Regeringens proposition

1997/98:115

Folkbildning

Prop.

1997/98:115

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Carl Tham

 (Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fast att regeringen har samma principiella syn på

folkbildningen som präglade 1991 års riksdagsbeslut om folkbildning

(prop. 1990/91:82, bet. 1990/91:UbU18, rskr. 1990/91:358). Det innebär

bl.a. att riksdag och regering även fortsättningsvis skall lägga fast

övergripande mål och motiv för att bevilja statsbidrag. Inom dessa

gränser skall studieförbund och folkhögskolor själva lägga fast målen för

sin verksamhet.

Det arbete som den statliga utvärderingen av folkbildningen (SUFO

96) har fullgjort redovisas. Efter att ha tagit del av utvärderingsresultatet

gör regeringen den bedömningen att folkbildningen har genomfört en

verksamhet som står i god överensstämmelse med de uppsatta målen och

att den verksamhet som studieförbund och folkhögskolor har bedrivit till

sin omfattning väl motsvarar vad staten kan förvänta sig av

statsbidragsgivningen. Folkbildningen bör därför ges fortsatt statligt stöd.

De nu gällande syftena med statens bidrag som lades fast genom

riksdagens beslut 1991 skall fortfarande gälla. Därutöver föreslås två nya

syften med statsbidraget. Det ena är att statsbidraget skall bidra till att

stärka och utveckla demokratin. Det andra är att statsbidraget skall bidra

till att bredda kulturintresset i samhället, till ökad delaktighet i

kulturlivet, till kulturupplevelser samt till eget skapande. Arbetslösa bör

tillföras som en viktig målgrupp för folkbildningen.

Folkbildningsrådet skall ha fortsatt ansvar för att fördela det statliga

bidraget på studieförbund och folkhögskolor utifrån de övergripande

syften med statsbidraget som riksdag och regering lägger fast.

Bestämmelsen om att folkhögskolans undervisning skall anordnas så

att den tydligt skiljer sig från den som anordnas i det offentliga

skolväsendet och högskolan föreslås borttagen som särskilt villkor för

statsbidrag.

Regeringens satsning på kunskapslyftet bör kompletteras med ett lyft

för kultur och bildning i bred bemärkelse genom den fria och frivilliga

folkbildningen. Naturvetenskap och teknik bör ges ökad uppmärksamhet

i bildningsarbetet.

I propositionen redovisar regeringen sin bedömning om

folkbildningens relation till vuxenutbildningen och högskolan samt

behandlar några centrala områden där folkbildningsarbetet kan få stor

betydelse för samhällsutvecklingen. Det gäller inom kultur-, IT- och

integrationsområdena. Vidare behandlas folkbildningens roll för personer

med funktionshinder och dess betydelse i arbetet med att forma ett

ekologiskt hållbart samhälle.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............................................

.....................4

2 Ärendet och dess beredning 5

3 Regeringens principiella

utgångspunkter...........................................5

4 Studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet

 1991/92 1997 11

4.1 1991 års riksdagsbeslut i sammanfattning 11

4.2 Verksamhetsutvecklingen inom studieförbund och

 folkhögskolor 12

5 Den statliga utvärderingen av folkbildningen (SUFO 96) 15

6 Statens förhållande till den fria och frivilliga folkbildningen 17

6.1 Bedömning av folkbildningens verksamhet 17

6.2 Syftet med statsbidraget 18

6.3 Folkbildningsrådet och dess uppgift att fördela statsbidrag 20

6.4 Utvärdering och forskning 22

7 Folkbildningens relation till vuxenutbildningen och högskolan 25

7.1 Folkbildningens nuvarande möjligheter att anordna

behörighetsgivande vuxenutbildning 25

7.2 Folkbildningens roll i framtiden beträffande behörighets-

givande vuxenutbildning 28

7.3 Inga betyg inom folkbildningen 29

7.4 Möjligheter att få betyg i komvux genom tillgodoräknande

 av resultat av utbildning vid folkhögskola 30

7.5 Folkbildningens samverkan med högskola och forskning 31

8 Några centrala utvecklingsområden 32

8.1 Ett lyft för kultur och bildning 32

8.2 Folkbildningens roll för kulturen 35

8.3 Folkbildningens roll för personer med funktionshinder 38

8.4 Folkbildningen och IT 39

8.5 Folkbildningen och integrationsarbetet 43

8.6 Folkbildningen och arbetet med att forma ett ekologiskt

 hållbart samhälle 44

9 Statens stöd till folkbildningen 45

Bilaga 1 Sammanfattning av slutbetänkandet Folkbildningen -

 en utvärdering (SOU

1996:159)..........................................48

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som avgivit en

 yttrande över betänkandet Folkbildningen - en ut-

 värdering (SOU

1996:159)..................................................53

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998............54

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen godkänner vad regeringen föreslår om

1. syftet med statsbidraget till folkbildningen (avsnitt 6.2),

2. ändrade grunder för Folkbildningsrådets fördelning av statsbidrag till

folkhögskolan (avsnitt 7.2).

2 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslöt den 24 februari 1994 att tillkalla en särskild utredare

med uppgift att planera och genomföra en utvärdering av folkbildningen

(dir. 1994:12). Utvärderingen skulle ge underlag för regeringens och

riksdagens bedömningar av om statsbidraget till folkbildningen används i

enlighet med de syften och villkor som fastställts. Utvärderingen skulle

främst syfta till att utifrån ett deltagarperspektiv belysa kvalitativa

aspekter i verksamheter som bedrivs av studieförbund och av

folkhögskolor med stöd av statsbidrag.

Utredningen antog namnet Statens utvärdering av folkbildningen 1996

(SUFO 96).

Arbetet har presenterats dels i sex delbetänkanden: Folkbildning och

vuxenstudier (SOU 1995:141), Cirkelsamhället (SOU 1996:47), Värden i

folkhögskolevärlden (SOU 1996:75), Kunskapssyn och samhällsnytta i

hantverkscirklar och hantverksutövande (SOU 1996:122),

Folkbildningens institutioner (SOU 1996:127), Tre rapporter om

studiecirklar. Studieförbundens roll i vuxenutbildningen, "man lär sig

mer än man tror genom att träffas" och Rockmusik som folkbildning

(SOU 1996:154), dels i slutbetänkandet Folkbildningen en utvärdering

(SOU 1996:159).

En sammanfattning av slutbetänkandet finns i bilaga 1.

Slutbetänkandet har remissbehandlats och varit föremål för en

omfattande diskussion inom studieförbund och på folkhögskolor. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanfattning

av remissyttrandena finns tillgänglig i Utbildningsdepartementet (dnr

U96/3821/V).

Folkbildningsrådet har som en komplettering till sitt remissyttrande

över slutbetänkandet från SUFO 96 överlämnat promemorian

Folkbildningen framtida uppgifter och arbetsvillkor.

3 Regeringens principiella utgångspunkter

Regeringen har samma principiella syn på folkbildningen som präglade

1991 års riksdagsbeslut om folkbildning (prop. 1990/91:82, bet.

1990/91:UbU18, rskr. 1990/91:358) .

Folkbildningen är och skall vara fri och frivillig. Det fria och frivilliga

folkbildningsarbetet öppnar möjlighet till kunskapssökande för var och

en utifrån egen erfarenhet och längs egna vägar, utan att begränsas av

krav på resultat och utan uteslutningsmekanismer. Det är detta som ger

möjlighet till samtal, engagemang och ifrågasättande utan på förhand

givna ramar. Just därigenom fyller folkbildningen en roll som ingen

annan utbildningsform kan göra, en roll som också bidrar till att

upprätthålla demokratins vitalitet.

Förutsättningen för att folkbildningen skall kunna vara fri och frivillig

och fylla de funktioner som följer av detta, är att den kan styras av sin

egen idé, sätta sina egna mål, vara oberoende av politiska och

ekonomiska maktgrupper och inte tvingas till kommersialisering eller

anpassning till specifika samhälleliga krav för att hävda sin verksamhet.

Dessa för folkbildningen värdefulla egenskaper är grunden för stödet

från stat, landsting och kommuner. Av detta följer också att inte heller

bidragsgivningens villkor skall styra folkbildningens inriktning eller att

folkbildningen skall fogas in i det allmänna utbildningsväsendet.

Detta förhållningssätt mellan staten och folkbildningen, som lades fast

1991, bygger på att staten har ett grundläggande förtroende för

folkbildningens egna organisationer. Samtidigt har såväl staten som

folkbildningen ett intresse av att verksamheten utvärderas så att fler får

kunskap om resultaten av bildningsarbetet. En sådan ömsesidig process

kan belysa och bredda användningen av folkbildningens kvaliteter.

Stödet till folkbildningens organisationer syftar alltså till att bevara och

utveckla folkbildningens egenvärde friheten, frivilligheten,

idéstyrningen och självständigheten.

Folkbildningen kring två sekelskiften

Beröringspunkterna är många mellan dagens situation och förra

sekelskiftet, den tidsepok då folkbildningens idé växte fram.

Folkbildningens idé grundades i påtagliga samhällsbehov och utgick från

en stark vilja att minska orättvisor och skapa ett samhälle där alla var

delaktiga och hade förutsättningar att påverka både sin egen livssituation

och samhällets utveckling. I dag är dessa behov lika starka om än med

nya förtecken och därför är folkbildningen lika angelägen i dag som då.

Då, kring förra sekelskiftet, pågick kraftfulla samhällsomvälvningar.

De tekniska framstegen var snabba, livsmönster och maktstrukturer

förändrades och sociala krafter var på marsch.

Nu, inför ett nytt sekelskifte, förändras samhället också i grunden.

Internationaliseringen i alla dess aspekter, EU-medlemsskapet,

informationsmängden, komplexitet och snabbhet i förändringar, ny

teknik, banbrytande genombrott i naturvetenskaplig forskning,

miljöförstöring hör till de faktorer som påverkar såväl maktfördelning

och samhällsekonomi som den enskilda människans vardagsliv.

Då ledde förändringarna till ett stort behov av förståelse och av att

kunna samlas och diskutera omvälvningarna. Nya, radikala tankar

uppstod om allas rätt och möjlighet till inflytande och makt. De nya

folkrörelserna, folkhögskolorna och så småningom studieförbunden blev

samlingspunkter kring ett ökat medborgerligt medvetande. Som

mötesplatser bidrog de till att många, inte bara några få priviligierade och

välutbildade, kunde påverka utvecklingen.

Nu är behovet av förståelse och delaktighet minst lika stort. 1800-talets

tillstånd av omvandling har av historiker kallats ett sprängfullt vakuum

mellan två samhällsformationer ett uttryck som kanske ännu mer

träffsäkert beskriver nutiden. Tekniken är ny, de ekonomiska villkoren

annorlunda men de stora politiska frågeställningarna är i grunden

desamma. De handlar ytterst om demokrati och jämställdhet.

Förändringstakten är hög och det är svårt att skaffa den kunskap och den

överblick som är första steget till inflytande och självtillit. Behoven av

mötesplatser för och tillfällen till reflexion och eftertanke är tydliga.

Ett aktivt medborgarskap

Då, i början av 1900-talet, ledde förändringarna och samtalen om

samhället till att synen på demokrati förändrades. Målet var ett aktivt och

lika medborgarskap. Udden var riktad mot gammalt auktoritetstänkande,

för ett nytt, brett folkligt engagemang. Synen på kunskap förändrades.

Kunskapen blev för folkbildningen ett redskap för frigörelse och

förändring i stället för den tidigare överhetssynen kunskap för att tämja

och passivisera.

Nu, inför 2000-talet, är behovet av en vital demokrati lika stort. Nu är

även allmänbildning och medborgarkunskaper lika viktiga förutsättningar

för det breda folkliga inflytandet som kring det förra sekelskiftet. Det blir

allt tydligare i vår tid, som har informationsutbyte och kunskap som

viktiga kännetecken, att kunskap är makt.

Då, när bildningsidén växte fram, fyllde den flera olika behov. För

folkrörelserna och de fackliga och politiska rörelserna fick bildningen en

strategisk betydelse som en del av organiseringen för att genom

medborgarkunskaper kvalificera sig för att påverka och leda samhället.

Men folkbildningen var också en kulturrörelse som nådde många. I dag,

på väg in i ett nytt årtusende, är behovet av kulturrörelser som motkraft

till förråande och förytligande tendenser i samhället också uppenbart.

Folkbildningens demokratisyn lade stor vikt vid individens

självständighet, vid reflexion och kritisk tänkande. Studiecirkeln blev en

frigörelseprocess. Bildningen hade en positiv människosyn och såg varje

människas möjlighet att utvecklas. Människor bli vi i den mån vi bättre

förstå tillvaron, djupare glädjas i den, och ju större kraft vi komma i

tillfälle att göra för dess utveckling och framåtskridande , skrev 1902 en

av folkbildningens mest kända pionjärer Oscar[REDACTED_EFTERNAMN].

Bildningen skulle främja personlighetens utveckling. Bildningen

hjälper människan att bli större än hon är , skrev Rickard Sandler 1927.

Genom bildningsarbete kunde verkligheten beskådas med nya ögon.

Bildningen blev därför mer av en attityd än en kunskapsmängd. Målet

var att göra arbetarna till medborgare . Bildningen var ett led i

utvecklingen till demokrati.

Demokratins kultur

Folkbildningens betydelse är också i dag en fråga om att försvara,

vitalisera och utveckla demokratin. Demokratins instabilitet är uppenbar i

ett internationellt perspektiv. Det handlar om risken för bristande folklig

förankring och om avstånd mellan väljare och valda, vanmakt inför en

samhällsutveckling man tror sig inte kunna påverka. Genom EU-

medlemsskapet har den svenska beslutsprocessen vidgats över

nationsgränsen. En rad nya rättigheter och skyldigheter har också inträtt

för den enskilde. Denna situation ställer krav på nya kunskaper.

Demokratins överlevnad och vitalitet måste bygga på en demokratins

kultur med samtal, diskussion och delaktighet som viktiga ingredienser.

Den måste också innefatta en kunskap om demokratins värden, villkor

och nödvändiga institutioner.

Att ge folkbildningen möjlighet att utvecklas handlar om just detta

om att stärka den demokratiska kulturen, om att motverka klyftor i

kunskaps- och informationssamhället. Här har folkbildningen en

nyckelroll. Den kan bidra till att skapa mötesplatser för förändring och

överbrygga klyftor mellan grupper av människor och mellan människa

och teknik.

En idé modernare än någonsin

Folkbildningens idé är modernare än någonsin. Behoven är desamma i

dag som då den växte fram förståelse i en tid av omvälvning, samtal,

eftertanke, kunskap och insikt för att kunna påverka samhället och sina

egna livsvillkor.

Men också folkbildningens arbetsformer, såväl på folkhögskolor som i

studieförbund, visar att folkbildningen har en egen plats i det nuvarande

och kommande utbildningssamhället. Dess metoder när de är som bäst

 präglas av allas delaktighet och utgår från deltagarnas egna erfarenheter

och egna behov av insikter och kunskaper, något som i dag är viktiga

kriterier i alla moderna lärandeprocesser såväl i utbildningssammanhang

som i arbetslivets utveckling.

Studiecirkeln som arbetsform är flexibel och anpassningsbar. I själva

verket har vi funnit att mångsidigheten i studiecirkelverksamheten är en

central egenskap. En viktig sida av denna mångsidighet är att

folkbildningens verksamhet utvecklas över tid för att svara mot varje tids

nya behov. (Cirkelsamhället, SOU 1996:47 s. 251).

Folkbildningens metoder låter sig väl förenas med ny

informationsteknik, som accentuerar dess fördelar möjlighet för många

att delta, utvidgade resurser för kunskapssökande, brobygge mellan

människa och teknik, plats för samtal och kritisk granskning av den

information man hämtat in.

Den nya tekniken ger möjlighet för folkbildningen att gå in på nya

områden och att höja kvaliteten i kunskapssökandet. Studiecirkelns

pedagogik i kombination med den nya informationstekniken är

folkbildning på väg in i 2000-talet.

Folkbildningens och samhällets utmaningar

I dag står samhället inför en rad utmaningar där folkbildningens

egenskaper måste tas till vara.

Folkbildningen bidrar till insikt, eftertanke, reflexion och ifrågasättande ...

Samhällsutvecklingen sker i dag snabbt och på många fronter samtidigt.

Klyftorna ökar mellan dem som har insikt om förändringarnas påverkan

på våra livsvillkor och dem som endast glimtvis får denna kunskap, på ett

sätt som kanske snarare bidrar till vanmakt. Det gäller inte minst

internationaliseringen av politik, ekonomi och näringsliv, nya tekniker

och nya media. Det gäller också den nya kommunikationstekniken och

dess användning, liksom miljöproblemens ursprung och svårighetsgrad.

Också den ökande informationsmängden kan vara en källa till vanmakt.

Många människor har svårt att sålla, ta till sig och göra informationen till

redskap i stället blir resultatet blockering.

Förändringarna leder till att människor får delvis olika världsbilder och

därför också skiftande syn på sin egen förmåga att påverka. Vissa

debattörer har hävdat att detta är en obönhörlig utveckling och att

framtiden tillhör människor av kategorin urbana, globala,

högteknologiska problemlösare.

Men demokratins försvarare kan aldrig acceptera en sådan fortgående

skiktning av människor. Folkhögskolor och studieförbund kan här på

flera sätt bidra till att hävda demokratins kultur genom att ge fler

möjlighet att inhämta kunskap och använda den för att förändra, genom

att skapa möteplatser för samtal, eftertanke och ifrågasättande.

Om folkbildningen förmår att axla en sådan roll kan den också bidra

till att fler människor deltar i formandet av framtiden. Vanmakt i nuet

riskerar att förstärka klyftorna i det kommande. Insikt i samhällets

övergripande förändringar är grundläggande om man skall kunna

formulera olika alternativ för framtiden och se sin egen möjlighet att

påverka och handla.

Folkbildningen som mötesplatser för människor och kulturer...

Folkbildning och folkrörelsearbete är i vidare mening detsamma som

mötesplatser. Folkbildningens arbetsformer ger utrymme för att skapa

nya kontakter, mellan olika människor och olika kulturer, på oväntade

sätt.

Många fler sådana mötesplatser är nödvändiga för att skapa delaktighet

i samhället, för att förebygga och motverka diskriminering,

främlingsfientlighet och rasism, för att värna grundläggande

demokratiska värden.

Internationalisering och invandring ger ytterligare tyngd åt denna

uppgift. Folkbildningen och dess organisationer kan starkt bidra till

integrationen samla olika människor kring likartade intressen, som

erbjuder tillfällen till förbättrade språkkunskaper och till att få kunskaper

och insikter om andra människors kultur.

Folkbildningens roll som kulturanordnare skapar också otaliga

mötesplatser. Kulturarrangemang runt om i landet ger många människor

tillfälle att bekanta sig med olika konstarter och ger arbetstillfällen åt

kulturarbetare i demokratins och estetikens tjänst. Ca 250 av landets

kommuner saknar kulturinstitutioner och där utgör folkbildningen

tillsammans med folkbiblioteken den viktigaste kulturbäraren. Det

understryker folkbildningens betydelse att skapa fler möten mellan

allmänheten och konstnärer, författare och skådespelare.

