Regeringens proposition

2000/01:98

Kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen, m.m.

Prop.

2000/01:98

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 22 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Europeiska unionens råd antog den 29 maj 2000 en förordning om domstols

behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål

 om föräldraansvar för makars gemensamma barn (Bryssel II-förordningen).

Förordningen trädde i kraft den 1 mars 2001 och är sedan dess direkt tillämplig

i Sverige. Den kräver dock vissa kompletterande bestämmelser. Det gäller framför

 allt för handläggningen av exekvaturförfarandet, som innebär att en part kan få

 fastställt om en dom som har meddelats i en annan medlemsstat erkänns eller får

 verkställas i Sverige.

I propositionen föreslås det att en ny lag införs med bestämmelser om

handläggningen vid de svenska exekvaturdomstolarna, dvs. Svea hovrätt och Högsta

 domstolen. Den föreslagna lagen reglerar också hur verkställigheten av de

utländska avgörandena skall ske.

I propositionen föreslås det vidare att Sverige skall tillträda tre nordiska

överenskommelser om ändringar i de nordiska konventioner som ligger till grund

för förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande

äktenskap, adoption och förmynderskap och för lagen (1962:512) om indrivning i

Sverige av underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge.

 Överenskommelserna syftar bl.a. till att få de nordiska reglerna att vara i

linje med vad som gäller enligt Bryssel II-förordningen. I propositionen

föreslås det också ändringar i 1931 års förordning och 1962 års lag varigenom

överenskommelserna införlivas.

Den nya lagen med kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen

föreslås träda i kraft den 1 juli 2001. Ändringarna i 1931 års förordning och i

1962 års lag föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

I propositionen lämnas slutligen ett förslag på ett helt annat område där en

brist upptäckts i ett tidigare lagstiftningsärende. Det föreslås en ändring i

lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och

konsumentorganisationer. Genom ändringen blir lagen tillämplig också på förbud

enligt lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Därigenom

blir det bakomliggande EG-direktivet fullständigt genomfört. Ändringen föreslås

träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

2.1 Förslag till lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen 7

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om

vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:943) om erkännande av vissa

utländska äktenskapsskillnader

och hemskillnader 9

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område 10

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och

verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning

av barn 11

2.6 Förslag till lag om ändring i förordningen (1931:429)

om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och

förmynderskap 12

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige

av underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge 16

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:1175) om

talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

18

3 Ärendet och dess beredning 19

4 Svensk domstols behörighet och erkännande och verkställighet

av utländska avgöranden 20

5 Bryssel II-förordningen 21

5.1 Utarbetandet av förordningen 21

5.2 Förordningens allmänna innehåll 22

5.3 Tillämpningsområdet 23

5.4 Domstols behörighet 25

5.4.1 Behörighetsreglerna 25

5.4.2 Handläggningen av frågan om målet kan

tas upp 28

5.4.3 Litispendens 29

5.4.4 Interimistiska åtgärder 30

5.5 Erkännande och verkställighet 30

5.5.1 Tillämpningsområde 30

5.5.2 Erkännande 31

5.5.3 Skäl att vägra erkännande 32

5.5.4 Verkställbarhetsförklaring 33

5.5.5 Gemensamma bestämmelser 34

5.6 Förhållandet till internationella konventioner 34

5.7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 36

6 Behovet av kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen

37

6.1 Exekvaturförfarandet 37

6.2 Reservforum för domsrätt 40

6.3 Verkställigheten 41

6.4 Behovet av ändringar i internationellt privaträttsliga författningar

47

7 Ändringar i 1931 års nordiska äktenskapskonvention och i

1962 års nordiska indrivningskonvention 50

7.1 Ändringar med anledning av Bryssel II-förordningen 50

7.2 Ändringar i fråga om underhållsbidrag 51

8 Införlivande av de nordiska ändringsöverenskommelserna 53

9 Ändring i talerättslagen 53

10 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 54

11 Kostnader 55

12 Författningskommentar 56

12.1 Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen 56

12.2 Förslaget till lag om ändring i förordningen (1931:429)

om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och

förmynderskap 60

12.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige

 av underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge

63

12.4 Övriga lagförslag med anknytning till Bryssel II-förordningen 64

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:1175) om talerätt för vissa

utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer 64

Bilaga 1 Bryssel II-förordningen 66

Bilaga 2 Promemorians lagförslag (Ds 2000:59) 97

Bilaga 3 Överenskommelse den 6 februari 2001 om den nordiska

äktenskapskonventionen 102

Bilaga 4 Kommentar till överenskommelsen den 6 februari 2001 116

Bilaga 5 Överenskommelse den 25 februari 2000 om den nordiska

äktenskapskonventionen 134

Bilaga 6 Överenskommelse den 25 februari 2000 om den nordiska

indrivningskonventionen 136

Bilaga 7 Kommentar till överenskommelserna den 25 februari

2000 139

Bilaga 8 Promemorians lagförslag angående de nordiska

ändringarna 143

Bilaga 9 Förteckning över remissinstanserna 149

Bilaga 10 Lagrådsremissens lagförslag 150

Bilaga 11 Lagrådets yttrande 161

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 mars 2001 163

Rättsdatablad 164

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels godkänner

1. överenskommelsen den 25 februari 2000 mellan Danmark, Finland, Island, Norge

och Sverige om ändring av konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island

och Norge undertecknad i Stockholm den 6 februari 1931 innehållande

internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och

förmynderskap,

2. överenskommelsen den 25 februari 2000 mellan Danmark, Finland, Island, Norge

och Sverige om ändring av konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island

och Norge undertecknad i Oslo den 23 mars 1962 angående indrivning av

underhållsbidrag,

3. överenskommelsen den 6 februari 2001 mellan Danmark, Finland, Island, Norge

och Sverige om ändring av konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island

och Norge undertecknad i Stockholm den 6 februari 1931 innehållande

internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och

förmynderskap,

dels antar regeringens förslag till

1. lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen,

2. lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap,

3. lag om ändring i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska

äktenskapsskillnader och hemskillnader,

4. lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av

nordiska domar på privaträttens område,

5. lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn,

6. lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap,

7. lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge,

8. lag om ändring i lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag kompletterar rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (Bryssel

II-förordningen).

2 § Vid den handläggning som avses i artiklarna 22-24 skall hovrätten bestå av

en lagfaren domare.

För det förfarande som avses i artikel 26 gäller rättegångsbalkens regler om

överklagande av tingsrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 26.4

skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten inom fyra veckor

från den dag då beslutet meddelades.

En domare som har handlagt ett mål enligt artiklarna 22-24 är jävig att

handlägga mål om samma sak enligt artikel 26.

3 § För det förfarande som avses i artikel 27 gäller rättegångsbalkens regler

om överklagande av hovrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. Talan får inte komma under Högsta domstolens prövning

utan att Högsta domstolen har meddelat sökanden prövningstillstånd enligt 54

kap. 10 § rättegångsbalken.

4 § Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får det utländska

avgörandet verkställas enligt 21 kap. föräldrabalken. Ett avgörande om

rättegångskostnader verkställs dock enligt utsökningsbalken.

Verkställigheten får ske först när den frist för att ansöka om ändring som avses

 i artikel 26.5 har löpt ut eller när ett beslut har meddelats med anledning av

att ändring har sökts.

För verkställigheten gäller vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk

domstols avgörande i motsvarande fall.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap skall införas en ny

paragraf, 7 kap. 6 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

6 §

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:943) om erkännande av vissa

utländska äktenskapsskillnader och hemskillnader

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska

 äktenskapsskillnader och hemskillnader skall införas en ny paragraf, 12 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet

 av nordiska domar på privaträttens område skall införas en ny paragraf, 7 a §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 a §

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och

verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Bestämmelserna i 2-10, 13-21 och 23 §§ tillämpas i förhållande till stater som

har tillträtt den i Luxemburg d. 20 maj 1980 dagtecknade konventionen om

erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om

återställande av vård av barn (Europarådskonventionen). Bestämmelserna tillämpas

 dock ej i förhållande till Danmark, Finland, Island eller Norge i den mån

särskilda bestämmelser gäller.

Bestämmelserna i 2-4 och 11-23 §§ tillämpas i förhållande till stater som har

tillträtt den i[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt. 1980 dagtecknade konventionen om de civila

aspekterna på internationella bortföranden av barn (Haagkonventionen).

Regeringen får, under förutsättning av ömsesidighet, föreskriva att lagens

bestämmelser om erkännande och verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m. eller

lagens bestämmelser om överflyttning av barn skall tillämpas även i förhållande

till en stat som inte har tillträtt Europarådskonventionen eller

Haagkonventionen.

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.6 Förslag till lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1931:429) om vissa internationella

 rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

dels att 7-9 och 22 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan medborgare i

fördragsslutande stat upptages i den stat, där båda makarna hava hemvist eller

där de senast haft hemvist samtidigt och endera alltjämt är bosatt.

Ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan makar som är

medborgare och har hemvist i en fördragsslutande stat tas upp i den stat där

1. makarna har sitt hemvist,

2. makarna senast hade hemvist samtidigt och en av dem fortfarande är bosatt,

3. makarna är medborgare,

4. svaranden har sitt hemvist,

5. någon av makarna har sitt hemvist, om en ansökan om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad är gemensam,

6. käranden har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökningen gjordes, eller

7. käranden är medborgare och har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt

där i minst sex månader omedelbart innan ansökningen gjordes.

Kan yrkandet ej enligt första stycket upptagas i någon av staterna, må yrkandet

väckas i stat, där endera maken är medborgare.

Yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad må städse väckas i stat,

där båda makarna äro medborgare.

Ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad kan även tas upp i den

 stat där beslutet om hemskillnad har meddelats.

8 §

I samband med yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad må jämväl av samma

 eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av sammanlevnaden,

bodelning, skadestånd, underhållsskyldighet samt vårdnad om barn.

I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också av

samma eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av

sammanlevnaden och bodelning. Även frågor om vårdnad om barn, barns boende och

umgänge med barn får prövas, om

1. barnet är makarnas gemensamma och

2. barnet har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp.

Yrkande, som senare väckes angående underhållsskyldighet eller vårdnad om barn,

upptages i stat, där den, mot vilken talan riktas, har hemvist, även om yrkandet

 avser ändring av beslut, som meddelats i annan stat. Kan enligt lagen i stat,

där hemskillnad eller äktenskapsskillnad meddelats, underhållsbidrag till

hemskild eller frånskild make ej vidare utdömas eller höjas utöver förut bestämt

 belopp, må yrkande om sådant bidrag eller höjning därav ej upptagas i någon av

de övriga staterna.

Om barnet inte har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp, får frågor om vårdnad om barn, barnets boende och

umgänge med barn ändå tas upp där, om

1. barnet har sitt hemvist i en fördragsslutande stat,

2. barnet är makarnas gemensamma och åtminstone en av makarna har vårdnaden om

det,

3. makarna har godtagit att frågan prövas i den stat där yrkandet om

äktenskapsskillnad eller hemskillnad tas upp och

4. frågans prövning i den staten är till barnets bästa.

8 a §

Om en talan angående en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig myndighet i

olika fördragsslutande stater mellan samma parter, skall den myndighet vid

vilken talan väckts senare självmant avvisa talan till förmån för den andra

myndigheten.

Vid tillämpning av första stycket skall en fråga om hemskillnad och en fråga om

äktenskapsskillnad anses vara samma fråga.

9 §2

Vid prövning av frågor, som avses i 7 och 8 §§, användes i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning och skadestånd skola dock städse avgöras efter

 den lag, som enligt 3 § är tillämplig å makarnas förmögenhetsförhållanden.

Vid prövning av frågor som avses i 7 och 8 §§ tillämpas i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning skall dock alltid avgöras enligt den lag som

enligt 3 § är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden.

Hemskillnad, som vunnits i en av staterna, medför i de övriga samma rätt att

erhålla äktenskapsskillnad, som om den vunnits i den staten.

Hemskillnad som vunnits i en av staterna medför i de övriga samma rätt att få

äktenskapsskillnad som om den vunnits i den staten.

I fördragsslutande stat, där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid äga makar, som

vunnit hemskillnad i annan fördragsslutande stat och därefter levat åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt ej återupptagit sammanlevnaden,

erhålla äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

I en fördragsslutande stat där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid har makar, som

vunnit hemskillnad i en annan fördragsslutande stat och därefter levt åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt inte återupptagit sammanlevnaden,

 rätt att få äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

22 §3

Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av staterna

meddelats jämlikt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i övriga

stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet

eller av dess förutsättningar med hänsyn till hemvist eller medborgarskap i den

ena eller andra av de fördragsslutande staterna. Detsamma gäller lagakraftvunnen

 dom som meddelats i en av staterna och avser ogiltighet eller återgång av

äktenskap mellan medborgare i fördragsslutande stat.

Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av staterna

meddelats enligt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i övriga

stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet

eller myndighetens behörighet. Detsamma gäller en lagakraftvunnen dom som

meddelats i en av staterna och avser ogiltighet eller återgång av äktenskap

mellan medborgare i någon fördragsslutande stat.

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i

kraft i förhållande till ett eller flera av de nordiska länderna.

2. Bestämmelserna i 7 och 8 §§ medför inte att svensk domstols behörighet går

förlorad beträffande en talan som har väckts före ikraftträdandet.

3. Äldre bestämmelser gäller fortfarande för en talan som har väckts före

ikraftträdandet.

4. Äldre bestämmelser gäller fortfarande för avgöranden som har meddelats före

ikraftträdandet.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller av sådan myndighet

godkänd förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge någon

förpliktats eller utfäst sig att betala underhållsbidrag till make, förutvarande

 make, barn, styvbarn eller barnets mor, skall erkännas här i landet utan någon

särskild stadfästelse.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller skriftlig

förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge någon förpliktats

eller utfäst sig att utgiva underhållsbidrag till make, förutvarande make, barn

i äktenskap, styvbarn, barn utom äktenskap eller moder till sådant barn och varå

 verkställighet kan vinnas i den stat, där domen eller beslutet meddelades eller

 förbin-delsen ingicks, skall på begäran omedelbart verkställas här i riket

efter vad nedan sägs. Det samma skall gälla sådan i Danmark, Fin-land, Island

eller Norge meddelad ännu icke lagakraftvunnen dom och sådant i någon av dessa

stater av rätten, domaren eller överexe-kutor meddelat beslut, som kan

verkställas lika med lagakraftvunnen dom.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut, av sådan myndighet godkänd

 förbindelse eller annan skriftlig förbindelse, varigenom i Danmark, Finland,

Island eller Norge någon förpliktats eller utfäst sig att betala sådant bidrag

och som kan verkställas i den staten, skall på begäran omedelbart verkställas

här i landet. Detsamma skall gälla sådan ännu icke lagakraftvunnen dom och

sådant av rätten eller domaren meddelat beslut som kan verkställas lika med

lagakraft-vunnen dom.

Är genom dom eller beslut här i riket bidrag bestämt till lägre belopp eller ock

 fastställt, att underhållsskyldighet ej föreligger, kan verkställighet i

strid häremot ej påfordras.

3 §

Den myndighet som skall verkställa indrivningen äger, om så anses erforderligt,

kräva bevis, att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller i 1 § första

stycket för verkställighet stadgade villkor. Bevis utfärdas i den stat, där

domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av myndighet som i 2

 § tredje stycket sägs.

Den myndighet som skall verkställa indrivningen får, om så anses erforderligt,

kräva bevis för att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller de i 1 § andra

stycket för verkställighet stadgade villkoren. Sådant bevis utfärdas, i den stat

 där domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av den

myndighet som anges i 2 § tredje stycket.

Har underhållsbidraget icke i domen, beslutet eller förbindelsen fastställts

till bestämt belopp eller avser framställning om verkställighet högre belopp än

som fastställts, må ock bevis om bidragets storlek krävas enligt vad i första

stycket stadgas.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:1175) om talerätt för vissa

utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

Härigenom föreskrivs att 3 och 5 §§ lagen (2000:1175) om talerätt för vissa

utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Talan får avse att åtgärder skall vidtas mot någon för att denne åsidosätter en

bestämmelse som avses i 1 §. Åtgärderna får gälla

1. förbud eller ålägganden med stöd av 14-16 §§, 17 § första stycket, 18-20 §§

marknadsföringslagen (1995:450),

2. åläggande att till svenska staten betala en sådan särskild avgift som avses i

 10 kap. 5 och 6 §§ radio- och TV-lagen (1996:844), eller

3. utdömande av vite som förelagts i de fall som avses i 1.

Talan får avse att åtgärder skall vidtas mot någon för att denne åsidosätter en

bestämmelse som avses i 1 §. Åtgärderna får gälla

1. förbud eller ålägganden med stöd av 14-16 §§, 17 § första stycket, 18-20 §§

marknadsföringslagen (1995:450) eller förbud enligt 3 och 6 §§ lagen (1994:1512)

 om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

2. åläggande att till svenska staten betala en sådan särskild avgift som avses i

 10 kap. 5 och 6 §§ radio- och TV-lagen (1996:844), eller

3. utdömande av vite som förelagts i de fall som avses i 1.

5 §

Talan skall väckas vid

1. Marknadsdomstolen i fråga om förbud och ålägganden som avses i

marknadsföringslagen (1995:450),

2. Länsrätten i Stockholms län i fråga om sådan särskild avgift som avses i

radio- och TV-lagen (1996:844),

3. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller Stockholms

tingsrätt i fråga om utdömande av vite.

Talan skall väckas vid

1. Marknadsdomstolen i fråga om förbud och ålägganden som avses i

marknadsföringslagen (1995:450) och i fråga om förbud enligt lagen (1994:1512)

om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

2. Länsrätten i Stockholms län i fråga om sådan särskild avgift som avses i

radio- och TV-lagen (1996:844),

3. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller Stockholms

tingsrätt i fråga om utdömande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Europeiska unionens råd antog den 29 maj 2000 förordning (EG) nr 1347/2000 om

domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (Bryssel

II-förordningen). Förordningen trädde i kraft den 1 mars 2001 och är publicerad

i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT L 160, 30.6.2000, s. 19).

Förordningen finns i bilaga 1.

Bryssel II-förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i

Sverige och övriga berörda medlemsstater i EU. Den kräver dock vissa

kompletterande bestämmelser, vilka föreslås i lagrådsremissen.

Tolkningen av förordningen och behovet av kompletterande bestämmelser har

diskuterats vid nordiska departementsöverläggningar.

Inom Justitiedepartementet utarbetades departementspromemorian Kompletterande

bestämmelser till Bryssel II-förordningen (Ds 2000:59). I promemorian föreslås

det att en ny lag införs med bestämmelser om handläggningen vid de svenska

exekvaturdomstolarna, dvs. Svea hovrätt och Högsta domstolen. Promemorians

lagförslag finns i bilaga 2.

Bland annat med anledning av Bryssel II-förordningen slöts den 6 februari 2001

en överenskommelse om ändringar i konventionen den 6 februari 1931 innehållande

internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och

förmynderskap (den nordiska äktenskapskonventionen). Överenskommelsen jämte en

kommentar som utarbetats vid nordiska departementsöverläggningar finns i

bilagorna 3 och 4.

Överenskommelser om andra ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen och i

konventionen den 22 mars 1962 mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge

 angående indrivning av underhållsbidrag (den nordiska indrivningskonventionen)

slöts den 25 februari 2000. Överenskommelserna jämte kommentarer som utarbetats

vid nordiska departementsöverläggningar finns i bilagorna 5-7.

Inom Justitiedepartementet utarbetades en promemoria om vilka lagändringar som

behövs för att införliva de nordiska ändringsöverenskommelserna. Promemorians

lagförslag finns i bilaga 8.

Promemoriorna har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 9. Remissvaren finns tillgängliga i Regeringskansliet (dnr

Ju2000/6265/L2).

Europaparlamentet och Europeiska unionens råd har antagit direktivet 98/27/EG av

 den 19 maj 1998 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen.

 Inom Finansdepartementet utarbetades departementspromemorian Talerätt vid

gränsöverskridande överträdelser inom konsumenträtten - genomförande av

förbudsföreläggandedirektivet 98/27/EG, (Ds 2000:32). Promemorian

remissbehandlades. Efter att ha inhämtat Lagrådets yttrande beslutade regeringen

 propositionen Talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och

konsumentorganisationer (prop. 2000/2001:34). Riksdagen antog regeringens

förslag till lag (bet. 2000/01:LU3, rskr. 2000/01:84). Direktivet har sålunda

genomförts genom lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer (talerättslagen) som trädde i

kraft den 1 januari 2001. Det har därefter uppmärksammats att en komplettering

av lagen behöver göras.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 1 mars 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 10.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 11. Lagrådet har förordat en justering i de

föreslagna ändringarna i 1962 års lag. Regeringen har följt förslaget. En

redaktionell ändring har också gjorts i de föreslagna övergångsbestämmelserna

till lagen om ändring av 1931 års förordning. Lagrådet har vidare förordat att

en föreslagen bestämmelse i lagen med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen utgår. Regeringen har inte följt det förslaget och återkommer

till synpunkten i avsnitt 6.1.

