjuts efter ordet "konsumenter". Som

skäl anges att den nuvarande utformningen ger intrycket att avbrytande

eller begränsning skall ske i nära anknytning till konsumenten. I

praktiken är det emellertid så att åtgärderna utförs i regionnät och

konsumenterna påverkas indirekt genom att två eller flera nätägare kan

vara beröra av åtgärden.

Den som innehar en nätkoncession är enligt den föreslagna regeln i 8

kap. 6 § skyldig att hålla den systemansvariga myndigheten underrättad

om anslutna kunder och balansansvariga som närmare preciseras i 8 kap.

4 och 5 §§. Syftningen till 5 § kan enligt Svenska Elverksföreningen

tolkas så att nätkoncessionhavaren skall hålla den systemansvariga

myndigheten informerad om alla kunder som finns inom

leveranskoncessionsområdet. Enligt föreningens mening är det endast

uppgifter om balansansvarig som skall lämnas.

Konsumentverket anser inte att elkonsumenter bör åläggas ansvaret att

dels se till att balansansvarig finns för konsumentens uttagspunkt, dels att

underrätta innehavaren av nätkoncession om den balansansvarige. Frågan

om balansansvar bör enligt verket i stället regleras mellan nätägaren och

elleverantören.

9. Övriga frågor

Några remissinstanser har lämnat synpunkter på vissa övriga frågor som

regleras enligt ellagstiftningen och som enligt ELU:s förslag skall ingå i

den nya ellagen. Det gäller bl.a. bestämmelser om småskalig

elproduktion, kommunala elföretag och konsumentintresset.

9.1 Småskalig elproduktion

NUTEK föreslår att begreppet småskalig elproduktion utmönstras ut

lagstiftningen. Detta är enligt NUTEK ett allmänt samhälleligt intresse

som bör bekostas av samhället och inte av nätägaren eller

leveranskoncessionhavaren och därmed elkonsumenterna. Om särregler

för småskalig elproduktion även fortsättningsvis skall finnas anser

NUTEK att begreppet bör definieras i lagtexten som en

elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst 1 500 kW

installerad märkeffekt eftersom det uppstått oklarheter vad gäller

tolkningen av begreppet elproduktionsanläggning.

9.2 Kommunala elföretag

Enligt Svenska Fjärrvärmeföreningen framgår det inte tydligt om

verksamhet måste särskiljas eller redovisas åtskilda i sådana fall när

samtidig produktion av elkraft och fjärrvärme sker i kraftvärmeverk.

Fjärrvärmeföreningen föreslår att lagtexten förtydligas på denna punkt.

Kommunala fjärrvärmeföretag är undantagna från självkostnads- och

likställighetsprincipen. Svenska Fjärrvärmeföreningen anser att

fjärrvärmeverksamhet även bör undantas från lokaliseringsprincipen.

Som skäl anför föreningen att det inte är någon principiell skillnad

mellan el och fjärrvärme.

9.3 Konsumentintresset, m.m.

REL anser att lagtextens uttryck "elkonsument" är vilseledande då ordet

vanligen inte förknippas med t.ex. en stor industrikund. REL föreslår

därför att "elkonsument" antingen förtydligas genom en legal definition

eller utmönstras till förmån för en mer rättvisande benämning såsom

elkund, slutförbrukare, el. dyl.

Konsumentverket anser att konstruktionen med två olika avtalsparter,

elleverantören och nätägaren, skapar komplikationer ur konsument-

synpunkt. Konsumentverket föreslår därför att en kund som omfattas av

leveransskyldigheten skall kunna ingå ett avtal med elförsäljaren som

utöver elförsäljningen omfattar den nättjänst som elöverföringen

förutsätter.

Villaägarnas Riksförbund föreslår att det tas in en bestämmelse i

ellagen som innebär att elabonnenterna alltid för en klar och specificerad

räkning, för fasta respektive rörliga kostnader för nät och el samt för

skatt och moms. LRF anser att konsumentintresset bör stärkas i

elförsörjningen genom medverkan och insyn i kontrollorganen.

Linköpings kommun anser att full leverans- och prisgaranti skall gälla

alla små abonnenter, dvs. även dem som bytt leverantör. Ellagen bör

förbjuda all diskriminering av små abonnenter som bytt leverantör.

Sammanfattning av Elbörsutredningens betänkande

Regler för handel med el (SOU 1996:49)

Del 1 Regler för elbörs m.m

Inledning

Utredningen presenterar ett förslag till regelverk för all handel med el. I

huvudsak innebär förslaget följande. Vissa generella krav ställs på all

yrkesmässig handel med el och på de företag som driver sådan

verksamhet. Dessa skall enligt förslaget stå under tillsyn av en eltillsyns-

myndighet. De generella kraven utgör därvid grunden för tillsynsmyn-

dighetens arbete. I syfte att underlätta tillsynen föreslås en anmälnings-

skyldighet för alla som yrkesmässigt handlar med el.

Elbörsverksamhet föreslås bli tillståndspliktig och särskilda regler

införs för hur sådan verksamhet skall få drivas. Enligt förslaget kommer

all elbörsverksamhet, alltså även sådan som inte avser handel med

finansiella instrument, att stå under Finansinspektionens tillsyn. Vidare

föreslås att clearingverksamhet på elmarknaden endast skall få drivas av

clearingorganisationer som tillståndsprövats enligt lagen om börs- och

clearingverksamhet.

En stor del av den handel som sker på elmarknaden utgör handel med

finansiella instrument och omfattas därför av värdepappers-

marknadslagstifningen. Utredningen föreslår inga förändringar vad avser

dessa lagars tillämpningsområde. Företag som driver handel eller

erbjuder tjänster som mellanhänder med sådana elkontrakt som är att

anse som finansiella instrument, bör även fortsättningsvis stå under

Finansinspektionens tillsyn och har att bedriva sin verksamhet enligt bl a

reglerna i lagen om handel med finansiella instrument och lagen om

värdepappersrörelse.

Utredningen föreslår emellertid att det öppnas en möjlighet för

befintliga elhandelsföretag att erbjuda tjänster som mäklare, kommissio-

närer och portföljförvaltare enligt andra regler än de som gäller enligt

lagen om värdepappersrörelse. Efter särskilt tillstånd från Eltillsynsmyn-

digheten föreslås således leveranskoncessionärer, i begränsad omfattning

och som ett komplement till elhandelsrörelsen, få erbjuda tjänster som

mellanhänder vid handel med elderivat. Istället för att omfattas av lagen

om värdepappersrörelse kommer dessa företags verksamhet att regleras i

ellagstiftningen och stå under Eltillsynsmyndighetens tillsyn.

Bakgrund

Efter bemyndigande från regeringen förordnade statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] i

augusti 1995 f. kommunalrådet[REDACTED_EFTERNAMN] Anderson som särskild utredare

med uppdrag att bl a föreslå ett regelverk för en organiserad handel med

el. Experter från elmarknaden och värdepappersmarknaden har biträtt

utredningen.

Uppdraget har bl a omfattat att utarbeta regler för den kortsiktiga

organiserade handeln med el. Utgångspunkten skall enligt direktiven vara

att skapa en ramlagstiftning för denna handel. Utredningen är

oförhindrad att uppmärksamma ett eventuellt behov av regler för handel

med finansiella kontrakt på elområdet. Vidare skall förslag lämnas till

hur tillsynen skall bedrivas. Förslagen får inte utformas så att de hindrar

det nordiska samarbetet på elområdet.

Flera omständigheter har medfört att arbetet blivit betydligt mer

omfattande än vad som kunde förutses då utredningen inledde sitt arbete.

Det var då en allmän uppfattning att handel med el inte omfattades av

någon mera ingående offentligrättslig reglering. Utredningen kunde

emellertid ganska snabbt konstatera att värdepappersmarknadslags-

tiftningens regler är tillämpliga vid handel med prissäkringskontrakt

avseende el - s k elderivat. Detta kommer att vara den dominerande

formen av handel på den nya elmarknaden. Att elhandel omfattas av

värdepappersmarknadens lagar är ett förhållande som inte har

uppmärksammats i de utredningar och lagstiftningsärenden som föregått

elmarknadsreformen. Utredningen har därför - istället för att endast

analysera behovet av och föreslå nya regler för handel med el - också

haft att ta ställning till huruvida det är ändamålsenligt och lämpligt att

elhandel omfattas av värdepappersmarknadslagtiftningen.

En målsättning för utredningen har varit att tillskapa en samlad

ramlagstiftning för all handel med el, särskilt anpassad till det regle-

ringsbehov som föreligger på elmarknaden. Att införa en lagstiftning

som endast omfattar den kortsiktiga handeln med el skulle få till följd att

två mycket olika regelverk skulle gälla vid handel med el; ett för

avistahandeln, som utgör den mindre delen, och ett annat för derivathan-

deln, som är den större delen av handeln på elmarknaden.

Utredningen fann vidare på ett tidigt stadium att regler som enbart

avser kortsiktig handel med el inte kan tillgodose de regleringsbehov som

föreligger. Riskerna vid all handel med el är betydande, även då denna

sker i former som inte omfattas av värdepappersmarknadslagstiftningen.

Elmarknadens roll som en viktig del av samhällets infrastruktur utgör i

sig också ett tillräckligt skäl för att regler införs för all handel med el.

Det bör understrykas att uppdraget har fått utföras under stor tidspress.

Det har medfört att det inte givits möjlighet att göra den mera ingående

analys, som vissa av de mycket komplicerade frågor som väckts

egentligen skulle kräva. På grund härav har också vissa frågor - bl a

regler om insiderhandel på elmarknaden - nästan helt fått förbigås.

Sammanfattning av utredningens allmänna överväganden

Det finns idag ingen särskild offentligrättslig lagstiftning som avser den

kortsiktiga handeln - avistahandeln - med el. Med hänsyn till den

betydelse elmarknaden har som en vital del av samhällets infrastruktur

har utredningen funnit att det erfordras regler som här tillgodoser

behovet av offentlig insyn och ger möjlighet till ingripanden från det

allmänna om så skulle visa sig nödvändigt. Allmänhetens förtroende för

elmarknaden får inte äventyras och det är därför viktigt att säkerställa att

aktörerna bedriver sin verksamhet i sunda former och med iakttagande av

ett gott affärsskick. Detta bör ske genom att generella krav ställs på alla

som yrkesmässigt handlar med el och att verksamheten på elmarknaden i

sin helhet ställs under offentlig tillsyn.

Marknadsplatser för såväl avista- som derivathandel med el - elbörser -

omfattas idag inte heller av någon lagstiftning som tillgodoser de

särskilda krav som måste ställas på sådan verksamhet. Utredningen anser

att det är av väsentlig betydelse för elmarknadens utveckling att elbörser

drivs i säkra och effektiva former. Här måste, förutom de allmänna

regleringsbehov som nämnts ovan, även den betydelse elbörsverksamhet

har för det nationella elsystemet beaktas.

En elbörs utgör en så central och viktig del av elmarknaden, och

därigenom också av det svenska samhällets infrastruktur, att stränga krav

bör ställas på den som vill bedriva sådan verksamhet. Skulle

handelsplatsen gå omkull kan detta medföra mycket negativa konse-

kvenser för hela elmarknaden. Detta skulle också i grunden rubba

allmänhetens förtroende för marknaden. Endast företag med tillräcklig

kunskap och erfarenhet, med erforderlig finansiell styrka och som i

övrigt kan anses lämpliga bör därför få driva elbörser efter regeringens

tillstånd.

Den främsta funktionen för en börs är att fastställa och sprida

information om marknadspriset på den eller de varor som handlas på

börsen. Det är av största vikt att den information som lämnas i detta

avseende är tillförlitlig och korrekt. Detta förutsätter att likviditeten i

handeln inte är alltför låg. Om så är fallet föreligger det också en risk för

att större aktörer kan påverka prisinformationen i eget intresse. Det har

ifrågasatts om den organiserade handeln med elderivat i Sverige kommer

att bli av så stor omfattning att den prisinformation som kan lämnas från

en nationell elbörs kommer att åtnjuta förtroende. Detta är ett av skälen

till att det ansetts angeläget att tillskapa en gemensam nordisk elmarknad.

Vid börsverksamhet med el måste också den systemansvariga

myndighetens behov beaktas. För att kunna fullgöra sin uppgift att hålla

elsystemet i balans, måste denna myndighet ges möjlighet att säkerställa

att riktig information lämnas om handeln. Det är också tänkbart att den

systemansvariga myndigheten i en krissituation har behov av att påverka

i vilka former handeln sker.

Elhandel sker och kommer i framtiden i än större utsträckning att ske

genom prissäkringskontrakt i olika former. Utredningen har konstaterat

att merparten av dessa kontrakt torde vara att anse som finansiella

instrument enligt lagen (1991:980) om handel med finansiella

instrument. En stor del av handeln på elmarknaden omfattas härigenom

av värdepappersmarknadslagstiftningen och står under tillsyn av

Finansinspektionen. Enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

krävs tillstånd för verksamhet som mellanhand, t ex mäklare eller

kommissionär, på värdepappersmarknaden. Rörelser av detta slag måste

drivas i särskilda värdepappersbolag och dessa är underkastade tämligen

detaljerade verksamhetsregler.

Enligt utredningens mening kan det i vissa avseenden ifrågasättas om

värdepappersmarknadens relativt komplexa och svårtillgängliga

regelverk är ändamålsenligt för elmarknaden och dess aktörer.

Lämpligheten i att Finansinspektionen nu har det huvudsakliga ansvaret

för tillsynen över den större delen av elmarknaden och dess aktörer kan

också diskuteras.

Möjligheten att helt undanta handel med el från värdepappers-

marknadslagstiftningen och att istället införa en särskild lag för all

handel med el har noga övervägts. Flertalet av de bestämmelser som nu

reglerar handeln med värdepapper framstår emellertid som sakligt

motiverade också på elmarknaden. Starka argument kan också anföras

mot att införa en lagstiftning som visserligen anpassas till förhållandena

på elmarknaden, men som samtidigt i stor utsträckning utgör ett parallellt

regelverk till de lagar som gäller på värdepappersmarknaden i övrigt.

Härtill kommer att en samordning av de nordiska ländernas lagstiftning

vad avser elbörsverksamhet och handel med elderivat måste ske inom en

nära framtid. Att nu genomföra en långtgående omreglering i den

svenska lagstiftningen har utredningen därför inte funnit lämpligt.

Det faktum att värdepappersmarknadslagstiftningen är tillämplig vid

handel med prissäkringskontrakt på elmarknaden, kan emellertid medföra

svårigheter för de företag som nu verkar på elmarknaden. De är tvungna

att bilda särskilda värdepappersbolag för att kunna erbjuda sina kunder

tjänster som mäklare och förvaltare av elkontrakt eller som

kommissionärer. Det kan befaras att många elhandelsföretag kommer att

uppleva värdepappersmarknadens regelverk som ett alltför stort hinder

och att dessa tjänster endast kommer att erbjudas av sådana värde-

pappersinstitut som nu verkar på aktie- och optionsmarknaderna. Detta

kan påverka strukturen på elmarknaden i en riktning som inte varit

avsedd med elmarknadsreformen. Elmarknaden bör även fortsättningsvis

främst vara en marknad för distribution av elektrisk kraft, dominerad av

elhandelsföretag. Den bör inte utvecklas till att främst bli en ny

kapitalmarknad för spekulation i värdetillväxten i nya former av

finansiella instrument.

Utredningen föreslår därför att de befintliga elhandelsföretagen i viss

utsträckning skall ges möjlighet att erbjuda tjänster som mellanhänder på

elmarknaden enligt särskilda regler i ellagstiftningen och efter tillstånd

från eltillsynsmyndigheten.

Förslaget till generella krav för handel med el

Med hänsyn till vad som anförts ovan om vikten av att elhandeln sker i

sunda former och med iakttagande av gott affärsskick samt att samhället

tillförsäkras möjligheter till insyn och kontroll över elmarknaden och

dess aktörer, föreslår utredningen att generella regler införs för all

yrkesmässig handel med el.

All handel med el bör sker så att allmänhetens förtroende för

elmarknaden upprätthålls och i enlighet med god sed på elmarknaden.

Särskilda krav föreslås också för de aktörer som yrkesmässigt driver

handel med el. Dessa skall ha förmåga att kontrollera och hantera de

risker som verksamheten på elmarknaden är förenad med. Reglerna

föreslås även omfatta de företag som erbjuder tjänster som mellanhänder

på elmarknaden. I syfte att underlätta eltillsynsmyndighetens arbete

föreslår utredningen också att en generell anmälningsplikt införs för alla

som yrkesmässigt avser att handla med el.

Med stöd av de nämnda bestämmelserna ges eltillsynsmyndigheten

möjlighet att tidigt ingripa mot otillbörliga förfaranden och kan motverka

oseriösa företag etablerar sig på den nya marknaden och bringar denna i

vanrykte. Tillsynsverksamheten kan härigenom bidra till att styra

utvecklingen på elmarknaden i en sund riktning.