Folkbildningen som redskap för alla människors kunskapserövring ...

Folkbildningen har traditionellt, och genom sina metoder, kunnat locka

människor som valt bort det ordinarie skolväsendet men här finner ny

stimulans i lärandet. Denna roll blir allt viktigare för att förebygga

ökande och delvis nya klyftor mellan människor.

Den nya informationstekniken, IT, öppnar här vida möjligheter. För

folkbildningen kan IT innebära att arbetet vitaliseras, förnyas och

breddas. Rätt använd kan den bli en stark utvecklingskraft i

bildningsarbetet.

Tekniken kan ge fler möjlighet att delta i folkbildningen genom olika

former av distansutbildning. Möjligheterna till kunskapsinhämtning på

folkhögskolor eller i studiecirklar vidgas flerfaldigt, inte minst genom

tillgång till bibliotekens och högskolornas kunskapsbanker. Med IT som

redskap i folkbildningen får många fler chans att bli förtrogna med och ta

del av den nya tekniken. Folkbildningens organisationer är särskilt väl

lämpade för detta, eftersom de finns över hela landet och når människor

som av olika skäl inte kunnat ta del av det reguljära skolväsendet.

Flexibiliteten i folkbildningsarbetet kan utvecklas med den nya

teknikens hjälp. Nya kontakter och band kan skapas mellan människor i

olika länder, mellan folkbildning och bibliotek, mellan folkbildning och

högskola och mellan folkbildning i olika delar av landet. Samtidigt utgör

en studiecirkel eller en folkhögskolekurs en träffpunkt, där man

tillsammans kan värdera och diskutera den hämtade informationen en

funktion som också behövs allt mer när informationsflödet tilltar i

omfattning och som understryks av att IT-baserad information via

exempelvis Internet saknar ansvarig utgivare.

Till folkbildningens viktiga demokratiska uppgift kan läggas

ytterligare en betydelsefull dimension jämställdheten. Kvinnor hävdar

sig väl inom folkbildningen och deltar oftare än män både i

folkhögskolors och studieförbunds utbud och i vuxenutbildningen.

Kvinnor ser ofta långsiktigt på sitt lärande. Folkbildningen är därför

också viktig för stärka kvinnors position i samhället.

Ett lyft för kultur och bildning

Utbildning i vid mening är i dag det som mer än annat rustar individer

och samhällen för framtiden. Regeringen har satsat kraftfullt för att höja

utbildningsnivån i samhället, med insatser för att stärka kvaliteten i den

grundläggande utbildningen, med en gymnasieskola för alla och med

utbyggd högskola och forskning. Genom kunskapslyftet görs större

satsningar än någonsin tidigare för att ge fler vuxna möjlighet att höja sin

kompetens.

De hittillsvarande satsningarna har till stor del gällt att ge fler

korttidsutbildade möjlighet och tillgång till formell och

behörighetsgivande utbildning. Men skall alla människor kunna ta del i

det kunskaps- och informationssamhälle som nu växer fram, krävs

vidgade möjligheter till fritt och frivilligt kunskapssökande, till sociala,

kulturella och estetiska insikter och färdigheter. Självtillit och självkänsla

avgör hur väl man kan hantera de möjligheter den formella kompetensen

ger. Andra sidor av intelligensen känslan, tanken, fantasin, handens

kunskap blir allt viktigare. Därför behövs nu också ett lyft för kultur

och bildning i vid bemärkelse. Där har också en bred bildning i

naturvetenskap och teknik en viktig roll för att utjämna kunskapsklyftor

och ge fler möjlighet att påverka utvecklingen.

Folkbildningens traditionella värden, tillsammans med den nya tidens

behov och möjligheter, gör folkbildningen till ett omistligt inslag i ett

samhälle med bred utbildning och demokratisk kultur som ambition.

Folkbildningen är, om man ser till verksamheten, ingen krisbransch i

den meningen att studieförbunden och folkhögskolorna behöver mera

pengar för att klara sin fortlevnad på nuvarande nivå. Däremot behövs

det mer, inte mindre folkbildning för att nå underpriviligierade grupper i

vårt samhälle. Flera, inte färre bör få en andra eller tredje chans.

Folkbildningens egen utmaning

Men folkbildningens organisationer behöver också ägna uppmärksamhet

åt sitt inre liv så att arbetsformerna inte tillåts stelna. Folkbildningen får

inte bli seg selv nok . Folkbildningen är väl utbyggd landet över och har

en stark ställning på många håll. Men den får inte betraktas som

folkhögskolor i lantlig idyll eller hantverkscirklar på lugna småorter.

Folkbildningens behövs i storstäderna och måste vara modern även i

förhållande till storstadens utbud. Men den får inte förflackas till ett

utbud, som inte kan särskiljas från kommersiella utbildningsanordnares.

Folkbildningen måste vara relevant för nutidens människor.

Folkbildningens egenskaper måste tas till vara i kvällskurser i

storstäderna, i föreläsningar som vågar ta sig an de verkligt stora och

viktiga frågorna, i kaféverksamhet för arbetslösa som spränger gränser

och inrotade föreställningar, i förortens rockskola som samlar ungdomar

med vitt skilda bakgrunder, i studiecirkeln där bygdens eller

grannskapets människor tillsammans lägger grund för självtillit, handling

och framtidstro. Nya arbetsformer måste prövas i syfte att engagera fler

ungdomar och att nå även män i de åldrar som i dag är

underrepresenterade i folkbildningen.

Folkbildningen framsprungen ur förra sekelskiftets idé och

arbetsform har en stor potential inför millenieskiftet. Stat, kommun och

landsting kan genom stöd och bidragsgivning förbättra förutsättningarna

för folkbildningens utveckling. Men det är bara folkbildningens

organisationer själva som kan förverkliga sina möjligheter.

4 Studieförbundens och folkhögskolornas

verksamhet 1991/92 1997

4.1 1991 års riksdagsbeslut i sammanfattning

Riksdagens beslut våren 1991 (prop. 1990/91:82, bet. 1990/91:UbU18,

rskr. 1990/91:358) innebar en markant förändrad ansvarsfördelning

mellan staten och folkbildningen. Den omfattande statliga reglering som

t.o.m. budgetåret 1990/91 gällde för studieförbundens och

folkhögskolornas verksamhet ersattes med ett system där riksdag och

regering fastställer övergripande mål och motiv, som skall ligga som

grund för att bevilja statsbidrag för den samlade folkbildningen. Inom de

gränser som riksdag och regering sålunda lade fast skall folkbildningens

anordnare själva lägga fast målen för sin verksamhet. Ansvaret för

fördelning av statsbidrag, administration, organisation samt för

uppföljning och utvärdering av verksamheten skall åvila ett

Folkbildningsråd, bildat av Folkbildningsförbundet,

Rörelsefolkhögskolornas Intresseorganisation och Landstingsförbundet.

Genom riksdagsbeslutet övergick därmed folkbildningen från att i hög

grad vara inordnad i den statliga förvaltningsapparaten till en form av

självstyre och självförvaltning. Detta innebär att styrelserna för de

enskilda studieförbunden och folkhögskolorna fick ett tydligare och

större ansvar för verksamheten än vad som varit fallet i det tidigare

regelstyrda systemet.

Statsbidragssystemet ändrades också. De två tidigare detaljreglerade

anslagen till studieförbund respektive folkhögskolor ersattes med ett

samlat anslag till folkbildningen utan närmare detaljreglering.

4.2 Verksamhetsutvecklingen inom studieförbund och

folkhögskolor

Studieförbunden

Studieförbundens verksamhetsutveckling under de sex verksamhetsår,

som föreligger slutredovisade sedan den nya ordningen för statsbidrag till

folkbildningen infördes, visar en nedgång de första åren efter

förändringen. En jämförelse av verksamheten det senaste redovisade året

1997 och det sista året i det föregående systemet 1990/91 visar dock på

ganska små förändringar.

Sett till alla arrangemangstyper (studiecirklar, kulturprogram och övrig

folkbildningsverksamhet) ökade antalet arrangemang med statsbidrag

från 476 600 år 1990/91 till 537 600 år 1997, en ökning med 61 000

arrangemang eller ca 13 %. Antalet deltagare ökade från 14 miljoner till

17,8 miljoner under samma period, dvs. en ökning med ca 27 %.

Ökningen ligger främst på kulturprogrammen.

Antalet studiecirklar minskade med ca 8 400 till 335 000 under

perioden. Antalet deltagare var i stort sett oförändrat medan antalet

studietimmar ökade något. Detta innebär att i genomsnitt antalet

deltagare per cirkel har ökat med 0,2 till 8,5 och antalet studietimmar per

cirkel ökat med 3,4 till 36,6 studietimmar under perioden.

Studieförbunden tenderar att arrangera allt längre studiecirklar.

Förändringarna i verksamhetens innehåll under perioden visar att den

estetiska verksamheten ökat i såväl antal cirklar (+10 500) som

studietimmar (+1,2 miljoner) och deltagare (+218 000). Det estetiska

området ökade sin andel av den totala verksamheten till 39,5 % av antal

cirklar, 48,1 % av antal studietimmar och 38,9 % av antal deltagare.

Inom det estetiska ämnesområdet ökade musikverksamheten sin andel

med 6 % till ca 55 % och scenisk konst ökade sin andel från 11,4 % till

15 %. Minskning har skett inom slöjd och konsthantverk till 20,3 % samt

bild och form till 8,9 %. Den alldeles övervägande delen av

studieförbundens estetiska verksamhet är i dag musik.

Ämnesgruppen samhällskunskap, information hade 1997 jämfört med

1991/92 en oförändrad andel på 21 % av antalet studiecirklar, ca 18 % av

antalet studietimmar och ca 21 % av antalet deltagare. Inom

ämnesgruppen ökade området information, kommunikation sin andel från

15,6 % till ca 30 % och området samhällsfrågor med 3 % till ca 30 %.

Den stora minskningen fanns inom studier som berör arbetsliv, från ca

24 % till ca 12 %. Ämnesgruppen språk har fortsatt att minska även om

minskningen över perioden är relativt liten, ca 8 000 studiecirklar.

Engelska (ca 35 %) och svenska (ca 27 %) samlade flest deltagare.

Andelen kvinnor i studiecirkelverksamheten utgjorde under 1997 ca

58 %.

Efter en relativt kraftig nedgång under verksamhetsåren 1991/92 och

1992/93 ökade antalet kulturprogram till 164 000 under verksamhetsåret

1997. Antalet deltagare/besökare ökade med ca 3,8 miljoner, till 14,5

miljoner och antalet medverkande/agerande ökade med 294 000 till

940 000. Antalet medverkande kulturarbetare ökade med 14 200 till ca

50 000.

Kulturprogrammens ämnesinriktning var till större delen sång och

musik, som dock minskat sin andel av det totala antalet program från

46 % till 38 %. Antalet program med sång och musik ökade med 14 000

jämfört med verksamhetsåret 1990/91 och uppgick till ca 62 000. Antalet

deltagare uppgick till ca 6 miljoner. Antalet föreläsningar mer än

fördubblades mellan de två verksamhetsåren och uppgick till ca 50 000.

Föreläsningarnas andel av kulturprogrammen uppgick 1997 till ca 31 %.

Folkhögskolorna

De allmänna behörighetsgivande kurserna på grundskole- och

gymnasienivå har under perioden 1990/91 till 1997 minskat från ca

11 000 till ca 10 000 deltagare årligen. De särskilda profilerade kurserna,

oftast på eftergymnasial nivå, har ökat i omfattning under perioden från

9 000 deltagare till ca 11 000.

De särskilda grupperna kan indelas i tre undergrupper:

- Yrkesinriktade kurser, som avser kurser på eftergymnasial nivå

exempelvis fritidsledar-,informations-, data- och ekonomiutbildningar.

-Estetiska kurser, som avser musik-, bild- och formlinjer.

- Övriga kurser avser bibel- och livsåskådningskurser, miljökurser,

idrottskurser m. fl.

Kurser med folkrörelse- och organisationsprofil återfinns i första hand

inom huvudområdena yrkesinriktade och övriga kurser.

De allmänna behörighetsgivande kurserna svarade under år 1997,

räknat i deltagarveckor, för drygt 40 % av verksamheten och de

yrkesinriktade kurserna för 13 %. De estetiska kurserna svarade för 17 %

och övriga kurser för 14 %. De korta kurserna svarade för 15 %.

Kvinnorna utgjorde ca 63 % av deltagarna på de de långa kurserna och

57 % på de korta kurserna. Invandrarnas andel på de långa kurserna

utgjorde 11 % och andelen deltagare med funktionshinder och övriga

handikapp utgjorde 21 %.

Folkhögskolans korta kurser har minskat kraftigt. Antalet deltagare har

minskat från över 200 000 till ca 150 000 och antalet deltagarveckor från

över 150 000 till drygt 100 000.

Nya folkhögskolor

Under budgetåret 1990/91 fanns det sammanlagt 128

statsbidragsberättigade folkhögskolor i Sverige. Efter beslut av

Folkbildningsrådet har det därefter tillkommit ytterligare 21

folkhögskolor. En folkhögskola har lagts ned (Gävle folkhögskola), och

två folkhögskolor, S:t Eriks och Årstagårdens, har gått samman till en.

Sammanlagt finns det därmed 146 folkhögskolor (exkl. Samernas

folkhögskola som fr.o.m. budgetåret 1991/92 får statsbidrag i annan

ordning). Statsbidrag till de nya skolorna har möjliggjorts genom att

Folkbildningsrådet har omfördelat medel från redan befintliga skolor. Av

skolorna har 98 folkrörelser, ideella organisationer, stiftelser och

föreningar som huvudmän. Landstingen är huvudmän för 46 skolor och

två skolor har kommuner som huvudmän. I stort sett har alla nya skolor

varit filialer till redan statsbidragsberättigade skolor innan de beviljats

eget statsbidrag Som huvudmän för de nya skolorna finns dels äldre

folkrörelser som arbetarrörelsen och frikyrkorörelsen, dels nyare rörelser

och organisationer med anknytning till handikapprörelsen, fredsrörelsen

och miljörörelsen samt invandrarorganisationer. Två av de nya skolorna

har även kommun med bland sina huvudman. Omkring hälften av de nya

skolorna ligger i storstadsområdena, Stockholm, Göteborg och Malmö,

ca 25 % i medelstora städer och resterande på landsbygden.

Utbildningar för arbetslösa

Under perioden 1992/93 1995/96 har studieförbunden och

folkhögskolorna på grund av arbetsmarknadssituationen fått särskilda

resurser för utbildningsinsatser för arbetslösa.

Budgetåret 1995/96 anvisades 150 miljoner kronor som särskilt bidrag

till arbetsmarknadsanpassad utbildning och 589 miljoner kronor för

10 000 extra helårsplatser inom folkhögskolan (avsåg 18 månader).

Genom dessa resurser kunde ca 24 000 delta i folkhögskolekurser under

18-månadersperioden och ca 115 000 i studiecirkelverksamhet.

Fr.o.m. budgetåret 1997 har denna verksamhet ersatts med att 10 000

årselevplatser inom ramen för kunskapslyftet permanent avsatts till

folkhögskolorna att fördelas av Folkbildningsrådet. Staten har för 1997

anvisat 370,8 miljoner kronor för ändamålet.

Inom ramen för kunskapslyftet har folkhögskolor och studieförbund

under hösten 1997 dessutom fått i uppdrag av kommuner att anordna

utbildning motsvarande ca 2 000 årsstudieplatser på heltid i

folkhögskolor och ca 4 000 årsstudieplatser på heltid i studieförbund.

Folkbildningen har härför tillförts resurser som schablonmässigt kan

beräknas till ca 200 miljoner kronor.

Stats-, kommun- och landstingsbidrag till folkbildningen

Studieförbunden har under budgetåret 1997 erhållit bidrag från staten på

totalt 1 153 834 000 kr samt bidrag från kommunerna på totalt ca

508 000 000 kr och från landstingen ca 284 000 000 kr. Motsvarande

för folkhögskolornas del är från staten totalt 1 183 689 000 kr. Dessutom

har rörelsefolkhögskolorna erhållit landstingsbidrag på ca 150 000 000

kr. Landstingens nettokostnader för driften av landstingsfolkhögskolorna

uppgår till ca 200 000 000 kr. Bidragen till de två kommunägda

folkhögskolorna beräknas uppgå till ca 10 000 000 kr.

5 Den statliga utvärderingen av folkbildningen

(SUFO 96)

SUFO 96 har i sitt arbete vänt sig till forskare vid olika universitet och

högskolor, som genomfört forskningsprojekt inom studieförbundens och

folkhögskolornas verksamhetsområden. Forskningsrapporterna har

redovisats som delbetänkanden av SUFO 96. Varje enskild forskare

svarar själv för innehållet i respektive rapport. Rapporterna har getts stor

spridning till bl.a. alla studieförbund och folkhögskolor och därigenom

bidragit till de interna diskussionerna kring verksamhetens inriktning.

SUFO har använt sig av forskare som är fristående från folkbildningen.

Detta arbetssätt bidrar till att de slutsatser som har gjorts i utvärderingen

bygger på obundna bedömningar. Samtidigt har SUFOs arbetssätt lett till

ett närmande mellan forskare och folkbildning, vilket i sig gett värdefulla

erfarenheter för såväl forskningen som folkbildningen.

 Genom den statliga utvärderingen av folkbildningen har

folkbildningen blivit granskad, prövad och belyst i en omfattning som

kanske aldrig tidigare i vårt land. Detta har bidragit till att ge ökad

kunskap om studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet och

deras betydelse för den enskilde och i samhället.

SUFOs arbete har koncentrerats på studieförbundens verksamhet.

Utvärderingen har i mindre grad behandlat folkhögskolorna. Detta beror

enligt SUFO på att studiecirklarna berör betydligt fler människor än

folkhögskolornas kurser. Det främsta skälet som SUFO anger är dock att

den statistiska och vetenskapliga kunskapen om cirkelverksamheten och i

synnerhet om cirkeldeltagarna är mindre omfattande än motsvarande

kunskaper om folhögskolornas verksamhet. SUFO har också, främst av

resursskäl, avstått från att studera vissa delar av folkbildningens

verksamhet därför att Folkbildningsrådet redan hade tagit initiativ till

utvärdering inom dessa områden. Detta gäller områden som

studieförbundens kulturprogramverksamhet, den pedagogiska processen

inom studiecirkeln samt studier rörande folkbildningsarbetet för personer

med funktionshinder. Enligt regeringens mening skulle det dock ha varit

värdefullt om särskilt kulturprogramverksamheten och verksamheten för

människor med funktionshinder mera hade behandlats i samband med

den statliga utvärderingen.

SUFO gör i sitt slutbetänkande en sammanfattande bedömning av hur

folkbildningen uppfyllt målen för statens bidragsgivning. SUFO ger i allt

väsentligt folkbildningen ett gott betyg. SUFO konstaterar således bl.a.

att enligt utredarens beräkningar deltar årligen uppemot 20 % av

befolkningen i studiecirklar och några procent i folkhögskolekurser. Den

totala omfattningen måste därför väl anses motsvara vad staten kan

förvänta sig genom bidragsgivningen. Vidare konstateras att deltagarna i

stor utsträckning har förklarat sig vara mycket nöjda med resultatet av

sina studier samt att folkbildningen betyder mycket för den allmänna

kunskapsnivån bland vuxna och för kulturlivet. SUFO framhåller värdet

av det sociala nätverk i vardagslivet som framför allt studiecirklarna

utgör. Verksamheten inom både studieförbund och folkhögskolor måste

anses ha den betydelse för demokratins befästande och utveckling i

Sverige och för deltagarnas personliga utveckling som anges i de statliga

måldokumenten.