Det har inte inhämtats något yttrande från Lagrådet över förslaget till lagen om

 ändring i talerättslagen. Lagförslaget faller visserligen under Lagrådets

granskningsområde, men förslaget innefattar endast en liten och självklar

komplettering av lagen. Lagrådets hörande skulle därmed sakna betydelse på grund

 av frågans beskaffenhet.

4 Svensk domstols behörighet och erkännande och verkställighet av utländska

avgöranden

Det finns flera författningar som innehåller bestämmelser om svensk domstols

internationella behörighet i äktenskapsmål och om erkännande och verkställighet

av domar i sådana mål.

De allmänna bestämmelserna finns i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

 rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). Reglerna i IÄL är

inte baserade på någon internationell konvention, och de gäller endast i den mån

 något annat inte följer av andra författningar som är grundade på

internationella konventioner. I 3 kap. finns bestämmelser om i vilka fall svensk

 domstol får ta upp ett äktenskapsmål samt frågor om vårdnad och

underhållsbidrag som väcks i samband därmed. Kapitlet innehåller också regler om

 erkännande av utländska avgöranden om upplösning av äktenskap.

I förhållande till Danmark, Finland, Island och Norge finns bestämmelser i

förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande

äktenskap, adoption och förmynderskap (1931 års förordning). Förordningen

införlivar 1931 års nordiska äktenskapskonvention. Bestämmelserna i förordningen

 har företräde framför IÄL. Förordningen reglerar domstols behörighet att pröva

yrkanden om hemskillnad och äktenskapsskillnad och frågor som har samband med

ett sådant yrkande, t.ex. vårdnad och underhållsbidrag. I förordningen finns

också bestämmelser om domsrätt i vissa fall när det gäller talan om

underhållsbidrag som väcks utan samband med ett äktenskapsmål. Förordningen

reglerar dessutom vilket lands lag som skall tillämpas och när avgöranden från

andra nordiska länder skall erkännas.

I förhållande till de stater som har anslutit sig till Haagkonventionen den 1

juni 1970 om erkännande av äktenskapsskillnader och hemskillnader finns

bestämmelser som har företräde framför IÄL i lagen (1973:943) om erkännande av

vissa utländska äktenskapsskillnader och hemskillnader.

Erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden regleras i lagen

(1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m.

och om överflyttning av barn (1989 års lag). Lagen införlivar bl.a.

Europarådskonventionen den 20 maj 1980 om erkännande och verkställighet av

avgöranden rörande vårdnad om barn och om återställande av vård av barn (1980

års Europarådskonvention) och gäller i förhållande till de stater som har

tillträtt konventionen. I 1931 års förordning och i lagen (1977:595) om

erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område finns

särskilda bestämmelser som i förhållande till Danmark, Finland, Island och Norge

 har företräde framför 1989 års lag.

När det gäller underhållsbidrag finns det bestämmelser om domsrätt och om

erkännande och verkställighet av utländska avgöranden även i Luganokonventionen

den 16 september 1988 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på

privaträttens område och i Bryssel I-konventionen den 27 september 1968 om

domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område.

Luganokonventionen är en konvention mellan EU:s medlemsstater och EFTA:s

medlemsstater samt mellan EFTA:s medlemsstater inbördes, medan Bryssel

I-konventionen är öppen endast för EU:s medlemsstater. Konventionerna gäller som

 lag i Sverige (se lagen [1992:794] om domstols internationella behörighet och

om verkställighet av utländska domar enligt Luganokonventionen samt lagen

[1998:358] om domstols internationella behörighet och om verkställighet av

utländska domar enligt Brysselkonventionen). Den 22 december 2000 antogs rådets

förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och

verkställighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen). Denna

förordning skall ersätta Bryssel I-konventionen och träder i kraft den 1 mars

2002.

Lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av underhållsbidrag, fastställda i

Danmark, Finland, Island eller Norge reglerar verkställighet av underhållsbidrag

 i Norden. Lagen införlivar 1962 års nordiska indrivningskonvention.

5 Bryssel II-förordningen

5.1 Utarbetandet av förordningen

Redan på 1960-talet aktualiserades frågan om enhetliga regler om domsrätt och om

 erkännande och verkställighet av domar på familjerättens område i samband med

att förhandlingar fördes rörande Bryssel I-konventionen. Familjerättsliga frågor

 undantogs dock från konventionen, bl.a. med hänsyn till att skillnaderna mellan

 medlemsstaternas nationella familjerätt då ansågs vara alltför stora. Bryssel

I-konventionen är sålunda tillämplig på privaträttens område men inte på fysiska

 personers rättsliga ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga och

inte heller på makars förmögenhetsförhållanden eller på arv och testamente.

Underhållsbidrag omfattas däremot av konventionen.

I början av 1990-talet togs de internationella familjerättsliga frågorna upp på

nytt i EU. Efter flera års förhandlingar antog rådet den 28 maj 1998

konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av

domar i äktenskapsmål (Bryssel II-konventionen) Konventionen undertecknades

samma dag av företrädare för alla medlemsstater.

Bryssel II-konventionen utformades med förebild av Bryssel I-konventionen och de

 förändringar som senare flutit in i Bryssel I-förordningen. Många av

bestämmelserna i Bryssel II-konventionen har sina direkta motsvarigheter i

Bryssel I-instrumenten. Det finns ändå vissa betydelsefulla skillnader, t.ex.

regleringen av domsrätt.

Till Bryssel II-konventionen finns en förklarande rapport. Rapporten återger i

stora drag diskussionerna i den rådsarbetsgrupp som arbetade fram konventionen.

Rapporten är publicerad i Europeiska Gemenskapernas Tidning (EGT C 221,

16.7.1998, s. 27).

Bryssel II-konventionen hade sin grund i artikel K 3 i Maastrichtfördraget.

Genom Amsterdamfördraget, som trädde i kraft den 1 maj 1999, överfördes åtgärder

 som rör civilrättsligt samarbete till den nya avdelning IV i EG-fördraget

(artiklarna 61-65). Därmed fick man en rättslig grund i fördraget för att anta

förordningar och direktiv på detta område. Bryssel II-konventionen hade inte

ratificerats innan Amsterdamfördraget trädde i kraft. Mot denna bakgrund

presenterade kommissionen ett förslag till en förordning som skulle ersätta

Bryssel II-konventionen. Bryssel II-förordningen antogs av rådet den 29 maj 2000

 och trädde alltså i kraft den 1 mars 2001.

Resultaten av de förhandlingar som föregick Bryssel II-konventionen tas till

största delen till vara i Bryssel II-förordningen. Men eftersom det rör sig om

två olika typer av instrument, avviker förordningen med nödvändighet från

konventionen i vissa avseenden. Exempelvis finns det inga särskilda regler om

EG-domstolens behörighet. Det är inte heller möjligt för medlemsstaterna att

reservera sig mot bestämmelser i förordningen. Ändringar har också gjorts i

syfte att anpassa Bryssel II-förordningen till Bryssel I-förordningen.

Enligt ett särskilt protokoll till Amsterdamfördraget tillämpas den nya

avdelning IV i fördraget inte i förhållande till Danmark. Förordningen kommer

därför inte att automatiskt gälla för Danmark, men diskussioner förs om att

utsträcka förordningens regler till att gälla även i förhållande till Danmark.

Det är ännu inte klart hur detta skall lösas.

Avdelning IV tillämpas inte heller på Förenade Kungariket och Irland. Till

skillnad från Danmark har de medlemsstaterna en särskild möjlighet att ansluta

sig till rättsakter. Både Förenade Kungariket och Irland har beslutat om detta

för Bryssel II-förordningen, och förordningen gäller alltså även för dem.

5.2 Förordningens allmänna innehåll

Liksom Bryssel I-förordningen reglerar Bryssel II-förordningen inte bara

erkännande och verkställighet av utländska avgöranden utan också domstols

internationella behörighet och vissa andra processuella frågor.

Förordningen är indelad i sex kapitel. I kapitel I fastställs förordningens

tillämpningsområde. I kapitel II och III finns bestämmelser om domstols

behörighet och om erkännande och verkställighet av domar. Kapitel IV rör vissa

allmänna frågor, främst förhållandet mellan förordningen och internationella

konventioner på området. I kapitel V och VI finns ikraftträdande- och

övergångsbestämmelser. Till förordningen finns fem bilagor. Bilagorna anger dels

 vilka domstolar som är behöriga att pröva frågor om erkännande och

verkställighet (bilagorna 1-3), dels vilka intyg om domar som skall utfärdas

(bilagorna 4-5).

Förklarande rapporter av den typ som finns för Bryssel I- och Bryssel

II-konventionerna förekommer inte för EG-förordningar och direktiv. Någon

förklarande rapport till Bryssel II-förordningen har alltså inte utarbetats. Den

 förklarande rapporten till Bryssel II-konventionen har inte heller någon

officiell status när det gäller tolkningen av förordningen. Med tanke på att

rapporten faktiskt återspeglar medlemsstaternas intentioner med konventionen och

 att bestämmelserna i konventionen och förordningen till stor del är identiska

bör rapporten ändå kunna ge en viss ledning vid tillämpningen av förordningen.

Samtidigt bör det understrykas att förordningen är ett gemenskapsrättsligt

instrument, vilket innebär att det kommer att vara EG-domstolens uppgift att

säkerställa en enhetlig tolkning av den i alla medlemsstater. De nationella

domstolarna kommer att vara skyldiga att föra frågor om tolkningen vidare till

EG-domstolen i enlighet med vad som gäller om detta enligt EG-fördraget (se

artiklarna 68 och 234).

5.3 Tillämpningsområdet

Äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap

Av artikel 1.1 a framgår att Bryssel II-förordningen är tillämplig på

äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap. Den är endast

tillämplig på själva upplösningen av det äktenskapliga bandet. Däremot omfattas

inte t.ex. skulden till äktenskapets upplösning, makarnas förmögenhet,

underhållsskyldighet eller andra frågor som kan ha samband med upplösningen av

äktenskapet (jfr ingresspunkt 10). Förordningen gäller inte heller fastställelse

 av ett äktenskaps giltighet.

Instituten hemskillnad och annullering av äktenskap avskaffades i Sverige år

1973 men finns fortfarande kvar i flera andra medlemsstater. Enligt förordningen

 är svenska domstolar i och för sig internationellt sett behöriga att ta upp

frågor om annullering och hemskillnad. Av svensk internationell privaträtt lär

dock följa att frågorna skulle bedömas enligt svensk rätt. Eftersom svensk rätt

saknar regler om annullering och hemskillnad, kan frågorna i praktiken alltså

inte avgöras här utan en sådan talan skall avvisas. Däremot skall avgöranden om

hemskillnad och annullering som har meddelats i andra medlemsstater erkännas i

Sverige.

Föräldraansvar

Förordningen är enligt artikel 1.1 b även tillämplig på frågor om föräldraansvar

 för makarnas gemensamma barn när sådana frågor uppkommer i samband med mål om

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap.

Begreppet föräldraansvar definieras inte i förordningen. Vid förhandlingarna var

 det inte möjligt att komma överens om en gemensam definition. Svårigheterna

berodde till stor del på de skillnader som finns mellan medlemsstaternas

nationella rättsordningar. I några medlemstater, som t.ex. Sverige och Finland,

förekommer begreppet över huvud taget inte, och i de stater där begreppet eller

liknande uttryck används har det ingen enhetlig innebörd. Svårigheterna hade

också att göra med att ett parallellt arbete då pågick inom Haagkonferensen för

internationell privaträtt om att utarbeta konventionen den 19 oktober 1996 om

behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om

 föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Där har begreppet

föräldraansvar en relativt vid innebörd och omfattar bl.a. offentligrättsliga

frågor om omhändertagande av barn och åtgärder till skydd för barnets egendom.

I avsaknad av en definition av vad som i förordningen avses med föräldraansvar

kommer det att vara upp till i sista hand EG-domstolen att avgöra hur begreppet

skall tolkas.

Det finns dock anledning att utgå från att i vart fall de frågor som regleras i

6 kap. föräldrabalken omfattas, dvs. vårdnad om barn, umgänge med barn och barns

 boende. Dessa måste uppenbarligen anses vara kärnfrågor i föräldrars ansvar för

 sina barn och ha en sådan nära anknytning till äktenskapsmål som förutsätts i

förordningen (jfr ingresspunkt 11).

Det står vidare klart att underhåll till make och barn inte omfattas. För sådana

 frågor gäller i stället Bryssel I-förordningen. Att Bryssel II-förordningen är

begränsad till civilrättsliga förfaranden (jfr nedan) innebär att den inte

heller omfattar omhändertagande av barn och andra offentligrättsliga

ingripanden.

Mer osäkert är i vad mån förmynderskapsfrågor omfattas. Av artikel 3 i 1996 års

Haagkonvention framgår att begreppet föräldraansvar i konventionen omfattar

förmynderskap. I rapporten till Bryssel II-konventionen påpekas att begreppet

torde ha en i någon mån enhetlig innebörd i Bryssel II-konventionen och 1996 års

 Haagkonvention; frågan om skydd för barns egendom var dock inte föremål för

några särskilda diskussioner i den arbetsgrupp som utarbetade Bryssel

II-konventionen. För det fall förmynderskapsfrågor ändå skulle omfattas av

förordningen kan det konstateras att det i samband med upplösningen av ett

äktenskap i praktiken endast lär bli aktuellt med avgöranden om utseende av

förmyndare. Andra förmynderskapsrättsliga frågor, t.ex. förmyndarens behörighet,

 förvaltningens utövande och tillsynen över förvaltningen, torde däremot

knappast uppkomma i det sammanhanget.

Förordningen gäller endast föräldraansvar för makarnas gemensamma barn. Vid

förhandlingarna var medlemsstaterna eniga om att man som gemensamma barn bör

anse gemensamma biologiska barn och barn som har adopterats av båda makarna

gemensamt. Några medlemsstater föreslog att konventionen även skulle gälla för

den ena eller andra makens barn från tidigare förhållanden men det fanns inte

ett tillräckligt stöd för detta.

Det finns skäl att utgå från att förordningen även omfattar fall där ett

biologiskt barn till ena maken eller ett barn som har adopterats av ena maken

adopteras av den andra maken. Även makarnas gemensamma barn tillkommet efter

givarinsemination torde omfattas.

Civilrättsliga och andra officiellt erkända administrativa förfaranden

Av artikel 1.1 framgår att förordningen gäller civilrättsliga förfaranden.

Därmed utesluts religiösa förfaranden och offentligrättsliga förfaranden, för

svensk del t.ex. omhändertagande av barn enligt lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga.

Med civilrättsliga förfaranden jämställs andra icke-judiciella förfaranden som

är officiellt erkända i en medlemsstat (artikel 1.2). I konventionsrapporten

nämns som exempel att beslut om äktenskapsskillnad i Danmark kan fattas av

Statsamt och Københavns Overpræsidium och att frågor om vårdnad och umgänge i

Finland kan lösas genom avtal som godkänns av sociala myndigheter. Liknande

möjligheter finns numera även i Sverige. Enligt 6 kap. 6, 14 a och 15 a §§

föräldrabalken kan föräldrar avtala om vårdnad, boende och umgänge. Avtalet

gäller om det godkänns av socialnämnden. Domsrättsreglerna i förordningen

omfattar sålunda även socialnämndens behörighet att i samband med en

äktenskapsskillnad godkänna avtal om t.ex. umgänge, och ett avtal som har

godkänts av socialnämnden erkänns och kan verkställas enligt förordningen.

Med domstol avses i förordningen samtliga behöriga myndigheter i

medlemsstaterna. Med medlemsstat förstås samtliga medlemsstater med undantag av

Danmark. Bakgrunden till detta är att den nya avdelningen IV i EG-fördraget om

civilrättsligt samarbete inte gäller för Danmark (se avsnitt 5.1).

5.4 Domstols behörighet

5.4.1 Behörighetsreglerna

Kapitel II i Bryssel II-förordningen innehåller regler om domstols behörighet. I

 artikel 2 anges när domstolarna i en medlemsstat är behöriga att ta upp frågor

om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap.

Behörighetsgrunderna är inte utformade på samma sätt som i Bryssel

I-förordningen, dvs. med ett allmänt forum och kompletterande särskilda

behörighetsregler. I stället anges det ett antal behörighetskriterier som alla

är alternativa till varandra utan någon inbördes rangordning. Kriterierna är

utformade med tanke på att det skall finnas en verklig och nära anknytning

mellan parterna och den medlemsstat där frågan prövas. Man har eftersträvat

regler som är flexibla och anpassade till människors rörlighet inom EU.

I de domsrättsgrunder som nämns i artikel 2.1 a bestämmer i första hand

hemvistet om det finns behörighet. Behörighet tillkommer domstolarna i den

medlemsstat där

- makarna har hemvist,

- makarna senast hade hemvist om en av dem fortfarande är bosatt där,

- svaranden har hemvist,

- någon av makarna har hemvist om ansökningen är gemensam,

- sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökningen gjordes eller

- sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst sex månader

omedelbart innan ansökningen gjordes och sökanden är medborgare i den

medlemsstaten.

Enligt artikel 2.1 b föreligger domsrätt för domstolarna i den stat där båda

makarna är medborgare.

Hänsyn har tagits till det speciella domicilbegrepp som finns i Förenade

kungariket och Irland. Domsrätten bygger beträffande dessa medlemsstater inte på

 makarnas medborgarskap utan på deras domicil.

Att domsrättsgrunderna är alternativa innebär att en make kan välja att väcka

talan i olika staters domstolar, beroende på omständigheterna i det enskilda

fallet. Som exempel kan nämnas ett fall där båda makarna är medborgare i Sverige

 men har haft gemensamt hemvist i Tyskland. Efter separationen flyttar mannen

till Spanien. Om hustrun vill väcka talan om äktenskapsskillnad mot mannen, är

såväl svenska som tyska och spanska domstolar behöriga. Mannen har samma

valmöjlighet, förutsatt att han har haft hemvist i Spanien i ett år.

Artikel 3 innehåller regler om domstols behörighet att ta upp frågor om

föräldraansvar för makarnas gemensamma barn i samband med att den prövar en

ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap.

Huvudregeln är att den domstol som är behörig att pröva upplösningen av

äktenskapet också är behörig att ta upp en fråga som rör föräldraansvar. Det

gäller när barnet har hemvist i den staten. En kompletterande regel finns för

det fall där barnet inte har hemvist i domstolslandet men i någon annan

medlemsstat. Domstolen får då ta upp frågan om föräldraansvar, om åtminstone en

av makarna sedan tidigare har föräldraansvar för barnet och domstolens

behörighet har godkänts av makarna och är till barnets bästa.

Behörigheten att pröva frågor om föräldraansvar upphör när frågan om upplösning

av äktenskapet har avgjorts slutligt, dvs. när en dom om detta har vunnit laga

kraft. Om frågan om föräldraansvar ännu inte har avgjorts vid den tidpunkten,

består behörigheten till dess frågan om föräldraansvar har avgjorts genom en

lagakraftvunnen dom. Ett förfarande rörande föräldraansvar skall alltså kunna

pågå fram till ett slutligt avgörande; att äktenskapsfrågan har avgjorts bör

inte inverka menligt på de förväntningar parterna kan ha på att frågan om

föräldraansvaret kan avgöras där förfarandet inletts. Behörigheten enligt

artikel 3 upphör också när förfarandet har avslutas av något annat skäl, t.ex.

om målet skrivs av på grund av återkallelse.

Förutom de generella behörighetsreglerna i artiklarna 2 och 3 finns det

kompletterande behörighetsregler om genkäromål och omvandlande av beslut om

hemskillnad till äktenskapsskillnad (artiklarna 5 och 6). Vidare hänvisas till

att medlemsstaterna skall utöva sin behörighet i enlighet med 1980 års

Haagkonvention om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn

(artikel 4). Konventionen har ratificerats av Sverige och införlivats med svensk

 rätt genom lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska

vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn.

Gränsdragningen mellan behörighetsreglerna i förordningen och i medlemsstaternas

 nationella rätt

Bryssel II-förordningens regler om domsrätt är i viss utsträckning exklusivt

tillämpliga i medlemsstaterna. Det innebär att eventuellt avvikande regler i

nationella rättsordningar inte får komplettera förordningens behörighetsregler.

För svensk del finns avvikande regler i lagen om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). En ansökan om

äktenskapsskillnad får enligt 3 kap. 2 § 2 IÄL tas upp av svensk domstol, om

käranden är svensk medborgare och har hemvist i Sverige eller tidigare haft

hemvist här sedan han fyllt 18 år. Enligt 3 kap. 6 § får vidare frågor om

vårdnad om barn tas upp i samband med ett mål om äktenskapsskillnad. Till

skillnad från vad som gäller enligt förordningen finns det inga begränsningar om

 att barnet skall vara makarnas gemensamma eller att det skall ha hemvist i ett

visst land. I förhållande till de andra nordiska länderna finns avvikande

domsrättsregler i 1931 års förordning (se avsnitt 4).

