Regeringens proposition 2003/04:158

Extraordinära smittskyddsåtgärder

Prop.

2003/04:158

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 27 maj 2004 Göran[REDACTED_EFTERNAMN] Morgan[REDACTED_EFTERNAMN] (Socialdepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll Smittskyddslagen (2004:168) kompletteras med vissa bestämmelser om extraordinära smittskyddsåtgärder. De sjukdomar som skall omfattas av möjligheterna till extraordinära smittskyddsåtgärder skall betecknas samhällsfarliga sjukdomar och anges i en särskild bilaga till smittskydds- lagen. De samhällsfarliga sjukdomarna skall uppfylla kriterierna för all- mänfarliga sjukdomar enligt smittskyddslagen. Därutöver skall sjuk- domen kunna få en spridning i samhället som innebär en allvarlig stör- ning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhälls- funktioner och som kräver extraordinära smittskyddsåtgärder. Med hänsyn till nuvarande epidemiologiska läge skall enbart smitt- koppor och svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) anses vara samhälls- farliga sjukdomar. Om riksdagens beslut inte kan avvaktas får emellertid regeringen föreskriva att bestämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar skall tillämpas på annan allmänfarlig sjukdom eller på smittsam sjukdom på vilken bestämmelserna om allmänfarliga sjukdomar skall tillämpas enligt föreskrift som meddelats med stöd av 9 kap. 2 § smittskyddslagen. En sådan föreskrift skall snarast underställas riksdagens prövning. De samhällsfarliga sjukdomarna skall dessutom omfattas av bestämmelserna om karantänssjukdomar i karantänslagen (1989:290). Smittkoppor förs även in som allmänfarlig sjukdom i smittskyddslagen. Om det finns skäl att misstänka att någon som anländer till Sverige har smittats av en samhällsfarlig sjukdom, får smittskyddsläkaren besluta att denne samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Om det i ett visst geografiskt område skett utbrott av en samhällsfarlig sjukdom får Social- styrelsen besluta att personer som anländer till Sverige från detta område samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall 1 genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Smittskyddsläkaren skall verkställa Socialstyrelsens beslut. Hälsokontroll vid platsen för inresan får inte vara förenad med frihetsberövande eller innefatta provtagning eller annan åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. Om det finns risk för spridning av en samhällsfarlig sjukdom får smitt- skyddsläkaren besluta att den som har eller kan antas ha varit utsatt för smitta av sjukdomen skall hållas i karantän i en viss byggnad, i en av- gränsad del av en byggnad eller inom ett visst område. Ett sådant beslut innebär förbud att lämna byggnaden, del av byggnaden eller området samt förbud att ta emot besök där. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får smittskyddsläkaren i det enskilda fallet medge undan- tag från förbudet att ta emot besök. Begär den som hålls i karantän att be- slutet skall upphöra skall smittskyddsläkaren utan dröjsmål pröva frågan. Finns inte längre skäl för karantän skall smittskyddsläkaren omedelbart häva beslutet. Smittskyddsläkarens beslut om karantän får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Om en samhällsfarlig sjukdom har eller misstänks ha fått spridning inom ett avgränsat område utan att smittkällan eller smittspridningen är fullständigt klarlagd får Socialstyrelsen besluta att ett visst område skall vara avspärrat. Ett beslut om avspärrning innebär förbud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utan- för området att besöka det. Finns inte längre skäl för avspärrning skall Socialstyrelsen omedelbart häva beslutet. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får Socialstyrelsen i det enskilda fallet medge undantag från beslutet om avspärrning. Ansöker någon om undantag från beslutet om avspärrning skall Socialstyrelsen omedelbart pröva frågan. Socialstyrelsens beslut om att avslå en begäran om undantag för beslut om avspärrning får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Den som måste avstå från förvärvsarbete på grund av beslut om karantän har rätt till smittbärarpenning enligt lagen (1989:225) om er- sättning till smittbärare. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2005. Prop. 2003/04:158 2

Innehållsförteckning

Prop. 2003/04:158

1

Förslag till riksdagsbeslut..................................................................

5

2

Lagtext

...............................................................................................

6

2.1

Förslag till lag om ändring i smittskyddslagen

(2004:168)...........................................................................

6

2.2

Förslag till lag om ändring i karantänslagen

(1989:290).........................................................................

15

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1989:225) om

ersättning till smittbärare ..................................................

16

2.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring .....................................................

18

3

Ärendet och dess beredning.............................................................

19

4

Rättslig reglering .............................................................................

19

4.1

Smittskyddslagen (2004:168) ...........................................

20

4.2

Karantänslagen (1989:290)...............................................

24

4.3

Lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller

krigsfara och lagen m.m. (1942:723) om

skyddsympning inom försvarsväsendet ............................

26

4.4

Lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare ..............

26

4.5

Förordning (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning

av en smittsam sjukdom....................................................

28

4.6

Övrig lagstiftning ..............................................................

29

4.7

Straffrättsliga regler ..........................................................

38

5

Utländsk rätt ....................................................................................

39

6

Mänskliga rättigheter i internationella överenskommelser och i

regeringsformen...............................................................................

41

6.1

Inledning ...........................................................................

41

6.2

Europakonventionen .........................................................

42

6.3

Konventionen om barnets rättigheter................................

45

6.4

Regeringsformen...............................................................

46

7

Allmänna utgångspunkter................................................................

46

8

Sjukdomarna i smittskyddslagen och karantänslagen .....................

52

9

Extraordinära smittskyddsåtgärder..................................................

60

9.1

Hälsokontroll vid inresa....................................................

60

9.2

Karantän............................................................................

67

9.3

Avspärrning.......................................................................

71

9.4

Processuella frågor............................................................

74

9.5

Överväganden med anledning av förslagens

förhållande till mänskliga rättigheter................................

76

10

Tvångsbehandling, tvångsvaccinering och andra åtgärder..............

81

10.1

Tvångsbehandling och tvångsvaccinering ........................

81

10.2

Andra åtgärder ..................................................................

83

11

Straffbestämmelse ...........................................................................

87

12

Ersättningsfrågor .............................................................................

89

3

13

Ansvaret för smittskyddsåtgärder samt planering,

Prop. 2003/04:158

samordning och samverkan, m.m....................................................

94

14

Ekonomiska konsekvenser ............................................................

101

15

Författningskommentarer ..............................................................

103

15.1

Förslaget till lag om ändring i smittskyddslagen

(2004:168).......................................................................

103

15.2

Förslaget till lag om ändring i karantänslagen

(1989:290).......................................................................

109

15.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1989:225) om

ersättning till smittbärare ................................................

109

15.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring ...................................................

111

Bilaga 1

Sammanfattning av betänkandet Extraordinärt

smittskydd (SOU 2003:83 .................................................

112

Bilaga 2

Författningsförslag i betänkandet Extraordinärt

smittskydd (SOU 2003:83)................................................

115

Bilaga 3

Lagrådsremissens författningsförslag................................

117

Bilaga 4

Lagrådets yttrande .............................................................

130

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 maj 2004.........

133

4 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

lag om ändring i smittskyddslagen (2004:168),

2.

lag om ändring i karantänslagen (1989:290),

3.

lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare,

4.

lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring.

Prop. 2003/04:158 5

2

Lagtext

Prop. 2003/04:158

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1

Förslag till lag om ändring i smittskyddslagen (2004:168)

Härigenom föreskrivs i fråga om smittskyddslagen (2004:168) dels att nuvarande bilagan till lagen skall betecknas bilaga 1, dels att 1 kap. 3 §, 2 kap. 5 §, 8 kap. 1, 2, 5, 9 och 12 §§, 9 kap. 2 § samt den nya bilaga 1 skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 3 kap. 811 §§, och närmast före den nya 3 kap. 8 § en ny rubrik, samt en ny bilaga, bilaga 2, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1

kap.

3 § Med smittsamma sjukdomar avses i denna lag alla sjukdomar som kan överföras till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Med allmänfarliga sjukdomar avses smittsamma sjukdomar som kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser och där det finns möjlighet att förebygga smittspridning genom åtgärder som riktas till den smittade. Med samhällsfarliga sjukdomar avses allmänfarliga sjukdomar som kan få en spridning i samhäl- let som innebär en allvarlig stör- ning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som krä- ver extraordinära smittskydds- åtgärder. De allmänfarliga sjukdomarna och vissa andra smittsamma sjukdomar skall anmälas eller bli föremål för smittspårning enligt bestämmelserna i denna lag. Sådana sjukdomar benämns anmälningspliktiga sjukdomar respektive smittspårningspliktiga sjukdomar.

De allmänfarliga sjukdomarna

De allmänfarliga sjukdomarna

anges i bilaga till denna lag.

anges i bilaga 1 och de samhälls-

farliga sjukdomarna i bilaga 2 till

denna lag.

6

2 kap.

Prop. 2003/04:158

5 §

En behandlande läkare som misstänker eller konstaterar fall av allmänfarlig sjukdom eller annan anmälningspliktig sjukdom, skall utan dröjsmål anmäla detta till smittskyddsläkaren i det landsting där den anmälande läkaren har sin yrkesverksamhet och till Smitt- skyddsinstitutet. Anmälningsskyldigheten gäller även

läkare vid laboratorium som utför mikrobiologisk diagnostik,

den som är ansvarig för ett sådant laboratorium, och

läkare som utför obduktion.

En behandlande läkare som misstänker eller konstaterar fall av allmänfarlig sjukdom eller annan anmälningspliktig sjukdom, skall utan dröjsmål anmäla detta till smittskyddsläkaren i det landsting där den anmälande läkaren har sin yrkesverksamhet och till Smitt- skyddsinstitutet. Anmälan skall göras även beträffande annan sjukdom som är eller som miss- tänks vara smittsam, om sjuk- domen har fått en anmärknings- värd utbredning inom ett område eller uppträder i en elakartad form. Anmälningsskyldigheten enligt första stycket första meningen gäller även

läkare vid laboratorium som utför mikrobiologisk diagnostik,

den som är ansvarig för ett sådant laboratorium, och

läkare som utför obduktion.

3 kap. Extraordinära smittskyddsåtgärder 8 § Om det finns skäl att misstänka att någon som anländer till Sverige har smittats av en sam- hällsfarlig sjukdom, får smitt- skyddsläkaren besluta att denne samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Om det i ett visst geografiskt område skett utbrott av en sam- hällsfarlig sjukdom får Social- styrelsen besluta att personer som anländer till Sverige från detta område samt andra personer som anländer med samma transport- medel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. 7 Hälsokontroll enligt första och andra stycket får inte vara förenad med frihetsberövande eller inne- fatta provtagning eller annan åt- gärd som innebär kroppsligt in- grepp. Smittskyddsläkaren skall verk- ställa Socialstyrelsens beslut en- ligt andra stycket. 9 § Om det finns risk för spridning av en samhällsfarlig sjukdom får smittskyddsläkaren besluta att den som har eller kan antas ha varit utsatt för smitta av sjukdomen skall hållas i karantän i en viss byggnad, i en avgränsad, del av en byggnad eller inom ett visst om- råde. Ett sådant beslut innebär förbud att lämna byggnaden, del av byggnaden eller området samt förbud att ta emot besök där. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får smitt- skyddsläkaren i det enskilda fallet medge undantag från förbudet att ta emot besök. 10 § Om en samhällsfarlig sjukdom har eller misstänks ha fått sprid- ning inom ett avgränsat område utan att smittkällan eller smitt- spridningen är fullständigt klar- lagd, får Socialstyrelsen besluta att ett visst område skall vara av- spärrat. Ett beslut om avspärrning innebär förbud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utanför området att besöka det. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får Social- styrelsen i det enskilda fallet medge undantag från beslutet om avspärrning. 11 § Begär den som på grund av be- slut enligt 9 § första stycket skall Prop. 2003/04:158 8 hållas i karantän att beslutet inte Prop. 2003/04:158 längre skall gälla är besluts- myndigheten skyldig att utan dröjsmål pröva frågan. Detsamma gäller om någon ansöker om undantag enligt 9 § andra stycket från förbud att besöka den som hålls i karantän eller enligt 10 § andra stycket från beslut om av- spärrning. Finns inte längre skäl för beslut enligt 9 § första stycket eller 10 § första stycket skall beslutsmyndig- heten omedelbart häva beslutet.

8

kap.

1 § Smittskyddsläkarens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet gäller

1.

förhållningsregler enligt 4 kap. 3 §,

2.

tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §,

3.

avslag på begäran om upphörande av isolering enligt 5 kap. 7 §,

4. avslag på begäran om till-

4. avslag på begäran om till-

stånd att vistas utanför vårdinrätt-

stånd att vistas utanför vårdinrätt-

ningens område eller meddelande

ningens område eller meddelande

av villkor i samband med sådan

av villkor i samband med sådan

vistelse enligt 5 kap. 18 §, eller

vistelse enligt 5 kap. 18 §,

5. återkallelse av tillstånd att

5. återkallelse av tillstånd att

vistas utanför vårdinrättningens

vistas

utanför

vårdinrättningens

område enligt 5 kap. 18 §.

område enligt 5 kap. 18 §,

6. karantän enligt 3 kap. 9 §,

7.

avslag på

ansökan om att

karantän skall upphöra enligt 3 kap. 11 §, eller 8. avslag på ansökan om undan- tag från förbud att besöka den som hålls i karantän enligt 3 kap. 11 §. Chefsöverläkares beslut enligt 5 kap. 16 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Detsamma gäller beslut enligt 5 kap. 11 § i fråga om den som isolerats enligt 5 kap. 1 §. Andra beslut av smittskydds- läkare eller chefsöverläkare enligt denna lag får inte överklagas. Socialstyrelsens beslut att avslå en ansökan om undantag från be- slut enligt 3 kap. 10 § om avspärr- ning får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut av smittskydds- läkare, chefsöverläkare eller Socialstyrelsen enligt denna lag får inte överklagas. 9 2 § I andra mål än sådana som av-

ser

tvångsundersökning

enligt

3 kap.

2 §, isolering enligt

5 kap.

1 §, tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §, fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § eller upphörande av isolering enligt 5 kap. 7 § krävs prövnings- tillstånd vid överklagande till kam- marrätten. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten i andra mål än sådana som avser 1. tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 §,

2.

isolering enligt 5 kap. 1 §,

3.

tillfällig isolering enligt 5 kap.

3 §,

4.

fortsatt isolering enligt 5 kap.

5 §,

5.

upphörande av isolering en- ligt 5 kap. 7 §,

6.

karantän enligt 3 kap. 9 § första stycket,

7.

undantag från avspärrning enligt 3 kap. 10 §, eller

8.

upphörande av karantän en- ligt 3 kap. 11 §.

5 §

Länsrätten skall ta upp mål om

Länsrätten skall inom en vecka

tvångsundersökning enligt

3 kap.

från den dag då ansökan eller

2

§, förhållningsregler

enligt

överklagandet kom in till dom-

4 kap. 3 §, isolering enligt 5 kap.

stolen ta upp till avgörande mål

1

§, fortsatt isolering enligt 5 kap.

om

5

§ och upphörande av isolering

1. tvångsundersökning enligt

enligt 5 kap. 7 § till avgörande

3 kap. 2 §,

inom en vecka från den dag då

2. förhållningsregler enligt 4 kap.

ansökan eller överklagandet kom

3 §,

in. Länsrätten får dock förlänga

3. isolering enligt 5 kap. 1 §,

denna tid om det finns särskilda

4. fortsatt isolering enligt 5 kap.

skäl.

5 §,

5. upphörande av isolering en-

ligt 5 kap. 7 §, eller 6. undantag från förbud att be- söka den som hålls i karantän en- ligt 3 kap. 9 §. Länsrätten får dock förlänga tidsfristen enligt första stycket om det finns särskilda skäl. Ett mål om tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 § vari beslutet underställts länsrätten skall tas upp till avgörande snarast och senast fyra dagar från den dag underställningen skedde. Om beslutet om tillfällig isolering inte är verkställt när det underställs, skall målet tas upp till avgörande inom fyra dagar från den dag beslutet verkställdes. Mål om karantän enligt 3 kap. 9 §, mål om undantag från av- spärrning enligt 3 kap. 10 § samt mål om upphörande av karantän enligt 3 kap. 11 § skall länsrätten Prop. 2003/04:158 10

ta upp till avgörande senast inom

Prop. 2003/04:158

fyra dagar från det överklagandet

kom in. I mål om isolering enligt 5 kap. 1 §, tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 § och fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § får länsrätten fatta beslut i målet i

avvaktan på att målet slutligt avgörs.

9 §

I mål i allmän förvaltningsdom-

Offentligt biträde skall förord-

stol om isolering enligt 5 kap. 1 §,

nas för den som åtgärden avser i

tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §,

mål i

allmän

förvaltningsdomstol

fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 §

om

eller upphörande av isolering en-

1. isolering enligt 5 kap. 1 §,

ligt 5 kap. 7 § skall offentligt bi-

2.

tillfällig

isolering enligt

träde förordnas för den som åt-

5 kap. 3 §,

gärden avser, om det inte måste

3. fortsatt isolering enligt 5 kap.

antas att behov av biträde saknas.

5 §,

4.

upphörande av isolering en- ligt 5 kap. 7 §,

5.

karantän enligt 3 kap. 9 § första stycket,

6.

beslut att inte medge undan- tag från avspärrning enligt 3 kap. 10 §, eller

7.

upphörande av karantän en- ligt 3 kap. 11 §.

Offentligt biträde skall dock inte förordnas om det måste antas att behov av biträde saknas.

12 §

Polismyndighet skall lämna biträde på begäran av smittskyddsläkaren

1. för att genomföra tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 §,

2. för att föra den som skall

2. för att föra den som skall

isoleras enligt 5 kap. 1 § eller iso-

isoleras enligt 5 kap. 1 § eller iso-

leras tillfälligt enligt 5 kap. 3 § till

leras tillfälligt enligt 5 kap. 3 § till

vårdinrättningen, eller

vårdinrättningen,

3. för att återföra den som har

3. för att återföra den som har

avvikit från en vårdinrättning, där

avvikit från en vårdinrättning, där

han eller hon enligt beslut skall

han eller hon enligt beslut skall

vara tillfälligt isolerad eller isole-

vara tillfälligt isolerad eller isole-

rad, eller den som inte har återvänt

rad, eller den som inte har återvänt

till vårdinrättningen sedan hans

till vårdinrättningen

sedan

hans

eller hennes tillstånd att vistas

eller hennes tillstånd att vistas

utanför vårdinrättningens område

utanför vårdinrättningens område

har gått ut eller återkallats.

har gått ut eller återkallats,

4. för att genomföra hälso-

kontroll vid inresa

enligt 3

kap.

8 § och därvid upprätthålla ord-

ningen,

5. för att föra den som skall 11

hållas i karantän enligt 3 kap. 9 § till vårdinrättning eller annan plats där karantänsvistelsen skall äga rum, eller 6. för att återföra den som olov- ligen har avvikit från vårdinrätt- ning eller annan plats för karan- tänsvistelsen till denna plats. Polismyndigheten skall lämna biträde på begäran av Social- styrelsen för att spärra av om- råden enligt 3 kap. 10 § och för att upprätthålla dessa avspärrningar.

9

kap.

2 §

Om riksdagens beslut om änd-

Om riksdagens beslut om änd-

ring i bilagan inte kan avvaktas,

ring i bilaga 1 eller bilaga 2 inte

får regeringen föreskriva att be-

kan avvaktas, får regeringen före-

stämmelserna om allmänfarliga

skriva att bestämmelserna om all-

sjukdomar skall tillämpas från den

mänfarliga sjukdomar eller sam-

tidpunkt som regeringen bestäm-

hällsfarliga

sjukdomar

skall

mer på en viss smittsam sjukdom

tillämpas från den tidpunkt som

som förekommer eller inom kort

regeringen bestämmer på en viss

kan förekomma här i landet, om

smittsam sjukdom som förekom-

sjukdomen bedöms uppfylla krite-

mer eller inom kort kan före-

rierna i 1 kap. 3 § andra stycket.

komma här i landet, om sjuk-

domen bedöms uppfylla kriterier-

na i 1 kap. 3 § andra eller tredje

stycket.

En sådan föreskrift får meddelas

En sådan föreskrift får meddelas

endast om det vid lagens ikraft-

endast om det vid lagens ikraft-

trädande inte var känt

trädande inte var känt

 att sjukdomen uppfyller krite-

 att sjukdomen uppfyller krite-

rierna i 1 kap. 3 § andra stycket,

rierna i 1 kap. 3 § andra eller

eller

tredje stycket, eller

 att smittspridning av sjuk-

 att smittspridning av sjuk-

domen skulle kunna förekomma i

domen skulle kunna förekomma i

landet.

landet.

Föreskrifter som meddelas med stöd av denna paragraf skall snarast underställas riksdagens prövning. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005. Prop. 2003/04:158 12 Prop. 2003/04:158

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bilaga 1 Allmänfarliga sjukdomar

campylobacterinfektion

difteri

infektion med enterohemorra- gisk E.coli (EHEC)

giardiainfektion

gonorré

hepatit 

A-E

hivinfektion

infektion med HTLV I eller II

klamydiainfektion

kolera

infektion med meticillinresis- tenta gula stafylokocker (MRSA)

mjältbrand

paratyfoidfeber

pest

infektion med pneumokocker med nedsatt känslighet för penicillin G

polio

rabies

salmonellainfektion

shigellainfektion

svår akut respiratorisk sjukdom (SARS)

syfilis

tuberkulos

tyfoidfeber

virala hemorragiska febrar exkl. denguefeber och sork- feber (nefropathia epidemica)

Allmänfarliga sjukdomar

campylobacterinfektion

difteri

infektion med enterohemorra- gisk E.coli (EHEC)

giardiainfektion

gonorré

hepatit 

A-E

hivinfektion

infektion med HTLV I eller II

klamydiainfektion

kolera

infektion med meticillinresis- tenta gula stafylokocker (MRSA)

mjältbrand

paratyfoidfeber

pest

infektion med pneumokocker med nedsatt känslighet för penicillin G

polio

rabies

salmonellainfektion

shigellainfektion

smittkoppor

svår akut respiratorisk sjukdom (SARS)

syfilis

tuberkulos

tyfoidfeber

virala hemorragiska febrar exkl. denguefeber och sork- feber (nefropathia epidemica)

13

Bilaga 2 Prop. 2003/04:158 Samhällsfarliga sjukdomar

smittkoppor

svår akut respiratorisk sjukdom (SARS)

14

Nuvarande lydelse

Med karantänssjukdom avses i denna lag gula febern, kolera och pest.

Den som på grund av en karan- tänssjukdom har

1. tagits in på sjukhus,

2. isolerats enligt 5 kap. 1 § smittskyddslagen (2004:168), eller 3. tillfälligt isolerats enligt 5 kap. 3 § smittskyddslagen får inte resa ut ur landet. Smitt- skyddsläkaren skall vidta de åt- gärder som behövs för att hindra den smittade från att lämna landet.

2.2

Förslag till lag om ändring i karantänslagen (1989:290)

Härigenom föreskrivs att 2 och 14 §§ karantänslagen (1989:290) skall ha följande lydelse. Föreslagen lydelse 2 § Med karantänssjukdom avses i denna lag gula febern, kolera, pest samt de sjukdomar på vilka be- stämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar i smittskyddslagen (2004:168) är tillämpliga. 14 §

1

Den som på grund av en karan- tänssjukdom 1. har tagits in på sjukhus, 2. har isolerats enligt 5 kap. 1 § smittskyddslagen (2004:168), 3. har tillfälligt isolerats enligt 5 kap. 3 § smittskyddslagen, 4. skall hållas i karantän enligt 3 kap. 9 § smittskyddslagen, eller 5. har förbjudits att lämna av- spärrat område enligt beslut om avspärrning enligt 3 kap. 10 § smittskyddslagen får inte resa ut ur landet. Smittskyddsläkaren skall vidta de åtgärder som behövs för att hindra den smittade från att lämna landet. I andra fall än som avses i första stycket får den som för smitta av en karantänssjukdom inte vägras att lämna landet. Han skall dock i god tid före avresan meddela den smittskyddsläkare som underrättats om sjuk- domsfallet enligt smittskyddslagen om tidpunkten för avresan och målet för resan. Smittskyddsläkaren skall underrätta hälsovårdsmyndigheten på ankomstorten om avresan och andra omständigheter av betydelse för att förhindra smittspridning. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005.

1 Senaste lydelse 2004:181. Prop. 2003/04:158 15

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1989:225) om

Prop. 2003/04:158

ersättning till smittbärare

Härigenom föreskrivs att 1, 3 och 8 §§ lagen (1989:225) om ersättning

till smittbärare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Denna lag innehåller föreskrifter om ersättning av allmänna medel till smittbärare. Med en smittbärare förstås i lagen 1. den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha för- lorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen,

2. den som för eller kan antas

2. den som för eller kan antas

föra smitta utan att vara sjuk i en

föra smitta utan att vara sjuk i en

smittsam sjukdom.

smittsam sjukdom, och

3. den som i annat fall än som

avses i 1 eller 2 har eller kan an-

tas ha varit utsatt för smitta av en

samhällsfarlig sjukdom enligt

smittskyddslagen (2004:168 ) utan

att vara sjuk i en sådan sjukdom.

3 §

2

En smittbärare har rätt till smittbärarpenning, om han måste avstå från förvärvsarbete på grund av

1.

beslut enligt smittskyddslagen (2004:168) eller livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som har meddelats med stöd av sistnämnda lag, eller

2.

läkarundersökning eller hälsokontroll som smittbäraren genomgår utan att beslut enligt 1 har fattats men som syftar till att klarlägga om han är smittad av en allmänfarlig sjukdom eller har en sjukdom, en smitta, ett sår eller en annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjän- ligt till människoföda.

Första stycket gäller inte när

fråga är om hälsokontroll vid in-

resa enligt 3 kap. 8 § smittskydds-

lagen eller beslut som avser av-

spärrning enligt 3 kap. 10 § smitt-

skyddslagen.

8 §

3

Smittbärarpenning får sättas ned

Smittbärarpenning får sättas ned

eller dras in om smittbäraren inte

eller dras in om smittbäraren

följer förhållningsregler som har

1. inte följer

förhållningsregler

beslutats med stöd av smitt-

som har getts med stöd av smitt-

skyddslagen (2004:168) eller sär-

skyddslagen

(2004:168)

eller

2 Senaste lydelse 2004:180.

3 Senaste lydelse 2004:180.

16

skilda villkor i samband med ett

överträder förbud enligt 3 kap. 9 § Prop. 2003/04:158

beslut enligt

livsmedelslagen

nämnda lag, eller

(1971:511) eller

föreskrifter som

2. åsidosätter särskilda villkor i

har meddelats med stöd av sist-

samband med ett beslut enligt

nämnda lag.

livsmedelslagen

(1971:511) eller

föreskrifter som

har meddelats

med stöd av sistnämnda lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005. 17

2.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

Prop. 2003/04:158

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 16 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäk-

ring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 §

4

När ramtid skall bestämmas enligt 12 § räknas inte den tid då den sökande varit hindrad att arbeta på grund av

1.

styrkt sjukdom,

2.

avslutad heltidsutbildning som den sökande har avslutat efter fyllda 25 år eller som har föregåtts av sammanhängande förvärvsarbete på hel- tid i minst 5 månader,

3.

tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall,

4.

frihetsberövande på kriminalvårdens område,

5.

vård av eget barn som inte har fyllt 2 år eller vård av adoptivbarn i 2 år efter barnets ankomst i familjen,

6.

beslut enligt smittskyddslagen (2004:168) eller livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som har meddelats med stöd av livs- medelslagen,

7.

utlandsvistelse till följd av att den sökande följt med sin make eller maka vid dennes arbete i utlandet under förutsättning att makens eller makans arbetsgivare har sitt säte i Sverige och att lönen utbetalas från Sverige, varvid med make eller maka jämställs person med vilken den sökande sammanbor under förhållanden som liknar makars, eller

8.

vård av närstående när hel ersättning lämnats enligt lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård.

Första stycket 6 gäller dock inte när fråga är om hälsokontroll vid inresa enligt 3 kap. 8 § eller av- spärrning enligt 3 kap. 10 § smitt- skyddslagen. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005.

4 Senaste lydelse 2004:184. 18

3

Ärendet och dess beredning

Prop. 2003/04:158

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade folkhälso- och social- tjänstministern i januari 2003 en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av behovet av sådana extraordinära smittskyddsåtgärder som är nödvändiga för att förhindra att en spridning av en allvarlig smitta hos människor leder till en svår påfrestning på samhället i fred (dir. 2003:12). Utredningen antog namnet Utredningen om extraordinära smittskydds- åtgärder (S 2003:01). Utredaren lade i september 2003 fram betänkandet Extraordinärt smitt- skydd (SOU 2003:83). En sammanfattning av förslagen i betänkandet finns i bilaga 1. De författningsförslag som lades fram i betänkandet finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av remiss- yttrandena finns tillgänglig i Socialdepartementet (S2003/7258/FH). Denna proposition bygger på en överenskommelse mellan den social- demokratiska regeringen, vänsterpartiet och miljöpartiet. Lagrådet Regeringen beslutade den 22 april 2004 att inhämta Lagrådets yttrande över de förslag som finns i bilaga 3. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa ändringar. Regeringen har på de flesta punkter följt Lagrådets förslag. Regeringens överväganden beträf- fande Lagrådets yttrande återfinns i avsnitt 9.1, 9.3, 9.5 och i författ- ningskommentaren. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag föreslår regeringen i pro- positionen ett tillägg i 2 kap. 5 § smittskyddslagen (2004:168) av inne- börd att behandlande läkare i vissa fall har att göra anmälan även be- träffande andra sjukdomar än anmälningspliktiga sjukdomar. Tillägget är av enkel beskaffenhet. Ifrågavarande anmälningsskyldighet överens- stämmer dessutom med vad som gäller enligt 22 § första stycket andra meningen i nu gällande smittskyddslag (1988:1472) och har varit föremål för Lagrådets granskning vid beredningen av sist nämnda lag. Lagrådets hörande över det nu föreslagna tillägget skulle därför sakna betydelse. 4 Rättslig reglering I november 2003 presenterade regeringen propositionen Ny smitt- skyddslag m.m. (prop. 2003/04:30). I propositionen föreslås att en ny smittskyddslag skall införas. Smittskyddslagen skall ges en klarare in- riktning på smittskyddsåtgärder som riktar sig till människor. De smitt- skyddsåtgärder som riktar sig till objekt eller djur skall i sin helhet regle- ras i andra lagar. Vid behandlingen av propositionen den 31 mars 2004 har riksdagen i huvudsak beslutat att anta regeringens förslag (bet. 2003/04:SoU6, rskr. 2003/04:178). Den nya smittskyddslagen och övriga författningsändringar kommer att träda i kraft den 1 juli 2004. 19 Bestämmelser om smittskydd finns även i ett antal andra lagar och för- Prop. 2003/04:158 ordningar. I detta avsnitt ges en översiktlig redogörelse för de viktigaste författningarna på smittskyddsområdet.

4.1

Smittskyddslagen (2004:168)

Smittskyddslagens (2004:168) syfte är att tillgodose befolkningens behov av skydd mot smittsamma sjukdomar. Den nya smittskyddslagen skall till skillnad mot den gällande endast reglera smittskyddsåtgärder som riktar sig till människor. Det objektinriktade smittskyddet skall i sin hel- het regleras i annan lagstiftning. Bestämmelserna i lagen skall omfatta alla sjukdomar som kan över- föras till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Möjligheterna till tvångsåtgärder är begränsade till s.k. allmänfarliga sjukdomar som anges i en bilaga till lagen. För att en sjukdom skall betecknas som allmänfarlig sjukdom krävs enligt en uttrycklig definition i 1 kap. 3 § att den kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga kon- sekvenser. Härutöver krävs att man genom åtgärder som riktas till den smittade kan förebygga smittspridning. Bland de allmänfarliga sjuk- domarna, som är 24 till antalet, ingår bl.a. difteri, hepatit A-E, hivinfek- tion, klamydiainfektion, kolera, mjältbrand, polio, rabies, svår akut respi- ratorisk sjukdom (SARS), salmonellainfektion, tuberkulos och virala hemorragiska febrar (exkl. denguefeber och sorkfeber). De allmänfarliga sjukdomarna liksom vissa andra smittsamma sjuk- domar skall anmälas till smittskyddsläkaren och Smittskyddsinstitutet. Dessa sjukdomar benämns anmälningspliktiga sjukdomar. Vidare skall vissa sjukdomar göras till föremål för smittspårning; de betecknas i den nya lagen som smittspårningspliktiga sjukdomar. Hit avses höra, förutom de allmänfarliga sjukdomarna, bl.a. vissa sjukdomar som sprids via livs- medel såsom t.ex. botulism. Enligt 9 kap. 3 § bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om vilka andra sjukdomar än allmänfarliga som skall vara anmälningspliktiga och smittspårningspliktiga. Beträffande de smittspårningspliktiga sjukdomarna ger paragrafen också en möjlighet till subdelegation till Socialstyrelsen. Regeringen kan enligt 9 kap. 2 § under vissa förutsättningar föreskriva att bestämmelserna om allmänfarliga sjukdomar skall tillämpas på en viss smittsam sjukdom som förekommer eller inom kort kan förekomma här i landet, om sjukdomen bedöms uppfylla kriterierna för allmänfarliga sjukdomar. Sådana föreskrifter skall snarast underställas riksdagen. I den nya lagen tydliggörs ansvaret för smittskyddet. Socialstyrelsen ansvarar enligt 1 kap. 7 § för samordning av smittskyddet på nationell nivå och skall ta de initiativ som krävs för att upprätthålla ett effektivt smittskydd medan Smittskyddsinstitutet enligt samma lagrum som expertmyndighet skall följa och analysera det epidemiologiska läget nationellt och internationellt och föreslå åtgärder för att landets smitt- skydd skall fungera effektivt. Landstinget skall även fortsättningsvis ha ansvaret för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas inom landstingsområdet. Undantag skall lik- som i dag gälla för åtgärder som riktar sig mot objekt och djur. I likhet 20 med nuvarande reglering skall det enligt 1 kap. 9 § i varje landsting fin- nas en smittskyddsläkare som skall ha det samlade ansvaret för smitt- skyddet inom det område där han eller hon verkar. Av paragrafen fram- går vidare att smittskyddsläkaren skall kunna delegera uppgifter som denne har enligt lagen till en erfaren läkare vid en smittskyddsenhet eller vid en infektionsklinik. Vidare föreskrivs om krav på samverkan mellan myndigheter, läkare och annan sjukvårdspersonal för att förebygga och begränsa utbrott eller spridning av smittsamma sjukdomar (1 kap. 10 §). Den enskildes rättigheter och skyldigheter Den enskilde har liksom i dag vissa lagfästa skyldigheter. I 2 kap. 1 § smittskyddslagen slås fast att var och en genom uppmärksamhet och rimliga försiktighetsåtgärder skall medverka till att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar. Enligt 2 § samma kapitel är vidare den som vet eller har anledning misstänka att han eller hon bär på en smittsam sjukdom skyldig att vidta de åtgärder som krävs för att skydda andra mot smittrisk. Den som vet att han eller hon bär på en allmänfarlig sjukdom är även skyldig att lämna information om smittan till andra människor som han eller hon kommer i sådan kontakt med att beaktansvärd risk för smittoöverföring kan uppkomma. Den som vet eller har anledning att misstänka att han eller hon bär på en allmänfarlig sjukdom eller en annan smittspårningspliktig sjukdom är dessutom enligt 3 kap. 1 § skyldig att utan dröjsmål söka läkare för undersökning. Om en patient som misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom inte samtycker till undersökning och provtagning skall liksom i dag detta anmälas till smittskyddsläkaren. Enligt 3 kap. 4 § skall vidare en patient som konstaterats eller misstänks vara smittad av en allmänfar- lig eller annan smittspårningspliktig sjukdom lämna de upplysningar som han eller hon förmår om vem eller vad som kan ha överfört smittan och om andra personer som kan ha smittats. Vissa smittskyddsåtgärder Den behandlande läkaren är enligt 4 kap. 1 § smittskyddslagen skyldig att ge den som bär på eller misstänks bära på en smittsam sjukdom som omfattas av bestämmelserna i smittskyddslagen individuellt utformade medicinska och praktiska råd om hur han eller hon skall undvika att ut- sätta andra för smittrisk. Om det är fråga om en allmänfarlig sjukdom skall den behandlande läkaren enligt 4 kap. 2 § besluta om individuellt utformade förhållningsregler som får avse ett eller flera av de moment som anges i paragrafen såsom t.ex. inskränkningar när det gäller arbete, skolgång eller annan verksamhet, förbud mot att donera blod och organ samt skyldighet att iaktta skärpta hygienrutiner. Liksom i dag skall läka- ren så långt möjligt se till att förhållningsreglerna följs. Smittskydds- läkaren kan enligt 4 kap. 3 § på eget initiativ eller på begäran av patien- ten ändra förhållningsreglerna. Smittskyddsläkarens beslut om förhåll- ningsregler får överklagas till länsrätten. Vid kännedom eller misstanke om att patienten inte iakttar förhållningsreglerna skall enligt 4 § samma Prop. 2003/04:158 21 kapitel den behandlande läkaren anmäla detta till smittskyddsläkaren. Sådan anmälan kan enligt förslaget dock underlåtas om läkaren bedömer att han eller hon kan själv se till att patienten får det stöd som behövs för att ändra sitt beteende. Genom bestämmelsen i 4 kap. 8 § införs en möjlighet att underrätta en närstående som löper påtaglig risk att smittas när den som bär på en all- mänfarlig smittsam sjukdom inte själv informerat om sjukdomen. I 4 kap. 6 § stadgas bl.a. att den som har en allmänfarlig sjukdom skall erbjudas den vård och behandling som behövs för att eliminera eller minska risken för smittspridning. Enligt 7 § samma kapitel skall den be- handlande läkaren anmäla till smittskyddsläkaren om han eller hon får veta eller misstänker att patienten inte följer erbjuden medicinsk behand- ling och detta innebär en risk för andra människor att smittas. Anmälan behöver inte ske om läkaren bedömer att patienten i fortsättningen kom- mer att följa behandlingen. Tvångsåtgärder Tvångsåtgärder mot enskild kan enligt den nya smittskyddslagen på samma sätt som i dag tillgripas endast såvitt gäller de allvarligaste sjuk- domarna. Om någon som med fog kan misstänkas bära på en allmänfar- lig sjukdom motsätter sig den undersökning som behövs för att konsta- tera om smittsamhet föreligger får länsrätten enligt 3 kap. 2 § på ansökan av smittskyddsläkaren besluta om tvångsundersökning. Beslut om sådan undersökning får meddelas endast om det finns påtaglig risk för att andra människor kan smittas. Att det är länsrätten och inte som i dag smittskyddsläkaren som föreslås besluta om denna tvångsåtgärd motiveras i propositionen med den vikt som den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonven- tionen) och regeringsformen tillerkänner den kroppsliga integriteten och med att tvångsundersökning även kan innebära ett frihetsberövande i konventionens mening. Länsrätten skall pröva målet skyndsamt. Av be- stämmelsen i 8 kap. 5 § framgår att domstolen, om det inte finns sär- skilda skäl, skall pröva målet senast inom en vecka från det att ansökan kom in. Enligt 5 kap. 1 § får den som bär på en allmänfarlig sjukdom isoleras om det av omständigheterna klart framgår att den enskilde inte är beredd eller i stånd att frivilligt underkasta sig de åtgärder som krävs för att hindra eller så långt möjligt minska risken för spridning av sjukdomen eller om det finns grundad anledning anta att han eller hon inte följer de förhållningsregler som har beslutats. För den som frivilligt medverkar till nödvändiga åtgärder för att hindra smittspridning kan isolering enligt denna bestämmelse inte bli aktuell. Beslut om isolering får vidare med- delas endast om det finns en påtaglig risk för att andra personer kan smittas. Liksom i dag fattas beslut om isolering av länsrätten efter ansökan av smittskyddsläkaren (5 kap. 2 §). Isoleringen får bestå i högst tre månader. Det är emellertid på samma sätt som i dag möjligt för länsrätten att efter begäran av smittskyddsläkare besluta om förlängning med högst sex månader åt gången om det finns särskilda skäl (5 kap. 5 §). I mål om Prop. 2003/04:158 22 isolering och fortsatt isolering skall en sakkunnig höras vid den muntliga Prop. 2003/04:158 förhandlingen. En stödperson skall utses för den som isolerats om den isolerade begär det (5 kap. 19 §). En stödperson skall även utses i annat fall om den isolerade inte motsätter sig det. I brådskande fall får smittskyddsläkaren enligt 5 kap. 3 § besluta om tillfällig isolering av en person som bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom. Som förutsättning gäller att den smittade eller misstänkt smittade genom sitt beteende utsätter någon annan för omedel- bar risk att smittas. Ett beslut om tillfällig isolering får bestå i högst två veckor. Beslutet förfaller om det inte underställs länsrätten senast inom fyra dagar. Både isolering och tillfällig isolering skall ske på vårdinrätt- ning som drivs av ett landsting, 5 kap. 4 §. Övriga bestämmelser Den nya smittskyddslagen innehåller i likhet med gällande smittskydds- lag bestämmelser om kostnadsfria läkemedel och kostnadsfri undersök- ning, vård och behandling, 7 kap. 1 och 2 §§. Kostnadsfriheten är be- gränsad till de allmänfarliga sjukdomarna och landstinget svarar enligt 4 § samma kapitel för kostnaderna för dessa förmåner. Tillsynen över smittskyddet utövas av Socialstyrelsen. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Socialstyrelsen får meddela de ytterligare föreskrifter som krävs för ett ändamålsenligt smittskydd samt till skydd för enskilda. Vidare får regeringen meddela särskilda före- skrifter om smittskyddet om landet kommer i krig eller krigsfara eller om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som landet har befunnit sig i eller om det vid en freds- tida kris som har betydande inverkan på möjligheterna att upprätthålla ett effektivt smittskydd finns behov av samordnade nationella åtgärder eller ur ett nationellt perspektiv av andra särskilda insatser inom smittskyddet. Liksom i dag finns bestämmelser om biträde av polismyndighet. Hjälp av polismyndighet kan enligt 8 kap. 12 § begäras för att genomföra be- slut om läkarundersökning, isolering och tillfällig isolering samt för att till vårdinrättningen återföra bl.a. personer som avvikit från isolering. Smittskyddsförordningen (2004:255) I en bilaga till smittskyddsförordningen anges de smittsamma sjukdomar, utöver allmänfarliga sjukdomar, som skall vara anmälningspliktiga och som därmed skall anmälas enligt smittskyddslagen. Vidare får Social- styrelsen enligt förordningen föreskriva om vilka av de anmälningsplik- tiga sjukdomarna, utöver allmänfarliga sjukdomar som skall vara smitt- spårningspliktiga och som därmed skall bli föremål för smittspårning enligt smittskyddslagen. Härutöver finns i förordningen bl.a. komplette- rande bestämmelser om anmälan och om anmälningsskyldigheten samt om smittspårningen. Förordningen innehåller även ett bemyndigande till Socialstyrelsen att meddela de ytterligare föreskrifter som krävs för ett ändamålsenligt smittskydd och till skydd för enskilda. 23

4.2

Karantänslagen (1989:290)

Den svenska karantänslagstiftningen har tillkommit mot bakgrund av bestämmelserna i det internationella hälsoreglementet (IHR). Dessa be- stämmelser är resultatet av ett arbete, som påbörjades strax efter Världs- hälsoorganisationens (WHO) tillkomst år 1948, med att samordna och rationalisera ett stort antal tidigare hälsovårdskonventioner och överens- kommelser. De första internationella bestämmelserna antogs år 1951 och ersattes år 1969 av nu gällande IHR, som i sin tur reviderats vid två till- fällen. Sverige har liksom de flesta andra länder anslutit sig till IHR. Regleringen medger att två eller flera länder ingår särskilda överens- kommelser för att underlätta tillämpningen av bestämmelserna. Sverige har ingått sådana överenskommelser med Danmark, Finland och Norge. Syftet med IHR är att ge största möjliga skydd mot att vissa sjukdomar sprids internationellt med minsta möjliga hinder för den internationella trafiken. IHR avsågs vid sin tillkomst att ge regler beträffande sex all- varliga smittsamma sjukdomar: gula febern, kolera, pest, smittkoppor, återfallsfeber och tyfus. Numera har de tre sistnämnda sjukdomarna ut- mönstrats. Härutöver finns några särskilda stadganden om malaria. Den senaste revisionen av bestämmelserna ägde rum år 1981 varvid smitt- koppor uteslöts ur regleringen med anledning av att WHO året dessför- innan förklarat sjukdomen utrotad. Bestämmelserna i IHR är av olika karaktär. Vissa är av tvingande natur det gäller t.ex. skyldigheten att rapportera fall av karantänssjukdomarna till WHO medan andra bestämmelser behandlar åtgärder som kan vid- tas av det enskilda landet och som anger det mest restriktiva förfarande som får tillämpas till skydd mot dessa sjukdomar. IHR är för närvarande föremål för en översyn inom WHO, ett arbete i vilket Sverige deltar. Det pågående revisionsarbetet har bl.a. givit för handen att IHR:s nuvarande roll bör ändras och utvidgas, särskilt för att bättre täcka in aktuella allvarligare hälsohot och ett effektivare rapporte- ringssystem. Vid Världshälsoförsamlingen i maj 2003 antogs en deklara- tion som bl.a. uppmanar WHO att inrätta en särskild arbetsgrupp med uppgift att ta fram ett förslag till ny reglering. Närmare om karantänslagens bestämmelser I karantänslagen (1989:290) finns vissa bestämmelser till skydd mot att s.k. karantänssjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet genom land-, luft- och sjötrafik. Till karantänslagen ansluter karantänsförord- ningen (1989:302). Närmare föreskrifter rörande tillämpningen av för- ordningen har utfärdats av Socialstyrelsen. Med karantänssjukdom avses enligt 2 § karantänslagen gula febern, kolera och pest, dvs. de sjukdomar som anges som karantänssjukdomar i IHR. Den kommunala nämnd som fullgör miljö- och hälsoskyddsuppgifter ansvarar för att sanitära åtgärder vidtas beträffande laster, bagage och annat gods, transportmedel och djur medan smittskyddsläkaren svarar för övriga smittskyddsåtgärder (3 §). I smittskyddsläkarens uppgifter ingår också att samordna smittskyddskontrollen vid karantänshamnar och karantänsflygplatser samt att biträda den kommunala nämnden i dess uppgifter (6 §). Prop. 2003/04:158 24 Med hänsyn till att det inte är möjligt för smittskyddsläkarna och de kommunala nämnderna att i praktiken kontrollera alla transportmedel, gods, passagerare etc. finns bestämmelser om ansvar för tullpersonal och andra som på olika sätt tar del i kontroll av gods och resande. Enligt 19 § skall bl.a. polis-, passkontroll- och tullpersonal samt trafikpersonal vid internationella flygplatser vara uppmärksamma på efterlevnaden av lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Polis- och pass- kontrollpersonal åläggs vidare enligt samma lagrum att medverka vid kontroll av vaccinationsbevis vid karantänsflygplatser. Någon sådan kontroll görs emellertid inte för närvarande. Socialstyrelsen har enligt 18 § tillsynen över karantänsverksamheten. Styrelsen skall också föreskriva vilka hamnar och flygplatser som skall vara karantänshamnar respektive karantänsflygplatser. Beträffande dessa hamnar och flygplatser har berörda landsting och kommuner ansvar för att det finns tillgång till den personal och den utrustning som behövs för kontroll av trafiken så att karantänssjukdomar inte förs in i landet eller sprids till utlandet (5 §). Socialstyrelsen har föreskrivit att nio hamnar bl.a. hamnarna i Göteborg, Stockholm och Malmö skall vara karantäns- hamnar och att fem flygplatser skall vara karantänsflygplatser (SOSFS 1996:20). Om ett område utom eller inom landet är att betrakta som smittat av en karantänssjukdom enligt de internationella hälsovårdsbestämmel- serna (IHR) och det finns risk att sjukdomen förs in i landet eller sprids härifrån till utlandet skall Socialstyrelsen enligt 7 § förklara området smittat av sjukdomen. Området skall anses som smittat till dess Social- styrelsen förklarat det fritt från smitta. Ett fartyg eller ett luftfartyg får inte av smittskyddsskäl vägras tillträde till hamn (10 §). Enligt 9 § skall befälhavaren på ett fartyg i vissa fall senast vid ankomsten till första svenska hamn lämna uppgift till Tullver- ket om hälsotillståndet ombord, en s.k. hälsodeklaration. Motsvarande skyldighet gäller för befälhavare av luftfartyg (12 §). Tullverket skall omedelbart underrätta smittskyddsläkaren om uppgifternas innehåll. De fall då en s.k. hälsodeklaration skall avges är

1.

om befälhavaren har anledning anta att smitta av karantänssjukdom kan finnas ombord,

2.

om fartyget kommer från ett smittförklarat område och ankomsten sker inom inkubationstiden för sjukdomen eller

3.

om det ombord finns en person som vistats inom ett smittförklarat

område och inkubationstiden för sjukdomen inte har gått ut. Hälsodeklaration behöver dock inte avges om fartyget anländer direkt från Danmark, Finland eller Norge. Enligt Socialstyrelsens föreskrifter erfordras inte heller sådan deklaration om fartyget de senaste 21 dagarna endast besökt hamnar i Europa. Skyldigheten att avlämna hälsodeklara- tionen är straffsanktionerad. Om befälhavaren underlåter att lämna så- dana uppgifter eller lämnar oriktiga uppgifter kan han dömas till böter (21 §). Karantänslagen innehåller inte några bestämmelser om tvångsåtgärder utan sådana får enligt en uttrycklig bestämmelse i lagen vidtas endast om det finns stöd härför i smittskyddslagen eller någon annan lag (3 §). Utöver det allmänna ansvaret för smittskyddsåtgärder enligt 3 § har smittskyddsläkaren enligt karantänslagen skyldigheter i två särskilda fall. Prop. 2003/04:158 25 Smittskyddsläkaren eller den till vilken uppgiften delegerats är enligt 6 § Prop. 2003/04:158 skyldig att vid behov genomföra läkarundersökning och vaccination samt att utfärda ett skriftligt intyg om vidtagen åtgärd. Mot den enskildes vilja kan läkarundersökning genomföras endast om grund finns för tvångsun- dersökning enligt 3 kap. 2 § den nya smittskyddslagen. Vidare skall smittskyddsläkaren i vissa fall förhindra att en smittad person lämnar landet. Enligt 14 § skall så ske när en person på grund av en karantänssjukdom antingen tagits in på sjukhus eller isolerats eller tillfälligt isolerats med stöd av 5 kap. 1 § respektive 3 § smittskydds- lagen. I andra fall får en person som smittats av en karantänssjukdom inte vägras utresa. Karantänslagen innehåller vidare bestämmelser om sanitära åtgärder beträffande laster, bagage och annat gods samt om transportmedel och djur. Det finns också särskilda regler om råttbekämpning i hamnområ- den. I sammanhanget kan noteras att karantänslagen inskränker möjlig- heterna att med stöd av annan lagstiftning inom smittskyddsområdet tvångsvis vidta sanitära åtgärder. Om den kommunala nämnden har be- slutat om sanitära åtgärder får åtgärden enligt 11 § inte vidtas mot befäl- havarens vilja om farkosten omedelbart fortsätter sin resa. Farkosten får då inte anlöpa någon hamn eller gå ned på någon annan flygplats här i landet. Om det kan ske utan risk för smittspridning får dock farkosten om det behövs förses med bränsle, vatten och andra förnödenheter. Beslut som den kommunala nämnden fattat med stöd av karantäns- lagen får enligt 22 § överklagas hos länsrätten.

