Regeringens proposition

1998/99:37

Ändringar i rättegångsbalken hovrättsfrågor m.m.

Prop.

1998/99:37

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 19 november 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lägger regeringen fram förslag till åtgärder för ett mera

ändamålsenligt hovrättsförfarande och åtgärder för att begränsa flödet av

mål till hovrätterna. Flera förslag har betydelse även för tingsrätterna och

Högsta domstolen. De förslag som förs fram i propositionen är följande.

 Hovrätten skall i slutet av förberedelsen av ett tvistemål göra en

skriftlig sammanfattning av parternas ståndpunkter, om detta är till nytta

för rättegången.

 Den tilltalades utsaga i brottmål skall spelas in på band eller tas in i

protokollet på annat sätt i syfte att ge bättre underlag för processen i

högre rätt.

 Ett mål skall kunna avgöras utan huvudförhandling om ingen av

parterna invänder mot det.

 Ett överklagande skall i fler fall än i dag kunna förfalla om

klaganden inte inställer sig till huvudförhandling eller sammanträde för

muntlig förberedelse i hovrätten.

 Om ett sammanträde ställs in i förväg därför att någon anmält

förhinder skall domstolen få besluta om påföljd för utevaron om inte

personen i efterhand kan visa att han hade laga förfall.

 När en åklagare är motpart i ett överklagat mål skall överklagandet

inte behöva formellt delges med åklagaren utan i stället kunna skickas

t.ex. i lösbrev.

 Om en domstol har underlåtit att fatta beslut i någon fråga i samband

med ett måls avgörande får domstolen komplettera sitt avgörande inom

sex månader från att det vann laga kraft, om en part begär det och

motparten godtar det.

 Kravet på att parterna skall ha avtalat om att inte överklaga

tingsrättens dom slopas som förutsättning för att tingsrätten skall kunna

hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 april 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

3 Ärendet och dess beredning 17

4 Åtgärder för ett mera ändamålsenligt hovrättsförfarande 18

4.1 Begränsning av hovrättens prövning med utgångspunkt i

överklagandets utformning 18

4.1.1 Tvistemål, Ö-mål och ärenden 18

4.1.2 Brottmål 19

4.2 Nya omständigheter och bevis 20

4.3 Förnyad bevisupptagning m.m. 21

4.4 Skriftligt förfarande 24

4.5 Domförhet i vissa mål och ärenden 25

4.6 Påföljd för utevaro m.m. 27

4.7 Ombudstvång 29

4.8 Delgivning av föreläggande att avge svarsskrivelse i

brottmål m.m. 31

5 Åtgärder för att begränsa flödet av mål till hovrätterna 32

5.1 Rättelse, komplettering och omprövning 33

5.2 Hänskjutande av prejudikatfråga till Högsta domstolen,

m.m. 35

5.3 Avräkning av häktningstid 38

5.4 Ekonomiska styrmedel 39

6 Ekonomiska konsekvenser 40

7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 41

8 Författningskommentar 41

8.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 41

Bilaga 1 Hovrättsprocessutredningens lagförslag 46

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Ett reformerat hovrättsförfarande (SOU

1995:124) 65

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 66

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 78

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 november 1998 80

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

ändring i rättegångsbalken.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 9 kap. 9 § skall upphöra att gälla,

dels att 2 kap. 4 §, 3 kap. 6 §, 6 kap. 6 §, 17 kap. 15 §, 30 kap. 13 §, 49

kap. 8 §, 50 kap. 10, 13, 16, 21 och 22 §§, 51 kap. 8, 10 och 13 §§,

52 kap. 7 §, 55 kap. 8 §, 56 kap. 7 och 13 §§ samt 58 kap. 6 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i balken skall införas två nya paragrafer, 32 kap. 7 § och

50 kap. 12 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §

Hovrätten är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats

från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hovrätten

avgör målet, om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Om en av de

lagfarna domarna får förhinder sedan huvudförhandling har påbörjats, är

rätten ändå domför. Flera än fem lagfarna domare får inte delta i

hovrätten.

I brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, att

hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Om

en av de lagfarna domarna eller en av nämndemännen får förhinder sedan

huvudförhandling har påbörjats, är rätten ändå domför. Flera än fyra

lagfarna domare och tre nämndemän får inte delta. Finns det inte

anledning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte fråga

om företagsbot, är hovrätten domför även med den sammansättning som

anges i första stycket. Detsamma gäller vid handläggning som inte sker

vid huvudförhandling.

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå

av tre lagfarna domare.

Vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse är hovrätten

domför med en lagfaren domare.

Vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse eller efter det

att ett överklagande har förfallit

vid sammanträde som avses i

50 kap. 10 § eller 51 kap. 10 § är

hovrätten domför med en lagfaren

domare.

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren domare i hovrätten eller, om de inte är av sådant slag att de bör

förbehållas lagfarna domare, av en annan tjänsteman i hovrätten som har

tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta

meddelas av regeringen.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än

domare när de utför åtgärder enligt femte stycket.

3 kap.

6 §

En avdelning av Högsta domstolen är domför med fem ledamöter. Fler

än sju ledamöter får inte sitta i rätten.

Om prövningen är av enkel beskaffenhet, är avdelningen domför med

tre ledamöter vid prövning av

1. frågor om häktning och reseförbud som avses i 55 kap. 8 § andra

stycket tredje meningen,

2. ansökningar om resning eller återställande av försutten tid eller

3. klagan över domvilla.

Har Högsta domstolen tidigare lämnat en ansökan om resning från

samma sökande beträffande samma avgörande utan bifall och anför

sökanden inget nytt som är av betydelse för prövningen av ansökningen,

är avdelningen domför med en ledamot, om ansökningen avslås eller

avvisas.

Frågor om prövningstillstånd får avgöras av en ledamot. Fler än tre

ledamöter får inte delta. Frågor om prövningstillstånd som har förklarats

vilande enligt 54 kap. 11 § andra stycket avgörs dock av de ledamöter

som prövar målet.

En avdelning av Högsta domstolen är domför med en ledamot vid

prövning av

1. frågor om avskrivning av mål

efter återkallelse,

1. frågor om avskrivning av mål

efter återkallelse eller efter det att

ett överklagande har förfallit,

2. frågor om avvisning av ett överklagande hos Högsta domstolen,

3. frågor om förening av mål enligt 14 kap. 7 a §,

4. överklagande av hovrätts avvisningsbeslut som avses i 54 kap. 17 §

eller

5. frågor som avses i 55 kap. 8 § andra stycket första och andra

meningarna.

6 kap.

6 §

I protokollet skall berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte

antecknas i den omfattning berättelserna kan antas vara av betydelse i

målet. Detsamma gäller vad rätten iakttar vid syn på stället.

Första stycket gäller inte be-

rättelser av tilltalade i brottmål.

Vid huvudförhandling i hovrätt

behöver berättelser eller iakt-

tagelser enligt första stycket

antecknas endast om anteckningen

kan antas bli av betydelse vid

överklagande till Högsta dom-

stolen. Vid huvudförhandling i

Högsta domstolen behöver sådana

anteckningar inte göras.

Vid huvudförhandling i hovrätt

behöver berättelser eller iakt-

tagelser enligt första stycket

antecknas endast om anteckningen

kan antas bli av betydelse vid

fullföljd till högsta domstolen. Vid

huvudförhandling i högsta dom-

stolen behöver sådana anteck-

ningar inte göras.

17 kap.

15 §

Om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende, får rätten besluta om rättelse.

Har rätten av förbiseende under-

låtit att fatta ett beslut som skulle

ha meddelats i samband med en

dom eller ett slutligt beslut, får

rätten komplettera sitt avgörande

inom två veckor från det att

avgörandet meddelades.

Har rätten av förbiseende under-

låtit att fatta ett beslut som skulle

ha meddelats i samband med en

dom eller ett slutligt beslut, får

rätten komplettera sitt avgörande

inom sex månader från det att

avgörandet vann laga kraft. En

komplettering senare än två

veckor efter det att avgörandet

meddelades får dock ske endast

om en part begär det och

motparten inte motsätter sig

kompletteringen.

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

ha fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är uppenbart obehövligt. Be-

slutet skall om möjligt antecknas

på varje exemplar av det avgöran-

de som rättats.

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

även i annat fall än som avses i

andra stycket andra meningen ha

fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är uppenbart obehövligt. Be-

slutet skall om möjligt antecknas

på varje exemplar av det avgöran-

de som rättats.

30 kap.

13 §

Om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende, får rätten besluta om rättelse.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom sex månader från

det att avgörandet vann laga kraft.

En komplettering senare än två

veckor efter det att avgörandet

meddelades får dock ske endast

om en part begär det och

motparten inte motsätter sig

kompletteringen.

Har den dömde lämnat oriktiga uppgifter om sitt namn eller

personnummer utan att detta avslöjats under rättegången, får rätten på

åklagarens begäran besluta om rättelse av sitt avgörande.

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

ha fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är uppenbart obehövligt. Be-

slutet skall om möjligt antecknas

på varje exemplar av det avgöran-

de som rättats.

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

även i annat fall än som avses i

andra stycket andra meningen ha

fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är uppenbart obehövligt. Be-

slutet skall om möjligt antecknas

på varje exemplar av det avgöran-

de som rättats.

32 kap.

7 §

Om ett sammanträde ställs in i

förväg därför att någon som

kallats till sammanträdet har

anmält förhinder, kan rätten ändå

besluta i fråga om påföljd som

upptagits i föreläggandet om

inställelse, om den som har anmält

förhinder inte i efterhand kommer

in med utredning som gör det

sannolikt att han hade laga förfall.

För att tredskodom skall meddelas

krävs ett yrkande om det.

49 kap.

8 §

Om tingsrätten förklarat en domare jävig, utsett måslägandebiträde,

beslutat att kostnader för enskild parts inställelse skall betalas av

allmänna medel eller bifallit en begäran om att ersättning till vittne som

åberopats av enskild part skall betalas av allmänna medel får tingsrättens

beslut inte överklagas.

Ett beslut som gäller hän-

skjutande av en fråga till Högsta

domstolen enligt 56 kap. 13 § får

inte överklagas.

50 kap.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. I fråga om ett sådant

sammanträde tillämpas bestäm-

melserna i 16 § första stycket och

andra stycket första meningen,

21 § första stycket första meningen

och 22 §.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § skall gälla

även vid sammanträde enligt denna paragraf.

12 a §

Är det till fördel för handlägg-

ningen av målet, bör hovrätten

innan förberedelsen avslutas göra

en skriftlig sammanfattning av

parternas ståndpunkter, så som de

uppfattas av hovrätten. Parterna

skall beredas tillfälle att yttra sig

över sammanfattningen.

13 §

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling,

1. om klagandens ändrings-

yrkande har medgetts,

2. om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat,

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling, om klagandens

ändringsyrkande har medgetts

eller om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat.

3. om båda parter har begärt att

målet skall avgöras utan

huvudförhandling eller förklarat

att de inte har något att invända

mot det eller

4. om värdet av det som

överklagandet gäller uppenbart

inte uppgår till det basbelopp

enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring som gällde vid

tidpunkten för tingsrättens dom

och inte båda parter har begärt

huvudförhandling.

Vid beräkningen av värdet enligt

första stycket 4 bortses från

rättegångskostnader och sådan

ränta som avser tid efter det att

talan väckts.

Kan saken utredas tillfreds-

ställande får hovrätten även i

andra fall avgöra målet utan

huvudförhandling,

1. om parterna har begärt att

målet skall avgöras utan huvud-

förhandling eller

2. om ingen av parterna, sedan

fråga väckts om avgörande utan

huvudförhandling, haft någon

invändning mot detta.

Ett mål får alltid avgöras utan huvudförhandling, om det är uppenbart

att sådan förhandling är obehövlig.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

16 §

Till huvudförhandlingen skall parterna kallas.

Klaganden skall föreläggas att

inställa sig vid påföljd att över-

klagandet annars förfaller. Skall

han infinna sig personligen, skall

hovrätten också förelägga honom

vite. Om det är av betydelse för

målets handläggning eller utred-

ning att motparten inställer sig

eller om denne är skyldig att

infinna sig personligen, skall han

föreläggas vite. Föreläggs mot-

parten inte vite, skall han upplysas

om att målet kan komma att

avgöras även om han uteblir.

Klaganden skall föreläggas att

inställa sig vid påföljd att över-

klagandet annars förfaller. Skall

han infinna sig personligen, skall

hovrätten också upplysa honom

om bestämmelsen i 21 § första

stycket andra meningen. Om det är

av betydelse för målets hand-

läggning eller utredning att

motparten inställer sig eller om

denne är skyldig att infinna sig

personligen, skall han föreläggas

vite. Föreläggs motparten inte vite,

skall han upplysas om att målet

kan komma att avgöras även om

han uteblir.

Hovrätten skall också bestämma vilka vittnen och sakkunniga som

skall kallas till huvudförhandlingen. Parterna skall underrättas om

beslutet.

21 §

Uteblir klaganden från sam-

manträde för huvudförhandling,

förfaller överklagandet.

Uteblir klaganden från sam-

manträde för huvudförhandling,

förfaller överklagandet. Detsamma

gäller om en klagande som

förelagts att infinna sig person-

ligen inställer sig endast genom

ombud och hovrätten inte anser

sig ändå kunna avgöra målet.

Uteblir klagandens motpart och

har vite förelagts honom, får

hovrätten, när förlikning om saken

inte är tillåten, i stället för att

förelägga nytt vite besluta att han

skall hämtas till rätten antingen

omedelbart eller till en senare dag.

Uteblir klagandens motpart och

har vite förelagts honom, får

hovrätten, när förlikning om saken

inte är tillåten, i stället för att

förelägga nytt vite besluta att han

skall hämtas till rätten antingen

omedelbart eller till en senare dag.

Detsamma gäller om klagandens

motpart inställer sig endast genom

ombud när han förelagts vid vite

att infinna sig personligen.

Om en part inställer sig endast

genom ombud när han förelagts

vid vite att infinna sig personligen

och är förlikning om saken inte

tillåten, får hovrätten förelägga

nytt vite eller besluta att han skall

hämtas till rätten antingen

omedelbart eller till en senare

dag.

Har vite förelagts en part eller

skall parten hämtas till rätten och

kan han inte hämtas, får dock

målet avgöras trots att parten

inställt sig endast genom ombud

eller uteblivit.

Har vite förelagts klagandens

motpart eller skall han hämtas till

rätten och kan han inte hämtas, får

dock målet avgöras trots att han

inställt sig endast genom ombud

eller uteblivit. Ett mål får också

avgöras om klaganden har

förelagts att infinna sig person-

ligen men inställt sig endast

genom ombud.

22 §

Har överklagandet förfallit

enligt 21 §, skall hovrätten på

ansökan av klaganden återuppta

målet, om han för sin utevaro hade

laga förfall som han inte kunde

anmäla i tid.

Har överklagandet förfallit

enligt 21 §, skall hovrätten på

ansökan av klaganden återuppta

målet, om han för sin utevaro eller

underlåtenhet att infinna sig

personligen hade laga förfall som

han inte kunde anmäla i tid.

Ansökan om återupptagande

skall göras skriftligen inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades. Om klaganden uteblir

på nytt, har han inte rätt att få

målet återupptaget.

Ansökan om återupptagande

skall göras skriftligen inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades. Om klaganden sedan

målet återupptagits uteblir eller

inte följer ett föreläggande att

infinna sig personligen, har han

inte rätt att få målet återupptaget.

51 kap.

8 §

Om inte annat följer av andra

stycket skall överklagandet delges

motparten med föreläggande att

svara skriftligen inom en viss tid.

Uppgift om målsägandes eller

vittnens ålder, yrke och bostads-

adress som saknar betydelse för

åtalet skall inte framgå av de

handlingar som delges den till-

talade i mål om allmänt åtal.

Om inte annat följer av andra

stycket skall överklagandet delges

motparten med föreläggande att

svara skriftligen inom en viss tid. I

mål om allmänt åtal får öve-

klagandet dock översändas till

åklagaren utan delgivning. Upp-

gift om målsägandes eller vittnens

ålder, yrke och bostadsadress som

saknar betydelse för åtalet skall

inte framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat, får hovrätten

genast meddela dom i målet.

Har tingsrätten avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26

28 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd, får hovrätten

omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har tingsrätten beviljat

en sådan åtgärd, får hovrätten omedelbart besluta att tingsrättens beslut

tills vidare inte får verkställas. I frågor om häktning, reseförbud eller

omhändertagande enligt 28 kap. brottsbalken får hovrätten ändra tings-

rättens beslut även om motparten inte hörts.

Om hovrätten beslutat häkta någon som inte är personligen närvarande

vid rätten, skall 24 kap. 17 § tredje och fjärde styckena tillämpas.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte framgå av de handlingar som sänds över till

den tilltalade i mål om allmänt åtal.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. Hovrätten får besluta att

den som är anhållen eller häktad

skall inställas till sammanträdet.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. I fråga om ett sådant sam-

manträde tillämpas bestämmelser-

na i 16 § första stycket och andra

stycket första meningen, 21 §

första stycket första meningen och

22 §. Hovrätten får besluta att den

som är anhållen eller häktad skall

inställas till sammanträdet.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 45 kap. 13 § och 47 kap.

10 § skall gälla även vid sammanträde enligt denna paragraf.

13 §

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling,

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling, om det är

uppenbart att överklagandet är

ogrundat.

Kan saken utredas tillfreds-

ställande får hovrätten avgöra

målet utan huvudförhandling,

1. om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån,

2. om endast den tilltalade överklagat och hans ändringsyrkande godtas

av motparten,

3. om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat eller

4. om det inte finns anledning

att döma den tilltalade till ansvar

eller ådöma honom påföljd eller

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom eller

sådana påföljder i förening.

3. om det inte finns anledning

att döma den tilltalade till ansvar

eller ådöma honom påföljd eller

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom eller

sådana påföljder i förening,

4. om parterna har begärt att

målet skall avgöras utan

huvudförhandling eller

5. om ingen av parterna, sedan

fråga väckts om avgörande utan

huvudförhandling, haft någon

invändning mot detta.

Har i fall som avses i andra

stycket 1 3 en part begärt

huvudförhandling, skall sådan

hållas, om det inte är uppenbart

obehövligt.

Med de påföljder som anges i

första stycket 4 likställs vite och,

om det inte samtidigt är fråga om

förverkande av villkorligt med-

given frihet från fängelsestraff,

förordnande enligt 34 kap. 1 §

första stycket 1 brottsbalken. Det

som sägs i första stycket 4 om

villkorlig dom gäller inte villkorlig

dom som förenas med föreskrift

om samhällstjänst.

Med de påföljder som anges i

andra stycket 3 likställs vite och,

om det inte samtidigt är fråga om

förverkande av villkorligt med-

given frihet från fängelsestraff,

förordnande enligt 34 kap. 1 §

första stycket 1 brottsbalken. Det

som sägs i andra stycket 3 om

villkorlig dom gäller inte villkorlig

dom som förenas med föreskrift

om samhällstjänst.

Har i fall som avses i första

stycket en part begärt huvud-

förhandling, skall sådan hållas,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan

huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas

utan huvudförhandling.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

52 kap.

7 §

Om hovrätten finner att

klagandens motpart bör höras

angående överklagandet, skall

överklagandet delges honom med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid.

Om hovrätten finner att

klagandens motpart bör höras

angående överklagandet, skall

överklagandet delges honom med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid. I mål där

åklagaren är motpart får över-

klagandet dock översändas till

denne utan delgivning.

Det överklagade beslutet får inte utan att motparten har lämnats

tillfälle att yttra sig ändras såvitt angår hans rätt.

Har tingsrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon

annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd

eller i brottmål avslagit yrkande om en åtgärd som avses i 26 28 kap.

eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd, får hovrätten omedelbart

bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har tingsrätten beviljat en sådan

åtgärd eller förklarat att beslutet får verkställas även om det inte har laga

kraft, får hovrätten omedelbart besluta att tingsrättens beslut tills vidare

inte får verkställas. Hovrätten får också ändra tingsrättens beslut i fråga

om häktning, tillstånd till restriktioner enligt 24 kap. 5 a § eller rese-

förbud utan att höra motparten.

55 kap.

8 §

Om inte annat följer av 7 §, skall

överklagandet delges motparten

med föreläggande att svara skrift-

ligen inom en viss tid. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder,

yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte

framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Om inte annat följer av 7 §, skall

överklagandet delges motparten

med föreläggande att svara skrift-

ligen inom en viss tid. I mål om

allmänt åtal får överklagandet

dock översändas till åklagaren

utan delgivning. Uppgift om måls-

ägandes eller vittnens ålder, yrke

och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte

framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Har hovrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon

annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd

eller i brottmål avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26 28 kap.

eller upphävt ett beslut om sådan åtgärd, får Högsta domstolen

omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har hovrätten beviljat

en sådan åtgärd eller förklarat att domen får verkställas även om den inte

har laga kraft, eller fastställt tingsrätts beslut om det, får Högsta

domstolen omedelbart besluta att tingsrättens eller hovrättens beslut tills

vidare inte får verkställas. I frågor om häktning eller reseförbud får

Högsta domstolen ändra hovrättens beslut även om motparten inte hörts.

56 kap.

7 §

Om Högsta domstolen finner att

klagandens motpart bör höras

angående överklagandet, skall

överklagandet delges honom med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid.