Hur gränsen skall dras mellan domsrättsreglerna i Bryssel II-förordningen och

motsvarande regler i medlemsstaternas nationella rätt framgår av artiklarna 7, 8

 och 9.

I artikel 7 anges att en talan mot en make som har hemvist i en medlemsstat, är

medborgare i en medlemsstat eller i fråga om Förenade kungariket och Irland har

domicil i en av dess stater får väckas vid en annan medlemsstats domstolar

endast i enlighet med behörighetsreglerna i förordningen. Av artikel 8.1 framgår

 att, när ingen medlemsstats domstol är behörig enligt förordningen,

behörigheten i varje medlemsstat skall bestämmas enligt den statens lag. Om en

talan som har väckts avser ett fall som domstolen inte är behörig att ta upp

enligt förordningen och en domstol i en annan medlemsstat är behörig enligt

förordningen, skall den förstnämnda domstolen förklara sig obehörig (artikel 9).

Om t.ex. käranden är medborgare i Sverige, svaranden är medborgare i Tyskland

och båda makarna har hemvist i USA, är svensk domstol inte behörig att pröva en

talan om äktenskapsskillnad mellan parterna enligt artiklarna 2-6 i

förordningen. Av artikel 7 följer att svensk domstol är förhindrad att tillämpa

de avvikande domsrättsreglerna i 3 kap. 2 § 2 IÄL.

Inte heller om t.ex. käranden är medborgare i Sverige med hemvist i Tyskland

sedan ett år och svaranden är medborgare och har hemvist i USA är svensk domstol

 behörig att ta upp målet enligt artiklarna 2-6. Då hindrar visserligen inte

artikel 7 men däremot artikel 8 en tillämpning av domsrättsreglerna i IÄL.

Anledningen till detta är att tysk domstol är behörig att ta upp målet enligt

artikel 2.

Som ytterligare ett exempel kan tas ett fall där käranden är svensk och

svaranden ungersk medborgare, båda med hemvist i Ungern. Inte heller då är

svensk domstol behörig att pröva målet enligt domsrättsreglerna i förordningen.

Eftersom svaranden varken är medborgare eller har hemvist i en medlemsstat,

hindrar artikel 7 inte att domsrättsreglerna i IÄL tillämpas. Inte heller

artikel 8 hindrar detta. Enligt artikel 2 är ingen medlemsstats domstolar

behöriga att ta upp frågan om äktenskapsskillnad mellan makarna. Behörigheten

skall därför enligt artikel 8.1 bestämmas enligt nationell lag. Om talan väcks

vid en svensk domstol, får den tas upp enligt 3 kap. 2 § 2 IÄL. Det innebär att

talan får tas upp om käranden är svensk medborgare och har hemvist i Sverige

eller tidigare haft hemvist här sedan han fyllt arton år.

Om domstolarna i en medlemsstat är behöriga att ta upp en fråga om

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap enligt

förordningen, är behörighetsregeln i artikel 3 om föräldraansvar exklusivt

tillämplig, förutsatt att barnet är makarnas gemensamma och har hemvist i en

medlemsstat. När förutsättningar i ett sådant fall saknas att ta upp frågan om

föräldraansvar enligt artikel 3, får nationella regler inte tillämpas.

Som ett exempel kan nämnas det fall att båda makarna är svenska medborgare med

hemvist i Italien. Den ena maken kan enligt artikel 2 väcka talan mot den andra

maken om äktenskapsskillnad i svensk domstol. Frågan om vårdnaden om makarnas

gemensamma barn kan enligt artikel 3 tas upp i svensk domstol endast om

åtminstone en av makarna har föräldraansvar för barnet och domstolens behörighet

 har godtagits av makarna samt det är till barnets bästa att talan prövas här i

landet. Om svaranden inte godtar att vårdnadsfrågan tas upp i Sverige, skall

yrkandet i den delen avvisas. Domstolen får inte ta upp frågan med tillämpning

av 3 kap. 6 § IÄL. Om barnet däremot hade haft hemvist i en stat utanför EU,

skulle bestämmelsen ha kunnat tillämpas.

När det gäller tillämpningen av nationella domsrättsregler bör även artikel 8.2

uppmärksammas. Den tar sikte på fall där svaranden varken är medborgare eller

har hemvist i en medlemsstat. Mot en sådan svarande får den som har hemvist i en

 medlemsstat och som är medborgare i en annan medlemsstat på samma sätt som

statens egna medborgare åberopa de bestämmelser om domstols behörighet som

gäller där. Bestämmelsen får praktisk betydelse vid tillämpningen av

behörighetsregler som bygger på kärandens medborgarskap. Exempelvis kommer en

kärande som är medborgare i en annan medlemsstat än Sverige och som har hemvist

i Sverige att kunna åberopa 3 kap. 2 § 2 IÄL till stöd för svensk domstols

behörighet i ett mål om äktenskapsskillnad mot en svarande som inte har hemvist

eller är medborgare i någon medlemsstat.

5.4.2 Handläggningen av frågan om målet kan tas upp

Av artikel 9 framgår att en domstol självmant skall pröva sin behörighet enligt

Bryssel II-förordningen. Det krävs alltså ingen invändning från parterna om

detta. Om domstolen i den medlemsstat där talan har väckts inte är behörig men i

 stället en domstol i någon annan medlemsstat är behörig, skall talan avvisas.

Det gäller oberoende av om svaranden går i svaromål eller inte.

För att domstolen skall få ta upp målet till prövning i sak är det som regel

inte tillräckligt att domstolen har prövat sin behörighet. Om svaranden har

hemvist i en annan stat än domstolsstaten, måste domstolen också beakta artikel

10. Artikeln avser fall där svaranden har hemvist antingen i en annan

medlemsstat eller i en stat som inte är med i EU. Domstolen skall då förklara

målet vilande tills det har klarlagts att svaranden har fått del av

stämningsansökningen eller motsvarande handling i tillräcklig tid för att kunna

förbereda sitt svaromål (artikel 10.1), alternativt måste det vara klarlagt att

alla nödvändiga åtgärder har vidtagits i det syftet. Bestämmelsen hindrar att en

 dom meddelas i svarandens utevaro när svaranden inte har fått kännedom om den

väckta talan eller inte har haft rimlig tid för att förbereda sitt svaromål.

Undantag görs för situationer där handlingarna skall översändas till en annan

medlemsstat. Då gäller i stället rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29

maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av

civil eller kommersiell natur. Förordningen träder i kraft den 31 maj 2001.

Dessutom finns det, liksom i Bryssel I-förordningen, en särskild regel när det

gäller handlingar som skall sändas till en stat som tillträtt 1965 års

Haagkonvention om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil

 eller kommersiell natur. Enligt konventionen skall det i varje konventionsstat

utses en centralmyndighet med uppgift att ta emot utländska framställningar om

delgivning och vidta åtgärder som föranleds av detta. Konventionen har

ratificerats av Sverige, se cirkulär (1969:495) med anledning av Sveriges

tillträde till konventionen.

5.4.3 Litispendens

Artikel 11 i Bryssel II-förordningen innehåller regler om förfarandet när mål om

 samma sak eller om saker som har samband med varandra väcks vid domstolar i mer

 än en medlemsstat.

Artikel 11.1 handlar om mål mellan samma parter om samma sak (litispendens). Den

 domstol vid vilken talan väcktes först är ensam behörig att pröva målet. Övriga

 domstolar skall avvisa talan. För att undvika en negativ behörighetskonflikt

skall talan inte avvisas förrän det har klarlagts att den domstol där talan

väcktes först är behörig att pröva tvisten. Till dess skall målet vila vid de

övriga domstolarna.

I artikel 11.2 tas hänsyn till skillnaderna mellan medlemsstaternas rättssystem

när det gäller hemskillnad, äktenskapsskillnad och annullering av äktenskap.

Bestämmelsen gäller situationer där talan om sådana frågor väcks vid domstolar i

 olika medlemsstater och målen inte avser samma sak men gäller samma parter.

Reglerna om vilandeförklaring och avvisning gäller även då. Om t.ex. en talan om

 äktenskapsskillnad har väckts i Sverige och därefter en talan om hemskillnad

väcks i Italien, skall den italienska domstolen avvisa talan till förmån för den

 svenska domstolen. Vid förhandlingarna ansågs bestämmelsen vara särskilt viktig

 för de länder, t.ex. Sverige och Finland, som saknar regler om hemskillnad och

annullering av äktenskap.

En särskild fråga är om en tillämpning av artikel 11 förutsätter att domstolen

har grundat sin behörighet på domsrättsreglerna i förordningen. Artikeln har

utformats med artikel 21 i Bryssel I-konventionen som förebild, och den artikeln

 gäller oberoende av parternas anknytning till domstolslandet. Även om

domstolarnas behörighet har grundats på nationell rätt, finns det en skyldighet

att avvakta hur ett mål mellan samma parter om samma sak hanteras i andra

konventionsstater (se prop. 1991/92:128 s. 196).

För att säkerställa en enhetlig tillämpning anges det i artikel 11.4 vid vilken

tidpunkt en talan skall anses väckt. Huvudregeln är att talan anses väckt när en

 stämningsansökan eller motsvarande handling har givits in till domstolen,

förutsatt att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som

krävs av honom för att få delgivningen med svaranden verkställd. Om delgivning

skall ske innan handlingen ges in till domstolen, anses talan i stället väckt

när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivningen, förutsatt

att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som krävs av

honom för att få handlingen ingiven till domstolen.

5.4.4 Interimistiska åtgärder

I artikel 12 i Bryssel II-förordningen finns en bestämmelse om behörigheten för

medlemsstaternas domstolar att besluta om interimistiska åtgärder. Förordningen

hindrar inte att en domstol i brådskande fall vidtar interimistiska åtgärder

avseende personer eller tillgångar i den egna staten i enlighet med den statens

lagar. Detta gäller även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att

pröva målet i sak. Med interimistiska åtgärder jämställs säkerhetsåtgärder.

Artikeln får praktisk betydelse vid interimistiska beslut om vårdnad, boende och

 umgänge. Huvudregeln, som följer av artikel 3, är att behörigheten att meddela

sådana beslut tillkommer den domstol som är behörig att ta upp en ansökan om

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap. Genom artikel 12

 klargörs det att förordningen inte hindrar att en domstol tillämpar nationella

behörighetsgrunder i brådskande fall. För svensk del kan en tillämpning av 3

kap. 12 § IÄL bli aktuell. Bestämmelsen gäller fall där ett äktenskapsmål pågår

i en annan stat och ger en svensk domstol behörighet att meddela interimistiska

beslut om vårdnad, boende, umgänge, underhåll och kvarboenderätt, trots att

några andra yrkanden än interimistiska inte har framställts.

5.5 Erkännande och verkställighet

5.5.1 Tillämpningsområde

Bestämmelserna om erkännande och verkställighet finns i kapitel III i Bryssel

II-förordningen. De är utformade med Bryssel I-konventionen som förebild.

Bestämmelserna gäller för varje dom som har meddelats i medlemsstaterna, bara

domen faller inom förordningens sakliga tillämpningsområde. Det förutsätts

alltså inte att den domstol som har meddelat domen har grundat sin behörighet på

 domsrättsreglerna i förordningen. Exempelvis skall en svensk dom om

äktenskapsskillnad erkännas även om domstolen har grundat sin behörighet på

någon av domsrättsgrunderna i IÄL (jfr prop. 1997/98:102 s. 24). Detta gäller

även avgöranden om föräldraansvar för makarnas gemensamma barn som har meddelats

 i samband med äktenskapsmålet.

Med dom avses varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat,

oavsett rubriceringen i det enskilda fallet. Även interimistiska beslut omfattas

 (artikel 13.1). Begreppet dom omfattar inte avgöranden varigenom en talan har

ogillats. En utländsk dom, varigenom en talan om äktenskapsskillnad har

ogillats, hindrar alltså inte att samma fråga därefter prövas i Sverige (se

ingresspunkt 15).

Bestämmelserna om erkännande och verkställighet gäller också föräldrars avtal om

 vårdnad som i Sverige har godkänts av socialnämnden. Likaså omfattas sådana

förlikningar som har ingåtts inför en domstol under ett pågående mål och som är

verkställbara i den medlemsstat där förlikningen ingicks.

Bestämmelserna om erkännande och verkställighet skall tillämpas även på beslut

om rättegångskostnader.

5.5.2 Erkännande

Bryssel II-förordningen bygger, liksom Bryssel I-förordningen, på att domar som

har meddelats i en medlemsstat skall erkännas i de andra medlemsstaterna utan

att något särskilt förfarande behöver anlitas (artikel 14.1). Att en utländsk

dom erkänns innebär att den jämställs med och får samma rättsverkningar som ett

motsvarande svenskt avgörande.

I förordningen finns inget krav på att den utländska domen skall ha vunnit laga

kraft innan den erkänns i andra medlemsstater. Om frågan om en icke

lagakraftvunnen utländsk dom skall erkännas eller inte kommer upp vid en domstol

 i en annan medlemsstat, får den domstolen låta handläggningen av målet vila i

avvaktan på att domen vinner laga kraft (artikel 20).

Även om principen om automatiskt erkännande ligger till grund för förordningen

är det på samma sätt som enligt Bryssel I-konventionen möjligt för en berörd

part att få fastställt att den utländska domen erkänns eller inte erkänns i en

annan medlemsstat. Ett sådant beslut kan vara av intresse t.ex. om parten vill

gifta om sig i den staten. Han eller hon kan i så fall ge in en ansökan om

fastställelse till den behöriga domstolen i medlemsstaten, i Sverige till Svea

hovrätt (se artikel 14.3). En ansökan om fastställelse förutsätter inte att

frågan om erkännande är föremål för tvist.

Enligt konventionsrapporten avses med "berörd part" inte endast de personer som

anges som parter i domen utan även andra personer som kan vara berörda enligt

nationell rätt (se punkt 65 i rapporten). För svensk del kan här nämnas att

allmän åklagare har rätt att föra talan om äktenskapsskillnad i vissa fall (se 5

 kap. 5 § tredje stycket äktenskapsbalken).

Frågan om erkännande av en dom kan också komma upp som en prejudiciell fråga

(artikel 14.4). Om frågan om en dom erkänns eller inte är av betydelse i en

annan rättegång, får den avgöras i den rättegången.

5.5.3 Skäl att vägra erkännande

I artikel 15 i Bryssel II-förordningen anges när en dom inte erkänns. De

förutsättningar som nämns i artikeln är obligatoriska i den mening att domen

skall vägras erkännande om någon av dem är uppfyllda.

I artikel 15.1 finns förutsättningarna för att vägra erkännande av en dom om

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap, och i artikel

15.2 finns förutsättningarna för att vägra erkännande av ett avgörande om

föräldraansvar. Gemensamt är att ett avgörande inte skall erkännas om detta

uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där

domen görs gällande (ordre public). I övrigt skiljer sig förutsättningarna åt.

En dom om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap skall

inte erkännas, om den har meddelats mot en utebliven svarande som inte har

delgivits stämningsansökningen i tillräckligt god tid och på ett sådant sätt att

 han kunnat förbereda sitt svaromål. Detta gäller dock inte när det kan

fastställas att svaranden otvetydigt har godtagit avgörandet. Avgörandet skall

inte heller erkännas, om det är oförenligt med ett avgörande som har meddelats

mellan samma parter i den stat där avgörandet görs gällande. Det saknar

betydelse om domen från erkännandestaten meddelats före eller efter

ursprungsstatens dom.

Vidare skall en dom inte erkännas, om den är oförenlig med en dom som tidigare

har meddelats mellan samma parter. En förutsättning är dock att det först

meddelade avgörandet uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den

medlemsstat där avgörandet görs gällande. Som exempel kan nämnas att det i

Ungern meddelas en dom på hemskillnad som uppfyller kraven för att erkännas i

Tyskland. En dom på äktenskapsskillnad mellan samma makar meddelas senare i

Frankrike, och det begärs erkännande av den domen i Tyskland. I den situationen

är domen på äktenskapsskillnad inte oförenlig med den tidigare domen om

hemskillnad från Ungern och skall därför erkännas i Tyskland. I motsatt fall,

dvs. när det har meddelats en dom på äktenskapsskillnad i Ungern och det senare

meddelas en dom på hemskillnad i Frankrike, kommer domstolen i Tyskland att

vägra erkännande av domen från Frankrike på grund av att den är oförenlig med

den dom på äktenskapsskillnad som har meddelats i Ungern och som uppfyller

villkoren för att erkännas i Tyskland.

Ett avgörande som rör föräldraansvar skall inte erkännas när det, i strid med

reglerna i den stat där det görs gällande, har meddelats utan att barnet har

fått möjlighet att komma till tals, om det inte är fråga om ett brådskande fall.

 Avgörandet skall inte heller erkännas, om det har meddelats i någons utevaro

och den uteblivne inte har delgivits stämningsansökningen i tillräckligt god tid

 och på ett sådant sätt att han eller hon kunnat förbereda sitt svaromål, såvida

 det inte kan fastställas att den uteblivna otvetydigt har godtagit avgörandet.

Andra situationer där avgörandet skall vägras erkännande är om någon begär det

och hävdar att avgörandet hindrar honom eller henne från att utöva sitt

föräldraansvar eller om avgörandet har meddelats utan att personen i fråga har

fått möjlighet att yttra sig. Avgörandet skall vidare inte erkännas, om det är

oförenligt med ett senare avgörande om föräldraansvar som har meddelats antingen

 i den medlemsstat där domen görs gällande, i en annan medlemsstat eller i den

icke-medlemsstat där barnet har hemvist. När det gäller de två sistnämnda

situationerna krävs det att den senast meddelade domen uppfyller de nödvändiga

villkoren för erkännande i den medlemsstat där avgörandet görs gällande.

Av artikel 17 framgår att domstolens behörighet i ursprungsmedlemsstaten inte

får omprövas och att ordre public inte gäller för behörighetsreglerna i

artiklarna 2-8.

Erkännande av en dom i ett äktenskapsmål får inte heller vägras med hänvisning

till att lagen i den medlemsstat där domen görs gällande inte tillåter

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap under samma

omständigheter (artikel 18). I konventionsrapporten nämns som exempel

situationer där hemskillnad utgör grunden för äktenskapsskillnad. Om

äktenskapsskillnad kan beviljas i ursprungsstaten efter två års hemskillnad, får

 domstolen i erkännandestaten inte vägra erkännande med hänvisning till att

lagen i den staten kräver fem års hemskillnad och att ett tidigare erkännande

därför skulle strida mot ordre public.

Artikel 19 slår fast ett förbud mot omprövning av en dom i sak. Liknande

bestämmelser finns i Bryssel I-förordningen och i flera andra instrument om

erkännande och verkställighet. Avsikten är att göra klart att domstolarna i

erkännandestaten inte ännu en gång skall pröva de frågor som domstolen i

ursprungslandet redan har avgjort genom domen.

5.5.4 Verkställbarhetsförklaring

Ett avgörande om utövande av föräldraansvar över parternas gemensamma barn som

har meddelats i en medlemsstat skall enligt Bryssel II-förordningen verkställas

i andra medlemsstater efter ett särskilt förfarande, ett exekvaturförfarande, i

verkställighetsstaten (artikel 21). Förordningen medger verkställighet av både

slutliga avgöranden och interimistiska beslut. En förutsättning för

verkställighet är att avgörandet är verkställbart i den stat där det har

meddelats. Avgörandet måste också ha delgivits den mot vilken verkställighet

skall ske. Det finns däremot inget krav på att det skall ha vunnit laga kraft.

Domar om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap kan inte

verkställas. Reglerna om exekvaturförfarandet får ändå betydelse, eftersom de

gäller även i mål om fastställande av om en dom skall erkännas eller inte (se

artikel 14.3 som behandlats i avsnitt 5.5.2).

Exekvaturförfarandet är, liksom i Bryssel I-förordningen, uppdelat i tre

stadier. En ansökan ges in till en domstol, vilken prövar verkställbarheten på

grund av de handlingar som sökanden åberopar (artikel 22). Det är i detta skede

fråga om ett enpartsförfarande, och framställningen skall således inte delges

motparten (artikel 24). Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, kan

 motparten i stället begära ändring av beslutet inom viss tid. Om en sådan

ansökan avslås, kan sökanden begära ändring (artikel 26.1). I detta skede skall

förfarandet vara kontradiktoriskt, dvs. domstolen skall höra båda parter

(artikel 26.3). Beslutet från det andra skedet av prövningen kan i sin tur

överprövas på begäran av den part som beslutet går emot (artikel 27).

Vilka domstolar som skall pröva verkställbarheten anges i bilagorna 1-3 till

förordningen. För Sveriges del anges i bilagorna 1 och 2 Svea hovrätt och i

bilaga 3 Högsta domstolen. Det är således Svea hovrätt som skall pröva

verkställbarheten såväl i det första som i det andra stadiet, medan prövningen i

 det tredje stadiet ankommer på Högsta domstolen. Detsamma gäller enligt Bryssel

 I-förordningen.

