Regeringens proposition 2000/01:149

Avgifter inom äldre- och handikappomsorg

Prop.

2000/01:149

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 5 juli 2001 Göran[REDACTED_EFTERNAMN] Lars Engqvist (Socialdepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås att ett högkostnadsskydd införs för avgifter för äldre- och handikappomsorg i form av en högsta avgift för hemtjänst, dagverksamhet och avgifter för kommunal hälso- och sjukvård samt en högsta avgift för bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av 12 kapitlet jordabalken (hyreslagen). Det högsta beloppet för hemtjänst, dagverksamhet och avgifter för kommunal hälso- och sjukvård anges i en viss andel av prisbasbeloppet och motsvarar i 2001 års prisnivå 1 476 kronor per månad och för bostad i särskilt boende 1 537 kronor per månad. Syftet med högkostnadsskyddet är att säkerställa att den enskilde skyddas mot allt för höga avgifter. Reglerna om högsta avgift införs i socialtjänstlagen (2001:453). Reglerna om förbehållsbelopp i socialtjänstlagen vid bestämmande av avgift för äldre- och handikappomsorg preciseras. I socialtjänstlagen anges ett lägsta belopp (minimibelopp) som den enskilde som betalar avgift skall ha rätt att förbehålla sig av sina egna medel. Beloppet skall täcka den enskildes normala levnadskostnader, förutom boendekostna- den. Beloppets nivå anges som andel av prisbasbeloppet och innebär i 2001 års prisnivå 3 979 kronor per månad för ensamstående och 3 333 kronor för var och en av sammanlevande makar och sambor. Nivån föreslås vara densamma som den som gäller vid beräkning av särskilt bostadstillägg enligt lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer. Samma nivå föreslås även gälla vid beräkning av äldreförsörjningsstöd enligt av regeringen tidigare beslutad proposition (prop. 2000/01:136). Under vissa förutsättningar skall kommunen fastställa minimibeloppet till en högre nivå. I vissa speciella fall ges kommunerna möjlighet att fastställa beloppet till en lägre nivå. Den enskilde skall utöver detta belopp förbehållas medel för sin boendekostnad. 1 Vidare föreslås att det i socialtjänstlagen regleras vilka inkomstslag som skall ingå i underlaget för bestämmande av förbehållsbelopp och avgift. Avgiftsunderlaget skall beräknas i huvudsak på samma sätt som vid inkomstberäkningen enligt förslaget till lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. (prop. 2000/01:140). Syftet med regleringen är att ange en yttersta ram för beräkningen av avgiftsunderlaget. Kommunerna har dock möjlighet att beräkna avgiftsunderlaget på ett sätt som är mer förmånligt för omsorgstagarna. Det föreslås även att det införs regler som gör det möjligt att överklaga individuella beslut enligt socialtjänstlagen som rör avgifternas storlek genom förvaltningsbesvär. Reglerna om högkostnadsskydd, förbehållsbelopp och överklagande genom förvaltningsbesvär föreslås träda ikraft den 1 juli 2002. Reglerna om beräkning av avgiftsunderlag föreslås träda ikraft den 1 januari 2003. Prop. 2000/01:149 2

Innehållsförteckning

Prop. 2000/01:149

1

Förslag till riksdagsbeslut .................................................................

2

2

Lagtext

..............................................................................................

2

2.1

Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(2001:453) ..........................................................................

2

2.2

Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) ........................................................................

10

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om

homosexuella sambor.......................................................

12

3

Ärendet och dess beredning............................................................

13

4

Utgångspunkter för regeringens förslag .........................................

13

5

Avgifter inom äldre- och handikappomsorg relevant

lagstiftning ......................................................................................

21

5.1

Regeringsformen ..............................................................

21

5.2

Kommunallagen (1991:900) ............................................

21

5.3

Socialtjänstlagen (2001:453)............................................

22

5.4

Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763).............................

24

5.5

Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade.............................................................

25

5.6

12 kapitlet jordabalken (h yreslagen)..................................

25

6

Kommunernas äldre- och handikappomsorg en översikt ............

26

6.1

Äldre- och handikappomsorgens omfattning ...................

26

6.2

Kommunernas taxesystem................................................

27

6.3

Kommunernas förbehållsbelopp ......................................

32

6.4

Enskildas ekonomiska situation .......................................

34

7

Förbehållsbelopp.............................................................................

36

8

Högkostnadsskydd..........................................................................

42

9

Beräkning av avgiftsunderlag .........................................................

47

10

Ändring av beslutad avgift..............................................................

50

11

Överklagande ..................................................................................

50

12

Ikraftträdande m.m..........................................................................

52

13

Ekonomiska konsekvenser..............................................................

52

14

Uppföljning och utvärdering...........................................................

55

15

Författningskommentar...................................................................

55

15.1

Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(2001:453) ........................................................................

55

15.2

Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) ........................................................................

62

15.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homo-

sexuella sambor.................................................................

62

Bilaga 1

Sammanfattning av kommitténs förslag ...........................

63

3

Bilaga 2

Kommitténs lagförslag........................................................

72

Bilaga 3

Remissinstanser till kommitténs betänkande Bo tryggt 

Betala rätt (SOU 1999:33) ..................................................

82

Bilaga 4

Lagrådsremissens lagförslag...............................................

83

Bilaga 5

Lagrådets yttrande...............................................................

90

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 juli 2001.............

92

Prop. 2000/01:149 4

1

Förslag till riksdagsbeslut

Prop. 2000/01:149

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453),

2.

lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

3.

lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor.

5 2 Lagtext

2.1

Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (2001:453) dels att 8 kap. 2 § och 16 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya paragrafer, 8 kap. 39 §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8

kap

. 2 §

För familjerådgivning, hem- tjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 5 kap. 1 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av be- handlingskaraktär, sådant boende som avses i 5 kap 5 § andra stycket eller 7 § tredje stycket eller annan liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens själv- kostnader. För familjerådgivning, verk- samhet för barn och ungdom en- ligt 5 kap. 1 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlings- karaktär, hemtjänst, dagverksam- het, bostad i sådant särskilt bo- ende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 7 § tredje stycket och som inte omfattas av 12 kap. jor- dabalken eller för annan liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Av- gifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader. I fråga om avgifter för hem- tjänst, dagverksamhet och bostad i särskilt boende finns ytterligare bestämmelser i 39 §§. 3 § Med prisbasbelopp avses i detta kapitel det prisbasbelopp som fastställs enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. 4 § Med avgiftsunderlag avses den inkomst som den enskilde kan antas komma att få under de när- maste tolv månaderna, fördelad med lika belopp per månad. Inkomsten skall beräknas med tillämpning av 21 § första stycket 13 och 5 lagen (2001:000) om bostadstillägg till pensionärer m.fl. Som inkomst skall även Prop. 2000/01:149 6 [2 § andra stycket] Avgifter för hemtjänst får inte, tillsammans med avgifter som av- ses i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boen- dekostnader och andra normala levnadskostnader. När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk si- tuation.

räknas särskilt bostadstillägg enligt 20 § samma lag och bostadsbidrag enligt lagen (1993:737) om bostadsbidrag. En kommun kan i sitt taxebeslut bestämma att inkomsten skall beräknas på ett sätt som är mer fördelaktigt för den enskilde. I fråga om makar skall den en- skildes inkomst anses utgöra hälften av makarnas samman- lagda inkomster. 5 § Den enskildes avgifter får

1.

för hemtjänst och dagverk- samhet, tillsammans med avgifter som avses i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,48 gånger prisbasbeloppet

,

2.

för bostad i särskilt boende per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,50 gånger prisbas- beloppet.

6 § Avgifterna enligt 5 § får inte uppgå till ett så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel av sitt avgiftsunderlag för sina personliga behov och andra normala levnadskostnader (förbe- hållsbelopp). När avgifterna fast- ställs skall kommunen dessutom försäkra sig om att omsorgstaga- rens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation. Om av- gifterna baseras på den enskildes betalningsförmåga skall avgifts- underlaget beräknas enligt 4 §. 7 § Kommunen skall bestämma den enskildes förbehållsbelopp genom att beräkna den enskildes lev- nadskostnader, utom boendekost- naden, med ledning av ett minimi- Prop. 2000/01:149 7 belopp. Boendekostnaden skall beräknas för sig och läggas till minimibeloppet. För sådan boen- dekostnad som anges i 5 § skall dock inget förbehåll göras. Minimibeloppet skall, om inte annat följer av 8 §, alltid per må- nad utgöra lägst en tolftedel av

1.

1,294 gånger prisbasbeloppet för ensamstående, eller

2.

1,084 gånger prisbasbeloppet för var och en av sammanlevande makar och sambor.

Minimibeloppet enligt första stycket skall täcka normal- kostnader för livsmedel, kläder, skor, fritid, hygien, dagstidning, telefon, TV-avgift, hemförsäkring, öppen hälso- och sjukvård, tandvård, hushållsel, förbruk- ningsvaror, resor, möbler, husge- råd och läkemedel. 8 § Kommunen skall höja minimi- beloppet i skälig omfattning om den enskilde på grund av sär- skilda omständigheter varaktigt har behov av ett inte oväsentligt högre belopp än det som anges i 7 § andra stycket. Kommunen får minska minimi- beloppet i skälig omfattning om den enskilde inte har en kostnad för en sådan post som anges i 7 § tredje stycket därför att

1.

kostnaden ingår i avgiften för hemtjänst och dagverksamhet,

2.

kostnaden ingår i avgiften eller hyran för bostad i särskilt boende, eller

3.

posten tillhandahålls kost- nadsfritt.

9 § Kommunen skall ändra en av- gift om något förhållande som påverkar avgiftens storlek har ändrats. Avgiften får ändras utan föregående underrättelse, om ändringen beror på förändringar i Prop. 2000/01:149 8

prisbasbeloppet.

Prop. 2000/01:149

En ändring av avgiften skall

gälla från och med månaden efter

den månad då anledning till

ändring har

uppkommit.

En

ändring av avgiften skall dock

gälla från och med den månad

under vilken de förhållanden har

uppkommit

som

föranleder

ändringen, om förhållandena av-

ser hela den månaden .

16 kap.

3 §

Socialnämndens

beslut

får

Socialnämndens

beslut

får

överklagas

hos

allmän

överklagas

hos

allmän

förvaltningsdomstol, om nämnden

förvaltningsdomstol, om nämnden

har meddelat beslut i fråga om

har meddelat beslut i fråga om

 ansökan enligt 2 kap. 3 §,

 ansökan enligt 2 kap. 3 §,

 bistånd enligt 4 kap. 1 §,

 bistånd enligt 4 kap. 1 §,

 vägran eller nedsättning av fort-

 vägran eller nedsättning av fort-

satt försörjningsstöd enligt 4 kap.

satt försörjningsstöd enligt 4 kap.

5 §,

5 §,

 förbud eller begränsning enligt

 förbud eller begränsning enligt

5 kap. 2 §,

5 kap. 2 §,

 medgivande enligt 6 kap. 6 §,

 medgivande enligt 6 kap. 6 §,

 återkallelse av medgivande en-

 återkallelse av medgivande en-

ligt 6 kap. 13 § , eller

ligt 6 kap. 13 § ,

 samtycke enligt 6 kap. 14 §.

 samtycke enligt 6 kap. 14 § ,

eller

 avgifter

eller

förbehållsbelopp

enligt 8 kap. 49 §§. Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan det har vunnit laga kraft.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 i fråga om 8 kap. 4 § och

i

övrigt den 1 juli 2002.

2.

I fråga om beslut enligt 8 kap. 2 § som meddelats före ikraftträ- dandet men som avser tid därefter skall de nya bestämmelserna tillämpas med avseende på tiden efter ikraftträdandet.

3.

Ett överklagande av ett beslut enligt 8 kap. 2 § som fattats före den 1 juli 2002 skall prövas enligt paragrafens äldre lydelse i den del det avser tid före ikraftträdandet. För den del av beslutet som avser tid efter ikraftträdandet skall prövningen göras enligt de nya bestämmelserna.

9

Avgifter för vård enligt 18 §, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § eller för sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsan- svar för enligt 2 eller 9 § 

lagen om 

kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård 

får, tillsammans med avgifter för hemtjänst och dagverksamhet enligt 8 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453), per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,48 gånger prisbasbeloppet. Avgifterna får dock inte uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel av sitt avgifts- underlag för sina personliga be- hov och andra normala levnads- kostnader (förbehållsbelopp). 

När avgifterna fastställs skall kommu- nen 

dessutom 

försäkra sig om att vårdtagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försäm- rad ekonomisk situation.

Avgiftsunderlaget och förbe- hållsbeloppet skall beräknas med

2.2

Förslag till lag om ändring i hälso- och

Prop. 2000/01:149

sjukvårdslagen (1982:763)

Härigenom föreskrivs att 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) 1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 § 2

Av patienter får vårdavgifter tas ut enligt grunder som landstinget eller kommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt föreskrivet. Pati- enter som är bosatta inom landstinget respektive kommunen, liksom patienter som avses i 3 c §, skall därvid behandlas lika. Landstinget får dock för sluten vård fastställa avgiftsnivåer i olika inkomstintervall och besluta om vilka regler om nedsättning av avgiften som skall gälla. Högsta avgiftsbelopp för sluten vård är 80 kronor för varje vårddag. Endast kommunen får ta ut vårdavgifter för sådan vård som den har betalningsansvar för enligt 2 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Detsamma gäller i fråga om sådan psykiatrisk långtidssjukvård med huvudsaklig omvårdnads- inriktning för vilken kommunen enligt 9 § samma lag har åtagit sig betalningsansvar. Avgifter för vård enligt 18 §, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § eller för sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsan- svar för enligt 2 eller 9 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård får inte, tillsammans med avgifter som avses i 8 kap. 2 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453), uppgå till så stort be- lopp att den enskilde inte förbe- hålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskost- nader. När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig om att vårdtagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försäm- rad ekonomisk situation.

1

Lagen omtryckt 1992:567.

10

2

Senaste lydelse 2001:461.

tillämpning av 8 kap. 38 §§ Prop. 2000/01:149 socialtjänstlagen (2001:453).

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

I fråga om beslut enligt 26 § tredje stycket som meddelats före ikraftträdandet men som avser tid därefter skall de nya bestämmelserna tillämpas med avseende på tiden efter ikraftträdandet.

3.

Ett överklagande av ett beslut enligt 26 § tredje stycket som fattats före den 1 juli 2002 skall prövas enligt paragrafens äldre lydelse i den del det avser tid före den 1 juli 2002. För den del av beslutet som avser tid efter ikraftträdandet skall prövningen göras enligt de nya bestämmel- serna.

11

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om

Prop. 2000/01:149

homosexuella sambor

Härigenom föreskrivs att punkten 19 i lagen (1987:813) om homosex-

uella sambor 1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även på de homosexuella samborna:

18.

lagen (1993:737) om bostadsbidrag,

19.

8 kap. 2 § andra stycket 

19. 8 kap. 6 § och 7 § andra

socialtjänstlagen (2001:453),

stycket socialtjänstlagen (2001:453),

20.

26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

1 Senaste lydelse 2001:463.

12

3

Ärendet och dess beredning

Prop. 2000/01:149

Regeringen beslutade den 2 oktober 1997 att tillkalla en särskild utredare med uppgift att dels analysera olika aspekter av socialtjänstlagens (1980:620) begrepp särskild boendeform, dels föreslå förändringar som leder till bättre samordning mellan författningar inom olika samhällsorgan med anknytning till det särskilda boendet. Utredaren skulle också belysa vissa avgiftsfrågor inom vård- och omsorgsområdet. Som särskild utredare utsågs riksdagsledamoten Mariann Ytterberg. I mars 1999 överlämnade utredaren betänkandet Bo tryggt Betala rätt (SOU 1999:33) till regeringen. En sammanfattning av förslagen i betänkandet finns i bilaga 1. De lagförslag som lades fram i betänkandet finns i bilaga 2 . Betänkandet har remissbehandlats. En remissamman- ställning finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr S1999/2970/ST). En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3 . I denna proposition behandlas de delar av betänkandet som rör avgifter inom äldre- och handikappomsorg. Övriga frågor i betänkandet bereds vidare inom Regeringskansliet. Förslagen i denna proposition om ändringar i socialtjänstlagen avser dess lydelse enligt SFS 2001:453 (prop. 2000/01:80, bet. 2000/01:SoU18, rskr. 2000/01:259) om inget annat anges. Förslagen i denna proposition har utformats i samarbete med Miljö- partiet och Vänsterpartiet. Lagrådet Regeringen beslutade den 7 juni 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4 . Lagrådets yttrande finns i bilaga 5 . Regeringen har följt Lagrådets förslag till justeringar. I övrigt har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexterna. Lagrådets synpunk- ter behandlas i kapitel 11 samt i författningskommentarerna. 4 Utgångspunkter för regeringens förslag

Målen för äldrepolitiken

Ett gemensamt ansvar för äldre personer i samhället är en självklar

utgångspunkt i ett solidariskt samhälle. Äldres möjligheter till ett tryggt

och gott liv är beroende av flera faktorer. Pensionerna skall ge ekono-

misk trygghet. Aktiviteter inom kultur- och föreningsliv, arbetsliv och

även andra delar av samhället skall bidra till att ge äldre ett innehållsrikt

liv. Det skall vara möjligt att bo kvar i sin bostad så länge som möjligt,

ha tillgång till ett gott socialt nätverk, deltaga och vara aktiv i samhälls-

livet. Äldreomsorgen skall ge stöd när den egna förmågan sviktar. Hälso-

och sjukvården skall finnas tillgänglig när den behövs. Mångfalden av

insatser och det faktum att flera huvudmän och andra aktörer ansvarar för

eller på annat sätt påverkar äldres livsbetingelser präglar innehållet i och

omfattningen av de nationella målen för äldrepolitiken. (jfr prop.

1997/98:113, bet. 1997/98:SoU24, rskr. 1997/98:307).

13

De nationella målen för äldrepolitiken innebär att äldre skall:

Prop. 2000/01:149

kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin vardag, kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende, bemötas med respekt, samt ha tillgång till god vård och omsorg. Målen för handikappolitiken I den nationella handlingsplanen för handikappolitiken anges de värde- ringar som skall ligga till grund för samhällets insatser för funktionshind- rade personer (prop. 1999/2000:79). Handlingsplanens titel Från patient till medborgare markerar att personer med funktionshinder är med- borgare med samma rättigheter och skyldigheter som andra medborgare. Regeringen anser att samhället måste byggas med insikten om att alla människor är lika mycket värda, har samma grundläggande behov och skall behandlas med samma respekt, att mångfald berikar och att varje människa med sin kunskap och erfarenhet är en tillgång för samhället. Personer med funktionshinder skall ha samma möjligheter som andra personer att röra sig i samhället. Alla skall ha lika möjligheter att ta del av information och göra sig hörda. Alla skall ha lika möjligheter och skyldigheter att bidra till samhällets utveckling (jfr prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240). De nationella målen för handikappolitiken är: en samhällsgemenskap med mångfald som grund, att samhället utformas så att människor med funktionshinder i alla åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet, samt jämlikhet i levnadsvillkor för flickor och pojkar, kvinnor och män med funktionshinder. Det handikappolitiska arbetet skall särskilt inriktas på: att identifiera och undanröja hinder för full delaktighet i samhället för människor med funktionshinder, att förebygga och bekämpa diskriminering av personer med funktionshinder, samt att ge barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder förutsättningar för självständighet och självbestämmande. Arbetet med att genomföra de äldre- och handikappolitiska målen skall ske inom alla samhällsektorer, bl.a. inom vård och omsorg.

Åtgärder för äldre och funktionshindrade inom vård och omsorg

Under 1990-talet har äldre och funktionshindrade personers situation

inom vård och omsorg i många avseenden förbättrats bl.a. som ett resul-

tat av de tre stora reformerna under detta decennium Ädelreformen,

Handikappreformen samt Psykiatrireformen (effekterna av dessa redo-

visas bl.a. i Socialstyrelsen följer upp och utvärderar 1996:2, 1997:4,

1999:1 respektive 2000:4).

Vid sidan av dessa stora reformer har många andra frågeställningar av

betydelse för äldre och funktionshindrade personer belysts ingående, bl.a.