SUFO gör dock även vissa kritiska påpekanden. Studieförbunden bör

öka ansträngningarna att höja deltagandet bland korttidsutbildade,

invandrare och arbetslösa. Studieförbunden bör se över såväl syftet med

som kvalitet och ambitionsnivå i vissa hantverkscirklar för att försäkra

sig om att både de egna målen och statens mål för bidragen uppnås.

Studieförbunden bör tydligare markera sin ideologiska profil och

klargöra denna för deltagarna. Folkhögskolorna bör pröva nya vägar att

ge eleverna möjligheter att utöva ett verkligt inflytande över kursernas

innehåll och uppläggning. Folkbildningsrådets tillämpade principer vid

fördelning av statsbidraget bör på ett tydligare sätt spegla de statliga

målen. Rådet bör vidare klargöra att resultatet av företagna utvärderingar

i ett målstyrt system skall användas som ett medel för att åstadkomma

verksamhetsförändringar.

SUFO konstaterar sammanfattningsvis att studieförbund och

folkhögskolor i Sverige bedriver en folkbildande verksamhet som står i

god överensstämmelse med de statliga målen för statsbidragen.

 I samband med remissbehandlingen av SUFOs slutbetänkande

framhöll Utbildningsdepartementet att det var väsentligt att betänkandet

gavs en egen omfattande behandling i studieförbund och på

folkhögskolor för att kunna ge underlag för folkbildningens egna

åtgärder bl.a. utifrån de resultat som utvärderingen kommit fram till.

Detta har också skett i stor omfattning.

I det följande lämnar regeringen sina förslag och bedömningar samt

redovisar sina slutsatser med anledning av SUFOs slutbetänkande vad

gäller främst bidragsgivningen och statens förhållande till

folkbildningen. Det är emellertid en väsentlig uppgift för folkbildningen

själv att genom kritisk självprövning bedöma i vad mån SUFOs

påpekanden är giltiga och berättigade vad gäller den egna verksamheten

och vilka förändringar som behöver vidtas i det fortsatta arbetet. Det

gäller för alla verksamma inom folkbildningen, från Folkbildningsrådet

till den enskilda studieförbundsavdelningen och folkhögskolan.

6 Statens förhållande till den fria och frivilliga

folkbildningen

6.1 Bedömning av folkbildningens verksamhet

Regeringens bedömning: Folkbildningen har genomfört en

verksamhet som står i god överensstämmelse med angivna syften med

statsbidragsgivningen. Den verksamhet som studieförbund och folk-

högskolor har bedrivit är av stor omfattning och har stor samhällsnytta

och motsvarar väl de förväntningar som staten har för sin

bidragsgivning. Folkbildningen bör därför ges fortsatt statligt stöd.

SUFO 96: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Studieförbunden och

folkhögskolorna når många människor genom sin verksamhet.

Folkbildningen finns företrädd i alla landets kommuner och har således

en stor geografisk spridning. SUFO har redovisat att uppemot 20 % av

landets befolkning årligen deltagit i studiecirklar och några procent i

folkhögskolekurser. Nästan 75 % av den vuxna befolkningen i åldrarna

18 75 år har någon gång deltagit i minst en studiecirkel och mer än

10 % i en folkhögskolekurs. Även studieförbundens kulturverksamhet

har samlat ett stort antal människor. Antalet deltagare i kulturprogram

uppgick under budgetåret 1997 till 14,5 miljoner och antalet

medverkande i kulturprogram till 940 000. Folkbildningen bedriver

således en omfattande verksamhet. Detta bekräftas också av den

redovisning av studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet som

getts i 4 kap. Regeringen gör samma bedömning som SUFO, nämligen

att verksamhetens omfattning väl kan anses motsvara den som staten kan

förvänta sig av sin bidragsgivning.

De bakomliggande motiven för statens bidragsgivning är främst

fördelningspolitiska, nämligen att ge mest åt dem som har störst behov.

Regeringen bedömer, i likhet med SUFO, att folkhögskolorna och

studieförbunden genomfört en verksamhet som står i god

överensstämmelse med angivna statliga syften med bidragsgivningen,

men konstaterar samtidigt att ytterligare ansträngningar behöver göras

för att nå korttidsutbildade, personer med invandrarbakgrund och

arbetslösa. Folkbildningen har genom sitt arbetssätt och genom sin

tillgänglighet goda möjligheter att nå de grupper som bäst behöver

utbildning. Folkbildningen har som SUFO konstaterat visat sig vara mer

framgångsrik i detta arbete än någon annan del av vuxenutbildningen,

men ytterligare insatser behövs. Det är en viktig uppgift för

folkbildningen själv att granska och bedöma sin egen verksamhet i syfte

att få till stånd sådana förändringar att fler personer med

invandrarbakgrund, korttidsutbildade och arbetslösa deltar i

verksamheten.

Folkbildningen bidrar till en höjd kunskapsnivå i samhället.

Studieförbunden erbjuder ett omfattande och varierat utbud av

utbildningar inom i stort sett alla ämnesområden. Möjligheter finns att

snabbt förnya redan befintliga utbildningar och att utveckla nya. Även

folkhögskolorna har förutsättningar och har visat god förmåga att förnya

och anpassa sitt kursutbud utifrån de önskemål som finns i samhället.

Den frihet som folkbildningen har att själv utforma och anpassa sitt

kursutbud är av stor betydelse i dagens samhälle som präglas av stora

förändringar. Folkbildningen har en viktig roll som kunskapsförmedlare.

Den har i hög grad påverkat den reella kunskapsnivån i Sverige, även om

detta inte är lika lätt mätbart som formella betyg. Sverige har exempelvis

i en internationell jämförelse (The International Adult Literacy Survey

genomförd av OECD och Statistics Canada) en bred kunskapsbas och en

mycket god kunskapsnivå i den vuxna befolkningen. Enligt regeringens

uppfattning är en av förklaringarna till det goda resultatet för Sveriges

del att så många har kunnat skaffa sig betydande kunskaper genom den

svenska folkbildningen vid sidan om den reguljära utbildningen.

SUFO har som en sammanfattande bedömning funnit att

studieförbund och folkhögskolor i Sverige bedriver en folkbildande

verksamhet som står i god överensstämmelse med de statliga målen för

statsbidragen. Det finns på den grunden goda anledningar att staten även

i fortsättningen anslår medel till statsbidrag för verksamheten.

Regeringen delar den uppfattningen. Den verksamhet som bedrivits inom

folkbildningen sedan budgetåret 1991/92, när den nya ordningen

infördes, visar att folkbildningen står väl rustad inför de uppgifter den

står inför i framtiden.

6.2 Syftet med statsbidraget

Regeringens förslag: Principen att folkbildningens anordnare själva

lägger fast målen för verksamheten skall gälla även i fortsättningen.

Riksdag och regering skall endast ange syftet med statens

bidragsgivning

Följande syften med statsbidraget lades fast genom 1991 års

riksdagsbeslut och skall fortfarande gälla.

- Syftet med statsbidrag till folkbildningen är att stödja en

verksamhet som gör det möjligt för människor att påverka sin

livssituation och att skapa engagemang att delta i

samhällsutvecklingen genom t.ex. politiskt, fackligt eller kulturellt

arbete.

- Verksamheter som syftar till att utjämna utbildningsklyftor och

höja utbildningsnivån i samhället skall prioriteras.

- Personer som är utbildningsmässigt, socialt eller kulturellt

missgynnade skall särskilt prioriteras. Invandrare och deltagare med

funktionshinder utgör särskilt viktiga målgrupper.

Därutöver skall ytterligare två syften med statens bidragsgivning

tillföras:

- Statsbidraget till folkbildningen skall bidra till att stärka och

utveckla demokratin.

- Statsbidraget skall bidra till att bredda kulturintresset i samhället,

till ökad delaktighet i kulturlivet, till kulturupplevelser samt till eget

skapande.

Dessutom skall arbetslösa tillföras som en prioriterad grupp.

SUFO 96: Nuvarande måldokument kan både fungera som

styrinstrument för verksamheten och göra det möjligt att med rimligt

säkert resultat utvärdera i vilken grad verksamheten motsvarar målen.

SUFOs huvudintryck är att måldokumenten i rimlig utsträckning

efterlevs av folkbildningens organisationer. De statliga måldokumenten

bör vara oförändrade, dock bör arbetslösa tillföras som en prioriterad

grupp.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser anser att staten inte bör

sätta upp fler gränser och villkor för statsbidraget till folkbildningen än

vad som nu gäller. Flera studieförbund och folkhögskolor anser att

statens syften med statsbidraget i stället bör tonas ned eller helt tas bort. I

konsekvens härmed bör inte arbetslösa tillföras som en prioriterad grupp.

Statskontoret och Riksrevisionsverket utgår i sina yttranden från en

hållning där statliga medel till en verksamhet alltid ses som en ersättning

för att utföra en av staten definierad och avgränsad uppgift.

Skälen för regeringens förslag: Genom riksdagens beslut 1991

förändrades ansvarsfördelningen mellan staten och folkbildningen

markant. Det tidigare systemet att i statliga förordningar ange regler för

folkbildningens verksamhet och definiera ett underlag för

bidragsberäkningen ersattes med ett system där folkbildningen själv,

inom de ramar som riksdag och regering satte upp, tar ansvar för

fördelning av statsbidrag, administration, organisation samt för att följa

upp och utvärdera verksamheten.

Av beslutet framgick att staten som bidragsgivare inte skall ställa upp

mål och syften för folkbildningen. Detta skall göras av folkbildningens

anordnare själva. Bidragsgivaren skall å andra sidan ställa upp mål och

syften för sin bidragsgivning.

Denna grundläggande princip för ansvarsfördelning mellan staten och

folkbildningen har visat sig fungera väl och ändamålsenligt. Den bör

därför ligga fast även fortsättningsvis. Detta innebär att staten som

bidragsgivare har till uppgift att ange vilket syfte staten har med sin

bidragsgivning. Genom syftet anger staten motiven för statsbidraget och

anger därmed en viljeinriktning för vad staten förväntar sig att bidraget

främst skall bidra till för den enskilda människans och samhällets

utveckling. Däremot föreskrivs inte hur detta skall gå till.

Vissa studieförbund och folkhögskolor har föreslagit i sina remissvar

att staten helt borde avstå från att ange sådana syften eller att de kraftigt

tonas ner och att statens skäl för att ge statsbidrag endast borde ge uttryck

för en vilja att stödja den fria och frivilliga folkbildningen. Regeringen

har som tydligt understryks i 3 kap. den pricipiella inställningen att

folkbildningen skall vara fri och frivillig. Däremot är det statens ansvar

att, i förhållande till folkbildningen, vara tydlig i fråga om vad regering

och riksdag vill uppnå genom bidragsgivningen. Uppnås inte dessa

samhällets syften kan inte heller motivet för att ge statsbidrag kvarstå.

De syften som lades fast genom 1991 års riksdagsbeslut bör därför

fortfarande gälla. De resurser som samhället ställer till förfogande för

studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet skall således även

fortsättningsvis främst användas för att nå ut och aktivera människor,

som har haft och har begränsade möjligheter att delta i studier och

kulturverksamhet. De som är utbildningsmässigt eller kulturellt

missgynnade skall prioriteras i verksamheten. Människor med

funktionshinder och de invandrade, som tillhör de tidigare nämnda

grupperna, är fortsatt särskilt viktiga målgrupper. Det finns risk för att

människor som blir arbetslösa marginaliseras och passiviseras. Inte minst

studieförbunden, med sin närhet till människor, har goda förutsättningar

att genom sin verksamhet bryta detta mönster. Även folkbildningens fria

arbetssätt har visat sig vara värdefullt för många arbetslösa. Därför vill

regeringen i enlighet med SUFOs förslag tillföra arbetslösa som en

prioriterad målgrupp i statsbidragshänseende. Statsbidraget till

folkbildningen har således tydliga fördelningspolitiska motiv.

Det är givetvis fortfarande lika giltigt att statsbidraget inte får

användas till verksamheter med kommersiellt syfte.

Regeringens föreslår som ett nytt syfte med statsbidraget att det skall

bidra till att stärka och utveckla demokratin. Folkbildningens betydelse

för folkrörelserna, medborgerlig bildning, personlig utveckling och

engagemang i samhällsfrågor utgör en av grunderna för en levande

demokrati där alla är delaktiga. Regeringen är övertygad om att

folkbildningens alla delar har en central uppgift inför framtiden att

försvara, vitalisera och utveckla demokratin. Den folkrörelse- och

idéburna folkbildningsverksamheten har här en särskild betydelse. Det är

genom folkbildning i folkrörelser som Sveriges demokrati har fått en

stark förankring i hela samhället. Därför är det också särskilt allvarligt

om den folkrörelse- och idéburna verksamheten tunnas ut så att det inte

längre är möjligt att se skillnad mellan olika folkbildningsorganisationers

verksamhet, vilket det finns tendenser till enligt SUFOs utvärdering.

Detta måste bli en allvarlig väckarklocka för folkbildningens

organisationer och dess styrelser. De statsbidragsberättigade

folkhögskolor och studieförbund som har folkrörelser som huvudmän har

inte bara ett samhällsuppdrag som består i att vända sig till en bred

allmänhet med sina bildnings- och utbildningserbjudanden. Jämsides

med detta förväntas dessa folkhögskolor och studieförbund även bedriva

verksamheter som syftar till att utveckla, förnya och befästa rörelsernas

egna värderingar och idéer, t.ex. genom olika aktiviteter för att inskola,

vidare- och fortbilda medlemmar och förtroendevalda.

Regeringen föreslår som ytterligare ett nytt syfte med statsbidraget att

det skall medverka till att bredda kulturintresset i samhället, till ökad

delaktighet i kulturlivet, till kulturupplevelser samt till eget skapande.

Härigenom markeras från statens sida folkbildningens betydelse i arbetet

för att förverkliga kulturpolitikens mål.

6.3 Folkbildningsrådet och dess uppgift att fördela

statsbidrag

Regeringens bedömning: Folkbildningsrådets ställning och

arbetsuppgifter bör vara oförändrade.

SUFO 96: Folkbildningsrådets principer för bidragsfördelningen bör

på ett tydligare sätt spegla de statliga målen. Resultatet av företagna

utvärderingar skall användas som ett medel att åstadkomma

verksamhetsförändringar. SUFO föreslår ingen ändring av

Folkbildningsrådets uppgifter.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser anser att

Folkbildningsrådet skall vara kvar i sin nuvarande form och ha

oförändrade arbetsuppgifter. SUFOs förslag att rådets

statsbidragsfördelning på ett tydligare sätt skall spegla de statliga målen

får föga stöd hos remissinstanserna. Flera studieförbund och

folkhögskolor anser att rådet redan gått för långt.

Skälen för regeringens bedömning: Folkbildningsrådet, som är en

ideell förening, är ett samarbetsorgan som bildats av folkbildningens

organisationer Folkbildningsförbundet, Rörelsefolkhögskolornas

intresseorganisation (RIO) och Landstingsförbundet. Riksdag och

regering har gett rådet vissa myndighetsuppgifter avseende

statsbidragsfördelning, uppföljning och utvärdering av verksamheten.

Vidare skall rådet lämna budgetunderlag till regeringen. Rådet skall

inkomma med en årsredovisning enligt förordningen (1996:882) om

myndigheters årsredovisning m.m. med undantag av 6, 10, 11 och 14 §§

samt i övrigt lämna regeringen sådana sakuppgifter om verksamheten

som behövs för uppföljning och utvärdering, i enlighet med de

föreskrifter och anvisningar som regeringen meddelar.

Folkbildningsrådet har dessutom av sina stiftare fått vissa

medlemsuppdrag att svara för utbildningspolitisk bevakning och

informationsverksamhet samt att samordna folkbildningens

internationella kontakter.

Det är Folkbildningsrådet självt som beslutar hur verksamheten skall

organiseras, om styrelsesammansättning och antalet beredningsorgan, om

vilka kansliresurser som rådet behöver för att fullgöra sin uppgift etc.

Ansvarsförhållandet och arbetsfördelningen mellan rådet och dess stiftare

samt de enskilda studieförbunden och folkhögskolorna är således inte på

något sätt reglerat från statens sida.

En viktig myndighetsuppgift för Folkbildningsrådet är att fördela

statsbidrag till studieförbund och folkhögskolor. Detta skall ske dels

utifrån de syften med statsbidraget som staten angett, dels utifrån rådets

egna bedömningar.

Det faktum att Folkbildningsrådet tilldelats vissa myndighetsuppgifter

innebär inte att rådet är en statlig myndighet i traditionell mening.

Fr.o.m. budgetåret 1998 gäller nya riktlinjer för hur regeringens styrning

av organisationer som inte är myndigheter skall ske. Dessa riktlinjer har

tillämpats även för Folkbildningsrådet. Regeringen har därvid minskat

den statliga styrningen på så sätt att några verksamhetsmål för

Folkbildningsrådet inte har ställts upp, vilket varit fallet tidigare. Enligt

regeringens mening bör vid den fortsatta tillämpningen av de nya

riktlinjerna stor hänsyn tas till att Folkbildningsrådet är en del av den fria

och frivilliga folkbildningen och till att dess verksamhet därmed inte kan

inrymmas i de former för styrning av myndigheter som gäller i annan

verksamhet.

Den princip som lades fast i 1991 års riksdagsbeslut, att folkbildningen

själv genom Folkbildningsrådet skall fördela statsbidraget till

studieförbund och folkhögskolor, bör gälla även fortsättningsvis. Statens

syften med statsbidrag och rådets egna bedömningar skall, som hittills,

ligga som grund för fördelningen. Ett sådant system låter sig inte förenas

med att staten meddelar särskilda bestämmelser om att vissa delar av

verksamheten skall ha mindre eller alternativt högre statsbidrag än andra

eller på annat sätt detaljreglerar statsbidragsfördelningen. Regeringen

delar således inte den uppfattning som Riksrevisionsverket och

Statskontoret redovisat i sina remissvar om att statsbidraget till den

estetiska verksamheten skall begränsas respektive att statsbidraget främst

skall avse den kompetensgivande verksamheten. En sådan förändring i

statsbidragsgivningen är inte förenlig med regeringens grundläggande

syn på statens motiv för att ge statsbidrag till folkbildningen.

Regeringen har i avsnitt 6.2 föreslagit att nuvarande syften med

statsbidraget skall kompletteras i vissa avseenden. Det blir då en uppgift

för Folkbildningsrådet att bedöma hur detta påverkar rådets fördelning av

statsbidraget. Folkbildningsrådet har således att i sitt fortsatta arbete se

över principerna för sin bidragsfördelning och noga följa effekterna

härav. Rådet måste därvid även vara observant på att bidragsfördelningen

inte får som följd att studieförbundens och folkhögskolornas möjligheter

till en mer profilerad eller folkrörelseknuten verksamhet försvåras.