En ansökan om verkställbarhetsförklaring får vägras endast på de grunder som

anges i artiklarna 15-17. Begränsningarna för erkännande gäller alltså också i

fråga om verkställbarhet. Även förbudet mot omprövning av en dom i sak gäller

(artikel 24.3). Vissa frågor i förfarandet i övrigt är reglerade i förordningen,

 bl.a. underrättelser till sökanden (artikel 25), vilandeförklaring av mål

(artikel 28), delvis verkställighet (artikel 29), rättshjälp (artikel 30) och

ställande av säkerhet (artikel 31). Bestämmelserna har sina motsvarigheter i

Bryssel I-förordningen. I den mån det saknas särskilda förfaranderegler i

förordningen, skall nationella regler tillämpas (se t.ex. artikel 23.1).

5.5.5 Gemensamma bestämmelser

Artiklarna 32-35 i Bryssel II-förordningen innehåller bestämmelser som gäller

både för ansökningar om erkännande och för ansökningar om

verkställbarhetsförklaring. Sökanden skall ge in en kopia av domen och ett intyg

 om domen. Intyget skall på begäran utfärdas av den domstol eller myndighet som

har meddelat domen. Det skall utformas i enlighet med de standardformulär som

finns bilagda till förordningen (artikel 33). Bilaga IV gäller för frågor om

upplösning av äktenskap. Bilaga V gäller för frågor om föräldraansvar.

Beträffande innehållet i formulären finns endast anledning att kommentera punkt

8 i bilaga IV, enligt vilken domstolen skall ange det datum då domen får

rättslig effekt i den medlemsstat där den har meddelats. I vissa medlemsstater

får nämligen en dom på äktenskapsskillnad eller hemskillnad inte verkan redan

när den vinner laga kraft utan först sedan vissa administrativa åtgärder har

vidtagits. För svensk del skall anges den dag då domen vinner laga kraft (jfr 5

kap. 6 § äktenskapsbalken). När det gäller bilaga V kan bara anmärkas att punkt

8 avser intyg om verkställbarhet och delgivning. Att "ja" har antecknats för

frågan om domen kan verkställas enligt ursprungsmedlemsstatens lag (punkt 8.1.1)

 tar alltså sikte på om domen är verkställbar och innebär i sig inte att domen

också får verkställas fullt ut.

Förordningen innehåller också liknande bestämmelser som i Bryssel I-förordningen

 om ingivande av handlingar i fråga om en dom som har meddelats i någons utevaro

 (artikel 32.2), avsaknad av handlingar (artikel 34) och legalisering (artikel

35).

5.6 Förhållandet till internationella konventioner

Förordningens företräde framför internationella konventioner

Artiklarna 36-40 rör tillämpningen av Bryssel II-förordningen i förhållande till

 olika internationella konventioner. Huvudregeln är att förordningen ersätter

alla vid förordningens ikraftträdande gällande konventioner som har ingåtts

mellan två eller flera medlemsstater och som avser frågor som regleras i

förordningen (artikel 36.1).

Förordningen innehåller ingen heltäckande förteckning över vilka konventioner

som avses, men det finns en särskild bestämmelse om förordningens förhållande

till vissa särskilt viktiga konventioner (artikel 37). Av denna framgår att

förordningen har företräde framför bl.a. 1996 års Haagkonvention om skydd för

barn och 1980 års Europarådskonvention.

Enligt artikel 37 har förordningen företräde endast i förbindelserna mellan

medlemsstaterna. Förordningen upphäver således inte en medlemsstats

folkrättsliga förpliktelser mot en konventionsstat som inte är med i EU. Det

innebär t.ex. att för medlemsstaterna kommer 1980 års Europarådskonvention att

gälla fullt ut när det gäller erkännande och verkställighet av vårdnadsdomar som

 har meddelats i konventionsstater utanför EU.

I artikel 38.1 klargörs det i och för sig självklara förhållandet att

konventionerna skall fortsätta att gälla beträffande frågor på vilka

förordningen inte är tillämplig. Så kommer t.ex. reglerna om erkännande och

verkställighet av vårdnadsavgöranden i 1980 års Europarådskonvention att vara

tillämpliga beträffande sådana vårdnadsdomar från andra medlemsstater som inte

har meddelats i samband med ett äktenskapsmål eller avser barn som inte är

makarnas gemensamma.

Artikel 39 föreskriver att två eller flera medlemsstater får träffa avtal för

att komplettera bestämmelserna i förordningen eller för att underlätta dess

tillämpning. Några sådana tillämpningsavtal har ännu inte träffats.

Undantag för de nordiska medlemsstaterna

I 1931 års nordiska äktenskapskonvention finns domsrättsregler för

äktenskapsskillnad och hemskillnad och för frågor om vårdnad om barn som prövas

i samband därmed. Konventionen innehåller också bestämmelser om erkännande av

domar som har meddelats i konventionsstaterna.

Enligt Bryssel II-förordningen kan Sverige och Finland förklara att den nordiska

 äktenskapskonventionen skall gälla helt eller delvis i förbindelserna mellan

länderna i stället för förordningen (artikel 36.2); Danmark deltar inte i det

civilrättsliga samarbetet enligt avdelning IV i EG-fördraget (se avsnitt 5.1).

En sådan förklaring innebär att Sverige och Finland kan tillämpa domsrätts- och

erkännandereglerna i äktenskapskonventionen. En förklaring förutsätter att

principen om icke-diskriminering på grund av nationalitet mellan unionens

medborgare iakttas. Vidare skall domsrättsreglerna i varje framtida avtal mellan

 de nordiska länderna rörande frågor som regleras av förordningen vara i linje

med förordningens regler.

Regeringen beslutade den 8 februari 2001 om förklaring enligt artikel 36.2.

Finland har avgivit en motsvarande förklaring. För att möjliggöra för Sverige

och Finland att avge förklaring har de nordiska länderna kommit överens om

ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen (se avsnitt 7.1 nedan).

Förklaringarna beslutades med verkan först sedan ändringarna i konventionen

träder i kraft i varje fall i förbindelserna mellan Sverige och Finland; intill

dess får Bryssel II-förordningens regler tillämpas. Förklaringarna publicerades

i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 28 februari 2001 (EGT L 58,

28.2.2001, s. 22).

Förklaringarna medför att domar som har meddelats i Sverige eller Finland enligt

 den nordiska äktenskapskonventionen skall erkännas och verkställas i hela EU i

enlighet med reglerna i Bryssel II-förordningen, förutsatt att domstolen har

grundat sin behörighet på en bestämmelse som har motsvarighet i förordningen.

Undantag för fördrag med Heliga stolen

Undantag från den allmänna regeln om Bryssel II-förordningens företräde framför

internationella konventioner har också gjorts för vissa fördrag (konkordat)

mellan Heliga stolen och Portugal, Italien och Spanien (artikel 40). Enligt det

portugisiska konkordatet har de kyrkliga domstolarna i Portugal exklusiv

behörighet att annullera äktenskap som ingåtts i den katolska kyrkan

(konkordatäktenskap). De italienska och spanska konkordaten är inte utformade på

 samma sätt. Där är de kyrkliga domstolarnas behörighet i stället delad med de

civila myndigheterna, men också där finns det ett särskilt förfarande för

annullering av konkordatäktenskap.

I artikel 40 ges Portugal, Italien och Spanien möjlighet att fortsätta tillämpa

konkordaten utan hinder av förordningen. Domar om annullering av äktenskap som

har meddelats enligt konkordaten skall erkännas i de övriga medlemsstaterna.

Från den regeln finns dock ett undantag som går ut på att Italien och Spanien

får tillämpa vissa särskilda regler om erkännande av domar om annullering av

portugisiska konkordatäktenskap.

5.7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Bryssel II-förordningen träder i kraft den 1 mars 2001 (artikel 46).

Förordningen skall endast tillämpas på rättsliga förfaranden som har inletts

efter förordningens ikraftträdande (artikel 42.1). Om en dom meddelas efter den

dagen men målet har anhängiggjorts före ikraftträdandet, skall domen dock

erkännas och verkställas enligt förordningen ifall domstolen har grundat sin

behörighet på bestämmelser som överensstämmer med förordningen eller med en

konvention som gällde mellan ursprungsstaten och den stat där domen görs

gällande vid tiden för målets anhängiggörande (artikel 42.2).

6 Behovet av kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen

6.1 Exekvaturförfarandet

Regeringens förslag: En lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen införs. Lagen skall reglera exekvaturförfarandet vid Svea

hovrätt och Högsta domstolen. Bestämmelserna skall motsvara vad som gäller för

exekvaturförfarandet enligt 1992 års lag om Luganokonventionen och 1998 års lag

om Brysselkonventionen.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I

promemorian föreslås det dock ingen bestämmelse om den tid inom vilken sökanden

får begära ändring av ett beslut där hovrätten har ogillat en ansökan om

verkställbarhet. En sådan bestämmelse finns för exekvaturförfarandet enligt 1992

 års lag om Luganokonventionen och 1998 års lag om Brysselkonventionen.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det.

Lunds universitet påpekar dock att lagen bör innehålla en bestämmelse om den tid

 som sökanden har på sig för att begära ändring av hovrättens beslut.

Skälen för regeringens förslag: Som har redovisats i avsnitt 5.5.4 innehåller

Bryssel II-förordningen regler om exekvaturförfarandet. Förfarandet är uppdelat

i tre stadier. I Sverige görs den första prövningen av Svea hovrätt. Prövningen

sker på grundval av de uppgifter som sökanden åberopar och utan att motparten

hörs. Båda parter har sedan möjlighet att ansöka om ändring av beslutet. Även

omprövningen görs av Svea hovrätt. Omprövningsbeslutet kan i sin tur överprövas

av Högsta domstolen på begäran av någon av parterna.

Vissa frågor om exekvaturförfarandet är reglerade i förordningen, t.ex. vilka

handlingar som skall bifogas en ansökan om verkställbarhetsförklaring och på

vilka grunder domstolen skall avslå ansökningen. Andra frågor har lämnats

utanför förordningen. Det förutses således kompletterande bestämmelser i

nationell rätt.

När Sverige tillträdde Luganokonventionen övervägdes i vilken utsträckning det

behövdes kompletterande bestämmelser om exekvaturförfarandet vid Svea hovrätt

och Högsta domstolen enligt den konventionen (se närmare prop. 1991/92:128 s.

141-151). Övervägandena resulterade i att det i den lag som införlivar

konventionen i svensk rätt (1992 års lag om Luganokonventionen) infördes

bestämmelser om

( att den inledande prövningen i Svea hovrätt skall göras av en

ensamdomare,

( att en omprövning av ansökningen skall ske enligt rättegångsbalkens

regler om överklagande av tingsrätts beslut om inte konventionen föreskriver

något annat,

( att en ansökan om ändring som görs av sökanden skall vara skriftlig och

ha kommit in till hovrätten inom fyra veckor från den dag då beslutet

meddelades,

( att en domare som har handlagt den första prövningen i hovrätten är

jävig att ompröva ansökningen,

( att ett överklagande till Högsta domstolen skall ske enligt

rättegångsbalkens regler om överklagande av hovrätts beslut om inte konventionen

 föreskriver något annat och

( att prövningstillstånd krävs för att Högsta domstolen skall pröva

avgörandet.

Motsvarande bestämmelser infördes senare för tillämpningen av Bryssel

I-konventionen (se 1998 års lag om Brysselkonventionen).

Bestämmelser som motsvarar dem som gäller för konventionerna bör införas även

beträffande Bryssel II-förordningen, i den mån förordningen inte hindrar det

eller skiljer sig från konventionerna på ett sådant sätt att något annat är

motiverat. Det bör därvid också beaktas att Bryssel I-förordningen nu har

antagits. Bryssel I-förordningen kommer att kräva kompletterande bestämmelser

när den träder i kraft, och man bör sträva efter att regleringen på hela detta

område blir så enhetlig som möjligt. Exekvaturförfarandena enligt Bryssel I- och

 Bryssel II-förordningarna är i huvudsak desamma; en betydelsefull skillnad är

dock att enligt Bryssel II-förordningen prövas vägransgrunder redan i det första

 ledet.

Som föreslås i promemorian bör de kompletterande bestämmelserna till Bryssel

II-förordningen tas in i en ny lag. När Bryssel I-förordningen träder i kraft

finns det troligen anledning att samla bestämmelserna till Luganokonventionen,

Bryssel I-konventionen, Bryssel I-förordningen och Bryssel II-förordningen i en

och samma lag.

En skillnad mellan Bryssel II-förordningen och Lugano- och Bryssel

I-konventionerna gäller förfarandet vid en ansökan om ändring av hovrättens

avgörande. I konventionerna finns olika bestämmelser om förfarandet beroende på

vilken part som har ansökt om ändring. En ansökan om ändring som sker på begäran

 av den part mot vilken verkställighet begärs prövas enligt de bestämmelser som

i medlemsstaterna gäller för kontradiktorisk tvistemålsprocess, och domstolen

får under vissa omständigheter vilandeförklara målet. Motsvarande bestämmelser

finns inte när en ansökan om ändring görs av den ursprungliga sökanden. I

förordningen har regleringen gjorts enhetlig och oberoende av vilken part som

begär ändring. Bestämmelserna om kontradiktorisk tvistemålsprocess i artikel

26.3 och vilandeförklaring i artikel 28 är sålunda tillämpliga oavsett vem som

har begärt ändring. Detta föranleder inga särskilda bestämmelser i den nya

lagen.

En annan skillnad mellan Bryssel II-förordningen och konventionerna gäller vilka

 handlingar som skall ges in till exekvaturdomstolen. I förordningen har införts

 bestämmelser om att den domstol som har meddelat en dom skall utfärda ett intyg

 med information om domen (artikel 33). Parten skall sedan ge in intyget till

exekvaturdomstolen (artikel 32). Intyget skall ersätta de olika handlingar som

sökanden enligt konventionerna är skyldig att ge in till domstolen och därmed

underlätta verkställighetsförfarandet. Inte heller dessa skillnader motiverar

dock några särskilda kompletterande bestämmelser i den nya lagen.

Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring avslås, skall enligt 1998 års lag om

 Brysselkonventionen en ansökan om ändring göras inom fyra veckor från den dag

då beslutet meddelades (5 § andra stycket). Motsvarande tidsfrist gäller enligt

1992 års lag om Luganokonventionen (4 § andra stycket). I promemorian görs

bedömningen att det i den nya lagen inte krävs någon motsvarighet till dessa

regler. Enligt promemorians bedömning skulle nämligen tidsfristen i artikel 26.5

 i förordningen gälla även när en ansökan om verkställbarhetsförklaring avslås.

Som Lunds universitet påpekar synes emellertid artikel 26.5 begränsad till

ändring som begärs av sökandens motpart när en ansökan om

verkställbarhetsförklaring har bifallits. Förordningen skulle därmed sakna en

regel om vilken tid sökanden har på sig att begära ändring. Regeringen föreslog

därför i lagrådsremissen en kompletterande bestämmelse om detta, utformad i

enlighet med vad som gäller enligt 1992 års lag och 1998 års lag.

Lagrådet har förordat att denna kompletterande bestämmelse utgår. Lagrådet har

konstaterat att avsikten med att i förordningen inte meddela någon sådan

tidsfrist kan ha varit att överlåta åt medlemsstaterna själva att reglera

frågan. Lagrådet har dock hänvisat till ett uttalande i den förklarande

rapporten till Bryssel II-konventionen - att sökanden har en rätt att överklaga

när han finner det lämpligt - och till att det inte finns något som anvisar att

syftet med motsvarande bestämmelse i förordningen skulle vara något annat.

Enligt Lagrådet skulle det då stå i mindre god överensstämmelse med förordningen

 att införa en tidsfrist.

En allmän processrättslig utgångspunkt är att en rätt att överklaga ett beslut

inte bör vara obegränsad i tiden. Inte minst rättssäkerhetsskäl talar för det.

Motparten har ett befogat intresse av att kunna utgå från att beslutet står sig

efter en viss bestämd tid. Detta intresse gör sig enligt regeringen gällande

även vid ett beslut om avslag på en ansökan om verkställbarhetsförklaring enligt

 Bryssel II-förordningen, där avslag kan beslutas t.ex. på grund av att den

utländska domen strider mot ordre public. Även intresset av att få en reglering

för Bryssel II-förordningen som är konsekvent med vad som gäller enligt 1992 års

 lag om Luganokonventionen och 1998 års lag om Brysselkonventionen talar för att

 en tidsfrist på fyra veckor införs.

Frågan är då om Bryssel II-förordningen hindrar detta.

Som tidigare framhållits har Bryssel II-förordningen arbetats fram med Bryssel

I-konventionen och Luganokonventionen som förebild. Även de ändrade bestämmelser

 som numera finns i Bryssel I-förordningen har legat till grund för Bryssel

II-förordningen. I konventionerna föreskrivs ingen tidsfrist för sökanden att

begära ändring av ett avslagsbeslut, utan där står det klart att frågan - i

likhet med vad som skall gälla för förfarandet i övrigt när det saknas regler om

 det i konventionerna - har lämnats åt nationell rätt. Visserligen finns det i

en förklarande rapport till konventionerna ett uttalande som motsvarar det som

Lagrådet har hänvisat till såvitt gäller Bryssel II-konventionen. Men den

rapporten innehåller också andra uttalanden som behandlar frågan om vad som

lämnats åt nationell rätt vid exekvaturförfarandet. Det har sålunda ansetts

möjligt för en konventionsstat som så önskar att införa en tidsfrist för

sökanden (jfr prop. 1991/92: 128 s. 143 med hänvisning till uttalande i

rapporten). Det bör framhållas att inte heller Bryssel I-förordningen innehåller

 någon tidsfrist och att man vid förhandlingarna om den förordningen inte torde

ha avsett att den i detta avseende skulle skilja sig från Bryssel

I-konventionen.

Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen - också med beaktande av att det

rör sig om en EG-förordning - att det inte kan anses stå i strid med Bryssel

II-förordningen att komplettera denna med en tidsfrist för sökanden att begära

ändring av ett beslut om avslag på en ansökan om verkställbarhetsförklaring. En

sådan tidsfrist bör då införas.

Sammanfattningsvis bör en lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen införas. Lagens bestämmelser om exekvaturförfarandet bör

motsvara vad som gäller enligt 1992 års lag om Luganokonventionen och 1998 års

lag om Brysselkonventionen.

Det kan tilläggas att regeringen avser att utvidga de förordningsföreskrifter om

 äkthetsintyg och översättning av handlingar som finns beträffande

konventionerna till att även gälla för förordningen, se förordningen (1998:1321)

 med vissa föreskrifter angående Bryssel- och Luganokonventionerna. Ändringar

kommer även att aktualiseras i förordningen (1949:661) om skyldighet för domstol

 att lämna uppgifter i mål och ärenden enligt föräldrabalken m.m., i

förordningen (1983:490) om skyldighet för domstol att lämna uppgifter

beträffande äktenskapsskillnader m.m. samt i förordningen (1987:1022) om

äktenskapsregistret.

6.2 Reservforum för domsrätt

Regeringens bedömning: Det finns inte behov av någon bestämmelse om reservforum.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna delar bedömningen.

Skälen för regeringens bedömning: När Sverige tillträdde Lugano- och Bryssel

I-konventionerna konstaterades det att det kunde uppkomma situationer där svensk

 domsrätt förelåg men där det enligt de svenska interna behörighetsreglerna inte

 skulle finnas någon behörig domstol. Det gällde t.ex. när parterna hade avtalat

 att eventuella tvister skulle avgöras av svensk domstol utan att närmare ange

vilken tingsrätt som avsågs och utan att parterna hade någon anknytning till

landet. Därför infördes en bestämmelse om att tvister i sådana fall skulle tas

upp av Stockholms tingsrätt (5 § i 1992 års lag om Luganokonventionen och 3 § i

1998 års lag om Brysselkonventionen).

För de frågor som aktualiseras i Bryssel II-förordningen finns redan en regel om

 reservforum i 14 kap. 3 § äktenskapsbalken. Mål om äktenskapsskillnad tas upp

av tingsrätten i den ort där kvinnan eller mannen har sitt hemvist. Om ingen av

dem har hemvist i Sverige, tas målet upp av Stockholms tingsrätt. En tillämpning

 av bestämmelsen blir aktuell när den enda anknytningen till Sverige är att båda

 makarna är svenska medborgare (jfr artikel 2.1 b). Att även frågor om vårdnad,

umgänge och boende kan tas upp i samband med målet om äktenskapsskillnad framgår

 av 6 kap. 17 § första stycket föräldrabalken. Enligt den bestämmelsen tas

sådana frågor normalt upp av rätten i den ort där barnet har sitt hemvist men

kan även tas upp i samband med ett äktenskapsmål.

Någon kompletterande bestämmelse om reservforum behövs alltså inte i den nya

lagen om Bryssel II-förordningen.