inom ramen för ett antal statliga utredningar. Det gäller t.ex. frågor om

14

bemötande inom vård och omsorg där det funnits och alltjämt finns brister som drabbar såväl äldre som personer med funktionshinder (SOU 1997:170 samt SOU 1999:21). Inom sjukvården har bl.a. frågor om prioriteringar (SOU 1995:5 samt SOU 2001:8) samt patientinflytande (SOU 1997:154) varit särskilt prioriterade. Av betydelse för äldre och funktionshindrade personers situation inom vård och omsorg är också personalfrågor som belysts vid ett antal tillfällen (bl.a. Ds. 1999:44). I förlängningen av dessa och andra utredningar och studier har också reformer genomförts som på olika sätt syftat till att förbättra olika förhållanden för äldre och funktionshindrade personer inom vård och omsorg. Av stor betydelse för personer med funktionshinder är att tillgänglighetsfrågorna fått ökad uppmärksamhet, bl.a. inom ramen för den nationella handlingsplanen för handikappolitiken. Som ett led i detta arbete har riksdagen nyligen beslutat om ändringar i plan- och bygglagen (1987:10, jfr prop. 2000/01:48). Statliga satsningar har vidare skett bl.a. inom områdena habilitering och rehabilitering. Rätten till personlig assistans har vidgats så att den som har insatsen också har rätt att behålla den efter 65-årsdagen. Förslagen i regeringens proposition Sjukersättning och aktivitetsersättning i stället för förtidspension (prop. 2000/01:96) antogs av riksdagen i juni 2001. På äldreområdet har bl.a. boendestandarden i de särskilda boendeformerna förbättrats. Vidare har den enskildes rättssäkerhet inom vård och omsorg stärkts samt situationen för anhöriga som vårdar äldre och personer med funktionshinder förbättrats. Nämnas bör också att Socialstyrelsen och länsstyrelserna har fått ökade resurser för att förstärka tillsynen inom äldre- och handikappomsorgen. Samtidigt har emellertid andelen äldre som får vård och omsorg minskat och i vissa fall har också äldre- och handikappomsorgens kvalitet försämrats till följd bl.a. av den ansträngda ekonomiska situation som många kommuner befunnit sig i under 1990- talet. Solidarisk finansiering av vård och omsorg Regeringen anser att ett gott samhälle för alla åldrar med respekt för varje människas lika värde och rättigheter måste bygga på solidaritetens grund. I ett sådant samhälle blir det gemensamma ansvarstagandet för varje människas möjligheter att leva ett gott liv en sammanhållande kraft mellan generationerna och ett gemensamt mål för hela befolkningen. För att kunna leva upp till denna målsättning anser regeringen att samhället och dess utveckling måste vila på några självklara grundpelare, bl.a. till- gång till en god vård och omsorg som är solidariskt finansierad och styrd utifrån demokratiska principer. Den solidariska finansieringen är grunden i ett välfärdssamhälle där var och en bidrar till vårdens och omsorgernas kostnader genom att betala skatt och får stöd och hjälp efter behov oberoende av personlig ekonomi, social bakgrund, kön eller ålder. Den demokratiska kontrollen över vård och omsorg är nödvändig för att utvecklingen inom denna sektor skall kunna ske i enlighet med det allmännas intresse och med hänsyn till särskilt utsatta grupper. Regeringen utgår i sina förslag från att äldre- och handikappomsorgen även i fortsättningen skall vara solida- riskt finansierad med skattemedel och tillgänglig efter behov och inte Prop. 2000/01:149 15 köpkraft. Detta innebär bl.a. att avgifterna inte primärt skall användas Prop. 2000/01:149 som en finansieringskälla för verksamheten. Solidaritetsprincipen har under decennier haft ett betydande genomslag inom såväl hälso- och sjukvården som äldre- och handikappomsorgen. Inom båda dessa sektorer sker finansieringen till helt övervägande del genom direkta och indirekta skatter. Landstingsskatten är den primära inkomstkällan inom hälso- och sjukvården. Staten bidrar utöver det generella statsbidraget med vissa medel bl.a. inom ramen för de s.k. Dagmaröverenskommelserna samt inom ramen för läkemedelsförmånen. Inom äldre- och handikappomsorgen är kommunalskatten den primära inkomstkällan. Därtill kommer bidrag från staten bl.a. via det generella statsbidragssystemet. Även specialdestinerade bidrag förekommer, fram- för allt inom handikappområdet. Avgiftsfinansieringsgraden inom äldre- och handikappomsorgen uppgår till cirka fem procent. Inom hälso- och sjukvården är avgifternas betydelse som finansieringsinstrument lägre. Såväl inom hälso- och sjukvården som äldre- och handikappomsorgen styrs tilldelningen av vård och omsorg i huvudsak enligt demokratiska principer. Privata entreprenörer utgör ett litet men ökande inslag inom båda sektorerna. Kommunernas avgifter för äldre- och handikappomsorg omfattning och problem Avgifter (egenavgifter) förekommer inom såväl hälso- och sjukvården som äldre- och handikappomsorgen. Avgifterna inom dessa områden används dels som styrinstrument, dels som finansieringskälla. Inom hälso- och sjukvården förekommer avgifter såväl inom sluten som öppen vård. Avgifter tas också ut för läkemedel. Högkostnadsskydd finns för öppen hälso- och sjukvård samt för läkemedel uppgående till 900 respektive 1 800 kronor under en tolvmånadersperiod. Avgifterna inom hälso- och sjukvården är, med något undantag, inte inkomstrelate- rade utan lika för alla. Avgifternas omfattning är i regel begränsade för den enskilde. I vissa landsting är barnsjukvården kostnadsfri. Inom äldreomsorgen och de delar av handikappomsorgen som regleras i socialtjänstlagen förekommer avgifter på samma sätt som inom hälso- och sjukvården. Till skillnad från hälso- och sjukvården utgör inkomstdifferentierade avgifter inom äldre- och handikappomsorgen ett betydligt större inslag. Orsaken är främst att socialtjänstlagen (som regle- rar villkoren för avgiftssättning inom äldre- och handikappomsorgen) ger huvudmännen andra möjligheter än hälso- och sjukvårdslagen (som reglerar villkoren för avgiftssättning inom hälso- och sjukvården) att fastställa grunderna för avgiftssättningen. Det är också en förklaring till att avgifterna har mindre betydelse som finansieringsinstrument inom hälso- och sjukvården jämfört med äldre- och handikappomsorgen. Varje kommun beslutar om de grunder enligt vilka avgifter för äldre- och handikappomsorg får tas ut. Detta har medfört stora skillnader mel- lan kommuner vad beträffar avgifternas nivåer, vilka inkomster som ingår i avgiftsunderlaget samt vilka nivåer förbehållsbelopp och högsta avgift uppgår till. Skillnaderna är också stora beträffande vilka insatser förbehållsbeloppet skall omfatta. 16 Även om kommunerna endast till en liten del finansierar äldre- och handikappomsorgen via intäkter från egenavgifter så ökar förekomsten av inkomstrelaterade avgifter liksom progressiviteten i taxesystemen. Denna utveckling medför att allt fler personer som erhåller vård- och omsorgsinsatser får leva under knappa ekonomiska omständigheter, i vissa fall t.o.m. under nivån för försörjningsstödet enligt socialtjänst- lagen, när hänsyn tagits till de särskilda behov och kostnader som många omsorgstagare har. Särskilt utsatta är äldre ensamstående kvinnor med stora vård- och omsorgsbehov och låga pensionsinkomster. Möjlig- heterna för dessa omsorgstagare att på egen hand kunna ta sig ur denna situation är begränsade då flertalet inte kan påverka sina inkomster. I vissa fall kommer såväl äldre som personer med funktionshinder att vara hänvisade till en mycket låg levnadsnivå för resten av sina liv. Detta kan för den enskilde betyda allt ifrån något eller några år till i vissa fall årtionden. Ett skäl till att en del äldre och funktionshindrade omsorgstagare i dag lever på en låg levnadsnivå är att de debiteras omsorgsavgifter som de inte har ekonomiskt utrymme att betala. Det beror bl.a. på att kommuner i vissa fall brister i sin utredning av enskildas faktiska inkomster och utgifter, vilket får till följd att den enskilde inte har medel kvar som täcker dennes personliga behov och normala levnadskostnader (förbe- hållsbelopp). Som exempel kan nämnas förbehållsbelopp på en nivå som är lägre än vad som skulle kunna utgå enligt reglerna om försörjningsstöd i socialtjänstlagen. Även för enskilda omsorgstagare som har relativt goda inkomster kan den allt mer utbredda och progressiva tillämpningen av inkomstre- laterade taxor bli kännbar eftersom någon övre gräns för avgiftens storlek inte finns angiven i lag, bortsett från självkostnadsprincipen i kommunallagen (1991:900). Som exempel kan nämnas att själv- kostnaden för en plats i särskilt boende i dag kan uppgå till mer än 30 000 kronor per månad. Även bland omsorgstagare som har relativt goda inkomster finns det därför personer som på grund av avgiften lever på en låg levnadsnivå. Många av de personer som till följd av avsaknaden av en övre gräns för avgifternas storlek drabbas av höga avgifter, har under sin förvärvsaktiva period i livet bidragit med stora skatteinbetalningar till äldre- och handikappomsorgens finansiering. I nuvarande lagstiftning saknas bestämmelser för hur enskildas avgiftsunderlag skall beräknas. Kommunerna fastställer vilka inkomster som skall medräknas och på vilket sätt de skall beaktas. Detta har med- fört att personer som har liknande inkomst- och förmögenhetsförhållan- den men som är bosatta i olika kommuner inte sällan betalar olika avgifter för samma typ av insatser. I vissa fall kan dessa avgiftsskillnader vara betydande. Avgifter ur ett äldre- och handikappolitiskt perspektiv Möjligheterna för äldre och personer med funktionshinder att leva ett tryggt och oberoende liv beror i mycket hög grad på de enskilda perso- nernas ekonomiska förhållanden. Målen för äldre- och handikappolitiken både syftar till och förutsätter en tryggad ekonomi för dessa grupper. För att kunna ta aktiv del i och påverka samhället och dess utveckling, be- Prop. 2000/01:149 17 hålla och utveckla sociala kontakter, göra resor, förverkliga egna mål och ambitioner m.m. krävs en god och tryggad ekonomi. Det är också en jämlikhets- och demokratifråga. Inte bara yngre, friska och förvärvs- arbetande skall ha förutsättningar att skapa sig en trygg och ordnad eko- nomisk situation. Alla skall ges förutsättningar att uppnå goda ekono- miska levnadsvillkor, men för att detta mål skall kunna uppfyllas krävs gemensamma insatser över generationsgränserna. För äldre i behov av vård och omsorg är rimliga avgifter många gånger av stor betydelse för möjligheterna att leva ett liv i trygghet och oberoende. För dem som ännu inte har behov av vård och omsorg kan trygghet på ålderdomen vara att veta att om sådana behov uppstår så finns tydliga bestämmelser och regler om vilka avgifter som får tas ut och vilka ekonomiska villkor man som omsorgstagare har rätt till. Det krävs nya och preciserade avgiftsbestämmelser som tydliggör kommunernas ansvar Som tidigare framgått lever många av de personer som erhåller insatser inom äldre- och handikappomsorgen i dag under knappa ekonomiska för- hållanden. Dessa personer finns även inom den lilla grupp omsorgstagare som har relativt goda inkomster. Staten och kommunerna har huvudan- svaret för att skapa bättre ekonomiska förhållanden för alla omsorgsta- gare som har behov av sådana insatser. För statens del handlar det främst om att förbättra villkor i pensionssystem och andra ekonomiska stödsy- stem för äldre och förtidspensionerade, dvs. åtgärder på omsorgstagarnas inkomstsida. Regeringen har också under de senaste åren prioriterat olika grupper av pensionärer i reformarbetet inom pensions- och socialförsäk- ringsområdet. Bl.a. har taket i bostadstillägget (BTP) och det särskilda bostadstillägget (SBTP) till pensionärer höjts (jfr prop. 2000/01:1, utg.omr. 11, bet. 2000/01:SfU1, rskr. 2000/01:92). Av de personer som erhåller bostadstillägg för pensionärer har cirka 12 000 personer även rätt till SBTP. För dessa är höjningen av den i lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer (BTPL) reglerade skäliga levnadsnivå som enskilda skall vara garanterade efter det att boendekostnaden är betald av stor betydelse. Fr.o.m. den 1 januari 2001 uppgår denna nivå till 129,4 procent av prisbasbeloppet för den som är ogift vilket är en ökning med 7,4 procentenheter jämfört med år 2000. För den som är gift uppgår den nya nivån till 108,4 procent av prisbas- beloppet. Regeringen avser att återkomma med förslag till förändringar i tand- vårdsförsäkringen som syftar till att förbättra situationen för äldre perso- ner. Även fortsättningsvis kommer regeringen att prioritera reformer inom pensionssystem och andra ekonomiska stödsystem för äldre perso- ner och personer som på grund av funktionshinder har svårigheter att klara sin egen försörjning. Det är emellertid också angeläget att genomföra insatser på omsorgsta- garnas utgiftssida. Regeringen anser att den successivt ökade använd- ningen av inkomstrelaterade taxor inom äldre- och handikappomsorgen kommer att få konsekvenser för den enskilde som inte är förenliga med principen om det solidariska ansvaret för allas rätt till ett gott och tryggt liv där en gemensam finansiering utgör en grundförutsättning. Därtill Prop. 2000/01:149 18 försvårar dessa taxor möjligheterna för samhället att uppnå de av riks- dagen antagna äldre- och handikappolitiska målen. Riksdagen har under senare år fattat flera beslut om ökade statsbidrag till kommunsektorn för utveckling av bl.a. kvaliteten inom äldre- och handikappomsorgen. Riksdagen har också beslutat om vissa förändringar i befintlig lagstiftning bl.a. i syfte att reducera de ekonomiska effekterna av kommunernas avgifter i hushåll där ena parten flyttar till ett särskilt boende. Regeringen har vid ett flertal tillfällen pekat på brister i kommunernas tillämpning av nuvarande lagstiftning, med stöd bl.a. av de uppföljningar på området som genomförts av Socialstyrelsen. För att stödja kommu- nerna i deras arbete med att åtgärda bristerna har Socialstyrelsen utkom- mit med allmänna råd om lagstiftningens tillämpning. Emellertid visar erfarenheterna av de senaste årens utveckling att det krävs ytterligare insatser på området. Regeringen avser att med kraft fullfölja de intentioner och ambitioner som redovisats i de av riksdagen antagna handlingsplanerna på äldre- och handikappområdet och som uttrycks bl.a. i nationella mål på området. För att komma tillrätta med problem i befintliga avgiftssystem inom äldre- och handikappomsorgen lägger regeringen i denna proposition fram förslag om beräkning av förbehållsbelopp, förslag om högkostnads- skydd i form av en högsta avgift för hemtjänst, dagverksamhet och kommunal hälso- och sjukvård respektive en högsta avgift för sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens bestämmelser (kapitel 7 och 8). Regeringen föreslår också regler för beräkning av avgiftsunderlag (kapitel 9). Förslagen syftar till att säkerställa att den kvarts miljon människor som erhåller insatser från äldre- och handikappomsorgen skyddas mot för höga avgifter. Förslaget om förbehållsbelopp har främst betydelse för personer i lägre inkomstlägen. Här utgör de äldre kvinnorna en dominerande grupp. Förslagen om högkostnadsskydd har betydelse främst för personer som i dag betalar höga eller mycket höga avgifter för sin vård och omsorg, vanligen personer i högre inkomstlägen. Förslaget om regler för beräkning av avgiftsunderlag är av betydelse för alla omsorgstagare, oavsett inkomstnivå. Regeringen avser emellertid inte att med förslagen inskränka kommu- nernas möjligheter att differentiera omsorgsavgifterna med utgångspunkt från omsorgstagarnas inkomster. Avgifter som helt bortser från inkomst- en (dvs. en enhetstaxa) skulle i princip få sättas till noll kronor eftersom det även vid mycket låga avgiftsnivåer finns personer som inte har råd att betala avgiften och samtidigt garanteras sitt förbehållsbelopp. För när- varande är cirka tio procent av omsorgstagarna befriade från avgift därför att de har för låga inkomster eller höga levnadskostnader (främst bostads- kostnader). Påpekas bör också att de förslag som regeringen redovisar i denna proposition inte ger kommunerna några ytterligare skyldigheter gentemot enskilda omsorgstagare utöver vad som är möjligt att åstadkomma inom ramen för tillämpningen av avgiftsreglerna. En kommun har t.ex. inte skyldighet att betala ut medel till en omsorgstagare för att han eller hon skall kunna uppnå den i lagen angivna lägsta nivån för minimibeloppet. Prop. 2000/01:149 19

Omsorgstagare med en särskilt svår ekonomisk situation

Prop. 2000/01:149

Som tidigare framgått har många omsorgstagare i dag så låga inkomster

eller höga kostnader att de inte kan betala avgift för erhållna insatser och

samtidigt garanteras sitt förbehållsbelopp. En del av dessa personer har

inte sitt förbehållsbelopp kvar trots att de beviljats avgiftsbefrielse.

Kommunen har i dessa fall genom s.k. uppsökande verksamhet

skyldighet att informera berörda om möjligheterna att ansöka om

försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen för att de därigenom skall kunna

uppnå en skälig levnadsnivå. I de fall det finns myndigheter som admi-

nistrerar bidrags- eller stödsystem relevanta för äldre och funktions-

hindrade personer bör kommunen enligt 4 § förvaltningslagen

(1986:223) hänvisa berörda personer till dessa. Särskilt angeläget är detta

om den enskilde är berättigad till bostadstillägg eller liknande.

Regeringens förslag i denna proposition reglerar villkoren för den

kommunala avgiftssättningen inom äldre- och handikappomsorgen och

berör därför i princip inte personer som i dag inte betalar någon avgift.

Som ovan konstaterats är cirka 12 000 personer berättigade till särskilt

bostadstillägg (SBTP) och omfattas därigenom av bestämmelserna om

skälig levnadsnivå i lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer.

Denna levnadsnivå motsvarar den skäliga levnadsnivå som regeringen

föreslår skall utgöra lägsta nivå vid beräkning av förbehållsbelopp för

personer som erhåller insatser inom äldre- och handikappomsorgen enligt

socialtjänstlagen.

Kommunerna skall kompenseras ekonomiskt

De ekonomiska konsekvenserna för varje enskild kommun till följd av

förslagen i denna proposition beror på i vilken utsträckning befintliga

kommunala taxor och avgiftsregler respektive regler för beräkning av

avgiftsunderlag avviker från regeringens förslag.

Att en lägsta nivå på förbehållsbeloppet fastställs i socialtjänsten

innebär ett förtydligande av kommunernas ansvar för att den enskilde har

tillräckliga medel för personliga behov och normala levnadskostnader

när omsorgsavgiften är betald. Det finns i dag ett visst tolkningsutrymme

av vad som är tillräckliga medel. Förslaget om ett fastställt förbehålls-

belopp innebär att kommunernas avgiftsintäkter minskar betydligt. Rege-

ringen bedömer att det är rimligt att kommunerna vid genomförandet av

reformen skall ersättas för det intäktsbortfall som kommer av att man

tillämpat ett förbehållsbelopp mellan nivån för försörjningsstödet enligt

socialtjänstlagen och det nu föreslagna förbehållsbeloppet.

Förslagen om högsta avgift samt regler för beräkning av avgifts-

underlag innebär helt nya regleringar som båda medför intäktsbortfall för

kommunerna. För dessa förslag skall kommunerna erhålla kompensation

motsvarande det beräknade intäktsbortfallet år 2002.

Förslagen bör genomföras så snart som möjligt

Kommunerna måste ges rimlig tid att utforma sina avgiftssystem i enlig-

het med de regler som regeringen föreslår i denna proposition. Bland

annat mot den bakgrunden föreslår regeringen att reglerna om högkost-

20

nadsskydd och förbehållsbelopp skall träda ikraft den 1 juli 2002. Regler- Prop. 2000/01:149 na om beräkning av avgiftsunderlag föreslås träda ikraft den 1 januari 2003. Regeringen vill understryka att det inte finns några hinder för kommu- nerna att genomföra förslagen tidigare än då lagstiftningen träder i kraft om det finns förutsättningar för detta. Detta följer av kommunernas befogenhet att med stöd av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) bestämma grunderna för avgifterna.

5

Avgifter inom äldre- och handikappomsorg relevant lagstiftning

5.1

Regeringsformen

Den kommunala självstyrelsen regleras i 1 kap. 1 och 7 §§ samt 8 kap. 5 § regeringsformen. Begreppet har inte närmare definierats eller precise- rats i regeringsformen. I förarbetena anges att arbets- och befogenhets- fördelningen mellan staten och kommunerna måste kunna ändras i takt med samhällsutvecklingen. Det fastslås dock att begreppet ger uttryck åt principen om en självständig och inom vissa ramar fri bestämmanderätt för kommunerna (prop. 1973:90 s. 190). I 1 kap. 7 § andra stycket reger- ingsformen slås fast att kommunerna får ta ut skatt för skötseln av sina uppgifter. Den kommunala beskattningsrätten är en väsentlig del av den kommunala självstyrelsen. Trots detta innehåller regeringsformen inte några garantier för att beskattningsrätten skall lämnas helt oinskränkt. Av 8 kap. 5 § regeringsformen följer dessutom att grunderna för den kom- munala beskattningsrätten skall bestämmas i lag. Detsamma gäller före- skrifter om kommunernas åligganden och befogenheter. Av detta följer sålunda att den kommunala självbestämmanderätten inte är obegränsad. 5.2 Kommunallagen (1991:900)

Angelägenheter som är av allmänt intresse, och som inte skall handhas

av staten, en annan kommun eller ett annat landsting eller någon annan,

hör enligt 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) till kommunens all-

männa kompetens. Staten har härutöver genom olika lagar ålagt

kommunerna att handha vissa samhällsuppgifter. I 2 kap. 4 § kommu-

nallagen erinras om att det på vissa områden finns särskilda föreskrifter

om kommunernas och landstingens befogenheter och skyldigheter, den

s.k. specialreglerade kompetensen. Ett exempel är socialtjänstlagens

(2001:453) reglering om särskilda åligganden för kommunerna inom

socialtjänstområdet.

Kommunernas rätt att ta ut avgifter för den verksamhet de bedriver

regleras inte i regeringsformen. En förutsättning för att avgifter skall få

tas ut är att det finns lagstöd för detta. Av 8 kap. 3 b § kommunallagen

följer att kommuner och landsting får ta ut avgifter för tjänster och nyt-

tigheter som de tillhandahåller. För tjänster och nyttigheter som kommu-

ner och landsting är skyldiga att tillhandahålla får de dock ta ut avgifter

21

bara om det är särskilt föreskrivet. Ett exempel på en sådan regel är Prop. 2000/01:149 8 kap. 2 § socialtjänstlagen, vilken ger kommunerna möjlighet att avgiftsbelägga vissa sociala tjänster. Som en allmän regel för avgifts- sättningen inom all kommunal verksamhet gäller självkostnadsprincipen i 8 kap. 3 c § kommunallagen. Principen innebär att en kommun inte får ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster och nyttigheter som kommunen eller landstinget tillhandahåller. Finns det emellertid särskilda bestämmelser i speciallagstiftning som t.ex. begrän- sar avgiftsuttaget för viss verksamhet skall de reglerna tillämpas i stället för självkostnadsprincipen (prop. 1993/94:118 s. 82). En annan viktig kommunalrättslig princip som skall beaktas vid bl.a. avgiftssättning är likställighetsprincipen i 2 kap. 2 § kommunallagen. Denna innebär att kommunerna skall behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat.

5.3

Socialtjänstlagen (2001:453)

Begreppet hemtjänst m.m. Av 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453) framgår att socialnämnden genom hemtjänst, dagverksamheter och liknande social tjänst bör under- lätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakt med andra. Före en lagändring år 1999 användes i stället för begreppet hemtjänst uttrycket hjälp i hemmet, service och omvårdnad. I samband med lagändringen ersattes detta uttryck av begreppet hemtjänst. Ändringen innebar inte någon förändring i sak (prop. 1997/98:113 s. 121, bet. 1997/98:SoU24

s.

46).

Syftet med hemtjänsten är sålunda bl.a. att underlätta den dagliga livs- föringen för enskilda personer. Hemtjänsten är inte enbart förbehållen äldre människor och yngre personer med funktionshinder utan riktar sig även till bl.a. personer med missbruksproblem eller psykisk sjukdom. Den enskilde kan få hemtjänst såväl i ordinärt boende som i särskilt bo- ende. Av 5 kap. 5 § socialtjänstlagen följer att äldre människor skall ges det stöd och den hjälp i hemmet samt annan lättåtkomlig service som de behöver. I samma paragraf anges vidare att kommunen är skyldig att inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor (särskilt boende). I huvudsak motsvarande regler finns för personer med funktionshinder i 5 kap. 7 § samma lag. Där föreskrivs bl.a. att kommunen skall inrätta bostäder med särskild service för personer med funktionshinder (särskilt boende). Den enskilde kan med stöd av 4 kap. 1 § första stycket socialtjänst- lagen ha rätt till hemtjänst eller bostad i särskilt boende i form av bistånd beslutad av socialnämnden. En grundläggande förutsättning härför är att den enskilde inte själv kan tillgodose sina behov samt att denne inte hel- ler kan få behoven tillgodosedda på annat sätt. Av 4 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen följer att den enskilde genom biståndet skall tillförsäkras en skälig levnadsnivå samt att biståndet skall utformas så att det stärker den enskildes resurser att leva ett självständigt liv. 22 Hemtjänst innefattar dels uppgifter av servicekaraktär, dels uppgifter Prop. 2000/01:149 som är mer inriktade mot personlig omvårdnad. Av tidigare lagstift- ningsärenden framgår det vilka typer av insatser som skall ingå i hem- tjänsten (prop. 1997/98:113 s. 121, prop. 1996/97:124 s. 84 ff., bet. 1996/97:SoU18 s. 40 ff., jfr även prop. 1992/93:129 s. 17 f.). Med serviceuppgifter avses bl.a. praktisk hjälp med hemmets skötsel, såsom städning och tvätt, hjälp med inköp, ärenden på post- och bankkontor och hjälp med tillredning av måltider samt distribution av färdiglagad mat. Med personlig omvårdnad avses de insatser som därutöver behövs för att tillgodose fysiska, psykiska och sociala behov. Det kan handla om hjälp för att kunna äta och dricka, klä och förflytta sig, sköta personlig hygien och i övrigt insatser som behövs för att bryta isolering eller för att den enskilde skall känna sig trygg och säker i det egna hemmet. Vidare ingår i hemtjänstbegreppet även viss ledsagning respektive avlösning av anhörig (bet. 1996/97:SoU18 s. 46 f.). Avgiftsregleringen Sedan den 1 mars 1993 gäller att en kommun får ta ut avgifter för bl.a. hemtjänst och bostad i särskilt boende (8 kap. 2 § socialtjänstlagen). Kommunen har, inom vissa i lagen angivna ramar, rätt att själv bestämma grunderna för avgiftssystemets utformning, vilket enligt förarbetsuttalanden ger utrymme för kommunerna att differentiera avgifterna på grundval av den enskildes ekonomiska villkor (prop. 1979/80:1 s. 547). De begränsningsregler som gäller vid bestämmande av avgifternas storlek är att avgifterna skall vara skäliga, inte överstiga kommunens självkostnader samt att de tillsammans med sådana kommunala vårdavgifter som anges i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) inte får uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov. Begreppet självkostnad anses ha samma innebörd som i 8 kap. 3 c § kommunallagen (1991:900). Regleringen i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen gäller oavsett om tjänsten lämnas som bistånd eller inte. I förarbetena till 1993 års lagändringar uttalas att den enskilde måste förbehållas tillräckliga medel för att kunna bekosta bl.a. privat utförd städning, hemhandling, snöskottning, fotvård m.fl. tjänster om dessa tjänster inte ryms inom det kommunala åtagandet. Det framhålls vidare att även kostnader för tandvård, läkarvård, läkemedel och hjälpmedel samt resor och övriga kostnader som möjliggör ett aktivt deltagande i samhällslivet bör beaktas. Det betonas att det sistnämnda är särskilt angeläget i fråga om yngre funktionshindrade personer med särskilda behov av service och omvårdnad. Det uttalas även att en funktionshind- rad persons familje- och arbetssituation liksom merkostnader till följd av funktionshindret måste kunna påverka avgiftens storlek (prop. 1992/93:129 s. 17 f.). Även i socialutskottets betänkande lyfts de funk- tionshindrades situation fram särskilt. Utskottet framhåller betydelsen av att personer med funktionshinder förbehålls medel för kostnader för andra former av verksamheter och aktiviteter som är rimliga och natur- liga för icke funktionshindrade personer i motsvarande ålder (bet. 1992/93:SoU12 s. 6). 23 Före år 1993 omfattade författningsregleringen av förbehållsbeloppet Prop. 2000/01:149 endast personer bosatta i en särskild boendeform för service och om- vårdnad med helinackordering. Regleringen innebar att avgiften inte fick vara högre än att han eller hon hade kvar minst 30 procent av folkpensio- nen och pensionstillskott samt 20 procent av nettoinkomster överstigande denna nivå (den s.k. 30/20-regeln). I samband med lagändringen år 1993 togs denna särreglering bort, eftersom syftet med förändringarna var att införa ett system med en neutral avgiftssättning mellan olika boendefor- mer. Bestämmelsen om förbehållsbelopp utvidgades därför till att om- fatta både särskilt och ordinärt boende. I förarbetena till lagändringen uttalar regeringen att med tillräckliga medel för sina personliga behov avses detsamma som följde av den tidigare 30/20-regeln. Vidare anförs att om den enskilde har andra kostnader än vad som förutsattes vid denna regels tillkomst måste den enskilde förbehållas medel även för dessa kostnader (prop. 1992/93:129 s. 22 f.). I socialtjänstlagen saknas uttryckliga bestämmelser som ålägger kom- munerna att i vissa situationer sätta ned en avgift som fastställts med stöd av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen. I anslutning till de lagändringar som gjordes år 1993 anförde emellertid socialutskottet att de nya avgifts- reglerna inte får ges en schablonmässig tillämpning utan att det alltid måste prövas om en jämkning av avgifterna bör göras med hänsyn till individens behov i det enskilda fallet (bet. 1992/93:SoU12 s. 6). Genom en ändring av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen, som trädde i kraft den 1 januari 1999, tydliggjordes att regeln om förbehållsbelopp, förutom kostnader för personliga behov, även omfattar boendekostnad och andra normala levnadskostnader. Vidare tydliggjordes att regeln om förbe- hållsbelopp gäller oavsett om den enskilde bor i ordinärt boende eller i särskilt boende. Det infördes även en tilläggsbestämmelse om att när kommunen fastställer avgifterna skall den försäkra sig om att omsorgs- tagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation. I förarbetena till dessa lagändringar betonas särskilt att det primärt är kommunens ansvar att utreda om avgifterna måste sättas ned men att en förutsättning dock är att kommunen får kunskap om att det föreligger en sådan situation (prop. 1997/98:113 s. 122, SFS 1998:855).

5.4

Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

Rätten att ta ut avgifter för hälso- och sjukvård regleras i 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Enligt huvudregeln får avgifter tas ut enligt de grunder som landstinget eller kommunen bestämmer. Patienter inom landstinget respektive kommunen skall dock behandlas lika. När det gäller sluten vård får landstingen fastställa avgifter i olika inkomstinter- vall. Dessa avgifter får dock aldrig överstiga den i lagen angivna högsta avgiften för sluten vård på 80 kronor per vårddag. Av 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen följer att vissa kom- munala vårdavgifter, tillsammans med avgift för hemtjänst enligt 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) inte får uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader. Regleringen i nyss 24 nämnda bestämmelser är sålunda helt överensstämmande i fråga om den Prop. 2000/01:149 enskildes rätt till det s.k. förbehållsbeloppet. De kommunala vårdavgifter som omfattas av regleringen är dels avgifter för vissa förbrukningsartiklar (sådana som behövs vid bl.a. inkontinensproblem), dels avgifter för sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsansvar för enligt 2 eller 9 §§ lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Vidare omfattas avgifter för hälso- och sjukvård upp till läkarnivå för boende i bl.a. sådan boendeform som avses i 5 kap. 5 § andra stycket och 7 § tredje stycket socialtjänstlagen.

5.5

Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade

Beträffande avgifter för viss handikappomsorg gäller i dag enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) att avgift får tas ut av person som beviljats assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning. Övriga insatser inom ramen för LSS skall i princip vara avgiftsfria för den enskilde. Skäliga avgifter får dock tas ut för bl.a. bostad så länge de inte överstiger kommunens självkostnad eller inkräktar på möjligheterna för den enskilde att tillgodose sina per- sonliga behov.

5.6

12 kapitlet jordabalken (hyreslagen)

Hyreslagens tillämplighet vid upplåtelse av bostad i särskilt boende Kapitel 12 i jordabalken (hyreslagen) gäller för avtal genom vilka hus eller delar av hus upplåtits till nyttjande mot ersättning. En upplåtelse av bostad i särskilt boende utgör dock inte alltid ett hyresavtal i hyreslagens mening. Avgörande för denna bedömning kan sägas vara om upplåtelsen ingår som ett underordnat moment i vården och/eller servicen eller inte. För att hyreslagen skall vara tillämplig vid en upplåtelse av bostad i sär- skilt boende måste det alltså föreligga ett hyresförhållande. Detta har enligt praxis i princip ansetts vara fallet vid upplåtelse av lägenhet och enbäddsrum. Däremot har upplåtelse av del i rum normalt sett inte ansetts utgöra ett hyresförhållande i hyreslagens mening (se t.ex. Rätts- fall från bostadsdomstolen, RBD 1994:8, och Rättsfall från hovrätterna, RH 1999:10). Om hyreslagens regler inte är tillämpliga på upplåtelsen kan dock kommunen i stället för hyra ta ut avgift för bostaden inom ramen för 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). Skälig hyra När det gäller hyressättning av bostadslägenheter för vilken hyreslagens regler är tillämpliga råder det i princip avtalsfrihet. I hyreslagen finns dock vissa regler som syftar till att skydda en hyresgäst mot oskäligt höga hyror (55 och 55 d §§). 25 Vid en tvist om hyrans storlek kan hyresvärden eller hyresgästen med Prop. 2000/01:149 stöd av 55 § hyreslagen vända sig till behörig hyresnämnd som då har att, inom vissa i hyreslagen angivna ramar (de s.k. bruksvärdesreglerna), fastställa hyran till skäligt belopp. Nyss nämnda regel gäller emellertid inte om hyresavtalet avser ett möblerat rum och hyresförhållandet inte har varat nio månader i följd (53 § första stycket första punkten hyres- lagen). Däremot görs ingen begränsning i regelns tillämplighet i fråga om andrahandsuthyrningar. Vid upplåtelse av ett möblerat rum eller ett omöblerat rum och vid upplåtelse i andra hand av annan bostadslägenhet kan hyresgästen få hyrans skälighet prövad hos hyresnämnd med stöd av bestämmelserna i 55 d § hyreslagen. Regleringen innebär att en hyresnämnd kan ålägga en hyresvärd att återbetala hyra i den utsträckning denna inte kan anses ha varit skälig enligt bruksvärdesreglerna i 55 § första och andra styckena hyreslagen. Prövningen i fråga kan endast initieras av hyresgästen, vilken dessutom måste ske senast inom tre månader efter det att hyresgästen har lämnat lägenheten. Med stöd av 55 d § tredje stycket hyreslagen skall hyresnämnden, om sökanden begär det, i ett ärende om återbetalning även fastställa hyrans storlek för den fortsatta uthyrningen.

6

Kommunernas äldre- och handikappomsorg en översikt

6.1

Äldre- och handikappomsorgens omfattning

År 1999 var ungefär 250 000 personer 65 år eller äldre beviljade hem- tjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform. Antalet motsvarade knappt 16,5 procent av åldersgruppen. Ungefär 180 000 per- soner var 80 år eller äldre, vilket motsvarar cirka 40 procent av ålders- gruppen. Något mer än hälften av omsorgstagarna fick hemtjänst i ordinärt boendet och resterande andel i särskilt boende. Av de personer som var beviljade hemtjänst eller som var boende i en särskild boendeform den 1 november 1999 var cirka 70 procent kvinnor och 30 procent män. Andelen män respektive kvinnor med omsorgsinsat- ser varierade kraftigt mellan olika åldersgrupper (tabell 1). Tabell 1. Andel personer som den 1 november 1999 var beviljade hemtjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform fördelade på ålders- grupper samt kön (procent)

Ålder

Män

Kvinnor

Totalt

6579 år

5,3

7,0

6,2

80w år

29,9

45,2

39,8

65w år

11,1

19,3

15,8

Källa: Socialstyrelsen, Vård och omsorg om äldre 1999, 2000:5

År 1999 var cirka 20 000 personer yngre än 65 år beviljade hemtjänst i

ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform enligt social-

tjänstlagen. Av dessa var hälften kvinnor och hälften män.