Om Högsta domstolen finner att

klagandens motpart bör höras

angående överklagandet, skall

överklagandet delges honom med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid. I mål där

åklagaren är motpart får

överklagandet dock översändas till

denne utan delgivning.

13 §

Om parterna har ingått ett

sådant avtal som avses i 49 kap.

2 § om att inte överklaga tings-

rättens dom, får tingsrätten med

parternas samtycke hänskjuta en

viss fråga i målet till prövning av

Högsta domstolen.

En tingsrätt får med parternas

samtycke hänskjuta en viss fråga i

målet till prövning av Högsta

domstolen, när förlikning om

saken är tillåten.

58 kap.

6 §

Om resningsansökan inte

avvisas, skall den tillsammans

med därvid fogade handlingar

delges motparten. Denne skall

samtidigt föreläggas att inkomma

med skriftlig förklaring. Om

ansökningen är ogrundad, får den

dock avslås omedelbart.

Om resningsansökan inte

avvisas, skall den tillsammans

med därvid fogade handlingar

delges motparten. Gäller ansök-

ningen resning i mål där åkla-

garen är motpart får den dock

översändas till åklagaren utan

delgivning. Motparten skall sam-

tidigt föreläggas att inkomma med

skriftlig förklaring. Om ansök-

ningen är ogrundad, får den dock

avslås omedelbart.

Om prövning av ansökningen sker i hovrätt tillämpas 52 kap. 8 12 §§.

Om ansökningen tas upp omedelbart av Högsta domstolen, tillämpas

56 kap. 8, 9 och 11 §§.

Rätten får förordna att, till dess annat föreskrivs, vidare åtgärder för

verkställighet av domen inte skall äga rum.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2. Om kallelse har utfärdats före ikraftträdandet, tillämpas 50 kap. 10

och 21 §§ och 51 kap. 10 § i sin äldre lydelse.

3

3 Ärendet och dess beredning

Efter beslut av regeringen den 25 mars 1993 tillkallades en särskild

utredare för att se över formerna för rättegången i hovrätt och

överklagande av mål dit. Utredningen antog namnet Hovrättsprocess-

utredningen. I december 1995 avgav utredningen betänkandet Ett

reformerat hovrättsförfarande (SOU 1995:124).

Betänkandet innehåller tre huvudavsnitt. Det första gäller förslag till

ett generellt krav på prövningstillstånd i ledet mellan tingsrätt och

hovrätt. Regeringen överlämnade i februari 1997 till riksdagen en

proposition (prop. 1996/97:131) som byggde på utredningens förslag i

denna del. Propositionen återkallades dock sedermera när det visade sig

att den inte skulle få erforderligt stöd i riksdagen.

De andra huvudavsnitten i Hovrättsprocessutredningens betänkande

gäller bl.a. vissa ytterligare åtgärder för ett ändamålsenligt hovrätts-

förfarande samt åtgärder för att begränsa flödet av mål till hovrätterna.

Regeringen behandlar i detta ärende huvuddelen av dessa förslag.

Utredningens lagförslag i dessa delar finns i bilaga 1. Förslagen har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

En sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i Justitie-

departementet (dnr Ju 95 4888).

Regeringen avser att återkomma till vissa frågor i Hovrätts-

processutredningens betänkande som vi inte tar slutlig ställning till i

detta ärende. Ett av förslagen i utredningen gäller användning av

videoteknik i rättegångar. Avsikten är att detta förslag skall tas upp inom

kort i ett annat lagstiftningsärende tillsammans med andra förslag som

också gäller videoteknik. Vidare har regeringen för avsikt att i ett annat

sammanhang återkomma till frågorna om omfattningen av hovrättens

prövning av överklagade mål. I samband därmed planerar regeringen

även att ta upp resultaten av en del annat arbete som också gäller

hovrättsförfarandet och som för närvarande utförs inom hovrätterna

själva.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 29 oktober 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådet har föreslagit

justeringar av lagtexten till några paragrafer. Regeringen har följt

Lagrådets förslag. Förslagen berörs i avsnitt 5.1 och i författnings-

kommentaren. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Även vissa

redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten.

4 Åtgärder för ett mera ändamålsenligt

hovrättsförfarande

4.1 Begränsning av hovrättens prövning med

utgångspunkt i överklagandets utformning

4.1.1 Tvistemål, Ö-mål och ärenden

Regeringens förslag: För att underlätta för en koncentrerad

huvudförhandling föreslås att hovrätten i vissa fall vid slutet av

förberedelsen av ett tvistemål bör göra en sammanfattning av parternas

ståndpunkter och låta parterna yttra sig över denna.

Regeringens bedömning: Omfattningen av hovrättens prövning med

hänsyn till hur överklagandet utformats ändras inte.

Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i princip med

regeringens.

Remissinstanserna: De som har uttalat sig har instämt i bedömningen

att inga ändringar bör göras när det gäller omfattningen av hovrättens

prövning med hänsyn till hur överklagandet utformats. När det gäller

sammanfattningen av parternas ståndpunkter har skilda uppfattningar

framförts. Några remissinstanser har tillstyrkt förslaget. Andra är

skeptiska till om arbetet med en sådan sammanställning lönar sig.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utredningen har gått

igenom och analyserat vilket utrymme som kan finnas att utöver vad

som redan gäller begränsa hovrättens prövning av tvistemål med

hänsyn till hur klaganden har utformat sin talan. En sådan begränsning

kan, enligt utredningen, inte ta sikte på rättsfrågorna utan bara på

sakfrågorna. Det skulle då ligga närmast till hands att låta hovrätten vara

bunden av de sakförhållanden som tingsrätten funnit utredda vid

prövningen av rättsfakta i den mån parterna i överklagandet respektive

svarsskrivelsen inte har invänt mot tingsrättens bedömning. Utredningen

har emellertid funnit att sådana begränsningar av prövningen skulle vara

synnerligen svårhanterliga för både parterna och domstolen och att

riskerna för rättsförluster är uppenbara samtidigt som de potentiella

vinsterna är marginella. Utredningen drar samma slutsats beträffande de

mål som i hovrätten betecknas som Ö-mål; detta är processuella beslut i

tvistemål och brottmål, som efter överklagande till hovrätten handläggs

enligt reglerna i 52 kap. rättegångsbalken (RB). Remissinstanserna har

inte anfört några avvikande uppfattningar. Regeringen delar helt

utredningens bedömningar och väljer att inte gå vidare med några

förändringar av det nu diskuterade slaget när det gäller tvistemål och Ö-

mål. Samma bedömning görs för överklagade beslut i ärenden enligt

lagen (1996:242) om domstolsärenden.

Ändå är det naturligtvis angeläget att på lämpligt sätt försöka

koncentrera hovrättens prövning till det som parterna vill ha prövat. Som

ett medel för en sådan renodling av processen har utredningen föreslagit

en regel om att hovrätten före huvudförhandlingen i ett tvistemål, om det

är lämpligt, bör göra en sammanfattning av parternas ståndpunkter och

låta parterna yttra sig över denna. Några remissinstanser har tillstyrkt

förslaget. Andra är skeptiska till om arbetet med en sådan sam-

manställning lönar sig. Det finns också förslag om att det skall vara

parterna själva som skall göra sammanställningen, att sammanställningen

delvis skall kunna ersätta den muntliga sakframställningen eller att

parterna på något sätt skall bli bundna av sammanställningens innehåll

om de inte gör invändningar mot den i tid.

En regel snarlik den som utredningen föreslagit för tvistemål i

hovrätten finns redan för tvistemål i tingsrätten, i 42 kap. 16 § RB, jfr

prop. 1986/87:89 s. 206 f. Utredningens förslag är dock mer detaljerat på

så sätt att där räknas upp vad som särskilt bör ingå i sammanställningen,

nämligen yrkanden, grunder, vad som är ostridigt, åberopad bevisning

m.m. Remissbehandlingen har gett uttryck för goda erfarenheter av den

regel som gäller för tingsrätten och det framstår som naturligt att en regel

för hovrätten ges ett snarlikt innehåll. En ny handlingsregel för hovrätten

skall bidra till ökad klarhet och koncentration. Det är alltså givet att

sammanfattningar av parternas ståndpunkter inte skall göras slentrian-

mässigt, utan förbehållas de mål där de kan vara till påtaglig nytta.

Hovrätten bör alltså kunna bestämma från fall till fall om en

sammanställning skall upprättas och vilket närmare innehåll den i så fall

skall ha. En viktig funktion med en sammanställning är att parterna får

klart för sig hur domstolen har uppfattat deras positioner och att

eventuella missförstånd på så sätt lättare blir utklarade före eller senast

vid huvudförhandlingen. Med denna utgångspunkt är det också klart att

det är hovrätten, och inte parterna själva, som skall göra samman-

ställningen. Regeringen tror däremot inte att det skulle vara ändamåls-

enligt att ge sammanställningen en sådan avgörande betydelse att

parterna genom passivitet skulle bli processuellt bundna av dess innehåll.

När det gäller sammanställningens betydelse för sakframställningarna i

övrigt framhölls det redan i den nyssnämnda propositionen att

sammanställningen kan bidra till att koncentrera och förkorta dessa.

Av dessa skäl föreslår vi en regel för tvistemål i hovrätten av samma

innehåll som den som i dag gäller för tingsrätten.

4.1.2 Brottmål

Utredningens förslag på denna punkt gäller den särskilda regeln i 51 kap.

23 a § RB om begränsning av hovrättens prövning av skuldfrågan i

brottmål. Regeln säger följande. Om tingsrätten har funnit att den

tilltalade skall dömas för den åtalade gärningen och domen överklagas

endast beträffande annat än denna fråga, skall hovrätten pröva frågan

endast om det i denna del finns något som skulle kunna grunda resning

eller domvilla eller om målets utgång i samma del uppenbarligen berott

på grovt förbiseende eller grovt misstag. Utredningens förslag angående

detta lagrum behandlades i den sedermera återkallade propositionen om

prövningstillstånd i hovrätten (prop. 1996/97:131) och regeringen

stannade i det ärendet för att inte föreslå några förändringar av

lagrummet. Utredningens förslag gick ut på att lagrummet skulle

upphävas om ett system med generellt krav på prövningstillstånd och

med möjlighet till partiella prövningstillstånd infördes och i annat fall att

lagrummet skulle preciseras på visst sätt. Frågan hur det aktuella

lagrummet bör hanteras hänger nära samman med frågan om hur

omfattande hovrättens prövning av överklagade mål allmänt sett skall

vara. Eftersom denna fråga kommer att bli föremål för fortsatta

överväganden, vill regeringen avvakta med att ta upp frågan om

ändringar i 51 kap. 23 a § RB.

4.2 Nya omständigheter och bevis

Regeringens bedömning: Inga ändringar görs när det gäller möjlig-

heterna att åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I huvudsak godtas utredningens bedömning. I

några remissvar efterlyses bl.a. preciseringar av rekvisiten för att få

åberopa nytt material i hovrätten.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt gällande rätt finns vissa

begränsningar i möjligheterna att åberopa nytt material i hovrätten.

Grundregeln är att väckt talan eller väckt åtal inte får ändras. I dispositiva

tvistemål får en part inte åberopa nya omständigheter och bevis i

hovrätten om han inte gör sannolikt att han inte kunnat åberopa

omständigheten eller beviset redan i tingsrätten eller om han annars haft

giltig ursäkt att inte göra det (50 kap. 25 § tredje stycket RB). I

indispositiva tvistemål, brottmål och ärenden finns inga särskilda regler

mot att åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten. Utredningen

har övervägt om det finns anledning att ändra dessa regler, antingen i

skärpande eller i öppnande riktning, men har stannat för att inte föreslå

några förändringar.

Två motstående intressen gör sig gällande vid bedömningen av om en

part bör få åberopa nytt material i hovrätten. Det ena är intresset av

materiellt riktiga avgöranden och det andra är ett effektivitetsintresse i

vid bemärkelse. Gällande regler kan sägas vara avsedda som en

kompromiss mellan dessa båda intressen.

När det gäller dispositiva tvistemål har remissinstanserna i huvudsak

godtagit utredningens bedömning att inga förändringar bör göras i

möjligheterna att åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten, även

om några anser att man bör överväga att precisera rekvisiten i 50 kap.

25 § tredje stycket RB. Regeringen anser i likhet med utredningen att det

inte finns behov av att förändra nuvarande ordning för åberopande av nya

omständigheter och bevis i dessa mål i hovrätten utan att nuvarande

regler är väl avvägda. Samma sak gäller för brottmålen och de

indispositiva tvistemålen.

Utredningen har också diskuterat överklagade beslut. Dessa kan vara

antingen processuella beslut i tvistemål och brottmål, som efter

överklagande till hovrätten handläggs enligt reglerna i 52 kap. RB, s.k.

Ö-mål, eller överklagade beslut i ärenden enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden (ärendelagen). I sådana mål och ärenden är parterna i

stort sett oförhindrade att åberopa nya bevis och nya omständigheter i

hovrätten. När det gäller Ö-målen, där helt skriftlig handläggning i

hovrätten är huvudregel, har utredningen funnit att det sällan leder till

problem i hovrätten att en part kommer med nytt material där. I fråga om

domstolsärendena övervägdes frågan om införande av preklusionsregler

för hovrättsförfarandet i propositionen till lagen (prop. 1995/96:115 s.

121). Det noterades att huvuddelen av ärendena är indispositiva och att

det för dessa finns lika liten anledning till preklusionsregler som för de

indispositiva tvistemålen. För de dispositiva ärendena, eller åtminstone

för flertalet av dem, skulle man visserligen enligt propositionen kunna

tänka sig en preklusionsregel, men det man skulle vinna med en sådan

regel torde inte uppväga det man skulle förlora genom att systemet blev

mera krångligt. Resultatet blev att det endast för förfarandet i Högsta

domstolen infördes en preklusionsregel, nämligen för de fall där ärendet

hade inletts med ett överklagande till tingsrätt. Hovrättsprocess-

utredningen har gjort samma bedömning som den regeringen gjorde i

propositionen till ärendelagen.

Några av hovrätterna har emellertid i sina remissvar ifrågasatt om inte

preklusionsregler bör införas för de Ö-mål och ärenden som kan

betecknas som dispositiva. När det gäller ärendena saknas det enligt

regeringens bedömning tillräckliga skäl att nu göra en annan bedömning

än vid tillkomsten av den nya ärendelagen. Vi har inte heller underlag att

säkert peka ut exakt vilka typer av ärenden som borde omfattas av en

förändring. Vi får återkomma till frågan, t.ex. i samband med en

utvärdering av ärendelagen. Då kan även Ö-målen, där avgränsnings-

problemen antagligen är ännu svårare, studeras närmare.

4.3 Förnyad bevisupptagning m.m.

Regeringens förslag: Förhöret med den tilltalade i brottmål skall

protokolleras, normalt genom inspelning på band.

Regeringens bedömning: Utredningens förslag angående bevis-

upptagning genom videoinspelning tas upp i ett annat lagstiftningsärende

inom kort. Utredningens övriga förslag, som gäller bl.a. de s.k. tilltros-

paragraferna, genomförs inte nu.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ändringsförbudet i de

s.k. tilltrosparagraferna mjukas upp. Ändring av tingsrättens dom i en

tilltrosfråga utan att det äger rum en förnyad bevisupptagning skall enligt

förslaget få ske om beviset läggs fram i hovrätten på sådant vis att en

tillförlitlig värdering av beviset ändå kan göras. Det föreslås också en

teknisk justering av den tilltrosbestämmelse som gäller i Högsta

domstolen.

När det gäller reglerna om förnyad bevisupptagning i 35 kap. 13 §

andra stycket RB föreslås en återgång till den regel som gällde före den

1 september 1989. Ändringen innebär att en parts begäran om förnyad

bevisupptagning i allmänhet skall godtas.

I syfte att förbättra förutsättningarna för bevisvärdering utan förnyad

bevisupptagning i överrätt föreslås att även förhör med tilltalade i

brottmål skall protokolleras, t.ex. genom att tas upp på band.

Det föreslås att förhör med vittnen och andra förhörspersoner i

rättegång skall kunna protokolleras genom att tas upp på videoband, dock

endast om den som skall höras lämnar sitt samtycke till video-

inspelningen och rätten inte anser det olämpligt.

Remissinstanserna: När det gäller protokolleringen av den tilltalades

utsaga är nästan alla positivt inställda till förslaget. I övrigt är

remissutfallet är splittrat; några är positiva, men flera pekar på problem.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utredningen har

föreslagit att förhöret med en person som hörs i bevissyfte i en rättegång

under vissa förutsättningar skall kunna tas upp och bevaras på videoband.

Syftet är främst att högre rätt skall få ett bättre underlag för

bevisbedömningen än vad som är möjligt om förhöret exempelvis bara

spelas in på ljudband. Detta förslag avser regeringen att behandla inom

kort i ett annat lagstiftningsärende som även det gäller videoteknik och

där det kommer att övervägas förslag om en försöksverksamhet med

videoanvändning i rättegång. Det arbetet kommer att bygga på förslag av

en utredare i departementspromemorian Domstolsförfarandet Förslag

till förbättringar (Ds 1997:7).

Ett av utredningens övriga förslag som har med förnyad bevis-

upptagning att göra, nämligen utformningen av de s.k. tilltros-

paragraferna, bör ses i ljuset av hur frågan om videoanvändning i

domstolarna slutligt löses. Regeln säger i dag, såvitt gäller tvistemål i

hovrätten, att, när tingsrätten har hört t.ex. ett vittne om en viss

omständighet, hovrätten inte får ändra tingsrättens dom i den delen utan

att ta upp beviset på nytt vid huvudförhandling, om avgörandet även i

hovrätten är beroende av tilltron till det beviset. Undantag gäller bara om

det finns synnerliga skäl att värdera beviset annorlunda. För brottmålen

gäller samma regler, men här finns dessutom ett ytterligare undantag från

ändringsförbudet, nämligen om ändringen sker till den tilltalades förmån.

Utredningen föreslår att man mjukar upp tilltrosreglerna och föreskriver

att hovrätten, även utan omhörande av en tilltrosperson, får ändra

avgörandet om hovrätten ändå kan göra en tillförlitlig värdering av

beviset.

Remissutfallet är blandat. Flera av de remissinstanser som varit

positiva har, i likhet med utredningen själv, särskilt pekat på att en

videoinspelning från tingsrätten kan motivera att beviset inte tas upp på

nytt i högre rätt. Hovrätten över Skåne och Blekinge har särskilt anmärkt

att så länge det i princip bara finns vanliga bandinspelningar att tillgå är

detta ett alltför magert underlag för en reform. Regeringen anser att det

ligger en hel del i det förda resonemanget. Den slutliga prövningen av

utredningens förslag bör anstå tills åtminstone en försöksverksamhet med

videoanvändning har genomförts och erfarenheter kunnat vinnas därav.

Utredningens nästa förslag gäller regeln i 35 kap. 13 § andra stycket

RB, som föreskriver bl.a. följande. Har tingsrätten i ett mål som

överklagats till hovrätten tagit upp muntlig bevisning eller hållit syn på

stället behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner detta

vara av betydelse för utredningen. Före 1989 var regeln formulerad något

annorlunda, genom att det då dessutom föreskrevs att beviset skulle tas

upp om en part yrkade det och hovrätten inte fann att den förnyade

upptagningen skulle sakna betydelse. Enligt motivuttalanden som gjordes

i 1989 års lagstiftningsärende (prop. 1988/89:95) finns dock parts-

inflytandet från före 1989 kvar orubbat när det gäller just tilltrosbevis.

Detta framgår dock inte av lagtexten, vilket utredningen har påtalat som

en brist. Utredningen har föreslagit en återgång till samma lagtext som

gällde före 1989. Som skäl har utredningen anfört att det ansvar

hovrätten enligt gällande lagtext har för om bevis skall tas upp på nytt

eller inte föranleder en hel del extra arbete och tidsutdräkt med

föredragningar i sådana frågor och att beslutet som regel ändå blir att

omhörandet tillåts. Remissutfallet är blandat, men med en övervikt för att

behålla gällande formulering. Svea hovrätt har yttrat att prövningen av

om omhörande skall tillåtas eller inte visserligen har krävt mer arbete

efter 1989 men att detta har uppvägts väl av att onödiga omförhör har

kunnat undvikas. Utredningens påstående att föredragningarna som regel

ändå resulterar i att omhörande tillåts har ifrågasatts av Hovrätten över

Skåne och Blekinge.

Regeringen konstaterar att 1989 års lagändring syftade till att tydligare

markera att hovrätten skall ta självständig ställning till om omförhör skall

ske eller inte. Det finns fortfarande goda skäl för en ordning som är

ägnad att säkerställa att muntlig bevisning inte skall tas upp på nytt

slentrianmässigt utan bara om det finns ett verkligt behov. Skälen är

främst att bevisningen typiskt sett är bättre i tingsrätten, eftersom

förhöret där ligger närmare i tiden efter den i målet aktuella händelsen

eller motsvarande, och att det är förenat med kostnader och andra

olägenheter att hålla nya förhör. Remissutfallet har inte visat några

påtagliga avigsidor med nuvarande ordning. Regeringen anser att

övervägande skäl talar för att behålla nu gällande ordning.

Slutligen har utredningen föreslagit att förhöret med den tilltalade i

brottmål skall protokolleras, dvs. normalt sett att förhöret tas upp på

band. Enligt dagens ordning protokolleras inte förhöret med den

tilltalade. Remissinstanserna har nästan genomgående tillstyrkt förslaget.