Regeringen är medveten om att rådets båda uppdrag, dels att vara

myndighetsutövare, dels att vara folkbildningens eget samarbetsorgan

kan orsaka vissa problem och att det ställer stora krav på

Folkbildningsrådets styrelse och rådets anställda att kunna kombinera

sina båda roller. För att möta sin myndighetsuppgift måste styrelsen

ibland ta kontroversiella beslut vars sakliga innehåll inte delas av alla.

Som exempel på denna problematik anger Folkbildningsrådet i sitt

remissvar styrelsens beslut i fråga om nya folkhögskolor och

statsbidragsfördelningen. Det är enligt regeringens mening ofrånkomligt

att en förnyelse och utveckling av folkbildningen ibland kan behöva gå ut

över befintlig verksamhet. Folkbildningen behöver ständigt utvecklas

både vad gäller arbetsformer och genom att nya verksamheter

tillkommer. Att fortsätta etablera folkhögskoleutbildning i storstädernas

ytterområden kan vara ett sådant exempel där en hårdhänt prioritering

mellan flera, i och för sig angelägna, ändamål kan bli nödvändig för att

uppnå en önskvärd förnyelse av verksamheten. Det är viktigt att

Folkbildningsrådet även i fortsättningen kan ha den styrkan och

integriteten att beslut till nytta för folkbildningen som helhet och dess

utveckling kan fattas, trots att de på kort sikt kan vara kontroversiella för

vissa delar av folkbildningen.

Regeringen gör den sammanfattande bedömningen att

Folkbildningsrådet hanterat sina myndighetsuppgifter på ett kompetent

sätt och med hög integritet. Regeringen delar därför SUFOs uppfattning

att det inte finns någon anledning att ändra Folkbildningsrådets ställning

och arbetsuppgifter.

6.4 Utvärdering och forskning

Utvärdering

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör regelbundet följas upp

och utvärderas. Den statliga utvärderingen bör förnyas och breddas så

att den dels får ett tydligt parlamentariskt inflytande, dels bidrar till en

mångsidig genomlysning av folkbildningens betydelse för samhället.

SUFO 96: Kommande statliga utvärderingar av folkbildningen bör ske

i andra former än kommitténs. En fastare organisation bör eftersträvas

som har möjligheter att arbeta mera långsiktigt än en av tid och direktiv

låst kommitté. En möjlighet kan vara att Utbildningsdepartementet till sig

knyter en expertgrupp av forskare och organisationsföreträdare.

Remissinstanserna: Den av SUFO föreslagna organisationen får stöd

av Kulturrådet, Mimer, Umeå universitet, Svenska kommunförbundet

och Lärarnas Riksförbund. Flertalet av folkbildningens egna

organisationer avvisar däremot förslaget. Folkbildningsrådet och

Folkbildningsförbundet anser att resurser för kontinuerlig utvärdering bör

ges till Folkbildningsrådet på samma sätt som Skolverket och

Högskoleverket har medel för utvärdering inom sina områden.

Riksrevisionsverket vill ha mandat att utföra årlig revision och

effektivitetsrevision av folkbildningen.

Skälen för regeringens bedömning: I 1991 års

folkbildningsproposition lades fast att övergången från regelstyrning till

målstyrning av folkbildningen förutsatte uppföljning och utvärdering på

alla nivåer. En förbättrad uppföljning och utvärdering var därför

nödvändig. Att följa upp och utvärdera verksamheten är fortfarande lika

väsentligt och bör ingå som en naturlig del i folkbildningsarbetet.

Utvärdering och uppföljning bör ske på tre nivåer, av studieförbunden

och folkhögskolorna själva, av Folkbildningsrådet samt av staten.

Uppföljning och utvärdering av den egna verksamheten som

studieförbund och folkhögskolor genomför bör ingå som ett naturligt

inslag i den löpande verksamheten. Den skall ge underlag för att kunna

bedöma verksamheten i förhållande till de egna mål som har satts upp

och ge indikationer på om verksamheten behöver förändras eller ges en

annan inriktning.

Folkbildningsrådet skall främst följa upp och utvärdera effekterna av

rådets statsbidragsgivning för att klarlägga hur statens syften med

statsbidraget uppfylls.

Regeringen anser att även en statlig utvärdering av folkbildningen

behövs. Den av SUFO gjorda utvärderingen har visat att det är möjligt att

genom utvärdering få värdefull erfarenhet om folkbildningen och dess

betydelse för den enskilde och samhället. Det är därför viktigt att sådana

statliga utvärderingar görs även i fortsättningen med en viss

regelbundenhet, förslagsvis vart femte år. Samtidigt är det enligt

regeringens uppfattning viktigt att den statliga utvärderingen förnyas och

breddas ytterligare. Den statliga utvärderingen bör ges ett tydligt

parlamentariskt inflytande. Den bör vara ett forum för att regelbundet få

till stånd en bred genomlysning av folkbildningens verksamhet och

karaktär. Kommande utvärderingar bör därigenom ha som uppgift att

studera folkbildningens mångsidighet och dess bredare betydelse för

samhället. Att främst studera volymer och andra statistiska data är inte

tillräckligt och ger varken staten eller folkbildningen det underlag som är

nödvändigt för att bedöma folkbildningens utveckling.

Formerna för hur en sådan statlig utvärdering skall organiseras bör

ytterligare övervägas. Det ankommer på regeringen att besluta om den

närmare utformningen av en fortsatt statlig utvärdering av

folkbildningen.

Forskning

Regeringens bedömning: En fristående och kvalitativt bra forskning

om folkbildning är betydelsefull för folkbildningens utveckling. En

sådan forskning bör komma till stånd även vid sidan av den statliga

utvärderingen.

Skälen för regeringens bedömning: Framför allt under 1990-talet har

forskning kring folkbildning växt fram. För att stärka forskningsområdet

inrättades under 1991 ett nationellt program för folkbildningsforskning,

MIMER, förlagd till Institutionen för pedagogik och psykologi vid

Linköpings universitet. I MIMERs uppgift ingår bl.a. att bedriva och

stimulera till forskning inom folkbildningsområdet oavsett vetenskaplig

inriktning. MIMER har också till uppgift att sprida forskningsresultaten i

form av antologier och lättillgängliga vetenskapliga småskrifter.

Ett antal forskningsprojekt har även genomförts i samband med

utvärderingar av folkbildningen på uppdrag av bl.a. SUFO och

Folkbildningsrådet.

Forskning är en viktig förutsättning för att folkbildningen skall

utvecklas. Genom forskning kan resultatet av utvecklingsinsatser och

utvärderingar sättas in i ett större sammanhang och effekterna av

genomförd folkbildningsverksamhet kan få en allsidig belysning.

Regeringen finner det angeläget att en forskning kring folkbildning

kommer till stånd även vid sidan av den statliga utvärderingen. Det är av

vikt att framtida forskning också ger kunskap om vilken betydelse

folkbildningen har för samhället och dess utveckling. Det är regeringens

uppfattning att det är värdefullt om folkbildning också kan beskrivas och

värderas tvärvetenskapligt så att dess betydelse även för kultur-, fritids-

och arbetsmarknadsområdena kan uppmärksammas.

Folkbildningsrådet har i sitt utvärderingsarbete i hög grad vänt sig till

forskare, fristående från folkbildningen. Regeringen finner det angeläget

att rådet även fortsättningsvis har en nära och frekvent kontakt med

forskare. Det är vidare angeläget att rådet upparbetar en kvalitativt bra

beställarkompetens i förhållande till fristående forskare.

Regeringen kommer senare att i 9 kap. föreslå att särskilda medel bör

avdelas ur folkbildningsanslaget för att möjliggöra en utvecklings- och

försöksverksamhet inom folkbildningen. Denna resurs bör kunna bidra

till att det viktiga samspelet mellan forskare och utveckling av

folkbildningen utvecklas.

7 Folkbildningens relation till

vuxenutbildningen och högskolan

Folkhögskolorna och studieförbunden bidrar verksamt till det livslånga

lärandet. Genom att delta i folkbildning skaffar sig kvinnor och män ofta

kunskaper, som skulle kunna erövras även inom ramen för det offentliga

skolväsendet eller högskolan, men i folkbildningen sker det i andra

former och med annorlunda arbetssätt utan centralt fastställda kursplaner,

studieplaner eller liknande.

Till skillnad från folkbildningsverksamheten är utbildningen som

erbjuds av det offentliga skolväsendet och av högskolan bunden av

kursplaner. De studerande får betyg efter varje kurs. SUFO har inte lagt

några förslag beträffande folkbildningens roll när det gäller

behörighetsgivande utbildning. Önskemål har dock i olika sammanhang

förts fram om att öppna möjligheter för studieförbunden att utfärda

kompetensbevis.

Enligt regeringens mening har folkbildningen en stor och viktig

uppgift inom det livslånga lärandet som bör värderas högt, men

folkbildningens uppgift bör skilja sig från den uppgift som ligger på det

offentliga skolväsendet och högskolan. Det är väsentligt att riksdagen,

regeringen och folkbildningen själv värnar om folkbildningens

kännetecken. Mot den bakgrunden vill regeringen här redovisa sin

ståndpunkt i fråga om studieförbundens och folkhögskolornas roll när det

gäller behörighetsgivande utbildning och relationen till

vuxenutbildningen och högskolan.

7.1 Folkbildningens nuvarande möjligheter att anordna

behörighetsgivande vuxenutbildning

Folkhögskolan och den gymnasiala nivån

Folkhögskolan ger inga betyg. Däremot kan utbildning vid folkhögskolor

ge behörighet för tillträde till bl.a. högskoleutbildning. Efter studier

främst inom allmän kurs vid en folkhögskola kan en studerande få ett

studieomdöme, som är ett urvalsinstrument för sökande till högskolan

efter folkhögskolestudier.

Enligt Folkbildningsrådets riktlinjer avser studieomdömet den

studerandes förmåga att bedriva studier och det siktar till att ge

vägledning vid bedömning av den studerandes förutsättningar att

tillgodogöra sig fortsatt utbildning som har huvudsakligen teoretisk

prägel. Bedömningen skall grundas på iakttagelser från så många

bedömare som möjligt och i varierande typer av arbetsuppgifter och

arbetsssituationer. Studieomdömet fördelas på fyra olika skalsteg. I

riktlinjerna anges procentsatser för hur de avgivna studieomdömena i

genomsnitt skall fördelas mellan de fyra skalstegen.

I 1991 års proposition om folkbildning (prop. 1990/91:82, s. 28)

anförde det föredragande statsrådet att tidigare använt normeringsprov

inte längre behövdes för att studieomdömen skulle kunna sättas.

Lärarkollektivets bedömningar skulle enligt statsrådets mening vara

tillräckliga. Detta förutsätter dock att nuvarande rekommendationer följs

på skolorna och att folkhögskolorna gemensamt uppmärksammar och

åtgärdar avsteg från den befintliga rekommendationen.

Folkbildningsrådet gör årliga uppföljningar av hur folkhögskolorna sätter

studieomdömen.

Av Högskoleverkets föreskrifter om grundläggande behörighet samt

urval (HSVFS 1996:22) framgår att den som har gått igenom utbildning

vid folkhögskola har grundläggande behörighet, om den studerande har

1 3 års folkhögskolestudier (omfattningen är beroende på tidigare

studier/arbetslivserfarenhet), samt har kunskaper motsvarande godkänd

nivå i de gymnasiala kärnämneskurser som förekommer i komvux.

Folkhögskolorna utfärdar intyg om detta. Folkhögskolorna kan också ge

särskild behörighet för de studerande som har inhämtat kunskaper

motsvarande godkänd nivå i kurser enligt kurssystemet i den nya

gymnasieskolan. Högskoleverket föreskriver också att platserna vid urval

på betyg skall fördelas i förhållande till antalet behöriga sökande i fyra

olika grupper, varav en utgörs av sökande som har grundläggande

behörighet på grundval av utbildning vid folkhögskola.

Folkhögskolan och högskolenivån

Folkhögskolorna genomför också kurser som av folkhögskolorna anses

ligga på högskolenivå. 1973 års folkhögskoleutredning föreslog att

fritidsledarutbildning skulle bedrivas enbart vid folkhögskolor. Centralt

utarbetade och fastställda studieplaner skulle gälla som riktmärken utan

att vara bindande. I både folkhögskoleutredningens förslag och

riksdagens beslut (prop. 1975:14, UbU 1975:12, rskr. 1975:123)

förutsattes att fritidsledarutbildningen skulle ha någon form av

högskolestatus. I budgetpropositionen 1979 uttalade föredraganden att

fritidsledarutbildningen är av sådan karaktär att den skall anses

jämställd med högskoleutbildning . I 1991 års folkbildningsproposition

hade föredraganden inga invändningar mot att folkhögskolorna

anordnar fritidsledarutbildning . Samtidigt betonades att det är inte ett

monopol för folkhögskolorna utan en tillåtelse för att statsbidraget går till

sådant ändamål vid skolorna . Folkhögskolorna och deras styrelser skulle

i högre grad än dittills själva ta ansvaret för den direkta utformningen

m.m.

Genom 1993 års högskolereform infördes en tydligare avgränsning av

utbildningar som tillhör högskolan och andra fristående utbildningar på

eftergymnasial nivå. För de offentliga högskolorna infördes

examensordning, som innebär att regeringen beslutar om vilka examina

som får ges vid universitet och högskolor. Vid sidan av de offentliga

högskolorna finns också vissa enskilda utbildningsanordnare som

anordnar utbildning på högskolenivå. Genom lagen (1993:792) om

tillstånd att utfärda vissa examina infördes tydligare regler för de

enskilda utbildningsanordnare som vill utfärda en examen som finns

upptagen i examensordningen. Även om fritidsledarutbildning och andra

utbildningar, exempelvis dramapedagog- och mediautbildningar, som

bedrivs vid vissa folkhögskolor är eftergymnasial utbildning, finns de

inte upptagna som en examen i examensordningen och är inte att betrakta

som en högskoleutbildning i högskoleförordningens mening.

Studieförbunden

I förordningen (1991:977) om statsbidrag till folkbildningen fanns

ursprungligen, som villkor för statsbidrag, en föreskrift om att

undervisningen skall anordnas så att den till form och arbetssätt tydligt

skiljer sig från den som anordnas i det offentliga skolväsendet och

högskolan. Studieförbundens utbud av studiecirklar å ena sidan och

kursutbudet i komvux och vissa högskoleutbildningar å den andra sidan

har dock i vissa delar likartat kunskapsinnehåll. Den kunskap som

uppnås i en studiecirkel kan vara fullt likvärdig med den som uppnås

genom en komvuxkurs eller en högskoleutbildning, även om studierna är

upplagda på helt olika sätt och deltagarna har skilda mål med sina

studier. Deltagarna i en studiecirkel kan, om studieförbundsavdelningen

medger det, få ett intyg om vilken utbildning de har genomgått, men

något kompetensbevis eller betygsdokument får inte utfärdas av

studieförbundet.

I propositionen om vissa gymnasie- och vuxenutbildningsfrågor m.m.

(prop. 1991/92:157) framhöll den dåvarande regeringen behovet av

livslångt lärande. Den utbildning som är önskvärd kan erhållas på skilda

sätt, på egen hand eller i mer organiserade former. För den som parallellt

med sitt yrkesarbete vill bedriva vuxenstudier, som leder till formell

behörighet, kan det vara svårt att finna en utbildning som passar in i tid

och rum. Studieförbunden fyller här en viktig funktion. De karaktäriseras

av flexibla organisationer och arbetsformer och finns på ett stort antal

orter i landet. Enligt propositionen var det viktigt även när det gäller

kompetensinriktad utbildning att ta till vara den kapacitet som

studieförbunden förfogar över. Regeringen föreslog att studieförbunden

skulle få möjlighet att anordna undervisning som både till form och

arbetssätt motsvarade den som anordnas inom det offentliga skolväsendet

och högskolan, utan att statsbidraget påverkades.

Kulturutskottet (bet. 1991/92:KrU31) ansåg att förslaget inte fick

tolkas som en förändring av folkbildningsuppdraget utan snarare som en

komplettering och gjorde vissa påpekanden och förtydliganden av

regeringsförslaget. Utskottet underströk särskilt vad som anförts i

propositionen om att kompetensinriktad utbildning i studiecirkelform inte

får vara av sådan omfattning att det går ut över den folkbildande

verksamheten. Utskottet framhöll också att verksamheten inom

kompetensgivande studiecirklar så långt det är möjligt bör präglas av

samma synsätt som är utmärkande för studiecirkelverksamheten i övrigt,

nämligen att deltagarna deltar i valet av arbetssätt och metoder och

tillsammans med cirkelledarna tar ansvaret för studierna.

Efter riksdagens beslut (bet. 1991/92:KrU31, rskr. 1991/92:331)

ändrades förordningen om statsbidrag till folkbildningen på så sätt att

nämnda föreskrift upphävdes som generellt villkor för statsbidrag till

folkbildningen.

7.2 Folkbildningens roll i framtiden beträffande

behörighetsgivande vuxenutbildning

Regeringens förslag: Föreskriften om att undervisningen skall

anordnas så att den till form och arbetssätt tydligt skiljer sig från den

som anordnas i det offentliga skolväsendet och högskolan, skall tas

bort som särskilt villkor för statsbidrag till folkhögskolan.

Regeringens bedömning: Folkhögskolorna och studieförbunden

bör själva ta ansvar för att all utbildning som anordnas med

statsbidrag präglas av folkbildningens kännetecken.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Föreskriften att

undervisningen skall anordnas så att den till form och arbetssätt tydligt

skiljer sig från den som anordnas i det offentliga skolväsendet och

högskolan togs år 1992 bort ur förordningen (1991:977) om statsbidrag

till folkbildningen som ett generellt villkor, men den finns kvar som ett

särskilt villkor för statsbidrag till folkhögskolor. Skolväsendet har under

årens lopp tagit starka intryck av folkbildningens pedagogik och har

också fått nya uppgifter och vidgade målgrupper. Man har närmat sig

folkbildningen vad gäller kunskapssyn, människosyn, pedagogiska

former, arbetssätt och metoder. Folkbildningen bör givetvis inte ändra sin

pedagogik därför att andra utbildningar har närmat sig folkbildningen.

Det är och bör vara en fråga för folkbildningen själv att utveckla de

pedagogiska formerna och att, tillsammans med dem som deltar i

folkbildningen, välja det för varje grupp bästa arbetssättet. Regeringen

har stor tilltro till folkbildningens egen förmåga att bedriva sin

verksamhet i lämpliga former. Det finns inga hållbara skäl för staten att

genom föreskrifter styra former och arbetssätt i folkbildningen.

Både studieförbunden och folkhögskolorna har folkbildningsmässiga

särdrag som är värdefulla och som folkbildningen själv värnar om och

vill utveckla. Regeringen räknar med att folkbildningen själv tar ansvar

för att all utbildning som anordnas med statsbidrag präglas av

folkbildningens kännetecken. Folkbildningsrådet bör noggrant följa

utvecklingen.

I detta sammanhang vill regeringen också kommentera innebörden av

begreppet skolväsendet. I propositionen om vissa gymnasie- och

vuxenutbildningsfrågor m.m. (prop. 1991/92:157) och i

riksdagsbehandlingen nämndes komvux och högskolan. I den föreskrift

som behandlades fanns dock begreppet det offentliga skolväsendet .