26

Tabell 2. Antal personer som var beviljade hemtjänst i ordinärt boende eller Prop. 2000/01:149 boende i en särskild boendeform den 1 november 1999 fördelade på ålders- grupper samt kön

Ålder

Män

Kvinnor

Totalt

019 år

106

113

219

2044 år

2 447

2 413

4 863

4564 år

7 349

7 244

14 596

Totalt

9 902

9 773

19 675

Källa: Socialstyrelsens statistik avseende insatser till personer med funktionshinder 1999, 2000:7

6.2

Kommunernas taxesystem

Taxemodeller Kommunernas taxemodeller kan översiktligt delas in i fyra huvud- modeller: enhetstaxa (lika avgift för alla oavsett insatsernas omfattning och den enskildes inkomst), insatsrelaterad taxa (avgiften beror på typen/omfattningen av beviljad insats), inkomstrelaterad taxa (avgiften grundar sig på den enskildes inkomst), samt insats- och inkomstrelaterad taxa (avgiften baseras på både insats och inkomst). Under 1990-talet har kommunernas taxor i allt högre utsträckning kommit att baseras på den enskildes inkomst. Samtidigt har enhetstaxor blivit allt ovanligare liksom taxor som enbart tar hänsyn till typen av insats och/eller insatsernas omfattning. Enligt en studie som Svenska Kommunförbundet genomförde under åren 1996 och 1997 tillämpade cirka 80 procent av kommunerna år 1997 någon form av inkomstrelate- rad taxa i ordinärt boende och serviceboende. Även Statistiska Central- byrån och Socialstyrelsen har i en studie vid samma tidpunkt kommit fram till ungefär samma resultat. Motsvarande studie av dessa myndig- heter i maj 1999 visar på en fortsatt ökning av kommuner där inkomsten påverkar avgiften. I 86 procent av kommunerna fanns då någon form av inkomstrelaterad taxa i ordinärt boende och serviceboende. I särskilt boende var det vanligare med inkomstbaserade taxor som inte tog hänsyn till insatsernas omfattning och något mer ovanligt med enbart insatsrelaterade taxor jämfört med ordinärt boende. Tabell 3. Andel kommuner med viss taxetyp i ordinärt respektive särskilt bo- ende i maj 1999 (procent)

Taxetyp

Ordinärt boende

Särskilt boende

Enbart enhetstaxa

3

11

Enbart insatsrelaterad taxa

10

4

Enbart inkomstrelaterad taxa

9

40

Både insats- och inkomstrelaterad taxa

77

38

Annat alternativ

1

7

Källa: Socialstyrelsen, Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1

27

Taxor för hemtjänst m.m.

Prop. 2000/01:149

Kommunerna har, såsom redovisats i kapitel 5.3, i enlighet med bestäm-

melserna i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) rätt att ta ut avgift för

bl.a. hemtjänst, boende i särskild boendeform samt boende i bostad med

särskild service personer med funktionshinder. I stort sett samtliga

kommuner tog år 1999 ut avgift för dessa insatser men tillväga-

gångssättet varierade mycket. Varje kommun hade i praktiken ett helt

eget avgiftssystem. I många kommuner fanns t.ex. vid sidan av en ordi-

narie hemtjänsttaxa en eller flera separata taxor främst för servicein-

satser. Bl.a. debiterades hjälp med städning enligt separat taxa i knappt

30 procent av kommunerna. Andra tjänster som i varierande utsträckning

debiterades enligt separata taxor var trygghetslarm, matdistribution, tvätt,

fönsterputs, dagligvaruinköp och matlagning i hemmet. Omfattningen av

separata taxor för insatserna städning, tvätt och trygghetslarm samt

kostnad för möbler ökade inte mellan åren 1997 och 1999. I ett fåtal

kommuner förekom även att avgifter för vissa tjänster, förbruknings-

artiklar m.m. i särskilt boende med helinackordering debiterades enligt

separata taxor. Det gällde främst insatserna städning, tvätt och trygg-

hetslarm samt kostnad för möbler och hygienartiklar. Det förekom också

att vissa kommuner inte erbjöd hemtjänstinsatser som bistånd enligt

socialtjänstlagen. Det gällde främst insatserna städning, dagligvaruinköp,

ledsagning, avlösning av anhörig samt promenader.

Några mått på avgifternas storlek

Cirka 90 procent av samtliga omsorgstagare betalade år 1999 avgift för

insatser inom äldreomsorgen. Resterande tio procent hade avgiftsbe-

frielse, oftast på grund av att deras inkomster var för låga och/eller

boendekostnader för höga.

Tabell 4. Avgift för hemtjänst 9 timmar för ålderspensionärer Maj 1999, kronor per månad

Hyra 3 400 kr

Hyra 5 200 kr

Inkomst

Låg

Medel

Hög

Låg

Medel

Hög

Percentil 10

160

260

340

0

0

330

Median

300

420

810

240

355

800

Percentil 90

600

690

1 855

495

685

1 655

Källa: Socialstyrelsen, Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Som framgår av tabell 4 betalade en ålderspensionär med för åldern normal inkomst och normal hyra (3 400 kronor) i maj år 1999 cirka 420 kronor per månad för nio timmars hjälp med serviceinsatser (avser medianvärdet i medelkommunen). En låg- respektive höginkomsttagare betalade cirka 300 respektive 810 kronor för samma volym insatser i samma typ av kommun och vid samma hyresnivå. Vid en högre hyres- nivå (5 200 kronor) minskade avgiften för denna volym service med mellan 1065 kronor per månad beroende på inkomst. 28

Tabell 5. Avgift för hemtjänst 35 timmar för ålderspensionärer

Prop. 2000/01:149

Maj 1999, kronor per månad

Hyra 3 400 kr

Hyra 5 200 kr

Inkomst

Låg

Medel

Hög

Låg

Medel

Hög

Percentil 10

205

390

600

0

0

600

Median

400

635

1 385

285

435

1 385

Percentil 90

770

900

2 645

565

875

2 440

Källa: Socialstyrelsen, Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Avgiften för 35 timmars hjälp per månad med service och personlig omsorg uppgick till cirka 635 kronor per månad för en normalinkomst- tagare vid hyresnivån 3 400 kronor per månad (även här avser beloppet medianvärdet i medelkommunen). En låg- och höginkomsttagare i samma typ av kommun och med samma hyra betalade cirka 400 respek- tive 1 385 kronor per månad för samma volym insatser. Vid den högre hyresnivån (5 200 kronor) var avgifterna för låg- och medelinkomst- tagarna drygt 100 respektive 200 kronor lägre per månad medan högin- komsttagarens avgift var oförändrad. Tabell 6. Avgifter för heldygnsomsorg och kost för ålderspensionärer i särskilt boende Maj 1999, kronor per månad

Hyra 2 400 kr

Hyra 5 200 kr

Inkomst

Låg

Medel

Hög

Låg

Medel

Hög

Percentil 10

2 330

2 575

2 930

1 650

1 960

2 930

Median

2 730

2 850

4 900

2 285

2 240

3 940

Percentil 90

3 210

3 750

6 545

3 060

3 370

4 965

Källa: Socialstyrelsen, Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 För kost, vård och omsorg dygnet runt i särskilt boende (exkl. hyra) betalade en person med normal inkomst och en för detta boende normal hyra (2 400 kronor) cirka 2 850 kronor per månad i avgift i medelkom- munen (medianvärdet). Låginkomsttagaren betalade cirka 2 730 kronor per månad och höginkomsttagaren 4 900 kronor per månad. Vid hyresni- vån 5 200 kronor var avgifterna cirka 5001 000 kronor lägre beroende på inkomst. Dessa avgifter avser insatser som kommunen ger enligt både socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen. Tabell 7. Högsta avgift som kan respektive faktiskt debiteras Maj 1999, kronor per månad

Enbart hemtjänst

Heldygnsomsorg och kost

Kan deb.

Faktisk deb.

Kan deb.

Faktisk deb.

Min

394

243

2 075

1 070

Median

1 950

1 850

5 377

5 725

Max

37 200

13 941

36 800

25 285

Källa: Socialstyrelsen, Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Medianvärdet för den högsta avgift som enligt kommunernas taxeregler kunde debiteras för hemtjänst uppgick år 1999 till 1 950 kronor per månad och för heldygnsomsorg och kost till 5 377 kronor per månad. Inom dessa mediankommuner var skillnaderna mellan (teoretiskt) 29 möjliga och faktiskt debiterade avgifter mycket liten. Av tabellen fram- Prop. 2000/01:149 går också att skillnaderna var mycket stora mellan högsta möjliga avgiftsnivå och högsta faktiska avgiftsnivå i kommuner med hög maximal avgift. Jämfört med år 1997 har kommuner med lägst avgiftstak höjt sina tak fram till maj 1999. Kommuner med de högsta taken har under samma period i huvudsak bibehållit sina nivåer. Boende- och avgiftsutredningen konstaterar i sitt betänkande (SOU 1999:33) att många kommuner valt att tillämpa begreppet självkostnad i enlighet med vad som gällde i äldre lagstiftning (socialhjälpslagen). Kostnaden för en viss tjänst får därvid utgöra taket för vad kommunen kan debitera i avgift. Oftast är det självkostnaden definierad på detta sätt som avses med de högsta avgiftsnivåer som anges i kommunernas taxor. Även kommuner som inte anger något belopp för högsta avgift tillämpar i regel denna tolkning av begreppet. Självkostnaden för en plats i särskilt boende kan i dag överstiga 30 000 kronor per månad. Medianvärdet för högsta avgift i korttidsboende uppgick år 1999 till 3 090 kronor per månad. Medianavgifterna i de kommuner där avgift togs ut för dagverksamhet, trygghetslarm och kommunal hemsjukvård uppgick till 50, 100 respektive 200 kronor per månad. Avgift för hjälp- medel och/eller utprovning av sådana debiterades i ett mindre antal kommuner. Ingen kommun tog år 1999 ut avgift för inkontinensartiklar. Medianvärdet för lägsta avgiftsnivå uppgick år 1999 till 243 kronor per månad i ordinärt boende och 276 kronor per månad i särskilt boende. När även kosten inräknas i det särskilda boendet uppgick medianavgiften för lägsta avgift till 2 570 kronor per månad. Skillnaderna i avgifter inom en kommun mellan personer med hög respektive låg inkomst ökade mellan åren 1997 och 1999. Anledningen är främst att andelen kommuner där inkomstens storlek påverkar avgiften ökade under perioden från 81 till 86 procent samt att inkomstens storlek fått en större påverkan på avgiften. I kommuner med höga avgiftstak var ibland skillnaderna i avgift för samma insats betydande mellan personer med olika inkomst. Även avgiftsskillnaderna mellan kommunerna ökade mellan år 1997 och år 1999. Inkomster och utgifter som beaktas i avgiftssättningen Av kommuner med inkomstrelaterade taxor utgick år 1999 en majoritet från aktuella skattepliktiga inkomster. I flertalet kommuner räknades kapitalinkomster in i avgiftsunderlaget. Det var något vanligare att man utgick från taxerade kapitalinkomster jämfört med aktuella kapital- inkomster. Ungefär var tionde kommun tillämpade någon form av scha- blonberäknad intäkt av kapital. En vanlig modell för detta var att kom- munen använde sig av samma regelverk som vid beräkningen av hur förmögenheten påverkar reduceringen av bostadstillägg för pensionärer (BTP). Förmögenheten kunde även påverka avgiftssättningen på annat sätt, t.ex. vid prövning av jämkning. Bortsett från bostadstillägg räknades bidrag och andra ersättningar endast i begränsad utsträckning in i avgiftsunderlaget (Tabell 8). 30 Tabell 8. Avgiftsgrundande inkomster bland kommuner med inkomstrelate- Prop. 2000/01:149 rad taxa 1)

Maj 1999, procent

Inkomstslag

Ordinärt boende

Särskilt boende

Aktuella skattepliktiga inkomster

66

91

Taxerad förvärvsinkomst

42

38

Aktuella kapitalinkomster

38

50

Taxerade kapitalinkomster

45

50

Schablonberäknad intäkt av kapital

9

13

Handikappersättning

13

18

Skattefri del av vårdbidrag

4

5

Bostadstillägg

51

75

Anhörigbidrag/motsvarande

1

1

Annat

8

7

1) Inkomstrelaterade taxor för avgifter i ordinärt boende förekommer i 239 kommuner, motsvarande i särskilt boende är 202 kommuner. Källa: Socialstyrelsen,Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Tillgängliga uppgifter om kommunernas användning av brutto- respek- tive nettoinkomster vid fastställande av avgifter finns endast för år 1997. Det året tillämpades de båda beräkningssätten i ungefär lika stor omfatt- ning. År 1999 hämtade tre fjärdedelar av kommunerna regelmässigt in upp- gifter om bostadskostnaden vid avgiftssättning, jämfört med en femtedel år 1996. I en majoritet av kommunerna påverkade emellertid bostads- kostnaden avgiften endast inom det särskilda boendet. En femtedel av kommunerna efterfrågade uppgifter om enskildas kostnader för hälso- och sjukvård, tandvård, läkemedel och hjälpmedel i samband med avgiftssättning. Detta skedde dock nästan uteslutande först i samband med prövning om rätt till nedsättning av avgiften. År 1997 tog cirka 40 procent av kommunerna hänsyn till hela hushål- lets (båda makarnas) ekonomiska situation vid avgiftssättningen när den ena personen bor kvar i den tidigare gemensamma bostaden och den andra har flyttat till en särskild boendeform. Var fjärde kommun beräk- nade år 1999 avgifterna på det sätt som är förmånligast för båda makarna, jämfört med var tionde år 1997. Detta innebär att om det är omsorgstagaren som har den högsta inkomsten så räknas båda makarnas inkomster ihop och delas med två och om det är makens inkomst som är högst så beräknas avgiften enbart på grundval av omsorgstagarens inkomst. I 70 procent av kommunerna togs vid avgiftssättningen hänsyn till make eller sambos situation då den ena av två makar får hemtjänst i det ordinära boendet. De flesta kommuner tog hänsyn till hushållets gemensamma inkomst om båda makarna får hemtjänst. Ungefär var sjätte kommun hade vidtagit åtgärder med anledning av den nya bestämmelsen i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) om kommunernas skyldighet att uppmärksamma situationen för maka eller sambo till person med stort omsorgsbehov. Lika många kommuner planerade någon form av åtgärder. De kommuner som genomfört ändringar i sina taxesystem hade i ungefär hälften av fallen ändrat sina regler för när nedsättning av avgiften kunde ske. År 1999 var det också vanligare att kommunerna själva initierade en ekonomisk prövning av make eller sambos situation jämfört med år 1997. Några kommuner hade 31 infört förbehållsbelopp för kvarboende när maken eller sambon flyttar till Prop. 2000/01:149 särskilt boende. Några kommuner hade också infört förmånligare regler för inkomstberäkning. Vissa kommuner beaktade yngre funktionshindrade personers särskilda kostnader på så sätt att förbehållsbeloppet för denna grupp bestämdes till en högre nivå än för andra omsorgstagare alternativt att taxan för denna grupp var lägre (kapitel 6.3). Utvecklingen efter år 1999 Tillgängliga uppgifter tyder på att det enbart skett mindre förändringar av kommunernas taxesystem efter år 1999. De redovisade förhållandena i kapitel 6.2 är således i allt väsentligt aktuella även i dag.

6.3

Kommunernas förbehållsbelopp

Förbehållsbeloppens storlek Under senare år har Socialstyrelsen vid ett antal tillfällen samt även Svenska Kommunförbundet och Statistiska centralbyrån (SCB) följt upp hur kommunerna tillämpar socialtjänstlagens bestämmelser om förbe- hållsbelopp. Den senaste uppföljningen genomfördes av SCB på Social- styrelsens uppdrag och baserar sig på kommunernas taxekonstruktioner i maj år 1999. Redovisningen nedan bygger i allt väsentligt på resultatet från denna undersökning. I maj år 1999 hade 82 procent av kommunerna fastställt förbehållsbe- lopp för äldre i ordinärt boende, vilket är en ökning med cirka 2 procent- enheter jämfört med år 1997. Andelen kommuner som hade ett fastställt förbehållsbelopp i särskilt boende uppgick till 96 procent vilket var samma nivå som år 1997. Förbehållsbeloppens nivåer bestämdes på olika sätt. Det var vanligt att kommunen beslutade beloppet till en fastlagd an- del av antingen prisbasbeloppet eller den enskildes inkomst. Många kommuner utgick också ifrån Socialstyrelsens rekommendationer beträffande nivån på försörjningsstödet enligt socialtjänstlagen (fr.o.m. år 1998 fastställer regeringen i förordning en riksnorm för socialbidragets nivå för vissa utgifter som den enskilde har). Förbehållsbelopp relaterade till enskildas inkomst var mer vanligt förekommande i särskilt boende jämfört med ordinärt boende. Ett skäl till detta var att många kommuner tillämpade taxor som följer den s.k. 30/20-regeln (se kapitel 5.3) eller andra regler med liknade konstruktion och innehåll. År 1999 uppgick förbehållsbeloppet för ensamstående (medianen) till 3 489 kronor per månad i ordinärt boende och 1 432 kronor per månad i särskilt boende med heldygnsomsorg och kost. För sammanboende per- soner uppgick beloppet till 2 882 kronor per månad i ordinärt boende (inkl. kost) respektive 1 379 kronor per månad i särskilt boende (exkl. kost). Spännvidden mellan kommunerna var stor när det gäller förbehållsbe- loppens nivåer. I ordinärt boende skiljde det cirka 1 200 kronor per månad mellan lägsta och högsta förbehållsbelopp i de fall kost skulle betalas med förbehållsbeloppet. I särskilt boende uppgick skillnaden till 32 cirka 1 000 kronor per månad i de fall kost inte skulle betalas med förbe- Prop. 2000/01:149 hållsbeloppet. Orsakerna till nivåskillnaderna var varierande. Generellt gällde dock att de endast i begränsad utsträckning kunde förklaras med skillnader i de kostnader beloppen avsågs täcka, skillnader i vad som täcktes av avgiften för hemtjänsten eller skillnader i vad som låg utanför förbehållsbeloppet och därmed kunde leda till att avgiften sattes ned. Förbehållsbeloppens nivåer har ökat endast marginellt under perioden 19971999 medan de kommunala avgifterna liksom levnadskostnaderna ökat något. Under den tidigare mätperioden 19951997 minskade för- behållsbeloppen i ordinärt boende i vissa kommuner. Den sänkta social- bidragsnormen kan vara ett skäl till denna utveckling. I många kommu- ner låg förbehållsbeloppens nivåer i ordinärt boende år 1999 fortfarande under 1995 års nivåer. Förbehållsbeloppets innehåll Variationerna var stora mellan kommunerna beträffande vad förbehålls- beloppet skulle räcka till i såväl ordinärt som särskilt boende. I ordinärt boende skulle dock beloppet i nästan alla kommuner täcka kostnader för färdtjänst, fotvård, tandvård, läkarvård, läkemedel samt möbler. I de flesta kommuner skulle förbehållsbeloppet även täcka kostnader för rehabilitering, hushållsel och fönsterputs. I ett mindre antal kommuner skulle beloppet täcka kostnader för trygghetslarm och tvätt. I särskilt boende skulle beloppet i nästan alla kommuner räcka till läkemedel, läkarbesök, tandvård, fotvård och möbler. I de flesta kommuner skulle beloppet täcka kostnader för rehabilitering och möbler. I ett mindre antal kommuner skulle insatser som tvätt, fönsterputs och trygghetslarm finan- sieras via förbehållsbeloppet. Förbehållsbelopp för yngre personer med funktionshinder Av kommunerna hade i maj 1999 cirka 25 procent ett högre förbe- hållsbelopp för yngre personer med funktionshinder i ordinärt boende. Andelen kommuner med högre förbehållsbelopp för denna grupp i ordi- närt boende ökade med 12 procentenheter under perioden 19971999. I dessa kommuner hade yngre personer med funktionshinder i ordinärt boende ett förbehållsbelopp som i medeltal var cirka 300 kronor högre än andra gruppers förbehållsbelopp men detta tillägg varierade kraftigt mellan olika kommuner. Jämfört med år 1997 hade yngre funktions- hindade personers förbehållsbelopp ökat mer än förbehållsbeloppen för andra grupper. Förbehållsbeloppen för yngre personer med funktions- hinder omfattade i stort sett samma poster som för äldre omsorgstagare. Ett alternativ till högre förbehållsbelopp för yngre personer med funk- tionshinder är lägre avgifter. Sex procent av kommunerna hade år 1999 en lägre taxa för funktionshindrade personer under 65 år. Jämfört med år 1997 var andelen kommuner med lägre taxa för denna grupp oförändrad. 33 Utvecklingen efter år 1999 Prop. 2000/01:149

Tillgängliga uppgifter tyder på att de redovisade förhållandena vad gäller förbehållsbelopp äger giltighet även för perioden efter år 1999. 6.4 Enskildas ekonomiska situation Statistiska Centralbyrån (SCB) har, utöver taxor, avgifter och förbehålls- belopp, även följt utvecklingen av äldreomsorgshushållens ekonomiska situation. Med hjälp av befintliga registerdata har SCB på Socialstyrelsens upp- drag kartlagt äldreomsorgstagarnas ekonomiska situation år 1995 i för- hållande till då gällande nivå för försörjningsstödet enligt socialtjänst- lagen. Cirka 22 procent av hemtjänsttagarna låg detta år under nivån för försörjningsstödet när hyran var betald. Skälen till detta var bl.a. att många personer avstått från att söka bostadstillägg för pensionärer (BTP) trots att de varit berättigade till detta stöd, att hyran överstigit högsta hyran i BTP-lagstiftningen eller att BTP har reducerats på grund av för- mögenhet. För många har emellertid också en låg pension i utgångsläget varit en viktig förklaring till att den disponibla inkomsten blivit låg. När äldreomsorgsavgiften var betald ökade andelen personer under nivån för försörjningsstödet enligt socialtjänstlagen till cirka 34 procent. När hänsyn togs även till kostnader för öppen hälso- och sjukvård samt läkemedel ökade denna andel till 37 procent. I sjukhem, ålderdomshem och gruppboende där den boende betalade avgift såväl för mat som för vård och omsorg hamnade 24 procent av de boende i åldersgrupperna 6684 år under nivån för försörjningsstödet. I den äldsta åldersgruppen, 85 år och uppåt, låg 45 procent under denna nivå efter att ha betalat hyra, avgift för mat samt avgift för vård och omsorg. Jämförbara uppgifter för perioden efter 1995 finns inte att tillgå. SCB har inom ramen för sina uppföljningar visat att det år 1999 var vanligt att den enskilde skulle bekosta såväl läkarbesök, läkemedel och annan sjukvård samt möbler, hushållsel, tandvård och färdtjänst med sitt förbehållsbelopp. Förutsatt att detta förhållande inte har ändrats innebär detta att många äldre personer med vård och omsorg har en levnadsnivå som klart understiger jämförbar nivå i försörjningsstödet. Socialdepartementets analys av ålderspensionärernas ekonomiska situ- ation under 1990-talet redovisas i rapporten Sämre för mig Bättre för oss (Ds 1999:5). Analysen visar att för många enskilda individer minskade inkomsterna under 1990-talet samtidigt som de som grupp betraktad ökade sin inkomststandard, både i absoluta tal och i relation till övriga i samhället. Gruppen ålderspensionärer omfattade cirka 1,5 miljoner personer och var i många avseenden mycket heterogen. Mot den bakgrunden genomfördes inom ramen för denna studie även en analys på delgruppsnivå. Denna visade bl.a. att männen hade betydligt högre inkomster än kvinnorna, att de yngre pensionärerna hade avsevärt högre inkomster än de äldre pensionärerna och att gifta eller sammanboende hade klart högre inkomster än ensamstående (efter justering för hushållsstorlek). Analysen omfattade också vilka effekter kommunernas avgifter för hemtjänst hade på den enskildes ekonomi. Här framgick att 34 de äldsta pensionärerna, de ensamstående samt kvinnorna var överrepre- Prop. 2000/01:149 senterade bland dem som hade utgifter för hemtjänst. Detta var grupper som redan i utgångsläget har en lägre inkomststandard än genomsnittet för ålderspensionärer. Socialstyrelsen överlämnade i december 2000 en skrivelse till rege- ringen (dnr 65-8676/2000) med anledning av rapporten Avgifter och kostnader för den enskilde personen med funktionshinder. Av Socialstyrelsens rapport framgår att personer med funktionshinder jämförelsevis har: större behov av hälso- och sjukvård, tandvård, läkemedel och omsorg, fler och högre kostnader samt färre valmöjligheter, genomsnittligt lägre inkomster samt att ersättningar utifrån funktionshindret inte täcker alla kostnader, och i större utsträckning än andra dragit ned på eller avstått från hälso- och sjukvård, tandvård och läkemedel. Detta gäller i hög grad famil- jer som har barn med funktionshinder. Till utgifterna för vård och omsorg kommer andra, dolda merkostnader på grund av funktionshindret. Den funktionshindrade kan tvingas till kostsammare alternativ, och har många gånger inte samma valmöjlig- heter som andra. De ändamål för vilka personer med funktionshinder ofta har högre kostnader än befolkningen i stort är boende, husgeråd, förbruk- ningsartiklar, kläder, mat och kommunikationer. Merkostnaderna kan bli höga för främst boende, tandvård, kommunal hemtjänst, god man, hör- hjälpmedel och speciella livsmedel. 7 Förbehållsbelopp

Regeringens förslag: Reglerna om förbehållsbelopp i socialtjänstlagen (2001:453) vid bestämmande av avgift för äldre- och handikappomsorg preciseras. Med förbehållsbelopp avses det belopp som den enskilde skall ha rätt att behålla av sina egna medel innan avgift får tas ut för hemtjänst, dagverksamhet och kommunal hälso- och sjukvård respektive bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagen. Förbehållsbeloppet skall enligt regeringens förslag beräknas med ledning av ett minimibelopp i fråga om kostnader för personliga behov och övriga normala levnadskostnader utom boendekostnaden. I social- tjänstlagen anges en lägsta nivå på minimibeloppet samt vilka levnadskostnader som det i lagen angivna beloppet skall täcka. Detta belopp uppgår per månad till en tolftedel av 129,4 procent av prisbasbeloppet för ensamstående och 108,4 procent för var och en av sammanlevande makar eller sambor. Kommunen skall i vissa situationer bestämma minimibeloppet till en högre nivå och får i vissa andra situationer bestämma minimibeloppet till en lägre nivå. Till minimi- beloppet skall den enskildes boendekostnad läggas. Förslaget till lagändringar införs i 8 kap. 68 §§ socialtjänstlagen.

Kommitténs förslag: Kommitténs förslag

överensstämmer i stort med

regeringens förslag beträffande principerna

för hur förbehållsbeloppet

35

skall beräknas, hur nivån på förbehållsloppet skall justeras samt vilka kostnader som normalt bör finansieras av den enskilde via förbe- hållsbeloppet. I regeringens förslag till beräkning av förbehållsbeloppet ingår dock till skillnad från utredningens förslag kostnader för kost, resor, möbler och husgeråd samt förbrukningsvaror i förbehållsbeloppet för alla kategorier av omsorgstagare. Vissa möjligheter lämnas dock för kommunerna att hantera dessa och andra kostnader på annat sätt. Till skillnad från utredningens förslag skall enligt regeringens förslag merkostnader som den enskilde har beaktas redan i samband med att avgiften fastställs. Kommitténs utgångspunkt när förslag till riktvärden för förbehållsbeloppets nivå har utarbetats har varit vad som enligt lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer (BTPL) utgör skälig levnadsnivå när särskilt bostadstillägg utbetalas. Denna nivå har höjts fr.o.m. den 1 januari 2001. Regeringen utgår från denna nya nivå i BTPL i förslaget till beräkning av förbehållsbelopp för personer med äldre- och handikappomsorg.