6.3 Verkställigheten

Regeringens förslag: Ett utländskt avgörande om föräldraansvar skall verkställas

 enligt 21 kap. föräldrabalken. Beslut om rättegångskostnader skall verkställas

enligt utsökningsbalken. Verkställigheten skall få ske först när fristen för

motparten att ansöka om ändring av verkställbarhetsförklaringen har löpt ut

eller, om ändring har sökts, när hovrätten har beslutat med anledning av det.

För verkställigheten skall gälla vad som är föreskrivet om verkställighet av

svensk domstols avgörande i motsvarande fall.

Regeringens bedömning: Det finns inte behov av några bestämmelser om reservforum

 när det gäller länsrättens eller kronofogdemyndighetens behörighet.

Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. I

promemorian föreslås det dock ingen regel om att verkställighet får ske först

viss tid efter det att ansökningen om verkställbarhetsförklaring har bifallits.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har

inget att invända mot det. Länsrätten i Stockholms län tar upp frågan om det bör

 införas en kompletterande bestämmelse om att exekvaturdomstolens avgörande

skall ha vunnit laga kraft för att verkställighet skall få ske. Sveriges

Advokatsamfund är kritiskt mot förslaget och föreslår att verkställighet av

avgöranden om föräldraansvar i stället skall ske i linje med vad som gäller

enligt 1989 års lag om erkännande och verkställighet av utländska

vårdnadsavgöranden och om överflyttning av barn.

Remissinstanserna delar bedömningen om behovet av bestämmelser om reservforum.

Skälen för regeringens förslag

Bör verkställigheten ske enligt 21 kap. föräldrabalken?

Enligt Bryssel II-förordningen skall ett avgörande från en annan medlemsstat om

utövande av föräldraansvar kunna verkställas här sedan det har förklarats vara

verkställbart. Förordningen innehåller inga regler om verkställighetsförfarandet

 som sådant, t.ex. vilken myndighet som skall besluta om verkställighet eller

vilka åtgärder som kan komma i fråga, utan detta har lämnats åt nationell rätt.

En rimlig utgångspunkt synes därvid vara att de utländska avgörandena verkställs

 på samma sätt som motsvarande inhemska avgöranden.

En dom eller ett beslut av svensk domstol om vårdnad, umgänge eller boende

verkställs enligt 21 kap. föräldrabalken. Detsamma gäller avtal mellan föräldrar

 i sådana frågor när avtalet har godkänts av socialnämnden enligt 6 kap.

Verkställighet söks hos länsrätten. I samband med förordnandet om verkställighet

 får länsrätten besluta om vissa tvångsåtgärder, t.ex. föreläggande av vite

eller beslut om hämtning av barnet genom polismyndighetens försorg (21 kap. 3

§). I första hand skall länsrätten dock verka för att avgörandet följs

frivilligt. Länsrätten kan t.ex. uppdra åt en ledamot eller suppleant i

socialnämnden eller tjänsteman inom socialtjänsten att verka för att den som har

 hand om barnet frivilligt fullgör vad som åligger honom eller henne (21 kap. 2

och 4 §§). Länsrätten skall hålla muntlig förhandling, om det inte är uppenbart

obehövligt (21 kap. 12 §). Länsrätten har vid verkställigheten möjlighet att

jämka vad som bestämts om villkor eller tidpunkt för umgänge när det påkallas av

 förhållanden som har inträffat efter domen eller beslutet (21 kap. 4 § tredje

stycket). Länsrätten kan vidare vägra verkställighet bl.a. om barnet har fyllt

tolv år och verkställighet skulle strida mot barnets vilja, utom då länsrätten

funnit verkställigheten nödvändig (21 kap. 5 §). Verkställighet kan också vägras

 om det är uppenbart att förhållandena har ändrats sedan domen eller beslutet

meddelades och det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan prövas på

 nytt (21 kap. 6 §).

Bestämmelserna i 21 kap. föräldrabalken gäller även för verkställighet av

nordiska domar om vårdnad och umgänge enligt lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område.

Bestämmelserna i 21 kap. föräldrabalken är utformade främst med tanke på sådana

frågor som regleras i 6 kap., dvs. vårdnad, boende och umgänge, och på

verkställighetsåtgärder som går ut på överlämnande av eller sammanträffande med

barn. I de allra flesta fall kommer också de avgöranden om föräldraansvar som

skall verkställas enligt Bryssel II-förordningen att röra just sådana frågor.

I undantagsfall kan ett avgörande avse en fråga om föräldraansvar som inte har

någon direkt motsvarighet i 6 kap. föräldrabalken och där verkställigheten inte

går ut på överlämnande av eller sammanträffande med barn (jfr om begreppet

föräldraansvar i avsnitt 5.3). Som exempel kan nämnas att det i flera

medlemsstater (bl.a. Förenade kungariket, Frankrike, Tyskland och Finland) är

möjligt att reglera en förälders kontakt med barnet på något annat sätt än genom

 föreskrifter om umgänge, t.ex. per brev eller telefon. Det förekommer också att

 en förälder kan föreläggas att lämna information om barnet till den andra

föräldern. Men uppenbarligen gör sig samma intressen gällande här som vid

verkställighet av avgöranden om vårdnad, boende och umgänge. Barnets bästa bör

även då komma i främsta rummet, och man bör verka för att föräldrarna frivilligt

 fullgör vad som åligger dem innan det blir aktuellt med tvångsåtgärder.

Det ligger alltså nära till hands att låta avgörandena om föräldraansvar

verkställas av länsrätten enligt 21 kap. föräldrabalken. Frågan är närmast om

det finns skäl att låta avgörandena verkställas på annat sätt.

Länsrätten i Stockholms län väcker frågan om bestämmelserna i 21 kap. 4-6 §§ är

förenliga med Bryssel II-förordningen. I förordningen finns det nämligen ett

förbud för exekvaturdomstolen att i sak ompröva det utländska avgörandet

(artikel 24.3). Länsrätten anser sig dock sakna skäl till invändningar mot

promemorians slutsats att förordningen inte lär hindra en tillämpning av

bestämmelserna.

Ett liknande förbud mot omprövning finns i 1996 års Haagkonvention om skydd för

barn. Såvitt gäller Haagkonventionen står det klart att myndigheterna i

verkställighetsstaten, sedan avgörandet förklarats vara verkställbart, kan vägra

 verkställighet med tillämpning av de nationella reglerna i den staten. I

rapporten till Bryssel II-konventionen konstateras det bara att förbudet mot

omprövning i sak i konventionen inte lär hindra de behöriga myndigheterna i

verkställighetsstaten från att meddela ett nytt avgörande om omständigheterna

har ändrats senare (se punkt 78 i konventionsrapporten). Det finns alltså skäl

att utgå från att Bryssel II-förordningen inte hindrar en tillämpning av

reglerna om jämkning och vägrad verkställighet i 21 kap. föräldrabalken vid

ändrade förhållanden. Att vägra verkställighet kan aktualiseras även om

förhållandena inte har ändrats, t.ex. om den utländska domstolen har beslutat

något mot barnets vilja. Det är i och för sig mera osäkert hur förordningen

skall tolkas i ett sådant fall. Men under utarbetandet av Bryssel

II-konventionen var medlemsstaterna ense om att konventionen inte skulle

harmonisera verkställigheten. Förbudet mot omprövning i förordningen gäller just

 själva exekvaturförfarandet och torde inte sträcka sig till

verkställighetsförfarandet.

Även regeringen gör således bedömningen att förordningen knappast hindrar att

verkställighet skulle kunna vägras med tillämpning av reglerna i 21 kap.

föräldrabalken också när förhållandena inte har ändrats. Som länsrätten

framhåller är det dock i sista hand EG-domstolen som har att tolka förordningens

 innebörd.

Sveriges Advokatsamfund är tveksamt till att verkställigheten sker enligt 21

kap. föräldrabalken. Enligt advokatsamfundet finns det risk att reglerna där om

möjlighet att vägra verkställighet leder till att utländska avgöranden i stor

utsträckning inte kommer att verkställas eftersom exekvaturförfarandet tar tid

och förhållandena därför inte sällan kommer att ha ändrats sedan det utländska

avgörandet meddelades. Advokatsamfundet föreslår att verkställighet i stället

sker enligt 1989 års lag om erkännande och verkställighet av utländska

vårdnadsavgöranden och om överflyttning av barn. Advokatsamfundet anser att

grunderna för vägrad verkställighet om möjligt bör begränsas till sådana

förhållanden som anges i 12 § 2-4 i den lagen. Dessa regler tar sikte på

överflyttning av barn enligt 1980 års Haagkonvention om olovligt bortförda barn.

 Överflyttning får vägras om det finns en allvarlig risk för att den skadar

barnets hälsa eller i övrigt försätter barnet i en situation som inte är

godtagbar. Vidare får överflyttning vägras om barnet motsätter sig

överflyttningen och har nått en sådan ålder och mognad att dess vilja bör

beaktas eller om det inte är förenligt med grundläggande principer här i landet

om skyddet för mänskliga fri- och rättigheter att besluta om överflyttning.

Enligt regeringen bör möjligheten att vägra verkställighet inte begränsas på det

 sätt som advokatsamfundet föreslår. Syftet med reglerna om vägrad

verkställighet i 21 kap. föräldrabalken är att ta till vara barnets bästa, och

detta intresse gör sig lika starkt gällande vid verkställighet på grund av

Bryssel II-förordningen. Reglerna i 12 § i 1989 års lag är vidare anpassade för

överflyttning av barn som olovligen förts bort eller hålls kvar, och de passar

inte när det gäller verkställighet av avgöranden om föräldraansvar, t.ex.

umgänge. Det problem som advokatsamfundet tar upp - att exekvaturförfarandet kan

 ta tid - bör snarare lösas genom att exekvaturförfarandet på sikt slopas när

det gäller domar från andra medlemsstater i EU. Frankrike har också tagit

initiativ till en EG-förordning om ömsesidig verkställighet av sådana domar om

umgänge med barn som har meddelats i samband med äktenskapsskillnad. Förslaget,

som alltså skall komplettera Bryssel II-förordningen, innebär att

exekvaturförfarandet tas bort och att en dom på umgänge skall kunna verkställas

direkt i andra medlemsstater. Enligt initiativet skall verkställigheten ske på

samma villkor som en inhemsk dom. Initiativet behandlas nu i den s.k.

Civilrättskommittén under rådet. Vidare har rådet antagit ett långsiktigt

åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar

på privaträttens område (se EGT C 12, 15.1.2001, s. 1). Programmet innehåller en

 rad olika åtgärder som alla syftar till att undanröja hinder för domars

rörlighet inom EU. Slutmålet är att en privaträttslig dom från en medlemsstat

skall erkännas och kunna verkställas i hela EU utan något exekvaturförfarande.

Med hänvisning till det anförda kommer regeringen till slutsatsen att ett

avgörande om föräldraansvar bör verkställas enligt 21 kap. föräldrabalken och

att det saknas skäl att därvid begränsa möjligheterna till jämkning och vägrad

verkställighet i 21 kap. 4-6 §§.

Vad bör gälla om avgörandet inte har vunnit laga kraft?

En förutsättning för verkställighet enligt Bryssel II-förordningen är att

avgörandet är verkställbart i ursprungsstaten och att det har delgivits

svaranden (se avsnitt 5.5.4). Förordningen innehåller däremot inget krav på att

det utländska avgörandet skall ha vunnit laga kraft.

När det gäller svenska avgöranden om vårdnad, boende och umgänge kan

verkställighet sökas även om domen eller beslutet inte har vunnit laga kraft,

men vissa åtgärder kan inte vidtas då. I 21 kap. 1 § andra stycket

föräldrabalken sägs att länsrätten inte får vidta åtgärder enligt 21 kap. 2-4

§§, t.ex. förelägga vite eller besluta att barnet skall hämtas genom

polismyndighetens försorg om det inte är särskilt medgivet att verkställighet

ändå får ske.

För att säkerställa ett tillfredsställande skydd för svaranden och barnet är det

 rimligt att samma begränsningar av möjliga verkställighetsåtgärder gäller för

de utländska avgöranden om föräldraansvar som skall verkställas på grund av

förordningen. Liksom enligt 1977 års lag bör således ett utländskt avgörande

verkställas i enlighet med vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk

domstols avgörande i motsvarande fall. Det innebär att begränsningarna i 21 kap.

 1 § andra stycket kommer att gälla även för de utländska avgörandena. Detta bör

 klargöras genom en särskild bestämmelse.

Hur bör ett beslut om rättegångskostnader verkställas?

Bestämmelserna om verkställighet i Bryssel II-förordningen gäller även för

beslut om rättegångskostnader som hänför sig till förfarandet i

ursprungsmedlemsstaten (artikel 13.2). Liksom när det gäller andra förpliktelser

 om betalningsskyldighet bör dessa avgöranden verkställas av

kronofogdemyndigheten enligt utsökningsbalkens bestämmelser.

Även beslut om rättegångskostnader bör verkställas på samma sätt som en svensk

domstols avgörande. Verkställighet bör alltså kunna ske även om avgörandet inte

har vunnit laga kraft, dock med de begränsningar som då gäller för svenska

avgöranden (se t.ex. 3 kap. 6 § och 8 kap. 4 § utsökningsbalken).

Bör exekvaturbeslutet ha vunnit laga kraft för att verkställighet skall få ske?

Länsrätten i Stockholms län anser att det med promemorians förslag är oklart när

 det utländska avgörandet får verkställas. Länsrätten framhåller att

exekvaturbeslutet bör ha vunnit laga kraft för att verkställighet skall få ske

och att det behövs en kompletterande bestämmelse om det. Sveriges Advokatsamfund

 är inne på samma fråga.

I Bryssel I-konventionen finns en bestämmelse som innebär att exekvaturbeslutet

inte får full verkan förrän fristen för gäldenären att ansöka om ändring har

löpt ut eller, om ändring har sökts, beslut har meddelats med anledning av det.

Innan dess får inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder

vidtas mot gäldenärens egendom (artikel 39.1). Syftet med regeln är att se till

att det finns en balans mellan sökandens intresse av en snabb verkställighet och

 gäldenärens behov och intressen. Verkställighet har ansetts inte böra ske innan

 gäldenären har fått tillfälle att yttra sig.

I Bryssel II-förordningen finns ingen motsvarighet till artikel 39.1 i Bryssel

I-konventionen, utan frågan har lämnats till nationell rätt. I promemorian

behandlas saken inte närmare, och promemorians lagförslag innehåller ingen sådan

 regel. Med promemorians förslag skulle en verkställbarhetsförklaring få

rättsverkan först sedan den har vunnit laga kraft. Om hovrättens beslut

överklagas till Högsta domstolen skulle verkställighet således inte kunna ske

förrän Högsta domstolen har beslutat att inte meddela prövningstillstånd eller,

om prövningstillstånd har meddelats, avgjort saken.

Enligt regeringens mening bör dock inte Högsta domstolens handläggning avvaktas

för att det utländska avgörandet skall få verkställas. Samma intresseavvägning

bör i stället göras som i Bryssel I-konventionen. En bestämmelse bör således

införas i den lag som skall komplettera Bryssel II-förordningen om att inga

åtgärder för verkställighet får ske innan fristen för motparten att ansöka om

ändring har löpt ut eller, om ändring söks, innan beslut har meddelats med

anledning av det.

Verkställbarhetsförklaringar kan avse interimistiska beslut. Det ligger

visserligen nära till hands att anse att åtgärder för verkställighet då bör

kunna ske ännu tidigare, utan att fristen för ändring har löpt ut. Men även i

fråga om interimistiska avgöranden talar starka rättsäkerhetsskäl för att

motparten bör ges möjlighet att reagera innan verkställighet får ske. Regeringen

 gör därför bedömningen att särregler för interimistiska beslut inte är

tillräckligt motiverade.

Behövs reservforum för verkställighet av utländska avgöranden?

Det saknas bestämmelser om i vilken länsrätt verkställighet enligt 21 kap.

föräldrabalken skall sökas. Enligt praxis tas en ansökan vanligtvis upp av

länsrätten i det län där den som har hand om barnet är bosatt eller annars

tillfälligt vistas. En ansökan kan även tas upp i andra län, om det skulle vara

mer ändamålsenligt, t.ex. för att barnet eller motparten finns där (jfr Gösta

Walin, Föräldrabalken och internationell föräldrarätt, femte upplagan, s. 517).

Frågor om utmätning enligt utsökningsbalken prövas av kronofogdemyndigheten i

den region där gäldenären har sitt hemvist, där egendom som tillhör gäldenären

finns eller där verkställighet annars lämpligen kan ske (4 kap. 8 §

utsökningsbalken).

De förutsättningar som sålunda gäller för länsrättens och kronofogdemyndighetens

 behörighet är tillräckligt flexibla för att täcka de situationer där

verkställighet skall ske på grund av Bryssel II- förordningen. Det finns därför

inte behov av regler om reservforum för de fallen. Samma bedömning gjordes när

1980 års Europarådskonvention införlivades i svensk rätt (se prop. 1988/89:8 s.

44).

Behövs några andra kompletterande bestämmelser?

Som har nämnts ovan bör bestämmelserna i 21 kap. föräldrabalken om jämkning av

umgängesavgöranden och vägrad verkställighet kunna tillämpas även vid

verkställighet på grund av Bryssel II-förordningen. I enlighet med promemorians

bedömning finns det inte heller i övrigt anledning att undanta några regler i 21

 kap. från tillämpning eller att införa särskilda kompletterande bestämmelser

för verkställighet enligt förordningen. Reglerna är tillräckligt flexibla och

möjliggör verkställighet även om det utländska avgörandet rör andra frågor om

föräldraansvar än vårdnad, boende och umgänge. Länsrätten får, liksom vid

verkställighet av svenska avgöranden, bedöma lämpligheten av olika åtgärder.

Länsrätten kan t.ex. vid verkställighet av ett avgörande om telefon- eller

brevkontakt uppdra åt en ledamot i socialnämnden att verka för att den förälder

som har hand om barnet frivilligt fullgör vad föräldern är skyldig att göra.

Det utländska umgängesavgörandet kan vara utformat på annat sätt än i Sverige.

Exempelvis skiftar det mellan medlemsstaterna i vilken grad omständigheterna vid

 umgänget preciseras. I svenska avgöranden anges vanligen endast dag och

klockslag för umgänget. I Tyskland förekommer det däremot ofta mer detaljerade

föreskrifter. Även möjligheterna att ställa upp olika typer av villkor för

umgänget skiftar. I flera medlemsstater kan umgänget vid behov villkoras av att

den förälder som har umgänge lämnar ifrån sig sitt pass före umgängestillfället

(t.ex. Österrike, Frankrike, Italien, Förenade kungariket och Finland). I vissa

länder kan umgänget förenas t.ex. med en skyldighet för den umgängesberättigade

att lämna bank- eller andra finansiella garantier i syfte att säkerställa att

barnet återlämnas (t.ex. Österrike och Italien). Länsrätten kan även i dessa

fall, på motsvarande sätt som när det gäller svenska avgöranden, följa de

anvisningar om umgänget som kan finnas i avgörandet, t.ex. om plats för umgänget

 eller närvarande personer från myndigheter, och pröva om de villkor som har

ställts upp för umgänget är uppfyllda. Reglerna i 21 kap. föräldrabalken behöver

 inte kompletteras för att detta skall vara möjligt.

I sammanhanget bör nämnas att det kan finnas anledning att överväga

kompletterande bestämmelser i förordningen (1967:715) om tillämpning av 21 kap.

föräldrabalken.

6.4 Behovet av ändringar i internationellt privaträttsliga författningar

Regeringens förslag: I följande lagar införs paragrafer som upplyser om att

särskilda bestämmelser finns i Bryssel II-förordningen.

( Lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande

äktenskap och förmynderskap

( Lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska äktenskapsskillnader

och hemskillnader

( Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttens område

( Lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska

vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det.

Skälen för regeringens förslag

Lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande

äktenskap och förmynderskap (IÄL)

I 3 kap. IÄL finns bestämmelser om i vilka fall mål om äktenskapsskillnad får

tas upp av svensk domstol och vilka förutsättningar som gäller för att utländska

 äktenskapsskillnader skall gälla i Sverige.

Flera av domsrättsreglerna i IÄL och Bryssel II-förordningen skiljer sig åt.

Gemensamt med förordningen är att svenska domstolar enligt IÄL är behöriga att

ta upp en fråga om äktenskapsskillnad om båda makarna är medborgare i landet, om

 käranden har hemvist i landet sedan minst ett år eller om svaranden har hemvist

 i landet (3 kap. 2 § 1, 3 och 4). Övriga domsrättsgrunder i förordningen finns

inte i IÄL. Två av domsrättsgrunderna i IÄL saknar också motsvarighet i

förordningen. Enligt IÄL får talan om äktenskapsskillnad nämligen väckas i

svensk domstol om käranden är svensk medborgare och har hemvist i Sverige eller

tidigare haft hemvist här sedan han fyllt 18 år (3 kap. 2 § 2). Vidare får

regeringen under vissa förutsättningar ge dispens (3 kap. 2 § 6).