Detta består enligt skollagen (1985:1100) av två delar. Den ena delen är

det offentliga skolväsendet för vuxna, som omfattar kommunal

vuxenutbildning (komvux), vuxenutbildning för utvecklingsstörda

(särvux) och svenskundervisning för invandrare (sfi). Den andra delen är

det offentliga skolväsendet för barn och ungdom, som omfattar

förskoleklassen, grundskolan, gymnasieskolan, särskolan, specialskolan

och sameskolan.

Regeringen vill klargöra att även sfi och särvux ligger inom ramen för

sådan utbildning som folkbildningen, om man så önskar och tillsammans

med deltagarna finner det lämpligt, kan erbjuda. Däremot är det inte

rimligt att folkbildningen erbjuder utbildning i skolämnen till barn och

ungdom eller på annat sätt tar över det ansvar som det offentliga

skolväsendet har för dem.

7.3 Inga betyg inom folkbildningen

Regeringens bedömning: Betyg bör inte förekomma inom

folkbildningen.

Bakgrund: I komvux och sfi ges betyg efter varje avslutad kurs. I

särvux sätts betyg för den som uppnår lägst betyget Godkänd. Den som

har deltagit i en studiecirkel och vill ha ett formellt kompetensbevis på

sina kunskaper har möjlighet att få betyg genom att genomgå en

prövning inom det offentliga skolväsendet. Detta gäller även den som vill

ha ut ett formellt betyg efter att ha studerat vid en folkhögskola. I särvux

kan prövningar inte förekomma, men av de övriga

skolformsförordningarna framgår det att den som vill ha betyg har rätt att

genomgå prövning. Denna rättighet gäller t.ex. även när en vuxen vill

höja ett betyg som man har från en tidigare utbildning.

Frågan om rätt för studieförbunden att utfärda betyg behandlades i

propositionen om vissa gymnasie- och vuxenutbildningsfrågor m.m.

(prop.1991/92:157). Möjligheten för studieförbunden att anordna

kompetensinriktad utbildning bedömdes inte vara ett intrång på det fria

och frivilliga folkbildningsarbetet. Prövningen av de studerandes

kompetens borde dock, liksom tidigare, förbehållas den som står under

direkt statlig tillsyn, dvs. det offentliga skolväsendet.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser att det är

viktigt att värna om folkbildningens särprägel, att betona att den är fri

och frivillig, inte bunden av någon läroplan eller några centralt fastställda

kursplaner utan bygger på deltagarnas fria kunskapssökande.

Några betyg som motsvarar skolväsendets bör därför inte förekomma

inom folkbildningen. Om en studerande vill ha formell kompetens i form

av betyg enligt det offentliga skolväsendets betygssystem efter att ha

skaffat sig kunskaper i en studiecirkel eller vid en folkhögskola, måste

hon eller han genomgå prövning inom ramen för skolväsendet. Den som

vill ha ett sådant betyg har rätt att gå igenom en prövning för att få det.

Ett tungt skäl till regeringens ställningstagande mot att ge folkbildningen

rätt att sätta betyg är de stora nackdelar det skulle medföra för

folkbildningens självständighet. Om betyg skulle sättas inom

folkbildningens ram, måste folkbildningen i denna del av sin verksamhet

ställas under tillsyn av Statens skolverk och åläggas att tillse att

cirkelledarna respektive folkhögskollärarna konsekvent arbetar mot de

mål som anges i kursplanen för kursen och som stöd för sin

betygssättning använder de betygskriterier som Skolverket har fastställt

för kursen. Vidare borde de, liksom lärarna inom skolväsendet, använda

de centralt fastställda prov som finns för gymnasieskolan och den

gymnasiala vuxenutbildningen som ett hjälpmedel för att

bedömningsgrunderna skall bli så enhetliga som möjligt över landet. En

sådan detaljreglering och styrning står i bjärt kontrast till önskemålet om

en fri och frivillig folkbildning.

Regeringen anser dock, som framgår av följande avsnitt, att resultatet

av studier vid en folkhögskola i vissa fall bör få tillgodoräknas inom

komvux i form av betyg.

Sedan 1993 års högskolereform har högskolorna stor frihet att besluta

om utbildningarnas innehåll och uppläggning. Regeringen beslutar om

vilka examina som får ges inom högskolan och vilka mål som skall

uppnås för de olika examina. De kompetensbevis som högskolorna

utfärdar är dels kursbevis, dels examensbevis. Högskolornas frihet att

själva besluta om utbildningarnas innehåll och uppläggning innebär att

det finns en mycket stor variation mellan högskolorna. Högskolorna har

också ett stort ansvar när det gäller att bevaka kvaliteten i utbildning. De

regler som styr högskolans arbete i högskolelagen och i

högskoleförordningen skall garantera detta. Därför måste det vara

högskolorna som har ensamrätt att utfärda betyg och kurs- och

examensbevis för den utbildning de bedriver och denna uppgift kan inte

överlämnas till andra utbildningsanordnare. Däremot kan högskolan

pröva om en tidigare utbildning eller verksamhet kan godtas för

tillgodoräknande vid fortsatta studier inom högskolan.

7.4 Möjligheter att få betyg i komvux genom

tillgodoräknande av resultat av utbildning vid

folkhögskola

Regeringens bedömning: Möjligheter bör öppnas för dem som har

genomgått utbildning vid folkhögskola att i vissa fall tillgodoräkna sig

resultatet av den som betyget Godkänd, när de fortsätter med en

utbildning inom komvux som syftar till att uppnå ett slutbetyg.

Skälen för regeringens bedömning: Inom ramen för kunskapslyftet,

där kommunerna har ansvaret och som innebär gymnasial utbildning, är

det fullt möjligt att en folkhögskola eller ett studieförbund åtar sig

uppdrag från en kommun att genomföra utbildning för vissa elever. Det

kan vara fråga om regelrätt uppdragsutbildning, som till alla delar skall

följa komvux regelsystem. Då sätts betyg enligt komvux betygssystem av

folkhögskolans respektive studieförbundets lärare, men

betygsdokumenten skall utfärdas av den rektor i det offentliga

skolväsendet som ansvarar för uppdraget.

Men uppdraget kan också vara utformat så att det är vanlig

folkhögskoleutbildning som bekostas av kommunen för deltagare i

kunskapslyftet, om detta bäst svarar mot deltagarnas önskemål och

behov. Folkhögskolorna disponerar dessutom 10 000 egna

årsstudieplatser inom kunskapslyftet. I dessa två fall sätts inga betyg. En

studerande som inom ramen för sådan utbildning har slutfört ett eller

flera ämnen kan vilja fortsätta sin utbildning i komvux genom att delta

exempelvis i någon yrkesutbildning enligt gymnasiala kursplaner. En

sådan studerande kan ha som mål att uppnå en fullständig

gymnasiekompetens. För att få ut ett slutbetyg från gymnasial

vuxenutbildning måste man emellertid ha betyg i samtliga kurser som

skall ingå. I dag får inte folkhögskolestudierna tillgodoräknas formellt,

om en sådan studerande vill ta ut ett slutbetyg på hela sin utbildning. För

att slutbetyget skall kunna omfatta även den kompetens som uppnåtts

genom folkhögskolestudierna, krävs det att prövningar genomförs och

betyg sätts på kurser motsvarande utbildningen vid folkhögskolan.

Detta gagnar inte samverkan mellan de olika

vuxenutbildningsanordnarna, som är så viktig från deltagarsynpunkt. Det

är inte heller tillfredsställande om studier vid en folkhögskola, som ger

grundläggande eller särskild behörighet för högskolestudier, inte skulle

kunna tillgodoräknas på den gymnasiala nivån i komvux.

Regeringen anser därför att det bör införas en föreskrift i komvux

regelsystem som gör det möjligt att formellt tillgodoräkna kunskaper som

har uppnåtts vid folkhögskola. Ett villkor bör vara att uppnådda

kunskaper har dokumenterats i form av ett intyg, som anger innehållet i

utbildningen och anger att godkänt studieresultatet har uppnåtts. När

rektorn i komvux finner att målen enligt kursplanen för motsvarande kurs

i komvux har uppnåtts, får betyget Godkänd sättas på kursen på grundval

av intyget. Om någon del av kursplanen inte ingår, måste en prövning

genomföras på denna del av kursen. En prövning måste också

genomföras om den studerande vill försöka få ett högre betyg än

Godkänd.

7.5 Folkbildningens samverkan med högskola och

forskning

Regeringens bedömning: Högskolan bör ha kontakter med

folkbildningen som en del av högskolans samhällsuppgift och hålla

kontakt med medborgare utanför högskolevärlden. Folkbildningen bör

ha intresse av att ta del av vetenskap och forskning och medverka till

att kunskaper sprids. Att få till stånd en fungerande samverkan och ett

utbyte av erfarenheter mellan å ena sidan folkhögskolor och

studieförbund och å den andra sidan högskola och forskning bör vara

en viktig uppgift för båda parter.

Skälen för regeringens bedömning: Samverkan mellan universitet

och högskolor och folkhögskolor och studieförbund har gamla

traditioner. Föreståndarna för de först etablerade folkhögskolorna kom

från universiteten. Traditionen att utnyttja universititetslärare som

föreläsare, lärare och studiecirkelledare inom folkhögskolor och

studieförbund lever fortfarande. Inte minst kontakterna med de mindre

och medelstora högskolorna har ökat på senare år.

Regeringen ser det som värdefullt att denna samverkan kan utvecklas

ytterligare till gagn för högskolan och för folkbildningen. Både

folkbildningen och högskolan behöver sträva efter att hitta och utnyttja

mötesplatser för utbyte av erfarenheter. En öppen dialog mellan

företrädare för vetenskap och andra medborgare är i hög grad en

demokratifråga. Att gemensamt diskutera problem som är angelägna för

arbetet i t.ex. en folkrörelse kan vara ett sätt att utveckla sådana

mötesplatser. Det är också viktigt att folkbildningen, liksom hittills,

använder forskare och forskningsresultat i sin verksamhet. Vetenskap bör

komma till användning i folkbildningens vardag så att det kan komma

många till del vad som rör sig på högskoleområdet och i

forskningsvärlden. Det är också viktigt att universiteten och högskolorna

i sin verksamhet drar nytta av kontakter med folkbildningen. Nyligen har

t.ex. Göteborgs universitet samarbetat med Nordens Folkliga Akademi

och Göteborgs folkhögskola kring folkbildningsdagar som ägde rum i

anslutning till bokmässan i Göteborg. Universitetet har också startat

Grundtvig Institutet vid Göteborgs universitet ett nätverk för

kunskapsutveckling och kunskapsspridning.

Högskolan har utöver sina två huvuduppgifter utbildning och

forskning fått en tredje uppgift som innebär ökade och fördjupade

kontakter med det övriga samhället. Regeringen lägger stor vikt vid en

fungerande samverkan och ett ökat erfarenhetsutbyte mellan

högskolevärlden och folkbildningen. Regeringen har bl.a. uttalat (prop.

1996/97:1 utg.omr. 16, s. 88) att det är väsentligt att universitet och

högskolor även samverkar med personer som inte har studerat eller har

för avsikt att studera vid högskolan. Forskare bör vara aktiva inom bl.a.

folkbildningen och de bör på ett populärvetenskapligt sätt redogöra för de

senaste forskningsrönen i samarbete med skolor, muséer, fackförbund

etc. Regeringen anser att sådana verksamheter bör utvecklas.

8 Några centrala utvecklingsområden

Regeringen vill här mot bakgrund av vad som tidigare anförts ta upp

några centrala områden där folkbildningsarbetet kan få stor betydelse för

samhällsutvecklingen även framöver.

8.1 Ett lyft för kultur och bildning

Regeringens bedömning: Regeringens satsning på kunskapslyftet

bör kompletteras med ett lyft för kultur och bildning i bred

bemärkelse genom den fria och frivilliga folkbildningen.

Naturvetenskap och teknik bör ges ökad uppmärksamhet i

bildningsarbetet.

Skälen för regeringens bedömning

Samhällets satsningar på en allmän kompetenshöjning

Utbildningspolitiken är av central betydelse för ansträngningarna att

stärka tillväxten, öka sysselsättningen, minska klyftorna i samhället och

trygga välfärden. Det är viktigt att tillförsäkra alla ungdomar möjligheter

till en god utbildning som lägger grunden för ett livslångt lärande. Det är

också viktigt att ge vuxna, och främst dem som har en låg

utbildningsnivå, chansen att förbättra sina grundläggande kunskaper och

få tillgång till ny kunskap för att ge dem bättre möjligheter på

arbetsmarknaden. Samhällets förändring och inte minst arbetslivets

förnyelse ställer nya och högre krav på oss alla som samhällsmedborgare.

Det som traditionellt har betraktats som medborgarkunskap, delaktighet

och inflytande är i dag lika viktigt även i arbetslivet. Alla medborgare

behöver ges goda förutsättningar för en hög livskvalitet som innebär

personlig utveckling och möjligheter att påverka samhällsutvecklingen.

En rad initiativ har tagits för att föra utvecklingen av vårt land i denna

riktning.

Den svenska gymnasieskolan har byggts ut och blivit treårig. Det är en

rättighet för alla ungdomar att få en gymnasial utbildning. Oavsett vilken

inriktning de väljer för sin gymnasieutbildning läser alla en gemensam

kärna av kurser, som har bedömts väsentliga både för att kunna komma

in på arbetsmarknaden och för att aktivt kunna delta i samhällslivet och

kunna påverka sina livsvillkor. Vuxna har möjlighet att inom ramen för

kommunal vuxenutbildning få motsvarigheten till den utbildning som

ungdomarna får i grundskolan och gymnasieskolan. Vuxenutbildning på

grundskolenivå har kunnat göras till en obetingad rättighet för vuxna att

få del av.

Högskolan har fått en permanent utbyggnad som påbörjades hösten

1997. Expansionen av den högre utbildningen i Sverige sker från ett gott

utgångsläge, eftersom vi har en i internationell jämförelse hög

utbildningsstandard. Den är dock ojämnt fördelad mellan olika

åldersgrupper. Utbyggnaden av högskolan förväntas leda till att andelen

personer med högskoleutbildning ökar bland dem som är födda på 1960-

talet och senare samt till att det blir en jämnare regional utveckling.

Kunskapslyftet

Den 1 juli 1997 inleddes den femåriga satsning på vuxenutbildning som

benämns kunskapslyftet. Denna satsning riktar sig främst till arbetslösa

som inte har gått igenom treårig gymnasieskola, men alla som saknar

sådan gymnasiekompetens kan delta. Utbildningen inom kunskapslyftet

skall syfta till kompetens, huvudsakligen på gymnasial nivå, och

behörighet för vidare studier. Eftersom ett lagstadgat ansvar att erbjuda

gymnasial utbildning till vuxna ligger på kommunerna, var det naturligt

att Sveriges kommuner fick ansvaret för huvuddelen av kunskapslyftet.

Även folkhögskolorna tillhandahåller utbildning som leder till en

kompetens motsvarande gymnasieskolan i den meningen att den är

behörighetsgivande för högre studier. Inom kunskapslyftet har 10 000

utbildningsplatser avsatts direkt till folkhögskolan som ett permanent

tillskott.

Regeringen har särskilt framhållit betydelsen av att kommunerna,

utöver den egna komvuxorganisationen, både kan och bör utnyttja

folkhögskolor och studieförbund för att genomföra den femåriga

satsningen på vuxenutbildning. Kommunerna har inom ramen för den

dialog som skett genom den delegation för kunskapslyftet regeringen

utsett, uppmanats att särskilt ta till vara studieförbundens och

folkhögskolornas erfarenheter och kunskaper. Detta är nödvändigt inte

minst för att kunna tillgodose att den utbildning som erbjuds skall passa

för olika individers skilda önskemål och behov vad gäller bl.a.

uppläggningen av utbildningen. Hela folkbildningens utbud av

studiemöjligheter är ett viktigt alternativ för vuxna som söker vägledning

och vill hitta sin väg in i och genom kunskapslyftet. Det är också viktigt

att det kommer till stånd samverkan mellan folkbildningen och

kommunernas vuxenutbildning, framför allt som en del av reformeringen

av vuxenutbildningen. Folkhögskolorna och studieförbunden måste

finnas med i denna process.

Kommunerna har, så som det var tänkt, utnyttjat folkbildningen för att

genomföra det första året av kunskapslyftet. Både folkhögskolor och

studieförbund har fått uppdrag. Den uppföljning som gjorts genom

Delegationen för kunskapslyftet visar att under hösten 1997 har volymen

av uppdrag till folkhögskolor motsvarat ca 2 000 årsstudieplatser på

heltid utöver de 10 000 platser som fördelats direkt till folkhögskolorna.

Uppdragen till studieförbund har motsvarat ca 4 000 årsstudieplatser på

heltid, men ett betydligt högre antal individer har deltagit där eftersom

studieförbunden oftast har anlitats för kurser som syftar till att orientera

om och motivera för studier och sådana kurser är betydligt kortare än ett

år. När det gäller sådana orienteringskurser kan folkbildningen göra en

viktig insats genom sin förmåga att nå korttidsutbildade och inspirera,

motivera och förbereda dem för fortsatta studier.

Folkhögskolornas och studieförbundens roll i kunskapslyftet är alltså

viktig, men det är helt en fråga för folkbildningen själv att avgöra om

man vill ta på sig uppdrag att bedriva behörighetsgivande utbildning.

Folkbildningens viktigaste funktion i det livslånga lärandet är den egna

folkbildningsverksamheten. Den är något unikt som inte kan förmedlas

på samma sätt av ett reguljärt utbildningsväsende styrt av kursplaner,

betyg och resultatkrav.

Ett lyft för kultur och bildning

Genom kunskapslyftet har regeringen satsat stora resurser på att höja den

vuxna befolkningens formella kompetens i form av behörighetsgivande

utbildning upp till treårig gymnasiekompetens. Till en sådan

kompetenshöjning har även den reguljära verksamheten i folkhögskolans

allmänna kurser och i komvux bidragit verksamt under årens lopp och

gör så även i framtiden. Det räcker dock inte med ett kunskapslyft som är

inriktat mot formell behörighet.

Vi behöver både i vardagslivet, samhällslivet och arbetslivet

människor som har en social kompetens och kan samverka med andra i

problemlösning och kring konkreta arbetsuppgifter. Vi behöver

människor som har en kulturell kompetens, insikter och färdigheter inom

det estetiska och skapande området och kan använda sin fantasi och

människor som har förmåga att sätta sig in i andra kulturer än vår egen.

Och vi behöver det som kanske är viktigast av allt, nämligen människor

som har den medborgarskolning som är en nödvändig förutsättning för

att det demokratiska samhället skall fungera och för att medborgarna

både skall kunna påverka sin egen livssituation och kunna vara aktiva,

solidariska och engagerade deltagare i en utveckling av ett framtida

samhälle som gagnar alla.

Här är folkhögskolornas och studieförbundens insatser viktiga. Det är

här folkbildningen har sin egen roll i det livslånga lärandet. Därför

behöver nu regeringens satsningar på kunskapslyftet kompletteras genom

ett lyft också för kultur och bildning i bred bemärkelse.