4.3

Lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller krigsfara och lagen m.m. (1942:723) om skyddsympning inom försvarsväsendet

Enligt 1 § lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller krigsfara m.m. kan regeringen, då riket befinner sig i krig eller krigsfara eller eljest när utomordentliga förhållanden påkallar det, till förekommande av smittsam sjukdom förordna att envar som vistas i riket eller viss del därav skall undergå skyddsympning. Förordnande om skyddsympning kan begränsas till att avse endast vissa befolkningsgrupper som är eller kan bli särskilt utsatta för smitta. I 3 § samma lag föreskrivs penning- böter för den som underlåter att fullgöra sådan ympningsplikt. I lagen (1942:723) om skyddsympning inom försvarsväsendet finns i huvudsak motsvarande bestämmelser med inriktning på personal som är anställd inom försvarsväsendet. 4.4 Lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare

En smittbärare har under vissa förutsättningar rätt till ersättning av all-

männa medel. Bestämmelser härom finns i lagen (1989:225) om ersätt-

ning till smittbärare. Med smittbärare förstås enligt 1 § den som har eller

kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga

till följd av sjukdomen eller den som för eller kan antas föra smitta utan

att vara sjuk i en smittsam sjukdom. Ersättning kan enligt 2 § utges dels

26

för inkomstbortfall (smittbärarpenning), dels för resekostnader. För- månen är tillgänglig för både svenska och utländska medborgare, oavsett om de är bosatta i landet eller är här på tillfälligt besök. Som förutsättning för rätt till smittbärarpenning gäller enligt 3 § att personen i fråga måste avstå från förvärvsarbete antingen på grund av beslut enligt smittskyddslagen (2004:168), livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som meddelats med stöd av sistnämnda lag eller på grund av viss läkarundersökning eller hälsokontroll. Läkarundersök- ningen eller hälsokontrollen skall syfta till att klarlägga om smittbäraren ifråga är smittad av en allmänfarlig sjukdom eller har en sjukdom, en smitta, ett sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda. De beslut enligt smittskyddslagen som kan grunda rätt till ersättning är de som rör en allmänfarlig sjukdom. Besluten kan gälla t.ex. förhåll- ningsregler om isolering eller avstängning från arbete. De kan också avse tvångsundersökning, tillfälligt isolering eller tvångsisolering. De beslut enligt livsmedelslagstiftningen som det kan vara fråga om är t.ex. skyl- dighet att genomgå läkarundersökning eller förbud att arbeta inom livs- medelshanteringen. Hur smittbärarpenning skall beräknas framgår av 49 §§ lagen om er- sättning till smittbärare. Smittbärarpenning utges enligt 4 § med belopp som motsvarar smittbärarens sjukpenning och sjukpenningtillägg enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). För den som inte är sjuk- penningförsäkrad bestäms smittbärarpenningen till det belopp som sjuk- penningen skulle ha utgjort om den hade beräknats enligt föreskrifterna i AFL. Ersättningen kan enligt 5 § utgå som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels smittbärarpenning. Någon karensdag gäller inte utan ersätt- ning utgår från första dagen i ersättningsperioden. Bestämmelserna i 6 och 7 §§ lagen om ersättning till smittbärare syftar till att undvika dubbel kompensation för inkomstbortfallet. Smittbärar- penning skall sålunda minskas med vissa i lagen angivna förmåner t.ex. sjukpenning och sjukpenningtillägg enligt AFL eller sjukpenning eller livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring i den utsträck- ning förmånerna utges för samma tid. Dessutom skall avräkning göras mot motsvarande förmåner som utges på grundval av utländsk lagstift- ning. Vidare finns i 8 § en bestämmelse som medger nedsättning eller indragning av smittbärarpenning om smittbäraren inte följer förhållnings- regler som getts med stöd av smittskyddslagen eller villkor som upp- ställts i samband med ett beslut enligt livsmedelslagstiftningen. I 9 § lagen om ersättning till smittbärare anges vissa sjukpenningregler i AFL som skall tillämpas i fråga om smittbärarpenning. Tillämpningen av dessa bestämmelser innebär bl.a. att smittbärarpenning inte kan utges till den som uppbär hel sjukersättning eller hel aktivitetsersättning eller hel särskild efterlevandepension (3 kap. 3 § AFL), att den som gör an- språk på smittbärarersättning skall anmäla ändrade inkomstförhållanden som kan påverka rätten till ersättning (3 kap. 6 § AFL), och att smitt- bärarersättning i vissa fall inte utgår då smittbäraren är omhändertagen på det allmännas bekostnad (3 kap. 15 §). Hänvisningen avser också be- stämmelserna i 3 kap. 10 § tredje stycket om tid som jämställs med för- värvsarbete, i 3 kap. 16 § om arbetsgivarinträde och i 3 kap. 17 § om in- dragning och nedsättning av ersättning. Prop. 2003/04:158 27 Den andra formen av ersättning enligt lagen om ersättning till smitt- Prop. 2003/04:158 bärare är resekostnadsersättning. En smittbärare har enligt 10 § rätt till skälig ersättning för resekostnader i samband med läkarundersökning, hälsokontroll, vård, behandling eller annan motsvarande åtgärd som sker på grund av bestämmelserna i smittskyddslagen eller livsmedelslagstift- ningen. Resekostnadsersättning utges inte till den del motsvarande er- sättning kan utges enligt AFL eller viss annan lagstiftning. Bestämmelser om förfarandet i ersättningsärenden, återbetalningsskyl- dighet, överklagande m.m. finns i 1115 §§. Ärenden om ersättning till smittbärare prövas av försäkringskassan. I fråga om behörig försäkrings- kassa hänvisas i 12 § till 5 kap. socialförsäkringslagen (1999:799). Av 11 § framgår bl.a. att ansökan skall ske skriftligen och att till ansökan skall fogas kopia av beslut enligt 3 § 1 eller intyg om beslutets innehåll. Enligt 14 § lagen om ersättning till smittbärare tillämpas i ärenden om smittbärarersättning föreskrifterna i 20 kap. 1013 §§ AFL om ompröv- ning och ändring av försäkringskassans beslut och om överklagande av försäkringskassans och domstols beslut. I 15 § lagen om ersättning till smittbärare hänvisas till vissa allmänna regler i AFL som skall tillämpas i fråga om smittbärarersättning. Hänvisningen avser bl.a. bestämmelser om Riksförsäkringsverkets tillsyn (18 kap. 46 och 47 §§) samt ett antal bestämmelser i 20 kap. nämligen regler om provisoriska beslut (2 a §), om indragning och nedsättning av ersättning (3 §), om preskription (5 §), om förbud mot utmätning och om överlåtelse (6 §), om skadestånd (7 §), om skyldighet att lämna uppgifter (8 § förstatredje styckena och 9 §), om utredningsåtgärder (8 § fjärde stycket), om undantag från sekretess (9 a §) samt om verkställighetsföreskrifter (16 §). 4.5 Förordning (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom

I förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingri-

panden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom finns bestäm-

melser om ersättning för kostnader och förluster inom företagsamhet vid

vissa ingripanden för att förhindra smittspridning. Förordningen skiljer

sig från lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare bl.a. i det avseen-

det att den inte skapar en rätt utan öppnar en möjlighet till ersättning i

vissa fall där det ansetts oskäligt att den enskilde själv skall svara för

kostnaden eller förlusten. Vad som ersätts är i huvudsak förluster för för-

störda varor och förluster på grund av driftsavbrott eller annat intrång i

näringen.

En grundläggande förutsättning för att ersättning skall kunna utges en-

ligt 1 § att ingripandet skett antingen enligt smittskyddslagen (2004:168),

miljöbalken eller livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som med-

delats med stöd av den lagen. Av 2 § framgår att ersättning kan lämnas

för värdeförstöring och kostnader till följd av ett beslut att ett visst varu-

parti skall förstöras eller förändras. Vidare kan kostnader i samband med

en sådan åtgärd ersättas, exempelvis kostnader för personal, transport-

medel eller lagerlokaler. Som värdeförstöring anses också att en myndig-

hets beslut haft till direkt följd att varor inte kunnat säljas eller användas

28

t.ex. när ett förbud medfört att ett försäljningsställe måste stängas och Prop. 2003/04:158 varor till följd därav förfarits. För indirekta kostnader utgår dock inte någon ersättning. Värderingen skall göras enligt den s.k. återanskaff- ningsprincipen och ersättning kan komma i fråga endast för värdeför- luster och kostnader överstigande 100 kr. Vidare kan ersättning under vissa förutsättningar lämnas för kostnad för utbetalda löner till personal som på grund av stängning av rörelsen inte kunnat beredas arbete (3 §). Kostnaden får ersättas intill 80 procent av lönebeloppet, dock att ersättning inte får beräknas på lönebelopp som överstiger 78 kr per dag. Från ersättningen skall avräknas vad arbetstaga- ren under tiden för avstängningen är berättigad till enligt lagen om er- sättning till smittbärare. Ersättning kan också lämnas för utgifter som blivit onyttiga till följd av ingripandet, t.ex. arrende eller hyra för område eller lokal som inte kunnat utnyttjas. Under vissa förutsättningar kan kostnader för laboratorieundersökning också ersättas om de överstiger 1 000 kr (4 §). Om särskilda skäl föreligger kan den som genom påbud eller förbud vållats väsentligt intrång i näring eller avsevärd minskning i arbetsförtjänst få ersättning även i andra hänseenden (5 §). Ersättning kan enligt samma lagrum också utgå för kostnader som uppkommit för vakt- hållning och andra åtgärder för avspärrning av ett område. Hittills redovisade bestämmelser avser ersättning till företagare för kostnader och förluster av olika slag. Emellertid kan ersättning utgå även till arbetstagare som på grund av driftsavbrott gått miste om arbetsin- komst om förlusten inte täcks genom ersättning enligt annan lag, t.ex. lagen om ersättning till smittbärare eller genom gottgörelse från arbets- givare. Ersättningen är begränsad på samma sätt som ersättningen för kostnaden för utbetald lön i 3 §, dvs. ersättning utgår med 80 procent av inkomstbortfallet i den mån detta inte överstiger 78 kr per dag (6 §). Ersättning enligt förordningen skall enligt 7 § minskas med det belopp som kan utgå på grund av försäkringsavtal. Enligt 8 § skall ersättning inte utbetalas till den som avsiktligt eller genom grov vårdslöshet orsakat förlusten eller medvetet lämnat oriktig uppgift till stöd för en ansökan om ersättning. Vidare gäller enligt samma paragraf vissa ytterligare begräns- ningar i rätten till ersättning. Frågor om ersättning enligt förordningen prövas av Kammarkollegiet (9 §). Ansökan skall emellertid ges in till länsstyrelsen i det län där rörel- sen drivs eller, beträffande en anställd, där han har sin hemvist. Läns- styrelsen har därvid att se till att erforderlig utredning görs varefter ären- det med styrelsens yttrande skall överlämnas till Kammarkollegiet. Kammarkollegiets beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (11 §).

4.6

Övrig lagstiftning

Livsmedelslagen (1971:511) Livsmedelslagen innehåller bl.a. bestämmelser som syftar till att före- bygga uppkomst och förhindra spridning av smitta via livsmedel. Med livsmedel avses matvara, dryckesvara, njutningsmedel eller annan vara som är avsedd att förtäras av människor med undantag av vara på vilken 29 läkemedelslagen (1992:859) är tillämplig (1 §). Till livsmedel räknas även dricksvatten. Lagens bestämmelser gäller i princip all livsmedelshantering utom hantering av livsmedel i enskilt hushåll samt i mindre förskolor eller fri- tidshem (2 och 3 §§). I lagen och de bestämmelser som utfärdats med stöd av lagen finns detaljerade föreskrifter om bl.a. livsmedels beskaf- fenhet, hantering och saluhållande. Vidare finns bestämmelser om per- sonalhygien och om livsmedelslokaler. I lagen föreskrivs bl.a. att livsmedel som saluhålls inte får ha sådan sammansättning eller beskaffenhet i övrigt att det kan antagas vara skad- ligt att förtära, smittförande eller eljest otjänligt till människoföda (5 §). Vidare stadgas i 21 § att en person som har eller kan antas ha en sjuk- dom, en smitta, ett sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda inte får vara sysselsatt inom livs- medelshanteringen. Överträdelse av bestämmelsen är straffsanktionerad (30 §). Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer ges enligt 21 § rätt att meddela föreskrifter om bl.a. läkarundersökning eller annan hälsokontroll av personal som är sysselsatt med livsmedelshantering. Närmare bestämmelser om personalhygien finns i 2934 §§ livsmedels- förordningen (1971:807) och i Livsmedelsverkets föreskrifter och all- männa råd om personalhygien (SLVFS 1996:36). Enligt 29 § livsmedelsförordningen skall den som sysslar med livs- medelshantering och som har anledning misstänka att han har sådan sjukdom eller smitta, sår eller annan skada som anges i 21 § livsmedels- lagen snarast underrätta den som driver eller förestår verksamheten. Om det behövs av livsmedelshygieniska skäl är enligt 33 § förordningen den som sysslar med livsmedelshantering skyldig att på uppmaning av till- synsmyndigheten genomgå läkarundersökning. Livsmedel får som huvudregel inte hanteras yrkesmässigt i annan lokal än livsmedelslokal (23 § livsmedelslagen). Denna måste godkännas in- nan den tas i bruk. Bestämmelser om godkännande finns i 3744 §§ livsmedelsförordningen. Ett godkännande får återkallas bl.a. om verk- samheten inte längre uppfyller kraven i livsmedelslagstiftningen. Livsmedelsverket utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av livsmedelslagstiftningen medan länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet. Den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet utövar tillsynen inom kommunen i den mån rege- ringen inte föreskrivit att den skall utövas av Livsmedelsverket (24 § livsmedelslagen). Inom Försvarsmakten har generalläkaren uppgifter som en tillsynsmyndighet annars har (47 § livsmedelsförordningen). För att tillse att livsmedelslagstiftningen efterlevs får tillsynsmyndig- heten bl.a. meddela de förelägganden och de förbud som uppenbart be- hövs (25 § livsmedelslagen). Med stöd av denna befogenhet kan myn- digheten förbjuda verksamhet som inte uppfyller föreskrivna krav. Beslut som den kommunala nämnden fattar med stöd av livsmedels- lagen får enligt 33 § livsmedelslagen överklagas hos länsstyrelsen. Läns- styrelsens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (34 §). Detsamma gäller Livsmedelsverkets beslut i enskilda fall (35 §). Prop. 2003/04:158 30

Miljöbalken

Prop. 2003/04:158

Miljöbalken, som trädde i kraft den 1 januari 1999, har ersatt ett antal lagar som berör miljö- och hälsoskyddsområdet, däribland hälsoskydds- lagen (1982:1080), miljöskyddslagen (1969:387) och renhållningslagen (1979:596). Syftet med miljöbalken är att främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. I 2 kap. finns allmänna hänsynsregler som skall gälla all verk- samhet enligt balken. Hänsynsreglerna innebär bl.a. att alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd skall utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att verksam- heten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön (3 §). Med åtgärd avses sådan åtgärd som inte är av försum- bar betydelse i det enskilda fallet. Av betydelse för smittskyddet är främst reglerna i 9 kap. om hälso- skydd. Bestämmelserna tar främst sikte på olägenheter som har anknyt- ning till användning av fast eller lös egendom, dvs. olägenheter som har koppling till den fysiska miljön. Enligt 9 kap. 9 § skall bostäder och lokaler för allmänna ändamål bru- kas på ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa inte uppkom- mer och de skall hållas fria från ohyra och andra skadedjur. Vidare skall ägare eller nyttjanderättshavare till berörd egendom vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. Med uttrycket olägenhet för männi- skors hälsa som ersatt hälsoskyddslagens begrepp sanitär olägenhet avses enligt definitionen i 9 kap. 3 § störning som enligt medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. I förarbetena till balken anges bl.a. buller, kyla, drag, lukt, ohyra och andra skadedjur som exempel på sådana störningar. Med egendom avses i 9 § såväl lös som fast egendom. Som exempel på loka- ler för allmänna ändamål nämns i förarbetena samlingslokaler och loka- ler för vård, undervisning och hygienisk behandling, idrottsanläggningar, badanläggningar, hotell och liknande. Kapitlet innehåller vidare bestämmelser som medger möjlighet att meddela föreskrifter i olika hänseenden; bl.a. stadgas i 9 kap. 12 § en rätt för regeringen att meddela de föreskrifter som behövs till skydd mot olä- genheter för människors hälsa. Regeringen får även överlåta åt kommu- nen att meddela sådana föreskrifter. De kommunala föreskrifterna som meddelas i detta syfte får inte medföra onödigt tvång eller annan obefo- gad inskränkning i den enskildes frihet. När det gäller miljöbalken är det i egenskap av tillsynsmyndighet som den kommunala nämnden i dag har att ingripa mot störningar som inne- bär olägenhet för människors hälsa. Tillsynsansvaret innebär att myndig- heten skall svara för kontrollen av att reglerna i den berörda lagstift- ningen följs. Detta innebär en skyldighet att ingripa när ägare eller nytt- janderättshavare av berörd egendom inte vidtar de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. 31 För att ta ställning till om ett ingripande skall ske måste en skälighets- avvägning göras. Ingripanden kan ske också med stöd av miljöbalkens allmänna hänsynsregler. Även vid tillämpningen av dessa bestämmelser skall dock en avvägning göras. I propositionen Ny smittskyddslag m.m. (prop. 2003/04:30) konstaterar regeringen dock att smittspridning eller befarad smittspridning inte torde kunna utgöra en sådan olägenhet som man på grund av t.ex. tekniska och ekonomiska avvägningar får accep- tera. Vidare bör det enligt regeringen inte vara möjligt för kommunen att vid smittspridning eller befarad smittspridning avvakta att en ägare eller nyttjanderättshavare av berörd egendom vidtar åtgärder. För att de åtgär- der som smittskyddet kräver skall kunna vidtas snabbt och effektivt före- slog regeringen att en direkt skyldighet för kommunen att vidta åtgärder för att spåra smittan och undanröja risken för smittspridning skall införas i 9 kap. miljöbalken. I samma bestämmelse i 9 kap. miljöbalken före- slogs även en särskild befogenhet för kommunen att låta förstöra föremål av personlig natur och avliva sällskapsdjur som innehas av privatper- soner införas. De nya bestämmelserna i miljöbalken motsvarar i stort de som finns i den gällande smittskyddslagen och föreslogs införas i miljö- balken för att undanröja frågan om balkens tillämplighet i dessa avseen- den. Riksdagen beslutade i mars 2004 att anta regeringens förslag (bet. 2003/04:SoU6, rskr. 2003/04:178). Bestämmelserna kommer att träda i kraft den 1 juli 2004. Enligt 26 kap. 1 § skall tillsynsmyndigheten kontrollera efterlevnaden av miljöbalken och föreskrifter, domar och andra beslut som har med- delats med stöd av balken samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. Den närmare fördelningen av tillsynsansvaret reg- leras i förordningen (1998:900) om tillsyn enligt miljöbalken. Det fram- går där bl.a. att ett stort antal centrala myndigheter har ett ansvar. När det gäller tillsynen inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet enligt 9 kap. anges dock direkt i balken att den, med vissa undantag, skall ut- övas av den eller de nämnder som kommunen bestämmer (26 kap. 3 §). För att kunna utöva tillsyn har myndigheterna rätt till tillträde och att göra undersökningar. En tillsynsmyndighet får enligt 26 kap. 9 § med- dela de förelägganden och förbud som behövs för att balken och an- slutande föreskrifter skall efterlevas. Mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet får därvid inte tillgripas. Om ett föreläggande eller förbud inte blir åtlytt kan myndigheten ansöka om verkställighet hos kronofogdemyndigheten (26 kap. 17 §). Det finns även möjlighet att i stället förordna om rättelse på den enskildes bekostnad (26 kap. 18 §). Arbetsmiljölagen (1977:1160) Arbetsmiljölagen har till syfte att förebygga bl.a. att de anställda drabbas av ohälsa i sitt arbete. Till de faktorer som kan orsaka ohälsa räknas smittämnen. Arbetsgivaren har huvudansvaret för arbetsmiljön inom sin egen verksamhet. Enligt 3 kap. 2 § skall arbetsgivaren vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Det innebär att arbetsgivaren om det finns risk för exponering för smittämnen i arbetsmiljön skall undersöka vilka situationer som skulle kunna leda till en sådan exponering och göra en bedömning av den risk som kan förekomma. På grundval av denna bedömning skall arbets- Prop. 2003/04:158 32 givaren vidta de åtgärder som behövs för att i möjligaste mån undanröja smittriskerna. Det kan vara fråga om att begränsa tillträde till en arbets- plats eller att föreskriva att de anställda skall använda viss skyddsutrust- ning. Vidare kan regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbets- miljöverket enligt 4 kap. 5 § föreskriva om skyldighet för arbetsgivaren att föranstalta om läkarundersökning, eller vaccinering eller annan före- byggande behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller skall sys- selsättas i arbete som innebär risk för ohälsa. Föreskrifter kan också meddelas om förbud att till arbetet anlita den som vid läkarundersökning har företett sjuklighet eller svaghet som gör honom särskilt mottaglig för sådan risk. Arbetsmiljöverket har enligt 7 kap. 1 § tillsyn över att arbetsmiljölagen och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen efterlevs och har där- vid enligt 7 kap. 7 § befogenhet bl.a. att meddela de förelägganden och förbud som behövs. Något missförhållande i skyddshänseende behöver inte ha inträtt vid tiden för ingripandet utan verket kan om det behövs även ingripa i förebyggande syfte. Möjlighet finns således att med ome- delbar verkan stänga en arbetsplats om det finns påtaglig risk för smitta just där och det behövs för att förebygga ohälsa eller olycksfall. Arbetsmiljölagen innehåller inte några bestämmelser om ersättning till den som blir avstängd från arbetet av smittskyddsskäl. Ordningslagen (1993:1617) Syftet med ordningslagen är bl.a. att trygga ordningen och säkerheten i sådana allmänt tillgängliga områden och utrymmen som används för samfärdsel i vid mening. I ordningslagen finns bl.a. de begränsningar i den grundlagsskyddade rätten till demonstrationsfrihet och mötesfrihet som är motiverade av ordnings- och säkerhetsskäl. Lagen innehåller också föreskrifter till skydd för allmänheten när det gäller typiskt risk- fyllda anläggningar och företeelser liksom bestämmelser om ordning och säkerhet vid trafik med tunnelbana och spårväg samt vid annan yrkes- mässig kollektiv persontrafik. I 2 kap. ordningslagen ges regler om allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Med allmän sammankomst avses enligt 2 kap. 1 §

1.

sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet,

2.

föreläsningar och föredrag som hålls för undervisning eller för att meddela allmän eller medborgerlig bildning,

3.

sammankomster som hålls för religionsutövning,

4.

teaterföreställningar, biografföreställningar, konserter eller andra sammankomster för att framföra konstnärliga verk, samt

5.

andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas.

En offentlig tillställning skiljer sig från en allmän sammankomst med avseende på syftet med evenemanget. I 2 kap. 3 § ordningslagen anges att med offentlig föreställning skall förstås

1.

tävlingar och uppvisningar i sport och idrott,

2.

danstillställningar,

3.

tivolinöjen och festtåg,

Prop. 2003/04:158 33

4.

marknader och mässor, samt

5.

andra tillställningar som inte är att anse som allmänna samman-

komster eller cirkusföreställningar. För att en sammankomst skall anses som allmän eller en tillställning som offentlig krävs vidare att den har anordnats för allmänheten eller att allmänheten har tillträde till den. I ordningslagen regleras de av ordnings- och säkerhetsskäl motiverade inskränkningarna i den mötes- och demonstrationsfrihet som är tillför- säkrad medborgarna enligt 2 kap. 1 § regeringsformen. Begränsningarna i dessa friheter får enligt 2 kap. 14 § regeringsformen göras av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast med hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot. För att få anordna allmänna sammankomster och offentliga tillställ- ningar på offentliga platser krävs tillstånd enligt huvudregeln i 2 kap. 4 § ordningslagen. För vissa av de angivna offentliga tillställningarna krävs tillstånd även i andra fall än då tillställningen anordnas på offentlig plats. Det gäller t.ex. offentliga danstillställningar, tivolinöjen, marknader och andra liknande nöjestillställningar. Uttrycket offentlig plats används i ordningslagen som en sammanfattande beteckning för allmänt tillgäng- liga trafikområden av skilda slag. Hit hör bl.a. allmänna vägar samt gator, torg, parker och andra platser som redovisats som allmän plats i detaljplan och som upplåtits för sitt ändamål. Till offentlig plats räknas som regel också s.k. innetorg. Ansökan om tillstånd att anordna en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning görs enligt 2 kap. 6 § hos polismyndigheten som med visst undantag också prövar frågan om tillstånd. I 2 kap. 10 § regleras förutsättningarna för att vägra tillstånd till all- männa sammankomster och offentliga tillställningar. Enligt detta lag- rums första stycke får tillstånd till allmän sammankomst vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller dess omedelbara omgivning eller till trafiken eller för att motverka en epidemi. Beträffande offentliga tillställningar har inte angivits i lagen vilka hänsyn som får beaktas vid tillståndsgivningen. Det skall emellertid ske en objektiv prövning där i allt väsentligt samma hän- syn som vid allmänna sammankomster skall vägas in. Enligt 2 kap. 15 § första stycket ordningslagen får regeringen före- skriva att allmänna sammankomster och offentliga tillställningar inte får hållas inom ett visst område om förbudet är nödvändigt med hänsyn till att Sverige är i krig eller krigsfara eller för att motverka epidemi. Enligt paragrafens andra stycke får en länsstyrelse efter bemyndigande från regeringen för länet eller del därav föreskriva att allmänna samman- komster inte får hållas om förbudet är nödvändigt t.ex. för att motverka en epidemi. Polisen får enligt 2 kap. 22 § ordningslagen inställa eller upplösa en allmän sammankomst eller offentlig tillställning som hålls i strid med ett beslut om avslag på ansökan enligt 6 § eller i strid med en föreskrift en- ligt 15 § eller ett förbud enligt 25 §; den sistnämnda paragrafen ger poli- sen möjlighet att under vissa förutsättningar förbjuda allmänna samman- komster och offentliga tillställningar bl.a. om det vid tidigare samman- Prop. 2003/04:158 34 komst eller tillställning av samma slag förekommit något som medfört allmän fara för de närvarande. I 2 kap. 23 § stadgas också om viss möjlighet för polis att upplösa en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning bl.a. om den innebär en fara för de närvarande. Som en sådan fara torde kunna räknas risken att smittas av en allvarlig sjukdom. Av 2 kap. 24 § framgår att upplös- ning får dock ske endast om mindre ingripande åtgärder har visat sig vara otillräckliga. Epizootilagen (1999:657) Epizootilagen gäller enligt 1 § sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (epizoo- tiska sjukdomar). Med allmänfarliga sjukdomar avses i lagen sådana sjukdomar som kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller medföra stora ekonomiska förluster för samhället. Sjukdomar- na finns normalt inte i landet och samhällets åtgärder med anledning av ett sjukdomsutbrott syftar till att befria landet från sjukdomarna. De sjukdomar som omfattas av lagen anges i verkställighetsföreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. För närvarande finns 30 sådana sjukdomar enligt Statens Jordbruksverks föreskrifter, däribland mjältbrand och rabies (SJVFS 2002:97). Sjuk- domarna som omfattas av lagen är dels sådana sjukdomar för vilka EG har tvingande bekämpningslagstiftning, dels vissa ytterligare sjukdomar som Sverige valt att bekämpa. I 2 § anges vad den enskilde har att göra om han har anledning miss- tänka att en epizootisk sjukdom drabbat ett djur i hans vård. Bland annat skall anmälan omedelbart göras till distriktsveterinären eller annan vete- rinär. Vidare gäller till dess besked av en veterinär föranleder något annat att den som har djuren i sin vård skall göra vad som rimligen kan begäras av honom för att förhindra eller begränsa smittspridning. I 3 § stadgas bl.a. att veterinären är skyldig att omedelbart göra en undersökning samt att den som har djuren i sin vård är skyldig att tåla det intrång och under- kasta sig de åtgärder och lämna den hjälp som behövs för undersök- ningen. Om en veterinär har grundad anledning att anta att fall av en epizootisk sjukdom inträffat skall veterinären enligt 4 §, i den utsträckning som be- hövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där sjukdomsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma (spärrförklaring). Ett sådant beslut skall snarast underställas den myndighet som regeringen bestämmer (Jordbruksverket), som snarast skall pröva om beslutet skall fortsätta att gälla. I 5 § föreskrivs för det fall att det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom inträffat att myndigheten skall besluta om förbud enligt 4 § för de områden där smitta förekommer eller om andra begränsningar i han- teringen av djur och varor, allt i den utsträckning det behövs för att mot- verka smittspridning (smittförklaring). Under samma förutsättningar skall regeringen eller Jordbruksverket meddela föreskrifter eller i det en- skilda fallet besluta om förbud mot transporter av djur eller varor till, från eller inom områden som gränsar till områden där smitta förekommer Prop. 2003/04:158 35 eller om andra begränsningar i hanteringen av djur eller varor inom så- dana angränsade områden samt om förbud mot tillträde till vissa djur- stallar eller andra anläggningar där djur hålls (tillträdesförbud). Beslut enligt 4 och 5 §§ skall upphävas så snart det blivit klarlagt att det inte längre finns förutsättningar för beslutet (7 §). För att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar får vidare rege- ringen eller Jordbruksverket meddela föreskrifter eller i det enskilda fal- let besluta om t.ex. slakt eller annan avlivning av djur, smittrening och undersökning i kontrollsyfte (8 §). Den centrala tillsynen över efterlevnaden av lagen och föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen utövas enligt 11 § av Jord- bruksverket. Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet. Tillsynsmyndig- heten får bl.a. meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas samt får under vissa förutsättningar även besluta om rättelse på den enskildes bekostnad. Enligt 15 § skall staten ersätta den som på grund av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen har drabbats av vissa slag av förluster eller kostnader. Ersättningsreglerna innebär i huvudsak att full ersättning lämnas för förlust på grund av att ett husdjur avlivas eller dör till följd av skyddsympning eller annan behandling, för kostnader för saneringsåtgärder och för inkomstbortfall medan ersättning för produk- tionsbortfall i regel lämnas med femtio procent av förlusten. Den som bryter mot lagen eller föreskrifter eller beslut meddelade med stöd av lagen kan dömas till böter eller fängelse i högst ett år. Zoonoslagen (1999:658) Zoonoslagen, som ersatte lagen (1983:738) om bekämpande av salmo- nella hos djur, innehåller bestämmelser om sjukdomar och smittämnen hos djur som kan spridas naturligt från djur till människa (zoonoser) och som inte omfattas av epizootilagen (1 §). De smittämnen som avses be- höver inte ge upphov till sjukdom hos djur, men väl hos människa. Till skillnad från de sjukdomar som omfattas av epizootilagen är det här fråga om sjukdomar eller smittämnen som finns i landet och det saknas i prin- cip realistiska möjligheter till utrotning. Samhällets åtgärder med anled- ning av sjukdomarna eller smittämnena sker i förebyggande och begrän- sande syfte. En förutsättning för att en zoonos skall omfattas av lagen är att det finns tillräckliga kunskaper om den för effektiv kontroll och bekämp- ning. Zoonoserna anges i verkställighetsföreskrifter av Statens jordbruks- verk. För närvarande omfattas endast salmonella av lagen. Tillsynen ut- övas enligt lagen centralt av Jordbruksverket och inom länet av länssty- relsen (8 §). I zoonoslagen regleras bl.a. vilka åtgärder som skall vidtas när det finns misstanke om att en zoonos har inträffat. Lagens bestämmelser motsvarar till stora delar dem som finns i epizootilagen. Bestämmelser om smittförklaring och avspärrning finns dock inte. Bestämmelser om ersättning till den som drabbats av kostnader eller förluster med anledning av statens åtgärder enligt lagen finns i zoonos- förordningen (1999:660). Principen om ersättning skiljer sig från princi- Prop. 2003/04:158 36 pen enligt epizootilagen. Skillnaden motiveras bland annat med att risken för zoonoser som t.ex. salmonella är något som den enskilde djurägaren måste ta hänsyn till som beaktansvärd risk ingående i företagarrisken. Enligt zoonosförordningen kan ersättning av statsmedel lämnas för vissa kostnader och förluster som någon drabbas av på grund av före- skrifter eller beslut som har meddelats med stöd av zoonoslagen. Det gäller bl.a. kostnad eller förlust genom att ett djur avlivas eller att djur och djurprodukter samt avfall och annat material oskadliggörs, kostnader på grund av smittrening utöver normal rengöring, kostnader för särskilda åtgärder i samband med slakt och produktionsbortfall. I princip ersätts 50 procent av kostnaden eller förlusten. Ersättningsnivåerna grundas i övrigt på djurslag, produktionens omfattning och produktionsformen. Vidare undantas vissa produktionsformer helt från möjligheten till ersätt- ning av statsmedel. Zoonoslagen innehåller en straffbestämmelse motsvarande den som finns i epizootilagen. Lagen (1992:1683) om provtagning på djur m.m. Lagen om provtagning på djur m.m. avser bl.a. kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar och smittämnen hos djur, som ger upphov till sjukdom hos människor, i syfte att hindra smittspridning. Lagen om- fattar bl.a. zoonoser. Jordbruksverket får föreskriva eller i det särskilda fallet besluta om provtagning eller undersökning. Verket får vidare be- sluta bl.a. om avlivning av djur, isolering av djur eller andra begräns- ningar i hanteringen av djur. Om inte annat föreskrivits utövar Jord- bruksverket tillsynen över efterlevnaden av sådana föreskrifter och beslut som meddelats med stöd av lagen. Möjlighet finns att delegera viss till- syn. Tillsynsmyndigheten får meddela förelägganden och förbud. Luftfartslagen (1957:297) Av 1 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297) framgår att luftfart i Sverige bara får äga rum på de villkor som anges i den lagen och i vissa andra författ- ningar. Enligt 2 § får luftfart äga rum med svenska luftfartyg. Vidare framgår av paragrafen bl.a. att luftfart med luftfartyg som har nationalitet i en annan stat får äga rum endast om avtal med den andra staten har träffats. Sådana avtal har träffats med ett stort antal stater. Dessa avtal grundar sig som regel på 1944 års konvention angående civil luftfart (Chicagokonventionen). Inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet gäller dock särskilda regler. Enligt 3 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer av militära skäl föreskriva inskränkningar av eller förbud mot luft- fart inom en viss del av riket. Sådana föreskrifter får också meddelas i samma ordning om det behövs av hänsyn till allmän ordning och säker- het eller till natur- eller miljövård. Under utomordentliga förhållanden eller när det i övrigt krävs av hänsyn till allmän säkerhet får regeringen tillfälligt föreskriva inskränkningar eller förbud mot luftfartyg inom hela riket. Prop. 2003/04:158 37

Lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om

Prop. 2003/04:158

trafik, transporter och kommunikationer

Enligt 1 § lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter

om trafik, transporter och kommunikationer kan regeringen meddela

föreskrifter bl.a. om spårbunden trafik som är avsedd för allmänheten

och om trafik på väg eller i terräng.

Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor

Lagen om skydd mot olyckor, som sedan den 1 januari 2004 ersatt rädd-

ningstjänstlagen (1986:1102), syftar till att i hela landet bereda männi-

skors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala

förhållandena tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor.

Med räddningstjänst avses enlig 1 kap. 2 § de räddningsinsatser som

staten eller kommunerna skall ansvara för vid olyckor och överhängande

fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egen-

dom eller miljön. Till räddningstjänst hänförs också räddningsinsatser

som görs enligt 4 kap. 14 §§ i fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst,

sjöräddningstjänst och vid efterforskning av försvunna personer utan att

det har inträffat någon olycka eller föreligger överhängande fara för en

olycka. Staten eller en kommun skall dock ansvara för en räddningsinsats

endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingri-

pande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omstän-

digheterna i övrigt.

En kommun skall, enligt 3 kap. 7 §, ansvara för räddningstjänst inom

kommunen om det inte är fråga om sådan räddningstjänst som staten an-

svarar för enligt 4 kap. 16 §§. En räddningsinsats är enligt 3 kap. 9 §

avslutad när den som leder insatsen (räddningsledaren) fattar beslut om

detta. Den som leder en räddningsinsats (räddningsledaren) har stora be-

fogenheter. Bland annat kan han eller hon, under vissa förutsättningar,

göra ingrepp i annans rätt. Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för

skada i miljön inte lämpligen kan hindras på något annat sätt, får rädd-

ningsledaren enligt 6 kap. 2 § vid en räddningsinsats bereda sig och

medverkande personal tillträde till annans fastighet, avspärra eller ut-

rymma områden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt göra

andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet är försvarligt med hän-

syn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och

omständigheterna i övrigt.

Tillsyn över lagen utövas enligt 5 kap. 1 § av en kommun inom kom-

munens område och av länsstyrelsen inom länet. Statens räddningsverk

eller, i fråga om statlig räddningstjänst, den myndighet som regeringen

bestämmer, utövar den centrala tillsynen.