Förslaget till regler för elbörsverksamhet

Utredningen föreslår att elbörsverksamhet endast skall få drivas efter

tillstånd från regeringen. Regeringen har vid sin prövning att beakta att

den planerade verksamheten inte får medföra att allmänhetens förtroende

för elmarknaden äventyras, vilket bl a innebär att den skall drivas i säkra

och seriösa former. Vidare krävs att den inte innebär några risker för

elförsörjningen, bl a genom att informationen till den systemansvariga

myndigheten säkerställs. Verksamheten får inte heller på annat sätt vara

till skada för elmarknaden, t ex genom att likviditeten i handeln kan

förväntas bli så låg att prisbildningen blir otillförlitlig.

Utredningen föreslår vidare att de regler som gäller för börser enligt

lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet i tillämpliga delar

också skall omfatta alla former av elbörsverksamhet. Dessa bestämmel-

ser innebär bl a att krav ställs på att verksamheten drivs enligt principer-

na om neutralitet, fritt tillträde och god genomlysning. Börs- och

clearinglagens bestämmelser innefattar vidare krav på ändamålsenliga

handelsregler samt en skyldighet att övervaka handeln och tillse att denna

sker i enlighet med den lagen och andra författningar samt i enlighet med

god sed på värdepappersmarknaden.

Utredningen föreslår också att särskilda bestämmelser införs med

hänsyn till den systemansvariga myndighetens ansvar för balanshåll-

ningen på elnätet. Dessa innebär dels att elbörsen skall vara skyldig att

lämna den systemansvariga myndigheten den information som krävs för

att myndigheten skall kunna fullgöra sina uppgifter enligt ellagen, dels

att handeln inte får ske i sådana former - t ex i för nära anslutning till

leverans - att den systemansvariga myndighetens möjligheter att

upprätthålla en säker elförsörjning försvåras.

Förslaget till regler om elmarknadsrörelse

I syfte att underlätta för elmarknadens nuvarande aktörer att fortsätta

verka på elmarknaden föreslår utredningen att dessa ges möjlighet att

erbjuda tjänster som mäklare, portföljförvaltare och kommissionärer

enligt särskilda regler i lagen om elhandel. Tillståndet skall kunna

meddelas av eltillsynsmyndigheten, som också har att utöva tillsynen

över dessa företag. Denna möjlighet bör endast stå öppen för de företag

som redan är verksamma på elmarknaden. Företag som önskar nyetablera

sig som mellanhänder eller driva en renodlad sådan verksamhet bör

däremot vara hänvisade till att göra detta enligt reglerna i värdepappers-

marknadslagstiftningen. Utredningen har funnit det lämpligt att begränsa

den krets av företag som skall ges möjlighet att driva elmarknadsrörelse

till sådana som har leveranskoncession enligt lagen (1994:618) om

handel med el.

En ytterligare förutsättning för att tillstånd skall kunna lämnas är att

tjänsterna erbjuds som ett komplement till en etablerad elhandelsrörelse

och att mellanhandsverksamheten är av begränsad omfattning, både i

absoluta tal mätt och sett i relation till den elhandel som företaget

bedriver i övrigt. Förslaget innebär därför att tillstånd endast skall kunna

lämnas till den verksamhet som beskrivits i en till ansökan fogad plan.

Tillsynsmyndigheten ges härigenom möjlighet att bedöma om de nämnda

kriterierna är uppfyllda. Om mellanhandsverksamheten ökar i omfattning

så att den inte längre ryms inom vad som angetts i planen, erfordras nytt

tillstånd.

Utredningens förslag innebär vidare att verksamhetsregler för de

företag som erhållit tillstånd att driva elmarknadsrörelse införs i lagen

om elhandel. Ett grundläggande krav är att verksamheten drivs så att

allmänhetens förtroende för elmarknaden upprätthålls. Vidare skall

företag som driver elmarknadsrörelse ha en tillräcklig förmåga att

hantera de risker som är förenade med verksamheten. De skall utarbeta

en plan för hur riskerna skall hanteras. Krav ställs vidare på att företaget

fortlöpande skall ha ett bundet eget kapital på minst en miljon kronor.

Dessa krav i förening med en tillsyn från eltillsynsmyndighetens sida

utgör enligt utredningens uppfattning en tillräcklig garanti för att företag

som driver elmarknadsrörelse har en erforderlig kapitaltäckning.

Företag som driver elmarknadsrörelse skall enligt utredningens förslag

även vara underkastade ett särskilt sundhetskrav, motsvarande det som

gäller för värdepappersinstitut. Härigenom kommer reglerna för

elmarknadsrörelse att knytas till de krav som ställs på motsvarande

verksamheter på värdepappersmarknaden.

En särskild eltillsynsmyndighet skall enligt utredningens förslag ges

det övergripande ansvaret för tillsyn över all handel med el och alla

aktörer på elmarknaden. Några förändringar föreslås inte vad avser

Finansinspektionens uppgifter utom i ett avseende, nämligen såtillvida att

all börsverksamhet på elmarknaden - alltså även spothandeln -skall stå

under inspektionens tillsyn.

För närvarande står de företag på elmarknaden som bedriver handel

med finansiella instrument endast under Finansinspektionens tillsyn.

Genom utredningens förslag kommer dessa företag att också stå under

eltillsynsmyndighetens tillsyn. Avsikten är att denna myndighet skall ha

det övergripande ansvaret för tillsynen över elmarknaden. Sedan

eltillsynsmyndigheten byggt upp erforderlig kompetens torde Finans-

inspektionens roll på elmarknaden bli begränsad till tillsyn över de

aktörer som bedriver en mera renodlad finansiell verksamhet i större

omfattning.

Avslutande synpunkter

Det nu framlagda förslaget har utarbetats efter det att omregleringen av

elmarknaden trätt i kraft men innan verksamheten hunnit komma igång

på allvar. Det kommer att ta viss tid innan det nya sättet att handla med el

etablerat sig. Det är i nuläget mycket svårt att förutsäga vilka aktörer som

kommer att etablera sig på marknaden och i vilka former handeln

kommer att ske. Utredningen vill därför understryka samhällets behov av

att noga följa utvecklingen på elmarknaden och av att ha en beredskap att

ingripa genom fortsatta reformer av ellagstiftningen.

I några avseenden har utredningen kunnat konstatera att det redan nu

föreligger behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder. Det förslag som

utredningen lägger fram medför inte några hinder för den fortsatta

utvecklingen av en gemensam nordisk elmarknad. Förslaget innebär

emellertid inte någon direkt anpassning till de regler som nu gäller i t ex

Norge. Där pågår för övrigt en översyn av regleringen av handeln med

råvaruderivat. De legala förutsättningarna för att få driva

elbörsverksamhet eller erbjuda tjänster som mellanhand på elmarknaden

skiljer sig idag åt i Sverige, Norge, Danmark och Finland. Det framstår

som nödvändigt för att den nordiska elmarknaden skall bli effektiv och

välfungerande att en harmonisering snarast sker av de lagar som reglerar

handeln med el i de nordiska länderna

Utredningen kan vidare konstatera att vissa frågor på grund av tidsbrist

fått sättas åt sidan. Behovet av en reglering av insiderhandel på

elmarknaden framstår enligt utredningens uppfattning som mycket stort.

Det föreligger emellertid svårigheter att utpeka vilka förfaranden som

skall anses utgöra insiderhandel och var gränsen mellan tillåtna och

otillåtna förfaranden skall dras. Eftersom regler om insiderhandel, för att

alls bli effektiva, torde kräva någon form av straffsanktion, är det en

grannlaga uppgift att utforma sådana regler. Även detta arbete bör enligt

utredningens uppfattning snarast inledas.

Del 2 Utrikeshandel med el

Utredningsuppdraget

Utredningens uppdrag är att närmare utreda behovet av och och

möjligheterna till en utökad reglering av utrikeshandeln med el och

föreslå lämpliga former för en sådan reglering. I direktiven till

utredningen anges att en möjlig form för reglering som bör studeras är en

särskild koncession för export och import av el. I direktiven anges också

att utredningen skall behandla frågan om prövning av tillkommande

utlandsförbindelser. Vidare skall utredningen analysera vilka regler som

skall gälla för redan ingångna kontrakt om någon form av import eller

exportrestriktioner införs, samt ange vad som krävs för att eventuella

villkor följs. Samtliga frågor har belyst ur ett EG-rättsligt perspektiv.

Motiv till reglering

Det sker och kommer att ske stora förändringar i reglerna för

elmarknaderna i de europeiska länderna. Utvecklingen går mot större

öppenhet i handeln. Sverige, Norge och Finland tillsammans med

England går i täten för denna utveckling. Det går dock inte att bortse från

att det kommer att råda skilda förutsättningar för att bedriva handel

mellan länderna och mellan företagen i de europeiska länderna ännu en

tid. Det kan därför inte uteslutas att utrikeshandeln med el kan utvecklas

på ett sätt som äventyrar den svenska försörjningstryggheten.

På den svenska elmarknaden finns det endast ett fåtal kraftproducenter,

var av en står för ca 50 procent av produktionsresurserna. För att

elmarknadsreformen i Sverige skall bli framgångsrik måste de svenska

kraftföretagen mötas av konkurrens från utländska företag. Strävan är att

skapa en väl fungerande nordisk elmarknad som på sikt kan utvecklas till

en integrerad nordeuropeisk elmarknad. Utlandsförbindelserna är således

av strategisk betydelse för att åstadkomma en fungerande konkurrens på

den svenska elmarknaden. Utgångspunkten i hela reformarbetet har

också varit att utlandsförbindelserna skall kunna utnyttjas på icke-

diskriminerande villkor av alla aktörer på marknaden. Det har också

konstaterats att det är svårt att i lag reglera hur tillgänglig kapacitet på

utlandsförbindelser skall fördelas. Vad beträffar de statligt ägda

utlandsförbindelserna har staten valt att lägga dessa i ett neutralt nätbolag

utan egna produktionsintressen för att därigenom garantera alla aktörers

tillträde till handelsförbindelserna.

Import- och exportregleringar

Utredningen finner efter en analys av primärrätten, att varje export- eller

importreglering av handeln med el, oavsett form, kan stå i strid med

artiklarna 30 och 34 RomF. Mot bakgrund av detta har utredningen sett

över vilka alternativ som stått till buds för att uppfylla rekvisiten för

undantag enligt artikel 36 RomF. Kraven som ställs för att erhålla

undantag är att åtgärden med vilken en medlemsstat hindrar samhandeln,

är nödvändig för att uppfylla det skyddsvärda syftet. Vidare måste

medlemsstaten välja den åtgärd som minst stör gemenskapshandeln, den

s.k. proportionalitetsprincipen. Utredningen föreslår därför en modell

som innebär att endast exporten regleras. Import av el skall således vara

fri. För att ytterligare minska den handelshindrande effekten föreslår

utredningen att huvudregeln skall vara frihandel även för export. Om den

svenska regeringen finner att den svenska försörjningstryggheten är

hotad skall den dock ha möjlighet att under vissa tidsperioder införa krav

på koncession för export. Utredningens bedömning är att begreppet

försörjningstrygghet inte bör definieras i lag utan det bör vara upp till

regeringen att med hänsyn till aktuella förhållanden avgöra om

tryggheten i elförsörjningen hotas. Ett latent krav på exportkoncession

strider inte mot EG-rätten enligt utredningens uppfattning.

Beträffande de kontrakt som ingåtts tiden före införandet av

koncessionskrav är det utredningens uppfattning att även dessa skall

omfattas av föreslagen reglering. Denna lösning bör kombineras av en

statistisk övervakning (anmälningsplikt).

Det står dock riksdagen fritt att också besluta att regeringen ges

möjlighet att införa krav på koncession för import av el om det visar sig

vara påkallat för att säkerställa den svenska försörjningstryggheten. Vi

finner emellertid inte att behov av en sådan möjlighet föreligger för

närvarande.

Ägande och förvaltande av tillkommande utlandsförbindelser

Riksdagen har vid ett flertal tillfällen uttalat att strävan bör vara att nya

utlandsförbindelser ägs och förvaltas av staten genom Svenska kraftnät.

Detta har också varit utgångspunkten för utredningens övervägande.

Nuvarande lagstiftning innehåller ett stadgande om att den som söker

nätkoncession för en utlandsförbindelse skall vara lämplig ur allmän

synpunkt. I förarbetena till lagen anges bl.a att hänsyn vid

lämplighetsprövningen skall tas till om det är lämpligt om annan än

staten genom Svenska kraftnät skall erhålla koncession. Med nuvarande

lagstiftning har staten således redan ett stort inflytande över etablerandet

av nya utlandsförbindelser. Utredningen finner dock att det finns

anledning att i lagstiftningen ytterligare tydliggöra vikten av ett neutralt

ägande av utlandsförbindelserna.

Ett direkt stadgande i lag om statligt ägande och förvaltande är

emellertid inte är att föredra sett ur ett EG-rättsligt perspektiv.

Utredningen förordar i stället en komplettering till nuvarande lagstiftning

som innebär att sökande av nätkoncession för utlandsförbindelse måste

på lämpligt sätt säkerställa att ledningen kommer att upplåtas på icke-

diskriminerande villkor. Det är utredningens uppfattning att en dylik

lösning tillgodoser Sveriges behov av att reglera ägandet och förvaltandet

av utlandsförbindelserna.

Elbörsutredningens lagförslag

Elbörsutredningens förslag till lag om ändring i lagen (1991/:981) om

värdepappersrörelse

Härigenom föreskrivs att 1 kap 1 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse skall

 ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap 1 §

Denna lag gäller värdepappersrörelse.

För utländska företags verksamhet i

Sverige gäller bestämmelserna i denna

lag i tillämpliga delar. För filialer till

utländska företag gäller i övrigt lagen

(1992:160) om utländska filialer m. m.

Lagen gäller inte verksamhet som drivs

av Riksbanken, Riksgäldskontoret,

Kammarkollegiet eller av försäkrings-

bolag med koncession enligt

försäkringsrörelselagen (1982:713).

Lagen gäller inte heller sådan förvalt-

ning av finansiella instrument som är

reglerad i annan lag.

3 a

Tillstånd enligt 3 § 2 krävs inte för

verksamhet som bedrivs med stöd av

en auktorisation som börs eller

marknadsplats enligt lagen (1992:543)

om börs- och clearingverksamhet.

Denna lag gäller värdepappersrörelse.

För utländska företags verksamhet i

Sverige gäller bestämmelserna i denna

lag i tillämpliga delar. För filialer till

utländska företag gäller i övrigt lagen

(1992:160) om utländska filialer m. m.

Lagen gäller inte verksamhet som drivs

av Riksbanken, Riksgäldskontoret,

Kammarkollegiet, försäkringsbolag

med koncession enligt

försäkringsrörelselagen (1982:713)

eller av leveranskoncessionär som

erhållit tillstånd att driva

elmarknadsrörelse enligt 6 § lagen

(19xx:xxx) om elhandel.

Lagen gäller inte heller sådan förvalt-

ning av finansiella instrument som är

reglerad i annan lag.

§

Tillstånd enligt 3 § 2 krävs inte för

verksamhet som bedrivs med stöd av

en auktorisation som börs eller

marknadsplats enligt lagen (1992:543)

om börs- och clearingverksamhet, eller

med stöd av tillstånd att driva

elbörsverksamhet enligt 14 § lagen

(19xx:xxx) om elhandel.

Förslag till lag om elhandel

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

Tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller handel med el, mellanhandsverksamhet på elmarknaden och

elbörsverksamhet.

 Lagen gäller inte verksamhet som enligt 15 a § lagen (1902:71 s. 1),

innefattande

vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, bedrivs av den systemansvariga

myndigheten.

Definitioner

2 § I denna lag betyder

handel med el: yrkesmässigt bedriven verksamhet som helt eller delvis består i

förvärv eller överlåtelser av elektrisk kraft eller av elkontrakt, där syftet

inte endast är

att tillgodose behovet av elektrisk kraft för egen konsumtion eller att

åstadkomma

prissäkring för sådan elleverans,

elhandelsföretag: företag som driver handel med el,

mellanhänder på elmarknaden: företag som på elmarknaden tillhandahåller någon av

de tjänster som anges i 6 § 2 st,

elbörs: företag som fått tillstånd enligt denna lag att driva elbörsverksamhet,

elbörsverksamhet: verksamhet som, genom att samla upp, sammanställa och

offentliggöra information om köp- och säljbud samt priset vid gjorda avslut

avseende

el eller elkontrakt, har till syfte att åstadkomma regelbunden handel med el i

en

omfattning som inte kan anses som ringa,

elmarknadsrörelse: verksamhet som bedrivs av leveranskoncessionär och består i

att

på elmarknaden tillhandahålla någon av de tjänster som anges i 6 § 2 st.

Allmänna bestämmelser om handel med el

Generellt krav på all handel med el

3 § Handel med el skall ske så att allmänhetens förtroende för elmarknaden

upprätthålls och i enlighet med god sed på elmarknaden.

Krav på elhandelsföretag

4 § Elhandelsföretag och mellanhänder på elmarknaden skall ha en med hänsyn

till

verksamhetens art och omfattning lämplig organisation, en godtagbar kontroll

över

de risker handeln med el kan medföra och erforderlig förmåga att hantera dessa

risker.