Liksom förordningen innehåller IÄL bestämmelser om möjligheten att ta upp frågor

 om vårdnad i samband med ett äktenskapsmål. När det gäller vårdnadsfrågorna

finns det dock inga sådana begränsningar som i förordningen om att barnet skall

vara makarnas gemensamma eller att barnet skall ha hemvist i ett visst land.

Frågor angående vårdnaden om barn får alltid tas upp i äktenskapsmål (3 kap. 6

§).

Även när det gäller erkännande av utländska avgöranden skiljer sig förordningen

och IÄL åt (se 3 kap. 7-9 §§). Enligt IÄL skall utländska avgöranden om

äktenskapsskillnad gälla i Sverige om det med hänsyn till makes medborgarskap

eller hemvist eller annan anknytning förelåg skälig anledning att talan prövades

 i den främmande staten. Om en make vill gifta om sig i Sverige, krävs det i

vissa fall att Svea hovrätt prövar om det utländska avgörandet skall gälla i

Sverige.

I viss utsträckning kommer Bryssel II-förordningen att ta över reglerna i IÄL.

Förordningen skall tillämpas i stället för IÄL när det gäller erkännande av

domar om äktenskapsskillnad och annullering av äktenskap från andra berörda

medlemsstater i EU. Beträffande domsrätten är gränsdragningen mera komplicerad.

Om en fråga om domsrätt i ett mål om äktenskapsskillnad kommer upp i svensk

domstol, skall domstolen enligt artiklarna 7 och 8 i förordningen pröva om

förordningens domsrättsregler är exklusivt tillämpliga. Endast om så inte är

fallet får domsrättsreglerna i IÄL tillämpas. Förhållandet mellan IÄL och

förordningen har redovisats närmare i avsnitt 5.4.1.

IÄL påverkas av förordningen även i andra avseenden. Exempelvis kommer

litispendensregeln i 3 kap. 11 § första stycket inte att gälla i förhållande

till mål om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap som

är anhängiga i andra medlemsstater (jfr avsnitt 5.4.3).

Lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska äktenskapsskillnader och

hemskillnader (1973 års lag)

1973 års lag infördes i samband med att Sverige tillträdde Haagkonventionen den

1 juni 1970 om erkännande av äktenskapsskillnader och hemskillnader. Lagen

tillämpas i förhållande till de stater som har tillträtt konventionen. I

förhållande till de nordiska staterna gäller den dock endast i den mån något

annat inte följer av 1931 års förordning.

Enligt lagen skall domar om äktenskapsskillnad och hemskillnad som har meddelats

 i en fördragsslutande stat gälla i Sverige under vissa förutsättningar (se 2

§). I lagen föreskrivs inget särskilt fastställelseförfarande, men enligt

motiven skall man i det hänseendet följa IÄL. Det innebär att en prövning i Svea

 hovrätt i vissa fall är nödvändig om den ena maken vill gifta om sig i Sverige

(se prop. 1973:158 s. 113 och 126).

Enligt artikel 37 gäller Bryssel II-förordningen i förhållandet mellan

medlemsstaterna framför 1970 års Haagkonvention och således även framför 1973

års lag. En dom om äktenskapsskillnad eller hemskillnad från en berörd

medlemsstat i EU som har tillträtt Haagkonventionen skall alltså erkännas enligt

 förordningen i stället för enligt 1973 års lag.

Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttens område (1977 års lag)

1977 års lag införlivar 1977 års nordiska konvention om erkännande och

verkställighet av domar på privaträttens område.

I lagen finns bestämmelser om bl.a. verkställighet av vårdnadsavgöranden som har

 meddelats i konventionsländerna. Avgöranden av domstol eller andra myndigheter

rörande vårdnad, umgänge eller överlämnande av barn skall verkställas i Sverige,

 om de är verkställbara i det land där de meddelats (6 §). En ansökan om

verkställighet görs hos länsrätten. Lagen gäller bara för verkställighet och

reglerar inte erkännande av domar om äktenskapsskillnad, vårdnad om barn eller

umgänge med barn.

Bryssel II-förordningens verkställighetsregler skall tillämpas i stället för

1977 års lag när det gäller frågor om vårdnads- och umgängesavgöranden som har

meddelats i Finland i samband med ett äktenskapsmål och som gäller parternas

gemensamma barn.

Lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden

 m.m. och om överflyttning av barn (1989 års lag)

Enligt 1989 års lag skall avgöranden om vårdnad om barn, umgänge med barn eller

rätten att ta vård om barn gälla i Sverige om avgörandet har meddelats i en stat

 som har tillträtt 1980 års Europarådskonvention. Avgörandena får verkställas,

om de är verkställbara i det land där de meddelats (5 § första stycket). En

ansökan om verkställighet görs hos länsrätten (13 §). De nu nämnda

bestämmelserna i 1989 års lag tillämpas dock inte i förhållande till de nordiska

 länderna i den mån särskilda bestämmelser gäller. Som har redogjorts för i

avsnitt 4 finns det sådana bestämmelser i 1931 års förordning och i 1977 års

lag.

Av artikel 37 i Bryssel II-förordningen framgår att denna gäller framför 1980

års Europarådskonvention i förhållandena mellan EU:s medlemsstater. Det innebär

att 1989 års lag inte kommer att få tillämpas i fråga om erkännande och

verkställighet av sådana avgöranden från andra berörda medlemsstater om vårdnad

och umgänge som har meddelats i samband med ett äktenskapsmål och som rör

makarnas gemensamma barn.

Bör lagarna ändras?

Bryssel II-förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i

Sverige (artikel 249 i EG-fördraget). Av EG-rätten följer att domstolar och

andra myndigheter i medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa förordningen med

företräde framför nationell rätt. Några särskilda bestämmelser om detta i

lagarna krävs således inte. Särskilda bestämmelser har också den nackdelen att

man riskerar motsatsslut i de fall någon regel inte tas in.

Det är emellertid viktigt att allmänheten, domstolarna och övriga myndigheter

uppmärksammas på förordningen. För att underlätta tillämpningen bör det därför i

 de berörda lagarna införas hänvisningar till förordningen. I flera

författningar finns liknande upplysande hänvisningar till andra författningar,

se t.ex. 3 kap. 7 § tredje stycket och 7 kap. 5 § i 1904 års lag.

Det finns i övrigt inte behov av några ändringar i lagarna.

I avsnitt 7.1 behandlas de ändringar som Bryssel II-förordningen aktualiserar i

1931 års förordning.

Med anledning av synpunkter från Sveriges Advokatsamfund och Föreningen Svenskar

 i Världen om behovet av information till allmänheten kan tilläggas att man i

Regeringskansliet avser att göra faktablad om de nya reglerna.

7 Ändringar i 1931 års nordiska äktenskapskonvention och i 1962 års nordiska

indrivningskonvention

7.1 Ändringar med anledning av Bryssel II-förordningen

Regeringens förslag: Sverige skall tillträda den nordiska överenskommelsen den 6

 februari 2001 om ändringar i 1931 års nordiska äktenskapskonvention.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det.

Malmö tingsrätt anser dock att bestämmelsen om litispendens i överenskommelsen

borde ha utformats på samma sätt som motsvarande bestämmelse i Bryssel

II-förordningen, varvid tingsrätten hänvisar till att domstolen bör kunna

vilandeförklara målet.

Skälen för regeringens förslag: 1931 års nordiska äktenskapskonvention

innehåller regler om domsrätt för frågor om äktenskapsskillnad och hemskillnad

samt för därmed sammanhängande frågor, t.ex. vårdnad om barn. Konventionen är

tillämplig när båda makarna är medborgare i ett nordiskt land, och den har

delvis samma tillämpningsområde som Bryssel II-förordningen.

Med anledning av Bryssel II-förordningen har de nordiska länderna slutit

överenskommelsen den 6 februari 2001 om ändringar i äktenskapskonventionen.

Överenskommelsen har arbetats fram vid nordiska departementsöverläggningar. Det

är önskvärt att samma bestämmelser om domstols behörighet för äktenskapsmål

gäller i alla de nordiska länderna, vilket underlättar en enhetlig

rättstillämpning i Norden. Det är också angeläget att även de internordiska

reglerna är moderna och anpassade efter nutidens behov. Dessutom är ändringarna

nödvändiga för att Sverige och Finland skall kunna avge förklaring om att i sina

 förbindelser fortsätta att tillämpa konventionen (se avsnitt 5.6).

Överenskommelsen innebär att den internationella behörigheten för frågor om

äktenskapsskillnad och hemskillnad och därmed sammanhängande frågor ändras så

att den blir i linje med vad som gäller enligt Bryssel II-förordningen.

I Bryssel II-förordningen finns även en särskild bestämmelse om behörighet för

genkäromål (artikel 5). En sådan bestämmelse behövs inte i en nordisk

konvention, eftersom det redan är möjligt att väcka ett genkäromål i samtliga

nordiska länder. Det gäller enligt ländernas nationella regler.

Genom överenskommelsen införs i konventionen dessutom en ny artikel som reglerar

 hur domstolarna skall förfara när mål om samma sak mellan samma parter blir

anhängiga i flera stater samtidigt, litispendens. Artikeln behövs på grund av

att de nya behörighetsgrunderna är alternativa och därför möjliggör att

domstolar i olika medlemsstater samtidigt kan vara behöriga att pröva en talan

mellan samma parter om äktenskapsskillnad eller hemskillnad. Bestämmelsen om

litispendens hindrar att en talan om samma sak mellan samma parter förs

samtidigt i flera länder, vilket skulle kunna leda till att det i de olika

länderna meddelas inbördes motstridiga men ändå gällande domar. Även om

bestämmelsen inte ordagrant motsvarar lydelsen i Bryssel II-förordningen, är

innehållet i sak detsamma. Med anledning av Malmö tingsrätts synpunkt att

bestämmelsen borde ha utformats helt i överensstämmelse med motsvarande

bestämmelse i Bryssel II-förordningen kan tilläggas att det för nordiska

förhållanden inte har bedömts nödvändigt med en reglering om att den domstol där

 talan senast väckts skall vilandeförklara målet i avvaktan på att det har

fastställts om den domstol där talan väckts först är behörig. Detta följer redan

 av allmänna processrättsliga principer i de nordiska länderna. För de nordiska

förhållandena har därför bestämmelsen kunnat få en enklare utformning.

Konventionen saknar helt regler för barn vars föräldrar inte är eller har varit

gifta med varandra. Enligt sin nuvarande lydelse ger konventionen dock domsrätt

för vissa vårdnadsfrågor som väcks utan samband med en talan om

äktenskapsskillnad, nämligen när barnets föräldrar tidigare har varit gifta med

varandra. Ändringsöverenskommelsen innebär att denna behörighetsgrund upphävs.

För ett upphävande talar att den nuvarande regeln inte tar hänsyn till barnets

hemvist samt att det inte bör gälla olika regler om domsrätt, lagval och

erkännande beroende på om barnets föräldrar har varit gifta med varandra eller

inte. Följden av ett upphävande blir att dessa frågor i stället kommer att

regleras av andra i respektive land gällande regler. Här kan nämnas att samtliga

 nordiska länder har tillträtt 1980 års Europarådskonvention (se avsnitt 4), och

 frågor om erkännande av avgöranden om vårdnad när det gäller barn som är under

16 år omfattas av den konventionen.

De närmare övervägandena till ändringsöverenskommelsen framgår av den kommentar

som har utarbetats vid de nordiska departementsöverläggningarna (bilaga 4).

Sverige har undertecknat överenskommelsen. Undertecknandet har gjorts med

förbehåll för ratifikation, eftersom överenskommelsen förutsätter lagändringar.

Regeringen föreslår att Sverige nu skall tillträda överenskommelsen.

7.2 Ändringar i fråga om underhållsbidrag

Regeringens förslag: Sverige skall tillträda de nordiska överenskommelserna den

25 februari 2000 om ändringar i 1931 års nordiska äktenskapskonvention och i

1962 års nordiska indrivningskonvention.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det.

Skälen för regeringens förslag: 1931 års nordiska äktenskapskonvention

innehåller även regler om domsrätt, lagval och erkännande av ett annat nordiskt

lands avgöranden i vissa frågor om underhållsbidrag. 1962 års nordiska

indrivningskonvention gäller för verkställighet av domar, beslut eller

skriftliga förbindelser varigenom någon förpliktats eller utfäst sig att betala

underhållsbidrag till make, förutvarande make, barn och utomäktenskapligt barns

mor. Nordiska departementsöverläggningar har resulterat i överenskommelser den

25 februari 2000 om ändringar i dessa konventioner.

Överenskommelserna innebär att domsrättsreglerna i äktenskapskonventionen

upphävs för frågor om underhållsbidrag. I stället kommer reglerna i Lugano- och

Bryssel I-konventionerna samt i Bryssel I-förordningen att bli tillämpliga. I

överenskommelserna ligger också att äktenskapskonventionens bestämmelse om

vilket lands lag som skall tillämpas för frågor om underhållsbidrag upphävs.

Överenskommelserna innebär vidare att en bestämmelse om erkännande av avgöranden

 om underhållsbidrag förs in i den nordiska indrivningskonventionen.

Bestämmelsen är önskvärd eftersom äktenskapskonventionen inte kommer att

innehålla någon bestämmelse om erkännande av avgöranden om underhållsbidrag.

Likaså upphävs regeln i indrivningskonventionen att verkställighet inte kan ske

när underhållsbidraget har blivit bestämt till ett lägre belopp i

verkställighetslandet eller om det där har blivit fastställt att

underhålls-skyldighet inte föreligger. En sådan överprövning hos

verkställighetsstatens myndigheter bör inte längre ske.

I indrivningskonventionen införs också en uttrycklig möjlighet att grunda

erkännande och verkställighet även på andra internationella överenskommelser

eller på erkännande- eller verkställighetsstatens egna regler. En motsvarande

bestämmelse finns i Haagkonventionen den 2 oktober 1973 om erkännande och

verkställighet av underhållsbidrag och i Lugano- och Bryssel I-konventionerna.

Bestämmelsen tar sikte på situationer där erkännande och verkställighet inte kan

 ske enligt indrivningskonventionen men enligt andra konventioner som gäller

mellan berörda stater eller enligt nationella bestämmelser. Den avser också fall

 där andra bestämmelser är mer fördelaktiga än indrivningskonventionens för den

som begär erkännande eller verkställighet. Den nya bestämmelsen kan få betydelse

 särskilt när ett avgörande inte är lagakraftvunnet.

De närmare övervägandena till ändringsöverenskommelserna framgår av den

kommentar som har utarbetats vid de nordiska departementsöverläggningarna

(bilaga 7).

Sverige har undertecknat ändringsöverenskommelserna. Undertecknandet har gjorts

med förbehåll för ratifikation, eftersom överenskommelserna förutsätter

lagändringar. Regeringen föreslår att Sverige nu skall tillträda

överenskommelserna. Därvid gör regeringen bedömningen att det ligger inom den

nationella kompetensen att nu tillträda även överenskommelsen avseende

erkännande och verkställighet av avgöranden om underhållsbidrag. Att Bryssel

I-förordningen antagits i december 2000, och innehåller bestämmelser om

underhållsbidrag, hindrar således inte detta.

8 Införlivande av de nordiska ändringsöverenskommelserna

Regeringens förslag: Ändringar som motsvarar de nordiska överenskommelserna

skall göras i 1931 års förordning om vissa internationella rättsförhållanden

rörande äktenskap, adoption och förmynderskap och i 1962 års lag om indrivning i

 Sverige av underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller

Norge.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det.

Skälen för regeringens förslag: Den nordiska äktenskapskonventionen är

införlivad med svensk rätt genom 1931 års förordning om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap.

Indrivningskonventionen är införlivad genom 1962 års lag om indrivning i Sverige

 av underhållsbidrag fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge. Vid ett

 tillträde till de nordiska överenskommelserna om ändringar i konventionerna bör

 motsvarande ändringar göras också i dessa författningar. Som tidigare bör de

nya reglerna införas i stort sett ordagrant i författningarna.

I den nordiska ändringsöverenskommelsen med anledning av Bryssel II-förordningen

 finns en bestämmelse som påminner om att domstols behörighet skall prövas i

enlighet med 1980 års Haagkonvention om olovligt bortförda barn (artikel 8). En

i huvudsak likalydande artikel finns i Bryssel II-förordningen (artikel 4, se

avsnitt 5.4.1). I ändringsöverenskommelsen har bestämmelsen tagits med endast i

klargörande syfte. 1980 års Haagkonvention är införlivad med svensk rätt genom

1989 års lag om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden

m.m. och om överflyttning av barn. Av 1 § i den lagen följer att de bestämmelser

 som grundas på 1980 års Haagkonvention gäller även i förhållande till övriga

nordiska länder. Det står sålunda redan klart att 1989 års lag i detta avseende

gäller framför 1931 års förordning, och bestämmelsen i ändringsöverenskommelsen

gör det inte nödvändigt att nu föra in en erinran om detta i förordningen.

Det är inte heller nödvändigt att föra in en bestämmelse i 1962 års lag

motsvarande den nya möjligheten enligt indrivningskonventionen att grunda

erkännande och verkställighet även på andra internationella överenskommelser som

 gäller mellan parterna eller på erkännande- eller verkställighetsstatens egna

lagregler. Det är något som får anses gälla i Sverige redan i dag.

9 Ändring i talerättslagen

Regeringens förslag: Talerättslagen skall omfatta även förbud enligt lagen om

avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det.

Skälen för regeringens förslag: Direktivet om förbudsföreläggande för att skydda

 konsumenternas intressen har till syfte att stärka konsumentskyddet inom EU vid

 överträdelser av bestämmelser i de konsumentskyddsdirektiv som anges i en

bilaga till direktivet. Bland dessa direktiv finns rådets direktiv 93/13/EEG av

den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal. Konsumentskyddet skall

enligt förbudsföreläggandedirektivet åstadkommas genom ömsesidigt erkännande av

s.k. godkända organ (offentliga organ och konsumentorganisationer), vilka ges

rätt att vända sig till tillsynsorgan eller domstol i den medlemsstat varifrån

överträdelsen har sitt ursprung med yrkande om att den fortsatta överträdelsen

skall stoppas.

Enligt förbudsföreläggandedirektivet skall dess bestämmelser tillämpas på

överträdelser av bl.a. direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal. Det

sistnämnda direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1994:1512) om

avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Lagen är uppdelad på marknadsrättsliga

respektive civilrättsliga bestämmelser. De marknadsrättsliga bestämmelserna (3-9

 §§) innebär i huvudsak att Marknadsdomstolen får förbjuda en näringsidkare att

i framtiden i liknande fall använda samma eller väsentligen samma avtalsvillkor

som bedömts vara oskäligt, om förbudet är påkallat från allmän synpunkt eller

annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Ett förbud skall

förenas med vite, om inte detta av särskilda skäl är obehövligt.

Marknadsdomstolen kan även meddela interimistiska beslut.

Det har nu uppmärksammats att den nuvarande lydelsen av talerättslagen innebär

att ett godkänt organ inte kan ansöka om förbud enligt lagen om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden. För att genomförandet av förbudsföreläggandedirektivet

skall bli fullständigt behöver därför talerättslagen kompletteras med en

bestämmelse som gör det möjligt att få en sådan ansökan prövad i

Marknadsdomstolen.

10 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Regeringens förslag:

( Lagen om Bryssel II-förordningen och de lagändringar som innebär

hänvisningar till förordningen skall träda i kraft den 1 juli 2001.

( Ändringarna i 1931 års förordning och i 1962 års lag skall träda i kraft

 den dag regeringen bestämmer. Ändringarna i 1931 års förordning skall inte

medföra att svensk domstols behörighet går förlorad i en fråga som har väckts

före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla för en talan

som har väckts och för ett avgörande som har meddelats före ikraftträdandet.

( Ändringen i talerättslagen skall träda i kraft den 1 juli 2001.

Promemoriornas förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det.

Skälen för regeringens förslag: Bryssel II-förordningen trädde i kraft den 1

mars 2001 och är direkt tillämplig i medlemsstaterna från och med den dagen. Det

 är med hänsyn till detta angeläget att lagen med kompletterande bestämmelser

till Bryssel II-förordningen träder i kraft snarast möjligt. Den tidigaste dag

som kan komma i fråga torde vara den 1 juli 2001.

Här kan tilläggas att förordningen enligt huvudregeln i artikel 42 skall

tillämpas endast på rättsliga förfaranden som har inletts efter förordningens

ikraftträdande, vilket innebär att några ansökningar om erkännande och

verkställighet enligt förordningen i praktiken knappast lär bli aktuella förrän

en tid därefter. Att den nya lagen träder i kraft först den 1 juli 2001 torde

därför inte innebära några särskilda problem.

Av allmänna processrättsliga principer följer att lagen blir tillämplig även på

ansökningar om erkännande och verkställighet som har kommit in till Svea hovrätt

 före lagens ikraftträdande. Det finns inte behov av några

övergångsbestämmelser.