4.7 Straffrättsliga regler Svensk rätt saknar särskilda straffbestämmelser som tar sikte på hand- lingar som medför att smittsamma sjukdomar överförs från en person till en annan. Detta innebär dock inte att ett överförande av smitta, eller risk för detta, inte träffas av andra straffbestämmelser. Sådana bestämmelser 38 finns bl.a. i brottsbalkens 3 kap. (om brott mot liv och hälsa) och 13 kap. Prop. 2003/04:158 (om allmänfarliga brott). Brottsbalkens bestämmelser kan, allt efter om- ständigheterna i det enskilda fallet, vara tillämpliga då smitta har över- förts eller riskerat att överföras. I 3 kap. finns bestämmelser om mord, dråp, misshandel, grov misshandel, vållande till annans död, vållande till kroppsskada eller sjukdom och framkallande av fara för annan. Mord, dråp och misshandelsbrotten är också kriminaliserade på försöksstadiet. Straffansvar kan därmed uppkomma redan när risk för smittspridning förelegat. Detsamma gäller för framkallande av fara för annan. Om nå- gon framkallat allmän fara för människors liv eller hälsa kan bestämmel- serna i 13 kap. om spridande av gift eller smitta och vårdslöshet med gift eller smittämne vara tillämpliga. 5 Utländsk rätt En jämförelse mellan svensk och utländsk smittskyddslagstiftning är svår att göra, eftersom hänsyn måste tas både till de grundläggande skillna- derna mellan de olika staternas rättsordningar samt andra faktorer som ett lands klimat, ekonomi, drog- och sexualpolitik, flyktingpolitik m.m. Ut- redningen om extraordinära smittskyddsåtgärder genomförde emellertid en kartläggning av smittskyddslagstiftningen i Danmark, Norge, Finland, Island och Nederländerna. Utifrån denna kartläggning kan vissa iakt- tagelser göras. Vid sin granskning konstaterade utredningen att det i de nordiska län- derna och Nederländerna finns övergripande lagar som reglerar smitt- skyddet samt att det i dessa författningar finns bestämmelser som kan tillämpas för att förhindra att en allvarlig smittsam sjukdom får bety- dande samhällskonsekvenser. I Norge finns en lag om skydd mot smitt- samma sjukdomar och en särskild lag om åtgärder vid ankomst till och avresa från landet till skydd mot att smittsam sjukdom förs in i eller ut från landet. I övriga länder finns bestämmelserna samlade i en lag. För närvarande pågår i Nederländerna en översyn av möjligheterna att an- vända vissa nya tvångsåtgärder i syfte att förebygga spridning av smitt- koppor. Dessa bestämmelser skall emellertid på vissa villkor kunna tillämpas även på svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) och andra svåra sjukdomar. Smittskyddslagstiftningen i de nordiska länderna och i Nederländerna är samtliga begränsade till vissa sjukdomar som uppräknas i lag eller förordning. Behandlingen av enskilda sjukdomar i de övergripande lagarna varierar dock starkt. Gemensamt för samtliga lagar är att vissa virala hemorragiska febrar omfattas. SARS omfattas av lagarna i Danmark, Finland och Norge. Lagarna i Danmark och Norge är tillämpliga på smittkoppor, däremot omfattas smittkoppor inte av den finska smitt- skyddslagstiftningen. I Nederländerna håller lagstiftningen som nämnts ovan på att kompletteras med vissa särskilda bestämmelser om smitt- koppor, SARS och andra allvarliga sjukdomar. En möjlighet att snabbt föra upp nya sjukdomar i respektive smitt- skyddslagstiftning återfinns i de flesta länder. I Danmark, Norge och Finland är det respektive regering som fastställer vilka smittsamma sjuk- 39 domar som skall omfattas av lagens bestämmelser. I Nederländerna fast- ställs sjukdomarna i lagen. Under vissa förutsättningar kan hälsominis- tern dock besluta att lagen tillfälligt skall vara tillämplig även på en smittsam sjukdom som inte återfinns i uppräkningen. Ett sådant beslut måste i likhet med i Sverige fastställas av parlamentet. Möjligheter att i särskilda fall vidta tvångsåtgärder för att förhindra smittspridning finns i samtliga staters smittskyddsreglering. Det kan t.ex. röra sig om tvångsundersökning, tvångsvaccinering, stängning av verk- samheter eller övervakning. I de flesta länder finns någon form av skyldighet att uppsöka läkare och låta sig undersökas om man misstänker att man är smittad av en all- varlig sjukdom. I samtliga länder finns också en möjlighet att under vissa förutsättningar genomföra hälsoundersökning utan den enskildes sam- tycke eller att besluta att den som motsätter sig undersökning skall iso- leras. I Danmark, Norge och Nederländerna finns möjlighet att lägga in smittade personer för observation på sjukhus eller annan medicinsk över- vakning. I Finland ger lagen möjlighet att förordna om obligatorisk hälsoundersökning om sådan är nödvändig för att förhindra spridning av allmänfarlig smittsam sjukdom. I Norge och Island finns särskilda be- stämmelser om möjlighet att besluta om hälsoundersökning i samband med inresa. Tvångsisolering är en åtgärd som i de flesta länder förekommer i någon form. I samtliga de nordiska länderna och i Nederländerna finns möjligheter att under vissa förutsättningar besluta att en person som bär på en allvarlig sjukdom och som inte frivilligt underkastar sig de åtgärder som krävs skall isoleras på sjukhus eller i bostaden. Möjlighet att spärra av byggnader eller geografiska området förekom- mer i någon form i Danmark, Norge, Island och Nederländerna. I Danmark, Finland och Norge finns möjligheter att förbjuda offentliga möten eller folksamlingar inom vissa områden eller möjligheter att införa begränsningar avseende möten eller folksamlingar. I Danmark, Norge, Finland och Nederländerna finns möjlighet att stänga av personer som är smittade av vissa allvarliga sjukdomar från arbete eller skola. I vissa länder, bl.a. Danmark och Norge, förekommer också förbud för personer som lider av vissa sjukdomar att använda allmänna kommunikations- medel eller möjligheter att besluta om avbrott eller begränsningar i kommunikationerna. I Danmark, Norge och Nederländerna finns be- stämmelser om smittrening eller förstöring av produkter. I Norge, Island och Finland finns möjlighet att ge föreskrifter om obli- gatorisk vaccinering av befolkningen eller delar av den om det krävs för att förhindra spridning av allvarlig smittsam sjukdom. I Danmark finns möjlighet att besluta om tvångsvaccinering inom ett närmare avgränsat område eller av en närmare avgränsad personkrets om utbredning av en allmänfarlig sjukdom inte kan förhindras med mindre ingripande åtgär- der. I flera länder, däribland Danmark, Finland och Norge, finns även möj- lighet att besluta om tvångsbehandling i någon form. I Danmark finns möjlighet att i extraordinära situationer om utbredning av allmänfarlig sjukdom inte kan hindras genom isolering besluta att tvångsbehandling skall tillgripas. I Finland kan den som insjuknat oberoende av sin vilja ges sådan vård som är nödvändig för att förhindra smittspridning. Prop. 2003/04:158 40 Bestämmelser om rätt till ersättning för den som drabbats av förlust på Prop. 2003/04:158 grund av en smittskyddsåtgärd förekommer i någon form i de flesta län- der, däribland Danmark, Norge, Finland och Nederländerna. I de flesta länder finns möjlighet att begära polishandräckning för att verkställa beslut om tvångsåtgärder. I många länder använder sig domstolarna av bestämmelserna i respek- tive lands strafflag om misshandel och motsvarande brott för att bedöma gärning som inneburit överföring eller risk för överföring av allvarlig sjukdom. Den danska, norska och österrikiska strafflagen har däremot särskilda ansvarsbestämmelser som tar sikte på gärningar som innebär att smittsam sjukdom överförs eller riskerar att överföras från en person till en annan. I vissa länder, t.ex. Danmark och Norge, finns bestämmelser om straff för den som inte följer ett beslut enligt smittskyddslagstift- ningen, t.ex. underlåter att undersöka eller isolera sig eller bryter mot ett beslut om avspärrning. Sammanfattningsvis kan konstateras att skillnaderna mellan de kart- lagda ländernas smittskyddslagstiftning är betydande. I flera länder finns emellertid någon möjlighet att besluta om hälsokontroll vid platsen för inresan, karantän av personer som varit utsatta för smittrisk samt avspärr- ning av geografiska områden. Flera länder har även möjligheter att för- bjuda eller införa begränsningar för offentliga möten eller folksamlingar, stänga arbetsplatser, skolor och dylikt, förbjuda personer som lider av vissa sjukdomar att använda allmänna kommunikationsmedel eller be- sluta om avbrott eller begränsningar i kommunikationerna. Vidare finns möjlighet att besluta om tvångsbehandling eller tvångsvaccinering i ett par länder.

6

Mänskliga rättigheter i internationella överenskommelser och i regeringsformen

6.1 Inledning

Genom att tillträda olika internationella överenskommelser om mänsk-

liga rättigheter har Sverige gjort åtaganden som har betydelse bl.a. på

smittskyddsområdet. Sålunda är Sverige bundet av två FN-konventioner

om mänskliga rättigheter som trädde i kraft år 1976. Den internationella

konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter innehåller såvitt

här är av intresse bl.a. visst skydd mot godtyckligt frihetsberövande och

regler om rätten till rörelsefrihet och rätten till domstolsprövning. Den

internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rät-

tigheter har karaktären av en målsättningskonvention. Enligt regleringen

där åtar sig staterna bl.a. att vidta sådana åtgärder som är nödvändiga för

att förhindra uppkomsten av, behandla och kontrollera epidemier, folk-

och yrkessjukdomar och andra sjukdomar.

Sveriges mest vittgående åtaganden när det gäller mänskliga rättigheter

framgår emellertid av den europeiska konventionen av den 4 november

1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläg-

gande friheterna (Europakonventionen). Konventionen intar en särställ-

ning på området i det avseendet att konventionen och ett antal tilläggs-

41

protokoll sedan den 1 januari 1995 är införlivad i svensk rätt (se lagen Prop. 2003/04:158 [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Konventionen innehåller bestämmelser om medborgerliga och politiska rättigheter. I regeringsformen (RF) finns också bestämmelser som har betydelse i sammanhanget. I 2 kap. 23 § RF fastslås att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen.

6.2

Europakonventionen

Europakonventionen undertecknades år 1950 och trädde i kraft år 1953. Den innehåller bestämmelser om medborgerliga och politiska rättigheter. Sedan den 1 januari 1995 är konventionen och ett antal tilläggsprotokoll införlivade i den svenska rättsordningen (se lagen [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Från och med samma tidpunkt gäller en bestämmelse i 2 kap. 23 § regeringsformen som föreskriver att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med Sveriges åtaganden enligt konventionen. De särskilda fri- och rättigheterna regleras i artiklarna 214. Konven- tionens skydd har utvidgats genom tilläggsprotokollen bl.a. rörande rät- ten till personlig rörelsefrihet. Enligt artikel 15 får avvikelser göras från åtagandena enligt konventionen och tilläggsprotokollen då särskilda om- ständigheter föreligger. Så är fallet under krig eller i annat allmänt nöd- läge som hotar nationens existens. Från vissa absoluta rättigheter såsom t.ex. rätten till liv och förbud mot tortyr får avvikelser dock aldrig göras. Frågor huruvida en stat uppfyller sina förpliktelser enligt konventionen prövas vid en särskild domstol, den europeiska domstolen för de mänsk- liga rättigheterna (Europadomstolen) i Strasbourg. Denna domstol svarar, genom den ändrade ordning som fastställdes i det elfte tilläggsprotokollet som trädde i kraft den 1 november 1998, numera ensam för de uppgifter som tidigare var fördelade mellan Europakommissionen och Europadom- stolen. Domstolens beslut är rättsligt bindande för berörd medlemsstat. När det gäller tolkningen av konventionen följer av internationella be- stämmelser (1969 års Wienkonvention om traktaträtten) att konventionen skall tolkas med hänsyn till dess ändamål och syfte. Domstolen har bl.a. slagit fast att konventionen är ett levande dokument som måste tolkas enligt rådande förhållanden.

Artikel 5 Rätten till frihet och säkerhet

I artikel 5 garanteras rätten till frihet och personlig säkerhet. Artikeln

reglerar alla slags frihetsberövanden men inte andra begränsningar i

rörelsefriheten. Skydd mot andra former av begränsningar i rörelsefri-

heten finns i artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet.

Artikel 5 innehåller en uttömmande uppräkning under sex punkter av

fall där frihetsberövande är tillåtet. Enligt Europadomstolens praxis skall

uppräkningen ges en restriktiv tolkning. För samtliga fall gäller att fri-

hetsberövandet skall äga rum i den ordning lagen föreskriver och dess-

utom vara lagligt. Vad som avses härmed är att frihetsberövandet skall

42

stå i överensstämmelse med bestämmelserna i den nationella lagen och med bestämmelserna i konventionen samt att det inte får vara godtyck- ligt. Ett frihetsberövande anses vara godtyckligt om det inte står i över- ensstämmelse med det i artikeln godtagna ändamålet eller med artikeln i övrigt. Även om frihetsberövandet är lagligt i konventionens mening kan det ändå anses godtyckligt om det inte anses proportionerligt i förhål- lande till ändamålet. Av de sex punkterna är främst punkt 1 e av intresse i förevarande sammanhang. Under denna punkt anges ett antal omständigheter som gör ett frihetsberövande tillåtet. Frihetsberövande medges för att förhindra spridning av smittsam sjukdom eller därför att personen ifråga är psy- kiskt sjuk, alkoholmissbrukare, missbrukare av droger eller lösdrivare. I praxis har den berörda punkten aktualiserats främst såvitt gäller psy- kiskt sjuka. Enligt Law of the European Convention on Human Rights av Harris D.J. m.fl. kan det presumeras att de principer som gäller för psy- kisk sjukdom med relevanta modifikationer också skall tillämpas när det gäller fall rörande smittsam sjukdom. Enligt deras bedömning innebär kraven att det bör vara belagt att spridningen av sjukdomen kommer att hindras av en policy som innebär frihetsberövande. I artikel 5 punkterna 24 finns vissa rättssäkerhetsgarantier för den en- skilde. Den som berövats friheten har bl.a. rätt att få lagligheten av fri- hetsberövandet snabbt prövat av domstol. Som domstol har i Europa- domstolens praxis godtagits även annat organ som uppfyller kraven på oberoende och judiciell procedur. Domstolsprövningen skall omfatta lagligheten av frihetsberövandet varvid domstolen måste göra en pröv- ning av de faktiska omständigheterna som ligger till grund för frihets- berövandet. Däremot omfattar prövningen inte rena lämplighetsöver- väganden. Utöver vad som nu nämnts ställs inte något uttryckligt krav på förfarandet i övrigt. Av Europadomstolens praxis framgår emellertid att proceduren måste uppfylla rimliga rättssäkerhetskrav. Domstolen har uttalat krav på att förfarandet skall vara kontradiktoriskt, dvs. att beslut inte får fattas på uppgifter eller bevis som den berörde inte fått ta del av och bemöta. När det gäller frihetsberövanden på grund av psykisk sjuk- dom har domstolen slagit fast att personen i fråga har rätt att bli hörd per- sonligen eller, om det är nödvändigt, genom någon form av representant. Vidare har domstolen beträffande fall där frihetsberövanden kan komma att omfatta en längre tid uttalat att den rättsliga proceduren måste ge rättssäkerhetsgarantier som inte är märkbart mindre än vad som krävs vid prövning i brottmål. I sammanhanget kan noteras att tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 § smittskyddslagen (2004:168) också kan innebära ett frihetsberövande enligt artikel 5, närmare bestämt ett frihetsberövande i syfte att tvinga personen att fullgöra en i lag föreskriven skyldighet (punkt 1 b). Så har t.ex. kommissionen i ett mål rörande beslut av domstol om tagande av blodprov i ett faderskapsmål varit av den åsikten att genomförandet av blodprovstagning under tvång utgör ett berövande av friheten även om åtgärden är mycket kortvarig (Mål 8278/78 mot Österrike, DR 18 s. 154). Enligt artikel 5 har den som berövats friheten rätt att få lagligheten av beslutet prövat av domstol. I ett fall har emellertid kommissionen uttalat att när frihetsberövandet är så kortvarigt att det upphör före den tid som krävs för en snabb prövning vid domstol står det förhållandet att möj- Prop. 2003/04:158 43 ligheten till domstolsprövning saknas inte i strid med bestämmelsen i artikel 5. Artikel 6 Rätten till domstolsprövning Enligt artikel 6 i Europakonventionen skall var och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Begreppet civil rättighet skall enligt Europadomstolen ges en autonom tolkning. För att artikeln skall bli tillämplig är det inte nödvändigt att parterna i tvisten är enskilda personer. Det är av ringa betydelse vilket slags lag som reglerar avgörandet av frågan (civillag, handelslag, förvalt- ningslag osv.) och vilket slags myndighet som är behörig (allmän dom- stol, förvaltningsmyndighet osv.) (Ringeisen mot Österrike). Beslut om extraordinära tvångsåtgärder torde därför omfattas av bestämmelsen. Artikel 8 Rätten till skydd för privat- och familjeliv Enligt artikel 8 har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familje- liv, sitt hem och sin korrespondens. Skyddet enligt artikeln är inte absolut utan kan begränsas under tre förutsättningar: inskränkningen måste ha stöd i lag, den måste tillgodose något av de ändamål som anges i artikeln och den måste vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle för att till- godose detta ändamål. De ändamål för vilka inskränkningar får göras är statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggande av oordning eller brott, skyddande av hälsa eller moral eller av andra personers fri- och rättigheter. Vad gäller laglighetskriteriet krävs förutom att inskränkningen skall grundas på nationell lag, att den åberopade lagen uppfyller vissa minimikrav i fråga om kvalitet och tyd- lighet; den skall vara tillgänglig och förutsebar. Detta innebär att grun- derna för inskränkningen bör vara tillräckligt preciserade i lagen. Hur detaljerat förutsättningarna måste anges beror enligt Europadomstolen på vad inskränkningen avser. Europadomstolen avgör vad som kan anses nödvändigt för att tillgodo- se ett i och för sig legitimt syfte. Att inskränkningen skall vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle innebär enligt domstolens praxis att den skall vara motiverad av ett starkt samhällsbehov och att skälen för inskränk- ningen är relevanta och tillräckliga. Vidare måste inskränkningen stå i rimlig proportion till det syfte som skall tillgodoses. Staterna har till- erkänts viss frihet att bedöma nödvändigheten, en margin of apprecia- tion. Bedömningsmarginalens storlek är beroende av målets karaktär. I rätten till privatliv ingår bl.a. den fysiska integriteten. Artikel 8 om- fattar bl.a. skydd mot medicinska undersökningar, även sådana av mindre betydelse. Något avgörande av Europadomstolen rörande frågor om medicinska tvångsundersökningar föreligger inte. Kommissionen har dock prövat ett antal fall som rört tvångsundersökningar som ägt rum på straffrättens område och därvid accepterat de skäl som staterna uppgivit för ingripandena. Så har t.ex. kommissionen godtagit blodprovstagning vid trafiknykterhetsbrott med hänsyn till skyddet för andras rättigheter Prop. 2003/04:158 44 liksom psykiatrisk undersökning i brottmål med hänsyn till förebyggande Prop. 2003/04:158 av oordning eller brott och skyddet för hälsa samt provtagning i fader- skapsmål med hänsyn till skyddet för andras rättigheter Skyddet mot insamlande och användning av information om en person omfattas också av rätten till privatliv. De mål som behandlats har främst rört utlämnande av uppgifter. Europadomstolen har därvid uttalat att skyddet av personliga uppgifter, inte minst medicinska uppgifter, är av fundamental betydelse för en persons åtnjutande av rätten till respekt för privat- och familjelivet. Domstolen har samtidigt konstaterat att andra intressen kan utgöra skäl för inskränkningar i skyddet för personliga uppgifter. Skyddet för familjeliv har främst omfattat frågor om vårdnaden och umgänge med barn m.m. Skyddet för familjeliv kan emellertid också aktualiseras när någon är frihetsberövad och det föreligger inskränk- ningar i rätten att mottaga besök eller på annat sätt upprätthålla kontakt med familjen. Europadomstolen och kommissionen har i ett antal mål framhållit att frihetsberövanden i form av häktning eller intagning på kriminalvårdsanstalt nödvändigtvis måste medföra vissa inskränkningar men också att begränsningarna i kontakten med familjen inte får vara oproportionerliga. I en rapport den 14 april 1994 har den europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna uttalat att Sverige kränkt konventionen genom att besöksrestriktioner i ett fall meddelats en besö- kare på ett vårdhem för utvecklingsstörda samt att det saknats lagstöd för beslutet och möjlighet för besökaren att överklaga det. Rapporten för- anledde en lagreglering av möjligheten att föreskriva besöksrestriktioner (se lag [1996:981] om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård). Artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet Rätt att fritt röra sig Enligt artikel 2 punkt 1 i det fjärde tilläggsprotokollet till Europakonven- tionen har var och en som lagligen befinner sig inom en stats territorium rätt att fritt röra sig där och att fritt välja sin bosättningsort. I punkt 2 an- ges att var och en är fri att lämna varje land, inbegripet sitt eget. Av punkt 3 framgår emellertid att dessa rättigheter får inskränkas under vissa förutsättningar. Inskränkningarna måste föreskrivas i lag och de skall i ett demokratiskt samhälle vara nödvändiga av hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, för att upprätthålla den allmänna ord- ningen eller förhindra brott eller för att skydda hälsa eller moral eller annans fri- och rättigheter. Även punkt 4 medger vissa inskränkningar i rätten till rörelsefrihet enligt punkt 1. Det sägs där att rättigheterna enligt punkt 1 får inom vissa bestämda områden också bli föremål för inskränk- ningar som är angivna i lag och som är försvarliga av hänsyn till det all- männas intresse i ett demokratiskt samhälle. 6.3 Konventionen om barnets rättigheter

Konventionen om barnets rättigheter förenar medborgerliga och politiska

rättigheter med ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. De

grundläggande allmänna principerna i barnkonventionen som också skall

genomsyra alla andra artiklar i barnkonventionen är förbud mot diskri-

45

minering, principen om barnets bästa, rätten till liv och utveckling samt Prop. 2003/04:158 rätten att uttrycka sina åsikter. Barnkonventionen erkänner barnets rätt att åtnjuta bästa uppnåeliga hälsa och rätt till sjukvård. Den principiella skillnaden mellan barnkonventionen och andra internationella konven- tioner är att barnkonventionen kräver mer än enbart en hälso- och sjuk- vård som är inriktad på att bota sjukdomar. Den definition av hälsa som används följer WHO:s helhetssyn, dvs. hälsa definieras inte enbart som avsaknad av sjukdom utan innebär också en möjlighet för individen att utvecklas fysiskt, psykiskt och socialt. Av 1 kap. 4 § andra stycket i den nya smittskyddslagen framgår att när åtgärder rör barn skall det särkilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Härigenom har ett särskilt barnperspektiv införts i smittskydds- lagen. Bestämmelsen svarar mot innehållet i artikel 3 i FN:s barnkon- vention.

6.4

Regeringsformen

I regeringsformen (RF) finns också bestämmelser som har betydelse i sammanhanget och vars skyddsintresse sammanfaller med bestämmel- serna i Europakonventionen. Av 2 kap. 6 § RF framgår att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Som kroppsligt ingrepp räknas bland annat läkarundersökning och tagande av blodprov. Skyddet enligt bestämmelserna ovan kan begränsas för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna skall stå i proportion till dess syfte. Enligt 2 kap. 8 § RF är varje medborgare gentemot det allmänna skyd- dad mot frihetsberövande. Han är även i övrigt tillförsäkrad frihet att för- flytta sig inom riket och att lämna detta. Skyddet enligt bestämmelserna ovan kan begränsas enligt 2 kap. 12 § RF för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna skall stå i proportion till dess syfte. Enligt 2 kap. 9 § andra stycket RF skall medborgare som blivit om- händertagen tvångsvis av annan anledning än brott eller misstanke om brott, få saken prövad av domstol utan oskäligt dröjsmål. Med prövning av domstol likställes prövning av nämnd med viss sammansättning. 7 Allmänna utgångspunkter Regeringens förslag: Smittskyddslagen (2004:168) skall komplette- ras med vissa bestämmelser om extraordinära smittskyddsåtgärder. Regeringens bedömning: Åtgärder som riktar sig mot objekt eller djur bör regleras i andra lagar. Utredningens förslag och bedömning: En ny lag om extraordinära smittskyddsåtgärder skall införas som komplement till smittskyddslagen. Överensstämmer i övrigt med regeringens förslag och bedömning. 46 Remissinstanserna: En betydande majoritet av remissinstanserna, däribland Svea hovrätt, Länsrätten i Stockholms län, Rikspolisstyrelsen, Socialstyrelsen, Smittskyddsinstitutet, Statens folkhälsoinstitut, Kris- beredskapsmyndigheten, Landstingsförbundet och flertalet landsting, instämmer i behovet att komplettera smittskyddslagstiftningen med vissa bestämmelser om extraordinära smittskyddsåtgärder. Smittskyddsläkar- föreningen och Sveriges läkarförbund välkomnar att smittskyddet i Sverige förses med effektiva verktyg för att förhindra spridning av mycket allvarliga smittämnen. Socialstyrelsen konstaterar att utredningen väl belyser de frågeställningar som aktualiseras vid sådana extraordinära smittskyddsåtgärder som är nödvändiga för att förhindra spridning av en allvarlig smitta hos människor. Landstinget Halland konstaterar att det varit anmärkningsvärt att långtgående smittskyddsåtgärder kunnat vidtas när det gäller smitta bland djur men inte på motsvarande sätt bland män- niskor. Flera rättsliga insatser, t.ex. Riksdagens ombudsmän (JO), Svea hovrätt samt länsrätterna i Stockholms och Göteborgs län, förordar att lagbe- stämmelserna inarbetas i ett nytt kapitel i smittskyddslagen för att åstad- komma en mer överskådlig reglering. Vårdförbundet stödjer däremot tanken på en särskild lag då det är frågan om bestämmelser som endast kommer att gälla i extrema undantagsfall. En del instanser, däribland Statens veterinärmedicinska anstalt, Läns- styrelsen i Uppsala län och Värnamo kommun, framhåller att utred- ningen med tanke på att många allvarliga sjukdomar kan spridas mellan djur och människor borde ha belyst det objektinriktade smittskyddet och samordningen mellan det personinriktade och det objektinritade smitt- skyddet i större utsträckning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Behov av förstärkt smittskyddslagstiftning I november 2003 presenterade regeringen propositionen Ny smittskydds- lag m.m. (prop. 2003/04:30). I propositionen föreslogs att en ny smitt- skyddslag skall ersätta den i dag gällande smittskyddslagen (1988:1472). Vidare föreslogs att smittskyddslagen skall ges en klarare inriktning på smittskyddsåtgärder som riktar sig till människor. De smittskyddsåt- gärder som riktar sig till objekt eller djur skall i sin helhet regleras i andra lagar. I övrigt täcker den nya lagen samma område som den gamla. De flesta bestämmelserna i den nya lagen är tillämpliga endast när fråga är om s.k. allmänfarliga sjukdomar. Vilka sjukdomar som är allmänfar- liga anges i en bilaga till lagen. Möjligheterna att ingripa med tvång mot den enskilde är i stort sett de- samma i den nya smittskyddslagen som i den gällande smittskyddslagen. Enligt den nya smittskyddslagen är det sålunda möjligt för länsrätten att efter ansökan från smittskyddsläkaren besluta om tvångsundersökning av personer som med fog kan misstänkas bära på en allmänfarlig sjukdom och som motsätter sig den undersökning som behövs för att konstatera om smittsamhet föreligger. Ett sådant beslut förutsätter att det finns på- taglig risk för att andra människor kan smittas om undersökningen inte kommer till stånd. Vidare kan smittskyddsläkaren under vissa förutsätt- Prop. 2003/04:158 47 ningar i brådskande fall fatta beslut om tillfällig isolering av en person som bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom. Den mest ingripande åtgärden är tvångsisolering. Med tvångsisolering avses att länsrätten under vissa förutsättningar får fatta beslut om att en person som bär på en allmänfarlig sjukdom skall isoleras om det av omständig- heterna klart framgår att den enskilde inte frivilligt är beredd att under- kasta sig de åtgärder som krävs för att förebygga eller så långt möjligt minska risken för spridning av sjukdomen. Ett sådant beslut kan även fattas om det finns grundad anledning att anta att den enskilde inte följer de förhållningsregler som har beslutats. Ett beslut om isolering förutsät- ter bl.a. att det är fullständigt klarlagt att den som berörs av åtgärden är smittad. Vidare får beslut om isolering endast meddelas om det finns på- taglig risk för att andra människor kan smittas. Några ytterligare tvångs- åtgärder kan varken komma i fråga enligt den nya smittskyddslagen eller gällande smittskyddslag. Sålunda saknas det bl.a. möjligheter att obe- roende av den enskildes vilja undersöka och isolera en person enbart på den grunden att han eller hon kan ha utsatts för smitta av en allmänfarlig sjukdom. Det är inte heller möjligt att genomföra läkarvård eller vacci- nation med tvång. I januari 2003 beslöt regeringen att tillsätta en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av behovet av sådana extraordinära smitt- skyddsåtgärder som är nödvändiga för att förhindra att en spridning av en allvarlig smitta hos människor leder till en svår påfrestning på samhället i fred (dir. 2003:79). Bakgrunden var att det uppkommit ett behov av att ytterligare komplettera utredningsarbetet för det fall att ett utbrott av en allvarlig smittsam sjukdom i Sverige eller i Sveriges omvärld kunde vara så allvarligt eller så omfattande att det inte kunde hanteras inom samhäl- lets normala smittskydd. Vid sin granskning av smittskyddslagstiftningen i de nordiska länderna och Nederländerna konstaterade utredningen att det i samtliga dessa länder finns bestämmelser som kan tillämpas för att förhindra att en allvarlig smittsam sjukdom får betydande samhällskon- sekvenser. I flera länder finns möjlighet att besluta om hälsokontroll vid platsen för inresan, karantän av personer som varit utsatta för smittrisk samt avspärrning av geografiska områden. Flera länder har även möjlig- heter att förbjuda eller införa begränsningar för offentliga möten eller folksamlingar, stänga arbetsplatser och skolor, förbjuda personer som lider av vissa sjukdomar att använda allmänna kommunikationsmedel eller besluta om avbrott eller begränsningar i kommunikationerna. Vidare finns möjlighet att besluta om tvångsbehandling eller tvångsvaccinering i ett par länder. Utifrån ett internationellt perspektiv kan man konstatera att situationen i Sverige under de senaste årtiondena varit gynnsam när det gäller sprid- ningen av svårare smittsamma sjukdomar. Den inhemska spridningen av mera allvarliga smittsamma sjukdomar har varit begränsad. Några all- varligare epidemier har inte förekommit och antalet fall av svårare sjuk- domar har varit lågt. Människors alltmer omfattande resande, den ökade invandringen och handeln med livsmedel bidrar emellertid till att infek- tionssjukdomar som blossar upp i en del av världen i dag har en mycket större spridningspotential än tidigare. Nya allvarliga infektionssjukdomar har även uppträtt och kunnat identifieras samtidigt som redan kända sjukdomar återuppstått eller uppträtt i nya former eller på förändrat sätt. Prop. 2003/04:158 48 Vidare finns risk för terrorhandlingar i form av avsiktlig spridning av biologisk smitta, särskilt efter terrorhandlingarna i USA den 11 september 2001. Mot denna bakgrund är det nödvändigt att ha en bered- skap mot förändringar i karaktären eller spridningen av smittsamma sjukdomar som gör att dessa på nytt kan bli ett allvarligt hot mot befolk- ningen i Sverige. I vissa sådana extrema situationer kan det vara nödvän- digt att samhället har möjlighet till ett snabbt ingripande med extraordi- nära smittskyddsåtgärder. Enligt regeringens bedömning finns det därför skäl att överväga om vissa av de möjligheter att ingripa med extraordi- nära smittskyddsåtgärder som för närvarande finns i andra länder bör införas även i Sverige. Mot denna bakgrund tar regeringen vid övervägandena i denna propo- sition upp vissa möjligheter att förstärka smittskyddet. De sjukdomar som så vitt är känt kan vålla stora påfrestningar på samhället är smitt- koppor och svår akut respiratorisk sjukdom (SARS). Av detta skäl sker övervägandena i första hand med tanke på smittkoppor och SARS. Båda sjukdomarna är i hög grad smittsamma och har en mycket hög dödlighet. I propositionen föreslås att både smittskyddslagen och karantänslagen (1989:290) bör kunna tillämpas på smittkoppor och SARS. Enligt rege- ringens bedömning är det också nödvändigt att lagstiftningen förstärks med tanke på dessa sjukdomar. Framför allt behövs möjligheter att utföra hälsokontroller vid platsen för inresan och att hålla personer som kan ha utsatts för smitta i karantän till dess det klarlagts om de verkligen har blivit smittade. Det är emellertid också angeläget att det öppnas möjlig- heter till avspärrning av områden där smittkoppor och SARS fått sprid- ning. Regeringen berör emellertid även frågan om de diskuterade åt- gärderna skulle kunna vara av värde för att förebygga spridning av andra smittsamma sjukdomar. Beträffande frågan om smittskyddslagstiftningen bör kompletteras med ytterligare möjligheter till ingripanden finns skäl att understryka att ut- gångspunkten för lagstiftningen i dag är att det huvudsakliga smitt- skyddsarbetet bör genomföras på frivillighetens väg. De tvångsregler som finns är inte avsedda att spela någon framträdande roll. Detta synsätt har också slagit igenom vid tillämpningen av gällande regler. När beho- vet av kompletteringar av lagstiftningen övervägs bör utgångspunkten i princip vara densamma. Man bör dock vara öppen för att tvångsmedel kan behöva användas i en något större utsträckning i vissa extrema un- dantagssituationer. I de fall då ingrepp i den enskildes frihet eller integ- ritet anses befogade måste ingreppet vara nödvändigt och proportioner- ligt med hänsyn till andra människors liv och rättigheter. Alla rimliga krav på rättssäkerhetsgarantier för enskilda, inbegripet avgränsningar av hur mycket tvång som får tillgripas och villkoren därför, måste också tillgodoses. Lagteknisk utformning När det gäller den lagtekniska utformningen av den reglering som behövs för att införa den ordning med hälsokontroll, karantän och avspärrning som föreslås i denna proposition övervägde utredningen i första hand två möjligheter. Den ena möjligheten var att föra in bestämmelserna i smitt- Prop. 2003/04:158 49 skyddslagen. Den andra var att samla de bestämmelser som behövs i en särskild lag som kompletterar smittskyddslagen. Utredningen stannade vid att en ny lag om extraordinära smittskydds- åtgärder skall införas som komplement till smittskyddslagen. Skälen till detta var främst att det är fråga om bestämmelser som gäller extrema undantagssituationer och som därför sannolikt inte kommer att tillämpas särskilt ofta. Följaktligen kan det hävdas att överblicken över de regler som vanligen tillämpas främjas av att de särskilda nya reglerna inte be- lastar lagen. Det kan också sägas att överblicken över de nya reglerna blir bättre om de samlas i en särskild lag. Vid remissbehandlingen har emellertid flera rättsliga insatser, däribland Riksdagens ombudsmän (JO), Svea hovrätt och länsrätterna i Stockholms och Göteborgs län, förordat att lagbestämmelserna inarbetas i ett nytt kapitel i smittskyddslagen i syfte att åstadkomma en mer överskådlig och överblickbar reglering. Vidare uttalade Lagrådet i samband med behandlingen av regeringens förslag till en ny smittskyddslag att det bör vara naturligt att pröva om de lagregler som kan behövas för att förhindra att en spridning av en allvar- liga smitta hos människor leder till svår påfrestning på samhället i fred kan inordnas i den grundläggande författningen på smittskyddsområdet. Allmänt sett är det oftast lämpligt att sammanföra lagbestämmelser som har ett nära samband med varandra i en enda lag. I regel innebär en sådan lösning att det blir lättare att få en överblick över regleringen och att tillämpningen därigenom kan bli säkrare. Vidare har bestämmelserna om extraordinära smittskyddsåtgärder, även om de enbart är tillämpliga i undantagssituationer, ett nära samband med möjligheterna till tvångs- ingripanden enligt smittskyddslagen. Om det vid en hälsokontroll vid inresa klarläggs att en passagerare verkligen är smittad eller med fog kan misstänkas vara smittad kan åtgärder enligt smittskyddslagen bli aktuella. Detsamma gäller om en person som befinner sig i karantän insjuknar eller uppvisar sjukdomssymtom. I dessa fall tar alltså smittskyddslagens bestämmelser vid när bestämmelserna om extraordinära smittskydds- åtgärder upphör att vara tillämpliga. Vidare ansåg utredningen att det fanns skäl att föra över vissa bestämmelser i smittskyddslagen till den föreslagna lagen om extraordinära smittskyddsåtgärder, t.ex. bestämmel- ser om tillsyn, möjlighet för smittskyddsläkaren att delegera uppgifter till en erfaren läkare samt skyldighet för polismyndighet att lämna biträde vid verkställighet av hälsoundersökning, karantän och avspärrning. En- ligt regeringen bedömning finns det emellertid även vissa andra bestäm- melser i den nya smittskyddslagen som bör kunna tillämpas i samband med extraordinära smittskyddsåtgärder. En del sådana bestämmelser gäller dock samhällets smittskydd och skulle därför kunna tillämpas även beträffande en ny lag om extraordinära smittskyddsåtgärder. Flera be- stämmelser är emellertid begränsade till bestämmelserna i den nya smitt- skyddslagen, t.ex. möjligheten för regeringen att meddela särskilda före- skrifter om smittskyddet, om det vid en fredstida kris som har betydande inverkan på möjligheterna att upprätthålla ett effektivt smittskydd finns behov av samordnade nationella åtgärder eller ur ett nationellt perspektiv av andra särskilda insatser inom smittskyddet. Det är uppenbart att vissa av dessa bestämmelser bör vara tillämpliga även på möjligheterna att vidta extraordinära smittskyddsåtgärder. Vid en samlad bedömning Prop. 2003/04:158 50 finner regeringen att övervägande skäl talar för att inarbeta bestämmel- Prop. 2003/04:158 serna om extraordinära smittskyddsåtgärder i den nya smittskyddslagen. Smittskyddsåtgärder riktade mot djur och objekt Mot bakgrund av att många allvarliga sjukdomar kan spridas mellan djur och människor framhöll vid remissbehandlingen några instanser, där- ibland Statens veterinärmedicinska anstalt (SVA), Länsstyrelsen i Uppsala län och Värnamo kommun, att utredningen borde ha belyst det objektinriktade smittskyddet och samordningen mellan det personinrik- tade och det objektinritade smittskyddet i större utsträckning. SVA kon- staterar exempelvis att utredningen borde ha utrett hur smittskyddet fun- gerar för sjukdomar som kan spridas mellan djur och människor för att få ett bättre underlag om hur det objektinritade smittskyddet fungerar i en skarp situation. Enligt den gällande smittskyddslagen svarar kommunen för att åtgär- der vidtas mot objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjukdomar. Samtidigt finns bestämmelser om smittskyddsåtgärder som rör djur, livsmedel och andra objekt i miljöbalken, livsmedelslagen (1971:511), lagen (1992:1683), om provtagning på djur m.m., epizooti- lagen (1999:657) och zoonoslagen (1999:658). Den gällande regleringen av ansvaret i olika lagar medför att ansvaret för att ingripa i bland kan åvila olika myndigheter samtidigt och att problem därvid kan uppstå bl.a. rörande ledningsansvar. I propositionen Ny smittskyddslag m.m. (s. 145 ff) konstaterade regeringen att den dubbelreglering som finns i nuvarande lagstiftning av objektinriktade åtgärder så långt det är möjligt bör und- vikas för att inte skapa oklarhet om ansvaret för åtgärder. Av detta skäl föreslog regeringen att smittskyddslagen bör ges en klarare inriktning på att förhindra att smitta sprids från person till person och på åtgärder som riktar sig till människor. Åtgärder mot objekt och djur som sprider smitta bör således i sin helhet regleras i andra lagar. Vidare föreslogs att ett direkt ansvar för kommunerna för att vidta åtgärder för att spåra smitt- skällan och undanröja risken för smittspridning skall införas i 9 kap. miljöbalken. För att tydliggöra förhållandet mellan miljöbalken samt epizootilagen, zoonoslagen och lagen om provtagning på djur m.m. föreslogs även att kommunernas ansvar för smittskyddsåtgärder riktade mot djur enligt miljöbalken uttryckligen skall begränsas till sådana säll- skapsdjur som innehas av privatpersoner. Riksdagen har ställt sig bakom de förslag beträffande det objektinriktade smittskyddet som återfinns i propositionen (bet. 2003/04:SoU6, rskr. 2003/04:178). Regeringen ser ingen anledning att i nuläget göra en annan bedömning än den som då redovisades. 51

8

Sjukdomarna i smittskyddslagen och

Prop. 2003/04:158

karantänslagen

Regeringens förslag: De sjukdomar som skall omfattas av möjlig- heterna till extraordinära smittskyddsåtgärder skall betecknas sam- hällsfarliga sjukdomar och anges i en särskild bilaga till smittskydds- lagen (2004:168). De samhällsfarliga sjukdomarna skall uppfylla kri- terierna för allmänfarliga sjukdomar enligt smittskyddslagen. Därut- över skall sjukdomen kunna få en spridning i samhället som innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som kräver extraordinära smittskydds- åtgärder. Med hänsyn till nuvarande epidemiologiska läge skall enbart smitt- koppor och svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) anses vara sam- hällsfarliga sjukdomar. Om riksdagens beslut inte kan avvaktas får emellertid regeringen föreskriva att bestämmelserna om samhällsfar- liga sjukdomar skall tillämpas på annan allmänfarlig sjukdom eller på smittsam sjukdom på vilken bestämmelserna om allmänfarliga sjuk- domar skall tillämpas enligt föreskrift som meddelats med stöd av 9 kap. 2 § smittskyddslagen. En sådan föreskrift skall snarast under- ställas riksdagens prövning. Smittkoppor skall föras in som allmänfarlig sjukdom i smitt- skyddslagen. De samhällsfarliga sjukdomarna skall även omfattas av bestämmelserna om karantänssjukdomar i karantänslagen (1989:290). En behandlande läkare skall vara skyldig att göra anmälan till smitt- skyddsläkaren och till Smittskyddsinstitutet även beträffande annan sjukdom än anmälningspliktig sjukdom som är eller som misstänks vara smittsam, om sjukdomen har fått en anmärkningsvärd utbredning inom ett område eller uppträder i en elakartad form. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens för- slag. I utredningens förslag ingick varken beteckning eller definition av de sjukdomar som skall kunna omfattas av möjligheterna till extraordi- nära smittskyddsåtgärder. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen be- träffande de sjukdomar som skall omfattas av möjligheterna till extra- ordinära smittskyddsåtgärder. De flesta instanser instämmer även i för- slaget att föra in smittkoppor som allmänfarlig sjukdom i smittskydds- lagen samt smittkoppor och SARS som karantänssjukdomar i karantäns- lagen. Sjöfartsverket konstaterar att den nuvarande begränsningen i karantänslagen inte tillgodoser det moderna samhällets behov av skydd med hänsyn till den ökade rörligheten globalt och att det därför är befo- gat att se över och komplettera lagstiftningen på detta område. Total- försvarets forskningsinstitut framhåller dock att botulism och en viss typ av harpest (tularemi typ A) bör föras in som allmänfarliga sjukdomar i smittskyddslagen. Flera instanser, bl.a. Smittskyddsläkareföreningen, Sveriges läkarförbund, Sjöfartsverket och flera landsting, instämmer i utredningens uppfattning om behovet av att snabbt kunna besluta att de extraordinära smittskyddsåtgärderna skall vara tillämpliga på nya sjuk- domar. 52