Anmälningsplikt

5 § Elhandelsföretag och mellanhänder på elmarknaden skall, innan verksamheten

inleds, underrätta Eltillsynsmyndigheten om sin avsikt att driva handel med el.

Till

anmälan skall fogas en redogörelse för den planerade verksamhetens art och

omfattning.

Elmarknadsrörelse

Tillstånd till elmarknadsrörelse

6 § Efter tillstånd från Eltillsynsmyndigheten får företag som innehar

leveranskoncession enligt 6 § lagen (1994:618) om handel med el driva

elmarknadsrörelse.

 Tillstånd får ges för

1. handel med elkontrakt för annans räkning i eget namn,

2. förmedling av kontakt mellan köpare och säljare av elkontrakt eller

3. förvaltning av någon annans elkontrakt.

7 § Ansökan om tillstånd till elmarknadsrörelse skall vara skriftlig och avse

en eller

flera av de i 6 § angivna tjänsterna. Ansökan skall innehålla en beskrivning av

den

verksamhet företaget bedriver, de uppgifter som behövs för att bedöma den

planerade

verksamhetens art och omfattning samt företagets förmåga att driva verksamheten

i

enlighet med denna lag och andra författningar.

Förutsättningar för tillstånd

8 § Tillstånd till elmarknadsrörelse får endast meddelas om den planerade

verksamheten utgör ett komplement till den elhandel företaget bedriver i övrigt

samt

är av begränsad omfattning.

9 § Tillstånd att driva elmarknadsrörelse får endast meddelas om det kan antas

att

den planerade verksamheten kommer att drivas i enlighet med bestämmelserna i

denna lag.

Regler för elmarknadsrörelse

10 § Elmarknadsrörelse skall drivas så att allmänhetens förtroende för

elmarknaden

upprätthålls och så att den inte är till skada för elmarknaden.

Ett företag som driver elmarknadsrörelse skall ha säkra rutiner för kontrollen

över de

finansiella risker som är förenade med verksamheten samt en plan för hur dessa

risker skall hanteras.

11 § Elmarknadsrörelse skall drivas så att allmänhetens förtroende för

värdepappersmarknaden upprätthålls och enskildas kapitalinsatser inte

otillbörligen

äventyras samt i övrigt så att rörelsen kan anses sund.

Ett företag som driver elmarknadsrörelse skall

- i sin verksamhet handla på ett ärligt och rättvist sätt,

- handla med erforderlig skicklighet, omsorg och skyndsamhet,

- inneha och effektivt använda sådana resurser och rutiner som behövs för att

rörelsen skall kunna bedrivas på ett riktigt sätt,

- vid sina kontakter med kunder lämna tillräcklig information om sådana

omständigheter som är väsentliga i sammanhanget,

- undvika intressekonflikter och, om sådana inträffar, se till att kunderna

behandlas

rättvist, samt

- i övrigt följa alla de regler som gäller för verksamheten.

12 § Ett företag som fått tillstånd att driva elmarknadsrörelse skall ha ett

bundet eget

kapital som alltid uppgår till minst en miljon kronor. Eltillsynsmyndigheten

får, om

särskilda skäl föreligger, medge undantag från kravet på bundet eget kapital

såvitt

avser visst företag.

Sekretess

13 § En styrelseledamot eller befattningshavare hos ett företag som driver

elmarknadsrörelse, vilken i den egenskapen får kunskap om en uppdragsgivares

affärsförhållanden eller personliga förhållanden, får inte obehörigen röja vad

han fått

veta och inte heller utnyttja kunskapen i strid med uppdragsgivarens intresse.

Elbörsverksamhet

Tillståndsplikt för elbörsverksamhet

14 § Elbörsverksamhet får endast drivas efter tillstånd av regeringen.

Förutsättningar för tillstånd

15 § Tillstånd att driva elbörsverksamhet får endast meddelas om det kan antas

att

den avsedda verksamheten inte kommer att rubba allmänhetens förtroende för

elmarknaden, medföra risker för elförsörjningen eller vara till skada för

elmarknaden.

16 § Tillstånd att driva elbörsverksamhet får endast meddelas företag som

uppfyller

de villkor som gäller för auktorisation som börs enligt 2 kap. lagen (1992:543)

om

börs och clearingverksamhet.

Regler för elbörsverksamhet

17 § Bestämmelserna om börs i 2, 4 och 10 - 12 kap lagen (1992:543) om börs-

och

clearingverksamhet skall, med det undantag som anges i andra stycket, gälla även

 för

en elbörs.

För en elbörs gäller inte bestämmelserna i 4 kap 1 § 1 och 2 st lagen (1992:543)

 om

börs- och clearingverksamhet.

18 § En elbörs skall - utöver vad som krävs enligt 4 kap 2 § lagen (1992:543)

om

börs- och clearingverksamhet - även se till att handeln med el vid börsen sker

enligt

denna lag och i enlighet med god sed på elmarknaden.

Förhållandet till den systemansvariga myndigheten.

19 § En elbörs är skyldig att fortlöpande lämna information om handeln till den

systemansvariga myndigheten på det sätt och i den utsträckning som den

systemansvariga myndigheten begär.

20 § Handeln vid en elbörs får inte ske på ett sådant sätt att den

systemansvariga

myndighetens möjligheter att upprätthålla driftssäkerheten hos det nationella

elsystemet försvåras. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, den

systemansvariga myndigheten får meddela närmare föreskrifter om hur kravet på en

säker elförsörjning skall beaktas vid handeln med el på börsen.

Börsmedlemmar

21 § Till börsmedlem får endast antas den som har tillräckliga finansiella

resurser

och i övrigt är lämplig att delta i handeln.

22 § Om en börsmedlem inte längre uppfyller kraven för medlemskap skall

elbörsen

besluta att medlemskapet skall upphöra.

Har ett börsmedlemskap upphört på grund av beslut enligt första stycket, får

medlemmen, om det finns särskilda skäl, utföra köp- eller säljorder vid börsen

för att

skydda uppdragsgivare mot förlust.

23 § Börsmedlemmarna skall lämna elbörsen de upplysningar som behövs för att

elbörsen skall kunna fullgöra sina uppgifter enligt denna lag och andra

författningar.

Clearingverksamhet

24 § Clearingverksamhet avseende el eller elkontrakt får endast drivas av

företag

som fått tillstånd som clearingorganisation enligt lagen (1992:543) om börs -

och

clearingverksamhet. För verksamheten gäller bestämmelserna i 8, 9, 11 och 12 kap

lagen om börs- och clearingverksamhet.

Tillsyn m.m.

25 § Tillsyn över efterlevnaden av denna lag, med undantag av vad som anges i

26

§, utövas av Eltillsynsmyndigheten.

26 § Företag som har tillstånd att driva elbörsverksamhet enligt denna lag står

 under

tillsyn av Finansinspektionen.

27 § Eltillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar

som behövs för tillsynen.

28 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Eltillsynsmyndigheten

får

meddela föreskrifter om

 1. vilka upplysningar ett företag rutinmässigt skall lämna till

myndigheten,

 2. vad en anmälan skall innehålla enligt 5 §,

 3. vad en ansökan om tillstånd skall innehålla enligt 7 §,

 4. vad ett företag har att iakttaga enligt 10 och 11 §§.

 5. beräkning av bundet eget kapital enligt 12 §,

29 § Eltillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden och förbud som behövs

för att denna lag, eller föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd

av denna

lag, skall efterlevas.

30 § Är det osäkert huruvida lagen är tillämplig på viss verksamhet får

Eltillsynsmyndigheten förelägga den som driver verksamheten att lämna de

upplysningar som behövs för att bedöma om lagen är tillämplig.

31 § Ett tillstånd enligt 6 § får återkallas av Eltillsynsmyndigheten om

företaget

genom att överträda denna lag eller någon föreskrift som har meddelats med stöd

av

denna lag eller på annat sätt visat sig olämplig att utöva sådan verksamhet som

tillståndet avser.

 Om det är tillräckligt får tillsynsmyndigheten meddela varning istället

för att

återkalla tillståndet.

 Om ett tillstånd återkallas får tillsynsmyndigheten besluta hur rörelsen

 skall

avvecklas.

32 § Ett tillstånd som enligt denna lag har lämnats till elbörsverksamhet får

återkallas av regeringen.

33 § Meddelar Eltillsynsmyndigheten föreläggande eller förbud enligt denna lag

får

myndigheten förelägga vite.

Överklagande

34 § Eltillsynsmyndighetens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut som meddelats enligt denna lag eller med stöd av föreskrift som meddelats

med stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte annat bestäms.

35 § Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut som har meddelats med

stöd av ett bemyndigande enligt denna lag meddelas av regeringen.

_________________________

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

2. Elhandelsföretag får bedriva handel med el utan krav på anmälan enligt 5 §

under

tre månader från lagens ikraftträdande.

3. Företag som före ikraftträdandet av denna lag bedrev elbörsverksamhet får

bedriva

sådan verksamhet utan tillstånd enligt 14 § under tre månader från lagens

ikraftträdande.

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av betänkandet Regler för handel

med el (SOU 1996:49)

Elbörsutredningens betänkande (SOU 1996:49) Regler för handel med el

har tillställts totalt 38 remissinstanser. Efter remiss har svar inkommit från

följande instanser.

 Hovrätten för västra Sverige, Kammarrätten i Stockholm,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Kommerskollegium, Försvarsmakten,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statskontoret, Statistiska centralbyrån,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Stockholms Fondbörs AB,

Stockholms universitet, Närings- och teknikutvecklingsverket,

Konkurrensverket, Affärsverket svenska kraftnät , Elsäkerhetsverket,

Konsumentverket, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Naturvårdsverket,

Elberedskaps-utredningen (N 1996:02), Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Sveriges Industriförbund, Svenska Kraftverks-

föreningen, Svenska Elverksföreningen, Svenska Fjärrvärmeföreningen,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Värdepapperscentralen AB,

Riksförbundet Energileverantörerna, Sveriges Fastighetsägarförbund,

Sveriges advokatsamfund, Svenska Fondhandlareföreningen, OM i

Stockholm AB (OM).

 Härutöver har skrivelser inkommit från HSB Riksförbund och Nord Pool

ASA.. Jernkontoret, Kemikontoret, Skogsindustrierna och Svenska

Gruvföreningen (den energiinstensiva industrin) har inkommit med en

gemensam skrivelse i ärendet.

 Kommerskollegium och den energiintensiva industrin har lämnat

synpunkter enbart på förslagen som rör utrikeshandel med el.

Sammanfattning av utredningen om konsument-

skydd vid leverans av el - betänkandet

Konsumentskydd på elmarknaden (SOU 1996:104)

Med konsument avses i detta betänkande den som använder el huvud-

sakligen för enskilt bruk. I dagens moderna samhälle är konsumenternas

tillgång till el för värme, ljus, matlagning och god hygien ett primärt be-

hov och en förutsättning för en skälig levnadsnivå. Det är i praktiken

omöjligt för enskilda konsumenter att själva förse sig med el.

Konsumenterna måste därför ha tillgång till el på villkor som ger uttryck

för en rimlig balans mellan dem och företagen på elmarknaden. Elen

måste dessutom vara tillgänglig för konsumenterna i princip dygnet runt,

året om. Även om det inte är möjligt att skapa ett system som är så

leverans och driftsäkert att det aldrig uppstår störningar, måste

säkerheten ställas i relation till att elen är en nödvändighet för

konsumenterna.

Elmarknaden har under senare år varit föremål för genomgripande

reformering. För konsumenten har förändringarna bl.a. medfört att denne

numera har två motparter, nämligen dels det företag som tillhandahåller

den anläggning varigenom elen överförs (nätägaren), dels det företag

som konsumenten köper elen av (elsäljaren). En av huvudprinciperna

bakom reformeringen av elmarknaden är att stärka elanvändarnas

ställning. Den befintliga skyddsregleringen i den reformerade lagstift-

ningen tar emellertid sikte på elanvändare i stort.

Förhållandena mellan konsumenterna och nätägarna/elsäljarna har hit-

tills reglerats i huvudsak genom standardavtal som utarbetats av el-

branschen efter förhandlingar med Konsumentverket. Vid de senaste för-

handlingarna om nya standardvillkor på elområdet var det dock inte

möjligt för parterna att enas i flera avgörande frågor.

För att konsumenterna på elmarknaden som kollektiv skall få ett

fullgott skydd är det inte lämpligt att villkoren för elköpet bestäms

huvudsakligen genom avtal. I detta betänkande föreslås därför att

konsumentskyddet i vissa delar läggs fast i lag, och att bestämmelserna

får flyta in i den av Ellagstiftningsutredningen nyligen föreslagna nya

ellagen (SOU 1995:108) som är tänkt att träda i kraft den 1 juli 1997.

Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmel-serna i lagen är till

nackdel för konsumenten föreslås vara utan verkan mot denne.

Utgångspunkten för utredningens arbete har enligt utrednings-

direktiven varit att det lagfästa konsumentskyddet skall vara detsamma

oavsett vilken vara eller tjänst det är som säljs. Elkonsumenterna måste

alltså ges skydd motsvarande det skydd som konsumenter av andra varor

och tjänster ges i t.ex. konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen.

förpliktelser enligt avtalet, och om det uppstår störningar i driften. Om

elöverföringen avbryts med anledning av t.ex. tekniska orsaker eller på

grund av ett kabelbrott brukar man tala om kvantitati-va driftstörningar.

Om en störning avser spänningen, dvs. kvaliteten på elen, brukar man

tala om kvalitativa driftstörningar. Den senare formen av driftstörningar

ligger utanför utredningens uppdrag.

Konsumentskyddet vid avstängning av el

Om elkonsumenten inte betalar sin räkning i tid eller om konsumenten i

annat avseende bryter mot sina förpliktelser i avtalet med nätägaren eller

elsäljaren, riskerar konsumenten att få elen avstängd. Det saknas

lagregler som närmare styr förutsättningarna får avstängning i dessa

situationer. Den enskilde konsumenten är därför beroende av

nätägarens/elsäljarens bedömning av vad som är ett rimligt

förhållningssätt till konsumenterna. Detta är mindre lämpligt ur

konsumentkollektivets synvinkel. I betänkandet föreslås därför att förut-

sättningarna för när nätägaren får stänga av elen respektive när elsäljaren

hos nätägaren får begära avstängning, regleras i lag. Förutsättningarna

kan komma att prövas av kronofogdemyndighet (och i andra instans av

tingsrätt) om handräckning behövs för att få stänga av elen. Förut-

sättningarna kan även komma att prövas vid en skadeståndsprocess.

Elen får enligt den föreslagna huvudregeln stängas av om

konsumentens försummelse är väsentlig och om den enskilde fått tillfälle

att vidta rättelse samt om det inte föreligger risk för liv och hälsa eller

om-fattande egendomsskada. Härigenom utesluts att avstängning sker

t.ex. vid betalningsförsummelse avseende mindre belopp. Det vore dock

orimligt om elen aldrig kunde stängas av vid uppenbart missbruk av

elabonnemanget. Om det t.ex. föreligger risk för omfattande

egendomsskada och konsumenten ständigt underlåter att betala sin

elräkning av annat skäl än ekonomisk oförmåga, är det inte rimligt att

konsumenten skall kunna undgå avstängning. Det samma gäller vid

ständigt återkommande betalningsförseelser av förhållandevis små

belopp. Det föreslås därför att avstängning alltid får ske om konsumen-

ten förfarit otillbörligt.

Det är i allmänhet personer med stora ekonomiska eller sociala

problem i ett eller flera hänseenden som drabbas av betalnings-

svårigheter. Inte sällan är det fråga om människor som av olika skäl inte

kommer sig för att själva begära stöd från samhällets sida. Vid

betalningsförsummelse föreslås därför efter förebild i hyreslagen att

socialnämnden underrättas om den obetalda skulden. Härigenom

säkerställs att kommunen får en möjlighet att ingripa om kommunens

bedömning av de sociala för-hållandena ger till resultat att bidrag bör

utgå. Med förebild i hyreslagen föreslås att av-stängning av el inte får ske

om betalning sker inom tre veckor från det att konsumenten har delgetts

underrättelse om att han genom den uteblivna betalningen riskerar att få

elen avstängd. Socialnämnden föreslås inom samma tid ha möjlighet att

betala eller att åta sig att betala skulden. Elen får enligt förslaget inte

stängas av förrän det efter utgången av treveckorsfristen har gått

ytterligare två vardagar.

För att avstängningen inte skall få användas som ett påtryckningsmedel

vid en tvistig fordran gäller enligt de nuvarande standardvillkoren ett för-

bud mot avstängning i dessa situationer. Det föreslås att denna regel

läggs fast i lag.