Den huvudsakliga vinsten med att protokollera den tilltalades utsaga är

att detta ger bättre förutsättningar för bevisvärdering utan förnyad

bevisupptagning i överrätterna. Regeringen förordar att förslaget

genomförs.

4.4 Skriftligt förfarande

Regeringens förslag: Möjligheten till skriftligt förfarande utvidgas

genom att hovrätten får avgöra tvistemål och brottmål utan huvud-

förhandling om parterna tillfrågas och inte framför några invändningar

mot detta.

Möjligheten för hovrätten att mot ena partens vilja avgöra tvistemål på

handlingarna, om värdet av det som överklagandet gäller uppenbart inte

uppgår till ett basbelopp, upphävs.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta tillstyrker utredningens förslag. Några

vill gå något längre i vissa avseenden när det gäller möjligheterna att

avgöra mål på handlingarna. Regionåklagarmyndigheten i Stockholm

avstyrker förslaget om ökade möjligheter att avgöra brottmål på

handlingarna.

Skälen för regeringens förslag: I tvistemål och brottmål är

huvudregeln att målet avgörs efter huvudförhandling, men det finns ett

flertal undantag (se betänkandet s. 248 f.). Så kallade Ö-mål avgörs efter

föredragning, men hovrätten har möjlighet att hålla ett sammanträde om

en part eller någon annan behöver höras muntligen. I domstolsärenden är

förfarandet i princip skriftligt, men sammanträde bör hållas om det är en

fördel för utredningen eller främjar ett snabbt avgörande. Med vissa

undantag skall sammanträde alltid hållas om en enskild part begär det.

Utredningen har konstaterat att huvudförhandling skall hållas i alla de

fall som muntlig bevisning skall tas upp. I övrigt kan det också behövas

huvudförhandling i fall där hovrätten behöver bilda sig en uppfattning

om parternas personliga egenskaper. Europakonventionens krav kan göra

att förhandling måste hållas också i en del andra fall.

Med dessa utgångspunkter har utredningen analyserat om de möjlig-

heter som i dag finns att avgöra mål i ett skriftligt förfarande kan och bör

utvidgas. Endast i ett avseende har utredningen lagt förslag i den

riktningen. Det gäller möjligheterna att målet med parternas goda minne

avgörs utan huvudförhandling. Enligt 50 kap. 13 § första stycket tredje

punkten RB gäller i dag att ett tvistemål får avgöras utan huvud-

förhandling om båda parter har begärt detta eller har förklarat att de inte

har något att invända mot det. Konstruktionen kräver alltså ett aktivt

handlande från parterna. Det har visat sig att det ibland är svårt att få ett

positivt besked från parterna och att målet av den anledningen måste

sättas ut till huvudförhandling. Utredningen har därför föreslagit att

målet skall få avgöras på handlingarna även i de fall där ingen av

parterna, sedan fråga väckts om avgörande på handlingarna, haft något

att invända mot detta. Samma konstruktion har föreslagits för brottmålen.

Som en uttrycklig förutsättning skall i dessa situationer även gälla att

saken kan utredas tillfredsställande utan huvudförhandling.

Remissinstanserna har nästan genomgående tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Regionåklagarmyndigheten i Stockholm har

dock avstyrkt förslaget såvitt gäller brottmål och menar att det är

principiellt fel att avgöra brottmål utan huvudförhandling.

Regeringen finner att förslaget är tilltalande och att det kan leda till en

viss effektivisering. Om parterna underrättas om att hovrätten överväger

att avgöra målet utan huvudförhandling och de inte invänder mot detta

bör parternas intressen vara tillräckligt tillgodosedda, utan att man såsom

i dagens system måste kräva ett uttryckligt medgivande. Någon

kränkning av Europakonventionen behöver inte befaras, eftersom den

part, vilkens rätt berörs, i ett sådant fall inte har begärt förhandling trots

att detta varit möjligt. Enligt regeringens mening gör sig samma

överväganden gällande i brottmålen som i tvistemålen. För övrigt är det,

såsom nämnts i det föregående, redan i dag möjligt att i vissa fall avgöra

brottmål på handlingarna. Såsom utredningen föreslagit bör en uttrycklig

förutsättning för att målet skall kunna avgöras utan huvudförhandling

vara att saken kan utredas tillfredsställande. Detta har alltså hovrätten att

beakta självmant.

Tre av hovrätterna har i sina remissvar, på sinsemellan olika sätt, velat

gå längre än utredningen och ytterligare vidga möjligheterna till

avgörande på handlingarna. Förslagen har att göra med möjligheterna att

avgöra ett mål på handlingarna därför att talan är uppenbart ogrundad

eller därför att huvudförhandling kan anses obehövlig. Förslagen är

intressanta men de kräver ytterligare överväganden och får tas upp i ett

senare sammanhang.

I ett avseende har utredningen funnit att dagens regler står i mindre

god överensstämmelse med Europakonventionens krav. Det gäller regeln

i 50 kap. 13 § första stycket fjärde punkten RB. Enligt denna punkt får

hovrätten avgöra målet utan huvudförhandling om värdet av det som

överklagandet gäller uppenbart inte uppgår till det basbelopp som gällde

vid tiden för tingsrättens dom och inte båda parter har begärt

huvudförhandling. Utredningen har föreslagit att regeln upphävs.

Remissinstanserna har inte haft något att invända. Regeringen konstaterar

att den nämnda regeln ger ett visst utrymme för att avgöra mål på

handlingarna mot ena partens vilja. Detta är, såsom utredningen säger,

inte alltid förenligt med Europakonventionens krav. Visserligen kan och

bör hovrätten naturligtvis låta bli att tillämpa regeln i de fall detta skulle

vara i strid med konventionen. Bättre är emellertid att upphäva regeln, så

att lagstiftningen kommer i överensstämmelse med Europadomstolens

praxis.

4.5 Domförhet i vissa mål och ärenden

Regeringens bedömning: Utredningens förslag att hovrätten skall vara

domför med tre domare även i de fall då tingsrätten bestått av tre lagfarna

domare genomförs inte.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att hovrätten i tvistemål,

Ö-mål och ärenden skall vara domför med tre domare även i de fall då

tingsrätten bestått av tre lagfarna domare.

Remissinstanserna: Alla utom en av de remissinstanser som uttalat

sig avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Som huvudregel gäller att

hovrätten är domför med tre lagfarna domare när ett mål avgörs. Om

tingsrätten har bestått av tre lagfarna domare, skall hovrätten dock bestå

av fyra domare. Detta kan vara fallet i tvistemål och ärenden och i mål

som i hovrätten betecknas som Ö-mål.

Utredningen har föreslagit att föreskriften om fyra domare i hovrätten

tas bort och att hovrätten alltså skall vara domför med tre domare även i

den angivna situationen. Som skäl för förslaget har utredningen i

huvudsak anfört följande. Hovrättens prövning bör ha förutsättningar att

ge större garantier för ett riktigt avgörande än tingsrättens, men detta

innebär inte nödvändigtvis att fler lagfarna domare måste delta i

hovrättens prövning. Vad som framför allt motiverar att tingsrätten har

tre domare i tvistemål är värdet av en kollegial sammansättning i mål där

omfattande bevisning läggs fram, eftersom det kan vara svårt för en

ensam domare att både vara ordförande och vaka över alla frågor i

rättegången. När målet kommer till hovrätten har målet redan behandlats

i första instans och prövningen i hovrätten är ofta mer begränsad.

Intresset av en mer kvalificerad prövning i hovrätten är enligt

utredningens mening tillgodosett genom att målet prövas en andra gång.

Om hovrätten alltid är domför med tre i stället för med fyra domare, ökar

möjligheterna för en hovrättsavdelning att döma i två sammansättningar

samtidigt.

Utredningens förslag har tillstyrkts av Svea hovrätt. I övrigt har de

remissinstanser som uttalat sig i frågan varit negativa till utredningens

förslag. De menar att det är viktigt att fler lagfarna domare deltar i

hovrättens avgörande än i tingsrättens. Hovrätten över Skåne och

Blekinge anser att det redan med hänsyn till symbolvärdet av en större

sammansättning i hovrätten finns anledning att den upprätthålls

åtminstone så länge de flesta tjänsterna i hovrätt inte är befordrings-

tjänster. Hovrätten för Övre Norrland anför att en överrätt vid sin

prövning, som ofta sker på i stort sett samma underlag som i tingsrätten, i

någon mening bör ha en starkare sammansättning än den tingsrätten

hade. Piteå tingsrätt anför att varje domare måste antas ge ett väsentligt

bidrag till prövningen och att det är viktigt att kvaliteten i hovrätts-

prövningen är god. Malmö tingsrätt menar att hovrätterna endast kan få

sin i förhållande till tingsrätterna större tyngd genom att antingen

anställningarna i hovrätterna är mer kvalificerade eller genom att fler

ledamöter deltar i ett måls avgörande; tingsrätten anser att man i vart fall

tills vidare bör välja det senare alternativet. JUSEK vill behålla

nuvarande ordning, bl.a. med hänsyn till att tingsrätten ofta har en

sammansättning med tre ordinarie domare. Svenska Avdelningen av

Internationella Juristkommissionen anför att de flesta av de ganska

fåtaliga tvistemål som frågan gäller kommer från de större städernas

tingsrätter som ofta har betydande erfarenhet och kompetens i

bedömningen av civila mål, men att man får räkna med att en

tillförordnad assessor ofta ingår i sammansättningen i hovrätten och att

även övriga ledamöter ibland har begränsad erfarenhet av sådana mål.

Samma remissinstans tror inte heller att ett genomförande av

utredningens förslag skulle stimulera till den överföring av tvistlösning i

civila mål från skiljenämnder till domstolar som statsmakterna i andra

sammanhang ansett önskvärd.

Regeringen noterar att remissutfallet nästan genomgående är negativt.

De skäl av ändamåls- och effektivitetskaraktär som utredningen har

anfört och som i övrigt kan anföras är inte så starka att regeringen

åtminstone för närvarande mot den tydliga remisskritiken vill föra

utredningens förslag vidare. Det kan bli aktuellt att återkomma till frågan

senare i samband med att andra förändringar av hovrättsarbetet övervägs.

4.6 Påföljd för utevaro m.m.

Regeringens förslag: För de fall då ett sammanträde ställs in i förväg på

grund av att någon anmält förhinder skall domstolen få besluta om

påföljd som upptagits i kallelsen, om inte utredning i efterhand kommer

in som gör det sannolikt att personen hade laga förfall.

Ett överklagande i tvistemål skall, såsom nu gäller i brottmål, kunna

förfalla när en klagande som kallats personligen till huvudförhandling i

hovrätten eller i Högsta domstolen bara inställer sig genom ombud.

Ett överklagande skall förfalla om en klagande uteblir från ett

sammanträde för muntlig förberedelse i hovrätten eller i Högsta

domstolen.

Förslagen syftar till att förhandlingar inte i onödan skall behöva ställas

in och därefter behöva sättas ut på nytt.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningens förslag innebär emellertid även att ett överklagande skall

kunna förfalla om en klagande som kallats personligen till muntlig

förberedelse i överrätt inställer sig endast genom ombud. Därutöver har

utredningen förslagit ett klargörande i lagtexten som gäller hämtning av

en s.k. medtilltalad till förhandling i överrätt.

Remissinstanserna tillstyrker i allmänhet utredningens förslag eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Den som underlåter att enligt rättens

beslut infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången kan

enligt skilda bestämmelser i rättegångsbalken drabbas av olika påföljder.

Regeringen fäster stor vikt vid att sådana bestämmelser skall vara

utformade så att man i möjligaste mån kan komma till rätta med de

problem som följer med att behöva ställa in förhandlingar för att sedan

behöva sätta ut dem på nytt.

Här är aktuellt att diskutera vite, hämtning och tredskodom, och

därutöver de påföljder som innebär att ett överklagande förfaller eller att

ett mål skrivs av därför att käromålet har förfallit.

Utredningen har till att börja med tagit upp vilka fördelar som kan följa

med att låta rätten hålla frågan om påföljd öppen längre än vad som är

möjligt i dag. När det gäller vite kan, enligt 9 kap. 9 § RB, i fall ett

sammanträde ställs in därför att någon som förelagts vite anmäler

förhinder, vitet dömas ut om han inte kommer in med utredning som gör

sannolikt att han hade laga förfall. Denna regel gäller för alla instanser.

För det fall att påföljden är en annan än vite kan det ifrågasättas om

lagtexten ger något uttryckligt stöd för domstolen att ställa in en

förhandling i förväg och ändå hålla frågan om påföljden öppen tills den

som kallats har fått tillfälle att komma in med utredning om sitt

förhinder. Om detta inte är möjligt har domstolen, när en part hör av sig

före en förhandling och anmäler förhinder, att välja på två alternativ.

Domstolen kan antingen ställa in förhandlingen i förväg och då kan

påföljden inte dömas ut. Eller också kan domstolen förklara att kallelsen

fortfarande gäller och ta ställning till påföljdens utdömande vid själva

förhandlingstillfället, om vederbörande inte infinner sig då. Båda

alternativen har uppenbara nackdelar, om det inte är så att det redan från

början framstår som sannolikt att den som kallats faktiskt har laga förfall

(se 32 kap. 6 § RB). Utredningen förordar att det skall klargöras att det

som föreskrivs i 9 kap. 9 § RB även gäller andra påföljder än vite.

Utredningen föreslår en generell reglering i rättegångsbalken, mot-

svarande den som i dag gäller för viten och som skall gälla i princip alla

påföljder som kan bli aktuella enligt balken. Förslaget har tillstyrkts av

de remissinstanser som uttalat sig. Regeringen ställer sig också bakom

förslaget och förordar att det genomförs.

Härefter har utredningen analyserat möjligheterna för hovrätten

respektive Högsta domstolen att avgöra mål i parters utevaro.

I brottmål förfaller överklagandet om en enskild klagande helt uteblir

från huvudförhandlingen. Detsamma gäller om en enskild klagande som

förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud

och rätten inte anser sig ändå kunna avgöra målet. Regeringen bedömer i

likhet med utredningen att här inte finns något utrymme för att utvidga

möjligheterna till avgörande i klagandens utevaro eller personliga

frånvaro.

När det gäller tvistemål finns den skillnaden att en klagande, som trots

föreläggande om personlig inställelse endast kommer genom ombud, inte

kan drabbas av att överklagandet förfaller. Hovrätten respektive Högsta

domstolen är här hänvisad till att antingen pröva målet i det skick det är

eller att med hjälp av vitesförlägganden eller i indispositiva mål

hämtning förmå parten till inställelse. Utredningen menar att det saknas

skäl att behandla en enskild klagande annorlunda i tvistemål än i brottmål

och föreslår att överklagandet skall kunna förklaras förfallet i den

beskrivna situationen även i tvistemål.

Vidare föreslår utredningen att även sammanträde för muntlig

förberedelse i överrätterna i tvistemål och brottmål skall omfattas av

samma påföljdssystem såvitt gäller klaganden.

När det gäller sanktioner mot att klagandens motpart uteblir (se

betänkandet s. 261 f.) har utredningen inte föreslagit några ändringar.

Förslagen har överlag godtagits vid remissbehandlingen. Regeringen

ansluter sig till utredningens förslag såvitt gäller huvudförhandling i

tvistemål. När det gäller sammanträde för muntlig förberedelse anser

regeringen att utredningens förslag är för långtgående på så sätt att ett

överklagandet skulle kunna förfalla om klaganden inställde sig bara

genom sitt ombud trots att han förelagts personlig inställelse. Det får

anses tillräckligt att införa den sanktionen att överklagandet förfaller om

klaganden helt uteblir från den muntliga förberedelsen.

En ytterligare fråga som utredningen har diskuterat i detta

sammanhang gäller hämtning av en s.k. medtilltalad till förhandling i

hovrätten eller Högsta domstolen. Därmed avses i princip den som är

eller har varit misstänkt för samma brott som den tilltalade i målet eller

för ett brott som har omedelbart samband med det. Frågan är om gällande

lagtext otvetydigt innebär att en medtilltalad kan hämtas till förhandling i

överrätterna. I 36 kap. 1 § fjärde stycket RB anges att vad som sägs om

tilltalade i fråga om t.ex. utevaro från förhandling i bl.a. 46 kap. 15 §

skall gälla även för medtilltalade. I 46 kap. 15 § sägs bl.a. att den

tilltalade får hämtas. 46 kap. gäller visserligen bara tingsrätt, men 36 kap.

gäller alla instanser. Den teknik som har använts är att lagstiftaren, i

stället för att skriva ut bl.a. att den medtilltalade får hämtas, har lånat

denna information från ett befintligt lagrum. Att detta lagrum, 46 kap.

15 §, i sin tur bara reglerar tingsrättsprocessen saknar enligt regeringens

mening betydelse. Avgörande är i stället att 36 kap., på grund av balkens

systematik, gäller alla instanser. Regeringen anser det alltså klart att

nuvarande lagstiftning medger hämtning av medtilltalad till huvud-

förhandling även i hovrätt och Högsta domstolen. Den ändring i

förtydligande syfte som utredningen föreslagit i 51 kap. 17 § RB, som

anger vilka tingsrättsbestämmelser som gäller för huvudförhandlingen i

hovrätt bör därför inte genomföras.

4.7 Ombudstvång

Regeringens bedömning: Inga regler om ombudstvång införs nu.

Utredningens förslag: Hovrätten skall kunna förelägga en klagande i

ett dispositivt tvistemål, dock inte i tvistemål om mindre värden, att

anlita ett ombud, om detta är nödvändigt med hänsyn till hur parten utfört

sin talan tidigare i målet. Om det behövs får det föreskrivas att ombudet

skall vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Överklagandet

skall kunna avvisas om föreläggandet inte följs.

Remissinstanserna: De flesta avstyrker förslaget. Många har förslag

till olika alternativa lösningar.

Skälen för regeringens bedömning: Svensk rätt har alltid medgett att

parterna för sin egen talan, om de vill. Ett inslag med ombudstvång, om

än blygsamt, skulle därför innebära en klar nyordning.

Utredningens förslag innebär att en hovrätt skall kunna förelägga en

part att anlita ett ombud i målet, om det är motiverat med hänsyn till hur

parten dittills har fört sin talan. Förslaget tar endast sikte på klaganden i

dispositiva tvistemål som inte räknas som tvistemål om mindre värden

(s.k. förenklade tvistemål eller FT-mål). Om det behövs får hovrätten

föreskriva att ombudet skall vara advokat eller biträdande jurist på

advokatbyrå. Om parten inte följer föreläggandet skall talan kunna

avvisas.

Utredningen har i huvudsak anfört följande skäl för sitt förslag.

Hovrättens möjligheter att snabbt handlägga mål motverkas ibland av

parternas sätt att föra processen, t.ex. på ett yvigt sätt, med långa och

svårtillgängliga skrifter eller med täta ändringar i upplägget av talan.

Detta gäller främst mål där parten själv för sin talan. I en del sådana mål

skulle det underlätta avsevärt, både för hovrätten och för motparten i

målet, om ett ombud förde partens talan. Det finns därför ett behov för

hovrätten att effektivt kunna förmå parten att anlita ett ombud.

Såvitt gäller brottmål anser utredningen att möjligheten att förordna

offentlig försvarare täcker det behov som kan finnas. När det gäller FT-

mål bör man enligt utredningen inte överhuvudtaget överväga en

möjlighet att ålägga en part att ställa ombud för sig. Parter i indispositiva

tvistemål företräds som regel redan av ombud som vanligen också är

biträde enligt rättshjälpslagen. Ö-mål och ärenden är i regel så

begränsade till sin karaktär att något ombudstvång enligt utredningens

uppfattning inte närmare behöver övervägas där heller. Remiss

instanserna har i huvudsak instämt i dessa bedömningar.

För övriga mål, dvs. endast för de dispositiva tvistemål som inte

handläggs som FT-mål, har utredningen föreslagit de beskrivna

möjligheterna till ombudstvång. Utredningen menar att problemen med

processföringen i princip bara gäller klaganden, varför regeln bara bör

omfatta den som har överklagat till hovrätten och inte dennes motpart.

När det gäller svårigheterna att hitta ett ombud som vill åta sig saken

menar utredningen att de klagande som varken har råd att betala ett

ombud eller kan få rättshjälp är mycket få och inte överdrivet

skyddsvärda. Dessutom menar utredningen att de parter det gäller som

regel kommer att förlora målet och då är det snarast till fördel för parten

att talan avvisas på ett så tidigt stadium som möjligt. Vidare noterar

utredningen att behovet av en regel som den föreslagna minskar ju fler

mål som omfattas av krav på prövningstillstånd.

Bland remissinstanserna är det några som i princip accepterar

förslaget. Men remisskritiken är övervägande negativ och man pekar på

olika brister i utredningens förslag. Flera ifrågasätter sålunda hovrätter-

nas behov av den föreslagna regeln. De relevanta fallen bedöms vara så

få att de inte motiverar ett avsteg från principen att parter skall få föra sin

egen talan om de vill det. Samtidigt påpekar flera att behovet av att

tvångsvis kunna tillsätta ett ombud torde vara större i tingsrätt, där den

huvudsakliga utredningen och sorteringen av processmaterialet sker.

Högsta domstolens ledamöter menar att regeln, om den genomförs för

hovrätterna, borde övervägas även för Högsta domstolens del, bl.a. med

hänsyn till att prejudikatbildningen kan underlättas. Utredningen har

emellertid inte lämnat underlag för bedömning av om förslaget kan

komma tingsrätterna och Högsta domstolen till del. Riksskatteverket och

Kronofogdemyndigheten i Göteborgs och Bohuslän, som i princip

accepterar förslaget, anser att behovet av ombudstvång kan vara lika stort

i utsökningsmål som handläggs som Ö-mål eller domstolsärenden.