Remissinstanserna: Svenska Kommunförbundet delar kommitténs uppfattning att äldre skall förbehållas tillräckliga medel för personliga behov samt att kommunerna behöver bli bättre på att tillämpa befintlig lagstiftning inom avgiftsområdet. Förbundet avvisar dock kommitténs förslag till nationell reglering av nivån på förbehållsbeloppet bl.a. med motiveringen att vad som kan anses vara tillräckliga medel varierar mellan olika individer. Vidare anförs att vilka tjänster som ska bekostas inom ramen för förbehållsbeloppet varierar liksom kostnadsläget i kommunerna. Förbundet menar också att det finns en risk för en schablonmässig tillämpning av nivåer som fastställs i lag eller förord- ning. Flertalet kommuner avstyrker förslaget med liknande argument som grund. Bland myndigheterna tillstyrker bl.a. Socialstyrelsen och Konsumentverket i stort kommitténs förslag. Samtliga länsstyrelser till- styrker förslagen liksom pensionärsorganisationerna och de fackliga organisationerna. Vissa handikapporganisationer är dock kritiska till för- slaget framför allt av det skälet att funktionshindrades förhållanden inte anses vara tillräckligt väl belysta.

Skälen för regeringens förslag: Som framgår av redovisningen i kapitel 6.4 var det år 1995 inte ovanligt att äldre och personer med funk- tionshinder levde på en nivå som motsvarade eller t.o.m. understeg jäm- förbar nivå i försörjningsstödet enligt socialtjänstlagen (1980:620) när skatt och boendekostnad hade betalats. Av redovisningen i kapitel 6.4 framgår också att kommunerna detta år, genom sina avgifts- och taxesystem inom äldre- och handikappomsorgen, bidrog till att ytterligare en stor grupp äldre hamnade på en levnadsnivå som endast motsvarade eller understeg jämförbar nivå i försörjningsstödet enligt socialtjänst- lagen när de hade betalat sina omsorgsavgifter. Detta trots att en majori- tet av kommunerna angivit att de har taxesystem där den enskilde kan få sin avgift jämkad om han/hon har mindre kvar än motsvarande nivå på försörjningsstödet när avgiften är betald. Försörjningsstödet är avsett som ett grundläggande skyddsnät vid mer kortvariga perioder av inkomst- bortfall. Insatser från äldre- och handikappomsorgen däremot har den enskilde ofta under flera år och i vissa fall decennier. I många kommuner gjordes år 1999 ingen heltäckande individuell prövning av individens ekonomiska situation i samband med att avgiften Prop. 2000/01:149 36 fastställdes, även om betydligt fler kommuner jämfört med år 1997 inhämtade uppgifter om bl.a. bostadskostnaden som för det stora flertalet omsorgstagare utgör den största utgiftsposten. Emellertid är det sannolikt att betydligt färre kommuner än vad som framgår av Statistiska Centralbyråns undersökning gör en sådan heltäckande prövning eftersom många kommuner fortfarande tillämpar taxerad inkomst (dvs. historiska uppgifter) när avgiften fastställs. Socialstyrelsen har dessutom tidigare visat att få kommuner frågar den enskilde om han eller hon har omfattande kostnader för sjukvård, tandvård eller liknande. En del kom- muner tar heller inte hänsyn till båda makarnas ekonomiska situation vid avgiftssättningen när den ena personen flyttar till en särskild boendeform även om lagändringen den 1 januari 1999 medfört att kommunerna har blivit något bättre på att uppmärksamma kvarboendes situation. För att kommunen skall kunna bestämma en avgift som inte inkräktar på förbehållsbeloppet krävs att uppgifter finns om bl.a. aktuell inkomst och boendekostnad. Som framgått bl.a. i kapitel 6 förekommer det att såväl aktuella som historiska uppgifter ligger till grund för beräkning av enskildas avgiftsunderlag. Skillnaderna mellan kommunerna beträffande vilka inkomstslag som medräknas är stora. Regeringen lägger i kapitel 9 fram förslag till nationell reglering av de inkomster som får medräknas i avgiftsunderlaget. Om kommunen finner att den enskilde inte har det förbehållsbelopp han eller hon har rätt till skall avgiften sättas ned. Socialstyrelsen har i tidigare uppföljningar av kommunernas taxebestämmelser kunnat kon- statera att bestämmelserna i detta avseende många gånger är summariska. Ofta framgår t.ex. inte vem som skall ta initiativ till att avgiften verkligen sätts ned. Regeringen har bl.a. i propositionen Nationell handlingsplan för äldrepolitiken (prop. 1997/98:113) angivit att det primärt är kommu- nens ansvar att utreda om avgifterna behöver sättas ned. Situationen för såväl personer med funktionshinder i allmänhet som yngre personer med funktionshinder uppmärksammas inte i någon större utsträckning bland kommunerna när förbehållsbeloppet fastställs, trots att dessa grupper ofta har särskilda behov och förutsättningar som måste beaktas. Såväl beloppets storlek som dess innehåll avviker inte påtagligt från vad som gäller för äldreomsorgstagare i allmänhet. Detta är enligt regeringens bedömning inte tillfredställande. Denna fråga uppmärk- sammades särskilt av såväl regeringen som riksdagens socialutskott i samband med behandlingen av förslaget om de nya reglerna för avgiftssättning inom äldre- och handikappomsorgen som trädde i kraft år 1993. Under de år som gått sedan de nya bestämmelserna om förbehålls- beloppet trädde i kraft har Socialstyrelsen vid ett flertal tillfällen upp- märksammat kommunerna på bristerna i tillämpningen av bestämmel- serna. Regeringen har i mars 1997 i en proposition till riksdagen redogjort för betydelsen av att kommunerna följer de riktlinjer för hand- läggning av avgiftsfrågor som infördes år 1993 (prop. 1996/97:124). Socialstyrelsen har vidare utkommit med allmänna råd avseende tillämp- ningen av nuvarande lagstiftning (SOSFS 1998:1). Som tidigare nämnts har regeringen också inom ramen för den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken år 1998 lagt fram förslag om bl.a. ökat skydd för maka Prop. 2000/01:149 37 eller make till person med omsorgsinsatser. Denna lagändring beslutades av riksdagen i juni samma år och trädde i kraft den 1 januari år 1999. Till följd av regeringens, riksdagens och Socialstyrelsens insatser samt kommunernas egna åtgärder liksom informations- och utbildningsinsat- ser bl.a. i Svenska Kommunförbundets regi har vissa förbättringar i kommunernas tillämpning av avgiftsbestämmelserna successivt kunnat uppnås. Regeringen kan dock konstatera att utvecklingen går mycket långsamt. Fortfarande är det så att kommuner ibland tar ut avgifter som inkräktar på den enskildes förbehållsbelopp. Den varierade tillämpningen inom och mellan kommunerna ger också upphov till olika ekonomiska utfall för den enskilde för likartade insatser vilket regeringen inte anser är försvarbart i ett samhälle som bygger på en solidarisk finansiering av vård och omsorg. Därtill försvårar avgiftsskillnaderna möjligheterna för kommunerna att bidra till måluppfyllelsen med avseende på de av riks- dagen fastlagda äldre- och handikappolitiska målen. Mot denna bakgrund samt svårigheterna att med informations- och utbildningsinsatser komma tillrätta med de problem och brister som finns inom avgiftsområdet anser regeringen att nuvarande regler om förbehållsbelopp bör förtydligas på så sätt att en lägsta nivå på förbehållsbeloppet för personer som erlägger avgift för äldre- och handikappomsorg anges i socialtjänstlagen. Regeringen lägger i denna proposition fram ett förslag med detta innehåll. Utgångspunkterna när regeringen har beräknat förbehållsbeloppets lägsta nivå har varit den nivå (skälig levnadsnivå) som pensionärer berättigade till särskilt bostadstillägg enligt lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer (BTPL) skall erhålla genom bidraget. Skä- lig levnadsnivå i BTPL uppgår till 129,4 procent av prisbasbeloppet för ogifta och 108,4 procent för gifta. Regeringens förslag innebär således att äldre och funktionshindrade personer som betalar avgift för äldre- och handikappomsorg i enlighet med föreslagna bestämmelser garanteras en lagstadgad lägsta skälig levnadsnivå. Regeringen anser att det är viktigt att kommunernas avgiftssystem är utformade så att den enskilde omsorgstagaren kan få information om dels vilka poster som skall finansieras via förbehållsbeloppet, dels vad som ingår i den avgift han eller hon erlägger för hemtjänst i ordinärt och särskilt boende. Den enskilde måste också ha möjlighet att bedöma om nivån på förbehållsbeloppet är rätt med hänsyn till dessa förutsättningar. Precisering av förbehållsbeloppets nivå och innehåll Personer som beviljats insatser inom äldre- och handikappomsorgen utgör ingen homogen grupp. Ungefär hälften får hjälp genom hemtjäns- ten i ordinärt boende. En lika stor andel bor i särskilt boende, med eller utan helinackordering. Yngre personer med funktionshinder har särskilda förutsättningar och behov som måste beaktas. Gifta och sammanboende har vanligen andra ekonomiska förutsättningar än ensamstående. Kommunerna har också valt olika sätt att hantera kostnader för bl.a. kost, möbler, hushållsel, förbrukningsvaror m.m. I vissa kommuner ingår dessa kostnader i avgiften, i andra ligger de utanför. Kostnaderna kan även hanteras olika mellan omsorgstagare i en kommun, beroende på om omsorgstagaren bor i ordinärt eller särskilt boende. I vissa kommuner är Prop. 2000/01:149 38 hemsjukvården kommunal medan det i andra kommuner är landstinget som svarar för denna verksamhet. Dessa och andra skillnader betyder att kostnadsbilden inom ramen för förbehållsbeloppet ser olika ut i olika kommuner samt för olika kategorier av omsorgstagare. Av dessa skäl behöver förbehållsbeloppets innehåll och nivå till viss del variera mellan olika kommuner och olika grupper av omsorgstagare. Härutöver måste kommunerna i sin avgiftssättning beakta att flertalet omsorgstagare betalar sin boendekostnad på annat sätt än via omsorgsavgiften varför också medel för detta ändamål måste förbehållas omsorgstagaren. Många omsorgstagare har också utgifter för individuella personliga behov som är av den karaktären att medel kan behöva förbehållas för dessa behov. Trots de skillnader som finns mellan omsorgstagare av bl.a. ovan redovisade skäl anser regeringen att samtliga omsorgstagare skall förbe- hållas ett visst lägsta medelsutrymme för sina personliga behov och andra normala levnadskostnader (förbehållsbelopp) innan omsorgsavgift får tas ut. Förbehållsbeloppet (exkl. boendekostnaden) skall beräknas med ledning av ett i lag fastställt s.k. minimibelopp. Till minimibeloppet skall sedan läggas den faktiska, aktuella boendekostnaden. Minimi- beloppet som omfattar schabloniserade normala kostnadsposter i ett hushåll bör per månad bestämmas till motsvarande nivå som gäller för skälig levnadsnivå enligt BTPL, dvs. en tolftedel av 1,294 gånger gäl- lande prisbasbelopp för ensamstående och en tolftedel av 1,084 gånger gällande prisbasbelopp för var och en av sammanlevande makar och sambor. Detta innebär, i 2001 års prisnivå, 3 979 kronor per månad för ensamstående och 3 333 kronor per månad för sammanboende. Beloppet omfattar följande poster: livsmedel, alla måltider, kläder och skor, fritid, hygien, förbrukningsvaror, dagstidning, telefon, TV-avgift,

möbler och husgeråd, hemförsäkring, hushållsel, resor, tandvård, öppen hälso- och sjukvård, samt läkemedel. Minimibeloppet har huvudsakligen beräknats med ledning av uppgifter från Konsumentverkets hushållsbudget avseende hushållskostnader för ensamboende och sammanboende personer 61 år och äldre. Posterna för hälso- och sjukvård samt läkemedel har beräknats som en tolftedel av årskostnaden för personer som betalar upp till nivån för respektive högkostnadsskydd. Därutöver har skattningar gjorts av vissa poster utifrån andra tillgängliga uppgifter om levnadskostnader för äldre och personer med funktionshinder. Understrykas bör att detta i lag angivna lägsta medelsutrymme, mini- mibeloppet, således avser schabloniserade s.k. normalkostnader för per- soner 61 år och äldre och inte enskilda äldres faktiska levnadskostnader. Prop. 2000/01:149 39 Det kan finnas situationer när en enskild omsorgstagare har fördyrade levnadskostnader inom ramen för de poster som det lagstadgade minimi- beloppet avser att täcka. Det kan också förekomma att enskilda därutöver av olika skäl har andra levnadskostnader än dessa. Kommunen skall i båda dessa fall av uppkomna merkostnader höja nivån på minimibe- loppet i skälig omfattning under förutsättning att kostnaderna är av den karaktären att de bör tillgodoses inom ramen för förbehållsbeloppet. Det krävs vidare att kostnaderna är av varaktig karaktär samt att behovet avser ett inte oväsentligt belopp. Det kan exempelvis gälla följande kostnader: fördyrad kost, t.ex. på grund av att maten erhålls via hemtjänsten i ordinärt eller särskilt boende eller i dagverksamhet eller på grund av att omsorgstagaren är yngre och därför av det skälet normalt har en högre kostnad för sin matkonsumtion, äldre och funktionshindrade personers familje- och arbetssituation, t.ex. underhållskostnad för minderåriga barn, arbetsresor samt andra kostnader som behövs för en familjs underhåll, kostnader till följd av funktionshinder, bl.a. för rehabilitering/habi- litering inkl. resor, yngre funktionshindrade personers rätt till fritidsaktiviteter som är naturliga för yngre personer, yngre funktionshindrade personers behov av medel för att bosätt- ning, familjebildning etc., samt kostnader för god man. Kommunen bör också beakta kostnader som följer av andra aktiviteter eller ändamål som den enskilde av olika anledningar inte kan eller bör avstå ifrån. I prövningen av enskildas merkostnader är kommunen inte skyldig att beakta tillfälliga kostnader av mindre storlek. Sådana kostnader avses den enskilde finansiera inom ramen för det lagstadgade minimibeloppet. Det är i första hand kommunens ansvar att utreda om den enskilde har behov av ett högre minimibelopp och om avgiften därför måste sättas ned. Den enskilde måste dock vara behjälplig med att lämna kommunen uppgifter till grund för denna prövning. I några undantagsfall får kommunen bestämma minimibeloppet till en lägre nivå än vad som framgår av lagen. Detta får dock ske endast om en omsorgstagare inte har en kostnad som minimibeloppet skall täcka därför att denna kostnad antingen: ingår i avgiften för hemtjänst eller dagverksamhet eller, ingår i avgiften eller hyran för bostad i särskilt boende eller, tillhandahålls kostnadsfritt. Som exempel kan nämnas att i vissa kommuner ingår någon eller några av kostnadsposterna kost, möbler, hushållsel, förbrukningsvaror i avgiften för särskilt boende eller tillhandahålls helt utan kostnad för den enskilde. Även inom korttidsboendet kan det förekomma att den enskilde betalar en avgift som inkluderar kosten. Det är då rimligt att kommunen i dessa fall ges möjlighet att minska minimibeloppet i skälig omfattning. Om kostnadsposten som föranleder minskningen ingår i Konsument- verkets beräkningar för hushållsbudget bör dessa, mot bakgrund av att den schabloniserade delen av minimibeloppet i huvudsak grundas på Prop. 2000/01:149 40 dessa beräkningar, utgöra grunden vid bestämmande av minskningens Prop. 2000/01:149 storlek. Som exempel kan nämnas att om kost ingår i avgiften för en ensamstående äger kommunen rätt att per månad, beräknat utifrån 2001 års hushållsbudget, minska den enskildes minimibelopp med 1 150 kronor och om samtliga förbrukningsvaror ingår med 190 kronor. Yngre personer med funktionshinder En grupp omsorgstagare vars behov särskilt bör framhållas är yngre per- soner med funktionshinder. Denna grupp har ofta merkostnader på grund av funktionshindret som skall beaktas i skälig omfattning. Hur mycket medel utöver det av regeringen föreslagna minimibeloppet som dessa bör få förbehålla sig kan på grund av deras varierade behov inte belopps- mässigt anges i lag utan måste avgöras efter en individuell prövning. Några har också i vissa fall högre kostnader i förhållande till andra omsorgstagare enbart av det skälet att de är yngre. Regeringen anser att det finns anledning att framhålla två situationer när kommunerna bör höja nivån på det i lagen angivna minimibeloppet av detta skäl. Den ena situationen gäller kost. I regeringens förslag till minimibelopp har kostnaden för kost beräknats på grundval av vad som är en normal månadskonsumtion för personer 61 år och äldre. Normal- konsumtionen för personer 60 år och yngre är dock högre och därmed även kostnaderna. Kommunerna skall beakta denna merkostnad så att yngre personer med funktionshinder förbehålls ett högre belopp för livs- medelskostnaden än äldre personer. Vägledande för beräkning av denna merkostnad bör även i detta fall vara Konsumentverkets beräkning av livsmedelskostnader för olika åldersgrupper. Den andra situationen som regeringen vill framhålla avser yngre funktionshindrade omsorgstagares behov av medel för att möjliggöra bosättning och familjebildning etc. Kommunerna måste ta hänsyn till att denna grupp normalt sett under längre tidsperioder har större behov av sådana medel jämfört med äldre omsorgstagare. Med bosättning och familjebildning avses bl.a. mindre hushållsinvesteringar av olika slag samt inköp av olika artiklar som normalt behövs i en familj med barn. Med ledning av yngre funktionshindrades merkostnader för dessa ända- mål, vilka bl.a. kartlagts inom ramen för den statliga Avgiftsutredningen (SOU 1995:35), bedömer regeringen att yngre funktionshindrades mini- mibelopp bör beräknas till en nivå som överstiger äldre omsorgstagares minimibelopp med upp till tio procent. Eftersom behoven av medel för att möjliggöra bosättning och familjebildning med därtill anknutna kostnader av förklarliga skäl rimligen varierar med den funktions- hindrades ålder anser emellertid regeringen att en individuell prövning av nivån på tillägget för personer i denna grupp alltid måste göras. Justering av minimibeloppen Av de föreslagna lagreglerna om beräkning av förbehållsbelopp följer att minimibeloppet skall justeras av kommunen i samband med förändringar i prisbasbeloppets nivå (se kapitel 10). 41

8

Högkostnadsskydd

Prop. 2000/01:149

Regeringens förslag: Ett högkostnadsskydd införs i socialtjänstlagen (2001:453) i form av en högsta avgift för insatser inom ramen för hem- tjänst i ordinärt och särskilt boende, dagverksamhet och kommunal hälso- och sjukvård. Avgiften får per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,48 gånger prisbasbeloppet, vilket motsvarar 1 476 kronor (2001 års prisnivå). Det införs vidare ett högkostnadsskydd i socialtjänstlagen i form av en högsta avgift för bostaden i särskilt boende som får debiteras i de fall boendekostnaden inte skall fastställas som hyra. Boendeavgiften får per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,50 gånger prisbasbeloppet, vilket motsvarar 1 537 kronor (2001 års prisnivå). Förslaget till lagändring införs i 8 kap. 5 § socialtjänstlagen.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna: Myndigheter och länsstyrelser är i huvudsak positiva till förslagen. Positiva är också de fackliga organisationerna samt pensionärs- och handikapporganisationerna. Från några håll, bl.a. från TCO, DHR och HSO framförs att den nivå som föreslås för högsta avgift för vård, omsorg och service bör sättas lägre än vad kommittén föreslår. Svenska Kommunförbundet avvisar förslagen liksom ungefär hälften av kommunerna. Förbundet anser bl.a. att förslagen innebär ett avsteg från principen om den kommunala självbestämmanderätten. Förbundet menar också att ett genomförande av förslagen endast marginellt kommer att reducera incitamenten till avgiftsplanering bland omsorgstagarna. Bland de kommuner som helt eller delvis är positiva till förslagen finns ett antal större kommuner bl.a. Stockholm, Malmö, Norrköping , och Örebro liksom några mindre bl.a. Ockelbo, Ystad och Simrishamn .

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det finns flera skäl för att i lag införa ett högkostnadsskydd i form av en högsta avgift för äldre- och handikappomsorg vad avser dels hemtjänstinsatser i ordinärt och särskilt boende samt insatser i dagverksamhet, dels bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens bestämmelser. Ett avgörande skäl för en sådan åtgärd är att det genom nuvarande taxesättning sker en orimligt stor inkomstomfördelning mellan personer med olika ekonomiska förutsättningar inom en mycket begränsad grupp äldre och personer med funktionshinder. Sammanlagt 270 000 personer, varav drygt 20 000 är 65 år eller yngre, erhåller insatser inom ramen för den kommunala äldre- och handikappomsorgen. Detta motsvarar cirka sex procent av personer i åldrarna 6579 år och cirka 40 procent av per- soner 80 år och äldre. Som framgått av redovisningen i kapitel 6.2 kan det inom denna grupp i vissa kommuner skilja mer än 20 000 kronor i avgift för samma typ av vård, omsorg och service beroende på omsorgs- tagarens inkomst. Även avgiftsskillnaderna mellan omsorgstagare i olika kommuner är i vissa fall betydande. För enskilda omsorgstagare i särskilt boende kan det i vissa fall skilja mer än 100 000 kronor per år i avgift mellan en kommun med låga avgifter och en kommun med höga avgifter. Dessa skillnader inom och mellan kommuner upplevs i dag många 42 gånger som djupt orättvisa av dem som betalar höga avgifter för sin äldre- och handikappomsorg och/eller sin bostad i särskilt boende trots att de under decennier bidragit till äldre- och handikappomsorgens finansiering genom stora skatteinbetalningar. Utöver vad som ovan anförts anser regeringen också att det är otill- fredsställande att skyddet mot höga bostadskostnader i särskilt boende är sämre för vissa omsorgstagare än andra därför att skyddsreglerna i 12 kapitlet jordabalken (hyreslagen) i detta avseende inte omfattar deras boende. Såsom angetts i kapitel 5.6 finns nämligen möjligheter att med stöd av hyreslagen få hyrans storlek skälighetsprövad. Med regeringens förslag om en högsta avgift för bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens bestämmelser skapas ett skydd mot oskäligt höga bostadskostnader även för denna grupp omsorgstagare. Nuvarande avgiftsskillnader inom och mellan kommuner för liknande insatser riskerar enligt regeringens bedömning att försämra människors förtroende för kommunernas äldre- och handikappomsorg. Skillnaderna kan också i vissa fall uppmuntra till aktiv avgiftsplanering. Att äldre flyttar till kommuner med förmånligare omsorgs- och/eller boendeavgif- ter är än så länge ovanligt men förekommer bl.a. i storstadsregionerna där många ytmässigt små kommuner angränsar till varandra. Vanligare är att äldre söker hitta vägar att omplacera förmögenheter så att den avgifts- grundande avkastningen på kapital kan minimeras. Om hänsyn tas till förmögenhet vid avgiftssättningen ökar dessa problem. I kommuner med höga omsorgs- och/eller boendeavgifter finns det också en risk att perso- ner i behov av vård och omsorg väljer att helt eller delvis avstå från att efterfråga sådana insatser på grund av avgiftens storlek. Socialstyrelsen har i samband med tidigare uppföljningar av kommu- nernas taxor för äldre- och handikappomsorg konstaterat att taxornas nivåer inte samvarierar med vare sig kommuntyp, kommunernas skatte- satser eller deras finansiella ställning rent allmänt, vilket enligt regering- ens bedömning ytterligare understryker behovet av ett högkostnadsskydd för avgifter för hemtjänst och dagverksamhet respektive för vissa bostäder i särskilt boende. Regeringen anser att behovet av att införa ett högkostnadsskydd för avgifter för hemtjänst, dagverksamhet och sådan bostad i särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens bestämmelser också skall ses mot bak- grund av de förhållanden som råder inom hälso- och sjukvården samt för vissa omsorgsinsatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Som redovisats i kapitel 5 är i dag möjligheterna för kommuner och landsting att inom dessa områden ta ut såväl höga avgifter som varierande avgifter för likartade tjänster begränsade. När det gäller öppen hälso- och sjukvård samt läkemedel har staten lagt fast högkostnadsskydd för att skydda personer med omfattande behov från alltför höga avgifter. Regeringen anser att det bör finnas tydliga begränsningar för avgifter- nas storlek inom all vård och omsorg som samhället tillhandahåller, oav- sett insatsernas karaktär och oavsett vem som är huvudman för dem. När det gäller äldre- och handikappomsorg är dock regeringen av den upp- fattningen att kommunerna även fortsättningsvis skall ha rätt att ta ut inkomstrelaterade avgifter. Som framgår av kapitel 4 är detta nödvändigt för att de skall kunna garantera omsorgstagare som betalar avgift de Prop. 2000/01:149 43 förbehållsbelopp som de har rätt till. Regeringen anser dock att det därut- Prop. 2000/01:149 över finns så stora principiella likheter mellan den äldre- och handi- kappomsorg som kommuner efter behov skall tillhandahålla sina invånare inom ramen för socialtjänstlagen (2001:453) och de insatser som kommunen skall tillhandahålla med stöd av hälso- och sjukvårds- lagen (1982:763) respektive lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (1993:387) att det finns skäl att även i socialtjänst- lagen införa tydliga begränsningar av möjligheterna för kommunerna att ta ut höga avgifter för utförda insatser inom området. Regeringen bedömer att de två föreslagna högsta avgiftsnivåerna för den enskildes utgifter för hemtjänst, dagverksamhet respektive bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens bestämmelser tillsammans med reglerna för beräkning av avgiftsunderlag kommer att ge omsorgstagaren det kompletterade skydd mot höga avgifter som saknas i nuvarande lagstiftning. Högsta avgift för hemtjänst och dagverksamhet Inom äldre- och handikappomsorgen utför kommunerna många gånger insatser som innehåller inslag av såväl vård, omsorg, omvårdnad samt service. Det är inte alltid möjligt och ej heller meningsfullt att försöka särskilja de olika insatserna. Mot den bakgrunden anser regeringen att samtliga insatser av vård-, omsorgs-, och servicekaraktär som förekom- mer inom en kommun oavsett hur de benämns eller enligt vilken taxa de debiteras bör omfattas av bestämmelsen om högsta avgift för hemtjänst, dagverksamhet samt kommunal hälso- och sjukvård. Det skall heller inte spela någon roll om det är kommunen, en privat entreprenör eller en enskild vårdgivare som på kommunens uppdrag utför tjänsten. Avgiften skall inte heller påverkas av på vilket sätt som avgiften debiteras den enskilde. Regeringens förslag till högsta avgift för hemtjänst och dagverksamhet täcker in i princip samtliga omvårdnads-, omsorgs-, och serviceinsatser som ges till äldre och funktionshindrade inom kommunernas äldre- och handikappomsorg enligt socialtjänstlagen (för en redovisning av de insatser som omfattas av hemtjänstbegreppet, se kapitel 5.3). Inom ramen för den högsta avgiften skall även rymmas de insatser som anges i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen. Enskildas utgifter för kost omfattas inte av den föreslagna högsta avgiften. Kommunen är visserligen enligt socialtjänstlagen skyldig att via hemtjänst vid behov bistå den enskilde med matdistribution, dagligvaru- inköp samt i förekommande fall tillredning av måltider. I många särskilda boenden tillhandahålls samtliga måltider av vårdgivaren. Kostnaderna för sådana insatser skall rymmas inom den föreslagna högsta avgiften för hemtjänst och dagverksamhet. Kostnaden för själva kosten (råvarorna eller redan färdiglagad mat) är dock en sådan utgift som den enskilde om denne har en insats som kommunen får avgiftsbelägga normalt sett har att bekosta via sitt förbehållsbelopp. Om en kommun har ett taxesystem som innebär att kostnaden för kosten ingår i avgiften för hemtjänst eller dagverksamhet så skall denna kostnad beräknas så att den ryms inom ramen för den föreslagna högsta avgiften 44 för dessa verksamheter. Kommunen får dock i en sådan situation minska minimibeloppet i skälig omfattning (se kapitel 7). Eftersom avgifter för äldre- och handikappomsorg normalt debiteras per månad anser regeringen att insatser inom ramen för den högsta avgiften bör omfatta denna tidsperiod. I de fall debiterade insatser omfattar kortare perioder än en månad som fallet kan vara bl.a. inom korttidsboende bör nivån på den högsta avgiften anpassas till den aktuella volymen insatser på ett proportionerligt sätt. Även i andra situationer där en månadsvis fastställd högsta avgift inte ger den enskilde ett relevant skydd i förhållande till debiterade insatser måste detta beaktas av respektive kommun vid utformningen av dess taxeregler. Regeringen har övervägt olika alternativ när det gäller vilken nivå den högsta avgiften för hemtjänst och dagverksamhet skall bestämmas till. Som Boende- och avgiftskommittén har redovisat i sitt betänkande (SOU 1999:33) ger olika nivåer upphov till olika konsekvenser. En låg nivå skulle omfatta ett stort antal omsorgstagare samtidigt som marginal- effekterna begränsas. En sådan högsta nivå medför omfattande intäkts- bortfall för kommunerna, vilket kan medföra stora problem på kort sikt. En hög nivå däremot begränsar kommunernas intäktsbortfall. Marginal- effekterna kan emellertid i vissa fall bli besvärande. Regeringen anser att en högsta avgiftsnivå för hemtjänst och dagverk- samhet bör bestämmas så att den förhindrar orimligt stora variationer i avgift för liknande insatser. Samtidigt bör beaktas eventuella nackdelar som på kort sikt kan uppstå för kommunerna i form av minskade intäkter. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att denna högsta nivå skall bestämmas till 48 procent av prisbasbeloppet per år delat med tolv, vilket per månad motsvarar 1 476 kronor i 2001 års prisnivå. Nivån begränsar i viss mån marginaleffekterna i taxesystemen. Utöver dessa fördelar bedömer regeringen att nivån också kommer att medföra minskade incitament till avgiftsplanering bland enskilda omsorgstagare. Högkost- nadsskyddets nivå skall kunna omprövas av riksdagen. Regeringen anser att det är rimligt att en avstämning av nivån görs inom en femårsperiod. Högsta avgift för bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagen Som redovisades i kapitel 5.6 är bestämmelserna i hyreslagen i dag normalt sett tillämpliga för boende i lägenhet och enbäddsrum inom det särskilda boendet men ej för boende i två- och flerbäddsrum. I det förstnämnda fallet skyddas hyresgästen mot oskäliga hyresnivåer genom bestämmelser i hyreslagen. Vidare gäller här att den enskilde dessutom skall förbehållas medel för hyreskostnaden via förbehållsbeloppet enligt socialtjänstlagen. I det senare fallet betalar de allra flesta omsorgstagare sin boendekostnad i form av avgift inom ramen för 8 kap. 2 § social- tjänstlagen (2001:453). Någon gräns för storleken på avgiften för bostaden, utöver självkostnaden, anges inte i detta lagrum. För att skydda denna grupp mot oskäligt höga boendeavgifter föreslår regeringen att en högsta nivå fastställs för avgiften i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens regler. Med ledning bl.a. av en kartläggning som Socialstyrelsen genomfört av dessa kostnader föreslår regeringen att denna högsta nivå skall bestämmas till 50 procent av prisbasbeloppet per Prop. 2000/01:149 45 år delat med tolv, vilket per månad motsvarar 1 537 kronor i 2001 års Prop. 2000/01:149 prisnivå. Under denna nivå förutsätts avgiften variera med hänsyn till befintlig standard i boendet. Justering av högsta avgift Av reglerna om högsta avgift för hemtjänst, dagverksamhet och kommunal hälso- och sjukvård respektive för bostad i sådant särskilt boende som inte regleras i hyreslagen följer att avgifterna får justeras i samband med förändringar i prisbasbeloppets nivå (se kap. 10). Den kommunala självstyrelsen Några remissinstanser har pekat på att en reglering med avgiftstak (i regeringens förslag benämnt högkostnadsskydd i form av högsta avgift) innebär ett avsteg från principen om den kommunala självstyrelsen. Den föreslagna regleringen med en nationellt fastställd högsta avgift medför att kommunernas handlingsutrymme i förhållande till den nuvarande ord- ningen kommer att minska. Det är dock regeringens bedömning att den enskildes rätt att få äldre- och handikappomsorg till en rimlig och över landet likvärdig kostnad är av så stor betydelse att de föreslagna ändring- arna är motiverade. 9 Beräkning av avgiftsunderlag