Konsumentskyddet vid kvantitativa driftstörningar

Nätägaren skall enligt de nuvarande standardvillkoren, om varaktigt

avbrott i överföringen kan förutses, underätta konsumenten härom i så

god tid som möjligt och på lämpligt sätt. Detta innebär i praktiken att nät-

ägaren avgör vilket sätt som är lämpligt. Underrättelse sker ofta genom

att meddelande lämnas till den enskilde konsumenten i bostaden eller

genom anslag i t.ex. trappuppgång, men ibland även genom annonsering i

dags-press. Den senare formen av underrättelse är inte acceptabel med

hänsyn till den enskildes behov av elen. Det föreslås därför att skyldig-

heten för nätägaren att underrätta konsumenten om förutsebara elavbrott

regleras. Nätägare som kan förutse annat än kortvarigt avbrott skall vara

skyldig att underrätta konsumenten om avbrottet i så god tid som möjligt,

genom personligt meddelande eller om så är lämpligt genom anslag.

Däremot skall det således inte vara tillåtet att underätta konsumenten

enbart genom an-nonsering i press, TV eller liknande media.

Enligt dagens standardvillkor är konsumenternas ersättningsrätt vid

kvantitativa driftstörningar begränsad i flera avseenden. Bl.a. är rätten till

ersättning för den typ av skador som normalt uppstår vid ett elavbrott

s.k. indirekta skador begränsad till 25 procent av basbeloppet (för

närvarande 9 050 kr). Begränsningar av detta slag förekommer inte i

konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen. En annan begränsning i

ersättningsrätten är att nätägaren/elsäljaren kan undgå skadeståndsansvar

genom att visa att företaget inte vållat skadan genom vårdslöshet. Ett

sådant skadeståndsansvar, dvs. begränsat till fall då företaget varit

oaktsamt, är lindrigare än det ansvar som ligger på andra näringsidkare

som säljer varor eller till-handahåller tjänster enligt annan konsumen-

trättslig lagstiftning. Enligt både konsumentköplagen och

konsumenttjänstlagen har näringsidkaren ett s.k. kontrollansvar. Ett

sådant ansvar innebär att näringsidkaren är ersättningsskyldig om inte

denne visar att orsaken till skadan beror på ett hinder utanför företagets

kontroll som företaget inte skäligen kunde förväntas ha räknat med och

vars följder företaget inte heller skäligen kunde ha undvikit eller

övervunnit. Kontrollansvaret omfattar även den som näringsidkaren har

anlitat för att utföra något för näringsidkarens räkning. Beror orsaken till

skadan på denne utomstående är näringsidkaren fri från ansvar endast om

också den som näringsidkaren anlitat skulle vara fri från ansvar enligt

vad som nyss sagts.

Elkonsumenternas skydd i fråga om ersättningsrätten vid kvantitativa

driftstörningar är således i flera avseenden sämre än det skydd som

konsumenterna ges på andra marknader. Nätägaren/elsäljaren föreslås

därför åläggas ett kontrollansvar, omfattande såväl direkta som indirekta

skador utan beloppsbegränsningar. Skadeståndsskyldigheten föreslås

kunna jämkas om den är oskäligt betungande med hänsyn till den

skadeståndsansvariges ekonomiska förhållanden, varvid även den

skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall

beaktas.

Eftersom ett elavbrott i sällsynta fall kan orsaka oerhört omfattande

skador är det angeläget att klarhet i skadeståndsfrågan nås inom en inte

alltför avlägsen framtid. Det föreslås därför att det införs en regel om

specialpreskription som före-skriver att den som begär skadestånd med

stöd av kontrollansvaret, skall väcka talan härom senast två år från det att

skadan uppkom. Talan om skadestånd förs vid allmän domstol eller

genom ansökan om betalningsföreläggande vid kronofogdemyndighet.

Nätägaren kan ibland vara föranledd att avbryta överföringen av el på

grund av elsäkerhetsskäl eller för att normalt underhålls- och reparations-

arbete behöver utföras. I dessa situationer är det inte rimligt att nätägaren

kan drabbas av skadeståndsansvar. Den föreslagna skadeståndsregeln är

därför försedd med ett undantag som tar sikte på nämnda situationer.

Från nätägarens/elsäljarens skadeståndsskyldighet undantas även skador

som för-anletts av att nätägaren/elsäljaren lagenligt utnyttjat rätten till

avstängning.

Kostnadskonsekvenser

De kostnader som föranleds av försummelser från konsumenternas sida

med anledning av avstängningsregeln föreslås få påföras den enskilde

konsumenten. Förslaget i denna del föranleder således inga kostnader för

nätägarna-/elsäljarna.

När det gäller frågan om det uppstår kostnader för staten är detta inte

möjligt att bedöma på detta stadium. Staten har genom socialtjänstlagen

åtagit sig att bistå den enskilde i dennes försörjning och livsföring i

övrigt, om den enskildes behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Genom

den föreslagna regleringen är en viss ökning möjlig av antalet in-

gripanden från socialnämndens sida. Samtidigt kan det i vissa fall

undvikas att den enskildes ekonomiska och sociala situation förvärras.

Det är således inte möjligt att avgöra om förslaget medför några

samhälleliga kostnader.

De förslag som läggs fram i fråga om ersättningsrätten vid kvantitativa

driftstörningar föranleder i sig inga kostnader. De kostnader som kan

uppstå genom att ett skadeståndsansvar regleras i lag oavsett om det rör

sig om ett strikt ansvar, ett vårdslöshets- eller ett kontrollansvar är

svåra att förutse. Be-räkningen av eventuella kostnader är beroende av

förhållandena i det enskilda företaget, dess riskbenägenhet, om

ansvarsförsäkring tecknats etc. En lagreglering av ersättningsrätten ökar

förutsebarheten i fråga om arten av skador som kan uppstå, varigenom

nätägarna/elsäljarna kan skydda sig försäkringar.

Utredningen om konsumentskydd vid leverans av el -

lagförslag

Härigenom föreskrivs i fråga om ellagen (1996:XXX)

dels att 11 kap. och 12 kap. i stället skall utgöra 12 kap. respektive 13

kap., samt att hänvisningarna i 12 kap. 2 § och 6 § ändras i enlighet

härmed,

dels att det skall införas ett nytt 11 kap. av följande lydelse.

11 kap. Särskilt om överföring och leverans av el till hushållskonsu-

menter

Allmänt

1 § Detta kapitel gäller överföring och leverans av el till en konsument

huvudsakligen för enskilt ändamål.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta kapitel är

till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

Avbrytande av överföring eller leverans av el

3 § Försummar en konsument att iaktta vad som åligger honom får över-

föringen av el avbrytas eller begäran härom framställas om

försummelsen är väsentlig, om inte den som konsumenten varit

försumlig mot genom anmaning har kunnat åstadkomma rättelse och om

avstängning kan ske utan risk för liv och hälsa eller omfattande egen-

domsskador. Avstängning får dock alltid ske om konsumenten förfarit

otillbörligt.

Avser försummelsen underlåtelse att betala avgift för överföring eller

leverans av el gäller dessutom att överföringen inte får avbrytas eller

begäran härom framställas om betalning sker inom tre veckor från det att

1. konsumenten delgetts underrättelse om att han genom den uteblivna

betalningen riskerar att få överföringen avbruten och

2. meddelande om den uteblivna betalningen lämnats till socialnämn-

den i den kommun där konsumenten får el överförd.

Överföring får inte heller avbrytas eller begäran härom framställas om

socialnämnden inom den tid som anges i andra stycket skriftligen har

meddelat innehavaren av nätkoncessionen respektive elsäljaren att

nämnden åtar sig betalningsansvaret för skulden.

Överföringen får inte avbrytas eller begäran härom framställas förrän

det efter utgången av den tid som anges i andra stycket har gått

ytterligare två vardagar.

Kostnad för avstängningsåtgärd får påföras konsumenten.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer

formulär till underrättelse och meddelande som avses i andra stycket.

4 § Överföring eller leverans av el får inte avbrytas med anledning av

fordran som helt eller delvis är föremål för tvist.

Meddelande om förutsebara avbrott

5 § Kan innehavaren av nätkoncession förutse annat än kortvarigt

avbrott i överföringen skall konsumenten underrättas härom i så god tid

som möjligt. Konsumenten skall underrättas personligen eller, om det är

lämpligt, genom anslag.

Skadestånd vid avbruten överföring eller leverans av el

6 § Konsumenten har rätt till ersättning för den skada han lider genom

att överföringen eller leveransen av el avbrutits, om inte innehavaren av

nätkoncession eller elsäljaren visar att avbrottet beror på ett hinder

utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat

med och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller

övervunnit. Beror avbrottet på någon som koncessionshavaren eller

elsäljaren har anlitat för att utföra underhålls-, reparations- eller liknande

arbete, är koncessionshavaren eller elsäljaren fri från skadestånds-

skyldighet endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt

första stycket.

Ersättning enligt första eller andra stycket utgår inte för skador som

föranletts av avstängning enligt 3 §, eller av åtgärder som vidtagits av el-

säkerhetsskäl eller för att upp-rätthålla en god drift- och

leveranssäkerhet.

7 § Skadestånd på grund av avbruten överföring eller leverans av el om-

fattar ersättning för utgifter, inkomstförlust samt annan förlust på grund

av avbrottet.

Är skyldigheten att utge skadestånd enligt 6 § oskäligt betungan-de

med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska för-hållanden, kan

skade-ståndet jämkas efter vad som är skäligt, varvid även den skadeli-

dandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas.

8 § Talan om skadestånd enligt 6 § skall väckas inom två år från det att

skadan inträffade. Den som inte väcker talan i tid har inte rätt till sådan

ersättning.

Förteckning över remissinstanser vid

remissbehandling av betänkandet Konsumentskydd

på elmarknaden (SOU 1996:104)

Utredningen om konsumentskydd vid leverans av el har redovisat sina

överväganden och förslag i betänkandet Konsumentskydd på

elmarknaden (SOU 1996:104). Betänkandet har tillställts totalt 73

remissinstanser. Efter remiss har yttranden avgetts av följande

remissinstanser.

Hovrätten för Övre Norrland, Malmö tingsrätt, Göteborgs tingsrätt,

Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län, Justitiekanslern,

Domstolsverket, Datinspektionen, Kommerskollegium, Socialstyrelsen,

Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Statens jordbruksverk,

Konkurrensverket, Göteborgs universitet, Närings- och teknikutveck-

lingsverket, Elsäkerhetsverket, Marknadsdomstolen, Konsumentverket,

Allmänna reklamationsnämnden, Länsstyrelsen i Jämtlands län,

Länsstyrelsen i Norrbottens län, Uppsala kommun, Karlstads kommun,

Kiruna kommun, Affärsverket svenska kraftnät, Föreningen Sveriges

Energirådgivare, HSB Riksförbund, Hyresgästernas Riksförbund,

Landsorganisationen i Sverige, Lantbrukarnas Riksförbund, Riksbyggen,

Riksförbundet Energileverantörerna, Svenska Elverksföreningen,

Svenska Fjärrvärmeföreningen, Svenska Gasföreningen, Svenska

Kommunförbundet, Svenska Kraftverksföreningen, Sveriges Allmän-

nyttiga Bostadsföretag, Sveriges Fastighetsägareförbund, Sveriges

Konsumentråd, Telia AB, Villaägarnas Riksförbund och Örebro Energi

AB.

Banverket, Statskontoret, Statens Fastighetsverk, Bokföringsnämnden,

Boverket, Kungliga tekniska högskolan, Länsstyrelsen i Stockholms län,

Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i Värmlands län , Statens

Naturvårdsverk, Föreningen Auktoriserade Revisorer, Landstings-

förbundet, Svensk Industriförening, Svenska Arbetsgivareföreningen,

Sveriges Akademikers Centralorganisation, Sveriges Bostadsrätts-

föreningars Centralorganisation, Sveriges Industriförbund, Tjänste-

männens Centralorganisation och Överstyrelsen för civil beredskap har

inte något att erinra eller har avstått från att avge yttrande över

betänkandet.

Härutöver har synpunkter på betänkandet inkommit från Stor-

Stockholms Energi AB och PRO Norra Älvsborg.

Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklings-

verkets rapport Icke koncessionspliktiga nät

Ellagstiftningen bygger på att alla elnät skall drivas med stöd av

koncession och att kunderna skall vara anslutna till sådana nät. Det finns

emellertid kunder som är anslutna till nät som saknar koncession. Sådana

nät kan ha etablerats med stöd av de undantag från kravet på koncession

som regeringen får föreskriva men också i vissa fall utan uttryckligt stöd

i lagstiftningen. I många fall har utvecklingen lett till att ett nät som

ursprungligen byggdes för att tillgodose egna behov med tiden kommit

att bli ett distributionsnät med externa kunder. De kunder som får sin el

från sådana interna elnät är i praktiken avstängda från att köpa sin el på

den fria marknaden eftersom de interna nätägarna inte har någon

skyldighet att öppna sina nät för utomstående elsäljare. Vidare har dessa

nätägare inte någon leveransskyldighet gentemot kunden annat än vad

som följer av avtal mellan nätägaren och kunden. Kunden kan inte heller

klaga på ett oskäligt el- eller nätpris eller andra villkor för överföring av

el.

Regeringen har mot denna bakgrund givit Nätmyndigheten i uppdrag

att bl.a. kartlägga omfattningen av sådana nät som är undantagna från

koncessionsplikten och från vilka vidareleverans förekommer, att lämna

förslag på vilka kriterier som skall gälla i fortsättningen för föreskrifter

om undantag från koncessionsplikt samt bedöma under vilka

förhållanden som överföring av el över icke koncessionspliktiga nät i

fortsättningen skall få ske till andra kunder än till nätägarens egna

anläggningar.

Inom ramen för utredningsuppdraget har Nätmyndigheten genom

enkätundersökning och kontakter med såväl nätägare som innehar

nätkoncession som enskilda internnätsägare sökt kartlägga omfattningen

av elnät som saknar koncession och där vidareleveranser sker till andra

kunder. Nätmyndigheten har emellertid haft svårigheter att kartlägga den

totala omfattningen av sådana elnät.

I slutsatserna konstaterar Nätmyndigheten inledningsvis att leverans av

el till externa kunder i princip alltid bör ske över nät som drivs med stöd

av koncession. De externa kunder som i dag får sin el från nät som

saknar koncession bör därför på sikt anslutas till koncessionerade nät. En

sådan förändring går emellertid inte att genomföra genast eftersom den

ofta är förenad med avsevärda kostnader

Nätmyndigheten gör den bedömningen att det även i fortsättningen

finns behov av permanenta undantag från koncessionsplikten. Sådana

undantag bör t.ex. även i fortsättningen gälla interna elnät för

industriområden och för jordbrukets behov. Nätmyndigheten har i

utredningen föreslagit kriterier för när regeringen i fortsättningen skall få

föreskriva undantag från koncessionsplikten. De undantag som idag

stadgas i starkströmsförordningen bör emellertid ses över på grund av de

betydande tolkningssvårigheter som den, i vissa fall, föråldrade

författningstexten medför. I uppdraget har emellertid inte ingått att lämna

förslag till förordningsbestämmelser om undantag. Vidare har

Nätmyndigheten föreslagit att regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Nätmyndigheten skall få möjlighet att under en

övergångstid meddela dispens från kravet på koncession.

De kriterier som föreslås för när regeringen skall få föreskriva

undantag är följande:

 Föreskrifter om undantag skall gå att förena med lagens krav på att en

anläggning skall vara lämplig från allmän synpunkt.

 Föreskrifter om undantag skall gälla anläggningar som är belägna

inom ett begränsat geografiskt område.

 Föreskrifter om undantag får inte avse en utlandsförbindelse.

Nätmyndigheten har erfarit att kostnaderna för att överföra de kunder

som får sin el från ett elnät som saknar koncession oftast är höga. Vidare

är det bl.a. på grund av kravet på nätkoncessionärens allmänna

lämplighet omöjligt för dessa nätägare att erhålla koncession. Enligt

Nätmyndighetens förslag skall siktet vara inställt på att överföra dessa

kunder till en ledning eller ett ledningsnät som innehas med stöd av

nätkoncession. Under en övergångstid bör emellertid sådana interna elnät

som saknar koncession kunna få dispens.

De kriterier som Nätmyndigheten föreslagit för när regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande Nätmyndigheten skall få meddela

tidsbegränsad dispens är följande:

 Dispens får endast meddelas för befintliga anläggningar.

 Dispens får endast meddelas om det är förenat med avsevärda

kostnader att ansluta de kunder som får sin el från en sådan

anläggning till den ledning eller det ledningsnät som innehas med stöd

av nätkoncession.

 Dispens får inte avse en utlandsförbindelse.

En dispens får även enligt Nätmyndighetens förslag förenas med de

villkor som behövs för att skydda allmänna intressen och enskild rätt

samt de villkor för anläggningens utnyttjande som behövs från allmän

synpunkt.

I uppdraget ingick även att bedöma behovet av åtgärder för att ge de

kunder som får sin el från interna elnät som saknar koncession möjlighet

att dra nytta av de nya förhållanden som gäller på elmarknaden.