Hovrätten över Skåne och Blekinge, som avstyrker förslaget, menar att

förslaget, om det genomförs, bör övervägas också för brottmål om

enskilda åtal, och även för klagandens motpart i de måltyper där

klaganden skulle omfattas. Flera remissinstanser menar att utredningen

har underskattat omfattningen av parternas problem att hitta och bekosta

adekvata ombud samt att det finns en påtaglig risk för

meningsskiljaktigheter mellan parten och ett påtvingat ombud. På detta

sätt menar de att förslaget är betänkligt från rättssäkerhetssynpunkt. Flera

förordar att problemen i stället löses genom en stram processledning.

Man menar att många av de fall som skulle träffas av den föreslagna

regeln kan tas om hand genom befintliga regler om avvisning av talan när

klaganden trots föreläggande inte presterar tydliga ändringsyrkanden och

grunder. Därvid påpekas också att gränsen mellan dessa avvisningsfall

och de fall som skulle kunna föranleda ombudstvång är oklar. Några

anser det bättre att ett eventuellt reformbehov tillgodoses genom en viss

utvidgning av möjligheterna att avvisa en otydlig talan. Någon har också

pekat på möjligheterna att bättre utreda ståndpunkterna vid ett

förberedande sammanträde med parterna i hovrätten.

Remisskritiken ger uttryck för stark ovilja mot utredningens förslag.

Regeringen anser inte att förslaget kan genomföras i sin nuvarande form.

Det befintliga beredningsunderlaget räcker inte heller till för att ta

definitiv ställning till de sinsemellan mycket divergerande förslag till

modifikationer som remissbehandlingen gett upphov till. Regeringen

lägger därför för närvarande inte fram något förslag om ombudstvång.

4.8 Delgivning av föreläggande att avge svarsskrivelse i

brottmål m.m.

Regeringens förslag: Reglerna om delgivning av överklagande i brott-

mål ändras så att formell delgivning inte behöver ske med åklagaren.

Detsamma skall gälla för resningsansökningar.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Om ett överklagande inte avvisas,

och inte heller ogillas genast därför att det är uppenbart ogrundat, skall

det delges motparten med föreläggande för denne att svara inom viss tid.

Utredningen har föreslagit att det formella kravet på delgivning slopas

när det är en åklagare som är motpart i målet och att hovrätten då i stället

får skicka föreläggandet på annat sätt, t.ex. i vanligt lösbrev eller genom

telefax. Motiven till förslaget är att formell delgivning innebär en onödig

arbetsbelastning med tanke på att åklagaren är tjänsteman vid en statlig

myndighet med betryggande rutiner för posthanteringen. Utredningen har

föreslagit att samma regel införs för rättegången i Högsta domstolen och

att även resningsärenden i båda instanserna skall omfattas. De remiss-

instanser som har yttrat sig i frågan har tillstyrkt förslaget.

Regeringen har redan tagit ställning för utredningens förslag. Det

skedde i propositionen (1996/97:131) Prövningstillstånd i hovrätten,

vilken sedermera återkallades av skäl som inte hade med detta förslag att

göra. I det ärendet hade Lagrådet föreslagit ett mer generellt undantag

som innebar att allmänna domstolar alltid, efter lämplighetsövervägande,

skulle kunna avstå från föreskriven delgivning när adressaten är en statlig

myndighet. Regeringen anser nu som då att Lagrådets förslag är för

långtgående. Såsom påpekades i den nämnda propositionen (s. 105) intar

åklagarväsendet en särställning genom att det hanterar en överlägset stor

mängd mål vid de allmänna domstolarna jämfört med andra myndigheter.

Det är därför ingenting onaturligt att föreskriva en särskild lösning för

åklagarna. Vi förordar att utredningens förslag nu genomförs.

5 Åtgärder för att begränsa flödet av mål till

hovrätterna

I föregående avsnitt har huvudsakligen behandlats åtgärder för ett mera

ändamålsenligt hovrättsförfarande. Utredningen har i enlighet med sina

direktiv även sett över saken från ett annat håll och då gått igenom vilka

möjligheter som kan finnas att med olika medel minska själva

måltillströmningen till hovrätterna. Utredningen har i detta hänseende

funnit att utrymmet för förändringar är mycket begränsat och, såsom

kommer att framgå av det följande, bedömer regeringen dessutom att

vissa av de förslag som utredningen lagt fram på det området inte bör

föras vidare.

Utredningen har i detta avsnitt först tittat på möjligheterna att minska

målstillströmningen genom att införa förbud mot överklagande. Utred-

ningen har konstaterat att rätten till överklagande från första instans är

hävdvunnen i Sverige men har ändå funnit att det bör kunna finnas ett

litet utrymme för ett förbud mot överklagande, nämligen när det gäller

dispositiva tvistemål om mycket små värden. Utredningen har stannat vid

en värdegräns för tvisteföremålet på ett tiondels basbelopp, f.n. 3 640

kronor. Utredningen har föreslagit undantag från förbudet i mål där en

part yrkar sådant undantag och gör sannolikt att målet har

prejudikatintresse.

Fem av experterna i utredningen har förklarat att de inte kan ställa sig

bakom förslaget. Även nästan alla remissinstanser har avstyrkt förslaget.

Man har främst hänvisat till principiella betänkligheter med ett över-

klagandeförbud, till gränsdragningsproblem som en beloppsgräns för

med sig och till att prejudikatbildningen på vissa områden skulle

hämmas. Vidare har många bedömt att de resursmässiga vinster man

skulle göra på ett överklagandeförbud av den föreslagna omfattningen

vore försumbara, bl.a. med hänsyn till att sådana mål redan i dag

omfattas av krav på prövningstillstånd i hovrätten och att ett överkla-

gandeförbud sannolikt skulle öka antalet resningsansökningar. Rege-

ringen medger att det, såsom utredningen har pekat på (se betänkandet s.

282 f.), finns vissa fördelar med att överklagande inte kan ske i mål om

mycket små värden. Regeringen kan emellertid inte bortse från den kritik

förslaget har fått och bedömer att förslaget inte bör föras vidare.

5.1 Rättelse, komplettering och omprövning

Regeringens förslag: En dom eller ett slutligt beslut får, enligt dagens

ordning, kompletteras inom två veckor från avgörandet om rätten av

förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i

samband därmed. Regeringen föreslår att denna tidsfrist utsträcks till sex

månader efter det att avgörandet vann laga kraft. En komplettering senare

än två veckor efter det att avgörandet meddelades skall dock förutsätta att

en part yrkar detta och att motparten inte motsätter sig det.

Regeringens bedömning: Inga ändringar görs när det gäller instituten

rättelse och omprövning.

Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med rege-

ringens.

Remissinstanserna: De flesta tillstyrker vad utredningen har förordat.

Svea hovrätt har avstyrkt förslaget om utvidgade möjligheter till

komplettering av ett avgörande.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: En domstol får

besluta om rättelse av en dom eller ett beslut om avgörandet innehåller

någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel,

räknefel eller liknande förbiseende. Utredningen har diskuterat möjlig-

heterna att i effektiviserande syfte eventuellt utvidga tillämpnings-

området för institutet rättelse. Såsom utredningen har konstaterat skulle

en utvidgning kräva att man skulle kunna rätta även oriktigheter som inte

är uppenbara. Regeringen gör samma bedömning som utredningen och

remissinstanserna, nämligen att detta inte är lämpligt. Inga förslag om

ändringar i rättelsereglerna läggs därför fram.

När det gäller omprövning är det lämpligt att i första hand ta de

nuvarande reglerna i ärendelagen (1996:242) och förvaltningslagen

(1986:223) till utgångspunkt för sina överväganden. Enligt ärendelagen,

som i detta avseende i princip överensstämmer med förvaltningslagen,

skall tingsrätten ändra ett beslut som är uppenbart oriktigt, om det kan

ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild

part. Regeln gäller endast för beslut som tingsrätten meddelat som första

instans. Frågan är om liknande regler kan övervägas för tvistemål och

brottmål i tingsrätt. I tvistemål är det alltid två parter som står mot

varandra, varför omprövningsregeln uppenbarligen passar dåligt,

åtminstone för dom eller slutligt beslut i målet. I brottmål har visserligen

den tilltalade ingen enskild motpart när endast åklagaren har fört talan

mot honom eller henne, men man kan knappast undgå att ta hänsyn till

att en målsägandes intresse kan behöva beaktas även om målsäganden

inte har fört talan i ansvarsfrågan. Inte heller för brottmålsdomar passar

alltså omprövning bra. Såsom utredningen konstaterat kan situationen

vara en annan när det gäller beslut under rättegången, eftersom det då

ibland inte finns någon enskild motpart, såsom t.ex. vid utdömande av

vite på grund av utevaro från förhandling eller vid beslut om att avslå

begäran om biträde eller försvarare. Antalet sådana fall är emellertid

relativt litet och i en del av dessa är parten dessutom oförhindrad att

framställa samma yrkande på nytt i tingsrätten. Regeringen gör samma

bedömning som utredningen, att det inte är motiverat att införa regler om

omprövning i rättegångsbalken.

Komplettering av ett avgörande får ske om rätten av förbiseende har

underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med en

dom eller ett slutligt beslut. Det kan t.ex. gälla ett kostnadsyrkande som

rätten glömt att ta ställning till i samband med målets avgörande.

Komplettering kan däremot inte avse prövning av något moment som rör

själva saken. Före ett beslut om komplettering skall parterna få tillfälle

att yttra sig om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet är att betrakta

som ett slutligt beslut och kan överklagas. Enligt dagens ordning får

komplettering ske senast inom två veckor från det att avgörandet

meddelades. Anledningen till denna tidsbegränsning är att man velat ge

parterna rimlig tid att överklaga avgörandet i dess helhet efter det att de

sett kompletteringsbeslutet.

Utredningen har även när det gäller komplettering sett över vilka

möjligheter som kan finnas att utvidga dess tillämpningsområde. Det står

klart att komplettering inte heller fortsättningsvis skall kunna omfatta

moment som rör själva saken. Däremot kan det finnas utrymme för att

bryta igenom tvåveckorsgränsen. Detta skulle göra att man i fler fall än

nu kan undvika överklagande eller klagan över domvilla, vilket skulle

kunna vara till fördel för både parter och för domstolsväsendet.

Utredningen har föreslagit att komplettering skall få ske ända fram till

sex månader efter det att avgörandet vann laga kraft. Sexmånaders-

gränsen är satt för att korrespondera med tidsgränsen för att klaga över

domvilla i den aktuella situationen. Förutsättning för att komplettering

skall kunna ske senare än två veckor efter att avgörandet meddelades

skall vara att en part begär kompletteringen och att motparten inte

motsätter sig den. Förslaget har i huvudsak tillstyrkts eller lämnats utan

erinran av remissinstanserna. Svea hovrätt har dock avstyrkt förslaget.

Hovrätten anser inte att det inte finns behov av det föreslagna alternativet

till överklagande eller klagan över domvilla och att det dessutom är

principiellt otillfredsställande med två metoder för att uppnå samma sak.

Regeringen bedömer det som betydligt enklare och som en klar vinst

om en underlåtenhet av rätten kan åtgärdas genom komplettering i stället

för att överklagande eller klagan över domvilla skall behöva tillgripas.

Att i vissa fall två alternativa handlingssätt kan komma attt stå till buds är

ingen direkt nackdel. Regeringen förordar att utredningens förslag

genomförs.

Lagrådet har föreslagit en teknisk justering i lagtexten, som vi åter-

kommer till i författningskommentaren. Lagrådet har tillagt att mot-

svarande behov av komplettering efter den tidpunkt då en dom eller ett

beslut har vunnit laga kraft kan finnas även för förvaltningsprocessens

del. Regeringen avser att uppmärksamma detta vid den fortsatta

reformeringen av förvaltningsprocessen.

5.2 Hänskjutande av prejudikatfråga till Högsta

domstolen, m.m.

Regeringens förslag: Kravet på att parterna skall ha träffat avtal om att

inte överklaga tingsrättens dom slopas som förutsättning för att

tingsrätten i ett dispositivt tvistemål skall kunna hänskjuta en fråga direkt

till Högsta domstolen.

Regeringens bedömning: Utredningens förslag att avtal, som ingåtts

före tvistens uppkomst, om att inte överklaga tingsrättens dom även skall

vara giltiga i tvistemål om mindre värden (FT-mål) genomförs inte. Inga

ändringar görs heller för att införa s.k. språngöverklagande, dvs.

överklagande direkt från tingsrätt till Högsta domstolen.

Utredningens förslag: Ett avtal att inte överklaga tingsrättens dom,

som i dag är en förutsättning för att tingsrätten skall kunna hänskjuta en

prejudikatfråga till Högsta domstolen, får förenas med villkoret att

prövningstillstånd meddelas. Avtal att inte överklaga tingsrättens dom

skall vara giltiga även i FT-mål, även om de ingås före tvistens upp-

komst.

Remissinstanserna: Alla som särskilt yttrat sig över utredningens

förslag som gäller hänskjutande av prejudikatfråga till Högsta domstolen

har i stället velat gå längre, och slopa kravet på avtal om att inte

överklaga tingsrättens dom. Förslaget att även i FT-mål tillåta avtal om

att inte överklaga tingsrättens dom, ingångna före tvistens uppkomst, har

uttryckligen kommenterats endast av Konsumentverket och verket har

avstyrkt förslaget.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Svensk rätt ger inga

möjligheter att överklaga ett avgörande av den första instansen direkt till

den högsta instansen, i de allmänna domstolarna alltså från tingsrätt

direkt till Högsta domstolen. Ett sådant system, s.k. språngöverklagande,

finns däremot i flera andra europeiska länder, t.ex. England, Tyskland

och Norge. Sverige har i stället ett system enligt vilket tingsrätten kan

hänskjuta en viss fråga, en prejudikatfråga, till Högsta domstolen. Denna

möjlighet är begränsad till dispositiva tvistemål. En förutsättning för

hänskjutande är att parterna har träffat avtal om att inte överklaga tings-

rättens dom. Vidare måste parterna samtycka till hänskjutandet. Högsta

domstolen tar upp målet bara om prövningstillstånd meddelas av

prejudikatskäl. Prövningstillståndet kan begränsas. Högsta domstolen

avgör prejudikatfrågan genom slutligt beslut och tingsrätten är vid målets

fortsatta handläggning bunden av det avgörandet.

Dessa regler infördes 1989 men har hittills bara utnyttjats vid fyra

tillfällen, vilket tyder på att de förutsättningar som ställts upp för

hänskjutande har varit för stränga. Utredningen har särskilt pekat på att

det för många måste framstå som en alltför stor risk att förbinda sig att

inte överklaga tingsrättens dom när man inte vet om Högsta domstolen

kommer att meddela prövningstillstånd. Visserligen kan parterna, enligt

utredningens analys, med framgång enas om att frånträda avtalet, men

eftersom detta alltså kräver enighet är det ingenting som en part kan

förlita sig på. Utredningen har då diskuterat om man kan modifiera

överklagandeförbudet och kommit till slutsatsen att det skulle vara

mindre lämpligt att helt ta bort det. Det huvudsakliga skälet till det är att

då skulle tingsrättsavgörandet utan begränsningar kunna överprövas av

hovrätten och Högsta domstolen trots att Högsta domstolen redan prövat

en i målet ingående fråga, vilket kan innebära olägenheter och

gränsdragningsproblem. I stället har utredningen föreslagit att avtalet om

att inte överklaga tingsrättens dom skall få villkoras med att Högsta

domstolen verkligen meddelar prövningstillstånd. De remissinstanser

som särskilt uttalat sig i denna fråga har dock förordat lösningen att

överklagandeförbudet helt tas bort. Detta är också den lösning som

föreslagits av en annan statlig utredning, nämligen Skiljedomsutred-

ningen, som har lagt fram det förslaget i sitt slutbetänkande Näringslivets

tvistlösning (SOU 1995:65), s. 195 f. I sitt remissvar har Högsta dom-

stolens ledamöter anfört att det troligen krävs att överklagandeförbudet

tas bort helt för att institutet skall kunna få någon mera omfattande

användning. Ledamöterna medger att detta kan leda till vissa svårigheter

i tillämpningen, men anför att dessa inte bör vara värre än de som redan i

dag kan uppkomma när Högsta domstolen överprövar en mellandom där

en motsvarande prejudikatfråga är aktuell. Flera andra remissinstanser

som kommenterat Hovrättsprocessutredningens förslag anser också att

det krävs att överklagandeförbudet tas bort för att några märkbara

effekter skall kunna uppnås. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att

utredningens farhågor är överdrivna. Hovrätten pekar på att tingsrättens

dom kan innehålla ståndpunktstaganden till andra frågor än dem som

varit föremål för Högsta domstolens prövning och att det är svårt att se

varför parterna skall vara tvingade att avstå från att få sådana frågor

överprövade; i stället borde parter i ett dispositivt tvistemål i princip

självständigt råda över om tingsrättens dom skall få överklagas. I

remissbehandlingen av Skiljedomsutredningens betänkande fick det nu

aktuella förslaget i huvudsak ett positivt mottagande.

Även regeringen anser att fördelarna med att genomföra Skilje-

domsutredningens förslag överväger. Regeringen inser visserligen att det

finns en risk för att processen förlängs om man tillåter överklagande av

tingsrättens dom, men samtidigt finns det skäl att tro att parterna som

regel avstår från att överklaga denna när Högsta domstolen har avgjort

prejudikatfrågan, åtminstone om tingsrättens dom inte rymmer frågor

som Högsta domstolen inte haft anledning att ta ställning till. Vad

regeringen fäster särskilt stor vikt vid är att Skiljedomsutredningens

förslag ger bättre möjligheter för 1989 års reform att få ett ordentligt

genomslag. Vi förordar alltså den ordningen att tingsrätten skall kunna

hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen oavsett om parterna

har förbundit sig att inte överklaga tingsrättens dom. Tingsrättens beslut i

frågan om hänskjutande skall ske eller inte bör, liksom i dag, inte kunna

överklagas.

Det skulle kunna övervägas att vidga tillämpningsområdet för reglerna

om hänskjutande av prejudikatfråga och låta dem avse även andra mål än

dispositiva tvistemål. Utredningen har inte föreslagit detta, huvudsak-

ligen med hänsyn till att utredningens förslag bygger på förbud mot att

överklaga tingsrättens dom. Nu väljer visserligen regeringen inte den

lösningen, men vi vill ändå stanna för att inte föreslå någon utvidgning.

Behovet och utrymmet torde vara klart mindre i andra målkategorier än i

dispositiva tvistemål. Remissinstanserna har inte heller efterfrågat någon

utvidgning.

Vid sidan av reglerna om hänskjutande av prejudikatfråga till Högsta

domstolen finns det enligt regeringens mening knappast något utrymme

för att införa regler om språngöverklagande. Några sådana föreslås därför

inte.

En näraliggande fråga som utredningen har tagit upp är dagens regel

som särbehandlar FT-målen, alltså tvistemål som gäller högst ett halvt

basbelopp, på så sätt att avtal om att inte överklaga domen i sådana mål

inte är giltiga om de träffas före tvistens uppkomst. Utredningen har

föreslagit att detta undantag för FT-målen slopas. Det huvudsakliga

skälet till att FT-målen undantogs när regeln infördes år 1989 var

omsorgen om prejudikatbildningen. Eftersom dessa mål redan då

omfattades av krav på prövningstillstånd i hovrätten var utgallringen av

de mål som kunde komma under Högsta domstolens prövning redan

effektiv och det ansågs att man borde vara rädd om de få prejudikatvärda

mål det kunde vara fråga om. Emellertid noterades i det lagstiftnings-

ärendet (prop. 1988/89:78, s. 43) även att vissa under remissbehand-

lingen framförda önskemål om konsumentskydd skulle tillgodoses när

man valde lösningen att undanta FT-målen. I det nu aktuella ärendet har

utredningen anfört att man inte skall överdriva risken för att

prejudikatbildningen försvåras om FT-målen behandlas lika som övriga

dispositiva tvistemål. Vidare menar utredningen att det snarast skulle

vara en fördel för den svagare parten att före tvistens uppkomst kunna

ingå avtal om att inte överklaga domen.

Endast en remissinstans har uttalat sig särskilt om utredningens

förslag. Det är Konsumentverket, som tillbakavisar utredningens argu-

ment och avstyrker förslaget. Verket befarar att ett genomförande av

utredningens förslag skulle hämma prejudikatbildningen. Vidare anser

verket att den föreslagna ordningen skulle bli till nackdel för

konsumenter och andra typiskt sett svaga parter och att det finns skäl att

skydda dessa grupper från att avtala bort överklagandemöjligheten på

förhand. Regeringen finner inte skäl att nu göra någon annan bedömning

än i 1989 års lagsiftningsärende. Vi förordar därför att nuvarande ordning

behålls och för inte utredningens förslag vidare.

5.3 Avräkning av häktningstid

Regeringens bedömning: Den ovillkorliga rätten för en klagande som är

häktad att tillgodoräkna sig tiden mellan tingsrättens och hovrättens

domar som tid för verkställighet av fängelsestraff behålls utan inskränk-

ningar. Samma sak gäller i ledet mellan hovrätten och Högsta domstolen.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Några remissinstanser har förklarat sig dela

utredningens bedömning. Tre av hovrätterna förordar att frågan om en

övergång till fakultativ avräkning av häktningstid övervägs på nytt.