Där har också kunskaper och en bred bildning i naturvetenskap och

teknik en viktig roll för framtiden. Vårt samhälle påverkas i dag kanske

mer än någonsin tidigare av utvecklingen inom naturvetenskaplig och

teknisk forskning. Genom ny teknik förändras ständigt förutsättningar

och villkor för enskilda människor såväl i arbetslivet som i vardagslivet.

Bildningsbegreppet bör därför vidgas och naturvetenskap och teknik bör

ges ökad uppmärksamhet i det dagliga arbetet. Den utvecklingen gör det

angeläget att folkbildningen bidrar till att utjämna kunskapsklyftorna

även inom dessa områden. Flera, inte minst flickor och kvinnor, behöver

få del av denna kunskap. Det är en förutsättning för att många skall

kunna vara med och påverka utvecklingen i framtiden.

Regeringens satsning på kunskapslyftet bör kompletteras med ett lyft

för kultur och bildning i bred bemärkelse genom den fria och frivilliga

folkbildningen.

8.2 Folkbildningens roll för kulturen

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör spela en viktig roll för

att förverkliga kulturpolitiken.

Folkbildningen bör ha en viktig fördelningspolitisk uppgift både

geografiskt och socialt genom att den når ut till orter som saknar

andra kulturinstitutioner och till grupper som inte får del av

samhällets övriga kulturutbud.

Folkbildningen bör också ha stor betydelse som mötesplats mellan

kulturarbetare och amatörer samt som arbetsmarknad för

kulturarbetare.

Folkbildningen bör ge människor möjligheter till eget kulturellt

skapande och till att skaffa sig färdigheter för detta.

Skälen för regeringens bedömning: I de av riksdagen fastställda

kulturpolitiska målen ingår att främja bildningssträvandena. Vid sidan av

konstarterna, medierna och kulturarvet är detta en av hörnstenarna i

kulturpolitiken. Det folkbildningsarbete som utförs av folkhögskolor och

studieförbund är viktigt för att förverkliga de kulturpolitiska målen.

Folkbildningen med sin breda verksamhet spelar en viktig roll för att

förverkliga de kulturpolitiska målen. Om kulturpolitikens inriktning mot

ökad delaktighet, reella yttrandemöjligheter, kulturell förnyelse, positivt

bruk av kulturarvet och kulturen som en obunden, utmanande och

dynamisk kraft i samhället skall uppnås, behöver folkbildningen stärka

sina insatser. Idérikedomen och initiativkraften inom folkbildningen

kommer att ha stor betydelse för utvecklingen av kulturen i vårt land.

Folkbildningen når alla samhällsgrupper och åldrar och blir för många

en introduktion till fortsatta kulturupplevelser. Folkbildningen når också i

sin kulturverksamhet bättre än många andra aktörer funktionshindrade,

människor med invandrarbakgrund och korttidsutbildade. Folkbildningen

finns och bedriver en aktiv bildnings- och kulturverksamhet på praktiskt

taget alla orter och i alla kommuner. Därigenom ökar möjligheterna för

alla till delaktighet i kulturlivet och till kulturupplevelser. I mindre och

medelstora kommuner bär studieförbunden upp mycket av det lokala

kulturlivet. I det stora flertalet kommuner saknas fasta kulturinstitutioner

för t.ex. musik och teater. Biblioteken är i dessa kommuner de enda

kulturinstitutionerna. I dessa ca 250 kommuner är studieförbunden,

tillsammans med föreningslivet och folkbiblioteken, de viktigaste

arrangörerna av kulturprogram. Där det finns en folkhögskola fungerar

den inte sällan som ett kulturellt centrum i bygden.

Studieförbundens hela verksamhet och särskilt studiecirklarna inom

kulturområdet tillmäts en väsentlig betydelse för kulturlivet i vid mening.

Stödet till studieförbunden ses också i de flesta kommuner som en del av

kulturpolitiken.

Folkhögskolornas långa och korta kurser utbildar varje år många inom

det estetiska området och spelar därmed en viktig roll bl.a. som

förberedelse inför högre konstnärlig utbildning och för att bredda

intresset för den utövande konsten.

Ett viktigt kännetecken för folkbildningen är kulturaktiviteter som

engagerar människor. Folkbildningen ger rum för egen verksamhet. Dess

funktion som arrangör förutsätter förankring i den lokala befolkningen.

Den enskilde får möjlighet att påverka inriktningen av arrangemangen.

Medlemmar och andra aktiva sprider kännedom om arrangemangen och

avsätter tid för att verksamheten skall kunna genomföras.

Studiecirklarnas betydelse för kulturen

Studieförbundens estetiska cirkelverksamhet har stor betydelse för

kulturen. Verksamheten är mångsidig och engagerar särskilt många

kvinnor. Inom hantverkscirklar och scenisk konst är kvinnorna i klar

majoritet, medan männen har en viss dominans i slöjdcirklarna. Inom

musikområdet är det manliga deltagandet mycket dominerande i

improvisatorisk musik och ensemblespel. Musik och annan

medieanknuten verksamhet är attraktiv för ungdomar.

SUFO har redovisat två studier av studieförbundens kulturverksamhet,

om hantverkscirklar och om rockcirklar.

Hantverkscirklarna bidrar både till att bevara kulturarvet och till att

sprida och utveckla hantverkskunnandet. Det ligger ett egenvärde i att

kunna arbeta med sina händer. Det skapar självförtroende och

välbefinnande. Till hantverkets betydelse hör även dess ordlöshet som

överbryggar språkgränser. SUFO anser i sin sammanfattande bedömning

att studieförbunden bör se över såväl syftet med som kvalitet och

ambitionsnivå i vissa hantverkscirklar för att försäkra sig om att både de

egna målen och statens mål för bidragen uppnås.

Det är viktigt att både kvaliteten och ambitionsnivån upprätthålls och

utvecklas i alla hantverkscirklar, lika viktigt som i andra typer av cirklar.

Tendensen att se ner på handens kunskap måste motarbetas. Regeringen

anser att en gedigen verksamhet med hantverkscirklar behövs. Det kan

bidra till att kulturarvet inte går förlorat. Hantverkscirklar är viktiga

också därför att de ger människor möjlighet att skaffa sig förmåga att

skapa något med sina händer. Hantverkscirklarna innehåller ofta lika

mycket samtal och diskussioner om samhällsfrågor som den mer

teoretiska cirkelverksamheten och de utgör för studieovana personer ofta

inledningen till fortsatt deltagande i studieverksamhet över huvud taget.

Av rapporten om rockcirklar framgår att de inte bara ger möjlighet till

musikaliskt lärande. Den individuella och kollektiva identiteten bearbetas

och förändras också. Dessa cirklar innebär ett viktigt socialiserande och

kulturskapande arbete med ungdomar, som ger dem tillfälle att pröva på

utan att de förväntas vara professionella. Rockcirklarna spelar också en

viktig roll som inkörsport till fortsatt utbildning för dem som strävar efter

att bli professionella.

Folkbildningen som mötesplats och som arbetsmarknad för kulturarbetare

Genom folkbildningens programverksamhet engageras många

professionella kulturutövare. Folkbildningen som arrangör och beställare

av kulturprogram skapar därmed arbetstillfällen och är en betydande

försörjningskälla för professionella kulturutövare. Kulturarbetarna får

också möta en delvis ny publik eftersom folkbildningen har breda

kontaktnät och förmåga att locka till sig även dem som annars inte deltar

i kulturaktiviteter. Detta bidrar till en spridning av kultur till nya grupper.

Kulturprogrammen utgör dessutom en betydelsefull kontaktmöjlighet för

kulturarbetare med både amatörer och allmänhet.

Studieförbunden redovisade under 1997 nästan 164 000 kulturprogram

med drygt 14 miljoner deltagare/besökare. Programmen engagerade totalt

940 000 medverkande. Kulturarbetare medverkade vid totalt ca 80 000

arrangemang. Kulturprogrammens ämnesinriktning var till större delen

sång och musik (38 %) och föreläsningar (31 %).

Att inte minst ungdomar engagerar sig i musikgrupper, teatergrupper,

skrivarverkstäder m.m. av skilda slag är särskilt värdefullt. Ofta är det

inom folkbildningen som människor får den första kontakten med olika

kulturyttringar. En sådan kontakt ger inte sällan upphov till ett intresse

för att söka fördjupad kontakt med kulturverksamhet, något som leder till

en ökad förståelse och ett större intresse för att ta del av det

professionella kulturutbudet.

Utöver engagemang i kulturprogram erbjuds de professionella

utövarna också arbetsmöjligheter inom cirkelverksamheten. Detta

samspel mellan professionella kulturutövare och amatörer är värdefullt

både för folkbildningen och kulturens utveckling. Det kan handla om att

konstnärer leder studiecirklar eller att professionella utövare och

amatörer samverkar i teater- och musikprojekt. Denna samverkan bör för

framtiden kunna vidareutvecklas ytterligare. Det handlar både om att de

som organiserar amatörverksamhet ser värdet av medverkan från

yrkesutövande konstnärer och att yrkesutövarna har en uttalad vilja att

med helhjärtat engagemang arbeta som ledare eller resurspersoner i

amatörverksamheten. Även kontakterna mellan kulturinstitutionerna och

folkbildningen bör ytterligare kunna utvecklas. Kulturinstitutionerna

måste också vara beredda att avsätta en rimlig del av sina resurser för

annat än produktioner och övrigt arbete inom den egna institutionen.

Folkhögskolornas betydelse för kulturen

Även folkhögskolorna har en betydande roll som lokala arrangörer av

kulturprogram. Många kulturaktiviteter som förläggs till folkhögskolor

vänder sig till allmänheten. De fyller därmed på många håll i landet en

viktig funktion som mötesplats och kulturcentrum i sin region. Det är

också vanligt att skolornas personal och resurser utnyttjas i aktiviteter

utanför skolorna. Folkhögskolornas betydelse för att bredda, fördjupa

och berika kulturutbudet är därför viktig och i många bygder av

avgörande betydelse för utvecklingen av det lokala kulturlivet.

Folkhögskolorna arbetar med ett rikt utbud av utbildningar inom

kulturområdet. Utbildningarna vid de långa kurserna syftar bl.a. till att

utveckla den personliga uttrycksförmågan och till att förbereda för

inträde till fortsatt utbildning eller till att ge en yrkesinriktad pedagogisk

utbildning. Kortkursverksamheten omfattar t.ex. pedagogiska

fortbildningskurser för ledare i amatörverksamheten.

I folkhögskolorna sker ofta kulturellt och estetiskt skapande som en

integrerad del i annan undervisning och kunskapsinhämtande.

Folkhögskolorna har härigenom kunnat visa på kulturen som redskap för

att förnya pedagogik och arbetssätt. Det har inte minst varit värdefullt för

grupper som haft svårt att ta del av annan undervisning.

8.3 Folkbildningens roll för personer med

funktionshinder

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör fortsätta sina

ansträngningar att undanröja studiehinder och tillgodose

utbildningsbehov för människor med funktionshinder. Inte minst

folkhögskolorna bör här kunna ta på sig ett särskilt ansvar att anordna

behörighetsgivande utbildning på uppdrag av kommuner.

Skälen för regeringens bedömning: Förhållandena för personer med

funktionshinder har gradvis förbättrats under den senare hälften av 1900-

talet. Välfärdssamhället har utvidgats och inställningen till handikapp har

förändrats i en positiv riktning. Trots detta är emellertid skillnaderna i

levnadsvillkor mellan personer med funktionshinder och andra

fortfarande betydande. SCBs levnadsnivåundersökning visar att

människor med funktionshinder har sämre utbildning, högre arbetslöshet

och sämre medelinkomst än svenskar i genomsnitt. De har dessutom

svårare att delta i kultur- och fritidsaktiviteter och att etablera sociala

kontakter.

Av tradition har folkbildningen spelat en stor roll när det gäller att öka

möjligheterna för personer med funktionshinder att komplettera brister i

sin tidigare utbildning och söka nya kunskaper. Att delta i

folkbildningsarbetet är dock inte bara ett alternativt sätt att skaffa sig

kunskap. Folkbildningen har också en viktig uppgift att uppmuntra och

inspirera människor till att utveckla och ta till vara sin förmåga.

Folkbildningen ger dem också möjlighet till kulturupplevelser och eget

skapande, förmedlar sociala kontakter och ger social kompetens. I den

folkrörelseanknutna folkbildningen finns det också en djupt förankrad

tradition att möta deltagaren på dennes villkor och att ingen skall ställas

utanför. Handikapprörelsens framväxt under de senaste decennierna till

att bli en stark folkrörelse har också bidragit till ett aktivt och fördjupat

samarbete mellan folkbildningsorganisationerna och

handikapporganisationerna.

Sedan många år tar folkhögskolorna emot elever med mycket svåra

och komplicerade funktionshinder. Undervisningen och miljön vid

folkhögskolorna har visat sig vara av största betydelse för dem, inte

minst för dem som är osäkra inför framtiden. Många folkhögskolor har

skaffat sig de specialkunskaper och särskilda erfarenheter som ofta krävs

för att utbilda och möta människor med funktionshinder utifrån de

faktiska förutsättningar de har.

På motsvarande sätt är studieförbunden en viktig resurs för enskilda

och grupper som andra aktörer inom vuxenutbildningen har svårt att nå.

För många personer med funktionshinder erbjuder studieförbunden

möjligheter till studier, till möten och samtal med andra människor och

till kulturaktiviteter som bidrar till en ökad livskvalitet och till ökade

möjligheter att utvecklas och ta eget ansvar.

Folkhögskolor och studieförbund har visat sig ha både vilja,

ambitioner och förutsättningar att undanröja studiehinder och anpassa

verksamheten för att tillgodose funktionshindrade människors behov.

Stora ansträngningar har gjorts från folkbildningens sida för att öka

tillgängligheten och undanröja sådana praktiska hinder som försvårar

deltagandet i både utbildnings- och kulturaktiviteter. Regeringen räknar

med att denna utveckling kommer att fortgå och intensifieras.

Folkbildningen, inte minst folkhögskolorna, bör på detta område också

kunna ta på sig ett särskilt ansvar att också ge behörighetsgivande

utbildning på uppdrag av kommuner.

Mot bakgrund av att vuxenstuderande med funktionshinder i dag möter

hinder som försvårar eller i praktiken omöjliggör studier har regeringen

gett Kunskapslyftskommittén (U 1995:09) i uppdrag att utreda

situationen för studerande med funktionshinder inom alla former av

vuxenutbildning. Uppdraget skall redovisas senast den 1 april 1999.

8.4 Folkbildningen och IT

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör ta på sig viktiga

uppgifter på IT-området till nytta för samhället och för

folkbildningens egen verksamhet. Folkbildningen bör kunna bidra

både genom att erbjuda utbildning kring IT och genom att utnyttja IT

som redskap i utvecklingen av den egna verksamheten.

Regeringen avser därför att ta initiativ för att påskynda IT-

användningen i folkbildningen. Regeringen har erfarit att Stiftelsen

för kunskap och kompetens är beredd att stödja IT-utvecklingen i

folkbildningen. Folkbildningen kommer därigenom att disponera ca

50 miljoner kronor för IT-utveckling inom ramen för det

utvecklingscentrum som regeringen i den regionalpolitiska

propositionen föreslår skall etableras för att stödja distansutbildning i

första hand inom högskolan och folkbildningen.

Skälen för regeringens bedömning: Övergången till informations-

och kunskapssamhället och den ökade användningen av

informationsteknik, IT, skapar en rad möjligheter. Stora kunskapsbaser

öppnas för en bredare allmänhet, tillgången till samhällsinformation

förbättras och därmed ökar också möjligheterna till kommunikation och

till att delta i den demokratiska processen. Möjligheten till distansarbete

och distansstudier förbättras avsevärt. Samtidigt finns det risker med den

snabba utvecklingen inom IT-området och det ökande beroendet av detta

kommunikationssätt.

En konsekvens av den snabba utvecklingen kan bli att vi får ett A- och

ett B-lag, om det uppstår en klyfta mellan dem som har tillgång till

tekniken och reella möjligheter att använda den och dem som inte har

dessa möjligheter. Tekniken är fortfarande förhållandevis dyr och även

om antalet människor som har tillgång till en dator stadigt ökar, är vi

långt från den situation som förutsågs för några år sedan en dator i

varje hushåll.

Frågan om tillgänglighet är dock mycket bredare än så. Enbart den

fysiska tillgången till tekniken säkerställer inte förmågan att hantera den

och få tillgång till informationen. Det är viktigt att alla ges möjlighet att

få insikt och kunskaper om hur tekniken hanteras och hur den på olika

sätt kan påverka arbetslivet, privatlivet och samhällslivet.

Det ökade flödet av information med hjälp av nya medier ställer också

nya krav på den enskilde. Mycket av den information som tidigare varit

tillgänglig har på olika sätt granskats och värderats av utgivaren av

informationen. Samhället har också på olika sätt försökt försäkra sig om

god informationskvalitet, t.ex. genom reglerna om utgivaransvar för

press och etermedier. Så är dock inte fallet inom den nya IT-baserade

informationsspridningen, där möjligheterna för enskilda och

organisationer att göra information direkt tillgänglig för många är oerhört

mycket större än tidigare. Även om olika ansträngningar görs för att öka

ansvaret från utgivarna av det IT-baserade utbudet, så kommer ansvar för

värdering av informationen i betydande grad att flyttas från som

tidigare en ansvarig utgivare till ett stort antal ansvariga mottagare.

Beredskapen för denna nya roll som ansvarig mottagare måste förbättras

om informationstekniken skall kunna ställas i samhällets tjänst.

Folkbildningens roll

IT-frågan är inte ny för folkbildningen. Redan under 1980-talet var

folkbildningen bland de första som i större skala erbjöd utbildning inom

data och ADB. Ämnesområdet har sedan dess behållit sin stabila

position, och såväl studieförbund som folkhögskolor har ett stort

kursutbud inom IT-området.

Folkbildningen har en stor uppgift att fylla med tanke på ITs

framväxande roll i det nya informationssamhället. Folkbildningen kan

genom sin förankring i lokalsamhället och sin koppling till folkrörelserna

spela en viktig roll i en ökad tillgänglighet, såväl fysisk som

kunskapsmässig, till den nya tekniken. Vidare utgör folkbildningen med

sin deltagarstyrda verksamhet och gruppbaserade pedagogik en god

grund för utvecklandet av ett kritiskt förhållningssätt till den information

som är tillgänglig via den nya tekniken. Folkbildningen har också

möjlighet att via sin verksamhet påverka den svenska IT-utvecklingen,

framför allt beträffande informationsinnehållet.

Den tekniska infrastrukturen inom folkbildningen är relativt god. Detta

innebär inte att samtliga studieförbundsavdelningar har möjlighet att

ständigt förnya sin utrustning i takt med den senaste utvecklingen.

Tillgången till IT är dock tillräcklig för att folkbildningen tillsammans

med bibliotek, skolor m.fl. skall kunna utgöra en viktig resurs för ökad

lokal tillgänglighet till tekniken i en lärande miljö. Etablerandet av lokala

studiecentra som erbjuder tillgång till modern IT och pedagogisk

handledning har haft stor betydelse.