Regeringens förslag: När den enskildes förbehållsbelopp enligt social- tjänstlagen (2001:453) bestäms skall avgiftsunderlaget beräknas utifrån aktuella förvärvs- och kapitalinkomster som är skattepliktiga enligt inkomstskattelagstiftningen med tillägg av vissa typer av ersättningar som är undantagna från beskattning i Sverige. Bostadsbidrag, bostadstillägg och särskilt bostadstillägg skall anses som inkomst. Förmögenhet skall inte påverka avgiftsunderlagets storlek. Om omsorgs- tagaren är gift skall makarnas samlade inkomster avgöra avgifts- underlagets storlek. Makarnas inkomster skall läggas samman och där- efter fördelas med hälften på vardera maken. En kommun får i sitt taxebeslut bestämma att inkomsten skall beräknas på ett sätt som är mer fördelaktigt för den enskilde . Om avgiften baseras på den enskildes betalningsförmåga skall avgiftsunderlaget beräknas på samma sätt som vid fastställande av förbehållsbeloppet. Förslaget till lagändring införs i 8 kap. 4 § socialtjänstlagen.

Kommitténs förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens förslag. Enligt regeringens förslag skall dock bostadsbidrag, bostads- tillägg och särskilt bostadstillägg räknas som inkomst. Vidare skall ma- kars inkomst läggas ihop och fördelas med hälften på vardera maken. Regeringens förslag till reglering av avgiftsunderlaget utgår ifrån försla- get till reglering av inkomstbegreppet enligt propositionen Reformerade regler för bostadstillägg till pensionärer m.fl. (prop. 2000/01:140). 46

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanser, däribland Prop. 2000/01:149 Svenska Kommunförbundet och flera kommuner, ser positivt på förslaget att reglera vilka inkomster som skall få läggas till grund för avgifts- beräkningen. Flera remissinstanser, däribland Skurups kommun, Landskrona kommun, Enköpings kommun, Munkedals kommun och

Sveriges Pensionärsförbund , anser att det är aktuella inkomster som skall ligga till grund för avgiftsberäkningen. Katrineholms kommun menar att det är att föredra att avgiften fastställs efter aktuell inkomst trots att detta förfarande blir administrativt krävande. Simrishamns kommun,

Göteborgs kommun och Malmö kommun anser däremot att insamlandet

av aktuella uppgifter innebär en alltför stor ökning av kommunens admi-

nistration i förhållande till nyttan. De anser att det är bättre att använda

taxerad inkomst och att en omprövning av avgiften istället görs om

inkomstförhållandena har ändrats. Riksförsäkringsverket anser att det vid

bestämmande av avgifterna är lämpligt att använda sig av de regler som

gäller för beräkning av inkomster enligt lagen (1994:308) om bostads-

tillägg till pensionärer. Verket menar dels att administrationen under-

lättas om man knyter inkomstberäkningen till ett befintligt regelsystem,

dels att personer som uppbär bostadstillägg känner igen beräkningssättet.

Flera instanser motsätter sig utredningens förslag att förmögenhet inte

skall tillåtas påverka avgiftsunderlaget på annat sätt än via avkastning av

kapital. Några av instanserna, bland annat Oskarhamns kommun, Ystads

kommun och Simrishamns kommun , framhåller att metoderna vid

beräkning av inkomsterna enligt lagen om bostadstillägg till pensionärer

och den avgiftsgrundande inkomsten bör överensstämma. De anser att

effekten av att olika beräkningsmodeller används blir en

kostnadsövervältring från stat till kommun.

Skälen för regeringens förslag: Såsom framgår av kapitel 5.3 får

avgifter för hemtjänst, dagverksamhet och särskilt boende enligt

bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453) beräknas med beaktande

av den enskildes betalningsförmåga. Såsom angivits i kapitel 8 föreslås

ingen ändring i det avseendet. Utgångspunkten för de nya avgiftsreglerna

är alltså att kommunerna även fortsättningsvis skall ha rätt att

differentiera avgifterna på grundval av den enskildes betalningsförmåga.

Framhållas bör dock att det inte finns något som hindrar en kommun från

att avstå från att differentiera avgifter. Den kommunrättsliga

likställighetsprincipen måste dock tillämpas.

Av Boende- och avgiftsutredningens betänkande (SOU 1999:33)

framgår att sättet på vilket kommunerna beräknar den enskildes

avgiftsunderlag i stor utsträckning varierar mellan kommunerna. I vissa

kommuner räknas t.ex. avkastning av kapital till den avgiftsgrundande

inkomsten, i andra kommuner beräknas avkastning på förmögenhet enligt

en fiktiv beräkningsmetod och i vissa kommuner används taxerade

uppgifter, dvs. två år gamla uppgifter, vid beräkningen av avgiftens och

förbehållsbeloppets storlek. Flera remissinstanser, däribland Svenska

Kommunförbundet och ett stort antal kommuner, är positivt inställda till

att inkomstbegreppet (i regeringens förslag avgiftsunderlag) regleras.

Regeringen anser att det är viktigt att underlaget som används vid fast-

ställande av den enskildes förbehållsbelopp och avgift (i de fall kommu-

nen använder differentierade avgifter) beräknas på ett så likartat sätt som

möjligt mellan olika kommuner samt att beräkningen sker utifrån så

47

aktuella uppgifter om den enskildes ekonomi som möjligt. Om inaktuella uppgifter används är risken stor att förbehållsbeloppet och avgiften fast- ställs till felaktiga belopp. Regeringen föreslår därför att det i lag anges hur den enskildes avgiftsunderlag skall beräknas. Utgångspunkten för regleringen bör vara att underlaget beräknas utifrån den enskildes aktu- ella ekonomiska förhållanden. Det bör vidare ges utrymme för kommu- nerna att använda sig av ett för omsorgstagarna mer förmånligt sätt att beräkna avgiftsunderlaget än det som anges i lagen. Såväl Boende- och avgiftsutredningen som vissa remissinstanser har förordat att det inkomstbegrepp som gäller vid beräkning av särskilt bostadstillägg enligt lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer används vid beräkning av avgift för hemtjänst, dagverksamhet och sär- skilt boende. Regeringen har nyligen i en proposition lämnat förslag till en ny lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. (prop. 2000/01:140). Inkomst- begreppet i det förslaget anknyter till det skatterättsliga inkomst- begreppet med tillägg av vissa inkomster. Med inkomst avses den inkomst, per år räknat, som någon kan antas komma att få under den närmaste tiden. Som inkomst medräknas överskott av inkomst i inkomstslagen tjänst, näringsverksamhet och kapital. Förmögenhet skall beaktas på så sätt att 15 procent av förmögenhet överstigande 100 000 kronor per person räknas som inkomst. När det gäller barns förmögenhet och inkomster skall dessa inte medräknas. Inkomst av tjänst och näringsverksamhet skall grundas på uppskattat överskott i de inkomstslagen under bidragsperioden. Beräkning av överskottet i inkomstslaget kapital skall grundas på den faktiska inkomsten per den 31 december året innan bidragsperioden. Detsamma skall gälla för övrig förmögenhet. Som inkomst skall inte räknas ett belopp om 175 000 kro- nor för den som fått ersättning enligt lagen (1999:332) om ersättning till steriliserade i vissa fall. Inkomsten vid beräkning av särskilt bostads- tillägg skall enligt förslaget även inkludera bostadstillägg. Regeringen har i juni 2001 i en till riksdagen överlämnad proposition (prop. 2001/01:136) föreslagit en lag om äldreförsörjningsstöd. Storleken av äldreförsörjningsstödet skall vara beroende av den stödberättigades och i förekommande fall dennes makes inkomst. I propositionen föreslås att inkomstunderlaget skall beräknas i enlighet med förslaget om inkomstberäkning i förslaget till ny lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. (BTPL). Bostadstillägg och särskilt bostadstillägg skall ingå i inkomsten. Regeringen menar att det även vid beräkning av avgiftsunderlaget vid fastställande av avgift för äldre- och handikappomsorg är lämpligt att tillämpa de regler för som föreslås gälla vid inkomstberäkning enligt BTPL. Det finns flera fördelar med att använda sig av samma regler, t.ex. vid information till den enskilde, administration och utbildning av perso- nal. Inkomstreglerna i BTPL utgår vidare från den enskildes aktuella inkomstförhållanden, vilket direkt påverkar avgiftsunderlaget. Flera remissinstanser har ansett att det vid fastställande av avgift är rimligt att beakta förmögenhetsinnehav på samma sätt som inom BTPL- systemet. Regeringen anser att det är fullt rimligt att beakta den stödbe- rättigades förmögenhet i ett bidragssystem . Däremot när det gäller avgifter för insatser inom de solidariskt finansierade välfärdssystemen, Prop. 2000/01:149 48 såsom äldre- och handikappomsorg, anser regeringen att den enskildes Prop. 2000/01:149 förmögenhet inte skall påverka avgiftens storlek. Med avgiftsunderlag skall avses den inkomst som någon kan antas komma att få under de närmaste tolv månaderna, fördelad med lika belopp per månad. Utgångspunkten vid beräkningen av avgiftsunderlaget skall vara överskott av inkomster i inkomstslagen tjänst, näringsverk- samhet och kapital, som är skattepliktiga enligt inkomstskattelagstift- ningen. Därtill skall i likhet med BTPL vissa inkomster som inte är skat- tepliktiga i Sverige, bland annat utländsk inkomst och stipendier, räknas in i avgiftsunderlaget. I likhet med förslaget till lag om äldreförsörj- ningsstöd skall bostadstillägg och särskilt bostadstillägg ingå i avgifts- underlaget. Detsamma skall gälla bostadsbidrag i de fall sådant utgår. När det gäller makar och registrerade partners är det skäligt, med hän- syn till den inbördes lagreglerade underhållsskyldigheten dem emellan, att deras inkomster räknas som gemensamma vid bestämmande av omsorgstagarens avgiftsunderlag (jfr RÅ 1995 ref. 86). När det gäller barns inkomster skall dessa inte medräknas i avgiftsunderlaget.

10

Ändring av beslutad avgift

Regeringens förslag: Avgift enligt 8 kap. 2 § socialtjänstlagen

(2001:453) för hemtjänst och dagverksamhet eller bostad i sådant särskilt

boende som inte omfattas av bestämmelserna i 12 kapitlet jordabalken

(hyreslagen) skall ändras om något förhållande som påverkar avgiftens

storlek har ändrats. Avgifterna får räknas om utan föregående

underrättelse om ändringen föranleds av förändringar i prisbasbeloppet.

En ändrad avgift skall gälla från och med månaden efter den månad när

anledning till ändring uppkom. En ändring av avgiften skall dock gälla

från och med samma månad som anledning till ändringen uppkom, om

ändringen avser hela den månaden.

Förslaget till lagändring införs i 8 kap. 9 § socialtjänstlagen.

Kommitténs förslag: Regeringens förslag om ändring av en avgift

avser fallet då något förhållande har ändrats som påverkar avgiftens

storlek. Utredningens förslag om omprövning avser däremot omprövning

av det ursprungliga avgiftsbeslutet för att få ett beslut som skall kunna

överklagas genom förvaltningsbesvär.

Skälen för regeringens förslag: Avgift för hemtjänst och dagverk-

samhet respektive avgift för bostad i särskilt boende skall ändras om

något förhållande som påverkar avgiftens storlek ändras. En avgifts-

ändring kan bli aktuell i flera olika situationer, t.ex. om inkomstför-

hållandena ändras, om äktenskap ingås eller upplöses, om behov av

högre förbehållsbelopp uppkommer eller om bostadstillägg eller liknande

bidrag beviljas eller upphör att utgå. Avgiftsändring bör få ske såväl till

fördel som till nackdel för den enskilde. Av de föreslagna avgiftsreglerna

följer att en del av förbehållsbeloppet skall fastställas med tillämpning av

gällande prisbasbelopp. Detta innebär att avgiften kan behöva justeras i

takt med att prisbasbeloppet förändras. Regeringen anser att det är rimligt

att kommunen får vidta en sådan ändring av avgiften utan föregående

49

underrättelse till den enskilde. Kommunen bör dock försäkra sig om att Prop. 2000/01:149 den enskilde får information på ett sådant sätt att det tydligt framgår vad ändringen beror på. Huvudregeln är att en ändring av avgiften skall ske månaden efter den månad då förhållandena som påverkar avgiften har ändrats. Om ändringen hänför sig till hela månaden skall dock ändringen gälla från och med den månaden. 11 Överklagande

Regeringens förslag: En kommunal nämnds beslut i frågor som rör avgiftens storlek för hemtjänst och dagverksamhet samt avgift för bostad i särskilt boende i det enskilda fallet skall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol genom s.k. förvaltningsbesvär. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätt. Förslaget till lagändring införs i 16 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:453).

Kommitténs förslag: Enligt kommitténs förslag skall ett individuellt avgiftsbeslut kunna omprövas samt en beslutad avgift, om det finns särskilda skäl, kunna sättas ned genom ett beslut om jämkning. Omprövningsbeslutet skall kunna överprövas genom laglighetsprövning och jämkningsbeslutet genom förvaltningsbesvär. Enligt regeringens förslag skall, till skillnad från kommitténs förslag, samtliga delar i indivi- duella avgiftsbeslut kunna överklagas genom förvaltningsbesvär.

Remissinstanserna: Svenska Kommunförbundet samt ungefär hälften av kommunerna avstyrker förslaget om införande av förvaltningsbesvär främst då de anser att den enskildes rättssäkerhet tillgodoses inom ramen för den nuvarande regleringen. Övriga kommuner tillstyrker i princip förslaget. De anser att den enskildes rättssäkerhet stärks genom införande av en möjlighet att överklaga ett avgiftsbeslut genom förvaltningsbesvär, vilket de ställer sig positiva till. Socialstyrelsen och Konsumentverket tillstyrker kommitténs förslag. Länsrätten i Göteborg anser att ett avgiftsbeslut endast bör kunna överklagas genom förvaltningsbesvär. Enligt länsrätten skulle nuvarande begreppsförvirring kvarstå om kommitténs förslag att anvisa två olika vägar för att pröva ett avgiftsbeslut införs. Denna synpunkt delas av Länsrätten i Östergötlands län . Såväl pensionärsorganisationerna som handikapporganisationerna är positiva till förslagen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande regler kan kommunfullmäktiges beslut om avgiftstaxa och det på taxan grundande beslutet att debitera en viss avgift i det enskilda fallet endast bli föremål för laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). Laglighets- prövningen är begränsad till lagligheten av ett beslut. En sådan prövning kan initieras av alla kommunmedlemmar. Prövningen kan mynna ut i att ett beslut upphävs men kan inte resultera i att ett beslut ersätts med ett annat. När det gäller överklagande till allmän förvaltningsdomstol genom s.k. förvaltningsbesvär är rätten att överklaga begränsad till den som beslutet rör. Inom detta förfarande kan både laglighets- och lämplig-

50 hetsfrågor prövas och vid bifall till överklagandet kan ett nytt beslut Prop. 2000/01:149 ersätta det överklagade beslutet. Mot bakgrund av de inslag av skälighets- och lämplighetsbedömningar som kan komma att bli nödvändiga att göra vid tillämpningen av de föreslagna avgiftsreglerna bör, såsom Lagrådet har förordat, de indivi- duella beslut som rör avgifternas storlek kunna överklagas genom för- valtningsbesvär. En liknande ordning finns redan i fråga om individuella avgiftsbeslut enligt lagen (1997:736) om färdtjänst. Härigenom kommer den enskildes rättssäkerhet att tryggas. Det är enligt regeringens bedömning osäkert i vilken riktning och omfattning måltillströmningen vid de allmänna förvaltningsdomstolarna kommer att förändras till följd av de nya och preciserade bestämmelserna om högkostnadsskydd, förbehållsbelopp och beräkning av avgiftsunder- lag i kombination med möjligheten för den enskilde att överklaga individuella avgiftsbeslut med förvaltningsbesvär. Det är därmed också svårt att dra några slutsatser om eventuella förändringar i resursbehov vid domstolarna. Det är emellertid av flera skäl, inte minst rättsäkerhetsskäl, angeläget att staten försäkrar sig om att domstolarna har den kapacitet och de resurser som krävs för att kunna hantera eventuella tillskott i måltillströmningen. Mot den bakgrunden avser regeringen att noga följa utvecklingen av antalet mål om överklagade avgiftsbeslut vid förvaltningsdomstolarna. 12 Ikraftträdande m.m. Författningsförslagen föreslås träda i kraft den 1 juli 2002, med undantag av den nya 8 kap. 4 § socialtjänstlagen (2001:453), som föreslås träda i kraft den 1 januari 2003. Skälet till att den senare bestämmelsen föreslås träda ikraft vid en senare tidpunkt är att bestämmelserna i förslaget till lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. som skall tillämpas vid beräkning av avgiftsunderlag föreslås träda ikraft den 1 januari 2003 (prop. 2000/01:140). De föreslagna tidpunkterna för reformens ikraft- trädande ger kommunerna tid att se över sina avgiftssystem och förbe- reda genomförandet. Under perioden fram till tidpunkterna för ikraft- trädandet har kommunerna med stöd av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen rätt att själva bestämma grunderna för avgiftsuttaget. Regeringen anser dock att det är till fördel om kommunerna redan under den perioden successivt kan anpassa sina taxesystem till de nya avgiftsreglerna. De nya bestämmelserna skall tillämpas på redan meddelade beslut i fråga om tid efter ikraftträdandet. När det gäller tid före ikraftträdandet bör nuvarande regler fortsätta att gälla. Ändringarna i socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen bör därför omfattas av övergångsbe- stämmelser som innebär att äldre bestämmelser skall gälla i fråga om redan meddelade avgiftsbeslut när det gäller tid före tidpunkterna för ikraftträdandet och att nya bestämmelser skall tillämpas för tiden där- efter. När det gäller överklagade beslut enligt 8 kap. 2 § socialtjänstlagen som meddelats före ikraftträdandet skall överklagandena prövas i enlig- 51 het med paragrafens äldre lydelse såvitt avser tid före ikraftträdandet och Prop. 2000/01:149 i enlighet med den föreslagna lydelsen såvitt avser tid därefter. 13 Ekonomiska konsekvenser Konsekvenser på individnivå Som framgår av kapitel 6.1 var ungefär 270 000 personer år 1999 bevil- jade hemtjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform enligt socialtjänstlagen. Av dessa var cirka 250 000 personer 65 år eller äldre. I denna proposition föreslår regeringen preciserade regler för beräkning av förbehållsbelopp, regler om högkostnadsskydd och regler för beräkning av avgiftsunderlag. Samtliga förslag syftar till att skydda den enskilde mot för höga avgifter. Förslagen innebär att drygt 50 pro- cent av de äldre omsorgstagare som betalar avgift för sina insatser får en bättre ekonomisk situation jämfört med i dag. De nya reglerna om en lägsta nivå för förbehållsbeloppet kommer att förbättra situationen för cirka 45 procent av de äldre omsorgstagare som betalar avgift för sina insatser. Reglerna om högkostnadsskydd medför att avgiften sänks för ungefär 6 procent av de äldre omsorgstagare som betalar avgift för sina insatser. Ungefär 5 procent av de äldre kommer att få en lägre avgift till följd av reglerna om beräkning av avgiftsunderlag. Situationen för de ungefär 20 000 yngre personer med funktionshinder som år 1999 var beviljade hemtjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform och som betalade avgifter för sina insatser kommer att förändras på ett liknande sätt. På lång sikt kommer de nya bestämmelserna att omfatta betydligt fler, eftersom sannolikheten att äldre personer någon gång behöver insatser inom ramen för kommunens äldreomsorg är stor. När det gäller personer som är 80 år eller äldre tyder tillgängliga undersökningar på att de flesta någon gång får hjälp från kommunernas äldreomsorg. En fördelningspolitisk analys visar att regeringens förslag har störst betydelse för omsorgstagare med de allra lägsta inkomsterna. Bland dessa dominerar ensamboende kvinnor som är 80 år eller äldre. Därtill bidrar regeringens förslag till att minska inkomstklyftorna mellan äldre omsorgstagare och övriga ålderspensionärer. I dag uppgår omsorgs- tagares genomsnittliga inkomstnivå före erlagd avgift för vård, service och omsorg till cirka 80 procent av inkomsten för dem som inte är i behov av äldreomsorg. Andelen berörda av högsta kostnad för bostaden i särskilt boende Enligt senast tillgängliga uppgifter (Hushållens Ekonomi 1998 [SCB]) bodde cirka 2 200 omsorgstagare i flerbäddsrum med en hyra över- stigande den föreslagna högsta avgiften för bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagen. 52

Ekonomiska konsekvenser på kort sikt

Prop. 2000/01:149

Regeringen föreslår att de nuvarande reglerna om förbehållsbelopp för-

tydligas och preciseras genom att det i socialtjänstlagen anges ett mini-

mibelopp till grund för beräkning av förbehållsbeloppet. Nivån på detta

belopp skall motsvara skälig levnadsnivå. Regeringen föreslår också

regler om högsta avgift för hemtjänst i ordinärt och särskilt boende och

dagverksamhet respektive bostad i särskilt boende som inte omfattas av

hyreslagens bestämmelser. Därutöver föreslår regeringen regler om

beräkning av den enskildes avgiftsunderlag.

Förslagen kommer att medföra ett bortfall av avgiftsintäkter för många

kommuner. Konsekvenserna för varje enskild kommun beror på i vilken

utsträckning kommunernas nuvarande taxor och avgifter avviker från

dessa förslag.

Regeringen har beräknat det samlade intäktsbortfallet för förslagen till

1 250 miljoner kronor år 2002. Intäktsbortfallet utgörs av skillnaden

mellan kommunernas avgiftsintäkter inom äldre- och handikappomsor-

gen vid nu gällande taxesystem i respektive kommun och de avgiftsin-

täkter som kommunerna skulle få vid tillämpning av regeringens förslag i

denna proposition. Av detta bortfall är 1 miljard kronor hänförligt till

förslaget om precisering av reglerna om förbehållsbelopp och 250 miljo-

ner kronor till förslagen om högsta avgift samt regler för beräkning av

avgiftsunderlag.

Den del av kommunernas intäktsbortfall som är relaterat till förslaget

om beräkning av om förbehållsbelopp förklaras till största delen av hur

kommunerna tillämpar nuvarande regler. Förslaget innebär en precise-

ring och ett förtydligande av kommunernas ansvar för att den enskilde

har tillräckliga medel kvar för personliga behov och normala levnadsom-

kostnader när han eller hon har betalat sin omsorgsavgift. En genomgång

av och jämförelse mellan de tidigare propositionerna om avgifter inom

äldre- och handikappomsorgen (prop. 1992/93:129, s. 17 f., prop.

1996/97:124, s. 135 och prop. 1997/98:113, s. 81) visar att samtliga pos-

ter som det nu föreslagna förbehållsbeloppet skall täcka är nämnda i

såväl den ursprungliga propositionen (prop. 1992/93:129) som de efter-

följande. Att en lägsta nivå för förbehållsbeloppet fastställs i socialtjänst-

lagen innebär ett förtydligande av kommunens ansvar för att den enskilde

har tillräckliga medel för personliga behov och normala levnadskost-

nader när omsorgsavgiften är betald. De nuvarande reglerna kan emeller-

tid ge ett visst utrymme för en vidare tolkning. Det är dock enligt

regeringens mening inte möjligt att tolka de nuvarande reglerna om

förbehållsbelopp på ett sådant sätt att nivån skulle kunna understiga

nivån för försörjningsstödet enligt socialtjänstlagen.