Nätmyndigheten har i sitt förslag valt att inte föra in några andra

möjligheter än vad som gäller i dag beträffande kundens möjlighet att

köpa el på den fria marknaden. I stället har Nätmyndigheten föreslagit att

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Nätmyndigheten skall

få meddela tidsbegränsade dispenser där kostnaderna för att överföra de

kunder som får sin el ifrån sådana interna elnät är avsevärda. Dispenserna

skall kunna förenas med särskilda villkor t.ex. att internnätsägaren gör

upp en plan för hur de kunder som får sin el från dennes elnät skall kunna

föras över till en ledning eller ett ledningsnät som innehas med stöd av

nätkoncession.

Nätmyndigheten anser vidare att det i och för sig inte är

tillfredsställande att de kunder som får sin el ifrån elnät som saknar

koncession berövas möjligheten att få skäligheten sitt el- eller nätpris

eller övriga villkor prövade. Detta bör dock ställas mot att kunden inte är

tillförsäkrad någon elleverans och att nätägaren, utan att vara förhindrad

av ellagens regler, när som helst kan välja att avbryta leveransen om

denne anser att villkoren för leveransen blir allt för betungande.

Närings- och teknikutvecklingsverkets lagförslag

Förslag till ändringar i den av Ellagstiftningsutredningens slutbetänkande

(SOU 1995:108) föreslagna lagtexten.

Härigenom föreslås att den av Ellagstiftningsutredningens föreslagna 2

kap. 4 § ges följande lydelse.

4 § Regeringen får föreskriva undantag från bestämmelsen i 1 § första

stycket i den utsträckning det kan ske utan att de intressen som skall

beaktas enligt 5 § första stycket åsidosätts. Undantag får endast avse

anläggningar med begränsad geografisk utsträckning. Undantag får ej

avse ledningar för utlandsförbindelse.

Härigenom föreslås även att det i lagen införs en ny bestämmelse i 2 kap.

5 § i Ellagstiftningsutredningens lagförslag. De av Ellagstiftnings-

utredningen föreslagna 2 kap 5 § ff bör således få paragrafnummer 2 kap

6 § ff.

Den av Nätmyndigheten föreslagna 2 kap 5 § bör ges följande lydelse.

5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får meddela dispens från bestämmelserna i 1 § första stycket. Dispens får

endast meddelas för befintliga anläggningar där överföring av el sker åt

annan och där det är förenat med avsevärda kostnader att ansluta de

kunder som får sin el från en sådan anläggning till en ledning eller ett

ledningsnät som innehas med nätkoncession. Dispens får förenas med de

villkor som behövs för att skydda allmänna intressen och enskild rätt

samt de villkor för anläggningens utnyttjande som behövs från allmän

synpunkt. Dispens får ej meddelas för ledningar för utlandsförbindelse.

Dispens får meddelas för en tid om längst fem år.

Förteckning över deltagare i remissmöte om

rapporten Icke koncessionspliktiga nät

Vid remissmöte i Närings- och handelsdepartementet den 19 november

1996 om Närings- och teknikutvecklingsverkets rapport Icke

koncessionspliktiga nät deltog företrädare från följande myndigheter och

organisationer.

 Banverket, Statens fastighetsverk, Statliga Akademiska hus AB,

Vasakronan AB, Elsäkerhetsverket, Svenska kommunförbundet, Svenska

kraftverksföreningen, Svenska elverksföreningen, Riksförbundet

Energileverantörerna och Villaägarnas Riksförbund.

 De myndigheter som blivit inbjudna mötet men som inte deltog var

Affärsverket svenska kraftnät, Konsumentverket, Sveriges industriförbund,

HSB Riksförbund, Sveriges fastighetsägareförbund och Locum AB.

 Lantbrukarnas Riksförbund och Statens Järnvägar har inkommit med

skriftliga synpunkter på utredningens förslag.

Lagrådsremissens författningsförslag

Förslag till ellag

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

Lagens tillämpningsområde

1 § I denna lag ges föreskrifter om elektriska anläggningar, om handel

med el i vissa fall samt om elsäkerhet.

Definitioner

2 § Med elektrisk anläggning avses i denna lag en anläggning med däri

ingående särskilda föremål för produktion, överföring eller användning

av el.

Om olika delar av en och samma anläggning har skilda innehavare,

anses varje sådan del som en särskild anläggning. Om en anläggning för

användning av el är ansluten till en eller flera andra sådana anläggningar

och är anläggningarna i samme innehavares hand, skall anläggningarna

anses som en och samma anläggning.

3 § Elektriska anläggningar indelas med hänsyn till farlighetsgraden i

starkströmsanläggningar och svagströmsanläggningar.

Närmare bestämmelser om denna indelning meddelas av regeringen

eller den myndighet regeringen bestämmer.

4 § Med nätverksamhet avses att ställa elektriska starkströmsledningar

till förfogande för överföring av el. Till nätverksamhet hör också

projektering, byggande och underhåll av ledningar, ställverk och

transformatorstationer, anslutning av elektriska anläggningar, mätning av

överförd effekt och energi samt annan verksamhet som behövs för att

överföra el på det elektriska nätet.

Med anslutning av elektriska anläggningar avses också återinkoppling

av en befintlig anläggning och höjning av avtalad effekt i inmatnings-

eller uttagspunkt.

5 § Med nättariff avses avgifter och övriga villkor för överföring av el

och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät.

6 § Regeringen skall utse en myndighet att vara nätmyndighet enligt

denna lag. Den myndigheten skall handlägga de frågor som enligt denna

lag eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter ankommer på nätmyn-

digheten.

2 kap. Nätkoncession

Allmänt om nätkoncession

1 § En elektrisk starkströmsledning får inte byggas eller användas

utan tillstånd (nätkoncession) av regeringen. Till byggandet av en ledning

räknas även schaktning, skogsavverkning eller liknande åtgärder för att

bereda plats för ledningen.

Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om

nätkoncession som inte avser en utlandsförbindelse.

2 § En nätkoncession skall avse en ledning med i huvudsak bestämd

sträckning (nätkoncession för linje) eller ett ledningsnät inom ett visst

område (nätkoncession för område).

I ett beslut om nätkoncession för område skall en högsta tillåtna

spänning för ledningsnätet anges.

3 § En transformator- eller kopplingsstation som skall anslutas till en

eller flera nya ledningar för vilka det krävs nätkoncession för linje får

inte börja byggas förrän nätkoncession har meddelats för byggande av

minst en av de nya ledningarna.

4 § Regeringen får föreskriva undantag från kravet på nätkoncession

enligt 1 § och förbudet att påbörja byggande enligt 3 § i fråga om vissa

slag av ledningar eller stationer eller i fråga om ledningar eller stationer

inom vissa områden. En sådan föreskrift får dock inte avse

utlandsförbindelser.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får

i det enskilda fallet medge undantag från kravet på nätkoncession enligt

1 §. Undantag får bara medges för ledningar som är i bruk den 1 januari

1998. Undantag skall medges för en bestämd tid, som kan förlängas.

5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får, om det finns särskilda skäl, medge att en elektrisk starkströmsledning

får byggas redan innan behövlig nätkoncession har meddelats eller att en

transformator- eller kopplingsstation får byggas utan hinder av

bestämmelsen i 3 §. När en sådan ledning är färdig att tas i bruk får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

medge att ledningen används tills vidare under högst tre år i avvaktan på

att ansökan om nätkoncession slutligt avgörs.

Förutsättningar för meddelande av nätkoncession

6 § Nätkoncession får meddelas endast om anläggningen är lämplig från

allmän synpunkt.

7 § En nätkoncession för linje får endast om det finns särskilda skäl

meddelas för en ledning som är avsedd för spänning som inte överstiger

högsta tillåtna spänning för de områden med nätkoncession som berörs

av ledningen.

8 § En nätkoncession för linje får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Vid prövning av frågor om meddelande av nätkoncession för linje skall

lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. tillämpas.

9 § Nätkoncession för område får meddelas endast om området utgör en

med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet. Nätkoncession får inte

meddelas för ett område som helt eller delvis sammanfaller med ett annat

koncessionsområde.

10 § Nätkoncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är

lämplig att utöva nätverksamhet. Nätkoncession för område får endast

beviljas den som dessutom är lämplig att bedriva nätverksamhet inom det

begärda området.

Nätkoncession för en utlandsförbindelse får endast beviljas den som

innehar nätkoncession för stamnätet eller största delen därav.

Villkor för nätkoncession

11 § En nätkoncession skall förenas med de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och enskild rätt samt med de villkor för an-

läggningens utförande och nyttjande som behövs av säkerhetsskäl eller

som av annat skäl behövs från allmän synpunkt.

12 § Gränserna för en nätkoncession för område får ändras av nät-

myndigheten, om det behövs för en ändamålsenlig nätverksamhet och det

kan ske utan synnerlig olägenhet för koncessionshavaren.

Nätkoncessions giltighetstid

13 § En nätkoncession skall meddelas för fyrtio år om den avser linje

och för tjugofem år om den avser område. Om det finns särskilda skäl

eller om sökanden begär det, får kortare tid bestämmas.

Förlängning av giltighetstiden

14 § Nätkoncessionens giltighetstid får på ansökan av koncessions-

havaren förlängas med 40 år om nätkoncessionen avser linje och med 25

år om den avser område. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden

begär det, får kortare tid bestämmas.

I ett ärende om förlängning av giltighetstiden skall 2 § andra stycket

och 6 - 11 §§ tillämpas.

Ansökan om förlängning av giltighetstiden skall göras senast två år

före koncessionstidens utgång. Nätkoncessionen gäller till dess att ansök-

ningen har prövats slutligt.

Om det finns särskilda skäl får en nätkoncessions giltighetstid

förlängas även om giltighetstiden inte har löpt ut.

15 § Om det finns särskilda skäl får, efter ansökan av koncessionsha-

varen, en nätkoncessions giltighetstid förlängas tillfälligt på oförändrade

villkor. En tillfällig förlängning får meddelas för högst fem år.

Ett ärende enligt första stycket får avgöras utan att någon annan än

sökanden haft tillfälle att yttra sig.

Flyttning av ledning i vissa fall

16 § Innehavaren av en elektrisk ledning som har dragits fram inom om-

rådet för en befintlig allmän väg, enskild väg som hålls öppen för trafik,

järnväg, tunnelbana eller spårväg eller kanal eller annan sådan vattentra-

fikled (trafikled) är skyldig att, vid ändring av trafikleden, vidta de

åtgärder med ledningen som behövs för att ändringen av trafikleden skall

kunna genomföras. Ledningens innehavare skall svara för kostnaderna

för dessa åtgärder.

17 § Om syftet med en ledning är att överföra el för belysning av en

allmän väg, skall väghållaren ersätta ledningens innehavare för kostnader

som avses i 16 §. Om ledningen även tjänar annat ändamål, skall ersätt-

ningen bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständig-

heterna.

Om det i fall som avses i 16 § har vidtagits åtgärder med en ledning

där denna korsar en trafikled, skall den som förvaltar trafikleden ersätta

ledningens innehavare för kostnaderna för andra åtgärder än flyttning av

stolpe, stag eller liknande anordning inom trafikledens område.

18 § Om en ledning som har dragits fram inom område för en befintlig

trafikled leder till ökade kostnader för trafikledens underhåll, skall

innehavaren av ledningen ersätta dessa ökade kostnader.

19 § Om arbete på en ledning, som är belägen inom område för annan

trafikled än allmän väg, kan inverka på trafiksäkerheten eller om arbetet

medför större ingrepp i trafikleden, skall det utföras efter anvisningar av

den som förvaltar trafikleden eller genom hans försorg. Ledningens

innehavare svarar för kostnaderna för arbetet om inte annat följer av

17 §.

I fråga om arbete med ledning inom område för allmän väg gäller

särskilda bestämmelser.

20 § Innehavare av en starkströmsledning inom område för järnväg skall

ersätta den kostnad och skada som kan komma att tillfogas järnvägsföre-

taget genom att ledningen dras fram, begagnas eller underhålls.

Överlåtelse och upphörande av nätkoncession

21 § En nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Vid prövning av

en ansökan om överlåtelse av nätkoncession skall 10 § tillämpas.

22 § En koncessionshavare får tillfälligt ta en ledning, som omfattas av

nätkoncession för linje, ur bruk. Ledningen får dock inte vara ur bruk

längre tid än sammanlagt tre år utan tillstånd av regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, nätmyndigheten.

Tillstånd att ta en ledning ur bruk får meddelas om det inte är

olämpligt ur elförsörjningssynpunkt. Ett tillstånd skall meddelas för viss

tid.

23 § En nätkoncession får helt eller delvis återkallas om en ledning eller

ett ledningsnät inte längre behövs för en säker elförsörjning.

En nätkoncession får helt eller delvis återkallas om koncessions-

havaren i väsentlig mån inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag,

enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt

villkor i nätkoncessionen.

Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten.

24 § Om en nätkoncession upphör att gälla, är den som senast haft

nätkoncessionen skyldig att ta bort ledningen med tillhörande

anläggningar och vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs

från allmän eller enskild synpunkt.

I samband med att nätkoncessionen upphör skall nätmyndigheten

fastställa koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket.

Om den som senast har haft nätkoncessionen inte fullgör sina skyldig-

heter enligt första stycket får nätmyndigheten förelägga vite eller besluta

att åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad. Ett beslut

om att åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad får

verkställas.

25 § Om en elektrisk starkströmsledning har byggts utan nätkoncession,

där sådan behövs, får nätmyndigheten förelägga ledningens innehavare

att ta bort ledningen med tillhörande anläggningar och vidta andra

åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild

synpunkt.

Om ledningens innehavare inte fullgör sina skyldigheter enligt första

stycket får nätmyndigheten förelägga vite eller besluta att åtgärderna

skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad. Ett beslut om att

åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad får verkställas.

26 § Om annans mark behöver tas i anspråk för sådana återställningsåt-

gärder som avses i 24 § eller 25 § får nätmyndigheten besluta att tillträde

till marken skall lämnas under viss tid.

Återställningsåtgärderna skall utföras så, att minsta skada och intrång

vållas. Byggnader får uppföras eller vägar byggas endast om markens

ägare och den som har nyttjanderätt eller servitut avseende marken

samtyckt till det eller nätmyndigheten lämnat tillstånd till åtgärden.

Tillstånd får lämnas endast om åtgärden är oundgängligen nödvändig för

att återställningsåtgärderna skall kunna vidtas.

Om återställningsåtgärderna föranleder skada eller intrång, skall

ersättning för detta lämnas. Talan om ersättning väcks vid den fastighets-

domstol inom vars område marken eller större delen av denna ligger.

3 kap. Nätverksamhet m.m.

Avgränsning av nätverksamhet

1 § En juridisk person som bedriver nätverksamhet får inte bedriva

produktion av eller handel med el.

Utan hinder av första stycket får produktion av el bedrivas tillsammans

med nätverksamhet i samma juridiska person om produktionen

1. uteslutande är avsedd att täcka nätförluster, eller

2. sker i mobila reservkraftaggregat, som är avsedda för tillfälligt bruk

vid elavbrott.

Redovisning av nätverksamhet

2 § Nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verksam-

het.

3 § Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för

område skall varje område redovisas för sig om inte nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran beviljar undantag. Sådant undantag skall

beviljas om de berörda områdena ligger geografiskt nära varandra och

sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet.

Ett beviljat undantag är för sin giltighet beroende av att en enhetlig

nättariff tillämpas för samtliga områden som omfattas av undantaget.

När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av undan-

taget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget skall bestå.

Nätkoncession för område skall redovisas skilt från nätkoncession för

linje.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet.

Revision

5 § Revisor hos den som bedriver nätverksamhet skall göra en särskild

granskning av redovisningen av nätverksamheten.

Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om

redovisningen av nätverksamheten skett enligt gällande bestämmelser.

Intyget skall av företaget ges in till nätmyndigheten.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av

nätverksamhet.

Skyldighet att ansluta anläggning

6 § Den som har nätkoncession för linje är, om det inte finns särskilda

skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till led-

ningen.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

7 § Den som har nätkoncession för område är, om det inte finns särskil-

da skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning

inom området till ledningsnätet.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

8 § Vill någon ansluta en elektrisk anläggning till en ledning som

omfattas av en nätkoncession för linje i stället för till ett ledningsnät som

omfattas av en nätkoncession för område, får den som har

nätkoncessionen för linje göra anslutningen endast efter medgivande av

den som har nätkoncession för området.

Om sådant medgivande inte lämnas får nätmyndigheten, om det finns

särskilda skäl, meddela tillstånd till anslutningen.

Skyldighet att överföra el

9 § Den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra

el åt annan.

Skyldighet att mäta överförd el

10 § Den som har nätkoncession är skyldig att utföra mätning av

överförd el samt att rapportera resultaten av dessa mätningar i enlighet

med de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten meddelar.

Kostnader för mätning

11 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

för dess installation i uttagspunkten hos en elanvändare skall av nätkon-

cessionshavaren debiteras elanvändaren. Elanvändare vars elförbrukning

mäts genom direktmätning får dock inte debiteras mer än 2 500 kronor.