De nordiska ändringsöverenskommelserna träder i kraft den första dagen i den

månad som infaller två månader närmast efter det att respektive överenskommelse

har tillträtts av alla de fördragsslutande staterna. Ändringarna i 1931 års

förordning och i 1962 års lag bör därför träda i kraft den dag regeringen

bestämmer. Den senaste ändringsöverenskommelsen avseende äktenskapskonventionen

gör det möjligt att förklara att den får tillämpas i förhållande till vissa

stater (se artikel IV). Med hänsyn härtill bör ändringarna kunna träda i kraft i

 förhållande till endast ett eller några av de nordiska länderna.

De ändrade behörighetsgrunderna i 1931 års förordning bör inte innebära att

svensk domstols behörighet går förlorad i en fråga som har väckts vid domstolen

före ikraftträdandet. På en sådan fråga liksom på ett avgörande som har

meddelats före ikraftträdandet bör äldre bestämmelser tillämpas.

De nya bestämmelserna i 1962 års lag bör gälla även på underhållsbidrag som har

fastställts före ikraftträdandet. Det följer av artikel IV i överenskommelsen om

 ändring i indrivningskonventionen. Någon uttrycklig övergångsbestämmelse om

detta är inte nödvändig.

Ändringen i talerättslagen bör träda i kraft den 1 juli 2001. Den kräver inga

övergångsbestämmelser.

11 Kostnader

Bryssel II-förordningen kommer i viss utsträckning att tillämpas i stället för

svenska internationellt privaträttsliga regler. Förordningen innebär att svensk

domsrätt kommer att föreligga i något mindre omfattning än tidigare. Dessutom

bidrar den till att skapa klarhet, vilket förenklar domstolarnas handläggning av

 mål med internationell anknytning. Detta kommer sannolikt att få till följd att

 kostnaderna för målhanteringen i allmän domstol minskar något. Samtidigt kommer

 det nya exekvaturförfarandet att medföra något ökade kostnader för

målhanteringen i Svea hovrätt och Högsta domstolen. Detsamma gäller kostnaderna

för verkställighet i de allmänna förvaltningsdomstolarna. De ökade kostnaderna

bedöms dock kunna rymmas inom respektive myndighets anslagsramar.

Ändringarna i 1931 års förordning gör svensk domstol behörig i något fler fall

än i dag, vilket dock inte torde föranleda annat än möjligen en marginell ökning

 av antalet mål. Dessa ändringar medför inget ökat resursbehov för domstolarna

och därmed inte heller några ökade kostnader. Övriga ändringar som föranletts av

 de nordiska ändringsöverenskommelserna kan inte antas leda till några kostnader

 alls.

Sammantaget görs alltså bedömningen att dessa förslag inte innebär några ökade

kostnader för det allmänna.

När det gäller ändringen i talerättslagen kan erinras om att regeringen tidigare

 gjort bedömningen att genomförandet av förbudsföreläggandedirektivet kan komma

att innebära ökade kostnader för i första hand Konsumentombudsmannen och

Marknadsdomstolen men att kostnadsökningarna skulle tas inom myndigheternas

befintliga ramar (se prop. 2000/01:34 s. 33). Den nu aktuella ändringen av

talerättslagen förändrar inte den bedömningen.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen

1 § Denna lag kompletterar rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (Bryssel

II-förordningen).

Av paragrafen framgår att lagen innehåller bestämmelser som kompletterar Bryssel

 II-förordningen. Lagen innehåller regler dels om handläggningen av

exekvaturförfarandet enligt artiklarna 21-31 i förordningen (2 och 3 §§), dels

om verkställigheten av utländska avgöranden sedan de har förklarats vara

verkställbara (4 §). Övervägandena finns i avsnitt 6.1-6.3.

Bestämmelser som i huvudsak motsvarar innehållet i den nya lagen finns i lagen

(1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av

utländska domar enligt Brysselkonventionen (1998 års lag om

Brysselkonventionen).

2 § Vid den handläggning som avses i artiklarna 22-24 skall hovrätten bestå av

en lagfaren domare.

För det förfarande som avses i artikel 26 gäller rättegångsbalkens regler om

överklagande av tingsrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 26.4

skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten inom fyra veckor

från den dag då beslutet meddelades.

En domare som har handlagt ett mål enligt artiklarna 22-24 är jävig att

handlägga mål om samma sak enligt artikel 26.

Exekvaturförfarandet i förordningen är uppdelat i tre led. För svensk del skall

prövningen i både det första och det andra ledet göras av Svea hovrätt.

Förordningen reglerar till viss del det närmare förfarandet under

exekvaturprövningen. I övrigt tillämpas nationell rätt.

Första stycket

Bestämmelsen i första stycket rör förfarandet i Svea hovrätt vid den inledande

prövningen (artiklarna 22-24). Av bestämmelsen framgår att hovrätten skall bestå

 av en domare. Det innebär att hovrätten inte får avgöra målet i kollegial

sammansättning.

Andra stycket

I andra stycket regleras det andra skedet av exekvaturförfarandet (artikel 26).

Bestämmelsen hänvisar till rättegångsbalkens regler om överklagande av

tingsrätts beslut. Det är närmast bestämmelserna i 52 kap. rättegångsbalken som

kommer i fråga, t.ex. reglerna om komplettering av överklagandet i 6 § och

muntligt förhör i 11 §.

Rättegångsbalkens bestämmelser om rättegången i allmänhet är också tillämpliga

på förfarandet i den mån de passar in på detta. I bestämmelsen har markerats att

 reglerna i rättegångsbalken endast gäller i tillämpliga delar. Reglerna i

rättegångsbalken är subsidiära i förhållande till förordningens bestämmelser

(t.ex. till artikel 28 om vilandeförklaring av mål).

I det andra skedet av exekvaturförfarandet gäller rättegångsbalkens vanliga

regler om hovrättens sammansättning.

Andra stycket innehåller också en bestämmelse om den tid inom vilken den som har

 ansökt om verkställbarhet får ansöka om ändring av hovrättens avgörande.

Fristen är fyra veckor från den dag då beslutet meddelades. Ansökningen om

ändring skall ges in till hovrätten, som prövar om den har kommit in i rätt tid.

 Beslut om avvisning av en för sent inkommen inlaga skall fattas av hovrätten i

vanlig sammansättning. Vid laga förfall har sökanden möjlighet att få fristen

förlängd enligt bestämmelserna i 58 kap. rättegångsbalken om återställande av

försutten tid. En sådan ansökan skall enligt 58 kap. 12 § göras hos Högsta

domstolen.

När det är motparten som ansöker om ändring gäller de frister som anges i

artikel 26.5.

Tredje stycket

Av tredje stycket framgår att en domare som har gjort den inledande prövningen

enligt artiklarna 22-24 är jävig att handlägga mål om samma sak i det andra

skedet av exekvaturförfarandet. Detta gäller både när ansökningen har bifallits

och när den har avslagits vid den inledande prövningen. Innebörden av att

domaren är jävig framgår av 4 kap. 15 § rättegångsbalken.

3 § För det förfarande som avses i artikel 27 gäller rättegångsbalkens regler

om överklagande av hovrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. Talan får inte komma under Högsta domstolens prövning

utan att Högsta domstolen har meddelat sökanden prövningstillstånd enligt 54

kap. 10 § rättegångsbalken.

Högsta domstolen är sista instans vid exekvaturprövningen. I paragrafen finns

bestämmelser om förfarandet där.

Paragrafen innehåller inga särregler om den tid inom vilken ett överklagande

skall ges in. Härav följer att reglerna i 56 kap. 1 § rättegångsbalken blir

tillämpliga. De innebär att ett överklagande skall ges in till hovrätten inom

fyra veckor från den dag då beslutet meddelades.

En förutsättning för att Högsta domstolen skall pröva målet är att

prövningstillstånd beviljas.

4 § Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får det utländska

avgörandet verkställas enligt 21 kap. föräldrabalken. Ett avgörande om

rättegångskostnader verkställs dock enligt utsökningsbalken.

Verkställigheten får ske först när den frist för att ansöka om ändring som avses

 i artikel 26.5 har löpt ut eller när ett beslut har meddelats med anledning av

att ändring har sökts.

För verkställigheten gäller vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk

domstols avgörande i motsvarande fall.

I paragrafen ges besked om vad som gäller på verkställighetsstadiet sedan det

enligt reglerna i förordningen har förklarats att verkställighet av ett

utländskt avgörande får äga rum. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.

Första stycket

Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får ett utländskt avgörande

 om föräldraansvar verkställas enligt 21 kap. föräldrabalken. Vid

verkställigheten skall alltså bestämmelserna i 21 kap. tillämpas.

Sökanden måste ansöka om verkställighet hos länsrätten, och verkställighet är

alltså inte en automatisk följd av ett bifallande exekvaturbeslut. Sökanden kan

ju t.ex. vilja försöka förmå motparten att frivilligt fullgöra sina skyldigheter

 och motparten kan i sin tur tänkas vilja fullgöra sina förpliktelser sedan det

har konstaterats att exekvaturprövningen utfallit till hans eller hennes

nackdel.

Det utländska avgörandet om föräldraansvar kan avse också andra frågor än dem

som är reglerade i 6 kap. föräldrabalken, t.ex. avgöranden om telefon- eller

brevkontakt. Verkställighetsreglerna i 21 kap. föräldrabalken skall tillämpas

även i sådana fall. Länsrätten får, liksom vid verkställighet av andra

avgöranden, bedöma lämpligheten av olika åtgärder. Länsrätten kan t.ex. uppdra

åt en ledamot i socialnämnden att verka för att den förälder som har hand om

barnet frivilligt fullgör vad föräldern är skyldig att göra.

Med avgörande avses alla slags domar, beslut och utslag av domstol eller andra

behöriga myndigheter, oavsett deras beteckning i det enskilda fallet (jfr

artikel 13.1 i förordningen).

Enligt förordningen skall även avgöranden om rättegångskostnader kunna

verkställas. Ett sådant avgörande verkställs enligt utsökningsbalken.

Andra stycket

Av andra stycket framgår att ett beslut om verkställbarhet som Svea hovrätt har

meddelat vid den inledande prövningen enligt artiklarna 22-24 inte innebär att

det utländska avgörandet får verkställas på en gång. För att verkställighet

skall få ske krävs antingen att fristen att ansöka om ändring enligt artikel

26.5 har löpt ut, utan att en sådan ansökan har gjorts, eller att det utländska

avgörandet har förklarats verkställbart vid en omprövning av beslutet från den

inledande prövningen. Ifall omprövningen inte leder till någon ändring av det

första beslutet, får det utländska avgörandet verkställas. Sökanden behöver

alltså inte avvakta den tid som motparten har till förfogande för att överklaga

beslutet till Högsta domstolen. Bestämmelsen gäller även interimistiska beslut.

Tredje stycket

En förutsättning för verkställighet är enligt förordningen att avgörandet om

föräldraansvar eller rättegångskostnader är verkställbart i den medlemsstat där

det har meddelats och att det har delgivits svaranden. Det krävs däremot inte

att det har vunnit laga kraft.

I tredje stycket klargörs att avgörandet skall verkställas enligt vad som är

föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i motsvarande fall.

Det innebär att begränsningarna i 21 kap. 1 § andra stycket föräldrabalken i

fråga om avgöranden som inte har vunnit laga kraft gäller även för utländska

avgöranden om föräldraansvar. Om avgörandet inte har vunnit laga kraft och det

inte är särskilt medgivet att verkställighet ändå får ske, får länsrätten

således inte besluta om åtgärder enligt 21 kap. 2-4 §§, t.ex. föreläggande av

vite. För verkställigheten av ett avgörande om rättegångskostnader som inte har

vunnit laga kraft gäller de begränsningar som finns i utsökningsbalken

beträffande svenska avgöranden som inte har vunnit laga kraft (se t.ex. 3 kap. 6

 § och 8 kap. 4 § utsökningsbalken).

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Bryssel II-förordningen trädde i kraft den 1 mars 2001 och är direkt tillämplig

i Sverige från och med den dagen. Lagen med kompletterande bestämmelser till

Bryssel II-förordningen träder i kraft den 1 juli 2001. Av allmänna

processrättsliga principer följer att lagen är tillämplig även på ansökningar om

 erkännande och verkställighet som har kommit in till Svea hovrätt före lagens

ikraftträdande.

12.2 Förslaget till lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

7 § Ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan makar som är

medborgare och har hemvist i en fördragsslutande stat tas upp i den stat där

1. makarna har sitt hemvist,

2. makarna senast hade hemvist samtidigt och en av dem fortfarande är bosatt,

3. makarna är medborgare,

4. svaranden har sitt hemvist,

5. någon av makarna har sitt hemvist, om en ansökan om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad är gemensam,

6. käranden har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökningen gjordes, eller

7. käranden är medborgare och har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt

där i minst sex månader omedelbart innan ansökningen gjordes.

Ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad kan även tas upp i den

 stat där beslutet om hemskillnad har meddelats.

Paragrafen reglerar internationell behörighet att pröva ett yrkande om

hemskillnad eller äktenskapsskillnad. Den har ändrats med anledning av Bryssel

II-förordningen och införlivar överenskommelsen den 6 februari 2001 om ändringar

 i 1931 års nordiska äktenskapskonvention. Frågorna har behandlats i avsnitt 7.1

 och 8 samt i bilaga 4.

Enligt första stycket skall makarna vara nordiska medborgare och ha hemvist i

ett nordiskt land för att paragrafen skall vara tillämplig. Ordalydelsen kan ge

intrycket av att medborgarskap och hemvist måste gälla stamma stat, men så är

givetvis inte fallet. Det avgörande är att var och en av makarna har

medborgarskap i något av länderna och dessutom hemvist i något av dem.

I första stycket anges olika behörighetsgrunder. Dessa motsvarar vad som gäller

enligt Bryssel II-förordningen. Liksom i Bryssel II-förordningen är

behörighetsgrunderna alternativa. I det enskilda fallet ges makar därmed en

möjlighet att välja mellan två eller kanske flera länders myndigheter.

Andra stycket innehåller en särskild behörighetsgrund för ett yrkande om

äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad. Ett sådant yrkande kan tas upp även

i det land där beslutet om hemskillnad har meddelats.

8 § I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också

 av samma eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av

sammanlevnaden och bodelning. Även frågor om vårdnad om barn, barns boende och

umgänge med barn får prövas, om

1. barnet är makarnas gemensamma och

2. barnet har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp.

Om barnet inte har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp, får frågor om vårdnad om barn, barnets boende och

umgänge med barn ändå tas upp där, om

1. barnet har sitt hemvist i en fördragsslutande stat,

2. barnet är makarnas gemensamma och åtminstone en av makarna har vårdnaden om

det,

3. makarna har godtagit att frågan prövas i den stat där yrkandet om

äktenskapsskillnad eller hemskillnad tas upp och

4. frågans prövning i den staten är till barnets bästa.

Paragrafen anger vilka frågor som får tas upp i samband med ett yrkande om

äktenskapsskillnad eller hemskillnad. Den har ändrats bl.a. med anledning av

Bryssel II-förordningen och införlivar de båda överenskommelserna om ändringar i

 den nordiska äktenskapskonventionen. Frågorna har behandlats i avsnitt 7 och 8

samt i bilagorna 4 och 7. Skadestånd har strukits ur paragrafen, eftersom det

inte längre är aktuellt att pröva ett sådant yrkande i ett äktenskapsmål.

Av första och andra stycket framgår att en myndighet är behörig att ta upp

frågor om vårdnad om barn, barns boende och umgänge med barn i samband med ett

yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad.

Behörigheten omfattar endast frågor om vårdnad m.m. som gäller makarnas

gemensamma barn. Motsvarande frågor avseende barn till den ena maken från ett

tidigare förhållande omfattas inte av behörigheten, om inte barnet är adopterat

av den andra maken. Regeln är ganska självklar, eftersom tvister i andra fall

saknar samband med hemskillnaden respektive äktenskapsskillnaden.

I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också

frågor om vårdnad om barn, barns boende och umgänge med barn tas upp. Det gäller

 både när barnet har hemvist i det land där äktenskapsmålet prövas och när

barnet har hemvist i ett annat nordiskt land. I det senare fallet krävs dock att

 makarna har godtagit att frågan prövas i det land där äktenskapsmålet avgörs

och att frågans prövning där är till barnets bästa. Om barnet förutom sina

föräldrar har ytterligare vårdnadshavare, är det naturligt att en sådan

vårdnadshavares inställning beaktas vid prövningen av om det är förenligt med

barnets bästa att ta upp frågan.

Paragrafen gäller för domstolar och administrativa myndigheter och reglerar

således även vilket lands socialnämnd eller motsvarande som är behörig att

godkänna ett avtal mellan föräldrarna om vårdnad, boende och umgänge.

8 a § Om en talan angående en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig

myndighet i olika fördragsslutande stater mellan samma parter, skall den

myndighet vid vilken talan väckts senare självmant avvisa talan till förmån för

den andra myndigheten.

Vid tillämpning av första stycket skall en fråga om hemskillnad och en fråga om

äktenskapsskillnad anses vara samma fråga.

Paragrafen är ny och upptar en bestämmelse om litispendens. Den har införts med

anledning av att behörighetsgrunderna i 7 § är alternativa och införlivar

överenskommelsen om ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen. Frågan har

behandlats i avsnitt 7.1 och 8 samt i bilaga 4.

Om en talan angående en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig myndighet i

olika fördragsslutande länder mellan samma parter, skall enligt första stycket i

 förevarande paragraf den myndighet vid vilken talan väckts senare självmant

avvisa talan till förmån för den andra myndigheten. Talan skall dock inte

avvisas förrän det har fastställts att den myndighet vid vilken talan väckts

först är behörig. Till dess får handläggningen av målet vila vid den myndighet

där talan väckts senast. Detta följer av allmänna processrättsliga principer.

Om ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad enligt 7 § och ett

eventuellt accessoriskt yrkande enligt 8 § är anhängiga vid behörig myndighet i

ett land, hindrar detta enligt bestämmelsen att samma fråga mellan samma parter

samtidigt prövas i ett annat land där yrkandet väckts senare. Bestämmelsen

innebär således att ett pågående förfarande om en accessorisk fråga, t.ex.

vårdnad om barn, hindrar att en självständig talan tas upp vid en annan domstol

rörande samma fråga. Bestämmelsen reglerar emellertid inte den situationen att

en självständig talan om vårdnad är väckt när en accessorisk vårdnadsfråga

anhängiggörs. Det kan dock finnas andra litispendensregler som då hindrar att

den accessoriska frågan tas upp.

I andra stycket jämställs en fråga om hemskillnad med en fråga om

äktenskapsskillnad när det gäller litispendens. Ett redan anhängigt yrkande om

hemskillnad eller äktenskapsskillnad hindrar att ett yrkande om hemskillnad

eller äktenskapsskillnad tas upp till prövning i ett annat fördragsslutande

land.

9 § Vid prövning av frågor som avses i 7 och 8 §§ tillämpas i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning skall dock alltid avgöras enligt den lag som

enligt 3 § är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden.

Hemskillnad som vunnits i en av staterna medför i de övriga samma rätt att få

äktenskapsskillnad som om den vunnits i den staten.

I en fördragsslutande stat där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid har makar, som

vunnit hemskillnad i en annan fördragsslutande stat och därefter levt åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt inte återupptagit sammanlevnaden,

 rätt att få äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

Paragrafen reglerar vilket lands lag som skall tillämpas vid prövning av frågor

som avses i 7 och 8 §§. Paragrafen reglerar inte längre vilket lands lag som

skall tillämpas för frågor om skadestånd och om underhållsbidrag. Ändringarna

har behandlats i avsnitt 7 och 8 samt i bilaga 4.

22 § Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av

staterna meddelats enligt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i

övriga stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets

riktighet eller myndighetens behörighet. Detsamma gäller en lagakraftvunnen dom

som meddelats i en av staterna och avser ogiltighet eller återgång av äktenskap

mellan medborgare i någon fördragsslutande stat.

Paragrafen reglerar erkännande av avgöranden som har meddelats i de

fördragsslutande länderna. Ändringarna är föranledda av de nya reglerna i 7 och

8 §§ och innebär ingen ändring i sak (se bilaga 4).

Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i

kraft i förhållande till ett eller flera av de nordiska länderna.

2. Bestämmelserna i 7 och 8 §§ medför inte att svensk domstols behörighet går

förlorad beträffande en talan som väckts före ikraftträdandet.

3. Äldre bestämmelser gäller fortfarande för en talan som har väckts före

ikraftträdandet.

4. Äldre bestämmelser gäller fortfarande för avgöranden som har meddelats före

ikraftträdandet.

Lagen träder i kraft den dag regeringen bestämmer, och i enlighet med punkt 1

kan lagen under viss tid komma att gälla i förhållande till endast ett eller

några av de nordiska länderna.

Enligt punkt 2 innebär de ändrade behörighetsreglerna i 7 och 8 §§ inte att

svensk domstols behörighet går förlorad i en fråga som har väckts före

ikraftträdandet. Har en sådan fråga väckts dessförinnan, föreligger således

internationell behörighet för svensk domstol även efter ett överklagande. Av

punkt 3 framgår att äldre bestämmelser skall tillämpas på en fråga som har

väckts före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser gäller enligt punkt 4 också

fortfarande för avgöranden som har meddelats före ikraftträdandet.