I arbetet med att göra den nya tekniken tillgänglig kan det sägas finnas

två huvudlinjer: verksamhet där tekniken och dess användningsområden

utgör själva ämnet samt integrerad användning av IT i övrig

studieverksamhet. En sådan anpassning av verksamheten ställer dock

tämligen stora krav på flexibilitet och anpassning av studielokaler.

I detta sammanhang är det viktigt att folkbildningen kan utforma

verksamheten så att den fortfarande grundar sig på de värderingar som

präglar studiecirklar och folkhögskolekurser. Användningen av teknik i

utbildningssituationer skapar lätt bilden av en verksamhet där människor

sitter ensamma vid sina datorer och interaktionen framför allt sker mellan

människa och maskin. Folkbildningen har, med sin stora erfarenhet av att

skapa kreativa möten mellan människor, såväl en möjlighet som en

uppgift att utveckla verksamhetsformer som stöds av IT, men som

fortfarande baserar sig på samspel mellan människor.

Förhållandet mellan folkbildningen och den nya tekniken har möjlighet

att utvecklas till en situation där de båda områdena drar nytta av

varandra. Verksamheten i studiecirklar och folkhögskolekurser får med

hjälp av den nya tekniken tillgång till väsentligt större

informationsmängder. Samtidigt utgör folkbildningens verksamhet en

organiserad plats för lärande och bildning med diskussioner om och

ifrågasättande av den IT-baserade informationen. I

folkbildningsaktiviteten skapas möjligheter att bearbeta informationen så

att den kan omvandlas till kunskap.

Folkbildningen har en viktig uppgift i att förbättra möjligheterna till

kritisk granskning av de informationsmängder som görs tillgängliga med

hjälp av den nya tekniken. Detta kan ske t.ex. genom särskilda

utbildningar i källkritik och kritisk faktagranskning.

En ökad användning av modern kommunikationsteknik erbjuder också

möjligheter att bredda de diskussioner som folkbildningens verksamhet

grundar sig på. Diskussioner som tidigare pågått inom en enskild

folkhögskolas eller studiecirkels ram kan nu utvidgas till flera med

teknikens hjälp. Breddningen av diskussionen kan då också ske över

såväl organisationsgränser som geografiska gränser.

Kommunikationstekniken kan också användas för att vid valda tillfällen

utnyttja ämnesexpertis som inte finns att tillgå lokalt.

Regeringens insatser

Folkbildningen har stora uppgifter på IT-området till nytta både för

samhället och för folkbildningen själv. Det är viktigt att folkbildningen

både erbjuder utbildning kring IT och utnyttjar IT som ett pedagogiskt

redskap. Mot den bakgrunden avser regeringen att ta särskilda initiativ

för att underlätta och påskynda IT-användningen i folkbildningen.

Insatserna berör flera områden.

Regeringen vill för det första öka folkbildningens möjligheter att ge en

allmän IT-kompetens till hela Sveriges befolkning, såväl kvinnor som

män. Folkbildningen bör därför få stöd för att ta fram en IT-grundkurs.

Kursen bör behandla informationstekniken ur olika aspekter, bl.a.

programvarutyper, inverkan på den enskildes och samhällets situation,

Internet och kommunikation samt kritisk informationshantering.

För det andra vill regeringen ge folkbildningen ökad tillgång till den

informations- och kunskapsmängd som förmedlas via IT. I detta

avseende är en ökad tillgänglighet till Internet en viktig faktor.

Regeringen har tagit ett steg mot detta genom anslutningen av läns- och

folkbiblioteken samt muséer till universitetsnätverket SUNET. Här har

också folkbildningen, genom samverkan med folkbiblioteken, fått en stor

kunskaps- och informationsresurs till sitt förfogande. Regeringen vill nu

utveckla den lokala tillgängligheten ytterligare genom att möjliggöra

även för folkbildningen att ansluta sig till Internet med god kapacitet och

på förmånliga villkor, i stort i enlighet med den modell som gällt för

folkbibliotekens anslutning till SUNET. Folkbildningen får genom detta

en avgörande möjlighet att infoga IT-stöd i sina kurser och studiecirklar.

För det tredje vill regeringen påskynda det utvecklingsarbete som

påbörjats inom ramen för det av regeringen stödda projektet

Folkbildningsnätet. Detta utvecklingsarbete bör breddas med avsikten att

bl.a. skapa gemensamma IT-baserade funktioner för folkbildningen, som

kan användas av cirkelledare och lärare vid folkhögskolor för att utforma

egna IT-baserade pedagogiska material samt andra gemensamma IT-

funktioner.

Regeringen föreslår i den regionalpolitiska propositionen (prop.

1997/98:62) att ett särskilt utvecklingscentrum bör etableras för att stödja

utvecklingen av distansutbildning baserad på modern informationsteknik

i första hand inom högskolan och folkbildningen.

Ledningen för detta centrum skall uppdras åt en delegation med

företrädare i första hand för högskolan och folkbildningen. Företrädare

för dessa två parter skall representera de delar av respektive område som

direkt bidrar till kunskapsutvecklingen om användningen av IT i

utbildningen. För folkbildningens del bör Folkbildningsrådet få i uppdrag

att ansvara för att utse företrädare för den delen av centrumets

verksamhet. Delegationen får i uppdrag att lämna förslag till inriktning

och fortsatt finansiering av verksamheten. Delegationen bör också få i

uppdrag att lämna förslag till hur staten kan stödja folkbildningens

tillgång till Internet med utgångspunkt från den modell som gällt

folkbibliotekens anslutning till SUNET.

Regeringen har erfarit att Stiftelsen för kunskap och kompetens är

beredd att stödja IT-utveckling för folkbildningens behov i enlighet med

de riktlinjer som här presenterats. För detta ändamål kommer

folkbildningen via centrumet därvid att kunna disponera ca 50 miljoner

kronor utöver det ordinarie folkbildningsanslaget.

För högskolans del avser regeringen att avsätta ytterligare 50 miljoner

kronor för centrumets verksamhet på högskoleområdet.

I samma proposition har regeringen också särskilt behandlat

möjligheterna att via folkbildningen och IT göra det nationella

kulturutbudet tillgängligt i hela landet. Regeringen understryker där att

folkbildningen har en särskild roll i regeringens ambition att göra detta

kulturutbud tillgängligt för alla. Arbetet med Kulturnät Sverige visar

att informationstekniken även kan användas för spridning och

tillgänglighet av kultur. För att säkerställa en bred tillgång till ett nätburet

kulturutbud bör en modell för lokala IT-kulturcentra utvecklas.

Folkbildningen har stor erfarenhet som lokal arrangör av

kulturverksamhet och en nära koppling till den lokala kulturen. Det finns

också en fördel i att kombinera miljöer för lärande och kultur.

8.5 Folkbildningen och integrationsarbetet

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör fortsätta sina

ansträngningar att genom kultur- och bildningsarbete underlätta en

integration mellan invandrare och svenskar. Särskilt i storstädernas

ytterområden bör folkbildningen, inte minst studieförbunden, ta på sig

en stor och viktig uppgift på detta område.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige har på några decennier

genom invandring blivit ett land som är präglat av kulturell och etnisk

mångfald. Mer än 900 000 personer är födda utomlands och många av

dem har varit bosatta i Sverige under många år. I propositionen Sverige,

framtiden och mångfalden från invandrarpolitik till integrationspolitik

(prop.1997/98:16) har regeringen gett sin syn på dessa frågor.

Säråtgärder som riktar sig till invandrare som grupp skall begränsas till

insatser och åtgärder som kan behövas under den första tiden. Målen för

integrationspolitiken är lika rättigheter och möjligheter för alla oavsett

etnisk och kulturell bakgrund, en samhällsgemenskap med samhällets

mångfald som grund och en samhällsutveckling som kännetecknas av

ömsesidig respekt och tolerans och som alla oavsett bakgrund skall vara

delaktiga i och medansvariga för.

Folkhögskolor och studieförbund kan utan tvivel aktivt bidra till att en

ökad integration förverkligas i samhället. Genom sina insatser inte minst

i utsatta områden har folkbildningsarbetet påtagligt ökat de invandrades

delaktighet i samhället. Inte sällan är det just via folkbildningen som

människor med olika bakgrund möts på jämlika och likvärdiga villkor.

Folkbildningen står för grundläggande demokratiska värden och lika

rättigheter och möjligheter för män och kvinnor. Detta är av särskild vikt

i integrationsarbetet. Både studieförbund och folkhögskolor har också

visat att de kan göra betydelsefulla insatser i arbetet med att förebygga

och motverka främlingsfientlighet och rasism.

Folkbildningen främjar en kulturell mångfald och möten mellan olika

kulturer. Inom ramen för kulturaktiviteter skapas viktiga kontakter

mellan människor från olika länder och ett kulturutbyte äger rum, som är

en central del i integrationsarbetet.

Folkbildningen kan även på andra sätt bidra till integrationsarbetet. Att

svenskar skaffar sig kunskaper i främmande språk är viktigt. Men också

kunskaper om andra länders kultur och vanor samt om andra religioner

har en stor betydelse. Här kan insatser från folkbildningen spela en viktig

roll både på utbildnings- och kulturområdet. Folkhögskolorna kan

erbjuda rika möjligheter för invandrade och svenskar att träffas och att

arbeta tillsammans i konkreta utbildningssituationer. Det gäller särskilt

de folkhögskolor som bedriver verksamhet i storstäderna. Även

studiecirklar, som samlar människor som invandrat från olika länder och

svenskar kring gemensamma intressen, är viktiga. Det kan vara ett bra

komplement till svenskundervisningen för invandrare (sfi), oavsett om sfi

bedrivs i kommunal regi eller inom folkbildningen som ett uppdrag från

en kommun. Flera undersökningar har visat att vuxna invandrare som har

varit en kort tid i Sverige annars sällan kommer i kontakt med svenskar.

Det finns många erfarenheter av att både invandrare och svenskar som

träffas i t.ex. studiegrupper upplever en stark gemenskap, som de tidigare

inte trott vara möjlig. Även i samverkan med organisationer som har

bildats av invandrare eller på etnisk grund kan folkbildningen bidra med

att skapa nya vägar för människor från olika kulturer att mötas i ett

gemensamt samhällsarbete.

Folkbildningen har en lång tradition av att erbjuda sfi. För många

invandrare var det genom folkbildningen man fick den första kontakten

med det svenska språket och det svenska samhället. Folkbildningen har

alltjämt en viktig roll för att ge invandrare rika möjligheter till att träna,

öva och förbättra sina språkfärdigheter i svenska. Samtidigt är det just

som mötesplats mellan olika kulturer och mellan människor med olika

bakgrund och ursprung som folkbildningen kanske har sin viktigaste roll

för att förverkliga målen för integrationspolitiken.

8.6 Folkbildningen och arbetet med att forma ett

ekologiskt hållbart samhälle

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör fortsätta sina

ansträngningar att bidra till en kunskapsutveckling hos alla

medborgare kring vad som krävs för att ställa om Sverige till en

ekologiskt hållbart samhälle. Särskilt inom ramen för arbetet med

lokala investeringsprogram kan folkbildningen spela en viktig roll.

Skälen för regeringens bedömning: Vid FN-konferensen om miljö

och utveckling i Rio de Janeiro 1992 lyftes särskilt fram

kretsloppstänkande, källsortering, återvinning och förnyelsebara råvaror

som nyckelbegrepp i den nya samhällsutveckling som krävs för att skapa

större rättvisa mellan Nord och Syd och mellan vår generation och

kommande. I Rio-konferensens Agenda 21, överlevnadsprogrammet för

det 21:a århundradet , utmanas alla till genomgripande förändringar. I

Sverige har det resulterat i att ett omfattande s.k. Agenda 21-arbete

inletts lokalt i kommuner, organisationer och folkrörelser. I det arbetet

har också folkbildningen aktivt engagerat sig.

En ekologiskt hållbar utveckling innebär att vi som lever i dag

tillgodoser våra behov utan att äventyra kommande generationers

möjlighet att tillgodose sina. De övergripande målen för ett ekologiskt

hållbart samhälle är att skydda miljön och människors hälsa, att använda

jordens resurser effektivt och att nå en hållbar försörjning. Detta kräver

långsiktiga och uthålliga insatser inom skilda politikområden.

Efter förslag i budgetpropositionen för 1998 (prop. 1997/98:1, utg.omr.

18) infördes ett statligt stöd till lokala investeringsprogram. Sammantaget

kommer 5,4 miljarder kronor att fördelas till kommuner under perioden

1998 2000. En kommun som vill söka sådant statligt stöd skall brett

beskriva sitt pågående och kommande arbete för att skapa en ekologiskt

hållbar utveckling. Helhetsperspektivet är viktigt och sociala aspekter

måste beaktas. Förekomsten av och innehållet i folkbildnings- och

utbildningsinsatser skall bl.a. redovisas i kommunernas ansökningar.

Om visionen om en ekologisk omställning skall kunna förverkligas

handlar det i hög grad om förändrade beteenden hos individerna, om att

vi alla reflekterar över vår vardagliga livsstil och anstränger oss att

förändra den så att den blir mera resurseffektiv och kretsloppsanpassad.

Det behövs alltså ett nytänkande som har en bred folklig förankring och

förändrade attityder som innebär att vi är beredda till handling. Hela

befolkningen behöver omfattas, för att denna omställning skall lyckas.

Det krävs att alla medborgare, unga och äldre, har kunskaper i

miljöfrågor.

Här behövs det ett långsiktigt folkbildningsarbete i den mest klassiska

meningen, där ökade kunskaper leder till engagemang och förändring

både av människors beteende och samhälleliga beslut. Regeringen är

övertygad om att folkbildningen i alla dess delar har goda möjligheter att

bidra till den utvecklingen och att den är beredd att ta på sig uppgiften.

Folkbildningen, och då särskilt studieförbunden finns och verkar i

människors vardag, i bostadsområden, på arbetsplatser och i folkrörelser.

Studiecirklar når ut till människor av alla slag. I studiecirklar kan de

tillsammans bearbeta nya kunskaper, reflektera över innebörden av dem,

vilka konskvenser de leder till, hur man kan ta hand om

intressemotsättningar och konflikter osv. Det gör att folkbildningen har

en särskild betydelse för att ställa om Sverige till ett ekologiskt hållbart

samhälle. De flesta kommunerna har också lyft fram folkbildningen i

sina ansökningar om stöd till lokala investeringsprogram. Regeringen

räknar därför med att folkbildningen via kommunerna kommer att få del

av det statliga stödet och därigenom spela en viktig roll för att skapa en

ekologiskt hållbar utveckling i Sverige.

9 Statens stöd till folkbildningen

Regeringens bedömning: Regeringen avser att i vårpropositionen för

budgetåret 1999 behandla frågan om resurserna för folkbildningen.

Särskilda medel bör avdelas ur folkbildningsanslaget för att

möjliggöra en utvecklings- och försöksverksamhet inom

folkhögskolor och studieförbund.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har under

regeringsperioden gjort stora ansträngningar i syfte att sanera landets

ekonomi för att därigenom möjliggöra fortsatt välfärd och utveckling.

För att genomföra denna sanering har det varit nödvändigt att göra stora

besparingar inom praktiskt taget alla samhällsområden. Trots detta har

det varit möjligt att hålla folkbildningen i stort sett utanför besparingar

och stora nedskärningar i statens bidrag. Regeringen har haft ambitionen

att värna folkbildningen.

Regeringen vill i sammanhanget även erinra om att de tillfälliga

resurser, som under åren 1992 1996 tilldelats bl.a. folkhögskolorna av

arbetsmarknadsskäl, fr.o.m. budgetåret 1977 ersatts av permanenta

resurser för 10 000 årselevplatser inom ramen för kunskapslyftet. Detta

innebär en kraftig varaktig utbyggnad av folkhögskolans kapacitet.

Folkhögskolorna har för dessa platser för budgetåret 1997 tillförts ca

 371 miljoner kronor. Härtill kommer studiestödskostnader beräknade

till ca 700 miljoner kronor.

Som anförts i det föregående kommer folkbildningen att ha stor

betydelse för såväl den enskilda människan som för samhället när det

gäller att möta framtidens behov av kunskaper, social kompetens och

förmåga att fungera i och bidra till ett demokratiskt samhälle. För att

fullgöra dessa viktiga arbetsuppgifter behöver studieförbunden och

folkhögskolorna adekvata resurser. Detta bör inte ses som ett uttryck från

statens sida att stötta en folkbildning i ekonomiskt trångmål utan som ett

uttryck för att samhället behöver en stark och vital folkbildning för att

klara de stora utmaningar som samhället nu står inför. Regeringen avser

att i vårpropositionen för budgetåret 1999 behandla frågan om resurserna

för folkbildningen.

I propositionen 1990/91:82 utgick regeringen från att även kommuner

och landsting har ett ansvar för finansieringen av folkbildningen.

Regeringen vill på nytt påminna om detta. Folkbildningen är ett nationellt

ansvar för såväl stat som kommuner och landsting. Kommuner och

landsting har således ett eget ansvar för att möjliggöra en god

folkbildning. En fungerande folkbildning är en förutsättning för att

medborgare oavsett bostadsort får en höjd bildningsnivå och därigenom

skapar förutsättningar för utveckling och framsteg i hela landet.

Uteblivna eller kraftigt sänkta bidrag minskar i hög grad folkbildningens

möjligheter att fullgöra sina uppgifter. Staten varken kan eller bör åta sig

att kompensera studieförbund och folkhögskolor för inkomstbortfall från

andra bidragsgivare.

Som redovisats under avsnittet 8.4. Folkbildningens och IT kommer

folkbildningen att kunna disponera ca 50 miljoner kronor utöver

ordinarie anslag för att möjliggöra för folkhögskolorna och

studieförbunden att utveckla sitt arbete med IT.

Varje folkbildningsorganisation bör fortlöpande bedriva

utvecklingsarbete avseende den egna organisationens verksamhet som

bekostas inom ramen för de medel som organisationen förfogar över. För

att möjliggöra en utvecklings- och försöksverksamhet utöver detta

föreslår regeringen att ur folkbildningsanslaget avdelas särskilda medel

för att förstärka utvecklings- och försöksverksamheten inom

folkhögskolor och studieförbund. Folkbildningen, till skillnad från skolan

och komvux, har inte denna form av utvecklingsresurs. Enligt

regeringens bedömning finns det ett stort behov av att det också inom

folkbildningen finns avdelade medel för att pröva nya verksamhetsformer

samt för att utvärdera och sprida erfarenheter mellan folkbildningens

organisationer. I en tid av snabba samhällsförändringar är det särskilt

viktigt att förnyelsearbetet inom folkbildningen kan stimuleras.

Folkbildningen har av regeringen getts en viktig roll i regeringens

satsning på kunskapslyftet. Folkbildningen bör därför naturligt ingå i det

femåriga utvecklingsarbete som nu pågår i landets samtliga kommuner.