Ekonomiska konsekvenser på lång sikt

Förslagens ekonomiska konsekvenser på lång sikt är svårbedömda,

främst på grund av att många av de faktorer som på sikt påverkar äldres

behov av vård och omsorg inte kan prognostiseras med någon större

säkerhet. Därmed kan heller inte eventuella framtida inkomstbortfall

beräknas på ett tillförlitligt sätt. Enligt Statistiska Centralbyråns

befolkningsprognos 2000 kommer antalet personer i åldersgruppen 65

53

79 år att öka med 164 000 mellan år 2002 och år 2010. Motsvarande Prop. 2000/01:149 ökning i åldersgruppen 80 år och äldre är 18 000. Om andelen omsorgstagare skulle vara oförändrad år 2010 kommer det att finnas cirka 25 000 fler omsorgstagare jämfört med i dag. Resursbehoven inom äldre- och handikappomsorgen påverkas dock inte enbart av den demografiska utvecklingen. Hälsa och funktionsförmåga, boende- standard, tillgång till informell omsorg, medicinsk och teknisk utveckling, läkemedel, tekniska hjälpmedel och tillgänglighet när det gäller t.ex. kommunikationer och information är andra faktorer som påverkar behoven av vård och omsorg och därmed kostnaderna. En annan faktor som kan påverka förslagens ekonomiska konsekvenser på lång sikt är pensionärsgruppens inkomster. Dessa förväntas öka under perioden 20002020. Den viktigaste förklaringen är att de 65-åringar som inträder i pensionärsgruppen i genomsnitt har högre ATP-poäng, och därmed högre inkomster än de som redan finns i gruppen eller lämnar gruppen. Detta kommer att medföra ökade skatteintäkter för kommunerna. Finansiering I enlighet med vad som redovisats i kapitel 12 föreslås reglerna om hög- kostnadsskydd och förbehållsbelopp träda i kraft den 1 juli 2002 och reglerna om beräkning av avgiftsunderlag den 1 januari 2003. För genomförandet av regeringens förslag om högkostnadsskydd för hemtjänst i ordinärt och särskilt boende och dagverksamhet, respektive bostad i sådant särskilt boende som inte omfattas av hyreslagens bestämmelser samt förslagen om regler för beräkning av avgiftsunderlag bör kommunerna ersättas med 250 miljoner kronor enligt finansierings- principen, då förslagen innebär helt nya åtaganden för kommunerna. För år 2002 utgår 125 miljoner kronor. Dessa förslag kommer att finansieras inom Utgiftsområde 9 och tillföras det generella statsbidraget. För genomförandet av regeringens förslag om beräkning av förbe- hållsbelopp bör kommunerna ersättas med 650 miljoner kronor år 2002 och 650 miljoner kronor år 2003. Regeringen har i 2001 års ekonomiska vårproposition (prop. 2000/01:100) lämnat förslag om en ökning av det generella statsbidraget till kommunerna med 650 miljoner kronor från och med år 2002. Regeringen vill understryka att det inte finns några hinder för en kommun att genomföra förslagen tidigare än ikraftträdandet om förutsätt- ningar för detta finns. För finansieringen av denna reform tillförs det generella statsbidraget till kommunerna 775 miljoner kronor år 2002 och ytterligare 125 miljo- ner kronor år 2003, dvs. totalt 900 miljoner kronor. Regeringen kommer, som tidigare anförts, att noga följa kostnads- utvecklingen vid de allmänna förvaltningsdomstolarna till följd av för- slagen i denna proposition och om så visar sig vara nödvändigt åter- komma med de förslag till åtgärder som kan vara motiverade. 54

14

Uppföljning och utvärdering

Prop. 2000/01:149

Regeringens bedömning : Regeringen avser att ge Socialstyrelsen i uppdrag att följa upp och utvärdera konsekvenser och effekter av denna reform. Uppföljningen och utvärderingen skall omfatta såväl kommunernas taxesystem som enskildas situation. I denna proposition lägger regeringen fram förslag som syftar till att skydda omsorgstagare som erhåller insatser inom äldre- och handikappomsorgen enligt socialtjänstlagen från allt för höga avgifter. För att noga kunna följa upp konsekvenser och effekter av dessa förslag avser regeringen att ge Socialstyrelsen i uppdrag att följa upp och utvärdera reformen. Detta arbete skall fokusera på såväl kommunernas taxesystem som effekterna för enskilda omsorgstagare.

15

Författningskommentar

15.1

Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(2001:453)

8 kap

2 §

I paragrafens första stycke läggs för det första dagverksamhet till de

uppräknade sociala tjänsterna för vilka kommuner får ta ut avgifter. Detta

är endast en precisering av redan gällande uttryck annan liknande tjänst.

För det andra klargörs att uttrycket sådant boende som avses i 5 kap. 5 §

andra stycket och 7 § tredje stycket, dvs. särskilda boendeformer för

äldre eller bostäder med särskild service för funktionshindrade, endast

avser bostaden och inte de omsorgs- och serviceinsatser som

tillhandahålls inom detta. Sådana insatser omfattas av begreppet

hemtjänst. Vidare införs ordet särskilt i paragrafen.

Genom ett tillägg i paragrafens första stycke tydliggörs även att 8 kap.

2 § inte är tillämplig på en upplåtelse av bostad i särskilt boende som

omfattas av 12 kapitlet jordabalken (hyreslagen). Avgörande för den

bedömningen är om upplåtelsen kan anses utgöra ett hyresförhållande i

hyreslagens mening eller inte. Enligt hittillsvarande rättspraxis har det

vanligtvis ansetts vara fråga om ett hyresförhållande vid upplåtelse av

lägenhet och rum i särskilt boende. Så har däremot inte ansetts vara fallet

vid upplåtelse av del i rum (se Rättsfall från bostadsdomstolen, RBD

1994:8, och Rättsfall från hovrätterna, RH 1999:10). Frågan om

hyreslagens tillämplighet vid upplåtelse av bostad i särskilt boende får

även fortsättningsvis avgöras med ledning av praxis.

3 §

Paragrafen anger att med prisbasbelopp avses det prisbasbelopp som

fastställs enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring.

4 §

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

55

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om beräkning av den enskildes avgiftsunderlag. Paragrafen har behandlats i kapitel 9. Avgiftsunderlaget skall fastställas för att användas vid bestämmande av den enskildes förbehållsbelopp och, för det fall kommunerna baserar avgiften på den enskildes betalningsförmåga, vid bestämmande av avgiftens storlek. I första stycket anges vad som avses med avgifts- underlag. Med avgiftsunderlag förstås den inkomst som den enskilde kan antas komma att få under de närmaste tolv månaderna. Tolvmånaders- perioden skall börja löpa från och med den månad då den enskilde skall börja betala avgift. Mot bakgrund av att förbehållsbeloppet och de högsta lagreglerade avgifterna anges per månad skall även den uppskattade årsinkomsten räknas om till en månadsinkomst. Årsinkomsten skall därvid fördelas med lika belopp per månad. Månadsinkomsten utgör den enskildes avgiftsunderlag. I andra stycket regleras hur inkomsten enligt första stycket skall beräknas dvs. vilka inkomstslag som får ingå i den enskildes avgifts- underlag. Inkomsterna skall beräknas med utgångspunkt i det skatterätts- liga inkomstbegreppet. Beräkningen skall ske med tillämpning av 21 § första stycket 13 och 5 lagen (2001:000) om bostadstillägg till pensionärer m.fl (BTPL, jfr prop. 2000/01:140). Detta innebär att uppskattat överskott efter avdrag för preliminär skatt i inkomstslaget tjänst och näringsverksamhet kommer att ligga till grund för beräkning av avgiftsunderlaget. Därutöver skall läggas överskott i inkomstslaget kapital, beräknat till den faktiska nettoinkomsten den 31 december året innan det år som den insats som avgiften utgör betalning för hänför sig till. Därtill kommer att det särskilda bostadstillägget enligt 20 § BTPL skall räknas som inkomst. Detsamma skall gälla om den enskilde uppbär bostadsbidrag enligt lagen (1993:737) om bostadsbidrag. Förmögenhet enligt 1617 §§ BTPL skall däremot inte påverka avgiftsunderlagets storlek. Avgiftsunderlaget kommer sålunda att utgöras av nettoinkomster enligt 12 § första stycket 13 i BTPL, inkomster som avses i 15 § BTPL samt bostadstillägg, särskilt bostadstillägg och bostadsbidrag. Syftet med regeln om beräkning av avgiftsunderlaget är att slå fast den yttersta ramen för beräkningen. I andra stycket anges därför att en kommun i sitt taxebeslut kan bestämma att inkomsten skall beräknas på ett sätt som är mer fördelaktigt för den enskilde. Regeln tar inte sikte på enskilda fall utan på kollektivet av omsorgstagare och hänsyn måste tas till likställighetsprincipen i 2 kap. 2 § kommunallagen (1991:900). Självfallet får endast de typer av inkomster som ingår i avgiftsunderlaget användas. I fråga om makar och registrerade partners skall enligt vad som före- skrivs i tredje stycket inkomsten beräknas utgöra hälften av deras sam- manlagda inkomster. Motsvarande gäller inte sambors inkomster, då det inte finns någon lagstadgad underhållsskyldighet mellan dem. 5 § Paragrafen innehöll tidigare även vissa regler om förbehållsbelopp och beräkning av avgiftsunderlag men dessa har nu, i enlighet med Lagrådets synpunkter, tagits in i en egen paragraf. Innehållet i paragrafen är nytt. Paragrafen har behandlats i kapitel 8. Prop. 2000/01:149 56 I första punkten anges det högsta månadsbelopp som avgifter för hemtjänst och dagverksamhet tillsammans med avgifter för kommunal hälso- och sjukvård får uppgå till. I den andra punkten anges det högsta månadsbelopp för avgiften för bostad i sådant särskilt boende som inte utgör ett hyresförhållande. De lagreglerade högsta avgifterna är knutna till nivån för gällande prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Om en kommunal insats utgår under en kortare tidsperiod än en månad bör nivån på avgiften anpassas därefter på ett proportionerligt sätt. Genom de högsta avgifterna skapas ett skydd för den enskilde mot för höga kostnader för insatserna i fråga. Därtill gäller redan enligt 8 kap. 2 § att avgifterna skall vara skäliga och att de inte får överstiga kommunens självkostnad. Den nya konstruktionen med två separata lagreglerade högsta avgifter får till följd att en kommun som i dag tillämpar ett taxesystem som inne- bär att den enskilde betalar avgift för bostad i särskilt boende, hemtjänst och dagverksamhet via en och samma avgift måste ändra sitt system så att detta anpassas till den nya uppbyggnaden av avgiftsreglerna. Av avgörande betydelse för tillämpningen av den nya regeln om högsta avgift för hemtjänst och dagverksamhet är tolkningen av begrep- pet hemtjänst. Regeringen samt socialutskottet har i tidigare lagstift- ningsärenden uttalat vilka typer av insatser som en kommun bör tillhan- dahålla via hemtjänsten. En genomgång av begreppets innebörd finns i kapitel 5.3. Framhållas bör att även de omvårdnads- och serviceinsatser som tillhandahålls inom särskilt boende, inklusive s.k. korttidsboende, faller in under begreppet hemtjänst. Även dessa insatser omfattas alltså av den lagstadgade högsta avgiften för hemtjänst och dagverksamhet. 6 § På Lagrådets inrådan har bestämmelserna i förevarande paragraf, som tidigare återfanns i 5 §, utformats till en egen paragraf. I paragrafens första och andra mening , som motsvaras av nuvarande 8 kap. 2 § andra stycket, görs vissa ändringar. Innehållet i paragrafens tredje mening är helt nytt. Paragrafen har delvis behandlats i kapitel 7. Den tidigare uppräkningen av personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader har ändrats så att ordet boendekostnad har tagits bort i lagtexten. Boendekostnad är en normal levnadskostnad och innefattas sålunda i det begreppet. Ändringen medför alltså ingen förändring i sak. Såsom angetts i tidigare lagstiftningsärende kan kostnad för boende vara hyra, bostadsrättsavgift eller kostnad för egen bostadsfastighet (jfr prop. 1997/98:113 s. 121). Om den enskilde betalar sin boendekostnad såsom avgift, dvs. om bestämmelsen om högsta boen- deavgift i första stycket är tillämplig på boendet, skall inget förbehåll göras för boendekostnaden. En förutsättning för att en kommun skall kunna avgöra hur stor del av den enskildes medel som är disponibelt för avgiftsuttag är att kommunen först har fastställt den enskildes förbehållsbelopp och avgiftsunderlag. I första meningen görs ett tillägg med den innebörden att förbehålls- beloppet skall beräknas med utgångspunkt från den enskildes avgifts- underlag. De närmare reglerna om beräkningen av avgiftsunderlaget och förbehållsbeloppet finns i 8 kap. 4 och 78 §§. Om den del av den enskildes medel som är disponibelt för avgiftsuttag inte är tillräckligt stor Prop. 2000/01:149 57 för att täcka avgifterna följer det av regeln om förbehållsbelopp att kommunen måste sätta ner avgifterna. Betalar den enskilde avgift för såväl hemtjänst och dagverksamhet som bostad i särskilt boende innebär regleringen i andra stycket att avgifterna sammantaget inte får inkräkta på den enskildes förbehållsbelopp. Inom denna ram bestämmer varje kommun själv hur avgifterna skall sättas ned. Om en kommun fastställer avgifterna med beaktande av den enskildes betalningsförmåga skall avgiftsunderlaget enligt vad som föreskrivs i tredje meningen beräknas enligt bestämmelsen i 8 kap. 4 §. 7 § Paragrafen är ny och reglerar hur kommunen skall fastställa den enskil- des förbehållsbelopp. Den föreslagna lagtexten utgår i lagteknisk mening från reglerna om beräkning av förbehållsbelopp enligt 7 kap. 3 § föräld- rabalken vid fastställande av underhållsbidrag och 7 kap. 5 § utsöknings- balken vid fastställande av utmätningsbart belopp vid utmätning av lön. Paragrafen har behandlats i kapitel 7. I första stycket föreskrivs att boendekostnaden skall beräknas för sig och övriga normala levnadskostnader med ledning av ett särskilt belopp, ett s.k. minimibelopp. Den enskildes förbehållsbelopp uppgår till summan av den enskildes minimibelopp och dennes boendekostnad. Om 8 kap. 5 § första stycket är tillämplig på boendekostnaden, dvs. om den enskilde betalar avgift för boendet, skall den enskilde inte förbehållas medel för denna kostnad. Den enskilde skall ha rätt att förbehålla sig medel för den faktiska boendekostnaden. Vid boende i egen bostadsfastighet eller bostadsrätts- lägenhet bör räntekostnader för bostadslån som inte är avdragsgilla anses ingå i boendekostnaden. Likaså bör i förekommande fall driftskostnader, fastighetsskatt och tomträttsavgäld anses utgöra en del av boende- kostnaden. Om den enskilde får bostadsbidrag, bostadstillägg eller särskilt bostadstillägg skall detta räknas in i avgiftsunderlaget och inte beaktas vid fastställande av bostadskostnaden. Om omsorgstagaren delar bostad med en annan vuxen person som har egen inkomst bör omsorgstagaren normalt få tillgodoräkna sig högst halva bostadskostna- den. Den enskilde bör även fortsättningsvis, under en rimlig övergångs- period efter flyttning till särskilt boende, äga rätt att förbehålla sig medel för boendekostnaden för den tidigare bostaden (se prop. 1992/93:129

s.

23).

I andra stycket anges storleken på minimibeloppet för ensamstående respektive för var och en av sammanlevande makar och sambor. Med begreppet sambor avses, liksom på övriga ställen i lagen, personer som omfattas av den definition av sambor som finns i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem. Även homosexuella sambor omfattas av bestämmelsen genom hänvisning i lagen (1987:813) om homosexuella sambor Om makar lever i skilda hushåll, t.ex. när den ena maken har flyttat till särskilt boende, skall de betraktas som ensamstående Särskilda regler innebärande att en kommun i vissa fall skall höja och i andra fall får sänka de i andra stycket angivna nivåerna finns i den nya 8 kap. 8 §. Minimibeloppen, som anges i andra stycket, har kopplats till prisbasbeloppet. Prop. 2000/01:149 58 Syftet med den nya regleringen är inte att införa ett enhetligt förbe- hållsbelopp för alla omsorgstagare liknande det som gäller enligt 7 kap. 5 § utsökningsbalken vid utmätning av lön. Avsikten är i stället att garan- tera den enskilde omsorgstagaren en viss miniminivå på förbehållsbelop- pet. Lagregleringens karaktär av minimireglering innebär dessutom att det inte finns något hinder för en kommun att fastställa ett högre belopp än det lagstadgade minimibeloppet, dock under förutsättning att det sker inom ramen för likställighetsprincipen i 2 kap. 2 § kommunallagen (1991:900). I tredje stycket räknas de kostnadsposter upp som de i andra stycket angivna beloppen är beräknade att täcka. Posterna är av generell karak- tär. Uttrycket normalkostnader används för att markera att det är fråga om schabloniserade kostnader, vilka i huvudsak grundar sig på Konsu- mentverkets beräkningar för hushållsbudget. Med posten resor avses kostnader för lokalresor med kollektivtrafik, inklusive färdtjänst och sjukresor. Posten tandvård är beräknad att täcka kostnaden för en årlig tandundersökning samt mindre omfattande behandlingsåtgärder. Posterna dagstidning, telefon och TV-avgift avser att täcka kostnader för en pre- numeration på en daglig tidning, abonnemangs- och samtalsavgifter för telefon samt avgifter för TV-innehav. När det gäller livsmedel är denna post inte beräknad att täcka kostnaden för måltider som den enskilde köper via hemtjänsten i ordinärt eller särskilt boende eller liknande. 8 § Paragrafen är ny. Hur paragrafen närmare är tänkt att tillämpas har redo- visats i kapitel 7. En omsorgstagares faktiska kostnader för de poster som anges i 8 kap. 7 § tredje stycket kan av olika skäl vara så höga att det i lagen angivna beloppet inte räcker till för att täcka kostnaderna. Det måste därför finnas utrymme för den enskilde att i viss utsträckning få förbehålla sig extra medel för sådana merkostnader. Detsamma gäller om denne har andra levnadskostnader som denne rimligen bör få förbehålla sig medel för. I första stycket föreskrivs därför att en kommun i vissa fall skall bestämma den enskildes minimibelopp till en högre nivå än vad som anges i 8 kap. 7 § andra stycket. Exempel på särskilda omständigheter som bör berättiga till ett högre minimibelopp är om den enskilde har underhållskostnad för barn, fördyrade kostnader för resor, t.ex. arbets- och sjukresor, eller kostnader för god man. Ytterligare exempel är om den enskilde har merkostnader till följd av funktionshinder, t.ex. för rehabilitering, habilitering, och resor. Vidare kan minimibeloppet behöva höjas om den enskilde har merkostnader för livsmedel, t.ex. på grund av att denne köper viss kost via hemtjänsten i ordinärt eller i särskilt boende eller dagverksamheten. Den faktiska merkostnaden bör godtas om den inte är oskäligt hög. En förutsättning för att den enskilde skall ha rätt till ett högre minimi- belopp är att behovet av ytterligare medel är av varaktig karaktär och att behovet avser ett inte oväsentligt högre belopp. Utgångspunkten bör vara att kostnaden i vart fall uppgår till ett par hundra kronor per månad. Med en kostnad av varaktig karaktär förstås en kostnad som är regelbundet återkommande under i vart fall större delen av ett år. Däremot behöver den inte återkomma årsvis. Regleringens syfte är alltså inte att tillfälliga Prop. 2000/01:149 59 merkostnader eller regelbundet återkommande kostnader av mindre storlek skall berättiga den enskilde till ett högre minimibelopp. Sådana kostnader får den enskilde finansiera inom ramen för det i 8 kap. 7 § andra stycket angivna beloppet. När det gäller yngre personer med funktionshinder bör de vidare för- behållas extra medel för att de skall ges möjlighet att sätta bo, bilda familj och liknande. Behovet av detta medelstillägg varierar utifrån ålder och nivån måste därför avgöras efter en individuell prövning. Om den enskilde genom bidrag eller annan förmån redan har kompen- serats för en viss merkostnad, exempelvis genom handikappersättning, har den enskilde inte behov av en höjning av miniminivån. Kommunen är då inte skyldig att höja den i 8 kap. 7 § andra stycket angivna nivån på minimibeloppet. Det är primärt kommunens ansvar att vid fastställande av avgifterna i det enskilda fallet utreda om den enskilde har behov av ett förhöjt mini- mibelopp samt om avgifterna måste sättas ned. Uppgifter om de indivi- duella behoven måste dock den enskilde själv bidra med. Det är därför av största vikt att kommunen i sin kontakt med den enskilde upplyser denne om avgiftssystemets konstruktion. Kommunen får vidare enligt andra stycket i vissa fall, vilka anges uttömmande i lagtexten, minska nivån på minimibeloppen. Bestämmel- sen är fakultativ, dvs. kommunen får men måste inte sänka nivån. Dock gäller även här att kommunen måste beakta likställighetsprincipen i kommunallagen. Regeln kan tillämpas om en kommun har ett taxesystem där kostnaden för någon post som räknas upp i 8 kap. 7 § tredje stycket ingår i avgiften för t.ex. hemtjänst och dagverksamhet. Som exempel kan nämnas det fallet att kostnaden för kost i särskilt boende ingår i omsorgsavgiften, s.k. helinackordering. Detsamma kan gälla om kostna- den för hushållsel ingår i avgiften eller hyran. Beloppen får minskas i skälig omfattning. Om kostnadsposten som föranleder minskningen ingår i Konsumentverkets beräkningar för hushållsbudget bör dessa, mot bakgrund av att den schabloniserade delen av minimibeloppet i huvudsak grundas på dessa beräkningar, utgöra grunden vid bestämmande av minskningens storlek. 9 § Paragrafen är ny och har behandlats i kapitel 10. I första stycket föreskrivs att kommunen skall ändra ett individuellt beslut om avgift om något förhållande som påverkar avgiftens storlek har ändrats. Det kan både avse det fallet att den enskildes avgiftsutrymme har minskat, t.ex. på grund av lägre inkomster eller behov av ett högre förbehållsbelopp, eller det fallet att den enskildes avgiftsutrymme har ökat på grund av förbättrade inkomster. Förbehållsbeloppet (minimi- beloppet) skall vidare ändras i takt med förändringarna i prisbasbeloppet. När det gäller högkostnadsskyddet får kommunen själv avgöra om den vill höja nivåerna i enlighet med prisbasbeloppets förändring. Kommu- nen får ändra ett avgiftsbeslut utan att dessförinnan underrätta den enskilde, om ändringen enbart beror på förändringar i prisbasbeloppet. Kommunen bör dock försäkra sig om att den enskilde får information på ett sådant sätt att det tydligt framgår vad ändringen beror på. Prop. 2000/01:149 60 En förutsättning för att en kommun skall få kunskap om ändrade för- Prop. 2000/01:149 hållanden av individuell natur som kan ha betydelse för avgiftens storlek är att den enskilde lämnar den informationen till kommunen. Varje kommun får själv avgöra på vilket sätt den skall kunna få del av denna information. I andra stycket regleras frågan från vilken tidpunkt en ändrad avgift skall gälla. Det finns inga bestämmelser som reglerar huruvida ett individuellt avgiftsbeslut skall meddelas för viss tid eller tills vidare. Kommunen får själv bestämma vilken typ av beslut som bör meddelas. 16 kap 3 § I paragrafen har vissa ändringar gjorts. Ändringarna har behandlats i kapitel 11. På Lagrådets inrådan har den ändringen gjorts i första stycket att även vissa individuella beslut enligt 8 kap. rörande avgifternas storlek kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol genom s.k. förvaltnings- besvär. Det gäller beslut om avgift och avgiftsändring samt beslut om beräkning av avgiftsunderlag, boendekostnad och minimibelopp. Kommunens taxebeslut, dvs. den av kommunfullmäktige beslutade avgiftstaxan, kan dock endast bli föremål för laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Bestämmelserna har behandlats i kapitel 12. I första punkten anges att de nya bestämmelserna träder ikraft den 1 juli 2002. I fråga om beräkningen av avgiftsunderlag gäller dock att den regeln, dvs. 8 kap. 4 §, träder i kraft den 1 januari 2003. Skälet till detta är att bestämmelserna i förslaget till lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. som skall tillämpas vid beräkningen av avgifts- underlaget föreslås träda i kraft först då (jfr prop. 2000/01:140). Under den övergångsperiod som uppstår äger kommunerna, med stöd av regeln i 8 kap. 2 § om att kommunen själv bestämmer grunderna för avgifts- uttaget, rätt att själva fastställa hur avgiftsunderlaget skall beräknas. Det finns sålunda ingenting som hindrar att kommunerna redan innan den 1 januari 2003 börjar beräkna avgiftsunderlaget på sätt som föreskrivs i 8 kap. 4 §. Enligt bestämmelsen i andra punkten skall de nya bestämmelserna tillämpas ifråga om beslut som meddelats före tidpunkterna för ikraftträ- dande men som avser tid därefter. För tid dessförinnan skall nuvarande regler fortsätta att gälla. Av tredje punkten följer att ett överklagat beslut som fattats före ikraftträdandet med stöd av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen skall prövas enligt paragrafens nuvarande lydelse i fråga om tid före ikraftträdandet och enligt den föreslagna lydelsen för tid därefter. 61

15.2

Förslag till lag om ändring i hälso- och

Prop. 2000/01:149

sjukvårdslagen (1982:763)

26 § Paragrafens tredje stycke ändras så att innehållet överensstämmer med innehållet i den nya 8 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453) i fråga om det högsta månadsbelopp som en kommuns avgift för kommunal vård tillsammans med avgift för hemtjänst och dagverksamhet får uppgå till. Dessutom ändras uttrycket personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader på motsvarande sätt som i 8 kap. 6 § social- tjänstlagen, dvs. att ordet boendekostnad utgår. Någon ändring i sak är inte avsedd. Vidare föreskrivs i fjärde stycket att avgiftsunderlaget och förbehållsbeloppet skall beräknas i enlighet med de nya reglerna i 8 kap. 38 §§ socialtjänstlagen. Beträffande tillämpningen av dessa bestämmel- ser, se författningskommentaren till ändringarna i socialtjänstlagen. Av 13 punkterna i övergångsbestämmelserna följer att samma över- gångsbestämmelser skall gälla för ändringarna i förevarande paragraf som för ändringarna i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen. Ifråga om tillämp- ningen av dessa, se kommentaren till ikraftträdande- och övergångsbe- stämmelserna i anslutning till ändringarna i socialtjänstlagen.