Skälen för regeringens förslag

Prop. 2003/04:158

Bestämmelserna i den nya smittskyddslagen (2004:168) omfattar alla sjukdomar som kan överföras till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Möjligheterna till ingri- panden med stöd av lagen är dock i de flesta fall begränsade till de all- mänfarliga sjukdomar som anges i en bilaga till lagen. De allmänfarliga sjukdomarna utgörs av smittsamma sjukdomar som kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra all- varliga konsekvenser och där möjlighet finns att förebygga smittsprid- ning genom åtgärder som riktas till den smittade. Vid fall av allmänfarlig sjukdom skall förhållningsregler meddelas, tvångsundersökning, isole- ring och tillfällig isolering kunna komma i fråga samt de övriga bestäm- melser som rör allmänfarliga sjukdomar kunna tillämpas. Bland de all- mänfarliga sjukdomarna som är 24 till antalet ingår bl.a. difteri, hepatit AE, hivinfektion, klamydiainfektion, kolera, mjältbrand, paratyfoid- feber, polio, rabies, salmonellainfektion, SARS, tuberkulos, tyfoidfeber och virala hemorragiska febrar (exkl. denguefeber och sorkfeber). Enligt 9 kap. 2 § i den nya smittskyddslagen kan regeringen under vissa förut- sättningar föreskriva att bestämmelserna om allmänfarliga sjukdomar skall tillämpas på en viss smittsam sjukdom som förekommer eller inom kort kan förekomma här i landet, om sjukdomen bedöms uppfylla krite- rierna för allmänfarliga sjukdomar. Sådana föreskrifter skall snarast underställas riksdagen. Karantänslagen (1989:290) kompletterar smittskyddslagen med vissa bestämmelser till skydd mot att s.k. karantänssjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet genom land-, luft- eller sjötrafik. Den svenska karantänslagstiftningen har tillkommit mot bakgrund av bestämmelserna i det internationella hälsoreglementet (IHR) som utarbetats inom Världs- hälsoorganisationen (WHO). Med karantänssjukdom avses gula febern, kolera och pest, dvs. de sjukdomar som anges som karantänssjukdomar i IHR. I avsnitt 7 har regeringen tagit upp behovet av att förstärka smittskyd- det genom att införa möjligheter för samhället att ingripa med extraordi- nära smittskyddsåtgärder. Infektionssjukdomar som blossar upp i en del av världen i dag har en mycket större spridningspotential än tidigare, nya allvarliga infektionssjukdomar har uppträtt och kunnat identifieras sam- tidigt som redan kända sjukdomar återuppstått eller uppträtt i nya former eller på förändrat sätt. Dessutom finns risk för terrorhandlingar i form av avsiktlig spridning av biologiska ämnen. Det är mot denna bakgrund nödvändigt att ha en beredskap mot förändringar i karaktären eller sprid- ningen av smittsamma sjukdomar som gör att dessa på nytt kan bli ett allvarligt hot mot befolkningen i Sverige. De sjukdomar som så vitt är känt kan vålla stora påfrestningar på sam- hället är smittkoppor och SARS. När det gäller smittkoppor kan konsta- teras att sjukdomen var känd i Kina och Indien redan för cirka 3 000 år sedan. I Sverige var skyddsympning obligatorisk från början av 1800- talet till och med år 1977. Det senaste kända fallet av smittkoppor i värl- den inträffade på 1970-talet. År 1980 förklarade WHO att sjukdomen var utrotad. Samtidigt beslutade organisationen att allt smittkoppsvirus utom två depositioner i USA och dåvarande Sovjetunionen skulle förstöras. 53 Även de två depositionerna skulle med tiden destrueras. Under år 2002 beslöt emellertid WHO att detta inte skulle ske. Orsaken var att man inte kunde vara säker på att virus inte kommit i händerna på stater eller orga- nisationer som planerar att använda det för bioterrorism och att man måste ha tillgång till virus för att utveckla nya läkemedel mot smittkop- por. Sjukdomen smittar genom att virus överförs via luften vid närkon- takt med den smittförande. Dödligheten kan uppgå till 30 procent av de insjuknade. Cirka 60 procent av dem som överlever kan få någon form av bestående men. Sjukdomen kan hejdas med hjälp av vaccin. Vaccinet kan dock ha allvarliga biverkningar. Beträffande SARS inträffade de första fallen i november 2002 i Guangdong-provinsen i södra Kina. Från början nåddes omvärlden av mycket bristfällig information om vad som man trodde var ett flertal fall av lunginflammation. I slutet av februari 2003 stod det klart dels att man i Hong Kong hade ett utbrott av en tidigare okänd akut infektionssjuk- dom, dels att detta med stor sannolikhet hade sitt ursprung i Guangdong. Från en spridning i åtminstone 11 städer i Guangdong i november 2002 fick sjukdomen sedan global utbredning med sannolika fall rapporterade från 30 länder, varav Kina har varit värst drabbat. Utanför Kina rapporte- rades sjukdomen främst från Toronto i Kanada, Singapore och Hanoi i Vietnam. Genom ett av WHO välorkestrerat samarbete kunde forskar- världen på dryga två månader i detalj beskriva denna nya sjukdom, dess klinik, smittvägar och epidemiologi samt identifiera ett helt nytt smitt- ämne. Detta nya smittämne ett tidigare okänt coronavirus har med säkerhet kunnat knytas till den nya sjukdomen, det fullständiga genomet sekvenserats och snabbdiagnostik utvecklats. Såvitt framkommit har smittan i de flesta fall spritts från patienter till sjukvårdspersonal och anhöriga. Överföring av smitta sker troligen via saliv och andra sekret. Något vaccin mot sjukdomen finns inte för närvarande. I takt med att tidigare misstänkta fall har kunnat avskrivas har beräkningarna av det totala antalet fall kommit att revideras. I september 2003 fanns rapporter om fall av SARS i 26 länder i samtliga världsdelar. Det totala antalet fall beräknades vid denna tidpunkt till drygt 8 000 och antalet dödsfall till närmare 800. Enligt regeringens mening är det uppenbart att både smittkoppor och SARS kan vålla mycket svåra problem om dessa sjukdomar skulle spri- das bland befolkningen. De är mycket smittsamma vid kontakter mellan människor och de har en hög dödlighet. Därutöver kan de få en spridning i samhället som innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner. Mot denna bakgrund framstår det som högst tveksamt om de möjligheter att ingripa som smitt- skyddslagstiftningen i dag medger är tillräckliga. Mycket talar alltså för att vidgade möjligheter behövs. I denna proposition behandlas såväl be- hovet av att kunna tillämpa befintlig lagstiftning, främst smittskydds- lagen och karantänslagen, på smittkoppor och SARS som behovet av att införa vidgade möjligheter att ingripa med särskilda smittskyddsåtgärder i vissa fall. Prop. 2003/04:158 54

Särskilt om smittskyddslagen

Prop. 2003/04:158

Vad först beträffar frågan om smittskyddslagen bör kunna tillämpas på smittkoppor och SARS kan konstateras att flertalet bestämmelser i smitt- skyddslagen är tillämpliga endast på sjukdomar som räknas upp i en bilaga till lagen. Efter en lagändring som trädde i kraft förra året är gäl- lande smittskyddslag redan fullt tillämplig när det gäller SARS och i den nya smittskyddslagen har sjukdomen tagits in i bilagan till lagen. För närvarande ingår däremot inte smittkoppor i den uppräkningen. Detta beror på att sjukdomen sedan mitten på 1970-talet ansetts utrotad. Med hänsyn bl.a. till vad som numera framkommit om den risk för spridning av sjukdomen som ändå föreligger kan det finnas skäl att på nytt föra upp smittkoppor i smittskyddslagstiftningen. Utredningen förordade därför att smittkoppor bör föras in som allmänfarlig sjukdom i den nya smitt- skyddslagen. Enligt den nya smittskyddslagen är det i likhet med gällande smitt- skyddslag möjligt för regeringen att föreskriva att bestämmelserna om allmänfarliga sjukdomar skall tillämpas på en viss smittsam sjukdom som förekommer eller inom kort kan förekomma här i landet, om sjuk- domen bedöms uppfylla kriterierna för allmänfarliga sjukdomar. En för- utsättning är dock att det vid lagens ikraftträdande inte var känt att den uppfyller kriterierna för allmänfarliga sjukdomar eller det inte var känt att smittspridning av sjukdomen skulle kunna förekomma i landet. I för- arbetena till den nya smittskyddslagen anges att det som åsyftas i första hand är sådana sjukdomar som, såvitt är känt, har utrotats men som om de skulle återuppträda skulle omfattas av kriterierna för allmänfarliga sjukdomar (prop. 2003/04:30, s. 246). Vidare konstateras att ett sådant exempel är smittkoppor. Följaktligen finns det redan i dag möjligheter för regeringen att besluta om att bestämmelserna om allmänfarliga sjuk- domar skall tillämpas på smittkoppor och först därefter underställa denna föreskrift riksdagens prövning. Ett sådant beslut av regeringen kan emellertid träda i kraft först efter ett par dagar. Vid bedömningen av om en sjukdom skall klassificeras som allmänfarlig bör man enligt proposi- tionen utgå från förutsättningarna för smittspridning i Sverige. Det kan därför anföras att sjukdomar som har alltför låg sannolikhet att spridas i Sverige inte bör vara att beteckna som allmänfarliga. Emellertid omfattar förteckningen över allmänfarliga sjukdomar redan i dag vissa sjukdomar som normalt sett inte sprids i landet, t.ex. rabies och virala hemorragiska febrar. Det faktum att smittkoppor har en mycket låg sannolikhet att spridas i Sverige kan därför inte anses utgöra ett hinder för att föra upp den som allmänfarlig sjukdom enligt smittskyddslagen. För att vinna tid i en akut situation anser regeringen följaktligen att smittkoppor redan nu bör föras upp som allmänfarlig sjukdom i smittskyddslagen. Vid remissbehandlingen framhöll Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI) att smittskyddslagen bör kunna omfatta även sjukdomar som vid bioterrorism skulle kunna lamslå samhället. FOI föreslog därför att botu- lism och en viss typ av harpest (tularemi typ A) skall föras in i smitt- skyddslagen som allmänfarliga sjukdomar. I propositionen Ny smitt- skyddslag m.m. föreslog regeringen att smittskyddslagen bör inrikta sig på åtgärder som syftar till att förhindra spridning av smitta från person till person och på åtgärder som riktar sig till människor. Mot denna bak- 55 grund föreslog regeringen att allmänfarliga sjukdomar skall definieras som smittsamma sjukdomar som kan vara livshotande, innebära lång- varig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konse- kvenser och där möjlighet finns att förebygga smittspridning genom åt- gärder riktade till den smittade. Regeringen föreslog därför att vissa sjukdomar som inte kan spridas mellan människor inte längre bör om- fattas av bestämmelserna om allmänfarliga sjukdomar, t.ex. fläckfeber och återfallsfeber. Däremot föreslog regeringen att rabies och mjältbrand bör betraktas som allmänfarliga. Vid dessa två sjukdomar kan möjlig- heten till smittspridning mellan människor inte uteslutas och individin- riktade åtgärder i syfte att förhindra smittspridning kan i sådana fall komma att behöva vidtas. I frågan om botulism och harpest rör det sig emellertid om sjukdomar där smitta mellan människor inte bedöms före- komma och sjukdomarna kan inte heller förebyggas genom åtgärder som riktas till den smittade. Varken botulism eller harpest kan därför anses uppfylla de kriterier för allmänfarliga sjukdomar som anges i 1 kap. 3 § i den nya smittskyddslagen. I stället är det möjligt att tillämpa bestämmel- serna i 9 kap. miljöbalken i nu berörda fall. Särskilt om karantänslagen Vad beträffar karantänslagen ser regeringen stora fördelar med att föra upp smittkoppor och SARS i lagens uppräkning över karantänssjuk- domar. Med hänsyn till att det inte är möjligt för smittskyddsläkarna och de kommunala nämnderna att i praktiken kontrollera alla transportmedel, gods, passagerare etc. är det nödvändigt att det finns bestämmelser om ansvar för tullpersonal och andra som på olika sätt tar del i kontroll av gods och resande samt att polis- och passkontrollpersonal är skyldiga att medverka vid kontroll av vaccinationsbevis vid karantänsflygplatser. Vidare är det många gånger nödvändigt att befälhavare på fartyg och luftfartyg är skyldiga att lämna uppgift om hälsotillståndet ombord för att det skall vara möjligt för smittskyddsläkaren att bedöma behovet av häl- sokontroll vid platsen för inresan (se avsnitt 9.1). En särskild fråga rör emellertid vilka möjligheter som finns att föra upp nya sjukdomar i karantänslagen med tanke på Sveriges åtaganden enligt det internationella hälsoreglementet (IHR). Vid införlivandet av IHR i svensk rätt konstaterades att det är en självklarhet att den nya karantänslagen endast skall avse de tre karantänssjukdomarna gula febern, kolera och pest (prop. 1988/89:123). Med hänsyn till bestämmel- serna i IHR konstaterades att det inte torde vara möjligt att inskränka tillämpningsområdet eller att vidga det till att gälla andra smittsamma sjukdomar. Vidare bedömdes det inte nödvändigt att i lagen ta in en be- stämmelse som gör det möjligt för regeringen att i brådskande fall be- sluta att bestämmelserna i lagen skall tillämpas på en ny sjukdom som dyker upp. Mot bakgrund av uppkomsten av SARS och de senaste årens utbrott av fågelinfluensa är det enligt regeringens bedömning uppenbart att be- stämmelserna i karantänslagen bör kunna tillämpas på andra sjukdomar än de tre karantänssjukdomarna. Inte heller finns det några bestämmelser i IHR som uttryckligen begränsar staternas möjligheter att införa lik- nande bestämmelser för andra sjukdomar. Det faktum att åtgärderna i Prop. 2003/04:158 56 IHR enbart är tillämpliga på de tre karantänssjukdomarna kan visserligen tolkas som att liknande bestämmelser inte bör förekomma för andra sjukdomar. Mot detta talar dock det faktum att karantänslagen enbart utgör ett komplement till smittskyddslagen i fråga om att införliva IHR i svensk rätt. Om det inte är möjligt att upprätthålla vissa bestämmelser i karantänslagen på grund av bestämmelserna i IHR torde detsamma även gälla för liknande bestämmelser i smittskyddslagen. Mot en sådan tolk- ning av IHR talar också det faktum att en del stater, bl.a. Norge och Danmark, valt att ha kvar smittkoppor i sin smittskyddslagstiftning även efter att sjukdomen förklarats utrotad och tagits bort ur IHR. Även Världshälsoorganisationens (WHO) agerande vid utbrotten av SARS och fågelinfluensa talar emot att IHR skulle utgöra en begränsning i fråga om möjligheterna att införa andra sjukdomar i karantänslagen. Vid dessa utbrott har WHO rekommenderat de berörda staterna att vidta åtgärder som delvis liknar de åtgärder som återfinns i IHR. Detta torde inte ha varit möjligt om IHR utgjorde en begränsning beträffande vilka åtgärder som får vidtas för att kontrollera andra sjukdomar. Mot denna bakgrund kan regeringen inte se några hinder mot att föra in SARS och smittkop- por i karantänslagen. I detta sammanhang bör det framhållas att en översyn av nuvarande IHR har inletts i syfte att utvidga IHR:s tillämpningsområde och förändra reglementet i riktning mot en mer flexibel och mindre detaljstyrd regle- ring (se avsnitt 4.2). I samband med att det reviderade IHR införlivas i svensk rätt kommer det att finnas skäl att återkomma till frågan om karantänslagens utformning och vilka sjukdomar som skall omfattas av denna reglering. I avvaktan på att revideringen av IHR skall slutföras anser regeringen emellertid att det är nödvändigt att föra in smittkoppor och SARS som karantänssjukdomar i karantänslagen. Extraordinära smittskyddsåtgärder och samhällsfarliga sjukdomar I denna proposition föreslås att smittskyddslagstiftningen skall förstärkas med tanke på i första hand smittkoppor och SARS. Mot denna bakgrund föreslås att smittskyddslagen skall kompletteras med vissa bestämmelser om extraordinära smittskyddsåtgärder. I den nya smittskyddslagen är möjligheterna till ingripanden med stöd av lagen i de flesta fall begränsad till de allmänfarliga sjukdomar som anges i en bilaga till den nya smitt- skyddslagen. Då de extraordinära smittskyddsåtgärderna utgör ett kom- plement till de möjligheter att ingripa som redan i dag finns i den nya smittskyddslagen är det uppenbart att de sjukdomar för vilka extraordi- nära smittskyddsåtgärder skall kunna komma i fråga bör uppfylla krite- rierna för allmänfarliga sjukdomar enligt smittskyddslagen. Därutöver skall sjukdomen kunna få en spridning i samhället som innebär en all- varlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som kräver extraordinära smittskyddsåtgärder. Detta innebär att smittsamma sjukdomar som i det enskilda fallet har hög dödlighet eller andra allvarliga konsekvenser men som har en begränsad spridningsförmåga inte bör kunna komma i fråga. Inte heller bör smitt- samma sjukdomar som effektivt kan förebyggas genom andra smitt- skyddsåtgärder omfattas av möjligheterna till extraordinära smittskydds- åtgärder. För att skilja de sjukdomar som skall kunna bli föremål för Prop. 2003/04:158 57 extraordinära smittskyddsåtgärder från de allmänfarliga sjukdomarna bör de betecknas samhällsfarliga sjukdomar. De samhällsfarliga sjukdomarna skall anges i en särskild bilaga till lagen. I detta sammanhang kan noteras att begreppet samhällsfarliga sjuk- domar i den gällande smittskyddslagen används i en betydelse som när- mast motsvarar de allmänfarliga sjukdomarna enligt den nya smitt- skyddslagen. Enligt regeringens bedömning ger begreppet emellertid uttryck för de samhällskonsekvenser som kan bli följden av en spridning av de nu aktuella sjukdomarna. Inledningsvis har regeringen konstaterat att övervägandena i denna proposition i huvudsak har skett med utgångspunkt i vad som kan vara lämpligt för att hindra spridning av smittkoppor och SARS. Mot denna bakgrund är det en självklarhet att smittkoppor och SARS bör föras upp i bilagan över samhällsfarliga sjukdomar. Både smittkoppor och SARS uppfyller de kriterier som skall gälla för samhällsfarliga sjukdomar enligt regeringens förslag. Enligt regeringens mening är det emellertid möjligt att de föreslagna åtgärderna skulle kunna vara ändamålsenliga även för att bekämpa andra sjukdomar än de båda nämnda. I detta sammanhang finns det därför skäl att överväga om de föreslagna åtgärderna skulle kunna vara av värde för att förebygga spridning av andra i dag kända sjukdomar. Det finns flera andra sjukdomar som i likhet med smittkoppor och SARS smittar vid kontakt mellan människor och som har en förhål- landevis hög dödlighet. Som exempel kan nämnas difteri, tuberkulos och vissa virala hemorragiska febrar. Av flera skäl är emellertid risken för att dessa sjukdomar skall få en epidemisk spridning här i landet förhållande- vis begränsad. När det gäller terrorhandlingar i form av avsiktlig sprid- ning av smitta har det ansetts att smittkoppor för närvarande utgör det största hotet. Emellertid har också nämnts bl.a. mjältbrand, pest, botulism och harpest. För dessa sjukdomar finns emellertid inte lika starka skäl att införa de föreslagna smittskyddsåtgärderna. De är inte lika smittsamma från person till person som smittkoppor och regeringens bedömning är därför att smittskyddslagens och miljöbalkens regelsystem för närvaran- de erbjuder tillräckliga möjligheter att bekämpa sjukdomsutbrott. Mot den nu angivna bakgrunden finns det enligt regeringens mening för när- varande inte tillräcklig anledning att låta tillämpningsområdet för de föreslagna smittskyddsåtgärderna omfatta andra sjukdomar än smittkop- por och SARS. Möjligheter att ingripa vid plötsliga förändringar av smittskyddsläget Det kan givetvis inträffa ändrade förhållanden som motiverar ett vidgat tillämpningsområde av bestämmelserna om extraordinära smittskydds- åtgärder. Exempelvis kan det tänkas att en redan känd allmänfarlig sjuk- dom utvecklas så att den utgör en större fara än tidigare. Det kan också tänkas att någon hittills okänd sjukdom visar sig utgöra ett tillräckligt allvarligt hot. Det bör under sådana omständigheter vara en uppgift för riksdagen att ta ställning till frågan om tillämpningsområdet bör vidgas. Lagstiftningen bör emellertid utformas så att tillämpningsområdet kan ändras snabbt vid ändrade förhållanden om det nya hotet är så över- hängande att riksdagens beslut inte kan avvaktas. Enligt 9 kap. 2 § i den nya smittskyddslagen finns det en möjlighet för regeringen att i bråds- Prop. 2003/04:158 58 kande lägen föreskriva att lagens bestämmelser angående allmänfarliga sjukdomar skall tillämpas på en viss smittsam sjukdom som inte redan omfattas av dessa bestämmelser. En sådan föreskrift skall snarast under- ställas riksdagens prövning. Enligt regeringen mening bör samma system kunna användas för att vid behov snabbt utvidga tillämpningsområdet för de extraordinära smittskyddsåtgärderna. Följaktligen bör regeringen, om riksdagens beslut inte kan avvaktas, kunna föreskriva att bestämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar skall tillämpas på annan allmänfarlig sjukdom eller på smittsam sjukdom på vilken bestämmelserna om all- mänfarliga sjukdomar skall tillämpas enligt föreskrift som meddelats med stöd av 9 kap. 2 § smittskyddslagen. Även en sådan föreskrift skall snarast underställas riksdagens prövning. En särskild fråga rör möjligheterna att på ett liknande sätt snabbt föra in nya sjukdomar i karantänslagen. I praktiken är det en förutsättning att befälhavare på fartyg och luftfartyg är skyldiga att lämna uppgift om häl- sotillståndet ombord för att det skall vara möjligt för smittskyddsläkaren att bedöma behovet av hälsokontroll vid platsen för inresan. Av detta skäl har regeringen ovan konstaterat att det är viktigt att bestämmelser i karantänslagen blir tillämpliga på smittkoppor och SARS. För det fall att regeringen i ett brådskande läge bedömt att det finns skäl att föreskriva att lagens bestämmelser angående samhällsfarliga sjukdomar skall till- lämpas på en viss smittsam sjukdom som inte redan omfattas av dessa bestämmelser är det angeläget att också den sjukdomen förs upp bland karantänssjukdomarna i karantänslagen. Till skillnad från möjligheterna för regeringen att i vissa särskilda fall föreskriva om att bestämmelserna om allmänfarliga sjukdomar också skall tillämpas på samhällsfarliga sjukdomar bedömer regeringen att en sjukdom som klassificeras som samhällsfarlig sjukdom enligt smittskyddslagen alltid skall vara att be- trakta som karantänssjukdom enligt karantänslagen. Mot denna bakgrund anser regeringen att det i karantänslagen bör göras en hänvisning till de sjukdomar för vilka bestämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar är tillämpliga. På så sätt hänvisas såväl till de samhällsfarliga sjukdomar som återfinns i bilagan till smittskyddslagen som till de sjukdomar som regeringen föreskrivit att bestämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar tillfälligtvis skall vara tillämpliga på. Anmälan beträffande vissa sjukdomar Enligt 20 § i nu gällande smittskyddslag (1988:1472) skall en läkare som i sin verksamhet konstaterar att någon har smittats av en samhällsfarlig sjukdom anmäla detta till smittskyddsläkaren och Smittskyddsinstitutet. Motsvarande anmälningsskyldighet gäller beträffande annan anmäl- ningspliktig sjukdom än en samhällsfarlig sjukdom (22 § första stycket första meningen) men även annan sjukdom som är eller misstänks vara smittsam, om sjukdomen har fått en anmärkningsvärd utbredning inom ett område eller uppträder i en elakartad form (22 § första stycket andra meningen). I den nya smittskyddslagen (2004:168) föreskrivs anmäl- ningsskyldighet beträffande dels allmänfarliga sjukdomar, dels andra anmälningspliktiga sjukdomar. Någon skyldighet för en behandlande läkare att göra anmälan beträffande andra sjukdomar som är eller miss- tänks vara smittsamma har inte tagits in i lagen, jfr 2 kap. 5 §. Avsikten Prop. 2003/04:158 59 har emellertid aldrig varit att sådana sjukdomar inte skulle vara anmäl- Prop. 2003/04:158 ningspliktiga. Tvärtom avsågs en sådan anmälningsskyldighet före- skrivas i den nya smittskyddsförordning som varit föremål för beredning i anledning av den nya lagen. Regeringen finner emellertid nu att en sådan anmälningsskyldighet för behandlande läkare lämpligen bör ges en författningsteknisk utformning motsvarande den som gäller i dag och därför tas in i den nya smittskyddslagen. 9 Extraordinära smittskyddsåtgärder

9.1

Hälsokontroll vid inresa

Regeringens förslag: Om det finns skäl att misstänka att någon som anländer till Sverige har smittats av en samhällsfarlig sjukdom, får smittskyddsläkaren besluta att denne samt andra personer som an- länder med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Om det i ett visst geografiskt område skett utbrott av en samhälls- farlig sjukdom får Socialstyrelsen besluta att personer som anländer till Sverige från detta område samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för in- resan. Smittskyddsläkaren skall verkställa Socialstyrelsens beslut. Hälsokontroll vid platsen för inresan får inte vara förenad med fri- hetsberövande eller innefatta provtagning eller annan åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens för- slag. I utredningens förslag ingick dock ingen möjlighet för Socialstyrel- sen att besluta att personer som anländer till Sverige från ett visst geogra- fiskt område där det skett utbrott av en samhällsfarlig sjukdom samt de personer som anländer till Sverige med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget att smittskyddsläkaren skall ges möjlighet att besluta att den som anländer till Sverige från utlandet skall genomgå hälsokontroll vid platsen för in- resan om det finns risk för spridning av en sjukdom som omfattas av möjligheterna till extraordinära smittskyddsåtgärder. Några insatser, däri- bland Sveriges läkarförbund, Smittskyddsläkarföreningen, Landstinget Västmanland och Gotlands kommun, framhåller att det finns risk för att olika smittskyddsläkare gör skilda bedömningar och att beslut i stället bör tas av ansvarig myndighet på nationell nivå. Landstinget Halland betonar behovet av att nationella myndigheter snabbt intar en nationell hållning som underlag för smittskyddsläkarnas åtgärder. Stockholms läns landsting framhåller att passagerarna på samtliga internationella flyg vid en global risksituation kommer att behöva kontrolleras på en flygplats som Arlanda vilket kommer att medföra en omfattande verksamhet för smittskyddsläkarna. En del instanser, t.ex. Sveriges läkarförbund, Smitt- skyddsläkarföreningen och Landstinget Västmanland, anser att smitt- skyddsläkaren bör kunna besluta om hälsokontroll ombord på flygplan 60 eller fartyg och inte enbart vid platsen för inresan. Ett par instanser, t.ex. Länsrätten i Stockholms län, tar upp praktiska svårigheter med att genomföra hälsokontrollen. Stockholms läns landsting framhåller att häl- sokontrollerna vid en global risksituation kommer att kräva betydande personalinsatser och stora kostnader. Luftfartsverket påpekar att genom- förandet av hälsokontroller på flygplatser, om de sker utan adekvata re- surser, kan leda till avsevärda kostnadsökningar för flygbolag och flyg- platser. Skälen för regeringens förslag Hälsokontroll vid platsen för inresa De senaste svenska fallen av insjuknande i smittkoppor inträffade på 1960-talet. Den gången inleddes serien av fall genom att en person som blivit smittad utomlands reste till Sverige och smittade ett antal personer i landet. Om nya fall skulle påträffas i dag skulle det med största sanno- likhet visa sig att smittan på samma sätt förts hit från utlandet. Även en spridning av svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) skulle sannolikt ske på det sättet. Mot denna bakgrund finns det skäl att överväga en ordning som innebär att smittskyddsläkaren kan anmoda personer som anländer till Sverige med t.ex. flyg eller fartyg att stanna kvar på flygplatsen eller i hamnen för att undergå en hälsokontroll med inriktning på smittkoppor eller SARS. Om det vid en sådan hälsokontroll påträffas någon som är eller kan antas vara sjuk i någon av dessa sjukdomar blir det möjligt att vidta åtgärder för att förebygga att smittan sprids. Detta kan i så fall i första hand ske genom att den som är sjuk eller som uppvisar sjukdoms- symtom undersöks eller isoleras antingen frivilligt eller med tvång enligt smittskyddslagens regler. För närvarande är det däremot inte möjligt att isolera personer som kan antas ha utsatts för smitta men som inte upp- visar tecken på sjukdom. Frågan om en sådan möjlighet bör införas be- handlas emellertid i avsnitt 9.2. I den nya smittskyddslagen (2004:168) finns det, i likhet med den gäl- lande smittskyddslagen (1988:1472), inte möjlighet att framtvinga en hälsokontroll vid platsen för inresan. I bägge lagarna finns regler om skyldighet i vissa fall för den enskilde att låta sig undersökas av läkare och om tvångsundersökning för det fall den enskilde inte går med på att undersökas (se bl.a. 36 § gällande smittskyddslag och 3 kap. 1 och 2 §§ i den nya smittskyddslagen). I dessa regler förutsätts emellertid att det finns anledning att misstänka att den enskilde bär på en viss sjukdom. När det gäller inresande flygpassagerare eller resenärer som anländer med fartyg är denna förutsättning i de allra flesta fall inte uppfylld. Vida- re gäller enligt den nya smittskyddslagen att det är länsrätten som fattar beslut om tvångsundersökning. Beslut kan alltså inte meddelas omgåen- de. I stället finns möjlighet för smittskyddsläkaren att omedelbart besluta om tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 § om någon bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom och genom sitt beteende utsätter någon annan för omedelbar risk att smittas. Även i detta fall förutsätts emeller- tid att den enskilde bär på eller misstänks bära på en viss sjukdom. Inte heller i detta fall finns således möjlighet att ingripa enbart på den grunden att en person utsatts för risk att smittas. Prop. 2003/04:158 61 Enligt regeringens mening är det mycket som talar för att en särskild regel om hälsokontroll vid inresa behövs. Bestämmelser av den innebör- den finns i andra länder, bl.a. i Danmark och Norge. En grundläggande förutsättning för att en tvångssanktionerad hälsokontroll skall få genom- föras bör vara att det finns risk för spridning av någon av de aktuella sjukdomarna. En sådan risk kan föreligga när särskild anledning finns att räkna med att en sådan sjukdom förekommer bland passagerarna, t.ex. om någon eller några av dem kommer från ett område där sjukdomen vunnit spridning. Ett annat exempel är när besättningen på flygplanet eller fartyget gjort iakttagelser som tyder på att passagerare bär på sjuk- domen. Även när det gäller personer som reser in i landet med t.ex. tåg, buss eller bil kan det finnas skäl att anordna hälsokontroll för att klarlägga om någon har smittats med smittkoppor eller SARS. Med tanke på att det i sådant fall rör sig om personer som kommer från våra närmaste grann- länder kan det visserligen antas att behovet är betydligt mindre. Enligt regeringens mening bör möjligheten dock finnas. Samma ordning som föreslås för inresande med båt eller flyg bör kunna tillämpas. Mot denna bakgrund förordar regeringen att det införs en särskild regel om hälsokontroll vid platsen för inresan. Det är självfallet angeläget att hälsokontroller kommer till stånd när det är påkallat men också att så- dana kontroller inte företas i onödan. Vidare är det önskvärt att tillämp- ningen av en regel om hälsokontroll präglas av ett enhetligt synsätt hos de olika smittskyddsläkarna. Vid remissbehandlingen har några insatser, däribland Smittskyddsläkarföreningen, framhållit att det finns risk för att olika smittskyddsläkare gör skilda bedömningar och att beslut i stället bör tas av ansvarig myndighet på nationell nivå. Av flera skäl bedömer regeringen emellertid att det är lämpligt att smittskyddsläkaren fattar be- slut i de fall då en sådan risk bedöms föreligga på grund av omständig- heter i det enskilda fallet, t.ex. om någon eller några av passagerarna kommer från ett område där sjukdomen vunnit spridning eller när besätt- ningen på flygplanet eller fartyget gjort iakttagelser som tyder på att någon passagerare bär på sjukdomen. I många fall är smittskyddsläkaren den instans som först får information om sjukdomsfall och därför i tid kan bedöma behovet av åtgärder. Vidare är smittskyddsläkaren den in- stans som enligt den nya smittskyddslagen har det samlade ansvaret för smittskyddet inom det område där han eller hon verkar. I detta ligger bl.a. att smittskyddsläkaren är skyldig att se till att nödvändig smittspår- ning kommer till stånd. Smittskyddsläkaren är även den instans som har att bedöma behovet av tvångsundersökning, tillfällig isolering och tvångsisolering. Enligt regeringens bedömning är således smittskydds- läkaren den instans som har bäst förutsättningar att i det enskilda fallet bedöma behovet av hälsokontroll vid platsen för inresa samt att följa upp ett sådant beslut och bedöma behovet av ytterligare åtgärder. Beslutet om hälsokontroll vid platsen för inresan bör som framhållits ovan fattas av smittskyddsläkaren om frågan är om fartyg eller flygplan i det enskilda fallet. Smittskyddsläkaren bör som regel själv fatta beslutet om hälsokontroll. Han eller hon bör dock ha möjlighet att vid hård ar- betsbelastning delegera denna uppgift till en erfaren läkare med särskilda kunskaper angående infektionssjukdomar. En sådan möjlighet för smitt- skyddsläkaren att uppdra åt en erfaren läkare vid en smittskyddsenhet Prop. 2003/04:158 62 eller vid en infektionsklinik inom landstinget att fullgöra smittskydds- läkarens uppgifter finns i 1 kap. 9 § i den nya smittskyddslagen. En särskild fråga rör emellertid de fall då en allvarlig sjukdom har fått en sådan spridning inom ett visst geografiskt område att det kan finnas skäl att besluta att samtliga personer som vistats inom detta område un- der en viss tidsperiod skall bli föremål för hälsokontroll vid platsen för inresan. En sådan långtgående åtgärd aktualiseras främst i fall då Världs- hälsoorganisationen rekommenderat att hälsokontroll skall genomföras för inresande från vissa länder eller om en sådan åtgärd har rekommen- derats inom EU. Vid en sådan situation ställs det särskilda krav på lik- artade bedömningar oavsett i vilken hamn eller på vilken flygplats som inresan sker. Om det är frågan om ett geografiskt område från vilket det finns ett stort antal flygförbindelser till Sverige kan det även uppkomma svårigheter för smittskyddsläkaren att hinna fatta samtliga beslut i tid. En möjlighet att fatta beslut på nationell nivå om att samtliga inresande som vistats inom ett visst geografiskt område under viss tidsperiod samt de personer som anländer till Sverige med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll vid platsen för inresan bör därför införas. Sådana beslut bör enligt regeringen läggas på en central myndighetsnivå där både medicinsk och rättslig kompetens är företrädd. Följaktligen anser regeringen att det skall ankomma på Socialstyrelsen att på nationell nivå fatta beslut om att personer som anländer till Sverige från ett visst geo- grafiskt område där det skett utbrott av en samhällsfarlig sjukdom skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Ansvaret för att verkställa Socialstyrelsens beslut bör dock vila på respektive smittskyddsläkare. Lagrådet har anfört att Socialstyrelsens beslut om hälsokontroll enligt 3 kap. 8 § andra stycket torde utgöra normgivning. Lagrådet har fram- hållit att ett sådan beslut har generell tillämplighet och tar sikte på alla som anländer hit från ett visst område. Syftet med de extraordinära smitt- skyddsåtgärderna är att på ett tidigt stadium få grepp om spridningen av de samhällsfarliga sjukdomarna. Av verksförordningen (1995:1322) framgår att innan en myndighet beslutar om föreskrifter skall myndig- heten som huvudregel bereda frågan med statliga myndigheter, kommu- ner, landsting, organisationer och andra som på ett betydande sätt berörs. Vidare skall föreskriften kungöras enligt lagen (1976:633) om kungöran- de av lagar och andra författningar. En ordning som innebär att Social- styrelsen skulle bereda och meddela föreskrifter inför ett påtagligt hot om smittspridning skulle avsevärt försvåra möjligheterna att uppnå syftet med de nu föreslagna lagändringarna. Den av regeringen föreslagna ord- ningen är inte heller främmande i svensk rätt. Ett beslut om hälsokontroll har exempelvis stora likheter med beslut om särskild kontroll enligt 28 § lag (2000:1225) om straff för smuggling. Enligt nämnda lagrum får Tull- verket besluta om kroppsvisitation av varje resande som med ett visst transportmedel eller under viss angiven, kortare tidsrymd ankommer till eller avreser från en viss gräns- eller kustort eller annan plats som har förbindelse med utlandet. Tullverkets beslut utgör ett förvaltningsbeslut. Rätten för Socialstyrelsen att fatta beslut om hälsokontroll grundas bl.a. på att myndigheten många gånger är den instans som först får informa- tion om att en epidemi av en samhällsfarlig sjukdom har brutit ut inom ett visst geografiskt område. Socialstyrelsen kan därför snabbt fatta ett beslut om hälsokontroll vid inresa. Prop. 2003/04:158 63 En annan aspekt att väga in i sammanhanget är den tid under vilket ett beslut skall gälla. Denna fråga behandlades i prop. 1975/76:112 om kungörande av lagar och andra författningar. Där anfördes bl.a. att den tid för vilken en föreskrift gäller har betydelse för huruvida en föreskrift är av generell natur eller är ett beslut avseende en viss konkret situation. Föreskrifter som avser bara en kort tidsrymd torde i bland ses som beslut i särskilda fall och därför falla utanför författningsbegreppet. Ett beslut om hälsokontroll måste kontinuerligt omprövas av styrelsen dels av- seende om behovet av hälsokontroller kvarstår och dels avgränsningen av det eller de områden som skall omfattas. Ett beslut om hälsokontroll torde därför endast kunna bestå under en kortare tidsperiod. Med anledning av det ovan anförda anser regeringen att beslut om hälso- kontroll i nu aktuella fall bör kunna meddelas genom förvaltningsbeslut. Liksom övriga beslut enligt den nya smittskyddslagen bör beslutet om hälsokontroll vid platsen för inresan gälla omedelbart. Varken smitt- skyddsläkarens eller Socialstyrelsens beslut om hälsokontroll bör kunna överklagas. Hälsokontrollen bör begränsas till att sjukvårdspersonal samtalar med envar av passagerarna och under samtalen gör iakttagelser beträffande förekomsten av eventuella sjukdomssymptom. Någon mer ingripande undersökning av varje resenär bör alltså inte komma i fråga. I lagråds- remissen konstaterade regeringen att vissa resenärer bör kunna bli före- mål för en något närmare undersökning, i första hand feberkontroll, be- siktning av hud och av munhålan och kontroll av hjärt- och lungstatus, om iakttagelserna ger anledning till det. Vid granskningen av remissen har Lagrådet framhållit att en hälsokontroll inte får vara förenad med frihetsberövande eller innefatta provtagning eller annan undersöknings- åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. Regeringen instämmer i Lag- rådets bedömning i detta avseende och föreslår av detta skäl att en ut- trycklig hänvisning till att hälsokontrollen inte skall få vara förenad med frihetsberövande eller innefatta provtagning eller annan åtgärd som inne- bär kroppsligt ingrepp skall föras in i 3 kap. 8 §. Om den som utför hälsokontrollen anser att en mer ingripande undersökning bör genom- föras och detta inte kan genomföras på frivillig väg, kan smittskydds- läkaren, om förutsättningarna i 3 kap. 9 §, 5 kap. 3 § respektive 3 kap. 2 § är uppfyllda, besluta om karantän eller tillfällig isolering eller hos länsrätten ansöka om tvångsundersökning. När det gäller genomförandet av hälsokontroller bör andra läkare än smittskyddsläkare kunna anlitas, t.ex. läkare vid vårdcentraler. Hälso- kontrollen bör i normalfallet kunna genomföras av ett team bestående av en läkare och en sjuksköterska. Beroende på omständigheterna kan dock flera läkare och sjuksköterskor behöva engageras. En hälsokontroll som inte leder till att några misstänkta sjukdomsfall påträffas torde i regel inte behöva bli särskilt tidskrävande. Vid remissbehandlingen har ett par in- stanser tagit upp att praktiska svårigheter med att genomföra hälso- kontrollen, bl.a. att genomförandet av hälsokontroller på flygplatser, om de sker utan adekvata resurser, kan leda till avsevärda kostnadsökningar för flygbolag och flygplatser. Regeringen bedömer dock att det i de flesta fall bör vara möjligt att genomföra hälsokontroll vid platsen för inresan med relativt begränsade resurser. Vid en global risksituation kan emellertid hälsokontrollen som bl.a. Stockholms läns landsting påpekat Prop. 2003/04:158 64 komma att kräva betydande personalinsatser på flygplatser med en be- tydande internationell trafik. I de fall som antalet inresande är så stort att hälsokontrollen inte kan genomföras av en läkare och en sjuksköterska faller det inom landstingets ansvar att se till att erforderliga resurser sätts in. I det ansvar som smittskyddsläkaren har att planera, organisera och leda smittskyddet inom sitt landstingsområde samt att samordna smitt- skyddskontrollen vid karantänshamnar och karantänsflygplatser ligger självfallet även ett ansvar för att se till att nödvändiga förberedelser görs för nu berörda fall. Det är tydligt att personer som på grund av beslut om hälsokontroll vid inresa måste avstå från förvärvsarbete kan drabbas av ekonomisk förlust. Frågan om denna förlust och eventuellt också annan ekonomisk förlust på samma grund bör ersättas av det allmänna behandlas i avsnitt 12. Sveriges åtaganden enligt Schengensamarbetet Sverige är liksom de övriga nordiska länderna och flertalet EU-länder anslutet till det s.k. Schengensamarbetet. Detta innebär bl.a. att Sverige med verkan från och med den 25 mars 2001 tillträtt den s.k. Schengen- konventionen. Syftet med regleringen där är att inom Schengenområdet förverkliga EG:s målsättning om fri rörlighet för personer. I en av de inledande artiklarna (artikel 2) slås också som huvudregel fast att de inre gränserna får passeras utan att någon personkontroll genomförs. Med inre gräns menas Schengenstaternas gemensamma landgränser samt deras flygplatser respektive hamnar för reguljära färjeförbindelser när det sker trafik till eller från andra Schengenstater. Med yttre gräns avses land- eller sjögränser samt hamnar och flygplatser som inte räknas som inre gräns (jfr. 5 kap. 1 § utlänningsförordningen [1989:547]). Rege- ringen har övervägt vilken betydelse föreskrifterna i artikel 2 kan ha för förslaget om hälsokontroll. Artikel 2 har i de delar som är av intresse i detta sammanhang följande lydelse:

1.

De inre gränserna får passeras överallt utan att någon personkon- troll genomförs.

2.

Då den allmänna ordningen eller statens säkerhet så kräver, kan emellertid en avtalsslutande part, efter samråd med de övriga av- talsslutande parterna, besluta om att vid de inre gränserna, under en begränsad tidsperiod, genomföra nationella gränskontroller som är anpassade till det aktuella läget. Om den allmänna ordningen eller statens säkerhet kräver ett omedelbart ingripande, skall den berörda parten vidta nödvändiga åtgärder och snarast möjligt underrätta övriga avtalsparter om detta.

3.

- - -

4.

Kontrollen av varor skall ske i enlighet med relevanta bestämmel- ser i denna konvention.

Varken i konventionens artiklar eller i de kommentarer till konventionen som redovisas i de propositioner angående Schengensamarbetet som förelagts riksdagen (prop. 1997/98:42 och 1999/2000:64) ges några klar- görande besked angående frågan vilken betydelse artikel 2 kan ha i före- varande sammanhang. Någon definition av begreppet personkontroll förekommer inte. Däremot finns i artikel 1 en definition av begreppet Prop. 2003/04:158 65 gränskontroll. Det sägs där att med gränskontroll avses den kontroll vid gränserna som utan hänsyn till andra skäl enbart avser en avsikt att pas- sera gränsen. Vidare finns i artikel 6 ett antal exempel på vad som skall ingå i en personkontroll som utförs vid en yttre gräns. Dessa exempel har en inriktning på helt andra omständigheter än de kontrollerades hälsa. De rör väsentligen frågor om de kontrollerades identitet, om deras rätt att passera gränsen och om brottsförebyggande åtgärder. Hälsokontrollen tar inte sikte på förhållanden av detta slag och kan inte heller leda till att den kontrollerade hindras att passera en inre gräns. Mot den nu angivna bak- grunden gör regeringen bedömningen att den föreslagna hälsokontrollen inte kan anses som en personkontroll enligt artikel 2 och att artikeln där- för inte är tillämplig. Det kan tilläggas att förslaget knappast strider mot grundtankarna bakom målsättningen om fri rörlighet inom Schengen- området. För den händelse hälsokontrollen ändå skulle anses som en person- kontroll enligt artikel 2 bör undantaget enligt artikelns punkt 2 kunna tillämpas. Det bör nämligen i så fall kunna göras gällande att den all- männa ordningen eller statens säkerhet kräver att hälsokontroller genomförs när det finns risk för spridning av någon av de aktuella sjuk- domarna. Hälsoundersökningar i andra fall Den nu föreslagna regeln om hälsokontroll med inriktning i första hand på smittkoppor och SARS möjliggör viss tvångsundersökning genom läkares försorg i samband med inresor till landet. Det kan ifrågasättas om det inte bör vara möjligt att utföra tvångssanktionerade hälsokontroller även utan samband med inresor till landet. Regler av den innebörden finns i Finland och Norge. Sådana hälsokontroller skulle i så fall kunna utföras t.ex. när ett eller flera fall av någon av de aktuella sjukdomarna påträffats utan att man lyckats spåra smittkällan. Denna ordning är dock inte invändningsfri. Det skulle bl.a. erbjuda betydande svårigheter att klart definiera de situationer där kontroller skulle få genomföras. Det finns därför också en risk att ett stort antal resultatslösa kontroller skulle komma att utföras. Mot denna bakgrund vill regeringen inte förorda den nu diskuterade utvidgningen av den föreslagna möjligheten till hälso- kontroll. Vid remissbehandlingen har ett par instanser, däribland Sveriges Läkarförbund och Smittskyddsläkarföreningen, framhållit att smitt- skyddsläkaren bör kunna besluta om hälsokontroll ombord på luftfartyg eller fartyg och inte enbart vid platsen för inresan. En sådan ordning skulle emellertid enligt regeringens bedömning medföra betydande prak- tiska svårigheter. För det första finns det vid resor med luftfartyg van- ligtvis inga möjligheter att se till att läkare och annan hälso- och sjuk- vårdspersonal kan komma ombord för att genomföra hälsokontrollen. Vidare måste hänsyn tas till huruvida fartyget eller luftfartyget faktiskt befinner sig på svenskt territorialvatten eller luftrum. Om så inte är fallet finns inte heller några möjligheter att tillämpa svensk lagstiftning i nu berörda fall. I de fall som en sådan bestämmelse skulle kunna aktuali- seras, dvs. i första hand vid smittutbrott på fartyg, torde vinsterna med en sådan ordning vara små. I sådana situationer bör smittutbrott ombord på Prop. 2003/04:158 66 ett fartyg kunna förhindras på frivillig väg. Om det finns konkreta skäl att Prop. 2003/04:158 misstänka sjukdomsfall kan emellertid smittskyddslagens bestämmelser om tvångsundersökning tillämpas även i nu berörda fall. Mot denna bak- grund anser regeringen att det inte finns skäl att utvidga den föreslagna möjligheten till hälsokontroll vid inresa till att även omfatta hälsokontroll ombord på fartyg eller luftfartyg. En annan fråga är om bestämmelserna om tvångsundersökning i 3 kap. 2 § i den nya smittskyddslagen är lämpligt utformade när det är fråga om misstanke om smittkoppor eller SARS. Bestämmelserna möjliggör tvångsundersökning av personer som med fog kan misstänkas bära på en allmänfarlig sjukdom. Beslut om en sådan undersökning fattas av läns- rätten på ansökan av smittskyddsläkaren. Det kan givetvis ifrågasättas om denna ordning är lämplig när det gäller någon av de nämnda sjuk- domarna. I sådana fall är det ju mycket angeläget att undersökning kom- mer till stånd utan dröjsmål. Frågan är därför om det bör införas en snab- bare ordning för dessa fall. Det skulle t.ex. kunna föreskrivas att smitt- skyddsläkaren fattar beslutet om tvångsundersökning. En sådan bestäm- melse finns enligt 36 § i den nu gällande smittskyddslagen. Det är tydligt att skäl kan åberopas för att en specialregel om tvångs- undersökning bör gälla för fall där en välgrundad misstanke om sjukdom gäller smittkoppor eller SARS. Enligt regeringens mening kan emellertid en sådan särreglering undvaras. Det måste nämligen i de allra flesta fall kunna antas att den som med fog kan misstänkas vara smittad av någon av de aktuella sjukdomarna låter sig undersökas frivilligt. Om det i något fall skulle inträffa att den enskilde som misstanken gäller motsätter sig undersökning finns det möjlighet för smittskyddsläkaren att med stöd av 5 kap. 3 § i den nya smittskyddslagen besluta om tillfällig isolering. Redan att denna möjlighet finns gör för övrigt att risken för att den en- skilde motsätter sig en undersökning framstår som förhållandevis liten.