Skälen för regeringens bedömning: Brottsbalkens regler för avräk-

ning av häktningstid innebär bl.a. att en häktad person som överklagar en

fängelsedom har en ovillkorlig rätt att tillgodoräkna sig den tid som

förflyter fram till den högre rättens dom som verkställighet av fängelse-

straffet. Så har reglerna varit utformade sedan den 1 april 1973. I olika

sammanhang och nu även i Hovrättsprocessutredningen har man över-

vägt att återinföra ett system i stil med det som gällde tidigare, nämligen

någon form av fakultativ avräkning. Syftet med en sådan ändring skulle

vara att minska måltillströmningen till överrätterna, och särskilt då till

hovrätterna. Utredningen har stannat för att inte föreslå någon förändring.

Några remissinstanser har förklarat sig dela utredningens bedömning. Tre

av hovrätterna förordar att frågan om en övergång till fakultativ

avräkning övervägs på nytt för att bedöma om man kan gå denna väg för

att avhålla från okynnesöverklaganden .

Enligt utredningen finns det en påtaglig risk för att en tilltalad, på

grund av att han eller hon befarar att det totala frihetsberövandet kommer

att förlängas, avstår från att överklaga ett avgörande som borde ändras av

hovrätten; under sådana förhållanden skulle hovrätten inte kunna fungera

som den garant för riktiga avgöranden som den är avsedd att göra.

Utredningen anser inte att ett system med fakultativ avräkning skulle

kunna bli särskilt träffsäkert, utan att det skulle träffa både grundlösa

överklaganden och sådana som har visst fog för sig men som ändå inte

får framgång. Det är också enligt utredningen mindre tilltalande att en

sådan tänkt förändring, utan att det finns sakliga skäl för det, skulle rikta

in sig bara mot den minoritet av tilltalade som är häktade och inte också

mot dem som är på fri fot.

Regeringen delar utredningens betänkligheter mot ändring av principen

om obligatorisk avräkning av häktningstid vid överklagande. Vi lägger

därför inte fram något förslag i den riktningen.

5.4 Ekonomiska styrmedel

Regeringens bedömning: Begränsningar av förmånerna enligt rätts-

hjälpslagen och enligt reglerna om offentlig försvarare i brottmål i syfte

att stoppa grundlösa överklaganden införs inte. Inte heller införs det

system med överklagandeavgifter som utredningen föreslagit. Utred-

ningens förslag om nedsättning av förlikningslikvid bereds vidare.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit ett system med

överklagandeavgifter som skall betalas av dem som överklagar till

hovrätten eller Högsta domstolen i tvistemål eller domstolsärenden.

Vidare har utredningen föreslagit en särskild lag om nedsättning hos

länsstyrelsen av förlikningslikvid och särskilda regler för fördelning av

rättegångskostnaderna när ett förlikningserbjudande avvisas.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens när det

gäller att förmånerna enligt bl.a. rättshjälpslagen inte skall begränsas.

Remissinstanserna: De flesta instämmer i att begränsningar i

förmånerna enligt bl.a. rättshjälpslagen bör undvikas. Ingen remiss-

instans har uttalat sig helt positivt om förslaget om överklagandeavgifter;

åtskilliga är negativa eller tveksamma. När det gäller förslaget om

nedsättning av förlikningslikvid är remissutfallet blandat.

Skälen för regeringens bedömning: I sina resonemang om vilka

åtgärder som kan övervägas för att begränsa måltillströmningen till

överrätterna, främst hovrätterna, har utredningen diskuterat om det är

möjligt och lämpligt att på något sätt begränsa de förmåner som finns

enligt rättshjälpslagen och enligt reglerna om offentlig försvarare i

brottmål. Utredningen har dock tagit avstånd från denna tanke.

Regeringen vill, i likhet med en majoritet av remissinstanserna, inte

heller slå in på denna väg. Sådana åtgärder skulle inte vara något

effektivt sätt att stoppa just vad man ibland kallar okynnesöver-

klaganden , utan skulle även inverka på benägenheten att överklaga

avgöranden som faktiskt borde ändras. De skulle också komma att rikta

sig främst mot personer med dålig ekonomi. Inga förslag i den vägen

läggs alltså fram.

Utredningen har lagt fram ett förslag om överklagandeavgifter som

skall tas ut av dem som överklagar till hovrätten och till Högsta

domstolen i tvistemål och domstolsärenden. Avgiften skall enligt

förslaget motsvara den ansökningsavgift som tas ut i tingsrätten enligt

gällande avgiftslista. Som exempel kan nämnas att avgiften i vanliga

tvistemål för närvarande är 450 kr. Avgiften skall vara en förutsättning

för att målet skall tas upp i den högre rätten. I mål där det finns ett

flerpartsförhållande skall avgiften vara en ersättningsgill rättegångs-

kostnad. I andra mål skall staten, dvs. domstolen betala tillbaka avgiften

till en klagande som får någon framgång med sin talan. Avgiften skall

också omfattas av beviljad rättshjälp.

Ingen remissinstans har uttalat sig helt positivt om förslaget. Tio är

negativa, åtta är tveksamma. Man hänvisar till att systemet blir

ineffektivt som medel att avhålla från grundlösa överklaganden, att det

blir administrativt krångligt på flera sätt och att det innebär en

förlustaffär för staten särskilt om avgiften skall kunna omfattas av

rättshjälpen. Vidare varnas för att gränsdragningsproblem och andra

tillämpningssvårigheter uppkommer.

Enligt regeringens bedömning finns det en hel del fog för

remisskritiken. Fram till 1971 hade Sverige ett system med s.k. vade-

penning, som den som ville överklaga hovrättens avgörande var tvungen

att nedsätta. Det systemet gav upphov till omfattande tillämpnings-

svårigheter och det rådde total enighet i frågan om dess avskaffande år

1971. Även om utredningen gjort en del för att nu åstadkomma ett bättre

system är förslaget, såsom remissinstanserna också påpekat, behäftat

med flera av de svagheter som vidlådde systemet med vadepenning.

Regeringen bedömer att utredningens förslag inte bör genomföras.

Slutligen har utredningen lagt ett förslag till en särskild lag om

nedsättning hos länsstyrelsen av förlikningslikvid och särskilda regler för

fördelning av rättegångskostnaderna när ett förlikningserbjudande

avvisas. Syftet är att seriösa förlikningsbud skall ha bättre chanser att bli

antagna, därför att käranden riskerar att inte få betalt för sina

rättegångskostnader i fortsättningen om han inte vinner mer än vad som

erbjöds förlikningsvis. Systemet har i viss utsträckning en förebild i

engelsk rätt.

Remissutfallet är blandat. Många tycker att förslaget är intressant.

Samtidigt har remissomgången tydligt visat att den föreslagna ordningen

är komplicerad att tillämpa och svår att överblicka, både för parter

särskilt om de inte har ombud och för domstolarna. Man kan särskilt

peka på en osäkerhet om hur reglerna skall tillämpas i högre rätt, hur de

skall tillämpas om någon part har rättshjälp, hur reglerna slår om parterna

är ömsom kärande och svarande samt vilka möjligheter som bör finnas

att fastställa jämkad ersättning till en vinnande part inom det föreslagna

systemet. Detta föranleder till slutsatsen att förslaget bör bli föremål för

ytterligare beredning inom regeringskansliet, i ljuset bl.a. av de nu

lämnade remissynpunkterna. Regeringen siktar alltså på att i ett senare

sammanhang återkomma med ett nytt förslag med huvudsakligen samma

inriktning som utredningens.

6 Ekonomiska konsekvenser

Förslagen syftar till en effektivare handläggning i flera avseenden i

allmänna domstolar, särskilt hovrätterna, och kommer därför att innebära

vissa arbetsbesparingar både för domstolsväsendet och för parter i mål

och ärenden. Förslagen kan beräknas leda till marginella kostnads-

besparingar.

7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Lagändringarna bör träda i kraft snarast, och lämpligen den 1 april 1999.

Övergångsbestämmelser behövs för de fall då kallelse har utfärdats

enligt äldre bestämmelser men förhandlingen hålls efter ikraftträdandet. I

dessa fall skall de äldre bestämmelserna om påföljd vid utevaro från

förhandling m.m. tillämpas.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

2 kap. 4 §

I fjärde stycket har införts en ny regel om domförhet i hovrätten.

Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den tar sikte

på den situationen att en klagande uteblir från ett sammanträde för

muntlig förberedelse enligt 50 kap. 10 § eller 51 kap. 10 §. Då skall över-

klagandet förfalla och målet skrivas av, se avsnitt 4.6. Hovrätten består

vid ett sådant förberedelsesammanträde som regel av en lagfaren domare.

Denne ges genom den nya regeln behörighet att skriva av målet.

Ändringen kommer att föranleda en motsvarande ändring i förordningen

(1996:379) med hovrättsinstruktion.

3 kap. 6 §

I sista stycket punkt 1 har införts en ny regel om domförhet i Högsta

domstolen. Ändringen motsvarar den som gjorts för hovrättens del i

2 kap. 4 §, se kommentaren till den paragrafen, men får också ett något

vidare tillämpningsområde genom att ingen inskränkning gjorts till

sammanträde enligt 50 kap. 10 § eller 51 kap. 10 §. Lagrådet har sålunda

påpekat att paragrafen kommer att bli tillämplig också när ett

överklagande har förfallit på grund av den i detta ärende föreslagna

bestämmelsen i 32 kap. 7 §, nämligen när en förhandling har ställts in i

förväg och en klagande som åberopat laga förfall inte i efterhand kan

göra detta sannolikt. Såsom Lagrådet funnit finns det, med hänsyn till

den vidsträckta enmanskompetens som råder i Högsta domstolen, inget

att erinra mot att ett justitieråd får skriva av ett mål också sedan ett

överklagande har förfallit med tillämpning av 32 kap. 7 §.

6 kap. 6 §

Paragrafen gäller vad som skall tas in i protokoll. I enlighet med vad som

sagts i avsnitt 4.3 skall i fortsättningen även den tilltalades berättelse i

brottmål protokolleras. Ändringen görs genom att det tidigare andra

stycket i paragrafen upphävs. I sista stycket görs språkliga justeringar.

9 kap. 9 §

Paragrafen upphävs och ersätts av 32 kap. 7 §, se kommentaren till den

paragrafen.

17 kap. 15 §

Paragrafen innehåller regler om rättelse och komplettering av dom och

beslut i tvistemål.

Andra stycket har i enlighet med vad som anförs i avsnitt 5.1 ändrats så

att den tid inom vilken komplettering kan ske utsträckts till sex månader

från det att avgörandet vann laga kraft. För att rätten inte skall ha

möjlighet att på eget initiativ komplettera ett avgörande, som båda parter

har accepterat och inrättat sig efter, vid en tidpunkt då det kanske saknas

en realistisk möjlighet att överklaga detta i dess helhet, förutsätter en

komplettering senare än fjorton dagar efter det att avgörandet

meddelades initiativ av en part. Det kan finnas fall då motparten finner

skäl att motsätta sig en komplettering. Motparten har därför, om en

komplettering blir aktuell senare än fjorton dagar efter det att avgörandet

meddelades, getts möjlighet att hindra denna. Om motparten utnyttjar

denna möjlighet är den första parten hänvisad till överklagande, om tiden

inte har gått ut för detta, och i annat fall till klagan över domvilla.

Ändringarna i andra stycket har föranlett ett förtydligande i tredje

stycket, i enlighet med Lagrådets förslag.

30 kap. 13 §

Paragrafen innehåller regler om rättelse och komplettering av dom och

beslut i brottmål. Ändringarna i andra och tredje styckena överens-

stämmer helt med dem i 17 kap. 15 §.

32 kap. 7 §

Paragrafen, som är ny, reglerar domstols möjlighet att besluta om påföljd

i de fall ett sammanträde ställs in i förväg.

Den nu föreslagna regeln innebär, som framgår av avsnitt 4.6, att det

klargörs att möjligheten att i efterhand döma ut påföljd när ett

sammanträde ställts in i förväg inte bara gäller vite (jfr 9 kap. 9 § RB),

utan även hämtning, tredskodom, förklaring att överklagandet förfallit

och avskrivning av mål därför att käromålet har förfallit. Prövningen

skall ske sedan den uteblivne getts tillfälle att komma in med utredning

rörande det anmälda förhindret. Självfallet blir det inte aktuellt att begära

in någon ytterligare utredning om det redan vid anmälan om förfall är

sannolikt att vederbörande har laga förfall, se 32 kap. 6 § RB.

Av andra meningen framgår att det krävs ett yrkande om tredskodom

för att en sådan skall kunna meddelas med stöd av denna paragraf.

Eftersom paragrafen har fått generell räckvidd har det föreslagits att

9 kap. 9 § upphävs.

49 kap. 8§

I ett nytt andra stycke sägs att ett beslut enligt 56 kap. 13 § inte får

överklagas, se avsnitt 5.2. Regeln gäller både för det fall tingsrätten

beslutar att hänskjuta frågan och för det fall tingsrätten beslutar att inte

göra detta.

50 kap. 10 §

Paragrafen innehåller regler om förberedelsen i hovrätten. Skälen för

förslaget finns i avsnitt 4.6.

I tredje stycket andra meningen har föreskrivits att vissa angivna regler

för huvudförhandlingen också skall tillämpas på ett sammanträde för

muntligt förberedelse. Dessa regler gäller kallelse, utevaro och åter-

upptagande av mål. Reglerna innebär bl.a. att överklagandet förfaller om

klaganden helt uteblir från ett sammanträde för muntlig förberedelse.

50 kap. 12 a §

Paragrafen, som är ny, innehåller en regel om att hovrätten mot slutet av

förberedelsen i vissa fall bör göra en skriftlig sammanfattning av parter-

nas ståndpunkter. Paragrafen har, som framgår i avsnitt 4.1.1, till syfte att

skapa förutsättningar för att renodla hovrättsprocessen i tvistemål till det

som är tvistigt och därmed göra handläggningen effektivare. Regeln är

utformad efter förebild av vad som enligt 42 kap. 16 § RB gäller i tings-

rätten.

Förutsättningen för att en sammanfattning skall göras är att det är till

fördel för handläggningen. Sammanfattningen görs utifrån hovrättens

uppfattning om vad som förekommit. Den blir därigenom ett kontroll-

instrument för parterna, vilket är av värde framför allt i mer kompli-

cerade mål. Eventuella missförstånd kan redas ut före huvud-

förhandlingen. Sammanfattningen kan också bidra till att klargöra

parternas rättsliga grunder och renodla tvistiga sakfrågor. På detta sätt

bidrar sammanfattningen till koncentrationen under huvudförhandlingen.

Den kan också medverka till att förkorta huvudförhandlingstiderna

genom att sakframställningarna och eventuella förhör kan göras kortare.

Med hänsyn till den utformning som 55 kap. 15 § första stycket 1 har

kommer, såsom Lagrådet påpekat, den nya paragrafen inte att gälla för

Högsta domstolens del. Lagrådet har inte haft någon erinran mot detta.

50 kap. 13 §

Paragrafen reglerar hovrättens möjligheter att avgöra tvistemål utan

huvudförhandling. Skälen för förslaget har redovisats i avsnitt 4.4.

I paragrafens första stycke, som ändrats redaktionellt och i sak, anges

att hovrätten får avgöra ett mål på handlingarna, om ändringsyrkandet

har medgetts eller om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat.

Med anledning av Sveriges konventionsåtaganden har regeln i den

tidigare fjärde punkten upphävts. Därför har också nuvarande andra

stycket upphävts såsom överflödigt.

I det nya andra stycket upptas dels den sedan tidigare gällande

möjligheten att avgöra målet utan huvudförhandling om båda parter

begär att målet skall avgöras på det sättet, dels en utvidgad möjlighet att

avgöra mål utan huvudförhandling. Sistnämnda möjlighet, vilken

upptagits som andra punkten i andra stycket, innebär att hovrätten får

avgöra målet på handlingarna om parterna, sedan fråga väckts om

avgörande utan huvudförhandling, inte haft någon invändning mot detta.

I syfte att klarare markera att avgörande utan huvudförhandling i fall som

avses i andra stycket bara får ske om framstår som lämpligt har det

föreskrivits att saken skall kunna utredas tillfredsställande. Någon

ändring i sak är inte avsedd.

I fråga om Högsta domstolens möjligheter att avgöra mål utan huvud-

förhandling finns särskilda bestämmelser i 55 kap. 11 § första stycket.

Enligt lagrummets andra stycke skall, beträffande avgörande i övrigt i

Högsta domstolen av mål utan huvudförhandling, i tvistemål tillämpas

50 kap. 13 §. På detta sätt får ändringarna i 50 kap. 13 § betydelse även

för Högsta domstolen.

50 kap. 16 §

Paragrafen gäller kallelse till huvudförhandling i tvistemål. Andra stycket

har ändrats så att regleringen nu är densamma som gäller för brottmål

enligt 51 kap. 16 §. Den sakliga ändringen är att en klagande, som skall

infinna sig personligen, i kallelsen skall erinras om att överklagandet kan

komma att förfalla om han inte kommer personligen. Ändringen har

kommenterats i avsnitt 4.6.

50 kap. 21 §

I paragrafen ges regler för de fall då part antingen uteblir helt från

sammanträde för huvudförhandling eller endast inställer sig genom

ombud.

I första stycket har i enlighet med vad som anförs i avsnitt 4.6 en ny

regel införts enligt vilken ett överklagande kan förfalla när klaganden

inställt sig endast genom ombud trots att han blivit kallad att infinna sig

personligen. Samma regel gäller redan för enskild klagande i brottmål.

Andra och tredje styckena har ändrats efter förebild av 51 kap. 21 §.

Till följd av dessa ändringar har det tidigare tredje sycket utgått.

50 kap. 22 §

Paragrafen innehåller regler om återupptagande av mål. Första och andra

styckena har justerats till följd av ändringen i 50 kap. 21 §. Paragrafen

har nu samma innehåll som 51 kap. 22 §.

51 kap. 8 §

Paragrafen behandlar i vilken utsträckning hovrätten är skyldig att

förelägga motparten att avge svarsskrivelse i brottmål.

Från den i första stycket angivna regeln att överklagandet skall delges

med motparten har i samma stycke, i enlighet med vad som anförs i

avsnitt 4.8, intagits ett undantag i mål om allmänt åtal från kravet på

delgivning som gör det möjligt för hovrätten att till åklagaren översända

överklagandet exempelvis i lösbrev.

51 kap. 10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om förberedelsen i hovrätt.

Ändringen i tredje stycket överensstämmer helt med den i 50 kap. 10 §.

51 kap. 13 §

Paragrafen reglerar hovrättens möjligheter att avgöra brottmål utan

huvudförhandling. Skälen för förslaget har redovisats i avsnitt 4.4. De

ändringar som har gjorts överensstämmer i princip med dem som gjorts i

50 kap. 13 §.

Paragrafens första stycke anger nu att hovrätten får avgöra ett mål på

handlingarna, om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat.

Ändringarna i andra stycket motsvarar i princip dem som gjorts i 50 kap.

13 § andra stycket. I tredje stycket anges att hovrätten, även i fall som

avses i andra stycket 1 3, skall hålla huvudförhandling om en part begär

det och det inte är uppenbart obehövligt.

I fråga om Högsta domstolens möjligheter att avgöra mål utan huvud-

förhandling finns särskilda bestämmelser i 55 kap. 11 § första stycket.

Enligt lagrummets andra stycke skall, beträffande avgörande i övrigt i

Högsta domstolen av mål utan huvudförhandling, i brottmål tillämpas

51 kap. 13 §. På detta sätt får ändringarna i 51 kap. 13 § betydelse även

för Högsta domstolen.

52 kap. 7 §

Ändringen i första stycket överensstämmer i sak med den i 51 kap. 8 §.

Skillnaden i formulering beror på att förevarande paragraf kan gälla

andra fall än allmänt åtal.

55 kap. 8 §

Ändringen överensstämmer helt med den i 51 kap. 8 §.

56 kap. 7 §

Ändringen överensstämmer helt med den i 52 kap. 7 §.

56 kap. 13 §

Bestämmelsen, som gäller hänskjutande av prejudikatfråga, har

behandlats i avsnitt 5.2.

Kravet på att parterna skall ha träffat avtal om att inte överklaga

tingsrättens dom har tagits bort. Den tidigare hänvisningen till 49 kap.

2 § RB innebar en begränsning till dispositiva tvister. När hänvisningen

nu tas bort kommer den begränsningen i stället till uttryck i paragrafens

nya lydelse. Att tingsrättens beslut enligt paragrafen inte får överklagas

föreskrivs i det nya andra stycket i 49 kap. 8 §.

58 kap. 6 §

Ändringen i första stycket överensstämmer i sak med den i 52 kap. 7 §.

Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 april 1999.

Övergångsbestämmelser har getts för de fall då kallelse har utfärdats

enligt äldre bestämmelser men förhandlingen hålls efter ikraftträdandet. I

dessa fall skall de äldre bestämmelserna om påföljd vid utevaro från

förhandling m.m. i 50 kap. 10 och 21 §§ och 51 kap. 10 § tillämpas.

Hovrättsprocessutredningens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 9 kap. 9 § och 51 kap. 23 a § skall upphöra att gälla,

dels att 2 kap. 4 §, 5 kap. 9 §, 6 kap. 6 och 9 §§, 17 kap. 15 §, 18 kap.