En elanvändare vars elförbrukning mäts på annat sätt än enligt de

föreskrifter som meddelats med stöd av 10 § skall debiteras

merkostnaden för denna mätning och för rapporteringen av

mätresultaten.

Andra kostnader för mätning än de som nu nämnts får inte debiteras

enskilda elanvändare.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

12 § En elanvändare som är lågspänningskund och vars förbrukning inte

mäts genom direktmätning har vid flyttning rätt att av nätkoncessionsha-

varen få tillbaka den del av erlagd kostnad som motsvarar värdet av

mätaren med tillhörande insamlingsutrustning med beaktande av dess

återstående tekniska livslängd. Belopp under 1 000 kr behöver dock inte

återbetalas till elanvändaren.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

13 § Bestämmelserna i 11 § första och andra styckena och 12 § gäller

inte elanvändare som köper sin el från innehavaren av leveranskon-

cession enligt 5 kap.

14 § Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

för dess installation i inmatningspunkten hos en elproducent skall av

nätkoncessionshavaren debiteras elproducenten.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

Ersättning vid inmatning av el

15 § Innehavare av en produktionsanläggning har rätt till ersättning av

den nätkoncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är ansluten.

Ersättningen skall motsvara

1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el från

anläggningen medför i nätkoncessionshavarens ledningsnät, och

2. värdet av den reduktion av nätkoncessionshavarens avgifter för att

ha sitt ledningsnät anslutet till annan nätkoncessionshavares ledningsnät

som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av

ersättningen enligt första stycket.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

4 kap. Nättariffer

Allmänt om nättariffer

1 § Nättariffer skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder.

Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall konsumentintresset

särskilt beaktas. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig

avkastning i nätverksamheten.

2 § Nättariffer för överföring av el skall utformas så, att betald avgift för

att vara ansluten ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet, med

undantag för utlandsförbindelserna.

Särskilt om nättariffer för område

3 § Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får inte

utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen.

4 § Vid skälighetsbedömningen av en nättariff skall nättariffen för varje

område bedömas för sig.

Om nätmyndigheten enligt 3 kap. 3 § har medgivit att flera nätkon-

cessioner för område får redovisas samlat, skall dock dessa vid

skälighetsbedömningen anses utgöra ett område.

Särskilt om nättariffer för linje

5 § På en ledning, som omfattas av en nätkoncession för linje och där

spänningen understiger 220 kilovolt (regionledning), får inte nättariffen,

utom engångsavgift för anslutning, på varje spänningsnivå, utformas med

hänsyn till var en uttagspunkt är belägen i förhållande till ledningens

anslutning till annan nätkoncessionshavares ledning som omfattas av

nätkoncession för linje.

Tillstånd till avvikelse från vad som anges i första stycket får meddelas

i enlighet med 6 §.

6 § Nättariffen för en enskild elanvändare, vars anläggning är ansluten

till en regionledning, skall, om nätmyndigheten meddelat tillstånd till det,

utformas med hänsyn till var på regionledningen elanvändarens uttags-

punkt är belägen.

På ansökan av nätkoncessionshavaren eller berörd elanvändare skall

nätmyndigheten meddela tillstånd om den berörda uttagspunkten fanns

den 1 juli 1995 och ett avtal, innebärande att priset för överföringen av el

baseras bland annat på uttagspunktens belägenhet, tillämpades den 1 juli

1995.

Tillstånd skall gälla från viss dag och meddelas för bestämd tid, högst

trettio år.

Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för

elanvändaren, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning

som i det avtal som nämns i andra stycket.

7 § Om en uttagspunkts läge ändras eller avses bli ändrat eller om den

avtalade effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd efter det att

nätmyndigheten meddelat tillstånd enligt 6 § skall nätkoncessionshavaren

anmäla det till nätmyndigheten.

När en sådan anmälan har gjorts skall nätmyndigheten pröva i vilken

utsträckning och under vilken tid tillståndet skäligen skall gälla.

8 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning skall

1. nätkoncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina regionled-

ningar inom en och samma region anslutna till en annan nätkoncessions-

havares ledning bedömas samlat,

2. nätkoncessionshavarens kostnader för nedtransformering bedömas

samlat för hela landet inom varje normalt spänningsintervall när lika

många nedtransformeringar utförts för att nå detta spänningsintervall,

3. nätkoncessionhavarens övriga kostnader bedömas samlat inom varje

normalt spänningsintervall för nätkoncessionshavarens samtliga

regionledningar i hela landet.

9 § Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en

spänning om 220 kilovolt eller däröver skall alla kostnader för

nätkoncessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för

utlandsförbindelserna bedömas samlat. Tariffen får dock utformas med

hänsyn till var på nätkoncessionshavarens ledningsnät en anslutnings-

punkt är belägen.

Särskilt om nättariffer för mindre produktionsanläggningar

10 § En innehavare av en produktionsanläggning som kan leverera en

effekt om högst 1 500 kilowatt skall för överföring av el endast betala

den del av avgiften enligt nättariffen som motsvarar den årliga kostnaden

för mätning och rapportering på nätkoncessionshavarens nät.

Innehavaren skall dessutom betala engångsavgift för anslutning samt

avgift för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess

installation i inmatningspunkten enligt 3 kap. 14 §.

Om flera sådana anläggningar, som är belägna i närheten av varandra,

gemensamt matar in el på ledningsnätet skall anläggningarna betraktas

som separata anläggningar vid tillämpningen av denna paragraf.

Tvister om de skyldigheter enligt första stycket som innehavaren av en

produktionsanläggning har prövas av nätmyndigheten.

Rätt till uppgifter om nättariffer m.m.

11 § Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om sin nättariff. Uppgiften skall innehålla en upplysning

om möjligheten att hos nätmyndigheten begära prövning enligt sista

stycket.

Vid begäran om ny anslutning skall uppgifter enligt första stycket

lämnas inom skälig tid.

Tvister om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt första och

andra styckena prövas av nätmyndigheten.

5 kap. Leveranskoncession

Allmänt om leveranskoncession

1 § Inom ett område som omfattas av nätkoncession för område enligt

2 kap. får inte levererans av el äga rum till anläggningar som är anslutna

till det ledningsnät vilket omfattas av nätkoncessionen utan tillstånd

(leveranskoncession) av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, nätmyndigheten. Leveranskoncession krävs dock inte för

leverans i de fall som anges i 10 §.

2 § En leveranskoncession skall omfatta ett eller flera områden som

omfattas av nätkoncession för område (leveransområde).

För varje leveransområde får endast en leveranskoncession meddelas.

Förutsättningar för meddelande av leveranskoncession

3 § Leveranskoncession får beviljas endast den som från allmän syn-

punkt är lämplig att leverera el inom leveransområdet.

Leveranskoncessions giltighetstid

4 § En leveranskoncession skall meddelas för bestämd tid, högst fem år.

Ändring av gränser för leveransområde

5 § Gränserna för ett leveransområde får ändras av nätmyndigheten, om

det behövs för ändamålsenlig leverans och det kan ske utan synnerlig

olägenhet för koncessionshavaren.

Överlåtelse av leveranskoncession

6 § En leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten. Vid prövning av

en ansökan om överlåtelse av leveranskoncession skall 3 § tillämpas.

Leveransskyldighet

7 § En innehavare av leveranskoncession är skyldig att leverera el för

normala förbrukningsändamål åt var och en inom leveransområdet om

inte annat följer av 9 §.

Leveransskyldighet föreligger inte gentemot sådana elanvändare som

avses i 10 §.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt denna paragraf

prövas av nätmyndigheten.

8 § En elanvändare inom leveransområdet som köper el från någon

annan än innehavaren av leveranskoncession men som i stället vill köpa

el för normala förbrukningsändamål från denne har rätt till det om

elanvändaren gjort anmälan om detta till koncessionshavaren minst en

månad innan leveransen skall påbörjas.

Undantag från leveransskyldighet

9 § En innehavare av leveranskoncession är inte skyldig att inom ett

område, där fjärrvärme eller naturgas distribueras eller avses bli dis-

tribuerad, leverera el för värmeförsörjning av en byggnad, om elen är

avsedd för värmeförsörjning på något annat sätt än med värmepump.

Detsamma gäller om elen är avsedd för en värmepump och kommunfull-

mäktige har antagit riktlinjer om att värmepumpar inte bör förekomma

inom området. Koncessionshavaren är dock skyldig att leverera el, om

värmeförsörjningen av byggnaden med större fördel kan tillgodoses med

el än med det för området gemensamma systemet. Om el har börjat

levereras till en värmepump innan fullmäktige antog riktlinjerna kvarstår

skyldigheten att leverera så länge värmepumpen är i bruk.

Rätt för andra leverantörer att leverera el

10 § Andra leverantörer än innehavaren av leveranskoncession får inom

leveransområdet leverera el för ändamål som inte omfattas av leverans-

skyldigheten enligt 7 och 9 §§. En sådan leverantör får inom

leveransområdet också leverera el till elanvändare som skriftligen gjort

anmälan om det till koncessionshavaren minst sex månader innan

leveransen påbörjas.

En elanvändare som har ett avtal med koncessionshavaren om leverans

av el med en reglerad uppsägningstid som är längre än sex månader eller

som är tidsbestämt får dock inte köpa el av någon annan än

koncessionshavaren förrän avtalet har upphört att gälla. I ett sådant fall

krävs ingen anmälan enligt första stycket.

En elanvändare som avser att köpa el från en annan leverantör än

innehavaren av leveranskoncession skall anmäla det till innehavaren av

nätkoncession för området minst sex månader innan bytet av leverantör

avses äga rum.

Tvister om rätt att leverera el inom ett leveransområde prövas av

nätmyndigheten.

Inköpsskyldighet

11 § Innehavare av leveranskoncession är skyldig att, om det inte finns

särskilda skäl till undantag, köpa el från en produktionsanläggning som

är belägen inom leveransområdet och kan leverera en effekt om högst

1 500 kilowatt. Om flera sådana anläggningar, som är belägna i närheten

av varandra, gemensamt matar in el på ledningsnätet skall

anläggningarna betraktas som separata anläggningar vid tillämpningen av

denna paragraf.

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket

prövas av nätmyndigheten.

Elpris

12 § Priset för el som levereras till elanvändare som omfattas av

leveransskyldigheten enligt 7 § och för el som köps från en

produktionsanläggning och som omfattas av inköpsskyldigheten enligt

11 § skall vara skäligt.

6 kap. Utlandshandel

1 § Den som ingår avtal, som medför att import eller export av el

kommer att pågå under en tid av minst sex månader skall göra anmälan

om avtalet till den myndighet regeringen bestämmer. Sådan anmälan

skall göras inom en månad från det avtalet ingicks.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

närmare föreskrifter om anmälningsskyldigheten.

7 kap. Kommunala elföretag

1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§ kommu-

nallagen (1991:900) får, utan hinder av bestämmelsen i 2 kap. 1 §

kommunallagen om anknytning till kommunens område eller dess

medlemmar, utanför kommunens område bedriva

1. produktion av och handel med el samt därmed sammanhängande

verksamhet, eller

2. nätverksamhet i geografisk närhet till företagets nätverksamhet inom

kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig nätverksamhet.

2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16 - 18 §§

kommunallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1

eller distribution av fjärrvärme eller naturgas skall verksamheten drivas

på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Detta gäller dock inte

företag som bedriver distribution av fjärrvärme eller naturgas i ett

område där nätmyndigheten har meddelat ett förbud enligt punkten 4 i

övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om ändring i lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i

nämnda lag.

8 kap. Systemansvar och balansansvar

Systemansvar

1 § Den myndighet regeringen utser skall ha systemansvaret för el.

Med systemansvar för el avses det övergripande ansvaret för att

elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela

eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och

förbrukning av el.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den

mån det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella

elsystemet, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning

samt andra föreskrifter som angår elektriska anläggningar, anordningar

avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller

elektriska installationer.

2 § Den systemansvariga myndigheten får, i den utsträckning det behövs

för att kunna utöva systemansvaret, beordra elproducenter att, mot

marknadsmässig ersättning, öka eller minska produktionen av el.

Om systemansvaret inte kan utövas genom åtgärder som nämns i första

stycket får den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning det

behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av nät-

koncession att begränsa eller avbryta överföring av el till elanvändare. I

den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och

avbrytande av överföringen genomföras så rättvist som möjligt. Därvid

skall, i den utsträckning det är möjligt, koncessionshavarens åtaganden

beträffande leveranssäkerhet beaktas.

Närmare föreskrifter om den systemansvariga myndighetens befogen-

heter enligt första och andra styckena meddelas av regeringen.

3 § Regeringen får utfärda föreskrifter om skyldighet för elproducenter

och elanvändare att till den systemansvariga myndigheten ge in uppgifter

om produktion eller konsumtion av el, som behövs för utövandet av

systemansvaret.

Balansansvar

4 § En elanvändare är skyldig att se till att det finns någon, som har

åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet

tillförs lika mycket el som tas ut i elanvändarens uttagspunkt (balansan-

svar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den

myndighet, som enligt 1 § skall ha systemansvaret för el.

En elanvändare som är ansluten till en ledning eller ett ledningsnät

skall hålla innehavaren av nätkoncession underrättad om vem som har

åtagit sig balansansvaret i hans uttagspunkt.

Första och andra styckena gäller inte de elanvändare som köper sin el

från innehavaren av leveranskoncession enligt 5 kap.

5 § Den som innehar en leveranskoncession skall hålla innehavaren av

nätkoncessionen underrättad om till vilka elanvändare inom leveransom-

rådet han levererar el samt vem som har åtagit sig balansansvaret för

hans egna inköp.

6 § Den som innehar en nätkoncession skall hålla den systemansvariga

myndigheten underrättad om de uppgifter som nämns i 4 och 5 §§. Han

skall dessutom hålla den systemansvariga myndigheten underrättad om

vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp.

9 kap. Skyddsåtgärder

1 § Elektriska anläggningar, elektriska anordningar avsedda att anslutas

till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska installationer

skall vara så beskaffade och placerade samt brukas på sådant sätt att

betryggande säkerhet ges mot person- eller sakskada eller störning i

driften vid den egna anläggningen eller vid andra elektriska

anläggningar.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den

mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt, meddela föreskrifter om kon-

troll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som angår

elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana

anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer.

2 § Om en elektrisk anläggning genom inverkan på en redan befintlig

sådan anläggning kan vålla person- eller sakskada eller störning i driften,

svarar innehavaren av den förstnämnda anläggningen för de åtgärder som

behövs vid hans anläggning för att förebygga sådan skada eller störning.

Vad som sägs i första stycket gäller också då en elektrisk anläggning

kan vålla sakskada genom inverkan på en redan befintlig rörledning för

transport av naturgas, för vilken koncession krävs enligt lagen

(1978:160) om vissa rörledningar.

3 § Den som innehar en anläggning för starkström med en spänning som

överstiger 1 000 volt mellan fasledare, där det vid enfasigt fel kan upp-

komma jordslutningsström med större styrka än 500 ampere, är, utöver

vad som följer av 2 §, skyldig att iaktta följande. Så snart han får känne-

dom om att en elektrisk anläggning för svagström eller för starkström

med en spänning av högst 1 000 volt mellan fasledare tillkommit, svarar

han för de åtgärder som behövs vid hans anläggning för att förebygga

skada eller störning.

Åtgärder som avses i första stycket skall vara ägnade att förebygga att

anläggningen genom inverkan på den andra anläggningen genom

induktion eller förhöjda markpotentialer orsakar person- eller sakskada

eller annan störning än ljudstörning.

4 § Om, i fall som avses i 3 §, innehavaren av en senare tillkommen an-

läggning genom bristande planläggning av anläggningens utförande eller

på annat sätt har föranlett att kostnaden för skyddsåtgärder blivit

väsentligt högre än nödvändigt, svarar han för merkostnaden.

5 § Om en elektrisk anläggning flyttas eller ändras i fråga om utförande

eller drift och risken för skada eller störning därmed ökar, skall frågan

om skyldighet att svara för skyddsåtgärder som föranleds av den ökade

risken bedömas på samma sätt som om anläggningen var ny.

6 § En elektrisk anläggning skall anses ha tillkommit då den togs i bruk.

Har olika delar av en anläggning tagits i bruk vid skilda tidpunkter, skall

varje sådan del vid tillämpning av detta kapitel anses som en särskild

anläggning.

7 § Om i fall som avses i 2 och 3 §§, nödvändigt skydd kan uppnås med

bättre verkan eller till lägre kostnad genom någon åtgärd vid en annan

anläggning än den vars innehavare enligt 2 eller 3 §§ är skyldig att svara

för åtgärden, skall innehavaren av den förstnämnda anläggningen, efter

överenskommelse eller beslut av allmän domstol, utföra åtgärden.

Den innehavare som utfört åtgärd enligt första stycket har rätt att av

den som enligt 2 eller 3 § haft att svara för åtgärden få ersättning för de

utgifter som varit nödvändiga för de utförda åtgärderna. Om de utförda

åtgärderna inneburit en fördel för anläggningen i form av minskning av

utgifterna för dess underhåll och drift eller annan stadigvarande förbät-

tring av driften, skall ersättningen minskas i motsvarande mån.