9.2

Karantän

Regeringens förslag: Om det finns risk för spridning av en samhälls- farlig sjukdom får smittskyddsläkaren besluta att den som har eller kan antas ha varit utsatt för smitta av sjukdomen skall hållas i karantän i en viss byggnad, i en avgränsad del av byggnaden eller inom ett visst område. Ett sådant beslut innebär förbud att lämna byggnaden, del av byggnaden eller området samt förbud att ta emot besök där. Finns inte längre skäl för karantän skall smittskyddsläkaren omedel- bart häva beslutet. Begär den som hålls i karantän att beslutet skall upphöra skall smittskyddsläkaren utan dröjsmål pröva frågan. Smitt- skyddsläkarens beslut om karantän får överklagas till allmän förvalt- ningsdomstol. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får smittskyddsläkaren i det enskilda fallet medge undantag från för- budet att ta emot besök. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I utredningens förslag fanns det ingen möjlighet för smitt- skyddsläkaren att medge undantag från förbudet att ta emot besök. 67 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. flertalet landsting, tillstyrker förslaget att smittskyddsläkaren skall kunna fatta beslut om att den som kan antas ha varit utsatt för smittkoppor eller svår akut respira- torisk sjukdom (SARS) skall hållas i karantän i en viss byggnad eller inom ett visst område. Några landsting, t.ex. Stockholms läns landsting, Landstinget i Värmland och Landstinget Dalarna, kommenterar en del praktiska frågor som rör beslut om karantän. Stockholms läns landsting konstaterar exempelvis att det är svårt att tro att kursgårdar kommer att vara villiga att inhysa personer med SARS eller smittkoppor och att möj- liga karantänsplatser i stället är t.ex. militära förläggningar. Landstinget i Värmland påpekar att det finns svårigheter att kunna tillhandahålla karantänsplatser på infektionsklinik men att det är annorlunda med de andra typer av isoleringslokaler som kan användas. Landstinget Dalarna konstaterar att en fråga som inte belysts är vilka resurser som krävs vid karantänshållning. Stockholms läns landsting och Göteborgs kommun framhåller att det bör klargöras vem det är som skall stå för kostnader för sanering av lokaler som inhyst smittade. Skälen för regeringens förslag: I den nya smittskyddslagen (2004:168) finns, i likhet med gällande smittskyddslag (1988:1472), be- stämmelser som ger vissa möjligheter till isolering av smittbärare obe- roende av samtycke. Denna möjlighet gäller inte enbart personer som bevisligen är smittade utan också i fråga om potentiella smittbärare. I detta avsnitt behandlas frågan om vidgade möjligheter till sådan isolering av potentiella smittbärare behövs, närmast med tanke på hotet om sprid- ning av smittkoppor eller SARS. I 5 kap. 3 § i den nya smittskyddslagen finns bestämmelser om att smittskyddsläkaren får besluta om tillfällig isolering om någon bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom och denne genom sitt beteende utsätter någon annan för omedelbar risk att smittas. Beslutet förfaller om det inte senast inom fyra dagar underställs länsrätten. Till- fällig isolering får bestå i högst 14 dagar. Den skall ske på en vårdinrätt- ning som drivs av landstinget. Det kan här tilläggas att likartade regler finns i den gällande smittskyddslagen och dessutom återfanns mot- svarande bestämmelser i de lagar som föregick 1988 års lag. I gällande smittskyddslag föreskrivs för det fall att det av särskilda skäl behövs för att förhindra befarad smittspridning att smittskyddsläkaren får besluta att den som kan antas ha blivit smittad av någon av vissa samhällsfarliga sjukdomar skall tillfälligt tas om hand på sjukhus (se 37 §). Vidare sägs bl.a. att omhändertagandet skall bestå till dess det klarlagts huruvida denne har smittats, dock högst sju dagar. I de lagar som föregick 1988 års lag saknades däremot maximitider för isoleringen. Vidare gällde att iso- leringen inte behövde genomföras på sjukhus (se 3 § 3 mom. epidemi- lagen [1919: 443] och 7 § smittskyddslagen [1968:231]). Som framgått av det föregående är det främst farhågor för att smitt- koppor kan komma att spridas och de många fallen av SARS förra året som aktualiserat frågan om det bör införas vidgade möjligheter att hålla potentiella smittbärare isolerade. Vad först beträffar smittkoppor skulle ett tänkbart scenario kunna vara att besättningen på ett flygplan eller ett fartyg som kommer till Sverige under färden har upptäckt att en passa- gerare företer symptom på sjukdomen. Det är emellertid också tänkbart Prop. 2003/04:158 68 att ett sjukdomsfall uppmärksammas först sedan den sjuke har kommit in i landet och passerat eventuellt förekommande gränskontroll. När det gäller det förstnämnda fallet kan först konstateras att det aktua- liserar den i avsnitt 9.1 föreslagna möjligheten att genomföra hälsokon- troll vid platsen för inresan. Vid en sådan hälsokontroll kan klarläggas om passageraren verkligen är sjuk. Om detta är fallet är det med tanke på smittrisken nödvändigt att den sjuke omedelbart tas om hand och förs till sjukhus och isoleras där. Lagstöd för tillfällig isolering under den tid som kan behövas och därefter tvångsisolering av en person som är eller miss- tänks vara smittad av en allmänfarlig sjukdom finns i 5 kap. 15 §§ i den nya smittskyddslagen. Från smittskyddssynpunkt är det emellertid inte tillräckligt att den som insjuknat i smittkoppor tas om hand och isoleras på sjukhus. Det torde i regel också vara nödvändigt att hålla de personer som under färden vis- tats i närheten av honom eller henne och därför kan ha smittats isolerade i karantän under viss tid. Denna tid bör normalt motsvara den längsta kända inkubationstiden för sjukdomen, dvs. sjutton dagar. Om ingen av de isolerade har insjuknat under denna tid är det tydligt att isoleringen i karantän omedelbart bör hävas. I detta sammanhang kan inskjutas att begreppet karantän i smitt- skyddssammanhang i regel reserverats just för isolering av personer som kan antas ha utsatts för smitta. Däremot har det normalt inte använts när det gällt isolering av bevisligen smittade personer. Regeringen ansluter sig i det följande till denna terminologi. Eftersom det är fråga om personer som inte nödvändigtvis är sjuka bör karantänsvistelsen kunna äga rum i andra lokaler än vårdinrättningar, t.ex. i för ändamålet anskaffade lokaler såsom mindre hotell, pensionat eller kursgårdar. Landstinget bör ha ansvaret för att sådana lokaler finns tillgängliga. I regel bör eftersträvas att de som isoleras inte anvisas att vistas tillsammans under karantänstiden. Därigenom kan risken för smitt- spridning minskas för det fall att någon skulle insjukna under pågående isolering. I viss utsträckning bör även vistelse i egen bostad kunna ses som en form av karantän. Denna möjlighet bör dock kunna användas endast när särskilda omständigheter föreligger. Det bör framstå som uppenbart att den som beslutet gäller har bostadsförhållanden som möjliggör isolering och att han eller hon avser att respektera beslutet om karantän. Denne bör även vara beredd att dagligen hålla smittskyddsläkaren informerad om sitt hälsotillstånd. De som sätts i karantän bör omgående erbjudas vaccination mot smitt- koppor. En vaccination inom de tre första dagarna efter smittillfället innebär nämligen i de flesta fall att den som utsatts för smitta inte insjuk- nar. Det är emellertid givet att vaccination inte bör erbjudas personer som ingår i någon av de riskgrupper som löper ökad risk för att drabbas av biverkningar. Det kan tilläggas att beslut om karantän i regel kan underlåtas beträf- fande personer som kan visa att de nyligen genomgått en framgångsrik vaccination mot smittkoppor, t.ex. medlemmar av flygplanets besättning. Bland passagerarna torde emellertid sådana fall inte bli vanliga inom den närmaste framtiden eftersom allmän vaccination mot smittkoppor inte Prop. 2003/04:158 69 har förekommit under de senaste årtiondena vare sig i Sverige eller i andra länder. Bestämmelserna i den nya smittskyddslagen om tillfällig isolering är avfattade med tanke på andra fall än de som redogjorts för ovan. De tar sikte på fall där någon som bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom utsätter någon annan för omedelbar risk att smittas. Vidare kan de föreskrivna maximitiderna för isoleringen inte tillämpas när fråga är om smittkoppor. Mot denna bakgrund finns det skäl att införa en särskild bestämmelse som möjliggör beslut om karantän för personer som utan att vara sjuka kan antas ha varit utsatta för smitta av smittkoppor. Det bör av bestämmelsen framgå att beslutet måste anses nödvändigt för att för- hindra spridning av sjukdomen. Det är givetvis angeläget att beslut av detta slag meddelas utan onödigt dröjsmål. När det gäller inresande med flyg eller fartyg bör det kunna meddelas redan innan någon av passagerarna lämnat flygplatsen eller hamnen. Mot denna bakgrund bör ansvaret för att fatta beslut läggas på smittskyddsläkaren. Liksom när det gäller hälsokontroll enligt förslaget i det föregående bör smittskyddsläkaren som regel själv fatta beslut om karantän. Men även här bör möjligheten till delegation stå öppen. Liksom övriga beslut enligt den nya smittskyddslagen bör beslutet om karantän gälla omedelbart. Det bör kunna överklagas till länsrätten. Vid överklagande bör gälla att målet skall tas upp till skyndsamt avgörande, senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in till domstolen. Till skillnad från utredningens förslag anser regeringen att det bör vara möjligt för enskilda att hos smittskyddsläkaren begära undantag från för- budet att besöka den som satts i karantän. Ett sådant undantag får enbart medges när besöket kan ske utan risk för smittspridning. Så kan t.ex. vara fallet då den som vill göra besöket har låtit vaccinera sig och vaccinet bedöms tillräckligt effektivt mot sjukdomen i fråga, som t.ex. vad gäller smittkoppor. Beslut om att inte medge undantag bör kunna överklagas till länsrätten. Den nu förordade ordningen ligger i princip inte långt ifrån vad som gällde generellt innan 1988 års smittskyddslag trädde i kraft. Såvitt gäller grunddragen ligger den i sak också nära de regleringar som är tillämpliga i Danmark och Norge. I det föregående har som ett tänkbart scenario också nämnts att ett fall av insjuknande i smittkoppor uppmärksammas först sedan den sjuke kommit in i landet och passerat förekommande gränskontroll. Även i den situationen bör givetvis omgående ombesörjas att den sjuke förs till sjuk- hus och isoleras i enlighet med gällande rättsregler. Därefter bör ett smittspårningsarbete påbörjas. Regler om smittspårning finns i 3 kap. 4 och 5 §§ i den nya smittskyddslagen. Man bör sålunda försöka få upp- lysningar av patienten om vem som kan ha överfört smittan och om även andra personer kan ha smittats. Om det då kommer fram att en eller flera personer varit i nära kontakt med patienten sedan denne insjuknat bör möjlighet finnas att besluta att dessa personer skall hållas i karantän under inkubationstiden i enlighet med vad som förordats i det före- gående. Vad som sagts om vaccination är tillämpligt även i dessa fall. Enligt regeringens bedömning är det mycket som talar för att en möj- lighet att besluta om karantän skulle vara av värde även när det gäller att bekämpa spridning av SARS. Denna sjukdom är liksom smittkoppor Prop. 2003/04:158 70 mycket smittsam och spridningen av smitta sker på ett likartat sätt. Det är Prop. 2003/04:158 också högst sannolikt att smittan i förekommande fall förs hit från utlan- det. Visserligen kan svårigheterna vara större att känna igen sjukdoms- symptomen vid SARS än de symptom som karaktäriserar smittkoppor. Det är därför troligt att eventuella fall i regel inte uppmärksammas redan vid den sjukes inresa utan först någon eller några dagar senare. Det är emellertid viktigt även när det gäller SARS att smittspårning omgående påbörjas när ett sjukdomsfall konstaterats och att de som varit i nära kontakt med den sjuke kan hållas i karantän under inkubationstiden. När det gäller SARS är inkubationstiden i de allra flesta fall högst tio dagar eller kortare. När tio dagar har förflutit utan att någon av dem som satts i karantän insjuknat får det därför antas att skälet för karantänen har upphört. Beslut bör då omedelbart meddelas att åtgärden inte längre skall bestå. Till skillnad från vad som är fallet med smittkoppor finns för när- varande inte något vaccin som kan förhindra att en person som smittats av SARS också drabbas av sjukdomen. Mot den bakgrunden finns det särskild anledning att se till att de som sätts i karantän med anledning av kontakt med någon som insjuknat i SARS i möjligaste mån isoleras på skilda håll. Därigenom kan man förebygga att en person som insjuknar under karantänstiden smittar de övriga. Den utformning av en ny karantänsreglering som i det föregående har förordats med tanke på smittkoppor är enligt regeringens mening lämplig även när det gäller SARS. Frågan om denna ordning bör kunna tillämpas även vid andra allmänfarliga sjukdomar som smittar vid kontakt mellan människor berörs i avsnitt 8. Det är tydligt att personer som på grund av beslut om karantän måste avstå från förvärvsarbete kan drabbas av ekonomisk förlust. Frågan om denna förlust och eventuellt också annan ekonomisk förlust på samma grund bör ersättas av det allmänna behandlas i avsnitt 12.

9.3

Avspärrning

Regeringens förslag: Om en samhällsfarlig sjukdom har eller miss- tänks ha fått spridning inom ett avgränsat område utan att smittkällan eller smittspridningen är fullständigt klarlagd får Socialstyrelsen be- sluta att ett visst område skall vara avspärrat. Ett beslut om avspärr- ning innebär förbud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utanför området att besöka det. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får Socialstyrelsen i det enskilda fallet medge undantag från beslutet om avspärrning. Ansöker någon om undantag från beslutet om avspärrning skall Socialstyrelsen omedelbart pröva frågan. Finns inte längre skäl för av- spärrning skall Socialstyrelsen omedelbart häva beslutet. Socialstyrel- sens beslut om att avslå en begäran om undantag för beslut om av- spärrning får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens för- slag. 71 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker för- slaget att Socialstyrelsen skall få fatta beslut om att ett visst område skall vara avspärrat om det behövs för att förhindra spridning av sjukdom som omfattas av möjligheterna till extraordinära smittskyddsåtgärder. Statens jordbruksverk konstaterar att det bör framgå av bestämmelsen om det skall vara klarlagt att sjukdom förekommer inom ett område eller om det räcker med att det finns grundad anledning att anta att så är fallet. Flera instanser, däribland Sveriges Läkarförbund, Smittskyddsläkarföreningen, Landstinget Västernorrland, Landstinget Halland och Landstinget Västmanland, framhåller att beslut om avspärrning bör ta hänsyn till lokala förhållanden och att Socialstyrelsen därför bör samråda med den lokale smittskyddsläkaren och den lokala polismyndigheten. Skälen för regeringens förslag: Enligt den nya smittskyddslagen (2004:168) är det, i likhet med gällande smittskyddslag (1988:1472), inte möjligt att av smittskyddsskäl fatta beslut om avspärrning av ett visst område. Sådana möjligheter finns däremot i andra länder, bl.a. i Danmark och Norge. Tidigare kunde avspärrning förekomma även i Sverige enligt 11 och 30 §§ i 1968 års smittskyddslag. Dessa regler ut- mönstrades emellertid vid tillkomsten av 1988 års lag. Att detta skedde skall ses mot bakgrund av att WHO år 1980 hade förklarat att smitt- koppor hade utrotats men även andra faktorer medverkade, bl.a. hade vid den tidpunkten antalet fall av insjuknande i allmänfarliga sjukdomar en längre tid varit lågt. Regler som gör det möjligt att spärra av ett visst område syftar till att förhindra dels att personer som kan vara smittade lämnar området och sprider smittan utanför detta, dels att personer utifrån kommer in i områ- det och löper risk att bli smittade. En sådan ordning kan vara av värde t.ex. i det fallet att en eller flera personer som insjuknat i en livshotande sjukdom påträffas inom ett begränsat område utan att man lyckas full- ständigt utreda av vem och när de smittats. I ett sådant fall finns givetvis en risk att ytterligare smittade personer finns inom området. Enligt regeringens mening bör en möjlighet till avspärrning nu återinföras i svensk lagstiftning. Redan risken för att en smittkoppsepidemi kan komma att drabba vårt land talar för detta. Även risken för att svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) får spridning i Sverige måste beaktas. Av praktiska skäl bör endast begränsade områden kunna bli föremål för avspärrning. När det gäller större städer bör i regel endast något eller några bostadskvarter kunna komma i fråga. En avspärrning bör t.o.m. kunna begränsas till att avse enstaka större byggnader. Någon tidsgräns för hur länge åtgärden får bestå bör inte gälla. Det är emellertid givet att avspärrningen bör upphöra så snart som den risk för smittspridning som föranlett beslutet inte längre kan anses föreligga. Vid bedömningen av denna risk är uppenbarligen sjukdomens inkubationstid en viktig faktor. Om en tid som motsvarar inkubationstiden har förflutit efter det att den som senast insjuknat tagits om hand och isolerats och inget nytt fall har blivit känt bör i regel smittrisken anses ha upphört. En avspärrning av ett område kan, även om den avser ett begränsat område, vara en mycket ingripande åtgärd. Beslut om avspärrning bör därför läggas på en central myndighetsnivå där både medicinsk och rättslig kompetens är företrädd. Utredningen förordade därför att det skall ankomma på Socialstyrelsen att besluta om avspärrning. Rege- Prop. 2003/04:158 72 ringen instämmer i denna bedömning. Självfallet bör ett sådant beslut alltid föregås av samråd med i första hand Smittskyddsinstitutet och smittskyddsläkaren men också med polismyndigheten och berörd kom- mun. Beslutet bör gälla omedelbart och bör inte kunna överklagas. Där- emot bör det vara möjligt för enskilda som berörs av avspärrningen att hos styrelsen begära undantag från de förbud som avspärrningen innebär. Beslut att inte medge undantag bör kunna överklagas till länsrätten. I lagrådsremissen anförde regeringen i likhet med utredningen att be- slut om avspärrning i regel torde vara att anse som en författning enligt lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar. Lag- rådet har inte riktat invändningar i sak mot denna bedömning, men har pekat på att reglerna i 8 kap. regeringsformen om normgivningsmaktens fördelning förbjuder riksdagen att med förbigående av regeringen direkt- delegera normgivningsmakt till en förvaltningsmyndighet under rege- ringen, se 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen. Frågan om normgivnings- eller förvaltningsbeslut har behandlats i avsnitt 9.1. I det nu aktuella sammanhanget måste emellertid beaktas liknande bestämmelser om av- spärrning i polislagen (1984:387) och lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Beslut om avspärrning i dessa lagar är förvaltningsbeslut, se 23 § polislagen och 6 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor. Ett avspärr- ningsbeslut enligt lagen om skydd mot olyckor har delvis samma skyddsintresse som ett avspärrningsbeslut enligt den nu föreslagna be- stämmelsen, nämligen skyddet för liv och hälsa. Härtill kommer effekti- vitetshänsynen. Ett beslut om avspärrning måste kunna fattas och verk- ställas med kort varsel för att möjligheten att kontrollera spridningen av de samhällsfarliga sjukdomarna inte skall gå förlorad. En föreskrift med- delad av en myndighet bör beredas samt kungöras innan beslutet verk- ställs. Med anledning av det ovan anförda anser regeringen att ett beslut om avspärrning bör kunna fattas genom förvaltningsbeslut. Frågor om avspärrning bör handläggas skyndsamt. Ansöker någon om undantag från ett beslut om avspärrning bör frågan prövas utan dröjsmål. I regel bör prövningen ske senast dagen efter det att ansökan nått Social- styrelsen. Normalt bör styrelsen samråda med berörd smittskyddsläkare angående förutsättningarna för undantag i det enskilda fallet. Vid över- klagande av ett beslut om avslag på en ansökan om undantag bör samma krav på skyndsamhet gälla i länsrätten som föreslås beträffande hand- läggningen av mål angående karantän. Prövningen bör sålunda ske senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in. Som redan sagts kan ett beslut om avspärrning vara en mycket ingri- pande åtgärd. Ett sådant beslut kan drabba många människor både på det personliga planet och ekonomiskt. Innan ett sådant beslut fattas måste därför mycket noga övervägas om värdet av åtgärden för smittskyddet är tillräckligt stort. Det förefaller inte troligt att förutsättningar för att med- dela beslut om avspärrning kommer att föreligga i något större antal fall. I en del fall, främst om flera sjuka skulle påträffas inom ett begränsat område, kan det emellertid finnas starka skäl för att spärra av området. Liksom när det gäller beslut om karantän kan beslut om avspärrning leda till ekonomisk förlust för dem som på grund av beslutet får sin rörel- sefrihet begränsad. Frågan om förlusten bör ersättas av det allmänna be- handlas i avsnitt 12. Prop. 2003/04:158 73

9.4

Processuella frågor

Regeringens förslag: Smittskyddsläkarens beslut om karantän, avslag på ansökan om att beslut om karantän skall upphöra och avslag på an- sökan om undantag från förbud att besöka den som hålls i karantän samt Socialstyrelsens beslut att avslå en ansökan om undantag från beslut om avspärrning får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten krävs inte i mål om karantän, undantag från beslut om avspärrning och upp- hörande av karantän. Länsrätten skall ta upp mål om ansökan om undantag från förbud att besöka den som hålls i karantän till avgörande inom en vecka från den dag då överklagandet kom in. Mål om karantän, upphörande av karan- tän samt mål om undantag från avspärrning skall länsrätten ta upp till avgörande senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in. I mål i allmän förvaltningsdomstol om karantän, beslut att inte meddela undantag från avspärrning och upphörande av karantän skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Polismyndighet skall lämna biträde vid verkställighet av hälso- kontroll vid inresa, karantän och avspärrning. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- slag. Utredningen föreslog bestämmelser med krav på skyndsam hand- läggning, rätt till överklagande av vissa beslut samt att polismyndigheten skall lämna biträde vid verkställighet av beslut om extraordinära smitt- skyddsåtgärder. Utredningen föreslog däremot inte uttryckligen någon bestämmelse om prövningstillstånd. Av vad som sägs i betänkandet framgår dock att det skall krävas prövningstillstånd till kammarrätten. Vidare föreslog utredningen inte någon bestämmelse om rätt till offent- ligt biträde. Remissinstanserna: Flera rättsliga remissinstanser har haft synpunkter på det processuella området. Sundsvalls tingsrätt anser att det bör över- vägas om inte även besluten om hälsokontroll och avspärrning bör kunna överklagas. Länsrätten i Stockholms län delar utredningens uppfattning att det bör gälla krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammar- rätten, men detta bör uttryckas i lagtexten. Även Kammarrätten i Stockholm och Domstolsverket anser att det bör uttryckas i lagtexten att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Svea hov- rätt, Länsrätten i Stockholms län och Domstolsverket ifrågasätter om inte en möjlighet att bevilja offentligt biträde bör finnas i mål i allmän för- valtningsdomstol om karantän och beslut att inte meddela undantag från beslut om avspärrning. Länsrätten i Stockholms län delar utredningens bedömning att bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen om muntlig förhandling är tillräckliga. Rikspolisstyrelsen framhåller att det av lag- texten bör framgå att polisens medverkan får begäras endast om det finns ett klart behov av polisiära befogenheter för åtgärdernas genomförande. Skälen för regeringens förslag: För handläggning av mål och ären- den enligt smittskyddslagen gäller förvaltningslagen (1986:223), förvalt- ningsprocesslagen (1971:291) och lagen (1971:289) om allmänna för- valtningsdomstolar. Bestämmelserna i de två förstnämnda lagarna gäller Prop. 2003/04:158 74 dock endast i den mån avvikande bestämmelser inte meddelats i andra författningar. Vissa sådana avvikande bestämmelser finns i den nya smittskyddslagen (2004:168). Dessa bestämmelser överensstämmer till viss del med handläggningsreglerna i lagen (1990:52) med särskilda be- stämmelser om vård av unga samt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall, och reglerar bl.a. besluts överklagbarhet, tidsfrister, rättens sammansättning och möjlighet att begära biträde av polismyndig- het. Flera av de ovan nämnda reglerna kommer att bli tillämpliga även för handläggningen av extraordinära smittskyddsåtgärder. För att garan- tera en särskilt snabb handläggning vid beslut om karantän och avspärr- ning erfordras bl.a. lagfästa tidsfrister utöver det generella kravet på skyndsam handläggning av mål enligt lagen. I 8 kap. 6 § smittskyddslagen regleras bl.a. domstolarnas skyldighet att hålla muntlig förhandling i mål om isolering, fortsatt isolering och upp- hörande av isolering. Enligt bestämmelsen skall länsrätten och kammar- rätten hålla muntlig förhandling, om detta inte är uppenbart obehövligt. Kravet på muntlig förhandling motiveras av att isolering är ett betydande ingrepp i den enskildes integritet. Det är därför angeläget att domstols- förfarandet utformas så att rättssäkerhetskraven kan tillgodoses. Ett om- händertagande av en person för att hålla denne i karantän samt ett förbud att inte få lämna ett avspärrat område är också betydande ingrepp i den enskildes integritet. Mycket talar därför för att huvudregeln skall vara att såväl länsrätt som kammarrätt skall hålla muntlig förhandling även i dessa mål. Det som talar mot muntlig förhandling är de praktiska aspek- terna. Det är naturligtvis inte lämpligt att en person som hålls i karantän eller befinner sig inom ett avspärrat område, därför att denne befaras ha blivit utsatt för smitta av en samhällsfarlig sjukdom, personligen inställer sig till förhandling i länsrätt eller kammarrätt. I de här aktuella målen finns inte samma möjligheter som vid mål om isolering att hålla en ur smittskyddssynpunkt säker förhandling på den plats klaganden befinner sig. Vid isolering befinner sig klagande ofta på ett sjukhus och rättens ledamöter kan hålla förhandlingen på sjukhuset. Vid behov kan klagan- den befinna sig på andra sidan av en ur smittskyddssynpunkt skyddande barriär, såsom en glasvägg. I många fall rör det sig inte ens om en all- mänfarlig sjukdom som sprids luftburet. I mål om karantän och avspärr- ning kan klaganden befinna sig t.ex. i sitt hem. De säkerhetsbarriärer som finns på sjukhusens infektionskliniker kan inte erbjudas generellt i denna miljö. I de aktuella målen kan domstolen givetvis i de allra flesta fall hålla förhör med klaganden per telefon eller till och med genom en videokonferens. Ett av domstolen förordnat offentligt biträde kan också företräda klaganden vid en muntlig förhandling. Ett offentligt biträde har dock möjlighet att ta till vara sin klients rätt även vid skriftlig handlägg- ning. På grund av de speciella omständigheter som föreligger i mål om karantän och avspärrning väljer regeringen att inte förorda muntlig för- handling som huvudregel, utan förfarandet skall i stället regleras av 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Enligt första stycket i denna be- stämmelse är förfarandet vid förvaltningsdomstolarna i princip skriftligt. I andra stycket föreskrivs emellertid att det i handläggningen får ingå muntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till för- del för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Av tredje stycket framgår att muntlig förhandling skall hållas i kammarrätt och Prop. 2003/04:158 75 länsrätt, om enskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen Prop. 2003/04:158 inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar mot det. Ett skäl som talar för att muntlig behandling bör hållas är att klaganden vill åberopa vittnesförhör. För att tillgodose rättssäkerhetskravet förordar dock rege- ringen att offentligt biträde skall förordnas för den som åtgärden avser vid mål om karantän eller beslut att inte meddela undantag från avspärr- ning, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (se 8 kap. 9 §). Regeringens förslag till bestämmelser på detta område i övrigt framgår av författningsförslaget samt författningskommentaren. För att bl.a. genomföra beslut om hälsokontroll vid inresa, karantän och avspärrning skall polismyndighet lämna biträde, om smittskydds- läkaren eller Socialstyrelsen begär det. Innan biträde av polismyndighet begärs bör försök göras att finna en annan lösning. Handräckning är resurskrävande för polismyndigheterna och bör endast användas då det bedöms vara nödvändigt för att genomföra en åtgärd enligt smittskydds- lagen. Ett beslut om avspärrning kommer dock sannolikt alltid att kräva biträde av polis. Det finns också arbetsmiljöaspekter på handräckningsåtgärder i smitt- skyddsärenden som självfallet måste beaktas. Det innebär bl.a. att de poliser som skall utföra transporter av människor som bär på smitta måste få tillräcklig information om hur man undviker att risk för smitto- överföring uppkommer. I detta sammanhang har bl.a. smittskyddsläkare och berörda nationella myndigheter en viktig funktion i fråga om att förse polisen med information om hur smitta sprids samt hur smittrisker kan förebyggas.

9.5

Överväganden med anledning av förslagens förhållande till mänskliga rättigheter

Regeringens bedömning: De föreslagna bestämmelserna om hälso- kontroll, karantän och avspärrning är förenliga med bestämmelserna i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, konven- tionen om barnets rättigheter samt regeringsformen. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens bedömning vad gäller förenligheten med konventionen om med- borgerliga och politiska rättigheter och den europeiska konventionen an- gående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna. Konventionen om barnets rättigheter och regeringsformen har emellertid inte berörts av utredaren. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte haft något att anföra i denna del. Riksdagens ombudsmän (JO) har inga invändningar mot förslaget men framhåller att de föreslagna åtgärderna är mycket in- gripande och oundvikligen leder i större eller mindre utsträckning till praktiska problem för enskilda samt att förslagets förhållande till Europakonventionen bör analyseras ytterligare. 76

Skälen för regeringens bedömning

Prop. 2003/04:158

Rätten till frihet och säkerhet I artikel 5 i Europakonventionen garanteras rätten till frihet och personlig säkerhet. Artikeln reglerar alla slags frihetsberövanden men inte andra begränsningar i rörelsefriheten. Skydd mot andra former av begräns- ningar i rörelsefriheten finns i artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet. Artikel 5 innehåller en uttömmande uppräkning under sex punkter av fall där frihetsberövande är tillåtet. För samtliga fall gäller att frihets- berövandet skall äga rum i den ordning lagen föreskriver och dessutom vara lagligt. Av de sex punkterna är främst punkt 1 e av intresse i före- varande sammanhang. Under denna punkt anges bl.a. att frihetsberö- vande medges för att förhindra spridning av smittsam sjukdom. I artikel 5 punkterna 24 finns vissa rättssäkerhetsgarantier för den en- skilde. Den som berövats friheten har bl.a. rätt att få lagligheten av fri- hetsberövandet snabbt prövat av domstol. Kommissionen har uttalat att blodprovstagning under tvång utgör ett frihetsberövande även om åtgär- den är mycket kortvarig (Mål 8278/78 mot Österrike, DR 18 s. 154). Vidare har kommissionen i ett annat mål uttalat att när frihetsberövandet är så kortvarigt att det upphör före den tid som krävs för en snabb pröv- ning vid domstol står det förhållandet att möjligheten till domstolspröv- ning saknas inte i strid med bestämmelsen i artikel 5. Enligt artikel 2 punkt 1 i det fjärde tilläggsprotokollet till Europakon- ventionen har var och en som lagligen befinner sig inom en stats terri- torium rätt att fritt röra sig där och att fritt välja sin bosättningsort. Av punkt 3 framgår emellertid att denna rättighet får inskränkas under vissa förutsättningar. Inskränkningarna måste föreskrivas i lag och de skall i ett demokratiskt samhälle vara nödvändiga av hänsyn till bl.a. skydd för hälsa. Även punkt 4 medger vissa inskränkningar i rätten till rörelsefrihet enligt punkt 1. Det sägs där att rättigheterna enligt punkt 1 får inom vissa bestämda områden också bli föremål för inskränkningar som är angivna i lag och som är försvarliga av hänsyn till det allmännas intresse i ett demokratiskt samhälle. Enligt 2 kap. 8 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Han är även i övrigt tillför- säkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Skyddet en- ligt bestämmelserna ovan kan begränsas enligt 2 kap. 12 § RF för att till- godose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begräns- ningarna skall stå i proportion till dess syfte. Enligt 2 kap. 9 § andra stycket RF skall medborgare som blivit om- händertagen tvångsvis av annan anledning än brott eller misstanke om brott, få saken prövad av domstol utan oskäligt dröjsmål. Med prövning av domstol likställes prövning av nämnd med viss sammansättning. De extraordinära smittskyddsåtgärderna kan innebära att den enskilde berövas sin frihet. Syftet med de föreslagna tvångsåtgärderna är att för- hindra spridning av samhällsfarliga sjukdomar, vilket enligt regeringen är ett godtagbart ändamål i ett demokratiskt samhälle. Enligt artikel 5 punkt 1 e i Europakonventionen anses ett frihetsberövande för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom uttryckligen vara ett godtagbart ändamål. 77 De aktuella tvångsåtgärderna är relativt begränsade i tiden och kan som längst pågå under en tidsperiod motsvarande inkubationstiden för den aktuella sjukdomen. Karantänsvistelsen kan i många fall verkställas i den misstänkt smittades hem om så önskas och avspärrningsbeslutet bör endast vidtas då samhället inte med andra medel kan kontrollera spridningen av en samhällsfarlig sjukdom. Tvångsåtgärderna skall enligt 3 kap. 11 § nya smittskyddslagen (2004:168) upphöra så snart det inte längre finns skäl för dem. Hälsokontrollen får inte vara förenad med frihetsberövande eller innefatta provtagning eller annan åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. Detta har på inrådan av Lagrådet införts i lagtexten. Regeringen anser att bestämmelserna uppfyller de krav som ställs i Europakonventionen och i regeringsformen avseende rätten att begränsa en individs rörelsefrihet. När det gäller rätten att få ett beslut som innebar ett frihetsberövande prövat av domstol kan följande anföras. Själva grundbeslutet om avspärrning går inte att överklaga. Dock har både den som vill ta sig in i ett avspärrat område och den som vill ta sig ut ur området möjlighet att få ett undantag från avspärrningsbeslutet. Regeringen bedömer att rätten för den enskilde att begära undantag från beslutet om avspärrning ger den enskilde rätt till domstolsprövning av frihetsberövandet. Karantäns- beslutet går att överklaga. Rätten till domstolsprövning Enligt artikel 6 i Europakonventionen skall var och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Beslut om extraordinära tvångsåt- gärder torde omfattas av bestämmelsen. Syftet med ett beslut om hälsokontroll är att försöka fastställa att per- soner som har för avsikt att resa in i landet inte är smittade av någon samhällsfarlig sjukdom. Om smittade personer kan diagnostiseras och relevanta åtgärder vidtas på ett tidigt stadium, kan en spridning av sjuk- domen i Sverige undvikas. Hälsokontrollen är normalt av mindre in- gripande karaktär och bör i regel kunna begränsas till att sjukvårds- personal samtalar med varje passagerare samt gör iakttagelser av even- tuella sjukdomssymptom under samtalen. Den får inte vara förenad med frihetsberövande eller innefatta provtagning eller annan åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. Det är av stor vikt att hälsokontrollen görs så snart som möjligt efter inresan för att dess syfte inte skall gå förlorat. En prövning av domstol skulle med stor sannolikhet bli aktuell först efter det att hälsokontrollen redan har genomförts. Regeringen anser därför att det inte strider mot artikel 6 att ett beslut om hälsokontroll inte går att överklaga. Kommissionens uttalande om kortvariga frihetsberövanden som inte går att överklaga (se föregående avsnitt), har enligt regeringen bäring även vad gäller möjligheten att överpröva beslutet som sådant. Enligt regeringens förslag går inte heller själva grundbeslutet om av- spärrning att överklaga. Dock har både den som vill ta sig in i ett avspär- rat område och den som vill ta sig ut ur området möjlighet att få ett un- dantagsbeslut från avspärrningsbeslutet. Regeringen bedömer att rätten för den enskilde att begära undantag från beslutet om avspärrning är till- Prop. 2003/04:158 78 räcklig för att ta till vara den enskildes rätt. Den enskilde kan härigenom ges tillstånd att lämna området. Dock kan en näringsverksamhet som den enskilde bedriver innanför det avspärrade området påverkas negativt ur en ekonomisk synvinkel. I polislagen (1984:387) finns bestämmelser om att en polisman i syfte att avvärja ett brott som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa under vissa förhållanden får avstänga, utrymma eller förbjuda tillträde till ett ställe (23 §). Vidare får polismyndigheten under vissa förutsättningar för att upprätthålla ordning och säkerhet förbjuda tillträde till visst om- råde eller utrymme (24 §). Även dessa beslut kan drabba enskilda eko- nomiskt på samma sätt som ett beslut om avspärrning enligt föreslagen bestämmelsen i smittskyddslagen. Ett avspärrningsbeslut enligt polis- lagen går inte heller att överklaga. Beslutens riktighet kan dock prövas t.ex. inom ramen för en talan om tjänstefel eller en skadeståndstalan på grund av fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Beslut om karantän och undantag från beslut om avspärrning går att överklaga. Med anledning av det ovan anförda anser regeringen att föreslagna tvångsåtgärder uppfyller kraven i Europakonventionen och regerings- formen. Rätten till skydd för privat- och familjeliv Enligt artikel 8 i Europakonventionen har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Skyddet enligt artikeln är inte absolut utan kan begränsas under tre förutsättningar: in- skränkningen måste ha stöd i lag, den måste tillgodose något av de ändamål som anges i artikeln och den måste vara nödvändig i ett demo- kratiskt samhälle för att tillgodose bl.a. skyddande av hälsa. I rätten till privatliv ingår bl.a. den fysiska integriteten. Artikel 8 om- fattar därför bl.a. skydd mot medicinska undersökningar, även sådana av mindre betydelse. Något avgörande av Europadomstolen rörande frågor om medicinska tvångsundersökningar föreligger inte. Kommissionen har dock prövat ett antal fall som rört tvångsundersökningar som ägt rum på straffrättens område och därvid accepterat de skäl som staterna uppgivit för ingripandena. Så har t.ex. kommissionen godtagit blodprovstagning vid trafiknykterhetsbrott med hänsyn till skyddet för andras rättigheter liksom psykiatrisk undersökning i brottmål med hänsyn till förebyggande av oordning eller brott och skyddet för hälsa samt provtagning i fader- skapsmål med hänsyn till skyddet för andras rättigheter Skyddet för familjeliv har främst omfattat frågor om vårdnaden och umgänge med barn m.m. Skyddet för familjeliv kan aktualiseras vid ett beslut om karantän då det föreligger inskränkningar i rätten att mottaga besök eller på annat sätt upprätthålla kontakt med familjen. Av 2 kap. 6 § RF framgår att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Som kroppsligt ingrepp räknas bland annat läkarundersökning och tagande av blodprov. Skyddet enligt bestämmelserna ovan kan begränsas för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna skall stå i proportion till dess syfte. Prop. 2003/04:158 79 De föreslagna tvångsåtgärderna syftar till att begränsa spridningen av mycket allvarliga sjukdomar, vilket regeringen anser är ett godtagbart ändamål. Angående proportionaliteten hos föreslagna tvångsåtgärder kan följande anföras. Hälsokontrollen är av summarisk karaktär och utgörs i första hand av att sjukvårdspersonal intervjuar resenären samt gör iakt- tagelser. Ett karantänsbeslut kan, om den person som misstänks vara smittad av en samhällsfarlig sjukdom medverkar, verkställas i dennes hem. Detta minskar generellt skadan för den enskilde. Ett beslut om av- spärrning fattas inte förrän i ett senare skede av en epidemi och då enbart i situationer då samhället inte med andra medel kan kontrollera sprid- ningen av sjukdomen. En sådan situation är närmast att jämställa med förhållanden i ofred. Vidare framgår av lagtexten att beslutsmyndigheten skall häva beslut om karantän och avspärrning så snart det inte längre finns skäl till beslutet. Regeringen anser att föreslagna tvångsåtgärder under dessa förutsättningar uppfyller kraven i ovan nämnda bestämmel- ser. Barnets rättigheter Av 1 kap. 4 § andra stycket i den nya smittskyddslagen framgår att när åtgärder rör barn skall det särkilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Härigenom har ett särskilt barnperspektiv införts i smittskydds- lagen. Bestämmelsen svarar mot innehållet i artikel 3 i FN:s barnkon- vention. Med anledning av de föreslagna tvångsåtgärderna bör bl.a. artikel 37 b i barnkonventionen beaktas. Enligt denna bestämmelse får inget barn olagligt eller godtyckligt berövas sin frihet. Frihetsberövande av ett barn skall ske i enlighet med lag och får endast användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Ett barn som sätts i karantän berövas sin fri- het. Ett karantänsbeslut motiveras av att allvarliga sjukdomar inte skall få spridning i samhället. För det fall att barnets vårdnadshavare och syskon har ett fullgott vaccinationsskydd mot sjukdomen ifråga, bör barnet kunna hållas i karantän i sitt hem. I motsatt fall kan det många gånger vara lämpligt att barnet får vistas på en vårdinrättning med utbildad per- sonal som kan säkerställa barnets rätt till tillgång av hälso- och sjukvård (artikel 24). Det är viktigt att smittskyddsläkaren ser till omständig- heterna i det enskilda fallet när denne skall besluta var barnet skall hållas i karantän. Karantänsvistelsen måste för barnet bli så skonsam som möj- ligt. Ett beslut om karantän är av begränsad varaktighet och skall enligt bestämmelsen i 3 kap. 11 § smittskyddslagen hävas så snart det inte längre finns skäl för beslutet. Regeringen anser därför att det är förenligt med FN:s barnkonvention att sätta barn i karantän om förutsättningarna härför enligt smittskyddslagen är uppfyllda. Om barnet eller någon av barnets föräldrar sätts i karantän berövas barnet temporärt sin rätt till en eller båda sina föräldrar. Enligt artikel 9 får barnet inte skiljas från sina föräldrar om det inte är nödvändigt för barnets bästa. Att ett barn inte i onödan utsätts för risken att smittas av en dödlig sjukdom är enligt regeringen en åtgärd som i högsta grad vidtas med barnets bästa i åtanke. Vidare får det anses vara till barnets bästa på lite längre sikt att dess föräldrar inte utsätts för smitta av en samhälls- farlig sjukdom, genom att barnet sätts i karantän. Om barnets föräldrar Prop. 2003/04:158 80 insjuknar i en samhällsfarlig sjukdom kommer barnet sannolikt att skiljas Prop. 2003/04:158 från sina föräldrar under betydligt längre tid. Av betydelse i sammanhanget är också artiklarna i konventionen om barnets rätt till liv och överlevnad (art. 6), skydd, bistånd och omvårdnad (art. 28), utbildning (art. 28) samt lek och kreation (art. 31).