Samtidigt är det väsentligt att det också finns egna utvecklingsresurser

inom folkbildningen för att bevara och vidareutveckla folkbildningens

egen identitet. Det bör ankomma på Folkbildningsrådet att fördela

medlen på studieförbund och folkhögskolor. För innevarande budgetår

får 10 miljoner kronor användas för försöksverksamhet inom

folkbildningen. Regeringens avsikt är att ge Folkbildningsrådet i uppdrag

att fördela medlen (prop. 1997/98:1, utg. omr. 17, bet. 1997/98: KrU1,

rskr. 1997/98:99). Regeringen avser att i budgetpropositionen för 1999

återkomma till riksdagen om vilka resurser som bör avdelas för

ändamålet för budgetåret 1999. Regeringens avsikt är att den avdelade

resursen för utvecklings- och försöksverksamhet inom folkbildningen på

några års sikt bör utökas till att omfatta ca 1 % av det statsbidrag till

folkbildningen som Folkbildningsrådet har att fördela, dvs. till drygt 20

miljoner kronor.

Sammanfattning av slutbetänkandet Folkbildningen

en utvärdering (SOU 1996:159)

SUFOs uppdrag har varit att genomföra en utvärdering av folkbildningen

för att ge underlag för regeringens och riksdagens bedömningar av om

statsbidraget till folkbildningen används i enlighet med de syften och

villkor som sammanställts.

För att fullgöra uppdraget har SUFO dels låtit SCB utföra en

riksomfattande intervjuundersökning, dels anlitat ett antal forskare vid

olika universitet och högskolor, som genomfört forskningsprojekt inom

studieförbundens och folkhögskolornas verksamhetsområden. De flesta

projekten avser studieförbundens verksamhet, bl.a. därför att statistik och

vetenskaplig kunskap om cirkelverksamhet och cirkeldeltagare är mindre

omfattande än motsvarande kunskaper om folkhögskolornas verksamhet.

Delar av utvärderingsarbetet har tidigare redovisats i sex

delbetänkanden. Ett delbetänkande, Folkbildning och vuxenstudier (SOU

1995:141), innehåller resultat från intervjuundersökningen. De fem

övriga delbetänkandena innehåller rapporter från ett eller flera av

forskningsprojekten. Forskarna ansvarar själva för innehållet i

rapporterna. Delbetänkandena heter Cirkelsamhället (SOU 1996:47),

Värden i folkhögskolevärlden (SOU 1996:75), Kunskapssyn och

samhällsnytta i hantverkscirklar och hantverksutövande (SOU

1996:122), Folkbildningens institutioner (SOU 1996:127), samt Tre

rapporter om studiecirklar: Studieförbundens roll i vuxenutbildningen,

"man lär sig mer än man tror genom att träffas", samt Rockmusik som

folkbildning (SOU 1996:154).

Analyser och slutsatser

Utredaren och sekretariatet har i utvärderingsarbetet samrått med en

referensgrupp, bestående av fem forskare och universitetslärare samt

representanter för kommun- och landstingsförbunden, Statens kulturråd

och Inrikesdepartementet.

Förordningen (1991:997) om statsbidrag till folkbildningen och

propositionen (1990/91:82) om folkbildning är allmänt formulerade då

det gäller syftena med det statlig bidraget och ger därför bara begränsad

vägledning då det gäller att försöka fastställa graden av uppfyllelse av de

mål som gäller för statsbidragen. Folkbildningen tillmäts dock stor

betydelse då det gäller att befästa och utveckla demokratin i det svenska

samhället och då det gäller att förbättra människors möjligheter att

påverka sina livsvillkor. Samarbetet med andra betonas liksom

folkbildningens betydelse för folkrörelser och föreningar. Genom

folkbildningen ökar toleransen och förståelsen människor emellan och

den folkliga kulturen utvecklas. En viktig uppgift för folkbildningen är

att bidra till att utjämna utbildningsklyftorna och därför skall grupper

som anses eftersatta utbildningsmässigt, socialt och kulturellt prioriteras.

Utvärderingen skall belysa om samhällets förväntningar på

folkbildningen infrias i verkligheten och ytterst ge underlag för beslut om

det framtida statliga stödet till verksamheten.

Enligt intervjuundersökningen har 75 procent av svenskarna i åldern

18-75 år någon gång deltagit i en studiecirkel. 13 procent har deltagit i en

folkhögskolekurs och åtta procent av svenskarna har gått igenom en lång

folkhögeskolekurs. Nära 40 procent av befolkningen har deltagit i minst

en studiecirkel under den senaste treårsperioden. 14 procent av

svenskarna har genomgått mer än åtta studiecirklar under den senaste

tioårsperioden och/eller minst tre cirklar under de senaste tre åren. För

denna grupp förefaller studiecirkeln att ingå i en livsstil.

Förhoppningarna att folkbildningen skall bidra till att utjämna

utbildningsklyftorna infrias emellertid inte. Liksom annan utbildning

rekryterar studieförbunden fler deltagare med god utbildningsbakgrund

än med kort utbildning. Däremot deltar fler människor med kort

utbildning i studiecirklar och folkhögskolekurser än i annan

vuxenutbildning. I de långa folkhögskolekurserna är andelen

kortutbildade särskilt stor, främst i de allmänna, behörighetsgivande

kurserna och på de extra utbildningsplatser som har tillkommit av

arbetsmarknadsskäl.

I de statliga beslutdokumenten pekas ett par grupper ut som särskilt

prioriterade för folkbildningen, vid sidan av dem med kort utbildning,

nämligen invandrare och handikappade. Enligt undersökningen lyckas

studieförbunden rekrytera handikappade i något större utsträckning än

icke handikappade. Däremot är deltagandet bland invandrare från länder

utanför Norden bara omkring hälften så stor som bland svenskar och

nordbor. På folkhögskolorna är andelen invandrare väsentligt större än i

studiecirklarna. Även andelen handikappade elever är förhållandevis stor

där.

En viktig grupp för all vuxenutbildning är de arbetslösa, men enligt

undersökningen deltar dessa i studiecirklar i lika liten utsträckning som

de kortutbildade. Folkhögskolorna rekryterar däremot många arbetslösa,

både i reguljära allmänna kurser och på extra utbildningsplatser.

Huvudvikten vid värderingen av folkbildningen skall enligt

beslutsdokumenten läggas vid deltagarnas erfarenheter och det är i den

andan som utvärderingsarbetet har bedrivits.

Av intervjuundersökningen framgår att de som deltagit i studiecirklar

har övervägande mycket positiva erfarenheter. Större delen av deltagarna

uppger att de deltagit i studiecirkel för att öka sina kunskaper i ämnet.

Många talar också om studiecirklarnas sociala funktion. Denna bild

bekräftas av de djupstudier som gjort i de övriga rapporterna av olika

typer av studiecirklar. Det sammanfattande intrycket är att studiecirkeln

är en lyckad studieform för vuxna, även för dem som inte har trivts med

den traditionella skolans arbetsformer.

Nästan samtliga intervjuade som hade deltagit i folkhögskolestudier

var nöjda med studieformen och de förvärvade kunskaperna. Enligt

djupstudien, Värden i folkhögskolevärlden, tycks folkhögskolan skilja sig

från den "vanliga" skolan främst genom ett lugnare tempo och att

eleverna får vara mer aktiva och genom lärarnas attityder och personliga

engagemang. Folkhögskolorna tycks på ett annat sätt än vanliga skolor

utgöra en lärande miljö med ett starkt engagemang.

Det viktigaste motivet för ett statligt stöd till folkbildningen har alltid

varit att den bidrar till en demokratisk grundsyn och utveckling i

samhället. I de av SUFO initierade undersökningarna har det visat sig att

det inte bara är de studiecirklar som kan sorteras in under rubriken

samhällsvetenskap som är av betydelse för samhällsklimatet och för

kunskapen om hur samhället fungerar. Men man kan möjligen ställa

frågan om inte studiecirkelverksamheten som helhet verkar mer

disciplinerande än samhällsförändrande. I folkhögskolorna ser både

rektorer och lärare det som självskrivet att deras roll i utbildningen är att

ge någon form av demokratisk fostran. I intervjuerna förmedlar också

många elever att de under tiden på skolan faktiskt har fått ökad tolerans

och förståelse för andra liksom ökad ansvarskänsla och i vissa avseende

också ökat engagemang i samhällsfrågor.

Folkbildningen förväntas främja internationell och kulturell förståelse

och utveckling. Intervjuundersökningen visar på ett lågt deltagande i

studiecirklar bland invandrare, men i djupstudierna finns bra exempel på

vad studieförbunden kan göra för att minska främlingsfientlighet och öka

kulturell och internationell förståelse. Några studieförbund har också

utvecklat kontakter med folkbildningsverksamheten i andra länder.

Sådana kontakter har flera folkhögskolor sedan en längre tid. Som

tidigare sagts är andelen invandrare förhållandevis stor vid

folkhögskolorna.

Om folkbildningen skall bidra till en demokratisk grundsyn hos

deltagarna är det viktigt att studiecirklar och folkhögskolekurser i sitt

arbetssätt präglas av demokratiska värderingar. I SUFOs undersökningar

är bilden av hur folkbildningens verklighet motsvarar idealet mångtydig.

Tydligt är att deltagarna i studiecirklar och folkhögskolekurser allmänt

anser att deltagarinflytandet är väsentligt större där än i traditionell

utbildning. Men samtidigt uttalar många intervjuade att det i praktiken är

anordnaren som bestämmer om de viktiga sakerna. När det gäller

folkhögskolan har forskarna bakom djupstudien ställt frågan om det inte

finns en förstelning och om inte folkhögskolans demokratiska

arbetsformer behöver en förnyelse för att väcka elevernas intresse.

I propositionen om folkbildning framhålls att studieförbunden och

folkhögskolorna intar en framträdande roll i kulturlivet och att det är

inom folkbildningen som amatörverksamheten inom kulturområdet har

kunnat utvecklas bäst. Detta ger studieförbunden och folkhögskolorna ett

särskilt ansvar för utvecklingen av den folkliga kulturen. Den största

ämnesgruppen inom studiecirklarna är den estetiska. Även på

folkhögskolorna är den estetiska verksamheten omfattande, särskilt i de

långa, särskilda kurserna. Dessutom anordnar studieförbunden ett stort

antal kulturprogram som framförs inför publik och även på

folkhögskolorna anordnas ofta kulturprogram. Två av SUFOs projekt är

direkt inriktade på att studera den estetiska verksamheten. Det gäller dels

hantverkscirklar, dels rockmusikcirklar.

De estetiska cirklarna tillfredsställer många olika behov. Den stora

tillströmningen är ett bevis för att deltagarna ofta är nöjda med

verksamheten. SUFO anser ändå att det finns anledning att ifrågasätta om

all verksamhet håller en kvalitet som motiverar att den får statsbidrag. I

vissa fall tycks studieförbundens roll begränsas till att tillhandahålla

materiella förutsättningar för att deltagarna skall kunna ägna sig åt sina

fritidsintressen eller tillverka "prylar". Cirkelarrangörerna bör därför

tydligare än nu sker klargöra för sig själva och andra vilka syften

cirklarna har. När det gäller folkhögskolorna är det angeläget att de

fortsätter att spela sin traditionellt viktiga roll för kulturen, samtidigt som

nya kulturella funktioner bör utvecklas.

Folkbildningen förväntas ge stöd och stimulans till ett idéburet

studiearbete i folkrörelser och föreningar. Alla studieförbund och mer än

hälften av folkhögskolorna har organisatoriska band till folkrörelser och

andra ideella föreningar. Även de landstingsägda folkhögskolorna har ett

omfattande samarbete med föreningslivet i sina respektive regioner. En

stor del av funktionärs- och medlemsutbildningar i organisationer äger

rum i studiecirklar och på folkhögskolor. Folkbildningen är en del av

folkrörelserna och en viktig förutsättning för att de skall kunna fylla sin

viktiga funktion i det svenska samhället.

Den bild som ges av intervjuundersökningen och djupstudierna är att

det framför allt på det lokala planet förekommer ett mycket omfattande

samarbete mellan folkbildningen och föreningar och att en stor del av

föreningarnas verksamhet bedrivs som studiecirklar eller

folkhögskolekurser. Medlemsorganisationernas ledningar förefaller

däremot måttligt intresserade av folkbildningen. Folkbildningen företräde

har därför fått stort utrymme att utveckla en egen folkbildningsideologi,

som i viktiga avseenden är gemensam för studieförbund och

folkhögskolor och som staten också har gjort till sin i det senaste beslutet

om mål för statsbidragen.

I de statliga beslutsdokumenten framhålls att studieförbund och

folkhögskolor själva skall sätta målen för sin verksamhet och att dessa

skall skilja sig åt mellan de olika studieförbunden och folkhögskolorna.

Profileringen anses viktig och betecknas som en särskild kvalitet.

Intervju-undersökningen och några av djupstudierna visar att deltagarna

inte bryr sig särskilt mycket om vem som anordnar studiecirklarna och

kurserna. Detta bör vara en tankeställare för studieförbunden och

folkhögskolorna. Detta bör dock inte, enligt SUFOs mening, tas till intäkt

för att arbetet med att fastställa profilerade mål för verksamheten skulle

vara meningslöst. Målen och profilen skapar en identitet för varje

studieförbund och folkhögskola, och utan den identiteten försvagas

förankringen i samhället och respekten för verksamheten.

Sammanfattande bedömningar och förslag

Den totala omfattningen av folkbildningen anses väl motsvara vad staten

kan förvänta sig av bidragsgivningen. SUFO är medveten om svårigheten

att öka deltagandet inom de prioriterade grupperna, men anser ändå att

studieförbunden bör öka ansträngningarna att höja deltagandet bland

kortutbildade, invandrare och arbetslösa. I de statliga måldokumenten bör

arbetslösa tillföras som en prioriterad grupp.

Deltagarna är i allt väsentligt nöjda med resultatet av sina studier och

med verksamheten över huvud taget. Det är inte något tvivel om att

folkbildningen betyder mycket för den allmänna bildnings- och

kunskapsnivån bland vuxna liksom för kulturlivet i Sverige. Ett annat

viktigt värde ligger i det sociala nätverk i vardagslivet som framför allt

studiecirklarna utgör. Verksamheten inom både studieförbund och

folkhögskolor måste anses ha den betydelse för demokratins befästande

och utveckling i Sverige och för deltagarnas personliga utveckling som

anges i de statliga måldokumenten.

SUFO gör dock vissa påpekanden. Att döma av det material som

framkommit bör studieförbunden se över såväl syftet med som kvaliteten

och ambitionsnivån i vissa hantverkscirklar för att försäkra sig om att de

uppfyller både de egna och statens mål. Det tycks också finnas anledning

för folkhögskolorna att pröva nya vägar att ge eleverna möjlighet att

utöva ett verkligt inflytande över kursernas innehåll och uppläggning.

Studieförbunden bör också tydligare markera sin ideologiska profil och

klargöra denna för deltagarna.

När det gäller kommande utvärderingar av folkbildningen anser SUFO

att andra former än kommitténs bör prövas. Vad som bör eftersträvas är

en fastare organisation som har möjlighet att arbeta mer långsiktigt än

den av tid och direktiv låsta kommittén. Det skulle ge utrymme för

successiva beslut om forskningsprojekt med bättre tid för planering av

projekten samt möjlighet att utnyttja vunnen kunskap för att starta nya

projekt eller ta sig an frågor som aktualiseras i samhället.

SUFO lämnar vidare förslag till ett antal studier som bör ingå i en

kommande utvärdering:

Intervjuundersökningen bör följas upp på lämpliga områden för att

klarlägga ev. förändringar då det gäller deltagandet i vuxenutbildning och

folkbildning.

Analyserna av folkbildningens effekter bör fördjupas, t.ex. beträffande

det lokala kulturlivet, den lokala politiska beslutsprocessen, kvalitén i

lokala föreningslivet.

Folkbildningens effekter för deltagarna bör undersökas, t.ex vad

folkhögskolestudier leder till, samt om läroprocesserna i rockcirklar eller

annan ungdomsverksamhet på ett observerbart sätt påverkar deltagarnas

framtid.

Hur påverkas folkhögskolornas verksamhet av det stora antalet

arbetslösa elever?

I vilken utsträckning påverkar folkbildningens interna utvärderingar

beslut om framtida verksamhet?

Folkbildningsrådet verksamhet bör följas upp och utvärderas

fortlöpande.

Förteckning över remissinstanser som avgivit

yttrande över betänkandet Folkbildningen en

utvärdering (SOU 1996:159)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av

Kriminalvårdsstyrelsen, SIDA, Handikappinstitutet, Statens institut för

särskilt utbildningsstöd, Socialstyrelsen, Riksrevisionsverket, Statistiska

Centralbyrån, Statskontoret, Statens skolverk, Folkbildningsrådet,

Lärarhögskolan i Stockholm, Mälardalens högskola, Linköpings

universitet, MIMER nationellt program för folkbildningsforskning,

Göteborgs universitet, Umeå universitet, Jönköpings högskola,

Humanistisk- samhällsvetenskapliga forskningsrådet, Centrala

studiestödsnämnden, Arbetsmarknadsstyrelsen, Glesbygdsverket, Statens

invandrarverk, Nämnden för hemslöjdsfrågor, Statens kulturråd,

Ungdomsstyrelsen, Kunskapslyftskommittén, Sveriges Utbildningsradio

AB, Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet,

Folkbildningsförbundet, Rörelsefolkhögskolornas Intresseorganisation,

Folkrörelserådet, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

Centralorganisation, Svenska Folkhögskolans Lärarförbund, Lärarnas

Riksförbund, Sveriges Folkhögskolestuderandes Förbund,

Handikappförbundens Samarbetsorgan, Synskadades Riksförbund, De

Dövas riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Företagarnas

Riksförbund, Riksförbundet för kommunal och statlig vuxenutbildning,

Folkrörelsernas Konstfrämjande, Arbetarnas Bildningsförbund ABF,

Folkuniversitetet, Frikyrkliga studieförbundet FS, KFUK-KFUMs

studieförbund, Nykterhetsrörelsens Bildningsverksamhet NBV,

Studiefrämjandet, Studieförbundet Medborgarskolan, Studieförbundet

Vuxenskolan SV, Svenska idrottsrörelsens studieförbund SISU, Sveriges

Kyrkliga Studieförbund SKS, Tjänstemännens Bildningsverksamhet

TBV, Bosöns Idrottsfolkhögskola, Brunnsviks folkhögskola,

Folkhögskolan Hvilan, Furuboda folkhögskola, gemensamt yttrande av

Glimåkra, Hagabergs Hjälmareds, Hållands, Mellansels, Solviks,

Strömbäcks och Sundsgårdens folkhögskolor, Hellidens folkhögskola,

Hola folkhögskola, Kvinnofolkhögskolan, gemensamt yttrande av

landstinget och folkhögskolorna i Västernorrlands län, Ljungskile

folkhögskola, Runö folkhögskola, Skara stifts folkhögskola,

Skinnskattebergs folkhögskola, S:ta Birgittas folkhögskola,

Skeppsholmens folkhögskola, Sundsgårdens folkhögskola, Sverigefinska

folkhögskolan, Södra Vätterbygdens folkhögskola, Sörängens

folkhögskola, Tollare folkhögskola, Önnestads folkhögskola.

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande:statsrådet Carl Tham

Regeringen beslutar proposition 1997/98:115 Folkbildning.

Prop. 1997/98:115

54

1

Prop. 1997/98:115

Bilaga 1

Prop. 1997/98:115

Bilaga 1

Prop 1997/98:115

Prop. 1997/98:115

Bilaga 2