8 § Särskilda bestämmelser om elektromagnetisk kompatibilitet finns i

lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet.

10 kap. Skadestånd

Strikt ansvar

1 § Har någon tillfogats person- eller sakskada genom inverkan av el

från en elektrisk starkströmsanläggning, skall skadan ersättas av

innehavaren av den starkströmsanläggning från vilken elen senast

kommit.

Ansvar enligt första stycket gäller inte

1. den som innehar en starkströmsanläggning för produktion av el där

generatorn har en märkeffekt om högst 50 kilovoltampere,

2. den som innehar en starkströmsanläggning som är avsedd för an-

vändning av el och som tillförs el med en spänning av högst 250 volt

mellan en ledare och jord eller, vid icke direkt jordat system, mellan två

ledare,

3. om det är en annan elektrisk anläggning eller en rörledning för trans-

port av naturgas, för vilken koncession krävs enligt lagen (1978:160) om

vissa rörledningar, som har skadats, eller

4. om den elektriska anläggningen utgörs av en inrättning för godsbe-

fordran eller är avsedd för en sådan inrättnings behov och skada upp-

kommit på egendom som har blivit mottagen för sådan befordran.

Produktansvar

2 § Om en skada orsakas av säkerhetsbrist i el som har satts i omlopp

från en elektrisk anläggning med egen generator eller transformator är

innehavaren, om inte annat följer av 3 §, skyldig att betala skadestånd för

personskada samt för sakskada på egendom som till sin typ vanligen är

avsedd för enskilt ändamål om den skadelidande vid tiden för skadan

använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål.

Med säkerhetsbrist avses att elen inte är så säker som skäligen kan

förväntas.

Avtalsvillkor som inskränker skadeståndsskyldigheten är utan verkan.

3 § Skadeståndsskyldig enligt 2 § är inte den som

1. visar att han inte har satt elen i omlopp i en näringsverksamhet,

2. gör sannolikt att säkerhetsbristen inte fanns när han satte elen i

omlopp,

3. visar att säkerhetsbristen beror på att elen måste stämma överens

med tvingande föreskrifter som har meddelats av en myndighet, eller

4. visar att det på grundval av det vetenskapliga och tekniska vetandet

vid den tidpunkt då han satte elen i omlopp inte var möjligt att upptäcka

säkerhetsbristen.

Skadestånd vid driftstörning

4 § Har driften vid en elektrisk anläggning störts genom inverkan av el

från en annan sådan anläggning och vållas av störningen ren

förmögenhetsskada skall innehavaren av sistnämnda anläggning ersätta

skadan om störningen uppstått till följd av vårdslöshet på hans sida.

Skadelidandes medvållande

5 § Om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skada som

skall ersättas enligt 1 § första stycket eller 4 § gäller 6 kap. 1 §

skadeståndslagen (1972:207).

Skadestånd enligt 2 § jämkas efter vad som är skäligt, om vållande på

den skadelidandes sida har medverkat till skadan.

Bestämmande av skadestånd

6 § Vid bestämmande av ersättning för skada enligt 1, 2 eller 4 §§

tillämpas 5 kap. skadeståndslagen (1972:207).

När ersättning för sakskada bestäms enligt 2 § avräknas ett belopp om

3 500 kr.

Ägares skadeståndsansvar

7 § Har ägaren till en elektrisk starkströmsanläggning upplåtit nyttjande-

rätten till någon annan har han ändå samma ansvar för skada som skall

ersättas enligt denna lag som om han alltjämt innehaft anläggningen.

Ägaren är dock inte ansvarig med annan egendom än anläggningen och

vad som hör till den samt ingår i nyttjanderätten.

Den ersättning ägaren kan ha utgett i ett sådant fall som avses i första

stycket får han kräva tillbaka av anläggningens innehavare.

Preskription

8 § Talan mot en elektrisk anläggnings ägare eller innehavare om

skadestånd enligt 1 § första stycket eller 4 § skall väckas inom två år från

det skadan inträffade.

Den som vill ha ersättning enligt 2 § skall väcka talan inom tre år från

det han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras

gällande. Talan om ersättning måste dock väckas inom tio år från det att

den som påstås vara skadeståndsskyldig tillhandahöll elen.

Den som inte väcker talan i tid har inte rätt till ersättning.

11 kap. Särskilda bestämmelser om överföring av el till konsumenter

Inledande bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller överföring av el till konsumenter. Med

konsument avses en fysisk person till vilken el överförs huvudsakligen

för ändamål som faller utanför näringsverksamhet.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta kapitel är

till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

Avbrytande av överföring av el på grund av konsumentens avtalsbrott

3 § Överföring av el får avbrytas, om konsumenten försummar sina

skyldigheter och försummelsen utgör ett väsentligt avtalsbrott.

 Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss

skälig tid vidta rättelse och, i annat fall än som avses i

4 §, underrättas om att överföringen annars kan avbrytas. Sker rättelse

får överföringen inte avbrytas.

 Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle

medföra risk för personskada eller omfattande sakskada, får överföringen

inte avbrytas. Det gäller dock inte om konsumenten handlar otillbörligt.

4 § Om avtalsbrottet består i att konsumenten försummat att betala för

överföring av el eller leverans av el gäller, utöver vad som anges i 3 §, att

konsumenten sedan tiden för rättelse gått ut skall uppmanas att betala

inom tre veckor från det att han har delgetts uppmaningen och en

underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Ett meddelande

om den uteblivna betalningen skall samtidigt lämnas till socialnämnden i

den kommun där konsumenten får el överförd.

 Sker betalning eller är fordringen tvistig får överföringen inte

avbrytas. Överföringen får inte heller avbrytas om socialnämnden inom

den tid som anges i första stycket skriftligen har meddelat den som

lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betalningsansvaret för

skulden.

5 § Innehavaren av nätkoncessionen och elleverantören har rätt till skälig

ersättning av konsumenten för kostnader som föranleds av åtgärder som

nämns i 3 och 4 §§ .

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

fastställer formulär till underrättelse och meddelande som avses i 4 §

första stycket.

Avbrytande av överföring av el av elsäkerhetsskäl m.m.

7 § Innehavaren av nätkoncession får avbryta överföringen av el, även

om det inte följer av bestämmelserna i 8 och 9 kap., för att vidta åtgärder

som är motiverade av elsäkerhetsskäl eller för att upprätthålla en god

drift- och leveranssäkerhet. Avbrottet får inte i något fall pågå längre än

åtgärden kräver.

 Om innehavaren av nätkoncession kan förutse annat än kortvariga

avbrott i överföringen, skall konsumenten underrättas i god tid före

avbrottet. Konsumenten skall underrättas personligen eller, om det är

lämpligt, genom anslag.

Skadestånd i vissa fall vid avbruten överföring av el

8 § Avbryts överföringen av el på grund av konsumentens försummelse

utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§ är uppfyllda, har konsumenten rätt

till ersättning för skada av koncessionshavaren.

 Har överföringen av el avbrutits på begäran av elleverantören skall

denne, i stället för koncessionshavaren, ersätta konsumenten för den

uppkomna skadan.

9 § Om innehavaren av nätkoncession inte har underrättat konsumenten

enligt 7 § andra stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av

koncessionshavaren.

10 § Om överföringen av el avbryts utan att det beror på konsumentens

försummelse och utan att det finns rätt att avbryta överföringen enligt 7 §

första stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av

koncessionshavaren om inte denne visar att avbrottet beror på ett hinder

utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med

och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

 Beror avbrottet på någon som koncessionshavaren har anlitat för att

utföra underhåll, reparation eller liknande arbete, är denne fri från

skadeståndsskyldighet endast om också den som han har anlitat skulle vara

fri enligt första stycket.

11 § Skadestånd enligt 8 - 10 §§ omfattar ersättning för utgifter och

inkomstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet.

 Om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt betungande

med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, kan

skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid bedömningen skall

även beaktas föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter, den

skadeståndsskyldiges förutsättningar att förutse och hindra skadan samt

andra särskilda omständigheter.

12 § Konsumenten skall underrätta motparten om anspråk på ersättning

inom två år från det att skadan inträffade. Gör han inte det, har han

förlorat sin rätt till ersättning för den uppkomna skadan.

12 kap. Tillsyn m.m.

Tillsyn

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter eller

villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas, såvitt avser frågor

om elsäkerhet och driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, av den

eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

Tillsynen i övrigt över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter

och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av nätmyndig-

heten.

2 § En tillsynsmyndighet har rätt att på begäran få de upplysningar och

ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. En begäran får förenas

med vite.

3 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden som behövs för

att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av

tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite.

Ett föreläggande som avser elsäkerhet gäller omedelbart.

Särskilt om tillsyn som avser elsäkerhet

4 § Tillsynsmyndigheten får

1. förordna om rättelse på vederbörandes bekostnad om någon inte

följer ett föreläggande enligt 3 § som är påkallat av elsäkerhetsskäl,

2. förbjuda användning av en elektrisk anläggning som är i ett sådant

skick eller används på ett sådant sätt att fara för person eller egendom

kan uppstå,

3. förbjuda tillhandahållande eller användning av elektriskt materiel

som är i ett sådant skick eller används på ett sådant sätt att fara för person

eller egendom kan uppstå eller som inte är kontrollerad, provad,

besiktigad eller dokumenterad enligt gällande föreskrifter,

4. förbjuda tillhandahållande av tjänster som innebär fara för person

eller egendom till följd av bristfällig eller felaktig installation av

elektriska starkströmsanläggningar.

Beslut enligt första stycket gäller omedelbart och får verkställas.

5 § För tillsyn som avser elsäkerhet har tillsynsmyndigheten rätt att få

tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder.

Om det behövs för tillsynen får tillsynsmyndigheten hos tillverkare,

importörer, grossister och detaljhandlare för provning ta ut ett eller flera

exemplar av en anordning, avsedd att anslutas till en elektrisk an-

läggning, eller elektrisk materiel som har införts eller skall införas på

marknaden.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning för uttaget prov och om skyldighet att

ersätta tillsynsmyndighetens kostnader för provning.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för tillsynen.

Avgifter

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgifter för myndighets verksamhet som sker

med stöd av denna lag.

13 kap. Övriga bestämmelser

Ansvarsbestämmelser

1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller

av oaktsamhet

1. bryter mot 2 kap. 1 eller 3 §,

2. bryter mot villkor som meddelats med stöd av 2 kap. 11 §, eller

3. bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 8 kap. 1 §

tredje stycket eller 9 kap. 1 § andra stycket.

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. bryter mot 2 kap. 22 § eller

2. inte gör anmälan enligt 6 kap. 1 § i rätt tid eller i sådan anmälan

lämnar oriktig uppgift.

I ringa fall döms inte till ansvar.

2 § Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med

straff enligt brottsbalken.

3 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar

enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

4 § Elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till en

elektrisk anläggning eller elektrisk materiel som varit föremål för brott

enligt denna lag skall förklaras förverkade, om det inte är uppenbart

oskäligt. I stället för sådan egendom kan värdet av egendomen förklaras

förverkat. Även utbytet av brott enligt denna lag skall förklaras förverkat,

om det inte är uppenbart oskäligt.

Överklagande

5 § Beslut av nätmyndigheten enligt 2 kap. 23 - 25 §§, 3 kap. 3 §, 6 -

 8 §§, 11, 12, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7 och 10 §§ samt 5 kap. 7, 10 och

11 §§, beslut av en tillsynsmyndighet enligt 12 kap. 2 och 3 §§ samt 4 §

första eller andra stycket samt beslut av den systemansvariga myndig-

heten om ersättning till den som enligt 8 kap. 2 § beordrats öka eller

minska produktionen av el får överklagas hos allmän förvaltnings-

domstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998, då lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar och lagen

(1994:618) om handel med el, m.m. skall upphöra att gälla.

2. För en elanvändare som har debiterats kostnaden för en mätare med

tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i uttagspunkten

enligt 2 § 10 mom. första stycket lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar skall 2 § 10 mom. andra

stycket nämnda lag alltjämt gälla.

3. I ärenden som har anhängiggjorts enligt 10 § lagen (1994:618) om

handel med el, m.m. skall äldre bestämmelser tillämpas.

4. Punkten 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om

ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar i dess lydelse enligt lagen (1994:1801) om

ändring i nämnda lag skall alltjämt gälla.

5. Punkterna 2 och 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617)

om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar skall alltjämt gälla i ärenden där ansökan har

gjorts före den 1 januari 1996.

6. För ledningar som dragits fram före ikraftträdandet av denna lag

skall 5 b § lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar alltjämt gälla.

7. Punkten 2 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:618) om

handel med el, m.m. i dess lydelse enligt lagen (1995:1141) om ändring i

nämnda lag samt punkten 3 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1994:618) om handel med el, m.m. skall alltjämt gälla.

8. Om en ledning har dragits fram före den 1 juli 1982 tillämpas 2 kap.

24 § endast om ledningen var i bruk nämnda dag eller togs i bruk därefter

och återställningsåtgärder är påkallade ur allmän synpunkt.

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs att i 20 § kommunalskattelagen (1928:370)

orden lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar skall bytas ut mot ellagen (1997:000) .

____________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om ändring i elberedskapslagen (1997:000)

Härigenom föreskrivs att i 15 och 19 §§ elberedskapslagen (1997:000)

orden lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar skall bytas ut mot ellagen (1997:000) .

______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-05-15

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i Försäk-

ringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 24 april 1997 (Närings- och handels-

departementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över

förslag till

1. ellag,

2. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),

3. lag om ändring i elberedskapslagen (1997:000).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Bengt Agartz

och hovrättsassessorn Anders Norin.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till ellag

1 kap.

I 2 § första stycket har tagits in en definition av begreppet elektrisk

anläggning. Härmed avses "en anläggning med däri ingående särskilda

föremål för produktion, överföring eller användning av el".

Ytterligare preciseringar av begreppet elektrisk anläggning ges i

författningskommentaren. Det sägs där bl.a. att begreppet omfattar

föremål av mer stationär natur och av en viss omfattning, t.ex. kraftverk,

transformatorstationer, telestationer och kraftledningar. Icke-stationära

föremål, sägs det vidare, kan på grund av sin omfattning ändå vara att

betrakta som elektriska anläggningar, exempelvis elektriska lok,

hamnkranar och mobila radiostationer. Utanför begreppet anläggning

faller enligt författningskommentaren lösa saker av inte alltför stor

omfattning, framför allt saker som ansluts till elnätet via en stickkontakt,

t.ex. handverktyg, hushållsmaskiner m.m.

I författningskommentaren anges också närmare vad som avses med

anläggning för "produktion", "överföring" respektive "användning" av el.

När det gäller anläggningar för användning av el sägs bl.a. att sådana

anläggningar börjar vid den punkt där elanvändaren tar ut el från

överföringsnätet för förbrukning och att de slutar i den punkt där elen

rent faktiskt förbrukas, t.ex. vid en stickkontakt.

Enligt Lagrådets mening kan mot lagtextens definition av begreppet

elektrisk anläggning invändas att den är knapphändig och svårligen kan

förstås utan hjälp av en kommentar. Även de preciseringar som har gjorts

i författningskommentaren reser invändningar.

Det är bl.a. otillfredsställande att låta klassificeringen av ett föremål -

huruvida det skall anses utgöra en anläggning eller ej - bero på om det är

fråga om ett föremål av "mer stationär natur" och av "en viss om-

fattning". För att få en något mindre suddig gränsdragning kan det

ifrågasättas att åtminstone låta alla icke-stationära föremål - oavsett

"omfattningen" - falla utanför begreppet anläggning.

2 kap.

10 § innehåller bestämmelser om vem som får beviljas nätkoncession.

Enligt paragrafens andra stycke får nätkoncession för en

utlandsförbindelse beviljas endast den som innehar nätkoncession för

stamnätet eller största delen därav.

Den nu återgivna bestämmelsen stämmer mindre väl med vad som

sägs i den allmänna motiveringen, avsnitt 9.3. Enligt den allmänna

motiveringen är avsikten att lagtextens bestämmelse skall utgöra en

huvudregel, från vilken vissa avsteg skall kunna göras. Som exempel på

sådana undantagssituationer nämns att en ansökan om koncession för

utlandsförbindelse avser en ledning med mindre betydelse för det

samlade överföringsnätet eller att en ansökan avser åtgärder avseende en

befintlig utlandsledning som redan har meddelats koncession.

För att man skall få överensstämmelse mellan motiv och lagtext bör 10

§ andra stycket kompletteras med en undantagsbestämmelse.

2 kap. innehåller - som också framgår av kapitelrubriken - huvud-

sakligen bestämmelser om nätkoncession. I 16-20 §§ har emellertid tagits

in regler om något helt annat, nämligen flyttning av ledning i vissa fall.

Enligt Lagrådets mening bör dessa regler lämpligen flyttas så, att de står

sist i kapitlet, efter bestämmelserna om överlåtelse och upphörande av

nätkoncession. Lagrådet förordar också att 2 kap. får rubriken

"Nätkoncession m.m.".