10

Tvångsbehandling, tvångsvaccinering och andra åtgärder

10.1

Tvångsbehandling och tvångsvaccinering

Regeringens bedömning: De möjligheter att ingripa som finns i lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller krigsfara m.m. och lagen (1942:723) om skyddsympning inom försvarsväsendet är till- räckliga. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig instämmer i ut- redningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I 8 § i 1968 års smittskyddslag (1968:231) föreskrevs att den som led av eller förde smitta av allmänfar- lig sjukdom och intagits på sjukvårdsanstalt fick kvarhållas och ges nöd- vändig vård till dess han med hänsyn till faran att han skulle sprida smit- tan vidare kunde behandlas i öppen vård. I 12 och 16 §§ samma lag fanns dessutom bestämmelser om tvångsvård i samband med veneriska sjuk- domar. Enligt 13 § gällande smittskyddslag (1988:1472) är den som har anledning anta att han smittats av en samhällsfarlig sjukdom skyldig att låta sig undersökas av läkare. Om han inte gör detta utan dröjsmål kan smittskyddsläkaren enligt 36 § besluta om tvångsundersökning. Enligt 3 kap. 1 och 2 §§ i den nya smittskyddslagen (2004:168) kan länsrätten besluta om en sådan undersökning. Däremot innehåller varken den nya smittskyddslagen eller nu gällande smittskyddslag några regler om tvångsvård. Reglerna om tvångsbehandling i 1968 års smittskyddslag utmönstrades genom tillkomsten av 1988 års lag. När det gäller dessa regler framhöll dåvarande departementschef i propositionen Ny smittskyddslag m.m. (prop. 1988/89:5 s. 83 ff.). bl.a. följande: Som utredaren påpekar är medicinsk behandling i de allra flesta fall det utan jämförelse bästa sättet att få någon smittfri och därigenom hindra vidare smittspridning; vilket ju är det främsta syftet med smitt- skyddet. Ofta räcker det med en läkemedelsbehandling av t.ex. ett an- tibiotikum. Sådana behandlingar är okomplicerade och med ytterst få undantag helt ofarliga för patienten. Det finns emellertid också läke- medelsbehandlingar där effekten är tveksam eller som är förenade med betydande biverkningar för patienten. Som ett exempel kan jag nämna de försök med behandling med läkemedlet AZT vid infektion av HIV som pågår både i vårt land och på andra håll i världen. Medicinsk behandling vid smittsamma sjukdomar är emellertid inte begränsad till läkemedelsbehandling utan kan också inrymma kirur- 81 giska ingrepp, som kan vara obehagliga och ibland riskfyllda för pa- tienten. En annan aspekt som måste beaktas är huruvida tvångsbehandling under dessa förutsättningar och för detta syfte står i överensstämmelse med den etiska uppfattning som finns i hälso- och sjukvården. En av grundprinciperna inom all hälso- och sjukvård innebär att det är pa- tienten själv som avgör om han vill ta emot den vård och behandling som han erbjuds. Han har således rätt att acceptera eller avstå från en behandling, men i princip inte rätt att själv bestämma vilken behand- ling som skall väljas. Avsteg från principen om patientens självbestämmande kan dock ske i vissa fall. Om patienten till följd av en psykisk sjukdom eller en jämställd psykisk abnormitet inte själv kan ta ställning till frågan huruvida han är i behov av vård och behandling, anses det allmänt etiskt försvarbart att vårda och behandla patienten utan att denne läm- nat sitt samtycke till åtgärden eller kanske till och med motsatt sig den. Bestämmelser om vård och behandling i sådana fall finns i den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Däremot har från främst visst läkarhåll ifrågasatts om det kan anses etiskt försvarbart att tvångsvis vårda och behandla patienter som inte lider av psykisk sjukdom. Bl.a. har hävdats, att det skulle strida mot de etiska reglerna för läkaryrket att tvångsvis behandla en patient för en smittsam sjukdom. Flera skäl kan anföras till stöd för att det bör finnas bestämmelser om tvångsbehandling i smittskyddslagen, i första hand effektivitets- skäl. Man kan också med fog hävda att normalt innebär en medicinsk behandling i dessa fall ett så begränsat intrång i den enskildes integri- tet att detta måste tålas med hänsyn till smittskyddsintresset. I likhet med utredaren är jag dock tveksam till om det är nödvändigt för smittskyddet att kunna behandla smittade mot deras vilja. Såvitt jag känner till har man under de senaste årtiondena inte använt sig av denna tvångsåtgärd. Mot detta kan man dock göra gällande, att det kan vara befintligheten av tvångsbestämmelser som lett till att tvångs- åtgärder inte behövt tillgripas. Hur det förhåller sig med detta torde vara svårt att få reda på. För egen del är jag övertygad om att andra skäl väger tyngre när den smittade söker läkare för behandling, än skyldigheten att göra det. Sjukdomssymptomen är ofta så obehagliga, att den smittade har ett starkt egenintresse av att bli behandlad. Härtill kommer att de flesta människor är angelägna om att inte föra smittan vidare till andra. Om man i smittskyddslagen tar in en bestämmelse som möjliggör tvångsbehandling, måste man rimligtvis också ange vilka former av behandling till smittfrihet som kan komma i fråga vid de olika sjukdomarna. En sådan precisering kan vara svår att göra. Det går inte heller att bortse från de etiska betänkligheter mot tvångsbe- handling i dessa fall som finns främst hos hälso- och sjukvårdsperso- nalen. Vid en samlad bedömning har jag funnit att övervägande skäl talar för att en ny smittskyddslag inte bör innehålla några bestämmelser om tvångsbehandling. Utredningen övervägde om det finns skäl att förorda lagändringar som gör det möjligt att av smittskyddsskäl ge medicinsk behandling oberoen- de av patientens samtycke. Utredningen stannade dock vid att det är mycket som talar för att gällande rätts ståndpunkt bör behållas. Rege- ringen ansluter till denna bedömning. De skäl som anfördes vid till- komsten av 1988 års lag får fortfarande anses ha bärkraft. Regler om tvångsvaccination finns för närvarande i lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller krigsfara m.m. och lagen (1942:723) om skyddsympning inom försvarsväsendet. Enligt 1952 års lag kan regeringen när riket befinner sig i krig eller krigsfara eller när eljest ut- omordentliga förhållande påkallar det till förekommande av smittsam sjukdom förordna att envar som befinner sig i riket skall undergå Prop. 2003/04:158 82 skyddsympning. 1942 års lag innehåller ett likartat bemyndigande med Prop. 2003/04:158 inriktning på personal inom försvarsmakten. Dessa båda lagar gäller fort- farande. Tidigare fanns också bestämmelser om obligatorisk vaccination i lagen (1958:428) om ympning mot smittkoppor. Dessa bestämmelser upphävdes emellertid i samband med att WHO år 1980 förklarade denna sjukdom utrotad. Det kan här tilläggas att det i de övriga nordiska ländernas lagar finns regler som möjliggör tvångsbehandling och obligatorisk vaccination. Någon begränsning av dessa reglers tillämplighet till krig eller krigsför- hållanden eller liknande gäller inte. Såvitt framkommit finns för närva- rande inga planer på att ändra reglerna. Frågan om obligatorisk vaccination är såvitt nu kan överblickas aktuell endast när det gäller smittkoppor. I fråga om den sjukdomen måste be- aktas att vaccinet visserligen anses ge ett gott skydd i de flesta fall. Emellertid är vaccinet numera för många människor förknippat med mycket allvarliga biverkningar. Det anses i dag troligt att 1025 procent av befolkningen i Sverige av det skälet inte bör vaccineras. Till detta kommer att erfarenheterna från andra länder visar att tvångsregler på detta område i regel inte visat sig särskilt effektiva. Med hänvisning till det anförda gör regeringen bedömningen att det inte bör införas några nya regler om tvångsbehandling eller obligatorisk vaccination.

10.2

Andra åtgärder

Regeringens bedömning: De möjligheter att ingripa mot smittsprid-

ning som finns i livsmedelslagen (1971:511), arbetsmiljölagen

(1977:1160), ordningslagen (1993:1617), luftfartslagen (1957:297),

lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik,

transporter och kommunikationer och lagen (2003:778) om skydd mot

olyckor är tillräckliga.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen kommenterade dock inte lagen om skydd mot

olyckor.

Remissinstanserna: En klar majoritet av de remissinstanser som yttrat

sig instämmer i utredningens bedömning om att de möjligheter att

ingripa som finns i andra lagar är tillräckliga. Arbetsmiljöverket bedömer

exempelvis att det i arbetsmiljölagstiftningen finns tillräckligt stöd för att

kräva förebyggande åtgärder för att skydda personal mot smitta från an-

nan person samt för att skydda personal som i sitt arbete kommer i kon-

takt med smittat material. Gotlands kommun konstaterar emellertid att

det kan finnas behov av ytterligare materiella regler vid andra extraordi-

nära situationer inom smittskyddet, t.ex. krig, pandemier eller massflykt.

Totalförsvarets forskningsinstitut framhåller att det är nödvändigt att in-

föra annan lagstiftning för att i extraordinära situationer i samband med

bioterrorism ge möjligheter till tvångsåtgärder för smittutredning och för

att spärra av geografiska områden.

Skälen för regeringens bedömning: I livsmedelslagen (1971:511)

finns flera föreskrifter som gäller det personinriktade smittskyddet. Så-

83

lunda föreskrivs i 21 § att en person, som har eller kan antas ha en sjuk- dom eller smitta, sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda, inte får vara sysselsatt i livsmedels- hantering. Vidare framgår av paragrafen bl.a. att regeringen eller myn- dighet som regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om läkar- undersökning eller annan hälsokontroll av personal som är sysselsatt i sådan hantering. Av intresse är också 25 § som föreskriver att tillsyns- myndigheterna får meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen och vissa andra föreskrifter på området skall efterlevas. Häri ligger en möjlighet att förbjuda verksamheter som inte uppfyller före- skrivna krav. Vid underhandskontakt med utredningen uppgav företrädare för Livs- medelsverket att det är svårt att nu se något behov av förstärkning av smittskyddet enligt de nu berörda bestämmelserna. Utredningen konsta- terade att det inte fanns underlag för att göra en annan bedömning och föreslog därför inte några åtgärder på området. Även i arbetsmiljölagen (1977:1160) finns bestämmelser som kan an- ses hänförliga till det personinriktade smittskyddet. Sålunda kan Arbets- miljöverket meddela föreskrifter om skyldighet för arbetsgivare att för- anstalta om läkarundersökning eller vaccinering eller annan förebyg- gande behandling mot smitta av dem som sysselsätts i arbete som innebär risk för ohälsa (4 kap. 5 §). Vidare gäller att verket kan meddela de före- läggande och förbud som behövs för att lagen och föreskrifter som med- delats med stöd av lagen skall efterlevas. Detta innebär bl.a. att verket med omedelbar verkan kan bestämma att en arbetsplats skall stängas om det finns påtaglig risk för smitta just där och det behövs för att förebygga ohälsa eller olycksfall (7 kap. 7 §). Enligt utredningens mening framstod det inte som sannolikt att det finns behov av att genom författningsändringar förstärka möjligheterna för Arbetsmiljöverket att ingripa med smittskyddsåtgärder på det nu be- rörda området. Vid underhandskontakter med verket framkom ingenting som föranledde utredningen att göra en annan bedömning. Utredningen lämnade därför inga förslag till ändringar i arbetsmiljölagstiftningen. I ordningslagen (1993:1617) finns föreskrifter om allmänna samman- komster och offentliga tillställningar. Med allmänna sammankomster avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer men också t.ex. teaterföreställningar, biografföreställningar och konserter (2 kap. 1 §). Med offentlig tillställning förstås bl.a. tävlingar och uppvisningar i sport och idrott, danstillställningar, marknader och mässor (2 kap. 3 §). Före- skrifterna innebär bl.a. att det i viss utsträckning krävs polismyndighets tillstånd för att få anordna sådana evenemang. Vidare framgår av reg- lerna att tillstånd får vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet eller till trafiken eller för att motverka en epidemi (2 kap. 10 §). Enligt en särskild bestämmelse (2 kap. 15 §) får regeringen föreskriva att allmänna sammankomster eller offentliga tillställningar inte får hållas inom ett visst område om det är nödvändigt för att mot- verka en epidemi. Även länsstyrelserna kan efter bemyndigande från regeringen förbjuda allmänna sammankomster eller offentliga tillställ- ningar om det är nödvändigt för att motverka en epidemi. De nu nämnda bestämmelserna i ordningslagen ger uppenbarligen myndigheterna goda möjligheter att i krislägen förebygga att många Prop. 2003/04:158 84 människor samlas och därigenom utsätts för smittrisk. Under utrednings- arbetet framkom det inte något som gav anledning för utredningen att föreslå ändringar i bestämmelserna. Av 1 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297) framgår att luftfart i Sverige bara får äga rum på de villkor som anges i den lagen och i vissa andra författningar. Enligt 2 § får luftfart äga rum med svenska luftfartyg. Vidare framgår av paragrafen bl.a. att luftfart med luftfartyg som har nationalitet i en annan stat får äga rum endast om avtal med den andra staten har träffats. Sådana avtal har träffats med ett stort antal stater. Dessa avtal grundar sig som regel på 1944 års konvention angående civil luftfart (Chicagokonventionen). Inom Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet gäller dock särskilda regler. Enligt 3 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer av militära skäl föreskriva inskränkningar av eller förbud mot luftfart inom en viss del av riket. Sådana föreskrifter får också meddelas i samma ordning om det behövs av hänsyn till allmän ordning och säkerhet eller till natur- eller miljövård. Under utomordentliga förhållanden eller när det i övrigt krävs av hänsyn till allmän säkerhet får regeringen tillfälligt föreskriva inskränkningar eller förbud mot luftfartyg inom hela riket. I förarbetena till dessa bestämmelser berörs inte frågan om de medger att inskränkningar av eller förbud mot luftfart meddelas av smittskydds- skäl. Varken avfattningen av bestämmelserna eller Sveriges åtaganden enligt Chicagokonventionen torde emellertid utgöra något hinder mot att sådana åtgärder beslutas. En förutsättning för restriktioner eller förbud är emellertid att smittskyddssituationen bedöms så allvarlig att sådana åt- gärder behövs av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Att en sådan situation skulle inträffa kan inte helt uteslutas men förefaller inte särskilt sannolikt. Någon anledning att i detta sammanhang göra ändringar i de nu diskuterade bestämmelserna kan inte anses föreligga. Enligt 1 § lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer kan regeringen meddela föreskrifter bl.a. om spårbunden trafik som är avsedd för allmänheten och om trafik på väg eller i terräng. Denna bestämmelse torde ge rege- ringen vissa möjligheter att föreskriva begränsningar i berörd trafik om detta påkallas av smittskyddsskäl. Liksom när det gäller luftfart kan det inte helt uteslutas att möjligheterna till inskränkningar i trafiken kan ha ett visst värde i en kritisk smittskyddssituation. Tillräcklig anledning att nu överväga ändringar i eller tillägg till 1975 års lag kan emellertid inte anses föreligga. När det gäller skolor, daghem och andra institutioner som drivs i all- män regi kan det tänkas situationer där det från smittskyddssynpunkt framstår som angeläget att verksamheten tillfälligt begränsas eller stängs av. Som framgått kan visserligen tillsynsmyndigheterna enligt livs- medelslagen och arbetsmiljölagen i vissa fall besluta om inskränkningar. Dessa möjligheter täcker emellertid inte i alla situationer det behov som kan föreligga. Däremot har institutionerna möjlighet att själva besluta om inskränkningar av smittskyddsskäl. Detta torde följa av myndigheternas allmänna ansvar för den verksamhet de bedriver. Självfallet bör de i förekommande fall samråda med smittskyddsläkaren innan de fattar så- dana beslut. Enligt regeringens mening finns inte skäl att införa en sär- skild författningsreglering för nu berörda fall. Prop. 2003/04:158 85 Enligt 4 kap. 1 § i den norska lagen LOV 1994-08-05 nr 55: Lov om vern mot smittsomme sykdommer kan kommunstyrelsen besluta att stänga verksamheter som samlar flera människor, t.ex. barndaghem, sko- lor, simhallar, flygplatser, butiker, hotell och andra företag och arbets- platser eller att begränsa aktiviteterna där. I vissa allvarligare fall kan även Sosial- og helsedirektoratet som är en central myndighet fatta beslut om åtgärder av detta slag. Utredningen har övervägt om det finns skäl att i den svenska lagstiftningen införa liknande bestämmelser. Utredningens slutsats var emellertid att några bestämmelser av detta slag inte bör in- föras. Beträffande skolor och daghem i det allmännas regi har regeringen för sin del redan konstaterat att det inte finns skäl att införa en särskild författningsreglering. Inte heller när det gäller friskolor och privata dag- hem kan det anses motiverat att införa särskilda bestämmelser. Det före- faller inte sannolikt att dessa institutioner skulle göra andra bedömningar än skolmyndigheterna. Vad beträffar andra företag som drivs i enskild regi torde det kunna förutsättas att allmänheten i en krissituation rättar sig efter rekommendationer från de myndigheter som har ansvar för smittskyddet om att undvika att besöka sådana företag. Statens och kommunernas ansvar för räddningstjänst regleras i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Begreppet räddningstjänst definieras i 1 kap. 2 §. Med räddningstjänst avses de räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staten eller en kommun skall ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt in- gripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omstän- digheterna i övrigt. Således måste en olycka föreligga. Med olycka avses plötsligt inträffade händelser som har medfört eller kan befaras medföra skada. Dit räknas händelser som beror på företeelser i naturen, som in- träffar utan människors handlande eller som beror på människors hand- lande eller underlåtenhet att handla. Exempel på olyckor i denna mening är bränder, explosioner, skred, ras, översvämningar, oväder och utflöden av skadliga ämnen. Räddningstjänst kan också föreligga när en olycka ännu inte inträffat, men det föreligger en överhängande fara för att den inträffar. Dock förhåller det sig annorlunda om andra samhällsorgan har fått i uppdrag att avvärja händelser som kan leda till skador. Till polisens upp- gifter hör enligt 2 § 1 polislagen (1984:387) att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten. Om det befaras att ett brott, som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfat- tande förstörelse av egendom är omedelbart förestående, är det polisens uppgift att avvärja brottet och bereda skydd mot det. Räddningstjänstens uppgifter är då att ingripa om en olycka inträffar. I många sådana fall är det nödvändigt att den kommunala räddningstjänsten kommer till platsen för att förbereda ett ingripande. Den kan då ha möjlighet att biträda polisen i arbetet med att bereda skydd mot det befarade brottet (se vidare prop. 2002/03:119 s. 109 med hänvisning till prop. 1985/86:170 s. 6566).

För att en insats med anledning av en olycka eller överhängande fara för en sådan skall företas måste det vara angeläget att så sker. Skyldighet att ingripa föreligger endast om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och om- Prop. 2003/04:158 86 ständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommun ansvarar för Prop. 2003/04:158 insatsen. Var och en av dessa förutsättningar måste föreligga för det all- männa skall vara skyldigt att ingripa. För att förutsättningarna för en räddningsinsats skall anses föreligga måste således ett antal tämligen snäva kriterier vara uppfyllda. Vid en prövning av dessa kriterier torde man endast undantagsvis kunna komma fram till att lagen om skydd mot olyckor är tillämplig vid olika fall av smittspridning eller befarad sådan. En bedömning får givetvis göras från fall till fall om kriterierna för räddningstjänst är uppfyllda. Av lagen om skydd mot olyckor framgår även att lagen inte gäller hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Vid en räddningsinsats har den som leder denna, räddningsledaren, långtgående befogenheter. Bland annat kan han eller hon göra ingrepp i annans rätt med stöd av 6 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor. Med stöd av bestämmelsen kan räddningsledaren exempelvis under vissa för- utsättningar spärra av eller utrymma ett område eller föra bort eller för- störa egendom. Regeringen ansluter till utredningens bedömning enligt ovan. Sam- mantaget bedömer regeringen att de möjligheter att ingripa mot smitt- spridning som finns i livsmedelslagen, arbetsmiljölagen, ordningslagen, luftfartslagen, lagen med bemyndigande att meddela föreskrifter om tra- fik, transporter och kommunikationer och lagen om skydd mot olyckor är tillräckliga. 11 Straffbestämmelse Regeringens bedömning: En ny straffbestämmelse för gärningar som innebär att man undandrar sig beslut om hälsokontroll eller överträder beslut om karantän eller avspärrning bör inte införas. Utredningens förslag: Den som överträder beslut om avspärrning skall dömas till böter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Remissinstanserna: Riksåklagaren stödjer förslaget till straffbestäm- melse och bestämmelsens utformning. Uppsala läns landsting stödjer förslaget till straffbestämmelse. Svea hovrätt ifrågasätter däremot om ett bötesstraff kommer att ha en avhållande effekt. Skälen för regeringens bedömning: Förslagen i avsnitt 9 angående hälsokontroll, karantän och avspärrning ger anledning till frågan om dessa nya smittskyddsåtgärder för sin effektivitet är beroende av att de förses med en straffsanktion. Det har redan nämnts att 1968 års smitt- skyddslag innehöll regler både om avspärrning och om isolering av per- soner som misstänktes lida av någon allmänfarlig sjukdom. I lagen fanns emellertid inga bestämmelser om straff som riktade sig mot överträdelser av dessa regler. I de lagar som gäller i Danmark och Norge är däremot de bestämmelser som gäller karantän och avspärrning straffsanktionerade. Beträffande alla de tre nämnda smittskyddsåtgärderna föreslår rege- ringen att polismyndigheten vid behov skall biträda med verkställigheten, se avsnitt 9.4. Frågan är sålunda om detta är tillräckligt för att garantera 87 att besluten om åtgärderna respekteras eller om det därutöver krävs något ytterligare påtryckningsmedel. Såvitt gäller hälsokontroll och karantän utgick utredningen från att möjligheten till medverkan av polis i de allra flesta fall utgör en tillräck- lig garanti för att åtgärderna kommer till stånd. Regeringen delar denna bedömning. När det gäller beslut om avspärrning tedde sig däremot enligt utred- ningen situationen något annorlunda. Att ett sådant beslut respekteras måste typiskt sett vara betydligt svårare att kontrollera än vad som är fallet med beslut om hälsokontroll eller karantän. Dessutom kunde det enligt utredningen antas att åtminstone en del av dem som på grund av beslutet om avspärrning inte får lämna det berörda området kan känna en mer eller mindre stark oro med tanke på smittrisken. Utredningens slut- sats var att det är tveksamt om avspärrningen kan bli en effektiv åtgärd om inte en överträdelse kan leda till någon påföljd. I sammanhanget måste emellertid enligt regeringen beaktas att det redan idag finns bestämmelser som direkt, eller mer indirekt, kan aktuali- sera ett straffansvar när ett beslut om avspärrning inte följs. I 3 och 13 kap. brottsbalken finns ett antal bestämmelser som kan leda till straff för den som sprider smitta eller framkallar fara för smittspridning. När det gäller 3 kap. kan det bli fråga om tillämpning av bestämmelserna om mord (1 §), dråp (2 §), misshandel respektive grov misshandel (5 och 6 §§) eller försök till nu nämnda brott, vållande till annans död (7 §), vål- lande av sjukdom (8 §) och framkallande av fara för annan (9 §) och i 13 kap. kan bestämmelserna om spridande av smitta (7 §) och vårdslös- het med smittämne (9 §) aktualiseras. Enligt samtliga dessa bestämmel- ser gäller i och för sig att det för straffbarhet krävs att smitta överförts eller att fara för spridning av smitta uppkommit. Härtill kommer emeller- tid, som tidigare nämnts, att polismyndigheten vid behov skall biträda vid verkställigheten även av beslut om avspärrning. En polisman får enligt 10 § polislagen (1984:387), i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är för- svarligt, använda våld för att genomföra vissa tjänsteåtgärder, bl.a. i fall då polismannen har att biträda någon annan i myndighetsutövning som t.ex. innebär avspärrning av ett område. Straffansvar vid ohörsamhet mot polisman vid verkställande av sådant beslut, liksom vid verkställande av beslut om hälsokontroll och karantän, kan följa av bestämmelser i 17 kap. brottsbalken (våld eller hot mot tjänsteman 1 § eller våldsamt motstånd 4 §). Med hänsyn härtill finner regeringen vid en samlad bedömning att det saknas tillräckliga skäl för en ny straffbestämmelse för gärningar som innebär att man överträder beslut om avspärrning. Prop. 2003/04:158 88

12

Ersättningsfrågor

Prop. 2003/04:158

Regeringens förslag: Den som måste avstå från förvärvsarbete på grund av beslut om karantän har rätt till smittbärarpenning enligt lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. En följdändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring görs. Regeringens bedömning: Förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripande för att förhindra spridning av smittsam sjukdom behöver inte ändras. Följdändringar i vissa förord- ningar bör göras. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ett flertal instanser instämmer med förslaget att den som måste avstå från förvärvsarbete på grund av beslut om karantän skall kunna få ersättning. En del instanser, däribland Svea hovrätt, Vårdförbundet, Länsrätten i Stockholms län, Kammarrätten i Stockholm och Riksförsäkringsverket konstaterar att avspärrning för den enskilde är en lika ingripande åtgärd som karantän och att ersättning bör utgå för förlorad arbetsinkomst även i sådana fall. Riksdagens ombudsmän (JO) framhåller att det i vissa fall kan finnas skäl att medge enskild rätt till ersättning vid avspärrning. Riksförsäkringsverket föreslår att smittbärar- penning även bör utges till den grupp som drabbas av inkomstförlust till följd av avspärrning. Vårdförbundet anser att rätt till ersättning skall gälla för den enskilde även vid hälsokontroll. JO anser att fråga om er- sättning vid hälsokontroll vid inresa bör belysas ytterligare i det fortsatta arbetet. Länsrätten i Stockholms län anser att företag som drabbas av förlust på grund av avspärrning också bör vara berättigat till ersättning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen har i av- snitt 9 föreslagit bl.a. att personer som kan antas ha blivit utsatta för smitta av vissa särskilt svårartade sjukdomar skall kunna hållas i karan- tän, att smittade områden skall kunna avspärras samt att hälsokontroll skall kunna ske vid platsen för inresan. I samtliga dessa fall förutsätts att den beslutade åtgärden bedöms nödvändig för att förhindra spridning av den aktuella sjukdomen. Det är uppenbart att beslut om karantän, av- spärrning eller hälsokontroll enligt dessa förslag i vissa fall kan leda till ekonomisk förlust för den eller dem som drabbas av åtgärden. Det finns därför anledning att överväga om det allmänna bör svara för förlusten och i så fall i vilken utsträckning och efter vilka normer. I svensk rättsordning finns sedan lång tid tillbaka bestämmelser som innebär att det allmänna påtagit sig ett ansvar för enskilda personers för- luster på grund av samhällsingripanden av smittskyddsskäl. De bestäm- melser som främst är av intresse i detta sammanhang finns i dag i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra sprid- ning av en smittsam sjukdom (ersättningsförordningen), epizootilagen (1999:657) och zoonosförordningen (1999:660). En närmare redogörelse för dessa författningar finns i avsnitt 4. Enligt lagen om ersättning till smittbärare har den enskilde rätt till en s.k. smittbärarpenning som i allt väsentligt motsvarar sjukpenningen en- ligt lagen (1962:381) om allmän försäkring och till viss resekostnads- 89 ersättning. Med smittbärare förstås enligt lagen den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen och den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. Förutsättningen för att ersättning skall kunna komma i fråga är enligt huvudregeln att den enskilde måste avstå från förvärvsarbete på grund av beslut enligt smittskyddslagen eller livs- medelslagstiftningen. Frågor om ersättning prövas av försäkringskas- sorna. Som argument för ersättningsrätten framhölls i lagens förarbeten bl.a. att det sedan den obligatoriska sjukförsäkringen genomförts tedde sig inkonsekvent att det inte förelåg rätt till ersättning vid isolering på grund av smittfara (prop. nr. 126 år 1956, s. 25). Vidare har i senare lag- stiftningssammanhang framhållits att ingripande mot smittbärare sker i det allmännas intresse och att såväl preventiva skäl som skälighets- aspekter talar för att ersättning skall utges (se t.ex. prop. 1988:112, s. 20). Ersättningsförordningen är främst inriktad på att ersätta kostnader och förluster för företagare. Den skiljer sig från lagen om ersättning till smittbärare bl.a. därigenom att den inte skapar en rätt till ersättning utan öppnar en möjlighet till ersättning i vissa fall. En grundläggande förut- sättning för att ersättning skall kunna utges är att kostnaden eller förlus- ten förorsakats av ett myndighetsingripande enligt smittskyddslagen eller miljöbalken. Som regel kan endast kostnader eller förluster som är en direkt följd av myndighetens åtgärd ersättas. Ersättningsbeloppen är i viss utsträckning maximerade, bl.a. genom beloppsgränser. Hand- läggande myndighet beträffande ersättningsfrågor är Kammarkollegiet. Till stöd för att det skulle införas möjligheter för staten att utge ersättning anfördes vid förordningens tillkomst bl.a. att det många gånger kunde te sig obilligt att företagaren skulle få bära hela förlusten (prop. nr. 126 år 1956, s. 25). Med stöd av epizootilagen kan Statens jordbruksverk för att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar (djursjukdomar) fatta beslut om slakt av djur, smittrening m.m. Den som till följd av ett sådant beslut drabbas av viss förlust eller kostnad har enligt lagen rätt till ersättning av staten. Huvudregeln är att full ersättning skall betalas utom när det gäller produktionsbortfall där ersättningsnivån i princip motsvarar 50 procent av förlusten. Ersättningsfrågor prövas av Jordbruksverket. Vid tillkoms- ten av lagen anfördes bl.a. att det är rimligt att sjukdomsbekämpningen till stor del finansieras med skattemedel eftersom konsumenterna har nytta av att Sverige har ett gott djurhälsoläge och därmed en hög kvalitet på livsmedlen (prop. 1998/99:88, s. 24). Zoonoslagen (1999:658) och zoonosförordningen är för närvarande tillämpliga endast i fråga om salmonella. Enligt lagen kan Jordbruks- verket eller länsstyrelserna fatta vissa beslut för att förebygga eller be- kämpa denna sjukdom. Besluten kan avse slakt av djur, smittrening, djurhållning m.m. Den som drabbas av kostnad eller förlust på grund av ett sådant beslut kan få ersättning enligt förordningen. Ersättning lämnas i princip med högst 50 procent av kostnaden eller förlusten. Även här prövas ersättningsfrågor av Jordbruksverket. Avsikten med reglerna är enligt ett förarbetsuttalande endast att i skälig omfattning mildra de eko- nomiska konsekvenser som en salmonellainfektion kan innebära för de enskilda djurägarna (prop. 1982/83:172, s. 8). Att man här valt en annan ordning än den som gäller enligt epizootilagen beror bl.a. på att salmo- Prop. 2003/04:158 90 nella, till skillnad från de sjukdomar som regleras i epizootilagen, är något som den enskilde djurägaren måste ta hänsyn till som en beaktans- värd risk ingående i företagarrisken, eftersom salmonella alltid finns i den omgivande miljön (prop. 1998/99:88, s. 40). När frågan om rätt till ersättning av allmänna medel för dem som drabbats av en tvångsåtgärd enligt regeringens förslag om extraordinära smittskyddsåtgärder övervägs finns det givetvis skäl att beakta vad som gäller enligt de nu redovisade författningsbestämmelserna. Även motiven till bestämmelserna är av intresse. Vad beträffar beslut om karantän är det tydligt att en sådan åtgärd i första hand meddelas i det allmännas in- tresse. Redan mot den bakgrunden kan det framstå som skäligt att det allmänna ikläder sig ett ansvar för eventuella förluster för den enskilde. I sammanhanget finns det också anledning att beakta att smittbärare enligt gällande lagstiftning har rätt till ersättning om de på grund av vissa myn- dighetsbeslut måste avstå från förvärvsarbete. De skäl som föranlett denna ordning kan enligt regeringens mening åberopas även för en er- sättningsrätt för personer som måste avstå från förvärvsarbete på grund av ett beslut om karantän. Ett sådant beslut grundas ju på att den som be- slutet avser kan antas ha blivit utsatt för smitta. Det kan tilläggas att det torde underlätta för smittskyddsläkaren att agera kraftfullt och konse- kvent om han eller hon vet att den enskilde har rätt till ersättning. Vidare är det tydligt att den enskildes vilja att respektera beslutet påverkas posi- tivt av en rätt till ersättning. Regeringens slutsats är att de som på grund av beslut om karantän enligt regeringens förslag drabbas av ekonomisk förlust bör ha rätt till ersättning av allmänna medel. När det gäller frågan vad ersättningsrätten skall omfatta bör utgångs- punkten enligt regeringens mening vara att den som hållits i karantän bör ha samma rätt till ersättning som en smittbärare har enligt lagen om er- sättning till smittbärare. Ersättningsrätten bör alltså bero av om han eller hon på grund av karantänsbeslutet tvingats avstå från förvärvsarbete. En sådan ordning skulle i de allra flesta fall leda till att den isolerade enligt regeringens bedömning får en godtagbar ekonomisk kompensation. En- ligt utredningens bedömning torde en sådan ordning knappast erbjuda några större praktiska tillämpningsproblem. Den enskilde skulle sannolikt i en del fall kunna drabbas av andra kostnader än sådana som beror på att han eller hon avstått från förvärvs- arbete. Sådana kostnader bör enligt regeringens mening inte bäras av det allmänna. I regel torde de bli av mindre betydelse för den enskilde och en rätt till ersättning skulle sannolikt komplicera handläggningen av ersätt- ningsfrågorna. Med hänvisning till det anförda föreslår regeringen att den som på grund av beslut om karantän måste avstå från förvärvsarbete skall ha en viss rätt till ersättning av allmänna medel. Ersättningen bör beräknas i enlighet med bestämmelserna om smittbärarpenning i lagen om ersätt- ning till smittbärare. Frågor om ersättning bör handläggas av försäkrings- kassorna. Även ett beslut om avspärrning skulle kunna leda till att personer som berörs av beslutet måste avstå från förvärvsarbete och därmed eller av någon annan anledning drabbas av ekonomiska skada. Det kan röra sig om personer som har bostad inom det avspärrade området och arbetsplats utanför men också om personer som bor utanför men har sin arbetsplats Prop. 2003/04:158 91 inom området. Det är dock långt ifrån självklart att staten skall vara strikt ersättningsansvarig för skador som har uppkommit på detta sätt. Ett be- slut om avspärrning är till skillnad från ett beslut om karantän inte riktat mot särskilt angivna personer och leder inte till samma kraftiga begräns- ning i den individuella rörelsefriheten. Mot den nu angivna bakgrunden ansåg utredningen inte tillräckligt starka skäl föreligga för att föreslå en rätt till ersättning för enskilda personer som drabbas av olägenheter på grund av beslut om avspärrning. Vid remissbehandlingen har en del in- stanser, däribland Svea hovrätt, Vårdförbundet, Länsrätten i Stockholms län och Sundsvalls tingsrätt, konstaterat att avspärrning för den enskilde är en lika ingripande åtgärd som karantän och att ersättning bör utgå för förlorad arbetsinkomst även i sådana fall. I denna fråga kan anmärkas att beslut om avspärrning även behandlats av Kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar i betän- kandet Det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55). Kommitténs övervägande tar framförallt sikte på avspärrningar som beslutats av poli- sen med stöd av polislagen (1984:387). I betänkandet anförs bl.a. att det inte torde föresväva någon att ersätta skador som träffar alla möjliga per- soner som på ena eller andra sättet blir lidande på avspärrningen, t.ex. kunder till en bank vars lokaler avstängts på grund av ett begånget bank- rån (s. 231). En regel om kompensation till en sådan obegränsad krets skulle ha svåröverskådliga konsekvenser och för övrigt strida mot vår inställning till den allmänna frågan om vilken personkrets som bör vara berättigad till ersättning på grund av myndighetsingrepp. Vad som enligt kommittén kunde övervägas var däremot att ersättning skulle utgå till ägare eller innehavare av den egendom som avspärrats, inte till andra. Utredningen ansåg emellertid att invändningarna mot att man på detta sätt skulle särbehandla en del av ersättningsfrågorna vid lagliga rådig- hetsinskränkningar vägde så tungt att man borde avstå från en sådan lös- ning. Till detta kan enligt kommittén läggas att det förutom avspärrningar som har samband med utredning om brott förekommer att polisen och även andra myndigheter spärrar av t.ex. en viss gata, vilket komplicerar en tänkt regel. Kommittén har alltså noga övervägt frågan att införa en rätt till ersätt- ning för skador som uppkommit på grund av polisens avspärrningar men ansett att invändningarna mot en rätt till ersättning för sådana fall är så stora att man bör avstå från en sådan lösning. Någon annan bedömning har inte gjorts vid ärendets fortsatta behandling hos regering och riksdag (prop. 1997/98:105, bet. 1997/98:LU27, rskr. 1997/98:277). De avspärrningar som det nu är fråga om kan, när det gäller effekterna för den enskilde, i allt väsentligt jämföras med dem som beslutats av polisen och för vilket det alltså inte finns något strikt ersättningsansvar för det allmänna. En utgångspunkt måste därför vara att en rätt till ersätt- ning för nu aktuella fall kan komma i fråga endast om det kan motiveras av särskilda skäl. Här kan inledningsvis nämnas att sådana beslut inte leder till samma kraftiga begränsning i den individuella rörelsefriheten som beslut om karantän. Dessutom kan beslut om karantän komma att fattas i ett relativt tidigt stadium av en epidemi då Sverige drabbats av enstaka sjukdomsfall. Ett beslut om avspärrning fattas däremot inte för- rän i ett senare skede av en epidemi och då enbart i situationer då sam- hället inte med andra medel kan kontrollera spridningen av sjukdomen. Prop. 2003/04:158 92 En sådan situation är närmast att jämställa med förhållanden i ofred och enskilda får därmed räkna med att tåla betydlig större ingrepp än vid mer normala förhållanden. Enligt regeringens bedömning är sammantaget omständigheterna inte sådana att det inom detta område finns skäl att införa en särskild rätt till ersättning för avspärrningar. Detta innebär dock inte att ersättning aldrig kan komma i fråga. Här, som för övriga fall, gäller den generella bestämmelsen i skadeståndslagen (1972:207) om det allmännas skadeståndsansvar för skador som vållas genom fel eller för- summelse vid myndighetsutövning (3 kap. 2 §). Som tidigare nämnts finns det i 1956 års ersättningsförordning bestäm- melser som gör det möjligt att betala ersättning av allmänna medel till den som drabbats av kostnader eller förluster på grund av ett myndig- hetsingripande enligt smittskyddslagen eller livsmedelslagstiftningen. Bestämmelserna är väsentligen inriktade på att ersätta företag för kostna- der och förluster i rörelsen. Vid remissbehandlingen framhöll Länsrätten i Stockholms län att företag som går i förlust på grund av avspärrning också bör vara berättigat till ersättning. Utredningen övervägde om det finns anledning att införa en möjlighet för företag att få ersättning för kostnader eller förluster som kan uppkomma på grund av tvångsåtgärd men fastnade vid att de ekonomiska konsekvenserna av ett sådant beslut inte blir så betungande för företaget att ersättning på den grunden bör kunna komma i fråga. Regeringen ansluter till denna bedömning. Ett beslut om karantän som drabbar en anställd i ett företag kan givet- vis vålla olägenhet för företaget genom att den anställde uteblir från sin arbetsplats under karantänstiden. Enligt regeringens mening kan emel- lertid de ekonomiska konsekvenserna av ett sådant beslut inte bli så be- tungande för företaget att ersättning på den grunden bör kunna komma i fråga. Ett beslut om avspärrning skulle i och för sig kunna leda till inte bara att anställda uteblir från sina arbetsplatser utan också att ett företags kontakter med kunder försvåras eller förhindras. Även i detta samman- hang bör emellertid beaktas att avspärrningsbesluten till skillnad från besluten enligt ersättningsförordningen inte har någon individuell adressat. De drabbar en obestämd krets av personer och företag. Såvitt gäller företagen kan det hävdas att sådana beslut utgör en företagarrisk bland andra. På grund av det anförda anser regeringen inte heller här att tillräckliga skäl för en rätt till ersättning föreligger. Ett par instanser har även förordat att rätt till ersättning skall gälla för den enskilde även vid hälsokontroll vid platsen för inresan. Ett beslut om hälsokontroll kan möjligen någon gång vålla ekonomisk förlust för den som omfattas av ett sådant beslut. Det kan emellertid antas att förlusten i så fall inte blir större än att den skäligen kan bäras av den enskilde. Vid remissbehandlingen har Luftfartsverket påpekar att genomförandet av hälsokontroller på flygplatser kan leda till avsevärda kostnadsökningar för flygbolag och flygplatser. Även i detta sammanhang bör emellertid beaktas att besluten om hälsokontroll drabbar en obestämd krets av före- tag och därför kan betraktas som en företagarrisk bland andra. Mot denna bakgrund anser regeringen inte heller att det beträffande hälsokontroll vid inresa finns tillräckliga skäl för en rätt till ersättning. Till följd av regeringens förslag om rätt till ersättning vid beslut om karantän behöver emellertid vissa följdändringar i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, studiestödsförordningen (2000:655), förord- Prop. 2003/04:158 93 ningen (1995:938), om utbildningsbidrag till doktorander, förordningen Prop. 2003/04:158 (1996:1100) om aktivitetsstöd samt förordningen (2002:744) om rekry- teringsbidrag för vuxenstuderande göras.

13

Ansvaret för smittskyddsåtgärder samt planering, samordning och samverkan, m.m.