4, 5, 8 a och 14 §§, 30 kap. 13 §, 35 kap. 13 §, 49 kap. 2 och 8 §§,

50 kap. 7, 13 och 21 23 §§, 51 kap. 8, 10, 13, 17 och 23 §§, 52 kap. 6 §,

54 kap. 2 §, 55 kap. 6, 8 och 14 §§, 56 kap. 6 och 13 §§ samt 58 kap. 6 §

skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas nya bestämmelser, 12 kap. 25 §,

18 kap. 3 b §, 32 kap. 7 §, 49 kap. 11 a § samt 50 kap. 12 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §

Hovrätten är domför med tre

lagfarna domare. I mål som

överklagats från tingsrätt skall

dock minst fyra lagfarna domare

delta när hovrätten avgör målet,

om tingsrätten bestått av tre

lagfarna domare. Flera än fem

lagfarna domare får inte delta i

hovrätten.

Hovrätten är domför med tre

lagfarna domare. Fler än fem

lagfarna domare får inte delta i

hovrätten.

I brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, att

hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Flera

än fyra lagfarna domare och tre nämndemän får inte delta. Förekommer

ej anledning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte

fråga om företagsbot, är hovrätten dock domför även med den

sammansättning som anges i första stycket. Detsamma gäller vid

handläggning som ej sker vid huvudförhandling.

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå

av tre lagfarna domare.

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten

domför med en lagfaren domare.

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren domare i hovrätten eller, om de inte är av sådant slag att de bör

förbehållas lagfarna domare, av en annan tjänsteman i hovrätten som har

tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta

meddelas av regeringen.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än

domare när de utför åtgärder enligt femte stycket.

5 kap.

9 §

Det ankommer på rättens

ordförande att upprätthålla ord-

ningen vid rättens sammanträden

och att meddela de föreskrifter

som behövs. Han får utvisa den

som stör förhandlingen eller på

annat sätt uppträder otillbörligt.

Han får också begränsa antalet

åhörare i rättssalen för att undvika

trängsel. Rätten får förbjuda att

annan tar upp förhör på fonetisk

väg, om det kan antas att

upptagningen så besvärar den som

hörs att det blir till men för

utredningen. Fotografi får inte tas

i rättssalen.

Det ankommer på rättens

ordförande att upprätthålla ord-

ningen vid rättens sammanträden

och att meddela de föreskrifter

som behövs. Han får utvisa den

som stör förhandlingen eller på

annat sätt uppträder otillbörligt.

Han får också begränsa antalet

åhörare i rättssalen för att undvika

trängsel. Rätten får förbjuda att

annan tar upp förhör på fonetisk

väg, om det kan antas att

upptagningen så besvärar den som

hörs att det blir till men för

utredningen. Fotografering eller

annan bildupptagning får inte ske

i rättssalen i annat fall än som

avses i 6 kap. 9 § första stycket.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i

övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla

ordningen får rätten förordna att han omedelbart skall tas i häkte och

kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än tre dagar.

Om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar finns särskilda

föreskrifter.

6 kap.

6 §

I protokollet skall berättelser

som lämnas under förhör i bevis-

syfte antecknas i den omfattning

berättelserna kan antas vara av

betydelse i målet. Detsamma gäller

vad rätten iakttar vid syn på stället.

I protokollet skall berättelser

som lämnas under förhör i bevis-

syfte antecknas i den omfattning

berättelserna kan antas vara av

betydelse i målet. Detsamma gäller

vad rätten iakttar vid syn på stället.

Första stycket gäller inte

berättelser av tilltalade i brottmål.

Vid huvudförhandling i hovrätt

behöver berättelser eller iakttagel-

ser enligt första stycket antecknas

endast om anteckningen kan antas

bli av betydelse vid fullföljd till

högsta domstolen. Vid huvud-

förhandling i högsta domstolen

behöver sådana anteckningar inte

göras.

Vid huvudförhandling i hovrätt

behöver berättelser eller iakttagel-

ser enligt första stycket antecknas

endast om anteckningen kan antas

bli av betydelse vid överklagande

till Högsta domstolen. Vid

huvudförhandling i Högsta dom-

stolen behöver sådana anteck-

ningar inte göras.

9 §

De berättelser som lämnas under

förhör i bevissyfte får i stället för

att antecknas i protokollet tas upp

genom stenografi eller på fonetisk

väg. Detsamma gäller sådan sam-

manfattning av berättelse som

omfattar det som kan antas vara av

betydelse i målet.

De berättelser som lämnas under

förhör i bevissyfte får i stället för

att antecknas i protokollet tas upp

genom stenografi, på fonetisk väg

eller, om den som hörs samtycker

till det, på videogram. Detsamma

gäller sådan sammanfattning av

berättelse som omfattar det som

kan antas vara av betydelse i

målet.

Bestämmelsen i 8 § andra stycket i detta kapitel gäller i tillämpliga

delar berättelse, som tagits upp genom stenografi, och sådan samman-

fattning av berättelse, som upptagits på fonetisk väg. Stenograf utses av

rätten. Ej må den anlitas som stenograf, vilken till saken eller till

någondera parten står i sådant förhållande, att hans tillförlitlighet

därigenom kan anses förringad. Vad i 5 kap. 7 § är stadgat om tolk äger

motsvarande tillämpning beträffande stenograf, som utsetts av rätten.

Sådan stenograf har rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och

utlägg som uppdraget krävt. Ersättningen betalas av allmänna medel.

Bestämmelser om återgivande i vanlig skrift av vad som upptagits

enligt denna paragraf meddelas av regeringen.

12 kap.

25 §

I mål i hovrätten där saken är

sådan att förlikning därom är

tillåten får hovrätten förelägga

klaganden att ställa ombud för sig,

om det är nödvändigt med hänsyn

till hur klaganden tidigare under

målets handläggning utfört sin

talan. Om det behövs får hovrätten

förelägga denne att som ombud

anlita advokat eller biträdande

jurist på advokatbyrå. Följer

klaganden inte ett sådant före-

läggande får överklagandet av-

visas.

Första stycket gäller inte i mål

som avses i 1 kap. 3 d § första

stycket.

17 kap.

15 §

Om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende, får rätten besluta om rättelse.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom sex månader från

det att avgörandet vann laga kraft.

En komplettering senare än två

veckor efter det att avgörandet

meddelats får dock ske endast om

part begär det och motparten inte

motsätter sig en komplettering.

Innan beslut om rättelse eller komplettering fattas, skall parterna ha fått

tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet skall

om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats.

18 kap.

3 b §

Har en vinnande kärande

avvisat ett förlikningserbjudande

som avgivits enligt lagen

(1996:000) om nedsättning av

förlikningslikvid och vinner han

inte mer än vad som motsvarar det

nedsatta beloppet, skall han

ersätta svaranden dennes rätte-

gångskostnad från den dag

förlikningserbjudandet avgavs.

Den tappande svaranden skall

ersätta den vinnande käranden

hans rättegångskostnad till och

med den dag förliknings-

erbjudandet avgavs.

Vinner käranden i fall som avses

i första stycket mer än vad som

motsvarar det nedsatta beloppet

skall svaranden ersätta käranden

hans rättegångskostnad.

4 §

Äro i samma mål flera yrkanden och vinna parterna ömsom, skall

vardera parten bära sin kostnad eller jämkad ersättning tilläggas endera

eller ock, såvitt kostnaderna för olika delar av målet kunna särskiljas,

ersättningsskyldigheten därefter bestämmas. Är vad parten tappat av

allenast ringa betydelse, må han dock erhålla full ersättning för sin

kostnad.

Vad nu sagts skall äga motsvarande tillämpning, om parts yrkande

bifalles allenast till en del.

Första och andra styckena

gäller inte om förliknings-

erbjudande avgivits enligt lagen

(1996:000) om nedsättning av

förlikningslikvid.

5 §

Avvisas parts talan, anses parten som tappande.

Avskrives mål på grund av att part återkallat sin talan eller uteblivit,

skall han ersätta motparten hans rättegångskostnad, om ej särskilda

omständigheter föranleda, att ersättningsskyldigheten bestämmes

annorledes.

Har en kärande godtagit ett

förlikningserbjudande som av-

givits enligt lagen (1996:000) om

nedsättning av förlikningslikvid

skall svaranden ersätta käranden

hans rättegångskostnad.

Förlikas parterna, skall vardera

parten bära sin kostnad, om ej

annat avtalats.

Förlikas parterna i annat fall än

som avses i tredje stycket skall

vardera parten bära sin kostnad,

om ej annat avtalats.

8 a §

I mål där 1 kap. 3 d § första stycket tillämpas gäller följande i stället

för bestämmelserna i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad för

1. rådgivning enligt rättshjälpslagen (1972:429) vid ett tillfälle för

varje instans,

2. ansökningsavgift,

2. ansökningsavgift och

överklagandeavgift,

3. resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med

sammanträde eller, om personlig inställelse ej föreskrivits, resa och

uppehälle för ombud,

4. vittnesbevisning,

5. översättning av handling.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för

tillvaratagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Med kostnad som sägs i andra stycket 1 jämställs kostnad för annan

rådgivning som lämnas av advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå,

i den mån den ej överstiger högsta avgift för rådgivning enligt

rättshjälpslagen.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för

mål som avses i denna paragraf, utgår ersättning för kostnad som avser

den tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för

denna.

Har ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning överlämnats

till tingsrätt får, om målet därefter avgörs genom tredskodom mot

svaranden, ersättning även avse skälig kostnad för en rättegångsskrift

eller för inställelse vid ett sammanträde inför rätten. Sådan ytterligare

ersättning utgår, om inte särskilda skäl föranleder annan bedömning,

enligt bestämmelser som regeringen meddelar.

14 §

En part, som vill ha ersättning

för rättegångskostnad, skall fram-

ställa sitt yrkande innan hand-

läggningen avslutas. Han skall

därvid uppge vari kostnaden

består. Om han inte har framställt

sitt yrkande inom den angivna

tiden, får han inte därefter föra

talan om kostnad som har

uppkommit vid samma rätt. En

part får dock, även om han inte

har framställt något yrkande,

erhålla ränta som avses i 8 §

andra stycket samt ersättning för

ett exemplar av rättens dom eller

slutliga beslut.

En part, som vill ha ersättning

för rättegångskostnad, skall fram-

ställa sitt yrkande innan hand-

läggningen avslutas. Han skall

därvid uppge vari kostnaderna

består. Om ett förliknings-

erbjudande avgivits enligt lagen

(1996:000) om nedsättning av

förlikningslikvid får dock rätten på

yrkande av part medge att han

framställer sitt yrkande om

ersättning för rättegångskostnad

först efter det att dom meddelats.

Han måste dock framställa

yrkandet senast dagen efter rättens

avgörande.

Om part inte har framställt sitt

yrkande inom den i första stycket

angivna tiden, får han inte där-

efter föra talan om kostnad som

har uppkommit vid samma rätt.

En part får även om han inte

framställt något yrkande, erhålla

ränta som avses i 8 § andra

stycket samt ersättning för ett

exemplar av rättens dom eller

slutliga beslut.

Rätten skall självmant pröva

frågor om tillämpningen av be-

stämmelserna i 1 10 samt 12 och

13 §§, om inte sådan prövning är

obehövlig på grund av särskilda

omständigheter. Beslut i sådan

kostnadsfråga som avses i detta

kapitel meddelas när rätten avgör

målet. Ingår i ersättning för

rättegångskostnad arvode till

ombud eller biträde, skall arvodets

belopp anges.

Rätten skall självmant pröva

frågor om tillämpningen av be-

stämmelserna i 1 10 samt 12 och

13 §§, om inte sådan prövning är

obehövlig på grund av särskilda

omständigheter. Beslut i sådan

kostnadsfråga som avses i detta

kapitel meddelas när rätten avgör

målet eller i fall som avses i första

stycket tredje meningen senast en

vecka efter det att dom meddelats.

Ingår i ersättning för rättegångs-

kostnad arvode till ombud eller

biträde, skall arvodets belopp

anges.

30 kap.

13 §

Om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende, får rätten besluta om rättelse.

Har rätten av förbiseende under-

låtit att fatta ett beslut som skulle

ha meddelats i samband med en

dom eller ett slutligt beslut, får

rätten komplettera sitt avgörande

inom två veckor från det att

avgörandet meddelades.

Har rätten av förbiseende under-

låtit att fatta ett beslut som skulle

ha meddelats i samband med en

dom eller ett slutligt beslut, får

rätten komplettera sitt avgörande

inom sex månader från det att

avgörandet vann laga kraft. En

komplettering senare än två

veckor efter det att avgörandet

meddelats får dock ske endast om

part begär det och motparten inte

motsätter sig en komplettering.

Har den dömde lämnat oriktiga uppgifter om sitt namn eller

personnummer utan att detta avslöjats under rättegången, får rätten på

åklagarens begäran besluta om rättelse av sitt avgörande.

Innan beslut om rättelse eller komplettering fattas, skall parterna ha fått

tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet skall

om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats.

32 kap.

7 §

Om ett sammanträde ställs in i

förväg därför att någon som

kallats till sammanträdet anmält

förhinder, kan rätten ändå besluta

rörande påföljd som upptagits i

föreläggandet om inställelse, om

han inte i efterhand kommer in

med utredning som gör det

sannolikt att han hade laga förfall.

För att tredskodom skall meddelas

krävs att ett yrkande därom

framställs.

35 kap.

13 §

Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom

huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner detta vara av

betydelse i målet och det inte föreligger hinder mot att ta upp beviset.

Har tingsrätten i ett mål som

fullföljts till hovrätten tagit upp

muntlig bevisning eller hållit syn

på stället, behöver beviset tas upp

på nytt endast om hovrätten finner

detta vara av betydelse för utred-

ningen. I högsta domstolen får de

bevis som tagits upp av lägre rätt

tas upp på nytt endast om det

föreligger synnerliga skäl.

Har tingsrätten i ett mål som

överklagats till hovrätten tagit upp

muntlig bevisning eller hållit syn

på stället, behöver beviset tas upp

på nytt endast om hovrätten finner

detta vara av betydelse för utred-

ningen eller om någon part yrkar

det och hovrätten inte finner att

det skulle sakna betydelse. I

Högsta domstolen får de bevis

som tagits upp av lägre rätt tas upp

på nytt endast om det föreligger

synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på

nytt, skall det förebringas genom

protokoll eller på annat lämpligt

sätt.

Om ett bevis inte tas upp på

nytt, skall det läggas fram genom

protokoll eller på annat lämpligt

sätt.

49 kap.

2 §

Har parterna skriftligen avtalat

att inte överklaga en dom som

meddelas med anledning av en

uppkommen tvist eller en framtida

tvist som kan härledas till ett visst

angivet rättsförhållande, gäller

avtalet, om förlikning om saken är

tillåten. Ett avtal som ingåtts före

tvistens uppkomst gäller dock inte

i mål som avses i 1 kap. 3 d §

första stycket.

Har parterna skriftligen avtalat

att inte överklaga en dom som

meddelas med anledning av en

uppkommen tvist eller en framtida

tvist som kan härledas till ett visst

angivet rättsförhållande, gäller

avtalet, om förlikning om saken är

tillåten.

En utfästelse att inte överklaga som har gjorts efter domen gäller, om

förlikning om saken är tillåten.

8 §

Om tingsrätten förklarat en domare jävig eller bifallit en begäran om

rättshjälp åt misstänkt i brottmål eller utsett målsägandebiträde, får

tingsrättens beslut inte överklagas.

Ett beslut att hänskjuta en fråga

till Högsta domstolen enligt

56 kap. 13 § eller avslå en be-

gäran därom får inte överklagas.

11 a §

En tingsrätts dom eller beslut i

tvistemål där förlikning om saken

är tillåten får inte överklagas om

det värde som sägs i 1 kap. 3 d §

tredje stycket uppenbart inte

överstiger en tiondel av bas-

beloppet enligt lagen (1962:381)

om allmän försäkring.

Första stycket gäller inte om

överklagandet avser

1. en dom eller ett beslut i ett

mål som av tingsrätten med stöd

av 1 kap. 3 d § andra stycket

handlagts med tillämpning av

allmänna regler,

2. ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en

domare,

3. ett beslut om utdömande av

förelagt vite,

4. ett beslut genom vilket en

ansökan om återvinning avvisats

eller

5. ett beslut som rör någon

annan än en part eller en

intervenient.

Första stycket gäller inte heller

om en part första gången han skall

föra talan i målet yrkar att denna

bestämmelse inte skall tillämpas

och gör sannolikt att det är av vikt

för ledning av rättstillämpningen

att målet prövas av högre rätt.

Har talan väckts genom ansökan

om betalningsföreläggande, skall

den part som begär att målet

överlämnas till tingsrätt senast i

samband därmed framställa

yrkande som nyss sagts.

Har tingsrätten i en dom i

brottmål prövat enskilt anspråk

och överklagas domen avseende

ansvarsfrågan får domen, utan

hinder av första stycket, över-

klagas även avseende enskilt

anspråk i anledning av gärningen.

50 kap.

7 §

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 4 § eller är det på

annat sätt ofullständigt, skall

hovrätten förelägga klaganden att

avhjälpa bristen.

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 4 § första stycket

13 eller 5 eller andra stycket eller

är det på annat sätt ofullständigt,

skall hovrätten förelägga klagan-

den att avhjälpa bristen. Detsamma

gäller om föreskriven överkla-

gandeavgift inte har betalats.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet av-

visas, om det är så ofullständigt att

det inte utan väsentlig olägenhet

kan läggas till grund för en

rättegång i hovrätten.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet av-

visas, om det är så ofullständigt att

det inte utan väsentlig olägenhet

kan läggas till grund för en

rättegång i hovrätten eller om

underlåtenheten avser betalning

av överklagandeavgiften.

12 a §

Är det till fördel för hand-

läggningen av målet, bör hov-

rätten innan förberedelsen av-

slutas göra en skriftlig samman-

fattning av parternas stånd-

punkter, så som de uppfattas av

hovrätten. Denna bör innehålla

uppgift om klagandens yrkande,

motpartens inställning, grunder

som åberopas till stöd för

klagandens yrkande och mot-

partens inställning, vad som är

ostridigt i målet samt, vad avser

bevisning, uppgift om vad som

skall styrkas med varje bevis och,

om förhör åberopats, vad förhöret

gäller. Parterna skall beredas

tillfälle att yttra sig över sam-

manfattningen.

13 §

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling,

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling om klagandens

ändringsyrkande har medgetts.

1. om klagandens ändrings-

yrkande har medgetts,

2. om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat,

3. om båda parter har begärt att

målet skall avgöras utan

huvudförhandling eller förklarat

att de inte har något att invända

mot det eller

4. om värdet av det som över-

klagandet gäller uppenbart inte

uppgår till det basbelopp enligt

lagen (1962:381) om allmän för-

säkring som gällde vid tidpunkten

för tingsrättens dom och inte båda

parter har begärt huvudförhand-

ling.

Vid beräkningen av värdet enligt

första stycket 4 bortses från

rättegångskostnader och sådan

ränta som avser tid efter det att

talan väckts.

Kan saken utredas tillfreds-

ställande får hovrätten även i

andra fall avgöra målet utan

huvudförhandling,

1. om parterna har begärt att

målet skall avgöras utan huvud-

förhandling eller

2. om ingen av parterna, sedan

fråga väckts om avgörande utan

huvudförhandling, haft någon

invändning häremot.

Ett mål får alltid avgöras utan huvudförhandling, om det är uppenbart

att sådan förhandling är obehövlig.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

21 §

Uteblir klaganden från sam-

manträde för huvudförhandling,

förfaller överklagandet.

Uteblir klaganden från sam-

manträde för huvudförhandling,

förfaller överklagandet. Detsamma

gäller, om en klagande som

förelagts att infinna sig person-

ligen inställer sig endast genom

ombud och hovrätten inte anser

sig ändå kunna avgöra målet.

Uteblir klagandens motpart och har vite förelagts honom, får hovrätten,

när förlikning om saken inte är tillåten, i stället för att förelägga nytt vite

besluta att han skall hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en

senare dag.

Om en part inställer sig endast genom ombud när han förelagts vid vite

att infinna sig personligen och är förlikning om saken inte tillåten, får

hovrätten förelägga nytt vite eller besluta att han skall hämtas till rätten

antingen omedelbart eller till en senare dag.

Har vite förelagts en part eller skall parten hämtas till rätten och kan

han inte hämtas, får dock målet avgöras trots att parten inställt sig endast

genom ombud eller uteblivit.

22 §

Har överklagandet förfallit

enligt 21 §, skall hovrätten på

ansökan av klaganden återuppta

målet, om han för sin utevaro hade

laga förfall som han inte kunde

anmäla i tid.

Har överklagandet förfallit

enligt 21 § skall hovrätten på

ansökan av klaganden återuppta

målet, om han för sin utevaro eller

underlåtenhet att infinna sig

personligen hade laga förfall som

han inte kunde anmäla i tid.

Ansökan om återupptagande

skall göras skriftligen inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades. Om klaganden uteblir

på nytt, har han inte rätt att få

målet återupptaget.

Ansökan om återupptagande

skall göras skriftligen inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades. Om klaganden sedan

målet återupptagits uteblir eller

inte följer ett föreläggande att

infinna sig personligen, har han

inte rätt att få målet återupptaget.