15.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor

I punkten 19 görs, förutom redaktionella ändringar, ett tillägg, i vilket hänvisas till den nya bestämmelsen i 8 kap. 7 § andra stycket socialtjänst- lagen (2001:453) som anger nivån på minimibelopp för bl.a. sambor. Hänvisningen innebär att vad som gäller i fråga om sambor skall tillämpas även beträffande homosexuella sambor. 62 Sammanfattning av kommitténs förslag Utredningsuppdraget Prop. 2000/01:149 Bilaga 1 Utredningen har enligt direktiven (se bil. 1) två huvudarbetsuppgifter att analysera begreppet särskilda boendeformer och dess tillämpning i olika lagstiftningar och att kartlägga avgifterna inom äldre- och handi- kappomsorgen. Utredaren skall föreslå förändringar bl.a. i syfte att få mer enhetliga regler i olika författningar vad gäller särskilda boende- former. I uppdraget ingår att lägga förslag beträffande avgifter för äldre- och handikappomsorgen i den mån kartläggningen visar på att det finns behov av detta, samt att därvid bedöma förslagen utifrån kommunal- ekonomiska konsekvenser. Särskilda boendeformer i socialtjänstlagen (1980:620, SoL) Kommunen skall i sin äldreomsorg erbjuda god omsorg efter den enskil- des önskemål och behov. När omsorg och vård inte längre kan tillgodo- ses i den enskildes hem skall kommunen kunna erbjuda ett boende an- passat för den enskilde individens behov. Inom det särskilda boendet skall den enskilde kunna erbjudas trygghet, omsorg och service samt hälso- och sjukvård av personal med rätt kompetens. En äldre person skall inte behöva flytta mellan olika boenden för att få tillgång till mer kvalificerad vård, t.ex. behöva flytta från ett "servicehus" till ett "sjuk- hem" för att få tillgång till hälso- och sjukvård dygnet runt. Begreppet särskilda boendeformer används både som samlingsbegrepp och som benämning på boende för äldre jämlikt 20 § SoL. Jag föreslår att särskilda boendeformer enbart används som gemensamt begrepp för äld- reboende, bostäder med särskild service för funktionshindrade samt kort- tidsboende. Det särskilda boendet för äldre jämlikt 20 § SoL föreslås be- nämnas äldreboende. Begreppet äldreboende bör genom precisering i socialtjänstlagen göras mer tydligt avgränsat i förhållande till ordinärt boende. Jag föreslår där- för bl.a. att det markeras att äldreboende avser bostäder för personer med stort omsorgsbehov samtidigt som behoven kan se mycket olika ut och därför kräver flexibla lösningar. Korttidsboende Med korttidsboende avses vård och boende vid tillfälliga behov, som t.ex. vid svikt, behov av avlösning av anhörig, växelvård, behov av mer vård och omsorg efter sjukhusvistelse och vård i livets slutskede. Kort- tidsboenden ingår i dag i begreppet särskilt boende, men bör enligt min mening regleras som en särskild insats inom särskilda boendeformer. Kommunernas skyldighet att erbjuda korttidsboende tydliggörs genom ett tillägg i 20 § SoL. Kommunerna har hälso- och sjukvårdsansvaret upp till läkarnivå. 63 Bostäder med god tillgänglighet Kommunerna har ett generellt ansvar för att det finns bostäder som genom bl.a. tillgänglighet, fysisk anpassning och närhet till service upp- fyller äldre människors särskilda behov. Uttryck för sådana krav finns i plan och- bygglagen (PBL) samt i socialtjänstlagen. I socialtjänstlagen föreslås ett tydliggörande av att det i kommunens ansvar ingår att hjälpa äldre att erhålla bostäder med god tillgänglighet såväl i själva bostaden, fastigheten som helhet som i den yttre miljön. Prop. 2000/01:149 Bilaga 1 Särskilda boendeformer Hyreslagen Av rättspraxis framgår att hyreslagen är tillämplig vid i stort sett all upplåtelse av lägenhet och rum i särskilt boende. Hyreslagen har däremot inte ansetts tillämplig vid upplåtelse av del av rum i särskilt boende där den boende har begränsad dispositionsrätt. Enligt min mening tas den enskildes rättssäkerhet bättre tillvara genom att hyreslagstiftningen tillämpas för hyressättning än att avgift för boen- dekostnaden prövas inom ramen för socialtjänstlagen. Hyreslagen ger den enskilde trygghet i sitt boende vilket är önskvärt även i särskilt boende. För hyreslagen finns en väl utvecklad rättspraxis. En ändring av hyreslagens utformning i syfte att göra den tillämplig även för två- och flerbäddsrum skulle dock enligt min mening innebära övervägande nack- delar. Jag föreslår därför inte några sådana ändringar Det finns dock skäl att göra vissa ändringar i hyreslagen för att tydliggöra det i sig självklara att man inte har bytesrätt i särskilt boende. Vidare kan det vara lämpligt att klarlägga att möjlighet att begära upprustningsföreläggande inte är adekvat i särskilt boende. För boende i två- och flerbäddsrum föreslås ett skydd mot oskälig boendeavgift genom att i 35 § SoL införa ett högsta belopp som får debiteras. Detta föreslås till 50 procent av basbeloppet, för 1999 innebär det 1 520 kr per månad och person. Lagen om bostadstillägg till pensionärer Bostadstillägg till pensionärer (BTP) kan utgå för hyra eller boendeavgift i särskilda boendeformer förutom för flerbäddsrum. En förutsättning för att BTP skall utgå är att boendeavgiften inte är inkomstrelaterad. Jag föreslår ingen förändring i lagen om BTP. Övrig lagstiftning Tidigare skillnader mellan serviceboende och sjukhem har lett till att dessa särskilda boendeformer behandlats olika i annan lagstiftning. Då det idag inte längre finns så stora skillnader mellan olika former av sär- skilda boendeformer är uppdelningen i annan lagstiftning inte längre adekvat. 64

Den åtskillnad som för närvarande görs i Boverkets byggregler vad

Prop. 2000/01:149

gäller brandskydd i olika former av särskilda boendeformer bör ändras så

Bilaga 1

att samma brandskyddsregler gäller för alla särskilda boendeformer för

äldre. Att servicehus behandlas på annat sätt än övriga särskilda boende-

former i fastighetstaxeringslagen bör likaså ses över. Ett förslag om detta

har överlämnats till fastighetstaxeringsutredningen. Lagen om TV-licens

bör tydliggöras så att det klart framgår att den enskilde som bor i sär-

skilda boendeformer har samma skyldigheter att ha TV-licens om man

har egen TV som hushåll i ordinärt boende.

Avgifter för äldre- och handikappomsorg, en beskrivning Stora skillnader mellan individer Den genomsnittliga avgiften för vård och omsorg i ordinärt och särskilt boende är cirka 450 kr per månad. Skillnaderna i avgift för samma insats kan dock vara stora. I drygt fyra femtedelar av landets kommuner påver- kar inkomsten avgiften. I kommuner med höga avgiftstak kan det bli stor skillnad i avgift för samma hjälp mellan personer med olika inkomster. Det finns exempel på att det kan skilja över 20 000 kr per månad i avgift för vården och omsorgen för personer som får likartade insatser på samma äldreboende. För hemtjänst är skillnaderna inte så extrema. En studie Socialstyrelsen genomförde 1996 visade dock på skillnader inom samma kommun på upp till drygt 3 500 kr per månad för hjälp cirka 35 timmar per månad för personer med enbart folkpension och pensionstill- skott respektive en månadsinkomst om 16 000 kr. Vid högre inkomster kan skillnaderna bli ännu högre, beroende på var kommunen satt sitt "tak" för avgifterna. Stora skillnader mellan kommunerna Inga kommuner har helt lika taxesystem. Såväl regler som avgiftsnivåer skiljer. Kommunerna har olika sätt att ta hänsyn till inkomst, kapital, insatsens omfattning, reduktion när hjälpen inte nyttjas etc. Skillnaderna i avgift för samma insats kan vara betydande mellan olika kommuner. Skillnaderna mellan olika kommuners högsta avgift, "tak", är mycket kraftiga. I diagrammet redovisas högsta avgift (kr/månad) som kan debi- teras för omsorg och service i ordinärt boende respektive särskilt boende, förutsatt att någon äldreomsorgstagare har tillräckligt hög inkomst. 65

16000

14000

12000

10000

8000

ordinärt

6000

särskilt

4000

2000

0

lägsta

1:a kvartil

3:e kvartil

högsta

Lägsta = lägsta avgiftstak någon kommun tillämpar, 1:a kvartil = 25 procent av kommunerna har lägre tak, 3:e kvartil = 75 procent av kommunerna har lägre tak, högsta = högsta avgiftstak någon kommun tillämpar Prop. 2000/01:149 Bilaga 1 Sjunkande förbehållsbelopp Den enskildes skydd mot höga avgifter är främst stadgandet i 35 § SoL som innebär att den enskilde skall förbehållas tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader. I diagrammet redovisas förbehållsbeloppet (kr/månad) i ordinärt boende år 1995 och 1997. Nivåerna har sjunkit 1997 jämfört med 1995, trots kritik från Socialstyrelsen att flertalet av kommunernas förbehållsbelopp 1995 var för låga.

3 700

3 600

3 500

3 400

år 1995

3 300

år 1997

3 200

3 100

3 000

1:a kvartil

median

3:e kvartil

1:a kvartil = 25 procent av kommunerna har lägre förbehållsbelopp, median = mittersta värdet, 3:e kvartil = 75 procent av kommunerna har lägre förbehållsbelopp. (diagram skall in här) Medianvärdet i landets kommuner i november 1997 var för ensam- stående i ordinärt boende 3 451 kr och i äldreboende med helinackor- dering 1 379 kr per månad. Anhöriga belastas när avgifterna höjs Avgifterna påverkar den enskildes handlande främst i de fall det finns ett reellt alternativ. Detta kan vara fallet om behovet enbart avser hjälp med städning och liknande servicetjänster som om man har råd även kan köpas på den öppna marknaden. Mer bekymmersamt är det enligt min mening att flera studier tyder på att såväl äldre personer som yngre funk- 66

tionshindrade avstår från hjälp som skulle innebära en avlösning för an-

Prop. 2000/01:149

höriga. Avgifterna får då en styreffekt som motverkar riksdagens ambi-

Bilaga 1

tion att öka stödet till anhöriga som vårdar närstående.

Kvinnor påverkas mest av avgifterna

Kvinnorna dominerar i äldreomsorgen, såväl bland äldreomsorgstagarna

som bland anhörigvårdarna. Avgifterna är därför inte könsneutrala.

Kvinnorna har lägre inkomster än männen och påverkas därmed mer av

var nivån på förbehållsbeloppet ligger. Kvinnorna avstår också i större

utsträckning på grund av avgifternas storlek från hjälp de anser sig be-

höva.

Avgifterna en liten finansieringskälla

Avgifterna för vård och omsorg täcker, trots taxehöjningar under 1990-

talet, endast en liten del av kostnaderna för att utföra omsorgen. Säkra

uppgifter saknas på nationell nivå, men studier som gjorts av Svenska

Kommunförbundet i åtta kommuner i landet, en motsvarande studie i

Stockholms stad samt en bedömning av Räkenskapssammandraget för

landets kommuner tyder på att avgiftsfinansieringsgraden vanligen är

cirka 24 procent med ett snitt som sannolikt är lägre än tre procent. En

kommun i Svenska Kommunförbundets undersökning hade dock en

avgiftsfinansieringsgrad av vård och omsorg om åtta procent. Trots

väsentligt högre inkomster för pensionärerna år 2010 än idag beräknas

avgiftsfinansieringsgraden med dagens avgiftsregler inte öka mer än från

nu cirka 2,5 procent till cirka 3,5 procent.

För närvarande har 17 procent av ålderspensionärerna någon form av

äldreomsorg. En majoritet har låga inkomster. Eftersom pensionärer med

låga inkomster måste skyddas mot för höga avgifter måste avgifterna

höjas för de cirka 20 procent av äldreomsorgstagarna som har inkomster

som kan medge högre avgifter. Detta innebär en kraftfull inkomstomför-

delning för en minoritet av pensionärerna. Marginaleffekterna skulle bli

betydande, för en majoritet kring 100 procent om intäkterna skall öka

mer än marginellt.

Pensionärer med låga inkomster måste skyddas Riktvärde för förbehållsbelopp Den enligt min bedömning mest angelägna åtgärden är att skydda de pensionärer som har små inkomster, så att de har tillräckliga medel kvar för sina personliga behov när avgiften är betald. Det finns en stor spänn- vidd i bedömningen av vad som anses vara tillräckliga medel mellan lan- dets kommuner. Socialstyrelsen har i sina uppföljningar av hur den nya lagstiftningen tillämpas påtalat att riksnormen, liksom den tidigare socialbidragsnormen, inte är rätt utgångspunkter vid fastställande av för- behållsbelopp, eftersom dessa normer är beräknade efter mer kortvariga inkomstbortfall. Jag delar denna bedömning. För äldreomsorg som kan utgå under decennier är det en bättre utgångspunkt att tillämpa den av 67 riksdagen fastlagda skäliga levnadsnivå som tillämpas när så kallat sär- skilt bostadstillägg (SBTP) utbetalas enligt lagen om bostadstillägg för pensionärer (BTPL). Det finns en god överensstämmelse mellan denna nivå 122 procent av basbeloppet (för en ensamstående år 1999 är detta 3 700 kr) och Konsumentverkets beräkning av en hushållsbudget för ett pensionärshus- håll jämte kostnader för vissa övriga utgifter som är särskilt omnämnda i förarbetena till gällande lag. Att precisera ett riktvärde för förbehålls- beloppet innebär således inte att några nya poster eller utgifter tillförs. Förslaget kan därmed inte anses innebära någon ökad ambition vad som skall avses med tillräckliga medel. I enlighet med vad som anges i förarbetena till 35 § SoL bör förbe- hållsbeloppet för yngre funktionshindrade sättas högre, förslagsvis till 144 procent av basbeloppet för ensamstående (4 370 kr år 1999). Man kan också jämföra med intentionerna i LSS att funktionshindrade skall tillförsäkras goda levnadsvillkor I äldreboende måste nivån anpassas om den boende betalar en avgift även för kosten. Vid en jämförelse med nivån för ordinärt boende kan 57,5 procent av basbeloppet, 1 740 kr i 1999 års nivå för ensamboende, vara rimligt. Avgiften förutsätts täcka kostnader för personlig omsorg, servicein- satser (såsom städ, tvätt, snöröjning, dagligvaruinköp, matdistribution och ärenden), korttidsboende, biståndsbeslutad dagverksamhet, trygg- hetslarm (såväl teknik, larmbevakning som utryckning), ledsagarservice, avlösning av anhörig/närstående. I särskilda boendeformer med helin- ackordering förutsätts exempelvis tvättmedel, tillgång till lakan och möbler ingå i avgiften. Kommunal hälso- och sjukvård bör erbjudas av- giftsfritt om den enskilde även har annan äldreomsorg. Om någon av dessa poster ligger utanför avgiften och därmed måste täckas av den enskildes förbehållsbelopp skall nivån för förbehållsbe- loppet anpassas uppåt så att det rymmer kostnaden för den aktuella ut- giften. Om en kommun avgiftsfritt tillhandahåller vissa tjänster som den enskilde normalt sett har att bekosta med sitt förbehållsbelopp, t.ex. hushållsel eller läkarvård i särskilt boende, kan förbehållsbeloppet sättas lägre än riktvärdet. Kommunen skall också pröva om det på grund av individuella omstän- digheter finns särskilda skäl för jämkning. Kommunerna skall ta hänsyn till om den enskilde har merkostnader för mat därför att han/hon erhåller färdiglagad mat eller äter vissa mål på exempelvis dagverksamhet. Den enskildes förbehållsbelopp skall då ökas så att han/hon klarar merkostna- den för maten utan att det inkräktar på det förbehållsbelopp som framgår av det nationella riktvärdet. Kommunen skall vidare ta hänsyn till mer- kostnader på grund av funktionshinder. Hänsyn skall också tas till den enskildes möjlighet att klara tillfälliga utgifter såsom omfattande tand- vård eller kostnader för dubbel bosättning vid flytt till särskilt boende. För dessa och liknande kostnader skall alltid göras en individuell pröv- ning liksom för andra kostnader som för viss individ är av särskild vikt. Kvarboende make/makas rätt tillgodoses enligt min bedömning genom den ändring av 35 § SoL som trädde i kraft den 1 januari 1999. Det bör klarläggas att avtal om periodiskt underhållsbidrag mellan makar inte skall påverka avgift. 68 Prop. 2000/01:149 Bilaga 1 Riktvärdets syfte är att skydda äldreomsorgstagare med låga pensioner. Prop. 2000/01:149 Kommunerna måste själva i sina taxesystem bevaka att den enskilde får Bilaga 1 behålla viss rimlig del av nettoinkomst som överstiger folkpension och pensionstillskott. Rättssäkerheten måste förbättras Kommunernas taxor liksom beslut i ett enskilt fall kan endast laglighets- prövas. En avgiftssättning kan tolkas som ren verkställighet vilket kan inskränka den enskildes möjlighet att få sin avgift prövad. Det har i olika sammanhang framförts att det vore bättre om den enskilde kunde klaga genom förvaltningsbesvär. En invändning mot detta har varit att avgif- ternas och förbehållsbeloppets storlek därigenom skulle komma att beslutas av domstol i stället för av kommunernas fullmäktigeförsam- lingar. Jag föreslår att den enskildes rättssäkerhet stärks genom att det i 37 § SoL skrivs in en rätt att begära omprövning av avgiftsbeslut. Därmed kan alltid den enskilde erhålla ett beslut som kan laglighetsprövas. Vidare föreslår jag att den enskilde skall kunna begära jämkning. Jämkning avser särskilda skäl med hänsyn till individens merkostnader. Den enskilde skall genom förvaltningsbesvär kunna klaga på jämknings- beslutet, som inte avser avgiftstaxan utan endast de individuella mer- kostnaderna, till domstol. Denna modell kan jämföras med socialbi- dragsnormen och den därtill knutna rätten till förvaltningsbesvär. Tak för högsta avgiftsnivå De stora skillnaderna i avgift för vård och omsorg såväl mellan kommu- ner som för samma insats inom en kommun riskerar att minska legitimi- teten i avgiftssystemet och tilltron till en gemensamt finansierad äldre- omsorg. Avgifterna ger såväl nu som i ett femtonårsperspektiv en mycket begränsad täckning av kommunernas kostnader för vård och omsorg. Finansieringen av äldreomsorgen kan därför inte motivera höga avgifter för en mindre grupp av äldreomsorgstagarna. Tvärtom är det enligt min mening tveksamt att rikta en inkomstomfördelning endast mot en liten grupp av de äldre. Riksdagen har i sitt beslut om en nationell handlings- plan för äldreomsorgen klart lagt fast att äldreomsorgen skall vara soli- dariskt finansierad. Höga avgifter kan vidare leda till att äldre avstår från hjälp på grund av oro för att inte ha råd, oavsett om de själva skulle få betala så mycket. De höga avgifterna kan också ge incitament till olika former av "avgiftspla- nering" såsom placering av kapital så att det ej ger årlig avkastning, vil- ket ytterligare kan undergräva legitimiteten i systemet. Jag föreslår därför en högsta avgiftsnivå som får debiteras. Nivån kan lämpligen uttryckas som viss andel av basbeloppet. För att undvika allt- för stora skillnader för samma insats och minska problemen med de mar- ginaleffekter som inkomstrelaterade taxor medför bör detta tak inte sättas alltför högt. En lämplig avvägning mellan att å ena sidan ge kommunerna frihet att utforma sina egna taxesystem och att å andra sidan begränsa olikheter mellan kommunerna är att fastställa ett tak för den avgift som 69

får debiteras för vård, omsorg, service, trygghetslarm, dagverksamhet,

Prop. 2000/01:149

korttidsboende och liknande insatser till 40 procent av basbeloppet, i

Bilaga 1

1999 års nivå 1 210 kr per månad.

Vidare föreslås att kommunerna inte får debitera högre avgift än den

genomsnittliga kostnaden för att tillhandahålla insatsen. Beträffande

avgift för kost blir detta den enda begränsningen för avgifternas bestäm-

mande.

Kommunerna skall ha frihet att välja om avgiften skall vara

inkomst- och insatsrelaterad

Kommunerna skall ha rätt att ha inkomstrelaterade avgifter. Detta är

nödvändigt för att kunna garantera att den enskilde har sitt förbehålls-

belopp kvar. Kommunerna skall vidare ha rätt att välja om insatsens art

och omfattning skall påverka avgiftens storlek eller ej. Insatsens omfatt-

ning skall bestämmas via biståndsbeslutet. Kommunens taxesystem är ett

trubbigt styrinstrument som bör användas med försiktighet.

Enhetliga regler för inkomstberäkningen

Ungefär hälften av landets kommuner använder taxerade, dvs. historiska,

inkomster vid beräkningen av vilken avgift som skall debiteras, reste-

rande utgår från aktuella inkomster. Vissa kommuner bortser helt från

kapital och kapitalinkomster, andra räknar med faktisk avkastning (räntor

m.m.), andra åter räknar en fiktiv avkastning på kapitalet. Många kom-

muner underlåter att regelmässigt hämta in uppgift om bostadskostnaden.

Sammantaget innebär detta uppenbara risker att kommunen inte känner

till den enskildes möjlighet att betala avgift. En studie som Socialstyrel-

sen genomfört visar att åtskilliga äldreomsorgstagare debiteras avgift

trots att de har kvar mindre än förbehållsbeloppet.

Detta talar för att regeringen bemyndigas utfärda föreskrifter om hur

inkomsten skall beräknas. Utgångspunkten är att kommunen när avgift

fastställs skall ha tillräcklig kunskap om den enskildes avgiftsutrymme.

Kommunerna skall beakta aktuella inkomster av tjänst som är skatte-

pliktiga enligt kommunalskattelagens regler. Kommunerna behöver dock

inte ta hänsyn till inkomst av ringa betydelse.

Kommunerna skall beakta de inkomster av kapital som är skatte-

pliktiga enligt lagen om statlig inkomstskatt och kan då använda upp-

gifter om deklarerade inkomster avseende året före det aktuella. För-

mögenhet får inte på annat sätt än via avkastning på kapital påverka av-

giftsutrymmet.

Kommunerna skall utgå från den enskildes ekonomiska situation efter

inkomstskatter. Kommunerna behöver inte ta hänsyn till förmögenhets-

skatt. Fastighetsskatt inräknas i boendekostnaden.

Bostadskostnad beräknas enligt de regler som gäller för BTP. Kom-

munerna skall ta hänsyn till faktisk bostadskostnad och BTP.

Vid avgiftssättningen divideras makar/sammanboendes sammanlagda

inkomst med två om omsorgstagaren har den högsta inkomsten. Om om-

sorgstagaren har den lägsta inkomsten skall bara denna inkomst ligga till

70

grund för avgiften. Minderåriga barns inkomster skall inte påverka för-

Prop. 2000/01:149

äldrarnas avgifter.

Bilaga 1

Viss översyn av socialförsäkringsregisterförordningen krävs för att

kommunerna skall få tillgång till samtliga inkomster för pensionärer med

BTP via de uppgifter RFV årligen samlar in. För övriga äldreomsorgs-

tagare förutsätts RFV och övriga pensionsutbetalare liksom RSV vara

behjälpliga att via datamedia tillhandahålla uppgifter för att underlätta för

den enskildes uppgiftslämnande.

Kostnader och finansiering

Kommunernas intäktsbortfall kan om dagens taxesystem skall anpassas

till de riktvärden för förbehållsbelopp samt avgiftstak utredningen före-

slår beräknas till mellan 500 och 600 mkr.

Riktvärde för förbehållsbelopp har enligt min mening karaktären av ett

förtydligande av redan gällande lagstiftning. Det tillför inga nya kost-

nadsposter som kommunerna ska beakta jämfört med vad som anges i

förarbetena till 35 § SoL. De ingående posterna är beräknade på gängse

sätt, i huvudsak med ledning av Konsumentverkets hushållsbudget. Det

finns därför inte tillräckligt vägande skäl att kompensera kommunerna

för det intäktsbortfall många kommuner kommer att få vid en anpassning

till det nationella riktvärdet för förbehållsbelopp och riktlinjerna för be-

räkning av inkomster och bostadskostnad.

Däremot är förslaget om ett avgiftstak något helt nytt. Intäktsbortfallet

med dagens taxeregler och inkomster kan vid ett avgiftstak om 40 pro-

cent av basbeloppet beräknas till cirka 140 mkr. Kommunerna kan inte

kompensera sig för detta intäktsbortfall inom ramen för avgifterna, varför

de bör kompenseras via ökat statsbidrag.

Min bedömning är att höga avgifter kan minska tilltron till och viljan att

skattefinansiera äldreomsorgen. Jag har därför föreslaget ett avgiftstak

som på sikt ger begränsningar i kommunernas möjligheter att låta avgif-

terna ge mer än ett marginellt tillskott till kostnadstäckningen. Om äldre-

omsorgen ökar i takt med befolkningsutvecklingen kommer kommunerna

under förra delen av nästa sekel att ställas inför stora problem hur vård,

omsorg och service skall kunna finansieras. Denna fråga bör utredas i

särskild ordning.

71

72

För familjerådgivning, hem- tjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 12 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behand- lingskaraktär, 

för vård, omsorg, service och kost i 

sådant boende som avses i 20 § andra stycket eller 21 § tredje stycket eller annan liknande social tjänst får kommu- nen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestäm- mer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens 

genom- snittliga kostnad för insatsen.

Avgifter för hemtjänst 

samt vård, omsorg och service i sär- skilda boendeformer 

får, tillsam- mans med avgifter som avses i 26 § tredje stycket hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763), uppgå till 

högst 40 procent av prisbasbe- loppet per år. Avgift för boendet får uppgå till högst 50 procent av prisbasbeloppet per år. Utgör sär- skild boendeform ett hyresför- hållande skall avgift för boende-

Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda 

och tillgängliga 

bostäder och ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service.

Kommunen skall 

för äldre män- niskor med behov av särskilt stöd tillhandahålla olika former av äld- reboende för vård, omsorg och service samt korttidsboende

Kommitténs lagförslag

Prop. 2000/01:149

Bilaga 2

Förslag till Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) Härigenom föreskrivs att 20, 35, 37 och 73 §§ socialtjänstlagen (1980:620) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20§ Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostä- der och ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Kommunen skall inrätta sär- skilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre männi- skor med behov av särskilt stöd.

35 § 2 För familjerådgivning, hem- tjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 12 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behand- lingskaraktär, sådant boende som avses i 20 § andra stycket eller 21 § tredje stycket eller annan lik- nande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grun- der som kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader.

Avgifter för hemtjänst får inte, tillsammans med avgifter som av- ses i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boende- kostnad och andra normala lev- nadskostnader.

2 Senaste lydelse 1998:855

Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyl- dighet som avses i 33 och 33 a §§ samt 34 § första och andra stycke- na.

Beslut om avgift jml 35 § andra stycket skall omprövas av social- nämnden om det begärs av en en- skild som beslutet angår. Vid om- prövning efter begäran av den enskilde får beslutet inte ändras till den enskildes nackdel.

Socialnämnden skall sätta ned en beslutad avgift om det före- ligger särskilda skäl för jämkning. Prövning av jämkning skall alltid ske om det begärs av den som be- slutet angår. Regeringen får med- dela närmare föreskrifter om jämkning.

När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försäm- rad ekonomisk situation.

kostnad

inte

fastställas

enligt

Prop. 2000/01:149

denna paragraf.

Bilaga 2

Avgift enligt andra stycket får

inte uppgå till så stort belopp att

den enskilde inte förbehålls till-

räckliga medel för sina personliga

behov,

boendekostnad och

andra

normala levnadskostnader.

Regeringen får meddela före-

skrifter

om

förbehållsbeloppets

storlek och vilka inkomster som

kan påverka avgiftens storlek.

När

avgifterna fastställs

skall

kommunen försäkra sig om att

omsorgstagarens make eller sambo

inte drabbas av en oskäligt försäm-

rad ekonomisk situation. Avgiften

kan fastställas utan hänsyn till

avtal

om

underhållsskyldighet

mellan makar. 37 § 3 Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyl- dighet som avses i 33 och 33 a §§ samt 34 § första och andra stycke- na. 73 § 4

Socialnämndens beslut får över-

Socialnämndens beslut får över-

klagas hos allmän förvaltnings-

klagas hos allmän förvaltnings-

domstol, om nämnden har med-

domstol, om nämnden har med-

3

Senaste lydelse 1997:313

4

Senaste lydelse 1998:384

73

delat beslut i fråga om försörj- ningsstöd enligt 6 b §, vägran eller nedsättning av fortsatt försörj- ningsstöd enligt 6 d §, annat bi- stånd enligt 6 f §, ansökan enligt 6 h §, medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt 25 §, eller förbud eller be- gränsning enligt 27 §. Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första stycket. Beslut i frågor som avses i för- sta stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verk- ställas först sedan det har vunnit laga kraft. delat beslut i fråga om försörj- ningsstöd enligt 6 b §, vägran eller nedsättning av fortsatt försörj- ningsstöd enligt 6 d §, annat bi- stånd enligt 6 f §, ansökan enligt 6 h §, medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt 25 §, förbud eller begräns- ning enligt 27 § eller jämkning enligt 37 § tredje stycket.

Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första stycket. Beslut i frågor som avses i för- sta stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verk- ställas först sedan det har vunnit laga kraft. 74 Prop. 2000/01:149 Bilaga 2

75

Av dem som har folkpension i form av hel förtidspension eller hel ålderspension eller som har annan inkomst av motsvarande storlek får skäliga avgifter för bo- stad, fritidsverksamhet och kultu- rella aktiviteter tas ut enligt de grunder som kommunen bestäm- mer. Avgifterna får dock inte över- stiga kommunens 

genomsnittliga kostnad för insatsen. 

Kommunen skall se till att den enskilde får behålla tillräckliga medel för sina personliga behov

Utgör det särskilda boendet ett hyresförhållande skall avgift inte tas ut för boendekostnad enligt detta lagrum.

Prop. 2000/01:149 Bilaga 2 Förslag till lag om ändring av lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (1993:387) Härigenom föreskrivs att 19 § lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (1999:381) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 § Av dem som har folkpension i form av hel förtidspension eller hel ålderspension eller som har annan inkomst av motsvarande storlek får skäliga avgifter för bo- stad, fritidsverksamhet och kultu- rella aktiviteter tas ut enligt de grunder som kommunen bestäm- mer. Avgifterna får dock inte över- stiga kommunens självkostnader.

Kommunen skall se till att den enskilde får behålla tillräckliga medel för sina personliga behov.