Regeringens bedömning: Bestämmelserna i smittskyddslagen (2004:168) om ansvar för att vidta smittskyddsåtgärder, planering, samordning och samverkan, m.m. är tillräckliga. Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att i samverkan med berörda myn- digheter se till att det finns en nationell planering för att förebygga och kontrollera epidemier som kan få allvarliga samhällskonsekvenser. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens bedömning. Utredningen föreslog att vissa av smittskyddslagens bestämmelser skulle föras in i den nya lagen, t.ex. möjlighet för smitt- skyddsläkare att delegera uppgifter. Remissinstanser: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig in- stämmer i utredningens bedömning. Flera instanser, t.ex. Arbetsmiljö- verket, Statens veterinärmedicinska anstalt, Sjöfartsverket, Länsstyrelsen i Uppsala län och Värnamo kommun, framhåller behovet av samordning och samverkan på nationell, regional och lokal nivå. Statens veterinär- medicinska anstalt konstaterar exempelvis att det bör klarläggas vilken instans som har det övergripande ansvaret för att olika myndigheters smittskyddsåtgärder, både personinriktade och objektinriktade, samord- nas på ett optimalt sätt vid krissituationer. Arbetsmiljöverket framhåller även att det är nödvändigt att klarlägga ansvarsförhållanden mellan myn- digheter om inte objektsinriktade åtgärder längre är med i smittskydds- lagen. Flera instanser, bl.a. Rikspolisstyrelsen samt vissa kommuner och landsting, framhåller att ansvariga myndigheter måste ges möjlighet att vidta nödvändiga förberedelser i fråga om bl.a. samverkan och utbild- ning. Statens folkhälsoinstitut framhåller att informationsinsatser till all- mänheten är en viktig komponent i smittskyddsarbetet i händelse av epi- demier av extremt farliga sjukdomar och att ansvaret för dessa insatser bör tydliggöras. Krisberedskapsmyndigheten konstaterar att förslagen överensstämmer väl med de prioriteringar som görs i planeringsinrikt- ningen för samhällets krisberedskap samt med den verksamhet som be- drivs inom samverkansområdet spridning av allvarliga smittämnen, gif- tiga kemikalier och radioaktiva ämnen. Statens folkhälsoinstitut anser att de av riksdagen antagna folkhälsopolitiska målen bör omnämnas efter- som en effektiv lagstiftning med syfte att begränsa förekomsten av smitt- ämnen i befolkningen är en viktig folkhälsopolitisk åtgärd. 94

Skälen för regeringens bedömning

Prop. 2003/04:158

Ansvaret för smittskyddsåtgärder Varje landsting ansvarar enligt den nya smittskyddslagen (2004:168) för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas inom landstingsområdet. Undantag gäller för åtgärder som riktar sig mot objekt och djur för vilka kommunerna och vissa nationella myndigheter har ansvaret. Ansvaret för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas omfattar ett mycket brett spektra av sjukdomar; allt från mycket allvarliga sjukdomar med hög dödlighet till mera ordinära sjukdomar. Följaktligen omfattar landstingets ansvar för att vidta behövliga smittskyddsåtgärder redan i dag de situationer som enligt denna proposition skulle kunna föranleda extraordinära smitt- skyddsåtgärder. Om smittkoppor eller svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) i dag skulle få spridning i landet faller det inom landstingets an- svar att vidta de smittskyddsåtgärder som behövs för att i möjligaste mån förebygga och kontrollera ett sådant utbrott. Ansvaret för att vidta smitt- skyddsåtgärder behöver således inte förtydligas för att det skall vara tillämpligt vid de situationer som diskuteras i denna proposition. I varje landsting skall det enligt den nya smittskyddslagen finnas en smittskyddsläkare. Smittskyddsläkaren skall ha det samlade ansvaret för smittskyddet inom det område där han eller hon verkar. Vidare skall smittskyddsläkaren planera, organisera och leda smittskyddet och verka för effektivitet, samordning och likformighet. I smittskyddsläkarens upp- gifter ingår vissa uppgifter av allmän karaktär och av myndighetskarak- tär. I de allmänna uppgifterna ingår bl.a. att se till att allmänheten har tillgång till den information som behövs för att var och en skall kunna skydda sig mot smittsamma sjukdomar. Smittskyddsläkaren skall vidare stödja behandlande läkare och annan hälso- och sjukvårdspersonal samt andra som är verksamma inom smittskyddet i arbetet mot smittsamma sjukdomar och när det behövs ge råd om lämpliga åtgärder. Härutöver skall smittskyddsläkaren se till att förebyggande åtgärder vidtas. Ett exempel på förebyggande åtgärder är arbetet kring vaccinationer. Till förebyggande åtgärder hör också upprättandet av epidemiplaner. Till de uppgifter av myndighetskaraktär som ligger på smittskyddsläkaren hör bl.a. att pröva och ändra meddelade förhållningsregler och besluta om vissa tvångsåtgärder. Det är uppenbart att de uppgifter som främst skulle kunna bli aktuella i de situationer som diskuteras i denna proposition ingår i smittskydds- läkarens nuvarande ansvarsområden. Av särskild betydelse i detta sam- manhang är smittskyddsläkarens samlade ansvar för smittskyddet inom det område där han eller hon verkar samt uppgift att planera, organisera och leda smittskyddet. Vidare är arbetet med att upprätta pandemiplaner och planer för andra utbrott av allvarliga sjukdomar som kräver en sär- skild beredskap av stor vikt i detta sammanhang. I den nya smittskyddslagen har en uttrycklig möjlighet för smitt- skyddsläkaren att uppdra åt erfaren läkare vid en smittskyddsenhet eller vid en infektionsklinik inom landstinget att fullgöra smittskyddsläkarens uppgifter förts in. Denna möjlighet till delegation bör som framhållits i avsnitt 9.1 och 9.2 vara tillämplig även i fråga om extraordinära smitt- skyddsåtgärder. 95 Även läkare och annan hälso- och sjukvårdspersonal åläggs enligt den nya smittskyddslagen en rad skyldigheter inom smittskyddet, bl.a. att genomföra hälsoundersökningar och smittspårning samt att meddela för- hållningsregler. Liksom för övriga bestämmelser enligt smittskyddslagen bör dessa skyldigheter även vara tillämpliga för extraordinära smitt- skyddsåtgärder. Vid remissbehandlingen har Statens folkhälsoinstitut framhållit att in- formationsinsatser till allmänheten är en viktig komponent i smittskydds- arbetet i händelse av epidemier av extremt farliga sjukdomar och att an- svaret för dessa insatser bör tydliggöras. I propositionen Ny smitt- skyddslag m.m. (prop. 2003/04:30) föreslog regeringen att ansvaret för att förebyggande åtgärder vidtas skall anges i den nya smittskyddslagen. I propositionen föreslås att en uttrycklig bestämmelse om att landstinget och under landstinget smittskyddsläkaren skall se till att allmänheten har tillgång till den information och de råd som behövs för att var och en skall kunna skydda sig mot smitta skall införas (2 kap. 3 §). På mot- svarande sätt framgår det att smittskyddsläkaren skall se till att förebyg- gande åtgärder vidtas (6 kap. 2 §) samt att läkare och annan hälso- och sjukvårdspersonal vid behov skall upplysa patienterna om åtgärder för att förebygga smittsamma sjukdomar (2 kap. 3 §). På det nationella planet har Smittskyddsinstitutet, Socialstyrelsen och andra berörda nationella myndigheter viktiga roller i fråga om att informera allmänheten i hän- delse av epidemier av extremt farliga sjukdomar. Regeringen bedömer att ansvaret för att informera allmänheten inte behöver förtydligas ytter- ligare. Enligt karantänslagen (1989:290) ansvarar berörda landsting och kommuner för att det vid karantänshamnar och karantänsflygplatser finns tillgång till den personal och den utrustning som behövs för kontroll av trafiken så att karantänssjukdomar inte förs in i landet eller sprids till utlandet (5 §). Av karantänslagen framgår även att smittskyddsläkaren har till uppgift att samordna smittskyddskontrollen vid karantänshamnar och karantänsflygplatser (6 §) samt att svara för smittskyddsåtgärder som inte riktar sig mot laster, bagage och annat gods, transportmedel och djur (3 §). Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte är nödvändigt att förtydliga det ansvar som landsting, smittskyddsläkare, behandlande läkare och hälso- och sjukvårdspersonal i dag har enligt den nya smitt- skyddslagen eller karantänslagen för att det skall vara fullt tillämpligt i situationer som kan föranleda extraordinära smittskyddsåtgärder. Samordning och samverkan Smittskyddsverksamheten omfattar ett stort antal olika huvudmän på central, regional och lokal nivå. Eftersom ansvaret för det samlade smitt- skyddet i samhället är uppdelat på många aktörer och huvudmän och att dessa i förhållande till varandra har ett självständigt ansvar krävs väl ut- vecklad samverkan och samarbete mellan dessa. Detta är naturligtvis särskilt angeläget beträffande sjukdomar som kan få sådan spridning i samhället att de kan medföra allvarliga störningar eller överhängande risk för allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktioner. Vid remiss- behandlingen har flera instanser framhållit behovet av samordning och Prop. 2003/04:158 96 samverkan på nationell och lokal nivå och då särskilt behovet av sam- ordning mellan det personinriktade och objektinriktade smittskyddet. Statens veterinärmedicinska anstalt konstaterar exempelvis att det bör klarläggas vilken instans som har det övergripande ansvaret för att olika myndigheters smittskyddsåtgärder, både personinriktade och objektin- riktade, samordnas på ett optimalt sätt vid krissituationer. I propositionen Ny smittskyddslag m.m. (prop. 2003/04:30) uppmärk- sammas behovet av samordning mellan olika landsting och kommuner samt mellan det personinriktade och det objektinriktade smittskyddet. Med tanke på behovet av en effektiv samordning och samverkan mellan olika huvudmän förslog regeringen att särskilda bestämmelser om sam- verkan och samarbete skall föras in i den nya smittskyddslagen. Enligt 1 kap. 10 § den nya smittskyddslagen skall myndigheter inom smitt- skyddet, andra berörda myndigheter, läkare samt annan hälso- och sjuk- vårdspersonal samverka för att förebygga och begränsa utbrott eller spridning av smittsamma sjukdomar. Vidare konstateras i propositionen att det i smittskyddsläkarens ansvar för det regionala smittskyddet bl.a. ligger en skyldighet att verka för samordning av smittskyddsåtgärderna oberoende av om dessa är personinriktade eller objektinriktade. Det är härvid av stor vikt att han eller hon samverkar med andra aktörer inom smittskyddet, t.ex. andra smittskyddsläkare och ansvariga kommunala nämnder. Ofta behövs också samverkan och samarbete med myndigheter som ansvarar för åtgärder mot smittsamma sjukdomar som rör djur. I propositionen återfinns vidare förslag på att ytterligare stärka den skyldigheten för smittskyddsläkaren, andra berörda myndigheter och kommunen att informera och samråda med varandra genom att införa en särskild bestämmelse i den nya smittskyddslagen (6 kap. 7 §). På motsvarande sätt föreslog regeringen att en liknande skyldighet för andra myndigheter och kommuner skall föras in i de lagar och förordningar där en sådan skyldighet inte redan finns. För att förbättra förutsättningarna för en nationell samordning föreslog regeringen i propositionen att Socialstyrelsen skall ha det övergripande nationella ansvaret för att befolkningen ges ett gott skydd mot smitt- samma sjukdomar (1 kap. 7 §). Genom att ansvaret regleras i lagen ges Socialstyrelsen ett uttryckligt ansvar för att initiera och samordna smitt- skyddsarbetet vid större utbrott som berör hela landet eller flera lands- ting. I ansvaret för att samordna smittskyddet på nationell nivå ligger att Socialstyrelsen skall ta de initiativ som krävs för att upprätthålla ett effektivt smittskydd. I detta ligger även att styrelsen skall initiera ut- vecklings- och planeringsinsatser i syfte att öka samarbetet och samord- ningen mellan olika huvudmän. Även Smittskyddsinstitutet har en central roll i det nationella smitt- skyddsarbetet i egenskap av nationellt expertorgan. Enligt 1 kap. 7 § den nya smittskyddslagen skall institutet som expertmyndighet på smitt- skyddsområdet följa och analysera det epidemiologiska läget nationellt och internationellt och föreslå åtgärder för att landets smittskydd skall fungera effektivt. Ett viktigt led i detta arbete bör vara att stödja landsting och kommuner vid större eller ovanliga smittutbrott och att bistå Social- styrelsen med kunskapsunderlag av betydelse för samordningen av smitt- skyddet i landet. Prop. 2003/04:158 97 I propositionen konstaterade regeringen vidare att det kan ifrågasättas om statens möjligheter till nationell samordning och styrning i nuläget är tillräckliga, särskilt med hänsyn till att en hotande allvarlig epidemi kan tänkas uppkomma som kräver snabba samordnade åtgärder. Mot denna bakgrund föreslog regeringen att rätten för regeringen att meddela sär- skilda föreskrifter om smittskyddet vid krig eller krigsfara skall utvidgas till att även gälla vid kriser i fredstid. Härigenom kan regeringen besluta om samordnade nationella åtgärder och andra särskilda insatser inom smittskyddet. Regeringen bedömer att dessa bestämmelser om samordning och sam- verkan för de myndigheter som har ansvar för att personinriktade och objektinriktade smittskyddsåtgärder är fullt tillräckliga även med tanke på de situationer som berörs i denna proposition. Planering, utbildning och övning Mot bakgrund av att utbrott av smittkoppor och SARS är händelser med låg sannolikhet finns det av naturliga skäl en begränsad erfarenhet av att genomföra sådana insatser. Vid remissbehandlingen har flera instanser, bl.a. Rikspolisstyrelsen och flera kommuner och landsting, framhållit att ansvariga myndigheter måste ges möjlighet att vidta nödvändiga förbere- delser i fråga om bl.a. samverkan och utbildning. De åtgärder som före- slås i propositionen är i stor utsträckning en förutsättning för att det i Sverige skall kunna gå att på ett effektivt sätt kontrollera ett utbrott av en samhällsfarlig sjukdom. Utan en fungerande planering på såväl nationell som regional och lokal nivå finns det en betydande risk för att ett allvar- ligt smittutbrott inte kommer att kunna hanteras på ett samordnat och effektivt sätt. Dessutom ställs krav på att bl.a. hälso- och sjukvårdsper- sonal, polis, räddningstjänst och socialtjänst har tillräcklig kunskap samt har givits möjlighet att gemensamt öva sådana insatser. I det ansvar för att vidta åtgärder vid utbrott av allvarlig smitta som vilar på respektive huvudmän ligger självfallet även ett ansvar för att se till att det finns en planering för en sådan händelse och att berörd personal har fått den ut- bildning som behövs, getts möjlighet till övning samt har tillgång till den utrustning som behövs. Kostnaderna för sådana förberedelser bärs av respektive huvudman. I händelse av utbrott av allvarliga smittsamma sjukdomar som har en spridningsbenägenhet som medför att de kan leda till allvarliga stör- ningar i viktiga samhällsfunktioner finns det enligt regeringens bedöm- ning ett särskilt behov av att det finns en planering på nationell nivå. I fråga om smittkoppor har Socialstyrelsen redan tagit initiativ till att i samarbete med berörda myndigheter och smittskyddsläkarna utarbeta en nationell plan. Emellertid saknas i nuläget nationella planer för andra allvarliga smittutbrott, t.ex. en influensapandemi. Ett ansvar för att en sådan planering kommer till stånd ligger redan i Socialstyrelsens ansvar för samordningen av smittskyddet på nationell nivå. Regeringen anser emellertid att det är ytterst angeläget att en sådan nationell planering kommer till stånd. Följaktligen avser regeringen att ge Socialstyrelsen i uppdrag att i samverkan med berörda nationella myndigheter och smittskyddsläkarna säkerställa att det finns nödvändig nationell planering för att kunna förebygga och kontrollera epidemier som kan få allvarliga Prop. 2003/04:158 98 samhällskonsekvenser. Denna planering bör naturligtvis inriktas på sådana utbrott där extraordinära smittskyddsåtgärder kan behöva vidtas. Planeringen bör emellertid även avse andra utbrott som kan få allvarliga samhällskonsekvenser men för vilka extraordinära smittskyddsåtgärder inte är fullt lika verkningsfulla, t.ex. influensapandemier. På motsvarande sätt ligger det i smittskyddsläkarens samlade ansvar för smittskyddet inom landstingsområdet att se till att det finns en plane- ring på regional nivå för denna typ av händelser samt att verka för att nödvändig utbildning och övning kommer till stånd. Samhällets krisberedskap och extraordinära händelser i kommuner och landsting i fred I propositionen Samhällets säkerhet och beredskap (prop. 2001/02:158) redovisade regeringen ett nytt planeringssystem för beredskap vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt vid höjd beredskap. Vidare lämnas en redogörelse för hur strukturen för krishanteringen skall förstärkas. I propositionen preciseras ansvarsförhållanden gällande krishantering, planering och vidtagande av åtgärder för att möta svåra påfrestningar på samhället i fred och inför höjd beredskap. Vidare beskriver regeringen ett förändrat finansieringssystem för svåra påfrestningar på samhället i fred och vid höjd beredskap. Investeringar inom det civila försvaret bör enligt propositionen finansieras över utgiftsområde 6 Försvar samt beredskap mot sårbarhet. Åtgärder för att motstå svåra påfrestningar på samhället i fred bör i huvudsak finansieras över andra utgiftsområden. Ofta innebär åtgärder för att förbättra förmågan vid höjd beredskap samtidigt en förbättring vid en svår påfrestning på samhället i fred. Så är t.ex. fallet vid smittämnen som kan spridas naturligt men som också skulle kunna komma till användning som ett biologiskt stridsmedel. I propositionen framhåller regeringen att utgiftsområde 6 Försvar samt beredskap mot sårbarhet bör finansiera bl.a. investeringar avseende svåra påfrestningar på samhället i fred som samtidigt i hög grad stärker förmå- gan vid höjd beredskap samt övnings- och utbildningsverksamhet som syftar till att ge samhället tillräcklig krishanteringsförmåga på lokal, regional och nationell nivå för såväl på svåra påfrestningar på samhället i fred som höjd beredskap. Riksdagen beslutade i maj 2002 att anta regeringens förslag (bet. 2001/02:Fö10, rskr. 2001/02:261). Huruvida vissa av de investeringar och utbildnings- och övningsinsat- ser som kan föranledas av denna proposition faller inom de finansie- ringsmöjligheter som beskrivits ovan beror på om de överensstämmer med ovan angivna kriterier och i vad mån det finns utrymme för att finansiera dem inom denna ram. Detta får bedömas av Krisberedskaps- myndigheten inom ramen för den sedvanliga planeringsprocessen inom detta område. I sammanhanget kan nämnas att chefen för Försvars- departementet den 14 november 2003 beslutade att det inom Försvars- departementet skulle tillsättas en arbetsgrupp med uppgift att inför 2004 års försvarsbeslutsproposition och den särskilda propositionen om sår- barhets- och krishanteringsfrågor år 2005 utarbeta ett underlag om hante- ringen av vissa finansiella frågor inom beredskapen mot svåra påfrest- ningar på samhället i fred och det civila försvaret. Prop. 2003/04:158 99 I propositionen Extraordinära händelser i kommuner och landsting (prop. 2001/02:184) föreslog regeringen bl.a. en ny lag om extraordinära händelser i fredstid hos kommuner och landsting. Med extraordinär hän- delse avses en sådan händelse som avviker från det normala, innebär all- varlig störning eller överhängande risk för en allvarlig samhällsstörning i viktiga samhällsfunktioner och kräver skyndsamma insatser i en kom- mun eller ett landsting. I propositionen föreslogs att det i kommuner och landsting skall finnas en nämnd för att fullgöra uppgifter under extra- ordinära händelser. Denna nämnd ges rätt att överta verksamhetsområden från andra nämnder. Kommuner och landsting föreslås vidare bli skyl- diga att en gång per mandatperiod anta en plan för hur extraordinära händelser skall hanteras. I propositionen lämnades även förslag som ger kommuner och landsting vidgade möjligheter att biträda varandra vid en extraordinär händelse. Riksdagen beslutade i november 2002 att anta regeringens förslag (bet. 2002/03:KU11, rskr. 2002/03:10). Lagen (2002:833) om extraordinära händelser i fredstid hos kommuner och landsting trädde i kraft den 1 januari 2003. Uppföljning av de nationella folkhälsomålen och insatser inom smittskyddet I propositionen Mål för folkhälsan (prop. 2002/03:35) presenterade regeringen grunderna för mål och uppföljning av den samlade folkhälso- politiken. I propositionen föreslog regeringen att det övergripande natio- nella folkhälsomålet skall vara att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen. I syfte att följa upp insatserna inom folkhälsopolitiken presenterades elva målområden för den samlade folkhälsopolitiken. I propositionen framhölls att insatser för att förebygga smittspridning är en viktig del av folkhälsoarbetet och därmed viktiga för att det skall gå att nå det övergripande folkhälsomålet. Gott skydd mot spridning skall därför utgöra ett särskilt målområde inom folkhälsopolitiken. Liksom Statens folkhälsoinstitut framhållit vid remissbehandlingen bedömer regeringen att en effektiv lagstiftning med syfte att begränsa förekomsten av smittämnen i befolkningen är en viktig folkhälsopolitisk åtgärd. Det är därför angeläget att insatserna inom detta område integreras i den samlade uppföljningen av det nationella folk- hälsomålet. I propositionen Mål för folkhälsan konstaterar regeringen att uppfölj- ningen och utvärderingen av insatserna för en bättre folkhälsa bör bedri- vas inom ramen för den befintliga ansvarsfördelningen mellan myndig- heterna. Statens folkhälsoinstitut skall ha till uppgift att stödja och sam- ordna arbetet. Samtidigt konstaterar regeringen i propositionen Ny smitt- skyddslag m.m. att den samlade uppföljningen av det övergripande folk- hälsomålet syftar till att ge en övergripande bild av utvecklingen på folk- hälsoområdet. Den uppföljningen har därför inte förutsättningar att i egentlig mening ge något samlad underlag för beslut om smittskydds- verksamheten. Det är enligt regeringens bedömning angeläget att vid sidan av den mer övergripande uppföljningen av den samlade folkhälso- politiken få till stånd en fördjupad uppföljning av smittskyddsverksam- heten i syfte att åstadkomma ett samlat underlag för beslut om lagstift- ning och verksamhet inom smittskyddsområdet. I Socialstyrelsens ansvar Prop. 2003/04:158 100 för att samordna smittskyddet på nationell nivå ligger att därför att styrel- Prop. 2003/04:158 sen i samråd med berörda myndigheter, kommuner och landstingen har ett ansvar att initiera ett utvecklingsarbete i syfte att utveckla metoder och rutiner för en nationell uppföljning och utvärdering av landets smitt- skydd. 14 Ekonomiska konsekvenser Regeringens förslag innebär bl.a. att det blir möjligt att vidta vissa smitt- skyddsåtgärder som inte kan komma i fråga i dag. Om det finns risk för spridning av smittkoppor eller svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) kan smittskyddsläkaren sålunda besluta att viss hälsokontroll skall genomföras. Vidare ges Socialstyrelsen möjlighet att besluta om personer som anländer till Sverige från ett geografiskt område där det förekommer smitta av samhällsfarlig sjukdom samt personer som anländer till Sverige med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroller på platsen för inresan. Smittskyddsläkaren kan också under närmare angivna förutsätt- ningar besluta att personer som kan antas ha varit utsatta för smitta av någon av dessa sjukdomar skall hållas i karantän. En annan nyhet är att Socialstyrelsen skall kunna avspärra vissa områden av smittskyddsskäl. Förslaget innehåller också bestämmelser om rätt att överklaga och om rätt till ersättning i form av smittbärarpenning för personer som hållits i karantän. Det är i regel svårt att göra samhällsekonomiska beräkningar på smitt- skyddsområdet. De beräkningar som tidigare gjorts i olika sammanhang avseende kostnader för att förebygga smittsamma sjukdomar och kostna- der för dem som blivit smittade, t.ex. kostnader för vård och behandling, sjukskrivning och produktionsbortfall, anses mycket osäkra (se exempel- vis betänkandet (SOU 1999:51) Smittskydd, samhälle och individ, Del A s. 295 ff). När det gäller att beräkna ekonomiska konsekvenser av de regler om extraordinära smittskyddsåtgärder som regeringen föreslår till- kommer den svårigheten att det är osäkert om den situation som förut- sätts för reglernas tillämpning kommer att uppstå. Regeringen anser alltså att det är förenat med stora svårigheter att presentera någon egent- lig kostnadsberäkning. Regeringen vill emellertid här något beröra vilka kostnader som kan antas uppstå. Vad beträffar den beredskap som krävs för att föreslagna smittskydds- åtgärder vid behov skall kunna tillgripas torde den knappast föranleda några nya kostnader. Den epidemiberedskap som landstingen redan en- ligt gällande ordning skall ha torde i huvudsak täcka de krav som den nya ordningen ställer. Inte heller torde genomförandet av enstaka hälsokontroller kunna leda till annat än försumbara kostnadsökningar. Detta arbete bör kunna skötas med hjälp av personal som också under normala förhållanden deltar i smittskyddsarbetet. Några kostnader för de lokaler som kan komma att behövas kan knappast antas uppstå. Sådana lokaler torde i regel finnas tillgängliga på de flygplatser eller de hamnar där åtgärden i första hand kan aktualiseras. Om situationen däremot blir sådan att många hälso- kontroller måste utföras under en längre tid kan särskilda personalkost- 101 nader troligen uppstå. Såväl omfördelning som förstärkning av persona- len kan då komma att behövas. Om det inte blir fråga om en mycket lång tid bör emellertid kostnadsökningen kunna bli begränsad. Vad beträffar kostnader som kan antas uppstå med anledning av ett be- slut om karantän är det i första hand kostnader för lokaler, personal och måltider som kan komma i fråga. Alla dessa poster är svåra att beräkna. När det gäller karantänslokaler har såväl utredningen som regeringen förordat i första hand användning av mindre hotell, pensionat eller kurs- gårdar. Beträffande den möjligheten kan anmärkas att kostnaden kan bli beroende av i vilken utsträckning hotell- eller kursverksamhet kan be- drivas i den akuta situationen och vilken ersättning som landstinget och näringsidkaren kommer överens om. Det kan tilläggas att kostnaderna också kan påverkas av om det blir möjligt att utan kostnad ta i anspråk militära förläggningar. Efter ett beslut om karantän aktualiseras också kostnader för den ersättning som enligt regeringens förslag skall utgå till den som på grund av karantänsbeslutet måste avstå från förvärvsarbete. Osäkerhetsfaktorerna är givetvis många även vid en beräkning av dessa kostnader. Givetvis kan också samhället drabbas av ett produktionsbort- fall på grund av att en del av dem som hålls i karantän genom frihets- berövandet hindras att utföra förvärvsarbete som de annars skulle ha ut- fört. Beslut om avspärrning kan föranleda ett antal olika kostnader som blir i hög grad beroende av det avspärrade områdets storlek och beskaffenhet i övrigt. Sålunda finns det till att börja med anledning att räkna med kostnader för att åstadkomma fysiska hinder för trafik till och från områ- det och för polisbevakning. Det kan också uppstå kostnader för olika specialarrangemang för att tillgodose skilda slag av service till dem som vistas inom området, t.ex. livsmedelsleveranser. Liksom när det gäller beslut om karantän kan vidare en samhällskostnad i form av produk- tionsbortfall uppstå på grund av att en del av dem som får sin rörelse- frihet begränsad inte kan utföra något förvärvsarbete. Regeringens förslag innebär bl.a. att polismyndigheten skall lämna bi- träde vid verkställighet, förutom vid beslut om avspärrning, även vid be- slut om hälsokontroll och karantän. När det gäller dessa beslut får emellertid kostnaderna antas bli försumbara. Detsamma torde gälla regeringens förslag till överklagandebestämmelser. Antalet överklagan- den kan inte antas bli så stort att domstolarnas arbetsbelastning påverkas i någon nämnvärd grad. Vidare innebär regeringens förslag att Socialstyrelsen ges i uppgift att se till att det finns en nationell planering för situationer då extraordinära smittskyddsåtgärder kan behöva vidtas samt att styrelsen skall fatta be- slut om avspärrning av geografiska områden samt i vissa fall om att hälsokontroll skall genomföras vid platsen vid inresan. Dessa förslag är emellertid nära sammankopplade med det ansvar för nationell samord- ning av smittskyddet i landet som styrelsen ges enligt den nya smitt- skyddslagen och kan därför inte antas leda till några betydande kostna- der. Regeringen har också föreslagit ändringar i smittskyddslagen av inne- börd att denna lag skall bli tillämplig på smittkoppor och dessutom en ändring i karantänslagen som innebär att de samhällsfarliga sjukdomarna Prop. 2003/04:158 102 skall anses som karantänssjukdomar. Dessa förslag kan inte antas leda till Prop. 2003/04:158 några nämnvärda kostnader som inte redan berörts. Det är tydligt att en tillämpning av de föreslagna bestämmelserna i ett krisläge skulle kunna leda till en betydande ökning av kostnaderna för smittskyddet. Mot en tänkbar kostnadsökning skall emellertid ställas de kostnader för samhället som skulle kunna uppstå vid en epidemisk sprid- ning av någon av de aktuella sjukdomarna. Det finns en uppenbar risk att dessa kostnader skulle kunna bli mycket stora. Sammantaget gör regeringen bedömningen att förslagen ryms inom nuvarande finansiella ramar för smittskyddsarbetet för såväl stat som kommun och landsting. 15 Författningskommentarer

15.1

Förslaget till lag om ändring i smittskyddslagen (2004:168)

1

kap.

3

§

Förslaget har behandlats i avsnitt 8. Ett nytt tredje stycke införs i paragra- fen. I detta ges en definition av begreppet samhällsfarliga sjukdomar. Med samhällsfarliga sjukdomar avses allmänfarliga sjukdomar som kan få en spridning i samhället som innebär en allvarlig störning eller över- hängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som kräver extraordinära smittskyddsåtgärder. Allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktioner kan uppkomma vid utbredd spridning av en samhällsfarlig sjukdom genom att merparten av sjukhusens vårdplatser behöver erbjudas personer som insjuknat i denna sjukdom. Hela sjukvårdssystemet utsätts härigenom för en stor påfrest- ning vilket får till följd att personer som insjuknar i andra allvarliga sjukdomar eller som skadas i trafiken riskerar att bli utan vårdplats. Eftersom smittgraden för de samhällsfarliga sjukdomarna är hög, kan även andra viktiga samhällsfunktioner störas på grund av omfattande sjukskrivningar och dödsfall. De samhällsfarliga sjukdomarna skall kräva extraordinära smitt- skyddsåtgärder. Det innebär att smittsamma sjukdomar som i det en- skilda fallet har hög dödlighet eller andra allvarliga konsekvenser men som har en begränsad spridningsförmåga inte bör kunna komma att definieras som samhällsfarliga. Inte heller bör smittsamma sjukdomar som effektivt kan förebyggas genom andra smittskyddsåtgärder omfattas av möjligheterna till extraordinära smittskyddsåtgärder. Vidare görs ett tillägg i det femte stycket. I detta införs en upplysning om att de samhällsfarliga sjukdomarna anges i bilaga 2. De sjukdomar som anges i bilagan är smittkoppor och SARS. För att lagen skall kunna tillämpas på någon annan allmänfarlig sjukdom krävs i princip att bilaga

2

ändras genom lag. I 9 kap. 2 § stadgas emellertid att för det fall riks- dagens beslut inte kan avvaktas får regeringen föreskriva att lagens be- stämmelser skall tillämpas även på annan allmänfarlig sjukdom eller på

103 sjukdom som anges i föreskrift som regeringen meddelat med stöd av bestämmelsen. Till skydd mot de samhällsfarliga sjukdomarna får smittskyddsläkaren eller Socialstyrelsen vidta extraordinära smittskyddsåtgärder, såsom häl- sokontroll, karantän och avspärrning, se 3 kap. 810 §§.

2

kap.

5

§

Bakgrunden till tillägget i paragrafen framgår av avsnitt 8. Den anmäl- ningsskyldighet som föreskrivs i vissa fall även för andra sjukdomar än anmälningspliktiga sjukdomar överensstämmer med vad som gäller enligt nu gällande smittskyddslag (1988:1472).

3

kap.

8 § Enligt denna paragraf får smittskyddsläkaren eller Socialstyrelsen besluta att den som anländer till Sverige från utlandet skall genomgå hälsokon- troll på platsen för inresan. Förutsättningen är att det finns risk för sprid- ning av en samhällsfarlig sjukdom. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.1. Att bestämmelsen är tillämplig på personer som anländer till Sverige innebär att även personer som passerar gränsen till Sverige till fots om- fattas då övriga förutsättningar är uppfyllda. Det bör understrykas att möjligheten att besluta om hälsokontroll inte är avsedd att användas i något större antal fall. Även en begränsad hälsokontroll kan visa sig både tids- och resurskrävande. Beslut att utföra hälsokontroll bör därför med- delas bara när det finns särskild anledning att räkna med att det bland de inresande finns någon som bär på en samhällsfarlig sjukdom. Såsom an- förts i den allmänna motiveringen skall hälsokontrollen i första hand be- stå av att läkare eller annan sjukvårdspersonal intervjuar passagerarna och i samband härmed gör iakttagelser. På Lagrådets inrådan har i be- stämmelsens tredje stycke fastslagits att en hälsokontroll inte får vara förenad med frihetsberövande eller innefatta provtagning eller annan åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. Om den som utför hälso- kontrollen anser att en mer ingripande undersökning bör genomföras och detta inte kan genomföras på frivillig väg, kan smittskyddsläkaren, om förutsättningarna i 3 kap. 9 §, 5 kap. 3 § eller 3 kap. 2 § är uppfyllda, besluta om karantän eller tillfällig isolering eller hos länsrätten ansöka om tvångsundersökning. Ett beslut om hälsokontroll får omfatta såväl den som misstänks ha smittats av en samhällsfarlig sjukdom som andra personer som anländer med samma transportmedel som denne. Smittskyddsläkaren har be- fogenhet att fatta beslut då iakttagelser gjorts eller upplysningar erhållits i ett konkret fall. Enligt karantänslagen (1989:290) har befälhavare på fartyg och luftfartyg skyldighet att rapportera till Tullverket om befäl- havaren har anledning att anta att smitta av en karantänssjukdom kan finnas ombord, om fartyget kommer från en hamn i ett område som har förklarats smittat av en karantänssjukdom och ankomsten sker inom inkubationstiden samt om det ombord på fartyget finns en person som har vistats inom ett smittförklarat område under sådan tid att inkuba- tionstiden för sjukdomen inte har gått ut vid fartygets ankomst till svensk hamn (se 9 och 12 §§ karantänslagen). Tullverket skall därefter omedel- Prop. 2003/04:158 104 bart underrätta smittskyddsläkaren. Smittskyddsläkaren kan även på frivillig basis få information om misstänkt fall av en samhällsfarlig sjuk- dom från ledningen på andra transportmedel såsom t.ex. tåg och bussar. Denna information bör ligga till grund för smittskyddsläkarens beslut. Enligt 1 kap 10 § skall myndigheter inom smittskyddet, andra berörda myndigheter, läkare samt annan hälso- och sjukvårdspersonal samverka för att förebygga och begränsa utbrott eller spridning av smittsamma sjukdomar. Det är landstingen som enligt huvudregeln har det yttersta ansvaret för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas inom varje lands- tingsområde, se 1 kap. 8 §. Av bestämmelsens andra stycke framgår att om det i ett visst geogra- fiskt område skett utbrott av en samhällsfarlig sjukdom får Socialstyrel- sen besluta att personer som anländer till Sverige från detta område samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Enligt fjärde stycket skall smittskyddsläkaren verkställa Socialstyrel- sens beslut om hälsokontroll. Stadgandet innebär inte att smittskydds- läkaren personligen behöver genomföra hälsokontrollen. Snarare förut- sätts det att smittskyddsläkaren, eventuellt med stöd av Socialstyrelsens föreskrifter, ansvarar för att berörd sjukvårdshuvudman har beredskap att vid behov anvisa läkare och annan sjukvårdspersonal som kan genomföra hälsokontrollen. Smittskyddsläkaren ansvarar dessutom för att hälsokon- trollen och andra åtgärder i anslutning till denna i praktiken också kom- mer till stånd i enlighet med Socialstyrelsens beslut. 9 § Motiven till bestämmelserna finns i avsnitt 9.2. I paragrafen finns grundläggande bestämmelser om karantän. I första meningen i första stycket föreskrivs att om det finns risk för spridning av en samhällsfarlig sjukdom får smittskyddsläkaren besluta att den som kan antas ha varit utsatt för smitta av sjukdomen skall hållas i karantän i en viss byggnad, en avgränsad del av en byggnad eller inom ett visst område. I andra meningen klargörs att beslutet innebär förbud att lämna byggnaden, del av byggnaden eller området samt att där ta emot besök. Som framgår av den allmänna motiveringen är det avsett att paragrafen skall möjliggöra isolering av personer som inte är sjuka men kan antas ha varit utsatta för smitta av en samhällsfarlig sjukdom. Den är däremot inte avsedd för fall då någon företer sjukdomssymptom som ger anledning till misstanke om att han smittats. I sådana fall kan i stället bestämmelsen om tillfällig iso- lering i 5 kap. 3 § bli tillämplig. Ett särskilt fall som kan uppkomma är att någon sätts i karantän med stöd av förevarande paragraf. Efter någon eller några dagar visar det sig dock att han insjuknat i en samhällsfarlig sjukdom. Han bör då inte längre hållas i karantän utan omgående isoleras på sjukhus. För det fall den insjuknade personen inte frivilligt låter sig isoleras, får isoleringen ske med stöd av bestämmelserna i 5 kap. I den allmänna motiveringen har framhållits att karantänsvistelsen normalt bör kunna äga rum i andra lokaler än vårdinrättningar. I fall då flera personer sätts i karantän samtidigt bör man i görligaste mån undvika att anvisa dem att vistas tillsammans. Isoleras de var för sig kan smitt- risken helt elimineras för det fall att någon av dem skulle insjukna under karantänsvistelsen. Lagrådet har anfört att med beaktande av att karantän Prop. 2003/04:158 105 avses som en åtgärd för att förebygga eller begränsa sjukdomar med mycket stor spridningsrisk kan ifrågasättas om inte ett karantänsbeslut ibland skulle behöva bestämmas att avse endast ett mindre utrymme, t.ex. ett rum eller annan avgränsad del av en byggnad. För att klargöra att en person kan hållas i karantän i en avgränsad del av en byggnad, bör en komplettering av lagtexten övervägas. Regeringen delar Lagrådets syn- punkter i frågan. I lagtexten har därför gjorts ett tillägg med innebörd att en person kan hållas i karantän i en avgränsad del av en byggnad. Regeringen föreslår inte någon särskild bestämmelse för det fall att den som enligt beslutet om karantän skall vistas i den egna bostaden inte respekterar beslutet eller underlåter att på begäran av smittskyddsläkaren lämna erforderlig information om sitt hälsotillstånd. Smittskyddsläkaren kan då istället meddela ett nytt beslut om karantän där vederbörande åläggs att vistas i en för karantänsvistelsen lämpligare byggnad. Med begreppet besök i bestämmelsen avses besök av privat karaktär. Besök i tjänsten av personal från hälso- och sjukvården, hemtjänsten m.m. omfattas inte. Naturligtvis är det av största vikt att arbetstagare inom vården och socialtjänsten följer de riktlinjer som finns för de aktuella sjukdomarna så att de inte riskerar att smittas. Misstänkt smittade personer med ett stort vårdbehov bör hållas i karantän på en vårdinrättning, där möjligheterna generellt är bättre att förhindra att per- sonal smittas. I bestämmelsens andra stycke ges möjlighet att göra undantag från be- söksförbudet. En förutsättning för att smittskyddsläkaren skall kunna medge undantag är att besökaren inte riskerar att smittas av den aktuella sjukdomen och att det inte heller finns risk att besökaren sprider sjuk- domen vidare. I dag är det t.ex. möjligt att vaccinera sig mot smittkop- por. Det kan därför finnas skäl att bevilja en smittkoppsvaccinerad per- son att besöka en svårt sjuk nära anhörig som kan antas ha varit utsatt för smitta av smittkoppor. Smittskyddsläkaren skall i samband med beslutet informera besökaren om hur denne skall agera för att inte sprida smitta vidare. 10 § I paragrafen regleras möjligheten att besluta om avspärrning av områden där en samhällsfarlig sjukdom förekommer eller misstänks förekomma. Om en samhällsfarlig sjukdom har eller misstänks ha fått spridning inom ett avgränsat område utan att smittkällan eller smittspridningen är full- ständigt klarlagd, får Socialstyrelsen besluta att ett visst område skall vara avspärrat. I fråga om de allmänna överväganden som ligger till grund för bestämmelserna hänvisas till avsnitt 9.3. Enligt andra meningen i första stycket innebär ett beslut om avspärr- ning förbud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utanför området att besöka det. I andra stycket föreskrivs att Socialstyrelsen får medge undantag från beslutet om avspärrning om det kan ske utan risk för spridning av sjuk- domen. Bestämmelsen om möjlighet till undantag ger utrymme för att Socialstyrelsen redan i beslutet om avspärrning medger de undantag som då kan förutses bli nödvändiga. Dessa undantag kan avse främst personer som ombesörjer särskilt viktig service för dem som vistas i området, t.ex. sjukvårdspersonal och personer som sköter livsmedelsförsörjningen eller Prop. 2003/04:158 106 renhållningen. Bestämmelserna möjliggör också undantag på andra grunder, t.ex. när starka personliga skäl kan åberopas. Ett beslut om av- spärrning utgör naturligtvis inte hinder för samhällets räddningstjänst, sjuktransporter, polisstyrkor och liknande utryckningsstyrkor att utföra akuta insatser inom det avspärrade området när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. 11 § Enligt första stycket är beslutsmyndigheterna skyldiga att utan dröjsmål pröva vissa framställningar. Detta gäller när någon som skall hållas i karantän begär att beslutet inte längre skall gälla, när någon ansöker om undantag från förbudet att besöka den som hålls i karantän eller när någon ansöker om undantag från beslut om avspärrning. I regel bör beslut meddelas senast dagen efter det framställningen nått myndigheten. I paragrafens andra stycke föreskrivs att beslutsmyndig- heten omedelbart skall häva beslut om karantän eller avspärrning om det inte längre finns skäl för beslutet. Här är det tydligt att beslutet i regel måste meddelas samma dag som det kan konstateras att skälen för be- slutet upphört att gälla. 8 kap. 1 § Paragrafen reglerar rätten att överklaga de beslut som enligt smitt- skyddslagen fattats av smittskyddsläkare, chefsöverläkare eller Socialsty- relsen. I bestämmelsens första stycke införs tre nya punkter (punkterna 68). Vidare införs ett nytt tredje stycke. Slutligen görs en viss följdänd- ring i sista stycket. I punkterna 6-8 föreskrivs att smittskyddsläkarens beslut enligt lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet gäller karan- tän, upphörande av karantän eller avslag på ansökan om undantag från förbudet att besöka den som hålls i karantän. Det är den som vill besöka någon som hålls i karantän som har talerätt i frågan. Som framhålls i avsnitt 9.3 är det inte avsett att beslut om avspärrning skall kunna överklagas. Emellertid framgår av 3 kap. 10 § att Socialsty- relsen på ansökan av någon som berörs av ett sådant beslut skall kunna medge undantag från beslutet. I bestämmelsen nämns inte beslut om hälsokontroll. Sådana beslut kan alltså inte överklagas. Hänvisningen till allmän förvaltningsdomstol in- nebär enligt 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar att överklagandet skall ske hos länsrätten. 2 § Bestämmelsen behandlar vilka mål som kräver prövningstillstånd i kammarrätten. En redaktionell ändring görs av paragrafen för att öka läs- barheten. De måltyper som inte kräver prövningstillstånd i kammarrätten anges nu i punktform. Vidare görs ett tillägg i bestämmelsen genom tre punkter med innebörd att det inte heller krävs prövningstillstånd i kam- marrätten för mål som avser beslut om karantän, upphörande av karantän eller undantag från beslut om avspärrning. Det krävs däremot prövnings- tillstånd i mål som avser undantag från besöksförbudet enligt 3 kap. 9 § andra stycket. Prop. 2003/04:158 107 5 § I paragrafen finns bestämmelser som rör förfarandet vid domstol. En redaktionell ändring görs i bestämmelsens första stycke. De måltyper för vilka länsrätten skall ta upp en ansökan eller ett överklagande till avgö- rande inom en vecka anges genom ändringen i punktform. Vidare görs ett tillägg med innebörd att länsrätten även skall ta upp mål om undantag från förbud att besöka den som hålls i karantän till avgörande inom en vecka från den dag då ansökan eller överklagandet kom in. Detta tillägg framgår av punkt 6. Av andra stycket framgår möjligheten för länsrätten att förlänga tids- fristen om det finns särskilda skäl. Denna möjlighet framgick tidigare av bestämmelsens första stycke. Ett nytt fjärde stycke införs i paragrafen. Av detta framgår att länsrät- ten skall ta upp mål om karantän, upphörande av karantän eller undantag från beslut om avspärrning till avgörande senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in. Att särskild skyndsamhet är påkallad vid länsrät- tens handläggning av berörda målgrupper beror i första hand på att de överklagade besluten rör viktiga begränsningar i grundlagsskyddade rät- tigheter. Härtill kommer att överklagandena rör åtgärder som har mycket kort varaktighet. En prövning först efter det att åtgärderna upphört skulle i regel inte vara meningsfull. 9 § Bestämmelsen ändras redaktionellt så att de mål i vilka offentligt biträde skall förordnas anges i punktform. I paragrafen görs vidare ett tillägg med innebörd att även den som vill överklaga smittskyddsläkarens beslut om karantän eller upphörande av karantän skall ha rätt till offentligt bi- träde. Denna rätt gäller dock inte för den som vill överklaga ett beslut om begäran att få besöka en person som hålls i karantän. Även den som vill överklaga smittskyddsläkarens beslut att inte medge undantag från av- spärrning har rätt till offentligt biträde. 12 § I paragrafen föreskrivs att polismyndighet skall lämna biträde på begäran av smittskyddsläkaren vid verkställighet av beslut om hälsokontroll vid inresa enligt 3 kap 8 § eller karantän enligt 3 kap 9 § och på begäran av Socialstyrelsen vid verkställighet av beslut om avspärrning enligt 3 kap 10 §. I fråga om beslut om karantän kan biträdet i första hand bestå av hjälp med att föra den som skall hållas i karantän till den plats där karantänsvistelsen skall äga rum eller med att återföra honom dit om han avvikit. När det gäller hälsokontroll kan det någon gång bli fråga om att bistå sjukvårdspersonalen med att upprätthålla ordningen. Vid beslut om avspärrning kan det främst bli aktuellt med att avspärra områden, upp- rätthålla avspärrningar samt hålla vakt i anslutning till det avspärrade området och därvid förhindra att personer innanför avspärrningarna tar sig ut ur området och förhindra att personer utanför avspärrningarna tar sig in i det avspärrade området. Prop. 2003/04:158 108 9 kap. Prop. 2003/04:158 2 § I bestämmelsen görs vissa tillägg i första och andra stycket. För att lagen skall kunna tillämpas på någon annan allmänfarlig sjukdom krävs som huvudregel att bilaga 1 och/eller bilaga 2 ändras genom lag. Regeringen får dock genom denna bestämmelse ett bemyndigande att även meddela föreskrifter om att en allmänfarlig sjukdom som anges i bilaga 1 nu också skall definieras som en samhällsfarlig sjukdom och därför tas upp i bilaga 2. Vidare får regeringen föreskriva att en sjukdom som tidigare inte har definierats som en allmänfarlig sjukdom skall tas upp i bilaga 1 alternativt i såväl bilaga 1 som bilaga 2. Förutsättningen för att regeringen skall ha rätt att föreskriva att lagens bestämmelser skall tillämpas även på annan allmänfarlig sjukdom eller på sjukdom som anges i föreskrift som regeringen meddelat, är att riks- dagens beslut om ändring i bilagan inte kan avvaktas. Bestämmelserna om regeringens rätt att meddela föreskrifter är avsedda att tillämpas en- dast när smittrisken är förhållandevis hög. En sådan föreskrift skall snarast underställas riksdagens prövning. Bilagorna till smittskyddslagen (2004:168) Nuvarande bilaga benämns bilaga 1. Smittkoppor förs in som allmän- farlig sjukdom. Den nya bilaga 2 innehåller de samhällsfarliga sjuk- domarna, se avsnitt 8. 15.2 Förslaget till lag om ändring i karantänslagen (1989:290) 2 § Förslaget har behandlats i avsnitt 8. Ändringen innebär att de samhällsfarliga sjukdomarna enligt smitt- skyddslagen (2004:168) förs in i uppräkningen av karantänssjukdomar. 14 § I denna paragraf föreskrivs bl.a. att den som på grund av karantänssjuk- dom tvångsisolerats enligt smittskyddslagen inte får resa ut ur landet. Två punkter har lagts till i bestämmelsens första stycke med innebörd att samma regel skall gälla för den som skall hållas i karantän enligt 3 kap. 9 § smittskyddslagen och för den som genom beslut om avspärrning enligt 3 kap. 10 § smittskyddslagen har förbjudits att lämna avspärrat område.