23 §

Har vid huvudförhandling i

tingsrätten rörande viss omstän-

dighet vittne eller sakkunnig eller

part under sanningsförsäkran

hörts inför rätten eller syn på

stället hållits och beror av-

görandet även i hovrätten av

tilltron till den bevisningen, får

tingsrättens dom inte ändras i den

delen utan att beviset tagits upp på

nytt vid huvudförhandling i

hovrätten. En sådan ändring får

dock göras, om det finns

synnerliga skäl för att bevisets

värde är ett annat än tingsrätten

antagit.

Har det vid huvudförhandling i

tingsrätten rörande en viss

omständighet hållits förhör med en

part, ett vittne eller en sakkunnig

eller har det hållits syn på stället

och är avgörandet även i

hovrätten beroende av tilltron till

den bevisningen, får tingsrättens

dom i den delen ändras utan att

beviset tas upp på nytt vid

huvudförhandling bara om

1. beviset i hovrätten läggs fram

på ett sådant sätt att en tillförlitlig

värdering av beviset ändå kan

göras eller

2. det finns synnerliga skäl att

beviset har ett annat värde än det

tingsrätten kommit fram till.

51 kap.

8 §

Om inte annat följer av andra

stycket skall överklagandet delges

motparten med föreläggande att

svara skriftligen inom en viss tid.

Uppgift om målsägandes eller

vittnens ålder, yrke och bostads-

adress som saknar betydelse för

åtalet skall inte framgå av de

handlingar som delges den

tilltalade i mål om allmänt åtal.

Om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat, får

hovrätten genast meddela dom i

målet.

Efter det att prövningstillstånd

meddelats skall om skriftväxling

inte ägt rum enligt 7 a § över-

klagandet delges motparten med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid. I mål om allmänt

åtal får överklagandet dock över-

sändas till åklagaren utan

delgivning. Uppgift om måls-

ägandes eller vittnens ålder, yrke

och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte

framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Har tingsrätten avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26 28

kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd, får hovrätten omedelbart

bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har tingsrätten beviljat en sådan

åtgärd, får hovrätten omedelbart besluta att tingsrättens beslut tills vidare

inte får verkställas. I frågor om häktning, reseförbud eller omhänder-

tagande enligt 28 kap. brottsbalken får hovrätten ändra tingsrättens beslut

även om motparten inte hörts.

Om hovrätten beslutat häkta någon som inte är personligen närvarande

vid rätten, skall 24 kap. 17 § tredje och fjärde styckena tillämpas.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte framgå av de handlingar som sänds över till

den tilltalade i mål om allmänt åtal.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. Hovrätten får besluta att

den som är anhållen eller häktad

skall inställas till sammanträdet.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. I fråga om kallelse till

sådant sammanträde, utevaro och

underlåtenhet att infinna sig

personligen gäller, såvitt avser

klaganden, vad vad som i detta

kapitel sägs om huvudförhandling

i tillämpliga delar. Hovrätten får

besluta att den som är anhållen

eller häktad skall inställas till

sammanträdet.

Vad som sagts om sammanträde

per telefon i 45 kap. 13 § och

47 kap. 10 § skall gälla även vid

sammanträde enligt denna para-

graf.

Vad som sagts om sammanträde

på telefon i 45 kap. 13 § och

47 kap. 10 § skall gälla även vid

sammanträde enligt denna para-

graf.

13 §

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling,

Kan saken utredas tillfred-

sställande får hovrätten avgöra

målet utan huvudförhandling,

1. om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån,

2. om endast den tilltalade överklagat och hans ändringsyrkande godtas

av motparten,

3. om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat eller

4. om det inte finns anledning

att döma den tilltalade till ansvar

eller ådöma honom påföljd eller

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom eller

sådana påföljder i förening.

3. om det inte finns anledning

att döma den tilltalade till ansvar

eller ådöma honom påföljd eller

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom eller

sådana påföljder i förening,

4. om parterna har begärt att

målet skall avgöras utan huvud-

förhandling eller

5. om ingen av parterna, sedan

fråga väckts om avgörande utan

huvudförhandling, haft någon

invändning häremot.

Har i fall som avses i första

stycket 13 en part begärt huvud-

förhandling, skall sådan hållas,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

Med de påföljder som anges i

första stycket 4 likställs vite och,

om det inte samtidigt är fråga om

förverkande av villkorligt med-

given frihet från fängelsestraff,

förordnande enligt 34 kap. 1 §

första stycket 1 brottsbalken.

Med de påföljder som anges i

första stycket 3 likställs vite och,

om det inte samtidigt är fråga om

förverkande av villkorligt med-

given frihet från fängelsestraff,

förordnande enligt 34 kap. 1 §

första stycket 1 brottsbalken.

Har i fall som avses i första

stycket en part begärt huvud-

förhandling, skall sådan hållas,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan

huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas

utan huvudförhandling.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

17 §

I övrigt skall det som sägs i 1

kap. 9 § samt 46 kap. 15 §§, 6 §

andra stycket, 7 9, 11, 13, 16 och

17 §§ tillämpas i fråga om

huvudförhandling i hovrätten.

Reglerna i 16 § i detta kapitel skall

dock tillämpas i fråga om kallelser

till uppskjuten huvudförhandling

och föreläggande för parterna

I övrigt skall det som sägs i 1

kap. 9 § samt 46 kap. 15 §§, 6 §

andra stycket, 7 9, 11, 13, 16 och

17 §§ tillämpas i fråga om

huvudförhandling i hovrätten. I

fråga om den som avses i 36 kap.

1 § andra eller tredje stycket skall

även 46 kap. 15 § första stycket

tillämpas. Reglerna i 16 § i detta

kapitel skall dock tillämpas i fråga

om kallelser till uppskjuten huvud-

förhandling och föreläggande för

parterna.

När ett mål sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, får hovrätten

besluta om lämpliga åtgärder för att målet skall kunna slutföras vid den

förhandlingen.

I fråga om sådana åtgärder gäller 10 12 §§ i detta kapitel.

23 §

Har vid huvudförhandling i

tingsrätten rörande viss omstän-

dighet vittne eller sakkunnig hörts

inför rätten eller syn på stället

hållits och beror avgörandet även

i hovrätten av tilltron till den

bevisningen, får tingsrättens dom

inte ändras i den delen utan att

beviset tagits upp på nytt vid

huvudförhandling i hovrätten. En

sådan ändring får dock göras, om

den är till förmån för den tilltalade

eller om det finns synnerliga skäl

för att bevisets värde är ett annat

än tingsrätten antagit.

Har det vid huvudförhandling i

tingsrätten rörande en viss

omständighet hållits förhör med en

part, ett vittne, en sakkunnig eller

en målsägande som inte för talan

eller har det hållits syn på stället

och är avgörandet även i hov-

rätten beroende av tilltron till den

bevisningen, får tingsrättens dom i

den delen ändras utan att beviset

tas upp på nytt vid huvud-

förhandling bara om

1. beviset i hovrätten läggs fram

på ett sådant sätt att en tillförlitlig

värdering av beviset ändå kan

göras,

2. det finns synnerliga skäl att

beviset har ett annat värde än det

tingsrätten kommit fram till eller

3. ändringen är till förmån för

den tilltalade.

52 kap.

6 §

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 3 § eller är det på

annat sätt ofullständigt, skall

hovrätten förelägga klaganden att

avhjälpa bristen.

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 3 § första stycket

13 eller 5 eller andra stycket eller

är det på annat sätt ofullständigt,

skall hovrätten förelägga klaga-

nden att avhjälpa bristen. De-

tsamma gäller om föreskriven

överklagandeavgift inte har

betalats.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet

avvisas, om det är så ofullständigt

att det inte utan väsentlig olägen-

het kan läggas till grund för en

rättegång i hovrätten.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet

avvisas, om det är så ofullständigt

att det inte utan väsentlig olägen-

het kan läggas till grund för en

rättegång i hovrätten eller om

underlåtenheten avser betalning

av överklagandeavgiften.

54 kap.

2 §

Har parterna skriftligen avtalat

att inte överklaga en dom som

meddelas med anledning av en

uppkommen tvist eller en framtida

tvist som kan härledas till ett visst

angivet rättsförhållande, gäller

avtalet, om förlikning om saken är

tillåten. Ett avtal som ingåtts före

tvistens uppkomst gäller dock inte

i mål som avses i 1 kap. 3 d §

första stycket.

Har parterna skriftligen avtalat

att inte överklaga en dom som

meddelas med anledning av en

uppkommen tvist eller en framtida

tvist som kan härledas till ett visst

angivet rättsförhållande, gäller

avtalet, om förlikning om saken är

tillåten.

55 kap.

6 §

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 3 § första stycket

13 eller 5 eller andra stycket eller

är det på annat sätt ofullständigt,

skall Högsta domstolen förelägga

klaganden att avhjälpa bristen.

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 3 § första stycket

13 eller 5 eller andra stycket eller

är det på annat sätt ofullständigt,

skall Högsta domstolen förelägga

klaganden att avhjälpa bristen.

Detsamma gäller om föreskriven

överklagandeavgift inte har

betalats.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet

avvisas, om det är så ofullständigt

att det inte utan väsentlig olägen-

het kan läggas till grund för en

rättegång i Högsta domstolen.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet

avvisas, om det är så ofullständigt

att det inte utan väsentlig olägen-

het kan läggas till grund för en

rättegång i Högsta domstolen eller

om underlåtenheten avser

betalning av överklagande-

avgiften.

8 §

Om inte annat följer av 7 §,

skall överklagandet delges mot-

parten med föreläggande att svara

skriftligen inom en viss tid.

Uppgift om målsägandes eller

vittnens ålder, yrke och bostads-

adress som saknar betydelse för

åtalet skall inte framgå av de

handlingar som delges den

tilltalade i mål om allmänt åtal.

Efter det att prövningstillstånd

meddelats skall om skriftväxling

inte ägt rum enligt 7 § över-

klagandet delges motparten med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid. I mål om allmänt

åtal får överklagandet dock

översändas till åklagaren utan

delgivning. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder,

yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte

framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Har hovrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon

annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd

eller i brottmål avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26 28 kap.

eller upphävt ett beslut om sådan åtgärd, får Högsta domstolen

omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har hovrätten beviljat

en sådan åtgärd eller förklarat att domen får verkställas även om den inte

har laga kraft, eller fastställt tingsrätts beslut om det, får Högsta

domstolen omedelbart besluta att tingsrättens eller hovrättens beslut tills

vidare inte får verkställas. I frågor om häktning eller reseförbud får

Högsta domstolen ändra hovrättens beslut även om motparten inte hörts.

14 §

Har vid huvudförhandling i

lägre rätt rörande viss omstän-

dighet vittne eller sakkunnig eller

part under sanningsförsäkran

hörts inför rätten eller syn på

stället hållits och beror av-

görandet även i Högsta domstolen

av tilltron till den bevisningen, får

hovrättens dom ändras i den delen

endast om hovrätten i samma del

ändrat tingsrättens dom utan att ta

upp beviset vid huvudförhandling.

En sådan ändring får dock göras,

om den är till förmån för den

tilltalade eller om det finns

synnerliga skäl för att bevisets

värde är ett annat än hovrätten

antagit.

Har det vid huvudförhandling i

lägre rätt rörande en viss

omständighet hållits förhör med en

part, ett vittne, en sakkunnig eller

en målsägande som inte för talan

eller har det hållits syn på stället

och är avgörandet även i Högsta

domstolen beroende av tilltron till

den bevisningen, får hovrättens

dom i den delen ändras utan att

beviset tas upp på nytt vid

huvudförhandling bara om

1. det finns synnerliga skäl att

beviset har ett annat värde än det

hovrätten kommit fram till eller

2. ändringen är till förmån för

den tilltalade.

56 kap.

6 §

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 3 § första stycket

13 eller 5 eller andra stycket eller

är det på annat sätt ofullständigt,

skall Högsta domstolen förelägga

klaganden att avhjälpa bristen.

Uppfyller överklagandet inte

föreskrifterna i 3 § första stycket

13 eller 5 eller andra stycket eller

är det på annat sätt ofullständigt,

skall Högsta domstolen förelägga

klaganden att avhjälpa bristen.

Detsamma gäller om föreskriven

överklagandeavgift inte har

betalats.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet

avvisas, om det är så ofullständigt

att det inte utan väsentlig olägen-

het kan läggas till grund för en

rättegång i Högsta domstolen.

Följer klaganden inte före-

läggandet skall överklagandet

avvisas, om det är så ofullständigt

att det inte utan väsentlig olägen-

het kan läggas till grund för en

rättegång i Högsta domstolen eller

om underlåtenheten avser betal-

ning av överklagandeavgiften.

13 §

Om parterna har ingått ett sådant

avtal som avses i 49 kap. 2 § om

att inte överklaga tingsrättens

dom, får tingsrätten med parternas

samtycke hänskjuta en viss fråga i

målet till prövning av Högsta

domstolen.

Om parterna har ingått ett sådant

avtal som avses i 49 kap. 2 § om

att inte överklaga tingsrättens

dom, får tingsrätten med parternas

samtycke hänskjuta en viss fråga i

målet till prövning av Högsta

domstolen. Avtalet att inte över-

klaga tingsrättens dom får vara

förenat med det villkoret att

Högsta domstolen meddelar pröv-

ningstillstånd. Frånträder parter-

na avtalet medför det inte rätt att

överklaga tingsrättens dom.

58 kap.

6 §

Om resningsansökningen inte

avvisas, skall den tillsammans

med därvid fogade handlingar

delges motparten. Denne skall

samtidigt föreläggas att inkomma

med skriftlig förklaring. Om

ansökningen är ogrundad, får den

dock avslås omedelbart.

Om resningsansökningen inte

avvisas, skall den tillsammans

med därvid fogade handlingar

delges motparten. Gäller ansök-

ningen resning i mål om allmänt

åtal får den dock översändas till

åklagaren utan delgivning. Denne

skall samtidigt föreläggas att

inkomma med skriftlig förklaring.

Om ansökningen är ogrundad, får

den dock avslås omedelbart.

Om prövning av ansökningen

sker i hovrätt, tillämpas 52 kap. 8

12 §§. Om ansökningen tas upp

omedelbart av högsta domstolen,

tillämpas 56 kap. 9, 10 och 12 §§.

Om prövning av ansökningen

sker i hovrätt, tillämpas 52 kap. 8,

9, 11 och 12 §§. Om ansökningen

tas upp omedelbart av Högsta

domstolen, tillämpas 56 kap. 8, 9

och 11 §§.

Rätten får förordna att, till dess annat föreskrivs, vidare åtgärder för

verkställighet av domen inte skall äga rum.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. Om ett mål eller ärende

inletts före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser.

2 Förslag till lag (1996:000) om nedsättning av

förlikningslikvid

Härigenom föreskrivs följande.

1 § En svarande i annat dispositivt tvistemål än sådant som avses i 1 kap.

3 d § första stycket rättegångsbalken får avge ett förlikningserbjudande

bestämt till visst belopp genom att nedsätta motsvarande belopp hos

länsstyrelsen.

2 § Svaranden skall vid nedsättningen uppge parternas namn och adress,

domstol och målnummer.

3 § Förlikningserbjudandet anses avgivet vid den tidpunkt då svaranden

underrättat käranden om att nedsättning skett. Om förlikningserbjudandet

höjs genom att det nedsatta beloppet ökas anses det första

förlikningserbjudandet som återtaget och ett nytt avgivet vid den tidpunkt

då svaranden underrättat käranden om den nya nedsättningen.

4 § Svaranden får återta det nedsatta beloppet om denne företer bevis om

att käranden underrättats om att det nedsatta beloppet kommer att återtas.

Har käranden hos länsstyrelsen givit till känna att han gör anspråk på det

nedsatta beloppet får detta inte återtas utan kärandens samtycke.

Svaranden får dock alltid återta det nedsatta beloppet om domstolen

avgjort målet i sak.

Om det nedsatta beloppet återtas anses inte något nedsättning enligt

denna lag ha gjorts.

5 § Länsstyrelsen skall utbetala det nedsatta beloppet till käranden om

denne, genom ett av båda parter undertecknat förlikningsavtal eller en av

domstol stadfäst förlikning, visar att parterna ingått förlikning avseende

tvisten som innebär att svaranden skall utge en förlikningslikvid

motsvarande det nedsatta beloppet.

6 § Medel som är nedsatta hos länsstyrelsen skall genast placeras på ett

räntebärande konto.

Räntan skall betalas till den som lyfter det nedsatta beloppet.

7 § Ett beslut av länsstyrelsen får överklagas till tingsrätten på den ort där

länsstyrelsen finns. Vid överklagande gäller lagen (1995:000) om dom-

stolsärenden.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Ett reformerat hovrättsförfarande (SOU

1995:124)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Högsta

domstolens ledamöter, Svea hovrätt, Göta hovrätt, Hovrätten över Skåne

och Blekinge, Hovrätten för Västra Sverige, Hovrätten för Nedre

Norrland, Hovrätten för Övre Norrland, Huddinge tingsrätt, Linköpings

tingsrätt, Lindesbergs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Göteborgs tingsrätt,

Gävle tingsrätt, Piteå tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i

Göteborgs och Bohus län, Justitiekanslern, Hyresnämnden i Stockholm,

Hyresnämnden i Linköping, Domstolsverket, Tjänsteförslagsnämnden

för domstolsväsendet, Notarienämnden, Riksåklagaren, Åklagar-

myndigheten i Stockholm, Regionåklagarmyndigheten i Stockholm,

Regionåklagarmyndigheten i Göteborg, Regionåklagarmyndigheten i

Umeå, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Skatte-

myndigheten i Göteborgs och Bohus län, Skattemyndigheten i Malmöhus

län, Arbetsdomstolen, Kammarkollegiet, Marknadsdomstolen, Kon-

sumentverket, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Öster-

götlands län, Koncessionsnämnden för miljöskydd, Statens va-nämnd,

Övervakningsnämnden i Malmö, Övervakningsnämnden i Örebro,

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska fakultetsnämnden

vid Lunds universitet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges Domare-

förbund, Stockholms Handelskammare, Centralorganisationen

SACO/SR, Sveriges Industriförbund, Byggentreprenörerna, Sveriges

Köpmannaförbund, Företagarnas Riksorganisation, Sveriges Försäk-

ringsförbund och Svenska Avdelningen av Internationella Jurist-

kommissionen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge och Hovrätten för Västra Sverige

har bifogat yttranden av respektive hovrätts yngreförening.

Riksåklagaren har bifogat yttranden av åklagarmyndigheterna i

Göteborg och Malmö samt av regionåklagarmyndigheterna i Karlstad,

Gävle och Luleå.

Regionåklagarmyndigheten i Umeå har bifogat yttranden av åklagar-

myndigheterna i Lycksele, Skellefteå och Umeå.

Riksskatteverket har bifogat yttranden av kronofogdemyndigheterna i

Stockholms län, Göteborgs och Bohus län och Malmöhus län.

Centralorganisationen SACO/SR har hänvisat till ett bifogat yttrande

av JUSEK.

Byggentreprenörerna har hänvisat till Sveriges Industriförbunds

yttrande.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 9 kap. 9 § skall upphöra att gälla,

dels att 2 kap. 4 §, 3 kap. 6 §, 6 kap. 6 §, 17 kap. 15 §, 30 kap. 13 §, 49

kap. 8 §, 50 kap. 10, 13, 16, 21 och 22 §§, 51 kap. 8, 10 och 13 §§,

52 kap. 7 §, 55 kap. 8 §, 56 kap. 7 och 13 §§ samt 58 kap. 6 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i balken skall införas två nya paragrafer, 32 kap. 7 § och

50 kap. 12 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §

Hovrätten är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats

från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hovrätten

avgör målet, om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Om en av de

lagfarna domarna får förhinder sedan huvudförhandling har påbörjats, är

rätten ändå domför. Flera än fem lagfarna domare får inte delta i

hovrätten.

I brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, att

hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Om

en av de lagfarna domarna eller en av nämndemännen får förhinder sedan

huvudförhandling har påbörjats, är rätten ändå domför. Flera än fyra

lagfarna domare och tre nämndemän får inte delta. Finns det inte

anledning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte fråga

om företagsbot, är hovrätten domför även med den sammansättning som

anges i första stycket. Detsamma gäller vid handläggning som inte sker

vid huvudförhandling.

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå

av tre lagfarna domare.

Vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse är hovrätten

domför med en lagfaren domare.

Vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse eller efter det

att ett överklagande har förfallit är

hovrätten domför med en lagfaren

domare.

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren domare i hovrätten eller, om de inte är av sådant slag att de bör

förbehållas lagfarna domare, av en annan tjänsteman i hovrätten som har

tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta

meddelas av regeringen.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än

domare när de utför åtgärder enligt femte stycket.

3 kap.

6 §

En avdelning av Högsta domstolen är domför med fem ledamöter. Fler

än sju ledamöter får inte sitta i rätten.

Om prövningen är av enkel beskaffenhet, är avdelningen domför med

tre ledamöter vid prövning av

1. frågor om häktning och reseförbud som avses i 55 kap. 8 § andra

stycket tredje meningen,

2. ansökningar om resning eller återställande av försutten tid eller

3. klagan över domvilla.

Har Högsta domstolen tidigare lämnat en ansökan om resning från

samma sökande beträffande samma avgörande utan bifall och anför

sökanden inget nytt som är av betydelse för prövningen av ansökningen,

är avdelningen domför med en ledamot, om ansökningen avslås eller

avvisas.