I 21 § föreskrivs att en nätkoncession inte får överlåtas utan tillstånd av

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten.

Enligt vad som framkommit vid lagrådsföredragningen är avsikten att ett

bemyndigande för nätmyndigheten - på samma sätt som anges i 1 § andra

stycket - inte skall kunna avse en utlandsförbindelse. Detta bör enligt

Lagrådets mening framgå av lagtexten. 21 § föreslås få följande lydelse:

"En nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen.

Regeringen får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om

överlåtelse av nätkoncession som inte avser en utlandsförbindelse.

Vid prövning av en ansökan om överlåtelse av nätkoncession skall 10

§ tillämpas."

Enligt 22 § medges en koncessionshavare att tillfälligt ta en ledning,

som omfattas av nätkoncession för linje, ur bruk. Om den tillfälliga

avstängningen skall pågå i sammanlagt mer än tre år krävs tillstånd av

regeringen. Även i detta fall kan regeringen bemyndiga nätmyndigheten

att pröva frågan. Bemyndigandet bör, liksom är fallet med 21 §, inte

omfatta en utlandsförbindelse. Paragrafen bör efter vissa ytterligare

omformuleringar ges följande lydelse:

"En koncessionshavare får tillfälligt ta en ledning, som omfattas av

nätkoncession för linje, ur bruk. Ledningen får dock inte vara ur bruk

längre tid än sammanlagt tre år utan tillstånd av regeringen. Regeringen

får bemyndiga nätmyndigheten att pröva frågor om tillstånd att tillfälligt

ta en ledning ur bruk, om ledningen inte utgör en utlandsförbindelse.

Tillstånd enligt första stycket får inte meddelas, om det är olämpligt ur

elförsörjningssynpunkt. Ett tillstånd skall meddelas för viss tid."

I 23 § finns bestämmelser om återkallelse av en nätkoncession.

Paragrafen vinner i överskådlighet, om de två första styckena sam-

manförs till ett stycke.

I paragrafens tredje stycke anges att frågor om återkallelse av

nätkoncession prövas av nätmyndigheten. Ett undantag bör

föreskrivas för nätkoncession som avser en utlandsförbindelse, där

prövningen, i linje med vad som har föreslagits beträffande 21 och

22 §§, bör ankomma på regeringen.

Lagrådet föreslår att 23 § får följande lydelse:

"En nätkoncession får återkallas helt eller delvis,

1. om en ledning eller ett ledningsnät inte längre behövs för en säker

elför sörjning, eller

2. om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina skyl-

digheter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats med stöd

av lagen eller enligt villkor i nätkoncessionen.Frågor om återkallelse av

nätkoncession prövas av nätmyndigheten. Avser nätkoncessionen en

utlandsförbindelse, prövas dock frågan om återkallelse av regeringen."

4 kap.

I 6 § föreskrivs att nättariffen för en enskild elanvändare under vissa

omständigheter skall utformas med hänsyn till var på regionledningen

elanvändarens uttagspunkt är belägen. Dessa föreskrifter utgör ett

undantag från vad som annars gäller enligt 4 kap. 5 §.

I 6 § första stycket anges att nättariffen skall utformas på det

angivna sättet, om nätmyndigheten meddelat tillstånd till det. Därefter

följer i andra stycket bestämmelser om att nätmyndigheten på ansökan av

nätkoncessionshavaren eller berörd elanvändare skall meddela tillstånd,

om vissa angivna omständigheter föreligger.

Enligt Lagrådets mening bör redan i första stycket anges att tillstånd

meddelas på ansökan av nätkoncessionshavaren eller berörd elanvändare.

En följdändring får sedan göras i andra stycket. 6 § första och andra

styckena föreslås få följande utformning:

"Nättariffen för en enskild elanvändare, vars anläggning är ansluten till

en regionledning, skall, om nätmyndigheten på ansökan av nät-

koncessionshavaren eller berörd elanvändare har meddelat tillstånd till

det, utformas med hänsyn till var på regionledningen elanvändarens

uttagspunkt är belägen.

Tillstånd enligt första stycket får meddelas endast om den berörda ut-

tagspunkten fanns den 1 juli 1995 och ett avtal, innebärande att priset för

överföringen av el baseras bland annat på uttagspunktens belägenhet, til-

lämpades den 1 juli 1995."

5 kap.

7 § behandlar leveransskyldigheten för innehavare av leverans-

koncessioner. I andra stycket föreskrivs enligt remissförslaget att

leveransskyldighet inte föreligger gentemot sådana elanvändare som

avses i 10 §. I 10 § första stycket föreskrivs bl.a. att andra leverantörer än

innehavaren av leveranskoncession får inom leveransområdet leverera el

till elanvändare som skriftligen gjort anmälan om det till

koncessionshavaren minst sex månader innan leveransen påbörjas.

Bestämmelsen i 7 § andra stycket jämförd med 10 § första stycket

synes kunna leda till resultatet att leveransskyldigheten upphör redan när

en elanvändare har gjort anmälan enligt 10 § till koncessionshavaren.

Detta torde inte vara avsikten. Lagrådet förordar därför att 7 § andra

stycket ges följande lydelse, varvid också beaktas att de två meningarna i

10 § första stycket bör bilda var sitt stycke:

"Leveransskyldighet föreligger inte gentemot sådana elanvändare till

vilka annan leverantör än innehavaren av leveranskoncession får leverera

el enligt 10 § andra eller tredje stycket."

9 kap.

1 § innehåller en grundläggande bestämmelse om elsäkerhet.

Bestämmelsen gäller "elektriska anläggningar, elektriska anordningar

avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och

elektriska installationer". Vad som avses med de olika begreppen

preciseras i författningskommentaren.

När det gäller elektriska installationer sägs i författningskommentaren

att begreppet främst avser den samlade utrustningen i en byggnad för att

distribuera elen inom byggnaden. Enligt Lagrådets uppfattning är det

naturligare att låta begreppet installation - åtminstone i första hand - syfta

på det sätt på vilket de olika komponenterna i en anläggning har kopplats

samman.

Vad som sägs om elektriska installationer i författningskommentaren

bör alltså justeras. Vidare bör ses till att det inte uppstår någon

motsättning mellan kommentaren till 9 kap. 1 § och kommentaren till 1

kap. 2 §, när det gäller innebörden av begreppet elektrisk anläggning (jfr

vad Lagrådet tidigare har anfört om detta begrepp).

10 kap.

10 kap. innehåller föreskrifter om skadestånd i samband med elverk-

samhet. Enligt vad som sägs i författningskommentaren har det bara

tagits in sådana föreskrifter som innebär avvikelser från "sedvanliga

skadeståndsrättsliga bestämmelser", främst bestämmelserna i

skadeståndslagen (1972:207). I den mån särskilda föreskrifter i ellagen

saknas, skall alltså allmänna skadeståndsbestämmelser gälla.

Enligt Lagrådets mening bör vad som sålunda sägs i författnings-

kommentaren framgå av lagtexten. Lagrådet förordar således att 1 §, som

innehåller regler om strikt skadeståndsansvar i vissa fall, inledas på

följande sätt:

"Har någon tillfogats person- eller sakskada genom inverkan av el från

en starkströmsanläggning, skall skadan, även om det inte följer av

allmänna skadeståndsbestämmelser, ersättas ...."

Lagrådet anser vidare att frågan om skadestånd vid driftstörning bör

regleras uttömmande i 4 §. Lagrådet föreslår att paragrafen får följande

lydelse:

"Har driften vid en elektrisk anläggning störts genom inverkan av el

från en annan sådan anläggning och vållar störningen personskada,

sakskada eller ren förmögenhetsskada, skall innehavaren av sistnämnda

anläggning ersätta skadan, om störningen har uppstått till följd av uppsåt

eller vårdslöshet från hans sida."

7 § innehåller bestämmelser om ägarens skadeståndsansvar i sådana

fall då ägaren upplåtit nyttjanderätten till en elektrisk starks-

trömsanläggning till någon annan. Av paragrafen framgår att ägaren

svarar för skada som skall ersättas enligt ellagen som om han alltjämt

innehaft anläggningen. Han är dock inte ansvarig med annan egendom än

anläggningen och vad som hör till den samt ingår i nyttjanderätten. Den

sistnämnda bestämmelsen har utformats med beaktande av att en

upplåtelse av nyttjanderätten kan avse såväl hela som delar av

starkströmsanläggningen. Paragrafen blir tydligare, om det redan i första

meningen anges att en upplåtelse kan vara total eller partiell. I samma

syfte bör man i andra stycket, som handlar om ägarens rätt att kräva

tillbaka utgivet skadestånd, byta ut orden "anläggningens innehavare"

mot ordet "nyttjanderättshavaren". Lagrådet föreslår att paragrafen ges

följande lydelse:

"Har ägaren till en elektrisk starkströmsanläggning upplåtit nyttjande-

rätten helt eller delvis till någon annan, svarar han ändå för skada som

skall ersättas enligt denna lag som om han alltjämt innehaft

anläggningen. Ägaren är dock inte ansvarig med annan egendom än som

har upplåtits.

Den ersättning ägaren kan ha utgett i ett sådant fall som avses i första

stycket får han kräva tillbaka av nyttjanderättshavaren."

11 kap.

Kapitlet innehåller enligt sin rubrik särskilda bestämmelser om

överföring av el till konsumenter. I kapitlet finns dock även bes-

tämmelser om leverans av el. Detta bör i likhet med vad som föreslogs i

det betänkande som ligger till grund för remissförslaget framgå av

rubriken. Det bör också framgå av 1 §.

I bl.a. 3 § har tagits in bestämmelser om de förutsättningar som skall

föreligga för att överföring av el skall få avbrytas. I paragrafens tredje

stycke anges att överföringen inte får avbrytas, om omständigheterna

"ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra risk för"

personskada eller omfattande sakskada. Det torde enligt Lagrådets

mening vara tillräckligt att föreskriva att omständigheterna "ger

anledning att befara".

Som remissförslaget har utformats ställs inga krav på omfattningen av

den personskada som man har anledning befara. Detta innebär att även

befarade, helt obetydliga personskador kan förhindra att överföringen av

el avbryts, trots att förutsättningarna i övrigt för ett avbrott föreligger.

Lagrådet förordar därför att det skall vara fråga om "ej obetydlig per-

sonskada".

3 § tredje stycket bör ges följande lydelse:

"Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle

medföra ej obetydlig personskada eller omfattande sakskada, får

överföringen inte avbrytas. Det gäller dock inte, om konsumenten

handlar otillbörligt."

Enligt 6 § fastställer regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer formulär till underrättelse och meddelande som avses i

4 § första stycket. Enligt Lagrådets uppfattning bör det av bestämmelsen

framgå att underrättelser och meddelanden skall lämnas enligt visst

formulär. 6 § bör ges följande utformning:

"Underrättelser och meddelanden som avses i 4 § första stycket skall

lämnas enligt formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer."

I 11 § första stycket anges vad skadestånd på grund av felaktigt avbrott

av överföringen av el skall omfatta. Enligt andra stycket kan

skadeståndet jämkas, om skyldigheten att utge skadeståndet skulle vara

oskäligt betungande för den skadeståndsskyldige. Det är här fråga om

skadestånd som en nätkoncessionshavare är skyldig att utge till en

konsument. Det finns visserligen en motsvarighet till jämkningsregeln i

bl.a. 34 § konsumentköplagen (1990:932), men förhållandena synes inte

vara likvärdiga. Konsumentköplagen gäller företag av mycket varierande

storlek, medan den skadeståndsskyldighet som föreskrivs i 11 kap. 8 - 10

§§ ellagen åvilar nätkoncessionshavare, som i allmänhet torde vara större

företag. Lagrådet ifrågasätter därför om det finns något behov av jämk-

ningsregeln i andra stycket.

12 kap.

I kapitlet ges bestämmelser om tillsynen över efterlevnaden av ellagen

och av föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen. Av

1 § framgår att tillsynen skall, såvitt avser frågor om elsäkerhet och

driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, utövas av den eller de

myndigheter som regeringen bestämmer och att tillsynen i övrigt skall

utövas av nätmyndigheten. Som ett led i tillsynsverksamheten får

tillsynsmyndigheten enligt 3 § meddela de förelägganden som behövs

för att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av

tillsynen. Ett föreläggande som avser elsäkerhet gäller omedelbart. Enligt

5 § första stycket har tillsynsmyndigheten rätt att för tillsyn som avser

elsäkerhet få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock

inte bostäder.

Enligt Lagrådets mening synes det inte finnas skäl att begränsa de nu

redovisade föreskrifterna i 3 och 5 §§ till tillsyn som tar sikte på frågor

om elsäkerhet. Också tillsyn som gäller driftsäkerheten hos det nationella

elsystemet bör omfattas av regleringen. I 3 § andra stycket och 5 § första

stycket bör därför efter ordet "elsäkerhet" tillföras orden "eller

driftsäkerheten hos det nationella elsystemet". Som följd härav bör

rubriken före 4 § kompletteras på motsvarande sätt.

13 kap.

I 5 § har tagits in bestämmelser om överklagande. I paragrafen anges

vilka beslut av nätmyndigheten, en tillsynsmyndighet och den

systemansvariga myndigheten som får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Hur överklagande av andra beslut, som fattas med

stöd av lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, skall

ske anges inte. Enligt vad som har upplysts vid lagrådsföredragningen är

avsikten att bestämmelser härom skall meddelas av regeringen.

Det hade enligt Lagrådets mening varit en fördel om det av lagtexten

framgick vilka beslut i övrigt som får överklagas och i så fall till vem

överklagandet skall riktas ; jfr 13 kap. plan- och bygglagen (1987:10).

Om man inte väljer en sådan lösning, bör det i varje fall anges att

överklagandebestämmelser får meddelas av regeringen.

5 § bör i så fall kompletteras med ett andra stycke av följande

lydelse:

"Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut

enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen."

Övergångsbestämmelserna

Punkt 3 bör förtydligas och ges följande lydelse: "I ärenden om

prisreglering enligt 10 § lagen (1994:618) om handel med el, m.m., som

är anhängiga vid den nya lagens ikraftträdande skall äldre bestämmelser

tillämpas."

Även punkt 6 bör förtydligas. Lagrådet föreslår följande lydelse: "För

ledningar som har dragits fram enligt vad som sägs i 5 b § lagen

(1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska an-

läggningar, skall 5 b § alltjämt gälla."

Enligt punkt 7 skall vissa övergångsbestämmelser till lagen (1994:618)

om handel med el, m.m., - till en del i dess lydelse enligt lagen

(1995:1141) om ändring i nämna lag - alltjämt gälla. Eftersom dessa

övergångsbestämmelser synes vara överspelade i och med utgången av år

1997, kan punkt 7 i de nu föreslagna övergångsbestämmelserna utgå.

Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

Enligt förslaget skall en hänvisning i 20 § kommunalskattelagen till 1902

års lag bytas ut mot en hänvisning till den nya ellagen. I den aktuella

delen innebär 20 § kommunalskattelagen att avdrag inte får göras för

avgift enligt 18 § i 1902 års lag.

Lagrådet konstaterar att 18 § i 1902 års lag har upphävts genom SFS

1993:711. Den föreslagna ändringen kan därför inte göras. Det synes inte

heller finnas anledning att ta bort den ifrågavarande bestämmelsen i 20 §

kommunalskattelagen. Lagförslaget bör därför utgå.

Förslaget till lag om ändring i elberedskapslagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

NÄRINGS- OCH HANDELSDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 maj 1997

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:136 Ny ellag.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Ellagen (1997:000)

1 kap. 3 §, 2 kap. 4 §,

3 kap. 4 §, 5 §, 10 §, 15

§, 6 kap. 1 §, 8 kap. 1 -

3 §§, 9 kap. 1 §, 11 kap.

6 §, 12 kap. 5 - 6 §§,

13 kap. 5 §

 Senaste lydelse 1996:1219.

Prop. 1996/97:136

108

Prop. 1996/97:136

Bilaga 1

212

213

1

1

235

235

Prop. 1996/97:136

Bilaga 2

Prop. 1996/97:136

Bilaga 2

247

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 3

Prop. 1996/97:136

Bilaga 3

256

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 4

Prop. 1996/97:136

Bilaga 4

262

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 5

Prop. 1996/97:136

Bilaga 5

263

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 6

Prop. 1996/97:136

Bilaga 6

267

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 7

Prop. 1996/97:136

Bilaga 7

269

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 8

Prop. 1996/97:136

Bilaga 8

270

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 9

Prop. 1996/97:136

Bilaga 9

274

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 10

Prop. 1996/97:136

Bilaga 10

Prop. 1996/97:136

Bilaga 11

Prop. 1996/97:136

Bilaga 11

275

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 12

Prop. 1996/97:136

Bilaga 12

298

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 13

Prop. 1996/97:136

Bilaga 13

306

1

Prop. 1996/97:136

Bilaga 14

Prop. 1996/97:136

Bilaga 14

307

1

Prop. 1996/97:136

Prop. 1996/97:136

309

1

Prop. 1996/97:136

Prop. 1996/97:136