15.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare

1 § I bestämmelsen regleras den enskildes rätt till ersättning av statliga medel då han eller hon tvingats avstå från förvärvsarbete på grund av 109 beslut om extraordinära smittskyddsåtgärder. Förslaget har behandlats i avsnitt 11. I paragrafens första stycke konstateras att lagen innehåller föreskrifter om ersättning av allmänna medel till smittbärare. I andra stycket definie- ras begreppet smittbärare. Det föreskrivs där att med en smittbärare för- stås i lagen dels den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen, dels den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. En grundläggande förutsättning för att någon skall ha rätt till ersättning är sålunda att han eller hon skall anses vara smittbärare. En ny tredje punkt införs i andra stycket. Härigenom utvidgas definitionen av begreppet smittbärare. Med smittbärare förstås i lagen även den som, utan att tillhöra någon av de kategorier som i dag anses som smittbärare, har eller kan antas ha varit utsatta för smitta av en sam- hällsfarlig sjukdom utan att vara sjuk i en sådan sjukdom. De sjukdomar som enligt utredningens förslag har omedelbar aktualitet är som framgått av tidigare avsnitt smittkoppor och SARS. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. 3 § Av 2 § i lagen framgår att ersättning utges i form av smittbärarpenning och resekostnadsersättning. Enligt 3 § har en smittbärare rätt till smittbärarpenning om han måste avstå från förvärvsarbete på grund av antingen beslut enligt smittskyddslagen eller livsmedelslagen eller före- skrifter som har meddelats med stöd av sistnämnda lag (punkt 1) eller vissa typer av läkarundersökning eller hälsokontroll som smittbäraren genomgår utan att beslut enligt punkt 1 har fattats (punkt 2). Ett nytt andra stycke införs i paragrafen. Enligt detta undantas den som omfattas av beslut om hälsokontroll enligt 3 kap. 8 § smittskyddslagen eller beslut om avspärrning enligt 3 kap. 10 § smittskyddslagen från rät- ten till smittbärarpenning. 8 § I denna paragraf föreskrivs att smittbärarpenning får sättas ned eller dras in om smittbäraren inte följer förhållningsregler som har getts med stöd av smittskyddslagen eller särskilda villkor i samband med beslut enligt livsmedelslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av sistnämnda lag. Genom ett tillägg i bestämmelsen får smittbärarpenningen även sättas ned om smittbäraren överträder förbud om karantän enligt 3 kap 9 § smittskyddslagen. Vidare har paragrafen undergått en redaktionell för- ändring. Ett fall som kan föranleda tillämpning av paragrafen i karantäns- fallen är att den som beslutet avser håller sig undan så att verkställig- heten inte kan påbörjas utan dröjsmål. Ett annat är att han genom att av- lägsna sig från anvisad vistelseplats fördröjer eller förhindrar verkställig- heten. Prop. 2003/04:158 110

15.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring

16 § Enligt 12 § i denna lag gäller bl.a. som förutsättning för rätt till ersättning vid arbetslöshet att sökanden under en ramtid av tolv månader omedel- bart före arbetslöshetens inträde haft förvärvsarbete i viss angiven om- fattning. I 16 § finns en bestämmelse om vad som gäller när ramtid skall bestämmas enligt 12 §. Enligt punkt 6 i bestämmelsen gäller bl.a. att den tid då den sökande varit förhindrad att arbeta på grund av beslut enligt smittskyddslagen eller livsmedelslagen eller föreskrifter som har med- delats med stöd av livsmedelslagen inte skall räknas. Ett nytt andra stycke införs i paragrafen, varigenom den tid då en ar- betssökande varit förhindrad att arbeta på grund av beslut om hälso- undersökning eller avspärrning enligt smittskyddslagen, dock inte undan- tas vid beräkningen av ramtiden. Prop. 2003/04:158 111 Sammanfattning av betänkandet Extraordinärt smittskydd (SOU 2003:83) Prop. 2003/04:158 Bilaga 1 I mars 1999 lade 1996 års Smittskyddskommitté fram betänkandet (SOU 1999:51) Smittskydd, samhälle och individ. Betänkandet innehål- ler bl.a. ett antal lagförslag på smittskyddsområdet. Efter ytterligare ut- redningsarbete beslöt regeringen i april innevarande år att begära Lag- rådets yttrande över bl.a. ett förslag till ny smittskyddslag. Lagrådet av- gav sitt yttrande i juni månad. Utlåtandet innebar bl.a. att Lagrådet inte hade några invändningar beträffande lagens uppläggning och systematik. Det kan antas att regeringen inom kort i en proposition föreslår riksdagen att med vissa jämkningar i fråga om detaljer anta det granskade förslaget och att de nya reglerna skall träda i kraft den 1 juli 2004. I januari innevarande år beslöt regeringen att ytterligare komplettera utredningsarbetet genom att tillsätta en enmansutredning. I direktiven för utredningen hänvisades bl.a. till att infektionssjukdomar som blossar upp i en del av världen i dag har en mycket större spridningspotential än tidi- gare. Vidare betonades risken för terrorhandlingar i form av avsiktlig spridning av biologisk smitta. Det framhölls också att ett utbrott av en allvarlig smittsam sjukdom i Sverige eller i Sveriges omvärld kunde vara så allvarligt eller så omfattande att det inte kunde hanteras inom sam- hällets normala smittskydd. I en sådan extrem situation kunde samhället vara i behov av ett snabbt ingripande med extraordinära smittskydds- åtgärder. Utredningen har i enlighet med sina direktiv koncentrerat sitt arbete på det personinriktade smittskyddet, dvs. på smittskyddsåtgärder som syftar till att förhindra spridning av smitta från person till person och på åtgär- der som riktar sig till människor. Det objektinriktade smittskyddet, dvs. det som rör åtgärder som riktar sig mot objekt eller djur, har inte ingått i utredningsuppdraget. För att få underlag för utredningsarbetet har utredningen inhämtat upplysningar och synpunkter från myndigheter som har centrala uppgif- ter på smittskyddsområdet. Sålunda har vid sammanträden med företrä- dare för Socialstyrelsen, Smittskyddsinstitutet (SMI) och Smittskydds- läkaren i Stockholm diskuterats bl.a. behovet av ökade möjligheter att vidta tvångsåtgärder mot enskilda. Vid kontakter med Riksförsäkrings- verket och Kammarkollegiet har uppgifter erhållits bl.a. om tillämp- ningen i praxis av gällande regler om ersättning av allmänna medel till enskilda som drabbats av smittskyddsåtgärder. Livsmedelsverket, Arbets- miljöverket, Krisberedskapsmyndigheten och Landstingsförbundet har lämnat upplysningar angående smittskyddsarbetet inom sina respektive områden. De sjukdomar som stått i förgrunden under utredningsarbetet är smitt- koppor och SARS. När det gäller smittkoppor har sjukdomen visserligen ansetts utrotad alltsedan 1970-talet. Det har emellertid framkommit far- hågor att sjukdomen kan komma att spridas på nytt genom smittkopps- virus som utvecklas till ett biologiskt stridsmedel. I fråga om både smitt- koppor och SARS har utredningen gjort den bedömningen att dessa sjuk- domar f.n. utgör de allvarligaste hoten såvitt gäller epidemisk spridning av extremt farliga sjukdomar. 112 Både enligt gällande smittskyddslag (1988:1472) och enligt den före- slagna nya smittskyddslagen har de myndigheter som ansvarar för smitt- skyddet möjlighet att i vissa situationer genomföra smittskyddsåtgärder mot den enskildes vilja. Vid ett antal särskilt svåra smittsamma sjuk- domar kan sålunda myndigheterna på vissa villkor besluta om bl.a. tvångsundersökning och isolering av personer som kan antas vara smit- tade. I karantänslagen (1989:290) finns kompletterande bestämmelser som är avsedda att bl.a. ge skydd mot att vissa sjukdomar förs in i landet genom land-, luft- eller sjötrafik. I dag är smittskyddslagen tillämplig på SARS men inte på smittkoppor. Karantänslagen omfattar f.n. inte någon av dessa sjukdomar. Utredningen föreslår nu lagändringar som innebär att smittskyddslagen skall vara tillämplig även på smittkoppor och att karantänslagen skall omfatta både smittkoppor och SARS. Vidare före- slår utredningen vidgade möjligheter till tvångsingripanden när det gäller smittkoppor och SARS. I dag och enligt den nya smittskyddslagen gäller som förutsättning för att en tvångsundersökning skall få genomföras att den enskilde har an- ledning att misstänka att han bär på någon av de allvarliga sjukdomar som anges särskilt i lagen. Utredningen föreslår nu för det fallet att det finns risk för spridning av smittkoppor eller SARS att smittskyddsläkaren skall få besluta att den som anländer till Sverige från utlandet skall genomgå en hälsokontroll på platsen för inresan. För ett sådant beslut krävs inte att var och en av dem som skall kontrolleras kan misstänkas vara sjuk. Det är avsett att hälsokontroller av detta slag skall kunna genomföras i första hand på flygplatser och i hamnar som har utrikes trafik. De skall vara av summarisk natur. I regel skall de begränsas till att sjukvårdspersonal samtalar med envar av passagerarna och under sam- talen gör iakttagelser beträffande förekomsten av eventuella sjukdoms- symptom. Om det vid en hälsokontroll påträffas någon som kan antas vara sjuk i någon av de nämnda sjukdomarna blir det möjligt att före- bygga att smittan sprids. Detta kan ske bl.a. genom att vederbörande om- gående tas om hand och isoleras antingen frivilligt eller enligt smitt- skyddslagens regler. Enligt både gällande lag och den föreslagna nya smittskyddslagen finns det möjlighet att på sjukhus omhänderta den som kan antas ha blivit smittad av en av ett antal i lagen uppräknade sjukdomar. I regel förutsätts att vederbörande företer tecken på sjukdom. Vidare gäller vissa maximi- tider för omhändertagandet, enligt gällande lag sju dagar och enligt den nya lagen två veckor. Utredningen föreslår nu en vidgning av möjlig- heterna till tillfälligt omhändertagande genom en särskild bestämmelse om karantän. Om det behövs för att förhindra spridning av smittkoppor eller SARS skall smittskyddsläkaren kunna besluta att hålla personer i karantän (isolering) redan på den grunden att de kan antas ha varit utsatta för smitta av någon av dessa sjukdomar. Några formella maximitider föreslås inte. I stället skall isoleringen upphöra så snart som det inte längre finns skäl för åtgärden, dvs. i regel när inkubationstiden för sjuk- domen gått till ända. Inkubationstiden för smittkoppor anses f.n. vara högst 17 dagar och för SARS högst 10 dagar. Isoleringen skall ske i av landstinget anvisade lokaler, t.ex. i hotell, pensionat eller kursgårdar eller undantagsvis i den isolerades egen bostad. Prop. 2003/04:158 Bilaga 1 113 Utredningen föreslår vidare en bestämmelse om avspärrning av be- gränsade områden, t.ex. ett bostadskvarter, av smittskyddsskäl. Någon sådan bestämmelse finns f.n. inte vare sig i gällande smittskyddslag eller i regeringens lagförslag. Även när det gäller avspärrning är förutsätt- ningen för åtgärden att den behövs för att förhindra spridning av någon av de båda aktuella sjukdomarna. Ett beslut om avspärrning innebär för- bud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utanför området att besöka det. Det föreslås att Socialstyrel- sen skall fatta beslut om avspärrning. Styrelsen skall också kunna medge undantag från sådana beslut. Enligt utredningens förslag skall det bli möjligt att överklaga beslut om karantän och beslut att inte medge undantag från avspärrning. I båda fal- len skall överklagandet ske hos länsrätten. För handläggningen i läns- rätten gäller ett särskilt krav på skyndsamhet. Målet skall tas upp till av- görande senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in. Det föreslås bli en uppgift för polismyndigheten att på begäran lämna biträde när beslut om hälsokontroll, karantän eller avspärrning skall verkställas. Vidare föreslås en straffbestämmelse för den som handlar i strid med ett beslut om avspärrning. Enligt bestämmelsen straffas över- trädelsen med böter. I utredningens förslag har de nya bestämmelserna samlats i en särskild lag som skall komplettera smittskyddslagen. Den särskilda lagen skall benämnas lagen om extraordinära smittskyddsåtgärder. Den skall tilläm- pas endast på sjukdomar som anges i en bilaga till lagen. Utredningen föreslår att bilagan vid ikraftträdandet skall omfatta smittkoppor och SARS. Det förutsätts emellertid att riksdagen skall kunna besluta att i bilagan ta upp ytterligare sjukdomar. I brådskande fall skall regeringen kunna fatta beslut att någon ytterligare sjukdom skall omfattas av lagens bestämmelser. I sådana fall skall emellertid regeringens beslut snarast underställas riksdagens prövning. Utredningen har också övervägt om och i vilken utsträckning de som drabbas ekonomiskt av beslut enligt den föreslagna lagen skall ha rätt till ersättning av allmänna medel. Enligt utredningen finns det skäl att det allmänna tar på sig ett ekonomiskt ansvar för dem som på grund av be- slut enligt den föreslagna lagen har hållits i karantän och därför tvingats att avstå från att förvärvsarbeta. Det föreslås därför att de som drabbats på det sättet skall vara berättigade till ersättning enligt den särskilda lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. För andra kategorier föreslås däremot ingen rätt till ersättning av allmänna medel. Grundläg- gande regler om rätten till ersättning tas in i lagen om ersättning till smittbärare. Därutöver föreslås vissa mindre följdändringar i ett antal andra författningar. Utredningen föreslår att lagen om extraordinära smittskyddsåtgärder och samtliga författningsändringar skall träda i kraft samtidigt med den nya smittskyddslag som regeringen väntas föreslå, dvs. den 1 juli 2004. Prop. 2003/04:158 Bilaga 1 114 Författningsförslag i betänkandet Extraordinärt smittskydd (SOU 2003:83)

1

Förslag till

lag om extraordinära smittskyddsåtgärder Prop. 2003/04:158 Bilaga 2 Härigenom föreskrivs följande. 1 § I denna lag ges som komplettering till smittskyddslagen (2003:000) 

1 

särskilda bestämmelser till skydd mot spridning av vissa allmänfarliga sjukdomar. De sjukdomar som avses anges i en bilaga till lagen. Om riksdagens beslut om ändring i bilagan inte kan avvaktas, får regeringen föreskriva att lagens bestämmelser skall tillämpas från den tidpunkt regeringen bestämmer även på annan allmänfarlig sjukdom eller på sjukdom som anges i föreskrift som meddelats med stöd av 9 ap. 3 § smittskyddslagen. En föreskrift som meddelats med stöd av andra stycket skall snarast underställas riksdagens prövning. 2 § Om det finns risk för spridning av sjukdom som avses i 1 § får smitt- skyddsläkaren besluta att den som anländer till Sverige från utlandet skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. 3 § Om det behövs för att förhindra spridning av sjukdom som avses i 1 § får smittskyddsläkaren besluta att den som kan antas ha varit utsatt för smitta av sjukdomen skall hållas i karantän i en viss byggnad eller inom ett visst område. Ett sådant beslut innebär förbud att lämna byggnaden eller området samt att där ta emot besök. 4 § Om det behövs för att förhindra spridning av sjukdom som avses i 1 § får Socialstyrelsen besluta att ett visst område skall vara avspärrat. Ett beslut om avspärrning innebär förbud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utanför området att besöka det. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får Social- styrelsen medge undantag från beslutet om avspärrning. 5 § Begär den som på grund av beslut enligt 3 § skall hållas i karantän att beslutet inte längre skall gälla eller ansöker någon om undantag från be- slut enligt 4 § om avspärrning är beslutsmyndigheten skyldig att utan dröjsmål pröva frågan. Finns inte längre skäl för beslut enligt 3 eller 4 § skall beslutsmyndig- heten omedelbart häva beslutet.

1 Lagens beteckning enligt lagrådsremissen.

115

6 § Smittskyddsläkarens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet gäller karantän enligt 3 § eller upp- hörande av karantän enligt 5 §. Socialstyrelsens beslut att avslå en begäran om undantag från beslut enligt 4 § om avspärrning får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 7 § Frågor som ankommer på länsrätt enligt denna lag prövas av den läns- rätt inom vars domkrets den som har beslutat i frågan har sin verksamhet. Länsrätten skall ta upp mål om karantän, upphörande av karantän eller undantag från beslut om avspärrning till avgörande senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in. Vid delgivning med enskild i mål enligt denna lag gäller inte 12 och 15 §§ delgivningslagen (1970:428). 8 § Beslut enligt denna lag gäller omedelbart. 9 § Polismyndighet skall lämna biträde på begäran av smittskyddsläkaren vid verkställighet av beslut om hälsokontroll enligt 2 § eller karantän enligt 3 § och på begäran av Socialstyrelsen vid verkställighet av beslut om avspärrning enligt 4 §. 10 § Den som överträder förbud som avses i 4 § straffas med böter. Vid ringa brott skall dock ej dömas till ansvar. 11 § Smittskyddsläkaren får uppdra åt en erfaren läkare vid en smittskydds- enhet eller vid en infektionsklinik inom landstinget att fullgöra uppgifter som smittskyddsläkaren har enligt denna lag. 12 § Om rätt till ersättning för den som på grund av beslut enligt 3 § måste avstå från förvärvsarbete finns bestämmelser i lagen (1989:225) om er- sättning till smittbärare. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2004. Bilaga Sjukdomar som avses i 1 §

-

smittkoppor

-

svår akut respiratorisk sjukdom (SARS)

Prop. 2003/04:158 Bilaga 2 116 Lagrådsremissens författningsförslag 1 Lagtext Regeringen har följande förslag till lagtext.

1.1

Förslag till lag om ändring i smittskyddslagen (2004:168)

Härigenom föreskrivs i fråga om smittskyddslagen (2004:168) dels att nuvarande bilagan till lagen skall betecknas bilaga 1,

dels att 1 kap. 3 §, 8 kap. 1, 2, 5, 9 och 12 §§, 9 kap. 2 § samt den nya bilaga 1 skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 3 kap. 811 §§, och närmast före den nya 3 kap. 8 § en ny rubrik, samt en ny bilaga, bilaga 2, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 2003/04:158 Bilaga 3

1

kap.

3 § Med smittsamma sjukdomar avses i denna lag alla sjukdomar som kan överföras till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Med allmänfarliga sjukdomar avses smittsamma sjukdomar som kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser och där det finns möjlighet att förebygga smittspridning genom åtgärder som riktas till den smittade. Med samhällsfarliga sjukdomar avses allmänfarliga sjukdomar som kan få en spridning i samhäl- let som innebär en allvarlig stör- ning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som krä- ver extraordinära smittskydds- åtgärder. De allmänfarliga sjukdomarna och vissa andra smittsamma sjukdomar skall anmälas eller bli föremål för smittspårning enligt bestämmelserna i denna lag. Sådana sjukdomar benämns anmälningspliktiga sjukdomar respektive smittspårningspliktiga sjukdomar .

De allmänfarliga sjukdomarna

De allmänfarliga sjukdomarna

anges i bilaga till denna lag.

anges i bilaga 1 och de samhälls-

farliga sjukdomarna i bilaga 2 till

denna lag.

117 3 kap. Extraordinära smittskyddsåtgärder 8 § Om det finns skäl att misstänka att någon som anländer till Sverige har smittats av en samhällsfarlig sjukdom, får smittskyddsläkaren besluta att denne samt andra per- soner som färdats med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för in- resan. Om det i ett visst geografiskt om- råde skett utbrott av en samhälls- farlig sjukdom får Socialstyrelsen besluta att personer som anländer till Sverige från detta område samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall genomgå hälsokontroll på platsen för inresan. Smittskyddsläkaren skall verk- ställa Socialstyrelsens beslut en- ligt andra stycket. 9 § Om det finns risk för spridning av en samhällsfarlig sjukdom får smittskyddsläkaren besluta att den som har eller kan antas ha varit utsatt för smitta av sjukdomen skall hållas i karantän i en viss byggnad eller inom ett visst om- råde. Ett sådant beslut innebär förbud att lämna byggnaden eller området samt förbud att ta emot besök där. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får smitt- skyddsläkaren i det enskilda fallet medge undantag från förbudet att ta emot besök. 10 § Vid konstaterad eller misstänkt spridning av en samhällsfarlig sjukdom inom ett avgränsat om- råde och där smittkällan eller smittspridningen inte är fullstän- Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 118 digt klarlagd får Socialstyrelsen besluta att ett visst område skall vara avspärrat. Ett beslut om av- spärrning innebär förbud för den som vistas i området att lämna det och förbud för den som befinner sig utanför området att besöka det. Om det kan ske utan risk för spridning av sjukdomen får Social- styrelsen i det enskilda fallet medge undantag från beslutet om avspärrning. 11 § Begär den som på grund av beslut enligt 9 § första stycket skall hållas i karantän att beslutet inte längre skall gälla är besluts- myndigheten skyldig att utan dröjsmål pröva frågan. Detsamma gäller om någon ansöker enligt 9 § andra stycket om undantag från förbud att besöka den som hålls i karantän eller om undantag enligt 10 § andra stycket från beslut om avspärrning. Finns inte längre skäl för beslut enligt 9 § första stycket eller 10 § första stycket skall beslutsmyndig- heten omedelbart häva beslutet.

8

kap.

1 § Smittskyddsläkarens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet gäller

1.

förhållningsregler enligt 4 kap. 3 §,

2.

tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §,

3.

avslag på begäran om upphörande av isolering enligt 5 kap. 7 §,

4. avslag på begäran om tillstånd

4. avslag på begäran om tillstånd

att vistas utanför vårdinrättningens

att vistas utanför vårdinrättningens

område

eller meddelande av

område

eller meddelande av

villkor i samband med sådan vis-

villkor i samband med sådan vis-

telse enligt 5 kap. 18 §, eller

telse enligt 5 kap. 18 §,

5. återkallelse av tillstånd att vistas

5. återkallelse av tillstånd att vistas

utanför

vårdinrättningens område

utanför

vårdinrättningens område

enligt 5 kap. 18 § .

enligt 5 kap. 18 §,

6. karantän enligt 3 kap. 9 §

7. avslag på ansökan om att beslut om karantän skall upphöra enligt 3 kap. 11 §, eller 8. avslag på ansökan om undantag Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 119 från förbud att besöka den som hålls i karantän enligt 3 kap. 11 §. Chefsöverläkares beslut enligt 5 kap. 16 § får överklagas hos allmän för- valtningsdomstol. Detsamma gäller beslut enligt 5 kap. 11 § i fråga om den som isolerats enligt 5 kap. 1 §. Andra beslut av smittskyddsläkare eller chefsöverläkare enligt denna lag får inte överklagas. Socialstyrelsens beslut att avslå en ansökan om undantag från beslut enligt 3 kap. 10 § om avspärrning får överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol. Andra beslut av smittskyddsläkare, chefsöverläkare eller Socialstyrel- sen enligt denna lag får inte över- klagas.

2 §

I andra mål än sådana som avser

Prövningstillstånd krävs vid över-

tvångsundersökning enligt

3 kap.

klagande till

kammarrätten i

2 §, isolering enligt 5 kap. 1 §, till-

andra mål än sådana som avser

fällig isolering enligt 5 kap. 3 §,

1.

tvångsundersökning enligt

fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 §

3 kap. 2 §,

eller upphörande av isolering en-

2. isolering enligt 5 kap. 1 §,

ligt

5 kap. 7 § krävs prövnings-

3. tillfällig isolering enligt

tillstånd vid överklagande till kam-

5 kap. 3 §,

marrätten.

4. fortsatt isolering enligt

5 kap. 5 §,

5. upphörande av isolering enligt

5 kap. 7 §,

6. karantän enligt 3 kap. 9 § första

stycket,

7.

undantag

från avspärrning

enligt 3 kap. 10 §, eller

8. upphörande av karantän enligt

3 kap. 11 §.

5 §

Länsrätten skall ta upp mål om

Länsrätten skall inom en vecka

tvångsundersökning enligt

3 kap.

från den dag då ansökan eller

2 §,

förhållningsregler

enligt

överklagandet kom in till dom-

4 kap. 3 §, isolering enligt 5 kap.

stolen ta upp till avgörande mål

1 §, fortsatt isolering enligt 5 kap.

om

5 § och upphörande av isolering

1. tvångsundersökning enligt

enligt 5 kap. 7 § till avgörande

3 kap. 2 §,

inom en vecka från den dag då

2. förhållningsregler enligt

ansökan eller överklagandet kom

4 kap. 3 §,

in. Länsrätten får dock förlänga

3. isolering enligt 5 kap. 1 §,

denna tid om det finns särskilda

4. fortsatt isolering enligt 5 kap.

skäl.

5 §,

5. upphörande av isolering enligt

5 kap. 7 §, eller

6. undantag från förbud att besöka Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 120 den som hålls i karantän enligt 3 kap. 9 §. Länsrätten får dock förlänga tids- fristen enligt första stycket om det finns särskilda skäl. Ett mål om tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 § vari beslutet underställts länsrätten skall tas upp till avgörande snarast och senast fyra dagar från den dag underställningen skedde. Om beslutet om tillfällig isolering inte är verkställt när det underställs, skall målet tas upp till avgörande inom fyra dagar från den dag beslutet verkställdes. Mål om karantän enligt 3 kap. 9 §, mål om undantag från avspärrning enligt 3 kap. 10 § samt mål om upphörande av karantän enligt 3 kap. 11 § skall länsrätten ta upp till avgörande senast inom fyra dagar från det överklagandet kom in. I mål om isolering enligt 5 kap. 1 §, tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 § och fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § får länsrätten fatta beslut i målet i avvaktan på att målet slutligt avgörs. 9 § I mål i allmän förvaltningsdomstol om isolering enligt 5 kap. 1 §, tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §, fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § eller upphörande av isolering en- ligt 5 kap. 7 § skall offentligt bi- träde förordnas för den som åt- gärden avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Offentligt biträde skall förordnas för den som åtgärden avser i mål i allmän förvaltningsdomstol om

1.

isolering enligt 5 kap. 1 §,

2.

tillfällig isolering enligt 5 kap. 3

§,

3.

fortsatt isolering enligt 5 kap.

5

§,

4.

upphörande av isolering enligt

5

kap. 7 §,

5.

karantän enligt 3 kap. 9 § första stycket,

6.

beslut att inte meddela undan- tag från avspärrning enligt 3 kap.

10

§, eller

7.

upphörande av karantän enligt

3

kap. 11 §.

Offentligt biträde behöver dock inte förordnas om det måste antas att behov av biträde saknas. 12 § Polismyndighet skall lämna biträde på begäran av smittskyddsläkaren 1. för att genomföra tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 §,

2. för att föra den som skall isole-

2. för att föra den som skall isole-

ras enligt 5 kap. 1

§ eller isoleras

ras enligt 5 kap. 1

§ eller isoleras

tillfälligt enligt 5

kap. 3 § till

tillfälligt enligt 5

kap. 3 § till

vårdinrättningen, eller

vårdinrättningen ,

Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 121 3. för att återföra den som har av- vikit från en vårdinrättning, där han eller hon enligt beslut skall vara tillfälligt isolerad eller isole- rad, eller den som inte har återvänt till vårdinrättningen sedan hans eller hennes tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område har gått ut eller återkallats .

3.

för att återföra den som har av- vikit från en vårdinrättning, där han eller hon enligt beslut skall vara tillfälligt isolerad eller isole- rad, eller den som inte har återvänt till vårdinrättningen sedan hans eller hennes tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område har gått ut eller återkallats

,

4.

för att genomföra hälsokontroll vid inresa enligt 3 kap. 8 § och därvid upprätthålla ordningen,

5.

för att föra den som skall hållas i karantän enligt 3 kap. 9 § till vårdinrättning eller annan plats där karantänsvistelsen skall äga rum, eller

6.

för att återföra den som olov- ligen har avvikit från vårdinrätt- ning eller annan plats för karan- tänsvistelsen till denna plats.

Polismyndigheten skall lämna bi- träde på begäran av Socialstyrel- sen för att spärra av områden enligt 3 kap. 10 § och för att upp- rätthålla dessa avspärrningar.

9

kap.

2 § Om riksdagens beslut om ändring i bilagan inte kan avvaktas, får regeringen föreskriva att bestäm- melserna om allmänfarliga sjuk- domar skall tillämpas från den tidpunkt som regeringen bestäm- mer på en viss smittsam sjukdom som förekommer eller inom kort kan förekomma här i landet, om sjukdomen bedöms uppfylla krite- rierna i 1 kap. 3 § andra stycket. En sådan föreskrift får meddelas endast om det vid lagens ikraft- trädande inte var känt

att sjukdomen uppfyller krite- rierna i 1 kap. 3 § andra stycket, eller

att smittspridning av sjukdomen skulle kunna förekomma i landet.

Om riksdagens beslut om ändring i bilaga 1 eller bilaga 2 inte kan avvaktas, får regeringen föreskriva att bestämmelserna om allmänfar- liga sjukdomar eller samhällsfar- liga sjukdomar skall tillämpas från den tidpunkt som regeringen be- stämmer på en viss smittsam sjuk- dom som förekommer eller inom kort kan förekomma här i landet, om sjukdomen bedöms uppfylla kriterierna i 1 kap. 3 § andra eller tredje stycket. En sådan föreskrift får meddelas endast om det vid lagens ikraft- trädande inte var känt

att sjukdomen uppfyller krite- rierna i 1 kap. 3 § andra 

eller tredje stycket , eller

att smittspridning av sjukdomen skulle kunna förekomma i landet.

Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 122 Föreskrifter som meddelas med stöd av denna paragraf skall snarast underställas riksdagens prövning. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005. Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 123

Prop. 2003/04:158

Bilaga 1 Bilaga 3

Allmänfarliga sjukdomar

Allmänfarliga sjukdomar

campylobacterinfektion

campylobacterinfektion

difteri

difteri

infektion

med

enterohemorra-

infektion

med

enterohemorra-

gisk E.coli (EHEC)

gisk E.coli (EHEC)

giardiainfektion

giardiainfektion

gonorré

gonorré

hepatit A-E

hepatit A-E

hivinfektion

hivinfektion

infektion med HTLV I eller II

infektion med HTLV I eller II

klamydiainfektion

klamydiainfektion

kolera

kolera

infektion

med

meticillinresis-

infektion

med

meticillinresis-

tenta gula stafylokocker (MRSA)

tenta gula stafylokocker (MRSA)

mjältbrand

mjältbrand

paratyfoidfeber

paratyfoidfeber

pest

pest

infektion

med

pneumokocker

infektion

med

pneumokocker

med nedsatt

känslighet för

med nedsatt

känslighet för

penicillin G

penicillin G

polio

polio

rabies

rabies

salmonellainfektion

salmonellainfektion

shigellainfektion

shigellainfektion

svår akut respiratorisk sjukdom

smittkoppor

(SARS)

svår akut respiratorisk sjukdom

syfilis

(SARS)

tuberkulos

syfilis

tyfoidfeber

tuberkulos

virala hemorragiska febrar exkl.

tyfoidfeber

denguefeber

och

sorkfeber

virala hemorragiska febrar exkl.

(nefropathia epidemica)

denguefeber

och

sorkfeber

(nefropathia epidemica)

124

Bilaga 2 Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 Samhällsfarliga sjukdomar smittkoppor svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) 125

1.2

Förslag till lag om ändring i karantänslagen (1989:290)

Härigenom föreskrivs att 2 och 14 §§, karantänslagen (1989:290) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § Med karantänssjukdom avses i denna lag gula febern, kolera och pest. Med karantänssjukdom avses i denna lag gula febern, kolera, pest samt de sjukdomar på vilka be- stämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar i smittskyddslagen (2004:168) är tillämpliga.

14 §

Den som på grund av en karan-

Den som på grund av en karan-

tänssjukdom har

tänssjukdom

1. tagits in på sjukhus,

1. har tagits in på sjukhus,

2. isolerats enligt 5 kap. 1 § smitt-

2. har isolerats enligt 5 kap. 1 §

skyddslagen (2004:168), eller

smittskyddslagen (2004:168),

3. tillfälligt isolerats enligt 5 kap. 3

3. har tillfälligt isolerats

enligt

§ smittskyddslagen får inte resa ut

5 kap. 3 § smittskyddslagen,

ur landet. Smittskyddsläkaren skall

4. skall hållas i karantän

enligt

vidta de åtgärder som behövs för

3 kap. 9 § smittskyddslagen eller

att hindra den smittade från att

5. har förbjudits att lämna av-

lämna landet.

spärrat område enligt beslut om

avspärrning enligt 3 kap.

10 §

smittskyddslagen får inte resa ut ur landet. Smittskyddsläkaren skall vidta de åtgärder som behövs för att hindra den smittade från att lämna landet. I andra fall än som avses i första stycket får den som för smitta av en karantänssjukdom inte vägras att lämna landet. Han skall dock i god tid före avresan meddela den smittskyddsläkare som underrättats om sjuk- domsfallet enligt smittskyddslagen om tidpunkten för avresan och målet för resan. Smittskyddsläkaren skall underrätta hälsovårdsmyndigheten på ankomstorten om avresan och andra omständigheter av betydelse för att förhindra smittspridning. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005. Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 126

1.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare

Härigenom föreskrivs att 1, 3 och 8 §§ lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare skall ha följande lydelse. Prop. 2003/04:158 Bilaga 3 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § Denna lag innehåller föreskrifter om ersättning av allmänna medel till smittbärare. Med en smittbärare förstås i lagen 1. den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha för- lorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen,

2. den som för eller kan antas föra

2. den som för eller kan antas föra

smitta utan att vara sjuk i en smitt-

smitta utan att vara sjuk i en smitt-

sam sjukdom.

sam sjukdom, och

3. den som i annat fall än som av-

ses i 1 eller 2 kan antas ha varit

utsatt för smitta av en samhälls-

farlig sjukdom enligt smittskydds-

lagen (2004:168 ) .

3 § En smittbärare har rätt till smittbärarpenning, om han måste avstå från förvärvsarbete på grund av

1.

beslut enligt smittskyddslagen (2004:168) eller livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som har meddelats med stöd av sistnämnda lag, eller

2.

läkarundersökning eller hälsokontroll som smittbäraren genomgår utan att beslut enligt 1 har fattats men som syftar till att klarlägga om han är smittad av en allmänfarlig sjukdom eller har en sjukdom, en smitta, ett sår eller en annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjän- ligt till människoföda.

Första stycket gäller inte när fråga är om hälsokontroll vid in- resa enligt 3 kap. 8 § smittskydds- lagen eller beslut som avser av- spärrning enligt 3 kap. 10 § smitt- skyddslagen.

8 §

Smittbärarpenning

får sättas

ned

Smittbärarpenning

får sättas

ned

eller dras in om smittbäraren inte

eller dras in om smittbäraren

följer

förhållningsregler som

har

1. inte följer

förhållningsregler

beslutats med stöd av smitt-

som har getts med stöd av smitt-

skyddslagen (2004:168) eller sär-

skyddslagen

(2004:168)

eller

skilda villkor i samband med ett

överträder förbud enligt 3 kap. 9 §

beslut

enligt

livsmedelslagen

denna lag eller,

(1971:511) eller föreskrifter

som

2. åsidosätter särskilda villkor i

har meddelats med stöd av

sist-

samband med

ett

beslut enligt

127

nämnda lag.

livsmedelslagen

(1971:511) eller

Prop. 2003/04:158

föreskrifter som

har meddelats

Bilaga 3

med stöd av sistnämnda lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005. 128

1.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 16 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäk- ring skall ha följande lydelse. Prop. 2003/04:158 Bilaga 3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 § När ramtid skall bestämmas enligt 12 § räknas inte den tid då den sökan- de varit hindrad att arbeta på grund av

1.

styrkt sjukdom,

2.

avslutad heltidsutbildning som den sökande har avslutat efter fyllda 25 år eller som har föregåtts av sammanhängande förvärvsarbete på heltid i minst 5 månader,

3.

tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

4.

frihetsberövande på kriminalvårdens område,

5.

vård av eget barn som inte har fyllt 2 år eller vård av adoptivbarn i 2 år efter barnets ankomst i familjen,

6.

beslut enligt smittskyddslagen (2004:168) eller livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som har meddelats med stöd av livsmedels- lagen,

7.

utlandsvistelse till följd av att den sökande följt med sin make eller maka vid dennes arbete i utlandet under förutsättning att makens eller makans arbetsgivare har sitt säte i Sverige och att lönen utbetalas från Sverige, varvid med make eller maka jämställs person med vilken den sökande sammanbor under förhållanden som liknar makars, eller

8.

vård av närstående när hel ersättning lämnats enligt lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård.

Första stycket 6 gäller dock inte när fråga är om hälsokontroll vid inresa enligt 3 kap. 8 § eller av- spärrning enligt 3 kap. 10 § smitt- skyddslagen. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2005. 129 Lagrådets yttrande Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2004-05-10

Närvarande: f.d. regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist, justitierådet Torgny Håstad och regeringsrådet Göran Schäder. Prop. 2003/04:158 Bilaga 4 Enligt en lagrådsremiss den 22 april 2004 (Socialdepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i smittskyddslagen (2004:168),

2.

lag om ändring i karantänslagen (1989:290),

3.

lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare,

4.

lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av ämnessakkunniga Helena[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om ändring i smittskyddslagen 3 kap. 8 § Som extraordinär smittskyddsåtgärd föreslås enligt första stycket att smittskyddsläkaren ges möjlighet att besluta om hälsokontroll av dem som anländer till Sverige med visst transportmedel. En förutsättning är att det finns skäl att misstänka att någon av de ankommande har smittats av en samhällsfarlig sjukdom. Hälsokontroll skall företas på platsen för inresan. Beslut om hälsokontroll avses gälla med omedelbar verkan och skall inte kunna överklagas. I motiveringen framhålls att hälsokontrollen är av summarisk karaktär och i regel bör kunna begränsas till att sjukvårdspersonal samtalar med varje passagerare och därvid gör iakttagelser beträffande förekomsten av eventuella sjukdomssymtom. Om iakttagelserna ger anledning till det bör vissa resenärer kunna bli föremål för en något närmare undersökning, i första hand feberkontroll, besiktning av hud och munhåla samt kontroll av hjärt- och lungstatus. Vidare påpekas att kontrollen svårligen kan genomföras tvångsvis. En viktig skillnad sägs föreligga mellan hälso- kontrollen, som inte utgör tvångsundersökning i egentlig mening, och en påtvingad blodprovstagning, som av dåvarande Europakommissionen bedömts innebära ett frihetsberövande. Situationen vid hälsokontroll på- minner om den när Tullverket beslutar om kroppsvisitation enligt 28 § lagen om straff för smuggling. Resonemanget utmynnar i att möjlighet att överklaga till domstol inte av hänsyn till bestämmelser i Europakon- ventionen eller regeringsformen behöver införas i anslutning till beslut om hälsokontroll. Förslaget väcker frågan om begreppet hälsokontroll är tillräckligt väl avgränsat för att en skiljelinje, så som motiveringen antyder, skall kunna dras mot undersökningsförfaranden som brukar uppfattas som mera in- gripande för den enskilde. De kontrollåtgärder som enligt remissen skall kunna vidtas på platsen för inresan förekommer naturligt också inom 130 ramen för läkarundersökningar. I vissa författningssammanhang ses läkarundersökning som en form av hälsokontroll (se t.ex. 21 § livs- medelslagen, formuleringen läkarundersökning eller annan hälsokon- troll). Det kan oaktat motivuttalandena i remissen hävdas att den före- slagna lagtexten alls inte utesluter att det som ett led i hälsokontrollen utförs t.ex. kroppsliga ingrepp i provtagningssyfte med vissa tvångsin- slag. Den begränsning som ligger i att kontrollen skall genomföras på platsen för inresan synes inte vara tillräcklig. För att tvekan inte skall råda om förslagets förenlighet med Europakonventionen och regerings- formen när rätt till överklagande och domstolsprövning saknas kan en komplettering behöva ske av lagtexten så att innebörden i förevarande sammanhang av hälsokontroll ges ökad precision. En möjlighet skulle då kunna vara att föreskriva att hälsokontroll inte får vara förenad med fri- hetsberövande eller innefatta provtagning eller annan undersöknings- åtgärd som innebär kroppsligt ingrepp. För Lagrådet finns dock inte underlag för att närmare ange hur en kompletterande bestämmelse lämp- ligast utformas. Enligt det föreslagna andra stycket bemyndigas Socialstyrelsen att be- sluta att personer som anländer till Sverige från ett visst geografiskt om- råde i vilket det skett utbrott av en samhällsfarlig sjukdom samt andra personer som anländer med samma transportmedel skall genomgå hälso- kontroll på platsen för inresan. De beslut som regleras av det första respektive det andra stycket är av olika karaktär. Smittskyddsläkarens beslut tar sikte på ett konkret fall där en enskild individ som anländer till Sverige kan misstänkas vara smittad. Socialstyrelsens beslut däremot har generell tillämplighet och tar sikte på alla som anländer hit från ett visst område. Distinktionen mellan generella föreskrifter och beslut i enskilda fall har avgörande betydelse för riksdagens möjligheter att i lag peka ut den beslutande myndigheten. Ingenting hindrar att den myndighet, som be- slutar i enskilda fall, anges i lagen. Reglerna i 8 kap. regeringsformen om normgivningsmaktens fördelning förbjuder däremot riksdagen att med förbigående av regeringen direktdelegera normgivningsmakt till en förvaltningsmyndighet under regeringen, se 8 kap. 7 och 11 §§. Mottagaren av den enligt andra stycket delegerade normgivnings- makten bör därför anges vara regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer eller regeringen eller efter regeringens bemyn- digande Socialstyrelsen. 3 kap. 9 § I paragrafen föreslås regler som möjliggör beslut om karantän i en viss byggnad eller inom ett visst område. Med beaktande av att karantän avses som en åtgärd för att förebygga eller begränsa sjukdomar med mycket stor spridningsrisk kan ifrågasättas om inte ett karantänsbeslut ibland skulle behöva bestämmas att avse endast ett mindre utrymme, t.ex. ett rum eller annan avgränsad del av en byggnad. Som lagtexten före- slagits utformad står det inte klart att detta skulle vara möjligt. En kom- plettering kan därför behöva övervägas. Prop. 2003/04:158 Bilaga 4 131 3 kap. 10 § Enligt det föreslagna första stycket skall Socialstyrelsen få besluta att avspärra ett avgränsat område vid konstaterad eller misstänkt spridning av en samhällsfarlig sjukdom. Regeringen gör i författningskommentaren till paragrafen själv bedömningen att ett beslut om avspärrning torde vara att anse som en författning. Lagrådet har inget att invända mot den be- dömningen. Vad Lagrådet anfört om normgivningsmakten under 8 § leder då till motsvarande förslag till förändrad lydelse av förevarande paragraf. Förslaget till lag om ändring i lagen om ersättning till smittbärare 1 § I remissen föreslås, som en följd av ändringarna i smittskyddslagen, att definitionen av smittbärare i andra stycket byggs ut. Enligt gällande lydelse omfattas (punkterna 1 och 2) dels den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen, dels den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. Ett tillägg föreslås nu (i en ny punkt 3) om att begreppet smittbärare skall omfatta också den som i annat fall än som avses i 1 eller 2 kan antas ha varit utsatt för smitta av en samhällsfarlig sjukdom. Som nuvarande bestämmelser är utformade görs undantag från lagens smittbärarbegrepp, enligt punkt 1 för det fall arbetsförmågan har förlorats till följd av sjukdomen och enligt punkt 2 för det fall den smittförande är sjuk i en smittsam sjukdom. Dessa undantag beaktas inte med föreslagen utformning av den nya bestämmelsen i punkt 3, vilket medför att undan- tagen inte kommer att få genomslag när någon utsatts för smitta av en samhällsfarlig sjukdom. Detta torde inte vara avsikten med förslaget. Lagtexten behöver således förtydligas i berört hänseende. Vidare bör övervägas en komplettering så att punkt 3 i kongruens med uttryckssättet i punkterna 1 och 2 får avse även den som faktiskt har varit utsatt för smitta (jfr även 3 kap. 9 § förslaget till lag om ändring i smittskydds- lagen). Förslagsvis kan punkt 3 utformas enligt följande. 3. den som i annat fall än som avses i 1 eller 2 har eller kan antas ha varit utsatt för smitta av en samhällsfarlig sjukdom utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. Övriga lagförslag Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Prop. 2003/04:158 Bilaga 4 132

Socialdepartementet Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 maj 2004 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Nykvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] Regeringen beslutar proposition 2003/04:158 Extraordinära smittskydds- åtgärder. Prop. 2003/04:158 133