Frågor om prövningstillstånd får avgöras av en ledamot. Fler än tre

ledamöter får inte delta. Frågor om prövningstillstånd som har förklarats

vilande enligt 54 kap. 11 § andra stycket avgörs dock av de ledamöter

som prövar målet.

En avdelning av Högsta domstolen är domför med en ledamot vid

prövning av

1. frågor om avskrivning av mål

efter återkallelse,

1. frågor om avskrivning av mål

efter återkallelse eller efter det att

ett överklagande har förfallit,

2. frågor om avvisning av ett överklagande hos Högsta domstolen,

3. frågor om förening av mål enligt 14 kap. 7 a §,

4. överklagande av hovrätts avvisningsbeslut som avses i 54 kap. 17 §

eller

5. frågor som avses i 55 kap. 8 § andra stycket första och andra

meningarna.

6 kap.

6 §

I protokollet skall berättelser som lämnas under förhör i bevissyfte

antecknas i den omfattning berättelserna kan antas vara av betydelse i

målet. Detsamma gäller vad rätten iakttar vid syn på stället.

Första stycket gäller inte

berättelser av tilltalade i brottmål.

Vid huvudförhandling i hovrätt

behöver berättelser eller iakt-

tagelser enligt första stycket

antecknas endast om anteckningen

kan antas bli av betydelse vid

överklagande till Högsta dom-

stolen. Vid huvudförhandling i

Högsta domstolen behöver sådana

anteckningar inte göras.

Vid huvudförhandling i hovrätt

behöver berättelser eller iakt-

tagelser enligt första stycket

antecknas endast om anteckningen

kan antas bli av betydelse vid

fullföljd till högsta domstolen. Vid

huvudförhandling i högsta dom-

stolen behöver sådana anteck-

ningar inte göras.

17 kap.

15 §

Om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende, får rätten besluta om rättelse.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom sex månader från

det att avgörandet vann laga kraft.

En komplettering senare än två

veckor efter det att avgörandet

meddelades får dock ske endast

om en part begär det och

motparten inte motsätter sig

kompletteringen.

Innan beslut om rättelse eller komplettering fattas, skall parterna ha fått

tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet skall

om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats.

30 kap.

13 §

Om rätten finner att en dom eller ett beslut innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende, får rätten besluta om rättelse.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har rätten av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med en dom eller ett slutligt

beslut, får rätten komplettera sitt

avgörande inom sex månader från

det att avgörandet vann laga kraft.

En komplettering senare än två

veckor efter det att avgörandet

meddelades får dock ske endast

om en part begär det och mot-

parten inte motsätter sig

kompletteringen.

Har den dömde lämnat oriktiga uppgifter om sitt namn eller

personnummer utan att detta avslöjats under rättegången, får rätten på

åklagarens begäran besluta om rättelse av sitt avgörande.

Innan beslut om rättelse eller komplettering fattas, skall parterna ha fått

tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet skall

om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats.

32 kap.

7 §

Om ett sammanträde ställs in i

förväg därför att någon som

kallats till sammanträdet har

anmält förhinder, kan rätten ändå

besluta i fråga om påföljd som

upptagits i föreläggandet om

inställelse, om den som har anmält

förhinder inte i efterhand kommer

in med utredning som gör det

sannolikt att han hade laga förfall.

För att tredskodom skall meddelas

krävs ett yrkande om det.

49 kap.

8 §

Om tingsrätten förklarat en domare jävig eller bifallit en begäran om

rättshjälp åt misstänkt i brottmål eller utsett målsägandebiträde, får

tingsrättens beslut inte överklagas.

Ett beslut som gäller hän-

skjutande av en fråga till Högsta

domstolen enligt 56 kap. 13 § får

inte överklagas.

50 kap.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. I fråga om ett sådant

sammanträde tillämpas bestäm-

melserna i 16 § första stycket och

andra stycket första meningen,

21 § första stycket första meningen

och 22 §.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § skall gälla

även vid sammanträde enligt denna paragraf.

12 a §

Är det till fördel för handlägg-

ningen av målet, bör hovrätten

innan förberedelsen avslutas göra

en skriftlig sammanfattning av

parternas ståndpunkter, så som de

uppfattas av hovrätten. Parterna

skall beredas tillfälle att yttra sig

över sammanfattningen.

13 §

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling,

1. om klagandens ändrings-

yrkande har medgetts,

2. om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat,

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling, om klagandens

ändringsyrkande har medgetts

eller om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat.

3. om båda parter har begärt att

målet skall avgöras utan

huvudförhandling eller förklarat

att de inte har något att invända

mot det eller

4. om värdet av det som

överklagandet gäller uppenbart

inte uppgår till det basbelopp

enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring som gällde vid tid-

punkten för tingsrättens dom och

inte båda parter har begärt

huvudförhandling.

Vid beräkningen av värdet enligt

första stycket 4 bortses från

rättegångskostnader och sådan

ränta som avser tid efter det att

talan väckts.

Kan saken utredas tillfreds-

ställande får hovrätten även i

andra fall avgöra målet utan

huvudförhandling,

1. om parterna har begärt att

målet skall avgöras utan huvud-

förhandling eller

2. om ingen av parterna, sedan

fråga väckts om avgörande utan

huvudförhandling, haft någon

invändning mot detta.

Ett mål får alltid avgöras utan huvudförhandling, om det är uppenbart

att sådan förhandling är obehövlig.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

16 §

Till huvudförhandlingen skall parterna kallas.

Klaganden skall föreläggas att

inställa sig vid påföljd att över-

klagandet annars förfaller. Skall

han infinna sig personligen, skall

hovrätten också förelägga honom

vite. Om det är av betydelse för

målets handläggning eller utred-

ning att motparten inställer sig

eller om denne är skyldig att

infinna sig personligen, skall han

föreläggas vite. Föreläggs mot-

parten inte vite, skall han upplysas

om att målet kan komma att

avgöras även om han uteblir.

Klaganden skall föreläggas att

inställa sig vid påföljd att över-

klagandet annars förfaller. Skall

han infinna sig personligen, skall

hovrätten också upplysa honom

om bestämmelsen i 21 § första

stycket andra meningen. Om det är

av betydelse för målets hand-

läggning eller utredning att mot-

parten inställer sig eller om denne

är skyldig att infinna sig person-

ligen, skall han föreläggas vite.

Föreläggs motparten inte vite,

skall han upplysas om att målet

kan komma att avgöras även om

han uteblir.

Hovrätten skall också bestämma vilka vittnen och sakkunniga som

skall kallas till huvudförhandlingen. Parterna skall underrättas om

beslutet.

21 §

Uteblir klaganden från sam-

manträde för huvudförhandling,

förfaller överklagandet.

Uteblir klaganden från sam-

manträde för huvudförhandling,

förfaller överklagandet. Detsamma

gäller om en klagande som

förelagts att infinna sig person-

ligen inställer sig endast genom

ombud och hovrätten inte anser

sig ändå kunna avgöra målet.

Uteblir klagandens motpart och

har vite förelagts honom, får

hovrätten, när förlikning om saken

inte är tillåten, i stället för att

förelägga nytt vite besluta att han

skall hämtas till rätten antingen

omedelbart eller till en senare dag.

Uteblir klagandens motpart och

har vite förelagts honom, får

hovrätten, när förlikning om saken

inte är tillåten, i stället för att

förelägga nytt vite besluta att han

skall hämtas till rätten antingen

omedelbart eller till en senare dag.

Detsamma gäller om klagandens

motpart inställer sig endast genom

ombud när han förelagts vid vite

att infinna sig personligen.

Om en part inställer sig endast

genom ombud när han förelagts

vid vite att infinna sig personligen

och är förlikning om saken inte

tillåten, får hovrätten förelägga

nytt vite eller besluta att han skall

hämtas till rätten antingen

omedelbart eller till en senare

dag.

Har vite förelagts en part eller

skall parten hämtas till rätten och

kan han inte hämtas, får dock

målet avgöras trots att parten

inställt sig endast genom ombud

eller uteblivit.

Har vite förelagts klagandens

motpart eller skall han hämtas till

rätten och kan han inte hämtas, får

dock målet avgöras trots att han

inställt sig endast genom ombud

eller uteblivit. Ett mål får också

avgöras om klaganden har före-

lagts att infinna sig personligen

men inställt sig endast genom

ombud.

22 §

Har överklagandet förfallit

enligt 21 §, skall hovrätten på

ansökan av klaganden återuppta

målet, om han för sin utevaro hade

laga förfall som han inte kunde

anmäla i tid.

Har överklagandet förfallit

enligt 21 §, skall hovrätten på

ansökan av klaganden återuppta

målet, om han för sin utevaro eller

underlåtenhet att infinna sig

personligen hade laga förfall som

han inte kunde anmäla i tid.

Ansökan om återupptagande

skall göras skriftligen inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades. Om klaganden uteblir

på nytt, har han inte rätt att få

målet återupptaget.

Ansökan om återupptagande

skall göras skriftligen inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades. Om klaganden sedan

målet återupptagits uteblir eller

inte följer ett föreläggande att

infinna sig personligen, har han

inte rätt att få målet återupptaget.

51 kap.

8 §

Om inte annat följer av andra

stycket skall överklagandet delges

motparten med föreläggande att

svara skriftligen inom en viss tid.

Uppgift om målsägandes eller

vittnens ålder, yrke och bostads-

adress som saknar betydelse för

åtalet skall inte framgå av de

handlingar som delges den till-

talade i mål om allmänt åtal.

Om inte annat följer av andra

stycket skall överklagandet delges

motparten med föreläggande att

svara skriftligen inom en viss tid. I

mål om allmänt åtal får över-

klagandet dock översändas till

åklagaren utan delgivning. Upp-

gift om målsägandes eller vittnens

ålder, yrke och bostadsadress som

saknar betydelse för åtalet skall

inte framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat, får hovrätten

genast meddela dom i målet.

Har tingsrätten avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26

28 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd, får hovrätten

omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har tingsrätten beviljat

en sådan åtgärd, får hovrätten omedelbart besluta att tingsrättens beslut

tills vidare inte får verkställas. I frågor om häktning, reseförbud eller

omhändertagande enligt 28 kap. brottsbalken får hovrätten ändra tings-

rättens beslut även om motparten inte hörts.

Om hovrätten beslutat häkta någon som inte är personligen närvarande

vid rätten, skall 24 kap. 17 § tredje och fjärde styckena tillämpas.

10 §

Hovrätten skall sända över svarsskrivelsen till klaganden. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte framgå av de handlingar som sänds över till

den tilltalade i mål om allmänt åtal.

Om det behövs, får hovrätten besluta om ytterligare skriftväxling under

förberedelsen. Hovrätten får också meddela närmare bestämmelser om

skriftväxlingen och därvid bestämma i vilket avseende parten skall yttra

sig. En part får föreläggas att ge in mer än en skrivelse endast om det

finns särskilda skäl.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. Hovrätten får besluta att

den som är anhållen eller häktad

skall inställas till sammanträdet.

Under förberedelsen får sam-

manträde hållas, om det behövs för

en ändamålsenlig handläggning av

målet. I fråga om ett sådant sam-

manträde tillämpas bestäm-

melserna i 16 § första stycket och

andra stycket första meningen,

21 § första stycket första meningen

och 22 §. Hovrätten får besluta att

den som är anhållen eller häktad

skall inställas till sammanträdet.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 45 kap. 13 § och 47 kap.

10 § skall gälla även vid sammanträde enligt denna paragraf.

13 §

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling,

Hovrätten får avgöra målet utan

huvudförhandling, om det är

uppenbart att överklagandet är

ogrundat.

Kan saken utredas tillfreds-

ställande får hovrätten avgöra

målet utan huvudförhandling,

1. om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån,

2. om endast den tilltalade överklagat och hans ändringsyrkande godtas

av motparten,

3. om det är uppenbart att

överklagandet är ogrundat eller

4. om det inte finns anledning

att döma den tilltalade till ansvar

eller ådöma honom påföljd eller

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom eller

sådana påföljder i förening.

3. om det inte finns anledning

att döma den tilltalade till ansvar

eller ådöma honom påföljd eller

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom eller

sådana påföljder i förening,

4. om parterna har begärt att

målet skall avgöras utan huvud-

förhandling eller

5. om ingen av parterna, sedan

fråga väckts om avgörande utan

huvudförhandling, haft någon

invändning mot detta.

Har i fall som avses i andra

stycket 1 3 en part begärt huvud-

förhandling, skall sådan hållas,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

Med de påföljder som anges i första stycket 4 likställs vite och, om det

inte samtidigt är fråga om förverkande av villkorligt medgiven frihet från

fängelsestraff, förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1

brottsbalken. Det som sägs i första stycket 4 om villkorlig dom gäller inte

villkorlig dom som förenas med föreskrift om samhällstjänst.

Har i fall som avses i första

stycket en part begärt huvud-

förhandling, skall sådan hållas,

om det inte är uppenbart

obehövligt.

Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan

huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas

utan huvudförhandling.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

52 kap.

7 §

Om hovrätten finner att klagan-

dens motpart bör höras angående

överklagandet, skall överklagandet

delges honom med föreläggande

att svara skriftligen inom en viss

tid.

Om hovrätten finner att klagan-

dens motpart bör höras angående

överklagandet, skall överklagandet

delges honom med föreläggande

att svara skriftligen inom en viss

tid. I mål där åklagaren är mot-

part får överklagandet dock över-

sändas till denne utan delgivning.

Det överklagade beslutet får inte utan att motparten har lämnats

tillfälle att yttra sig ändras såvitt angår hans rätt.

Har tingsrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon

annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd

eller i brottmål avslagit yrkande om en åtgärd som avses i 26 28 kap.

eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd, får hovrätten omedelbart

bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har tingsrätten beviljat en sådan

åtgärd eller förklarat att beslutet får verkställas även om det inte har laga

kraft, får hovrätten omedelbart besluta att tingsrättens beslut tills vidare

inte får verkställas. Hovrätten får också ändra tingsrättens beslut i fråga

om häktning, tillstånd till restriktioner enligt 24 kap. 5 a § eller rese-

förbud utan att höra motparten.

55 kap.

8 §

Om inte annat följer av 7 §, skall

överklagandet delges motparten

med föreläggande att svara skrift-

ligen inom en viss tid. Uppgift om

målsägandes eller vittnens ålder,

yrke och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte

framgå av de handlingar som

delges den tilltalade i mål om

allmänt åtal.

Om inte annat följer av 7 §, skall

överklagandet delges motparten

med föreläggande att svara skrift-

ligen inom en viss tid. I mål om

allmänt åtal får överklagandet

dock översändas till åklagaren

utan delgivning. Uppgift om måls-

ägandes eller vittnens ålder, yrke

och bostadsadress som saknar

betydelse för åtalet skall inte

framgå av de handlingar som del-

ges den tilltalade i mål om allmänt

åtal.

Har hovrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon

annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd

eller i brottmål avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26 28 kap.

eller upphävt ett beslut om sådan åtgärd, får Högsta domstolen

omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har hovrätten beviljat

en sådan åtgärd eller förklarat att domen får verkställas även om den inte

har laga kraft, eller fastställt tingsrätts beslut om det, får Högsta

domstolen omedelbart besluta att tingsrättens eller hovrättens beslut tills

vidare inte får verkställas. I frågor om häktning eller reseförbud får

Högsta domstolen ändra hovrättens beslut även om motparten inte hörts.

56 kap.

7 §

Om Högsta domstolen finner att

klagandens motpart bör höras

angående överklagandet, skall

överklagandet delges honom med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid.

Om Högsta domstolen finner att

klagandens motpart bör höras

angående överklagandet, skall

överklagandet delges honom med

föreläggande att svara skriftligen

inom en viss tid. I mål där

åklagaren är motpart får över-

klagandet dock översändas till

denne utan delgivning.

13 §

Om parterna har ingått ett

sådant avtal som avses i 49 kap.

2 § om att inte överklaga tings-

rättens dom, får tingsrätten med

parternas samtycke hänskjuta en

viss fråga i målet till prövning av

Högsta domstolen.

En tingsrätt får med parternas

samtycke hänskjuta en viss fråga i

målet till prövning av Högsta

domstolen, när förlikning om

saken är tillåten.

58 kap.

6 §

Om resningsansökan inte

avvisas, skall den tillsammans

med därvid fogade handlingar

delges motparten. Denne skall

samtidigt föreläggas att inkomma

med skriftlig förklaring. Om

ansökningen är ogrundad, får den

dock avslås omedelbart.

Om resningsansökan inte

avvisas, skall den tillsammans

med därvid fogade handlingar

delges motparten. Gäller ansök-

ningen resning i mål där åkla-

garen är motpart får den dock

översändas till åklagaren utan

delgivning. Motparten skall

samtidigt föreläggas att inkomma

med skriftlig förklaring. Om

ansökningen är ogrundad, får den

dock avslås omedelbart.

Om prövning av ansökningen sker i hovrätt tillämpas 52 kap. 8 12 §§.

Om ansökningen tas upp omedelbart av Högsta domstolen, tillämpas 56

kap. 8, 9 och 11 §§.

Rätten får förordna att, till dess annat föreskrivs, vidare åtgärder för

verkställighet av domen inte skall äga rum.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2. Om kallelse har utfärdats före ikraftträdandet, tillämpas 50 kap. 10

och 21 §§ och 51 kap. 10 § i sin äldre lydelse.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-11-03

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 29 oktober 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

ändring i rättegångsbalken.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Göran[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

2 kap. 4 §, 3 kap. 6 § och 32 kap. 7 §

Förslagen till ändringar av kompetensreglerna i 2 kap. 4 § och 3 kap. 6 §

synes närmast föranledda av förslaget att överklagande skall kunna

förfalla också vid utevaro från sammanträde under förberedelsen. Genom

den föreslagna lydelsen blir emellertid paragraferna tillämpliga också när

ett överklagande har förfallit på grund av den föreslagna bestämmelsen i

32 kap. 7 §, exempelvis när en huvudförhandling ställts in och en

klagande som åberopat laga förfall inte kan göra sannolikt att han haft ett

sådant. Häremot förefaller inte mycket vara att erinra i sak. Däremot

torde behandlingen bli inkonsekvent i förhållande till andra påföljder

som kan tillämpas enligt 32 kap. 7 §, såsom vite eller tredskodom (enligt

53 kap. 1 §). Vill man undvika kopplingen mellan 2 kap. 4 § och 32 kap.

7 § kan i förstnämnda paragraf efter orden ett överklagande har

förfallit sättas in orden vid sammanträde som avses i 50 kap. 10 § eller

51 kap. 10 § .

Motsvarande begränsning behövs inte i 3 kap. 6 §. Med den vidsträckta

enmanskompetens som råder i Högsta domstolen finns intet att erinra

mot att ett justitieråd får skriva av ett mål också sedan överklagandet

förfallit vid tillämpning av 32 kap. 7 §, om ett sådant fall över huvud

taget skulle inträffa.

17 kap. 15 §

För att undvika en bristande överensstämmelse mellan andra och tredje

styckena synes lämpligen tredje stycket första meningen kunna ges

följande lydelse: Innan beslut om rättelse eller komplettering fattas,

skall parterna även i annat fall än som avses i andra stycket andra

meningen ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart

obehövligt.

Parentetiskt kan tilläggas att motsvarande behov av komplettering efter

den tidpunkt då en dom eller ett beslut har vunnit laga kraft kan finnas

även för förvaltningsprocessens del. Det kan vara en fördel om identiska

lagstiftningsbehov på ömse sidor om gränsen mellan allmänna domstolar

och förvaltningsdomstolar behandlas samtidigt.

30 kap. 13 §

I fjärde stycket bör göras motsvarande ändring som förut föreslagits

beträffande 17 kap. 15 § tredje stycket.

50 kap. 12 a §

Lagrådet noterar att med den utformning som 55 kap. 15 § första stycket

1 har så kommer den föreslagna bestämmelsen om skriftlig

sammanfattning inte att gälla för Högsta domstolens del. Detta synes

också lämpligt. Dels torde i flertalet fall tvekan inte behöva råda om

innebörden av parternas ståndpunkter, sedan ett mål nått så långt att

Högsta domstolen meddelat prövningstillstånd, dels torde åt domstolen

kunna överlämnas att själv bestämma sina arbetsformer i sådana

hänseenden som förslaget avser.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 november 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:37 Ändringar i rättegångs-

balken hovrättsfrågor m.m.

 Senaste lydelse av 9 kap. 9 § 1987:747.

 Senaste lydelse 1997:391.

 Senaste lydelse 1996:157.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1990:443.

 Senaste lydelse 1990:443.

 Senaste lydelse 1996:1624.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1998:605.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1996:157.

 Senaste lydelse av 9 kap. 9 § 1987:747.

 Senaste lydelse 1997:391.

 Senaste lydelse 1996:157.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1990:443.

 Senaste lydelse 1990:443.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1998:605.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1996:157.

Prop. 1998/99:37

3

1

Prop. 1998/99:37

Prop. 1998/99:37

Prop. 1998/99:37

77

Prop. 1998/99:37

80

Prop. 1998/99:37

Bilaga 1

Prop. 1998/99:37

Bilaga 1

Prop. 1998/99:37

Bilaga 1

Prop. 1998/99:37

Bilaga 2

Prop. 1998/99:37

Bilaga 3

Prop. 1998/99:37

Bilaga 3

Prop. 1998/99:37

Bilaga 4

Prop. 1998/99:37

Bilaga 4

Prop. 1998/99:37