76

Om en bostadslägenhet, som hyrs ut av fastighetsägaren till en hyresgäst för annat än fritids- ändamål och som inte utgör 

sär- skilda boendeformer motsvarande sådana som avses i 20 och 21 §§ socialtjänstlagen eller 

del av hyresvärdens egen bostad, inte har lägsta godtagbara standard enligt sjätte och sjunde styckena, får hyresnämnden på hyresgästens ansökan förelägga hyresvärden att vidta åtgärd som behövs för att lägenheten skall uppnå sådan stan- dard (upprustningsföreläggande).

Prop. 2000/01:149 Bilaga 2 Förslag till Lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Härigenom föreskrivs att 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1992:736) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 § 5

Av patienter får vårdavgifter tas ut enligt grunder som landstinget eller kommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt föreskrivet. Pati- enter som är bosatta inom landstinget respektive kommunen, liksom patienter som avses i 3 b §, skall därvid behandlas lika. Landstinget får dock för sluten vård fastställa avgiftsnivåer i olika inkomstintervall och besluta om vilka regler om nedsättning av avgiften som skall gälla. Högsta avgiftsbelopp för sluten vård är 80 kronor för varje vårddag. Endast kommunen får ta ut vårdavgifter för sådan vård som den har betalningsansvar för enligt 2 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Detsamma gäller i fråga om sådan psykiatrisk långtidssjukvård med huvudsaklig omvårdnadsin- riktning för vilken kommunen enligt 9 § samma lag har åtagit sig betal- ningsansvar. Förslag till Lag om ändring i jordabalken Härigenom föreskrivs att 12 kap. 18 a och 35 §§ jordabalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 a § 6 Om en bostadslägenhet, som hyrs ut av fastighetsägaren till en hyresgäst för annat än fritids- ändamål och som inte utgör del av hyresvärdens egen bostad, inte har lägsta godtagbara standard enligt sjätte och sjunde styckena, får hyresnämnden på hyresgästens ansökan förelägga hyresvärden att vidta åtgärd som behövs för att lägenheten skall uppnå sådan stan- dard (upprustningsföreläggande).

5

Senaste lydelse 1998:856

6

Senaste lydelse 1997:62

I föreläggandet skall bestämmas inom vilken tid den åtgärd som avses med föreläggandet skall ha vidtagits. Vite får sättas ut i föreläggandet. Tiden i föreläggandet får förlängas, om det finns särskilda skäl för det och ansökan om förlängd tid görs före utgången av den tidsfrist som gäller. Föreläggande får meddelas endast om åtgärden med hänsyn till kost- naden för denna kan beräknas ge skäligt ekonomiskt utbyte. Om den begärda åtgärden innebär att ingrepp måste göras i andra lägenheter i huset, får ett föreläggande meddelas endast om hyresgästerna i dessa lägenheter samtycker till åtgärden. Bestämmelserna i 16 § fjärde sjätte styckena tillämpas också i fråga om upprustningsförelägganden. Med fastighetsägare jämställs innehavare av tomträtt och ägare av byggnad som tillhör annan än ägaren av marken. En bostadslägenhet skall anses ha lägsta godtagbara standard, om den är försedd med anordning inom lägenheten för

1.

kontinuerlig uppvärmning,

2.

kontinuerlig tillgång till varmt och kallt vatten för hushåll och hygien,

3.

avlopp för spillvatten,

4.

personlig hygien, omfattande toalett och tvättställ samt badkar eller dusch,

5.

försörjning med elektrisk ström för normal hushållsförbrukning,

6.

matlagning, omfattande spis, diskho, kylskåp, förvaringsutrymmen och avställningsytor.

Utöver vad som anges i sjätte stycket krävs det för att lägsta godtag- bara standard skall uppnås

1.

att det finns tillgång både till förrådsutrymmen inom fastigheten och till anordning för hushållstvätt inom fastigheten eller inom rimligt avstånd från den, och

2.

att huset inte har sådana brister i fråga om hållfasthet, brandsäkerhet eller sanitära förhållanden som inte skäligen kan godtas. Lag (1997:62).

35 § 7

Hyresgästen får överlåta hyresrätten till sin bostadslägenhet för att genom byte få en annan bostad, om hyresnämnden lämnar tillstånd till överlåtelsen. Tillstånd skall lämnas, om hyresgästen har beaktansvärda skäl för bytet och detta kan äga rum utan påtaglig olägenhet för hyres- värden samt inte heller andra särskilda skäl talar mot bytet. Tillståndet kan förenas med villkor.

Första stycket gäller inte, om

Första stycket gäller inte, om

1. lägenheten hyrs i andra hand,

1. lägenheten hyrs i andra hand,

2. lägenheten utgör en del av

2. lägenheten utgör en del av

upplåtarens bostad,

upplåtarens bostad,

3. Lägenheten är belägen i ett

3. lägenheten är belägen i ett en-

enfamiljshus som inte är avsett att

familjshus som inte är avsett att

hyras ut varaktigt eller i ett två-

hyras ut varaktigt eller i ett två-

familjshus,

familjshus,

4. lägenheten har upplåtits av

4. lägenheten har upplåtits av

7 Senaste lydelse 1993:400

77

Prop. 2000/01:149 Bilaga 2

någon som innehade den med bo-

någon som innehade den med bo-

stadsrätt och lägenheten alltjämt

stadsrätt och lägenheten alltjämt

innehas med sådan rätt, eller

innehas med sådan rätt, eller

5. hyresavtalet avser ett möble-

5. hyresavtalet avser ett möble-

rat rum eller en lägenhet för fri-

rat rum eller en lägenhet för fri-

tidsändamål och hyresförhållandet

tidsändamål och hyresförhållandet

inte har varat längre än nio måna-

inte har varat längre än nio måna-

der i följd.

der i följd.

6. hyresavtalet avser särskilda

boendeformer.

Medverkar en kommun till att hyresgästen får en annan bostad genom att anvisa eller förmedla denna, får kommunen ansöka hos hyresnämnde om tillstånd som avses i första stycket. Detta gäller även kommunalför- bund som har hand om bostadsförmedling som är gemensam för två eller flera kommuner. 78 Prop. 2000/01:149 Bilaga 2 Förslag till Lag om ändring i lagen om TV-avgift (1989:41) Härigenom föreskrivs att 2 § lagen om TV-avgift (1989:41) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § För samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i inne- havarens hushåll betalas en enda TV-avgift. En enda avgift betalas också för samtliga TV-mottagare som

1.

finns på samma butiks- eller demonstrationsställe för motta- gare, eller

2.

finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av lik- nande slag, om 

TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. För samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i inne- havarens hushåll betalas en enda TV-avgift. En enda avgift betalas också för samtliga TV-mottagare som

1.

finns på samma butiks- eller demonstrationsställe för motta- gare, eller

2.

finns inom samma sjukhus, 

särskilda boendeform , vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. Boende i särskild boendeform be- talar TV-avgift för de mottagare som denne själv innehar. 79 Prop. 2000/01:149 Bilaga 2 Förslag till Förordning om ändring i socialtjänstförordningen (1981:750) Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstförordningen (1981:750) att det i förordningen skall införas nya bestämmelser 46 och 47 §§ av föl- jande lydelse. Prop. 2000/01:149 Bilaga 2 Avgift för hemtjänst och vård, omsorg eller service i särskilda boende- former 46 § När förbehållsbelopp eller avgift som avser hemtjänst samt vård, om- sorg och service i särskilda boendeformer bestäms enligt 35 § social- tjänstlagen är det den enskildes inkomster efter skatt som skall ligga till grund för beräkningen. Uppgifter om inkomster och kostnader skall vara aktuella. Kommunalskattelagens bestämmelser om vad som är skatte- pliktiga inkomster av tjänst och näringsverksamhet skall tilllämpas. Här- utöver får inkomster som beskattats i annat land medräknas. Kommunen har rätt att bortse från inkomster om dessa är av ringa betydelse. Beträffande vilka skattepliktiga kapitalinkomster som skall medräknas skall lagen om statlig inkomstskatt tillämpas. Uppgift om kapitalinkomst får inte vara äldre än kontrolluppgift om kaptalinkomst avseende året före avgiftsåret. I övrigt får förmögenhet inte påverka fastställande av avgift. Kommunen får bortse från förmögenhetsskatt. Fastighetsskatt skall räknas som bostadskostnad. Om den make, som har hemtjänst eller bor i särskilt boende, har den högsta inkomsten, skall den makens inkomst anses utgöra hälften av makarnas sammanlagda inkomst. Har den som beviljats insatsen den lägsta inkomsten skall den inkomsten ligga till grund för beräkning av förbehållsbeloppet. Inkomst för minderåriga barn skall inte medräknas. 47 § Kommunen skall, om inget annat följer av andra stycket, bestämma nivå för förbehållsbeloppet så att den enskilde lägst förbehålls för ensam- stående 122 procent av prisbasbeloppet, för makar eller sammanboende vardera 101 procent av prisbasbeloppet. Ingår kost i avgiften skall förbe- hållsbeloppet vara lägst 57,5 procent av prisbasbeloppet för ensam- boende och 100 procent av prisbasbeloppet för makar eller samman- boende med gemensamt boende. För funktionshindrad under 65 år skall förbehållsbeloppet utgöra för ensamstående lägst 144 procent av prisbas- beloppet och för makar eller sammanboende lägst 237 procent av pris- basbeloppet. Om avvikelser från vad som normalt avses ingå i hemtjänst eller i sär- skilda boendeformer föranleder merkostnader för den enskilde skall beloppsnivåerna höjas. Förbehållsbeloppet skall även anpassas efter mer- kostnader för kommunalt debiterad avgift för mat. Ingår i den kommunala servicen avgiftsfri insats som annars skulle ha bekostats inom ramen för förbehållsbeloppet får nivån för förbehålls- belopp sänkas i motsvarande mån. 80 Vid prövning av jämkning enligt 37 § socialtjänstlagen (1980:620) får bortses från vad som i 46 § andra stycket sägs om förmögenhet. 81 Prop. 2000/01:149 Bilaga 2 Remissinstanser till kommitténs betänkande Bo tryggt Betala rätt (SOU1999:33) Remissinstanser: Svea Hovrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Göteborgs- och Bohuslän, Länsrätten i Östergötlands län, Bostadsdomstolen, Hyresnämnden i Stockholms län, Hyresnämnden i Göteborgs län, Hyresnämnden i Östergötlands län, Boverket, Handikapp- ombudsmannen, Konsumentverket, Riksförsäkringsverket, Riksrevi- sionsverket, Riksskatteverket, Räddningsverket, Socialstyrelsen, Statistiska Centralbyrån, Länsstyrelsen i Dalarna, Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Skåne Län, Länsstyrelsen i Västmanland, Läns- styrelsen i Västerbotten, Länsstyrelsen i Stockholms län, Svenska Kommunförbundet, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Landsorganisa- tionen i Sverige (LO), Sveriges Kommunaltjänstemannaförbund (SKTF), Svenska Kommunalarbetarförbundet (Kommunal), Vårdförbundet, Göteborgs kommun, Malmö kommun, Stockholms kommun, Norrköpings kommun, Örebro kommun, Botkyrka kommun, Kungsbacka kommun, Skurups kommun, Upplands-Väsby kommun, Gävle kommun, Skellefteå kommun, Kiruna kommun, Landskrona kommun, Nässjö kommun, Gnosjö kommun, Oskarshamns kommun, Trollhättans kommun, Kungsörs kommun, Högsby kommun, Ockelbo kommun, Ystads kommun, Bergs kommun, Lycksele kommun, Katrineholms kommun, Malå kommun, Enköpings kommun, Kramfors kommun, Simrishamns kommun, Habo kommun, Munkedals kommun, Ängelholms kommun, Säters kommun, Åmåls kommun, Landstingsförbundet, Gävleborgs läns landsting, Jämtlands läns lands- ting, Kronobergs läns landsting, Skåne läns landsting, Stockholms läns landsting, Pensionärernas Riksorganisation (PRO), Riksförbundet PensionärsGemenskap (RPG), Svenska Kommunalpensionärers förbund, Sveriges Pensionärsförbund (SPF), Sveriges Pensionärers Riksförbund (SPRF), Handikappförbundens samarbetsorgan (HSO), De handikappa- des riksförbund (DHR), Synskadades Riksförbund (SRF), Sveriges Dövas Riksförbund (SDR), Riksförbundet för dementas rättigheter (Demensförbundet), Reumatikerförbundet, Neurologiskt handikappades Riksförbund (NHR), Anhörigrådet i Sverige, Föreningen Sveriges social- chefer, Riksförbundet Enskild vård, Hyresgästernas riksförbund, Hyres- gästernas Sparkasse- och Byggnadsförening (HSB), Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag (SABO), Sveriges fastighetsägarförbund, Radiotjänst i Kiruna AB, Riksbyggen (huvudkontoret) Stockholm, Stiftelsen Stockholms läns äldrecentrum, Institutet för Gerontologi i Jönköping. 82 Prop. 2000/01:149 Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:000) Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (2001:000) dels att 8 kap. 2 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 8 kap. 38 §§, av följande lydelse.

Senaste lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap .

2 § 1

För familjerådgivning, hem- tjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 5 kap. 1 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av be- handlingskaraktär, sådant boende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 7 § tredje stycket eller annan liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens själv- kostnader. För familjerådgivning, verk- samhet för barn och ungdom en- ligt 5 kap. 1 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlings- karaktär, hemtjänst, dagverksam- het, bostad i sådant särskilt bo- ende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 7 § tredje stycket och som inte omfattas av 12 kap. jor- dabalken eller för annan liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Av- gifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader. I fråga om avgifter för hem- tjänst, dagverksamhet och bostad i särskilt boende finns ytterligare bestämmelser i 38 §§. 3 § Med prisbasbelopp avses det prisbasbelopp som fastställs enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. 4 § Med avgiftsunderlag avses den inkomst som den enskilde kan antas komma att få under de när- maste tolv månaderna, fördelad med lika belopp per månad. Inkomsten skall beräknas enligt 21 § första stycket 13 och 5

1 Lydelse enligt prop. 2000/01:80, bet. 2001/01:SoU18, rskr. 2000/01:259. 83 Prop. 2000/01:149 Bilaga 4 5 § Avgifter för hemtjänst får inte, tillsammans med avgifter som av- ses i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boen- dekostnad och andra normala lev- nadskostnader. När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk si- tuation.

lagen (2001:000) om bostads- tillägg till pensionärer m.fl. Som inkomst skall även räknas särskilt bostadstillägg enligt 20 § samma lag och bostadsbidrag enligt lagen (1993:737) om bostadsbi- drag. Inkomsten får beräknas på ett för den enskilde mer fördel- aktigt sätt. I fråga om makar skall den en- skildes inkomst utgöra hälften av makarnas sammanlagda inkoms- ter. 5 § Den enskildes avgifter får 1. för hemtjänst och dagverk- samhet, tillsammans med avgifter som avses i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,48 gånger prisbasbeloppet, 2. för bostad i särskilt boende per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,50 gånger prisbas- beloppet. Om avgifterna baseras på den enskildes betalningsförmåga skall avgiftsunderlaget beräknas enligt 4 §. Avgifterna får inte uppgå till ett så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel av sitt avgiftsunderlag för sina personliga behov och andra normala levnadskostnader (förbe- hållsbelopp). När avgifterna fast- ställs skall kommunen dessutom försäkra sig om att omsorgstaga- rens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation.

6 § Kommunen skall bestämma den enskildes förbehållsbelopp genom att beräkna den enskildes lev- nadskostnader, utom boendekost- naden, med ledning av ett minimi- belopp. Boendekostnaden skall 84 Prop. 2000/01:149 Bilaga 4 beräknas för sig och läggas till minimibeloppet. För sådan boen- dekostnad som anges i 5 § första stycket skall dock inget förbehåll göras. Minimibeloppet skall, om inte annat följer av 7 §, alltid per må- nad utgöra lägst en tolftedel av

1.

1,294 gånger prisbasbeloppet för ensamstående, eller

2.

1,084 gånger prisbasbeloppet för sammanlevande makar och sambor.

Minimibeloppet skall täcka normalkostnader för livsmedel, kläder, skor, fritid, hygien, dags- tidning, telefon, TV-avgift, hem- försäkring, öppen hälso- och sjuk- vård, tandvård, hushållsel, för- brukningsvaror, resor, möbler, husgeråd och läkemedel. 7 § Kommunen skall höja minimi- beloppet i skälig omfattning om den enskilde på grund av sär- skilda omständigheter varaktigt har behov av ett inte oväsentligt högre belopp än det som anges i 6 § andra stycket. Kommunen får minska minimi- beloppet i skälig omfattning om den enskilde inte har en kostnad för en sådan post som anges i 6 § tredje stycket därför att

1.

kostnaden ingår i avgiften för hemtjänst och dagverksamhet,

2.

kostnaden ingår i avgiften eller hyran för bostad i särskilt boende, eller

3.

posten tillhandahålls kost- nadsfritt.

8 § Kommunen skall ändra en av- gift om något förhållande som påverkar avgiftens storlek har ändrats. Avgiften får ändras utan föregående underrättelse om ändringen beror på förändringar i prisbasbeloppet. 85 Prop. 2000/01:149 Bilaga 4

En ändring

av

avgiften

skall

Prop. 2000/01:149

gälla från och med månaden efter

Bilaga 4

den månad då anledning till

ändring har

uppkommit.

En

ändring av avgiften skall dock

gälla från och med den månad

under vilken de förändringar har

uppkommit

som

föranleder

ändringen, om förhållandena av- ser hela den månaden .

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 i fråga om 8 kap. 4 § och

i

övrigt den 1 juli 2002.

2.

De nya bestämmelserna skall tillämpas även i fråga om beslut enligt 8 kap. 2 § som meddelats före ikraftträdandet men avser tid därefter.

3.

Ett överklagande av ett beslut enligt 8 kap. 2 § som fattats före den 1 juli 2002 skall prövas enligt paragrafens äldre lydelse i den del det avser tid före ikraftträdandet. För den del av beslutet som avser tid efter ikraftträdandet skall prövningen göras enligt de nya bestämmelserna.

86

Avgifter för vård enligt 18 §, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § eller för sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsan- svar för enligt 2 eller 9 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård 

får, tillsammans med avgifter för hemtjänst och dag- verksamhet enligt 8 kap. 5 § för- sta stycket socialtjänstlagen (2001:000), per månad uppgå till högst en tolftedel av 0,48 gånger prisbasbeloppet. Avgifterna får dock inte uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel av sitt avgifts- underlag för sina personliga be- hov och andra normala levnads- kostnader (förbehållsbelopp). 

När avgifterna fastställs skall kommu- nen 

dessutom 

försäkra sig om att vårdtagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försäm-

Prop. 2000/01:149 Bilaga 4 Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Härigenom föreskrivs att 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) 1 skall ha följande lydelse.

Senaste lydelse

Föreslagen lydelse

26 § 2

Av patienter får vårdavgifter tas ut enligt grunder som landstinget eller kommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt föreskrivet. Pati- enter som är bosatta inom landstinget respektive kommunen, liksom patienter som avses i 3 c §, skall därvid behandlas lika. Landstinget får dock för sluten vård fastställa avgiftsnivåer i olika inkomstintervall och besluta om vilka regler om nedsättning av avgiften som skall gälla. Högsta avgiftsbelopp för sluten vård är 80 kronor för varje vårddag. Endast kommunen får ta ut vårdavgifter för sådan vård som den har betalningsansvar för enligt 2 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Detsamma gäller i fråga om sådan psykiatrisk långtidssjukvård med huvudsaklig omvårdnads- inriktning för vilken kommunen enligt 9 § samma lag har åtagit sig betalningsansvar. Avgifter för vård enligt 18 §, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § eller för sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsan- svar för enligt 2 eller 9 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård får inte, tillsammans med avgifter som avses i 8 kap. 2 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:000), uppgå till så stort be- lopp att den enskilde inte förbe- hålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskost- nader. När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig om att vårdtagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försäm- rad ekonomisk situation.

1

Lagen omtryckt 1992:567.

2

Lydelse enligt prop. 2000/01:80, bet. 2001/01:SoU18, rskr. 2000/01:259.

87

rad ekonomisk situation.

Prop. 2000/01:149

Avgiftsunderlaget och förbe-

Bilaga 4

hållsbeloppet skall beräknas enligt

8 kap. 37 §§ socialtjänstlagen

(2001:000).

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

I fråga om beslut enligt 26 § tredje stycket som meddelats före ikraftträdandet men som avser tid därefter skall de nya bestämmelserna tillämpas.

3.

Ett överklagande av ett beslut enligt 26 § tredje stycket som fattats före den 1 juli 2002 skall prövas enligt paragrafens äldre lydelse i den del det avser tid före den 1 juli 2002. För den del av beslutet som avser tid efter ikraftträdandet skall prövningen göras enligt de nya bestämmel- serna.

88 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor Härigenom föreskrivs att punkten 19 i lagen (1987:813) om homosex- uella sambor 1 skall ha följande lydelse.

Senaste lydelse

Föreslagen lydelse

Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även på de homosexuella samborna:

1.

lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

2.

ärvdabalken,

4. jordabalken,

4.

10 kap. 9 § rättegångsbalken,

5.

4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

6.

inkomstskattelagen (1999:1229),

7.

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

8.

bostadsrättslagen (1991:614),

9.

lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer,

10.

5 kap. 18 § tredje stycket fastighetsbildningslagen (1970:988),

11.

5 och 12 §§ lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument,

12.

14 kap. 3 §, 4 § tredje stycket och 8 § tredje stycket vallagen (1997:157),

13.

36 § första stycket lagen (1972:704) om kyrkofullmäktigeval,

m.m.,

14.

4 § lagen (1997:159) om brevröstning i vissa fall,

15.

10 kap. 18 §, 11 kap. 2, 15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§ samt 16 kap. 7 och 9 §§ föräldrabalken,

16.

säkerhetsskyddslagen (1996:627),

17.

lagen (1996:1231) om skattereduktion för fastighetsskatt i vissa fall vid 

19972001 års taxeringar,

18.

lagen (1993:737) om bostadsbidrag,

19. 8 kap. 2 § andra stycket

19. 8 kap. 5 § andra stycket och

socialtjänstlagen (2001:000),

6 § andra stycket socialtjänstlagen

(2001:000),

20.

26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

21.

2 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529),

22.

12 § första stycket 2 lagen (2001:000) om svenskt medborgarskap. Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara

ogifta, gäller det också de homosexuella samborna. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. Prop. 2000/01:149 Bilaga 4

1 Lydelse enligt prop. 2000/01:80, bet. 2001/01:SoU18, rskr. 2000/01:259. 89 Lagrådets yttrande Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-06-15

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin. Enligt en lagrådsremiss den 7 juni 2001 (Socialdepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:000),

2.

lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

3.

lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Åsa[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Prop. 2000/01:149 Bilaga 5 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen Överklagande av individuella beslut Enligt 8 kap. 2 § bibehålls den ordningen att kommunen får ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Det medför att ett avgiftsuttag förutsätter att det finns en av kommunfullmäktige beslutad taxa efter vilken vederbörande nämnd kan debitera avgiften i det enskilda fallet. Både taxebeslutet och ett på taxan grundat debiteringsbeslut kan bli föremål för laglighetsprövning enligt kommunallagen. Förslaget är inte avsett att innebära någon ändring i detta hänseende. En nyhet i förslaget är att i lagen införs bestämmelser som särskilt skall beaktas vid beräkningen av avgiftens storlek i det enskilda fallet. Hit hör bestämmelserna om beräkning av avgiftsunderlag i 4 §, boende- kostnad i 6 § och minimibelopp i 7 § samt bestämmelserna om avgifts- ändring i 8 §. Det framgår inte av förslaget på vilket sätt individuella be- slut i någon av de nämnda frågorna skall kunna överklagas. Utan ut- tryckliga bestämmelser kommer besluten att få överklagas genom begä- ran om laglighetsprövning enligt kommunallagen. De föreslagna bestämmelserna är i nästan alla viktiga hänseenden for- mulerade som åligganden för kommunen (skall, se 4 § andra stycket, 5 § andra stycket, 6 §, 7 § första stycket och 8 §) och ger alltså kommunen inte någon valfrihet i fråga om beräkningen av avgiftens storlek. Från enskilds synpunkt skulle detta kunna uttryckas så att denne kommer att ha en rätt att få sin avgift beräknad på visst sätt. Vidare kan tillämpningen av de ifrågavarande bestämmelserna komma att omfatta uppskattningar och bedömningar av skälighets- eller lämplighetsnatur. Tvister i sådana frågor mellan en kommun och enskild kan över huvud taget inte tas upp inom ramen för en laglighetsprövning. Av betydelse är också att den enskilde genom en sådan prövning inte kan uppnå ett beslut som i sak ersätter kommunens överklagade beslut; ett bifall till hans överklagande kan på sin höjd innebära att kommunens beslut upphävs. Enligt Lagrådets mening bör de individuella beslut rörande avgiftens storlek som kan meddelas enligt de föreslagna bestämmelserna i 8 kap. 90

kunna överklagas medelst anförande av förvaltningsbesvär. Detta skulle

Prop. 2000/01:149

för den enskilde möjliggöra en fullständig överprövning av kommunens

Bilaga 5

beslut och kunna resultera i ett för denne gynnande domstolsavgörande i

själva saken. Lagrådet förordar därför att de slags beslut varom här är

fråga tas upp i den uppräkning av överklagbara beslut som finns i 16 kap.

3 §.

8 kap. 4 §

I andra stycket andra meningen föreslås en regel av innebörd att den en-

skilde omsorgstagarens inkomst får beräknas på ett för henne eller ho-

nom förmånligare sätt än vad som följer av bestämmelsen i styckets

första mening. I författningskommentaren uttalas att hänsyn härvid måste

tas till likställighetsprincipen i 2 kap. 2 § kommunallagen.

Den valda formuleringen för tanken i första hand till att en kommun i

enskilda fall, för en enskild omsorgstagare, får göra en för henne eller

honom förmånligare beräkning. Likställighetsgrundsatsen leder till att en

sådan förmånligare behandling inte får ske utan att den kommer alla om-

sorgstagare till godo på likartat sätt. Under föredragningen inför Lagrådet

har emellertid framkommit att avsikten med bestämmelsen inte är att

reglera enskilda fall utan att en kommun skall ha frihet att i sitt beslut om

att antaga en avgiftstaxa välja beräkningssätt som är förmånligare för den

enskilde. I sådana fall är det ett lämpligare uttryckssätt att inkomsten för

de enskilda [eller: omsorgstagarna; jfr 5 §] får beräknas på förmån-

ligare sätt. Det har upplysts att det i förslaget använda uttrycket har valts

på inrådan av granskningsenheten i Justitiedepartementet för att ett en-

hetligt uttryckssätt skulle komma till användning i lagen, som eljest talar

om den enskilde omsorgstagaren i singularis. Det sistnämnda synes dock

bero på att regeln då avser den enskilde och inte kollektivet av omsorgs-

tagare.

Att använda ett formellt kongruent uttryckssätt i strid med det avsedda

materiella innehållet i en särskild bestämmelse är inte godtagbart. Lag-

rådet förordar att antingen uttrycket den enskilde ersätts av de en-

skilda eller de enskilda omsorgstagarna eller meningen ges följande

lydelse: En kommun kan i sitt taxebeslut bestämma att inkomsten skall

beräknas på ett sätt som är mer fördelaktigt för den enskilde.

8 kap. 5 §

I paragrafens första stycke anges avgiftstaket (maxtaxan), en regel av

materiell innebörd. Bestämmelsen i det föreslagna tredje stycket är en

annan materiell regel enligt vilken avgifterna, efter maximeringen i första

stycket, inte får inkräkta på förbehållsbeloppet. Det framstår som lämp-

ligt att bestämmelsen får utgöra en egen paragraf, till vilken också som

en sista mening kan föras bestämmelsen i andra stycket om beräkningen

av avgiftsunderlaget i vissa fall (som troligen kommer att vara normal-

fallet).

Förslaget föranleder omnumrering av 68 §§ i det remitterade förslaget

samt följdändringar i de båda övriga remitterade förslagen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

91

Socialdepartementet Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 juli 2001 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN] Föredragande: statsrådet Engqvist Regeringen beslutar proposition 2000/01:149 Avgifter inom äldre- och handikappomsorg Prop. 2000/01:149 92