12.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

 underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge

1 § Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller av sådan

myndighet godkänd förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge

någon förpliktats eller utfäst sig att betala underhållsbidrag till make,

förutvarande make, barn, styvbarn eller barnets mor, skall erkännas här i landet

 utan någon särskild stadfästelse.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut, av sådan myndighet godkänd

 förbindelse eller annan skriftlig förbindelse, varigenom i Danmark, Finland,

Island eller Norge någon förpliktats eller utfäst sig att betala sådant bidrag

och som kan verkställas i den staten, skall på begäran omedelbart verkställas

här i landet. Detsamma skall gälla sådan ännu icke lagakraftvunnen dom och

sådant av rätten eller domaren meddelat beslut som kan verkställas lika med

lagakraftvunnen dom.

Paragrafen har tillförts en bestämmelse om att avgöranden meddelade i Danmark,

Finland, Island och Norge i frågor om underhållsbidrag erkänns här i landet utan

 särskild stadfästelse (första stycket). Anledningen till att bestämmelsen har

införts här är att underhållsbidragsavgöranden inte längre skall erkännas enligt

 1931 års förordning. Sedan tidigare innehåller paragrafen även en bestämmelse

om verkställighet av sådana avgöranden. Ändringarna har behandlats i avsnitt 7.2

 och 8 och i bilaga 7.

Paragrafen talade tidigare om "barn i äktenskap", "adoptivbarn" och "barn utom

äktenskap". Nu används i stället "barn", vilket inte innebär någon saklig

ändring.

3 § Den myndighet som skall verkställa indrivningen får, om så anses

erforderligt, kräva bevis för att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller

de i 1 § andra stycket för verkställighet stadgade villkoren. Sådant bevis

utfärdas, i den stat där domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen

ingicks, av den myndighet som anges i 2 § tredje stycket.

Har underhållsbidraget icke i domen, beslutet eller förbindelsen fastställts

till bestämt belopp eller avser framställning om verkställighet högre belopp än

som fastställts, må ock bevis om bidragets storlek krävas enligt vad i första

stycket stadgas.

Paragrafen har ändrats redaktionellt med anledning av ändringarna i 1 §. Den har

 utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Lagen träder i kraft den dag regeringen bestämmer. De nya bestämmelserna gäller

även för underhållsbidrag som har fastställts före ikraftträdandet.

12.4 Övriga lagförslag med anknytning till Bryssel II-förordningen

Bryssel II-förordningen är i vissa fall tillämplig i stället för andra lagar på

området, se avsnitt 6.4. De berörda lagarna har kompletterats med paragrafer som

 hänvisar till förordningen. I bestämmelsen sägs inte uttryckligen att det är

Bryssel II-förordningen som har företräde. Att så är fallet, såvitt gäller

förhållandet mellan de 14 medlemsstater för vilka förordningen gäller, följer av

 EG-rättens företräde framför nationell rätt.

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:1175) om talerätt för vissa

utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

3 § Talan får avse att åtgärder skall vidtas mot någon för att denne

åsidosätter en bestämmelse som avses i 1 §. Åtgärderna får gälla

1. förbud eller ålägganden med stöd av 14-16 §§, 17 § första stycket, 18-20 §§

marknadsföringslagen (1995:450) eller förbud enligt 3 och 6 §§ lagen (1994:1512)

 om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

2. åläggande att till svenska staten betala en sådan särskild avgift som avses i

 10 kap. 5 och 6 §§ radio- och TV-lagen (1996:844), eller

3. utdömande av vite som förelagts i de fall som avses i 1.

Första punkten i paragrafen har ändrats. Ändringen innebär att de aktuella

åtgärderna får gälla även förbud enligt 3 och 6 §§ lagen om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden. Ändringen har behandlats i avsnitt 9.

5 § Talan skall väckas vid

1. Marknadsdomstolen i fråga om förbud och ålägganden som avses i

marknadsföringslagen (1995:450) och i fråga om förbud enligt lagen (1994:1512)

om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

2. Länsrätten i Stockholms län i fråga om sådan särskild avgift som avses i

radio- och TV-lagen (1996:844),

3. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller Stockholms

tingsrätt i fråga om utdömande av vite.

Första punkten i paragrafen har ändrats. Ändringen innebär att även en talan om

förbud enligt lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden skall väckas vid

Marknadsdomstolen. Ändringen har behandlats i avsnitt 9.

RÅDETS FÖRORDNING (EG) nr 1347/2000

av den 29 maj 2000

om domstols behörighet och om erkännande

och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål

om föräldraansvar för makars gemensamma barn

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt

artikel 61 c och artikel 67.1 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag1,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande2 ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande3, och

av följande skäl:

1. Medlemsstaterna har som mål att bevara och utveckla unionen som ett

område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer

garanteras. För att upprätta ett sådant område skall gemenskapen bland annat

besluta om sådana åtgärder som rör civilrättsligt samarbete i den mån de behövs

för att den inre marknaden skall fungera väl.

2. En väl fungerande inre marknad kräver att den fria rörligheten för

civilrättsliga domar förbättras och förenklas.

3. Detta område omfattas nu av artikel 65 i fördraget.

4. Olikheterna mellan vissa nationella regler om domstols behörighet och

verkställighet av domar försvårar den fria rörligheten för personer och skapar

hinder för en väl fungerande inre marknad. Det finns följaktligen grund för att

anta bestämmelser om att göra reglerna för behörighet i äktenskapsmål och i mål

om föräldraansvar enhetliga och därmed förenkla förfarandena så att domar kan

erkännas och verkställas snabbt och automatiskt.

5. I enlighet med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna i

artikel 5 i fördraget kan målen för denna förordning inte i tillräcklig

utsträckning uppnås av medlemsstaterna, och de kan därför bättre uppnås på

gemenskapsnivå. Denna förordning går inte utöver vad som är nödvändigt för att

uppnå de målen.

6. Rådet utarbetade genom en akt4 av den 28 maj 1998 en konvention om

domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och rekommenderade medlemsstaterna att anta konventionen i

enlighet med sina respektive konstitutionella bestämmelser. Kontinuitet mellan

resultaten av förhandlingarna om ingående av konventionen bör säkerställas.

Innehållet i denna förordning har huvudsakligen övertagits från konventionen,

men förordningen innehåller flera nya bestämmelser som inte återfinns i

konventionen för att säkerställa överensstämmelse med vissa bestämmelser i den

föreslagna förordningen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på

 privaträttens område.

7. För att uppnå målet fri rörlighet för domar i äktenskapsmål och i mål om

 föräldraansvar inom gemenskapen är det nödvändigt och lämpligt att det

gränsöverskridande erkännandet av domstols behörighet och av domar angående

upplösning av äktenskapliga band och föräldraansvar för gemensamma barn regleras

 genom ett tvingande och direkt tillämpligt gemenskapsrättsligt instrument.

8. I denna förordning bör det fastställas enhetliga och konsekventa

åtgärder, som medger en så omfattande rörlighet för personer som möjligt.

Följaktligen är det nödvändigt att tillämpa den även på medborgare från tredje

land med en tillräckligt stark anknytning till någon av medlemsstaternas

territorium, i enlighet med de behörighetskriterier som anges i förordningen.

9. Tillämpningsområdet för denna förordning bör omfatta civilrättsliga

förfaranden och icke-judiciella förfaranden som förekommer i äktenskapsmål i

vissa stater, dock inte förfaranden av rent religiös natur. Det bör därför anges

 att hänvisningar till domstolar omfattar alla de myndigheter, judiciella eller

andra, som är behöriga i äktenskapsmål.

10. Denna förordning bör endast omfatta förfaranden för äktenskapsskillnad,

hemskillnad och annullering av äktenskap. Erkännandet av domar om

äktenskapsskillnad och annullering berör endast de äktenskapsliga bandens

upplösning. Förordningen omfattar inte sådana frågor som skulden till

äktenskapets upplösning, förmögenhetsrättsliga konsekvenser av äktenskapet,

underhållsskyldighet och andra eventuella följdåtgärder, även om de kan ha

samband med de förfaranden som nämns ovan.

11. Denna förordning omfattar föräldraansvar för makarnas gemensamma barn i

frågor med nära anknytning till förfaranden för äktenskapsskillnad, hemskillnad

och annullering av äktenskap.

12. De grunder för domstols behörighet som godtas enligt denna förordning

bygger på principen att det måste finnas en verklig anknytning mellan den

berörda parten och den medlemsstat som utövar behörigheten. Beslutet att ta med

vissa grunder står i samklang med den omständigheten att de redan finns i olika

nationella rättsordningar och godtas av övriga medlemsstater.

13. En av de risker som måste beaktas när det gäller skyddet av makars

gemensamma barn vid kris i äktenskapet, är att en av föräldrarna för bort barnet

 till ett annat land. Barnens grundläggande intressen måste därför skyddas i

enlighet med särskilt Haagkonventionen av den 25 oktober 1980 om de civila

aspekterna på internationella bortföranden av barn. Det lagliga hemvistet

behålls följaktligen som grund för domstols behörighet i de fall då barnets

hemvist har ändrats till följd av att barnet utan lagligt stöd har förts bort

eller inte har lämnats tillbaka.

14. Denna förordning hindrar inte att domstolarna i en medlemsstat i

brådskande fall vidtar interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som

 gäller personer eller egendom i den staten.

15. Ordet dom avser endast avgöranden som leder till äktenskapsskillnad,

hemskillnad eller annullering av äktenskap. Handlingar som har upprättats eller

registrerats som officiella handlingar (actes authentiques) och som är

verkställbara i en medlemsstat jämställs med sådana domar.

16. Erkännande och verkställighet av domar som meddelats i en medlemsstat

bör vila på principen om ömsesidigt förtroende. Skälen för att vägra erkännande

har därför reducerats till ett nödvändigt minimum. De förfarandena bör omfatta

bestämmelser för att säkerställa iakttagande av rättsordningens grunder (ordre

public) i den stat där domen görs gällande och för att skydda rätten till

svaromål och parternas rättigheter, inbegripet ett berört barns individuella

rättigheter och för att undvika att domar som är oförenliga erkänns.

17. Den stat där domen görs gällande bör inte ompröva domstolens behörighet

i ursprungsstaten eller de faktiska omständigheterna.

18. Det bör inte krävas något förfarande för att uppdatera

civilståndshandlingar i en medlemsstat om slutlig dom har meddelats i en annan

medlemsstat.

19. Den konvention från 1931 som ingåtts av de nordiska länderna bör kunna

tillämpas med de begränsningar som framgår av denna förordning.

20. Spanien, Italien och Portugal har ingått konkordat innan de frågor som

omfattas av denna förordning infördes inom fördragets gränser. Det är nödvändigt

 att säkerställa att dessa stater inte bryter mot sina internationella åtaganden

 i förhållande till Heliga stolen.

21. Medlemsstaterna bör ha kvar friheten att sinsemellan avtala om praktiska

 åtgärder för tillämpningen av förordningen, så länge som gemenskapsåtgärder

inte har vidtagits i detta syfte.

22. Bilagorna om de domstolar och rättsmedel som förtecknas i bilagorna

I-III bör ändras av kommissionen på grundval av de ändringar som överlämnas av

den berörda medlemsstaten. Ändringar av bilagorna IV och V bör antas i enlighet

med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall

tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter5.

23. Kommissionen bör senast fem år efter ikraftträdandet av denna förordning

 granska tillämpningen av den och vid behov föreslå nödvändiga ändringar.

24. Förenade kungariket och Irland har i enlighet med artikel 3 i det

protokoll om Förenade kungarikets och Irlands ställning som är fogat till

Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen meddelat sin önskan att delta i beslutet om och tillämpningen av

denna förordning.

25. I enlighet med artiklarna 1 och 2 i det protokoll om Danmarks ställning

som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet

av Europeiska gemenskapen deltar inte Danmark i beslutet om denna förordning och

 är därför inte bundet av den och omfattas inte av dess tillämpning.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

KAPITEL I

TILLÄMPNINGSOMRÅDE

Artikel 1

1. Denna förordning skall tillämpas på

a) civilrättsliga förfaranden om äktenskapsskillnad, hemskillnad och

annullering av äktenskap,

b) civilrättsliga förfaranden om föräldraansvar för makarnas gemensamma

barn i samband med ett sådant förfarande som avses i a.

2. Andra förfaranden som officiellt erkänns i en medlemsstat skall

betraktas som likvärdiga med judiciella förfaranden. Termen domstol omfattar

samtliga behöriga myndigheter i medlemsstaterna.

3. I denna förordning avses med termen medlemsstat samtliga medlemsstater

med undantag av Danmark.

KAPITEL II

DOMSTOLS BEHÖRIGHET

Avsnitt 1

Allmänna bestämmelser

Artikel 2

Äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap

1. Behörighet att ta upp frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och

annullering av äktenskap skall tillkomma domstolarna i den medlemsstat

a) inom vars territorium

 - makarna har hemvist,

 eller

 - makarna senast hade hemvist om en av dem fortfarande är bosatt där,

 eller

 - svaranden har hemvist,

 eller

 - om ansökan är gemensam, någon av makarna har hemvist,

 eller

 - sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökan gjordes,

 eller

 - sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst

sex månader omedelbart innan ansökan gjordes och sökanden antingen är medborgare

 i den berörda medlemsstaten eller, när det gäller Förenade kungariket och

Irland, har domicil där,

b) i vilken båda makarna är medborgare eller, när det gäller Förenade

kungariket och Irland, i vilken båda makarna har domicil.

2. Vid tillämpningen av denna förordning skall termen domicil ges samma

innebörd som det har enligt rättsordningarna i Förenade kungariket och Irland.

Artikel 3

Föräldraansvar

1. De domstolar i en medlemsstat som på grundval av artikel 2 utövar

behörighet angående en ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller

annullering av äktenskap skall vara behöriga att ta upp frågor som rör

föräldraansvaret för makarnas gemensamma barn när barnet har hemvist i den

medlemsstaten.

2. När barnet inte har hemvist i den medlemsstat som avses i punkt 1 skall

domstolarna i den staten vara behöriga att ta upp en sådan fråga, om barnet har

hemvist i någon av medlemsstaterna och

a) åtminstone en av makarna har föräldraansvar för barnet,

 och

b) dessa domstolars behörighet har godtagits av makarna och är till barnets

 bästa.

3. Den behörighet som följer av punkterna 1 och 2 skall upphöra

a) så snart domen om beviljande eller avslående av en ansökan om

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskapet har blivit

slutgiltig,

 eller

b) i de fall där den fråga som rör föräldraansvar ännu inte har avgjorts

vid den under a avsedda tidpunkten, så snart domen i den frågan har blivit

slutgiltig,

 eller

c) så snart de under a och b avsedda förfarandena har avslutats av något

annat skäl.

Artikel 4

Bortförande av barn

De behöriga domstolarna enligt artikel 3 skall utöva sin behörighet i enlighet

med Haagkonventionen av den 25 oktober 1980 om de civila aspekterna på

internationella bortföranden av barn, särskilt artiklarna 3 och 16 i denna.

Artikel 5

Genkäromål

Den domstol vid vilken ett mål pågår på grundval av artiklarna 2-4 skall även ha

 behörighet att ta upp ett genkäromål, i den utsträckning som det omfattas av

denna förordnings tillämpningsområde.

Artikel 6

Omvandlande av hemskillnad till äktenskapsskillnad

Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 2 skall den domstol i en

medlemsstat som har meddelat en dom om hemskillnad även vara behörig att

omvandla denna dom till en dom om äktenskapsskillnad, om den medlemsstatens lag

medger det.

Artikel 7

Exklusiv behörighet enligt artiklarna 2-6

Talan mot en make som

a) har hemvist inom en medlemsstats territorium,

 eller

b) är medborgare i en medlemsstat, eller, när det gäller Förenade

kungariket och Irland, har domicil inom en av de senare medlemsstaters

territorium,

får väckas vid en annan medlemsstats domstolar endast i enlighet med artiklarna

2-6.

Artikel 8

Behörighet i övriga fall

1. När ingen medlemsstats domstol är behörig enligt artiklarna 2-6 skall

behörigheten i varje medlemsstat bestämmas enligt den statens lag.

2. Mot en svarande som inte har hemvist inom en medlemsstats territorium och

som varken är medborgare i medlemsstaten, eller, när det gäller Förenade

kungariket och Irland, har domicil inom en av de senare medlemsstaternas

territorium, får varje medlemsstats medborgare som har hemvist inom en annan

medlemsstats territorium, liksom medborgarna i den staten, åberopa de

behörighetsregler som gäller där.

Avsnitt 2

Prövning av behörighetsfrågan och av frågan om målet kan tas upp

Artikel 9

Prövning av behörighetsfrågan

Om talan som väcks vid en domstol i en medlemsstat avser ett fall som domstolen

inte är behörig att ta upp enligt denna förordning och en domstol i en annan

medlemsstat är behörig enligt förordningen, skall den förstnämnda domstolen

självmant förklara sig obehörig.

Artikel 10

Prövning av frågan om målet kan tas upp

1. Om en svarande som har hemvist i en annan stat än den medlemsstat där talan

väcktes inte går i svaromål, skall den behöriga domstolen förklara målet vilande

 till dess att det har klarlagts att svaranden har kunnat ta emot

stämningsansökan eller en motsvarande handling i tillräckligt god tid för att

kunna förbereda sitt svaromål, eller att alla nödvändiga åtgärder i detta syfte

har vidtagits.

2. I stället för bestämmelserna i punkt 1 i denna artikel skall artikel 19 i

rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i

medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell

natur1 gälla, om stämningsansökan eller en motsvarande handling skall översändas

 från en medlemsstat till en annan i enlighet med den förordningen.

3. När bestämmelserna i förordning (EG) nr 1348/2000 inte är tillämpliga, skall

 artikel 15 i Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet

av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gälla, om

stämningsansökan eller en motsvarande handling skall översändas till utlandet i

enlighet med den konventionen.

Avsnitt 3

Litispendens och mål som har samband med varandra

Artikel 11

1. Om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och

målen gäller samma parter skall, till dess att det har fastställts att den

domstol vid vilken talan först väckts är behörig, den domstol vid vilken talan

väckts senare självmant låta handläggningen av målet vila.

2. Om talan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap

väcks vid domstolar i olika medlemsstater och målen inte avser samma sak men

gäller samma parter skall, till dess att det har fastställts att den domstol vid

 vilken talan först väckts är behörig, den domstol vid vilken talan väckts

senare självmant låta handläggningen av målet vila.

3. När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är

behörig, skall den domstol vid vilken talan väckts senare självmant avvisa talan

 till förmån för den domstolen.

I detta fall har den part som väckt den senare talan rätt att väcka sin talan

vid den domstol där talan först väckts.

4. Vid tillämpningen av denna artikel skall talan anses ha väckts vid en

domstol

a) när stämningsansökan eller motsvarande handling har ingivits till

domstolen, förutsatt att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de

åtgärder som krävs av honom för att få delgivningen med svaranden verkställd,

 eller

b) om delgivning av handlingen skall äga rum innan handlingen ges in till

domstolen, när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivningen,

förutsatt att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som

krävs av honom för att få handlingen ingiven till domstolen.

Avsnitt 4

Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder

Artikel 12

Bestämmelserna i denna förordning hindrar inte att domstolarna i en medlemsstat

i brådskande fall vidtar interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder,

avseende personer eller tillgångar i denna stat i enlighet med medlemsstatens

lagstiftning, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva

målet i sak enligt denna förordning.

KAPITEL III

ERKÄNNANDE OCH VERKSTÄLLIGHET

Artikel 13

Innebörden av termen dom

1. I denna förordning förstås med dom varje avgörande rörande

äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap som har meddelats

 av en domstol i en medlemsstat, liksom varje avgörande i frågor som rör makars

föräldraansvar som har meddelats i samband med ett sådant äktenskapsmål, oavsett

 dess rubricering, såsom dom, förordnande eller beslut.

2. Bestämmelserna i detta kapitel skall även gälla fastställande till belopp av

 rättegångskostnader som hänför sig till förfaranden som omfattas av denna

förordning liksom verkställighet av varje sådant förordnande om

rättegångskostnader.

3. Vid tillämpningen av denna förordning skall sådana handlingar som har

upprättats eller registrerats som officiella handlingar (actes authentiques) och

 som är verkställbara i en medlemsstat, liksom sådana förlikningar som har

ingåtts inför en domstol under ett pågående mål och som är verkställbara i den

medlemsstat där förlikningen ingicks, erkännas och förklaras vara verkställbara

under samma förutsättningar som de domar som anges i punkt 1.

Avsnitt 1

Erkännande

Artikel 14

Erkännande av en dom

1. En dom som har meddelats i en medlemsstat skall erkännas i de andra

medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.

2. I synnerhet, och utan att det påverkar tillämpningen av punkt 3, skall inget

 särskilt förfarande behöva anlitas för att uppdatera uppgifter om civilstånd i

relevanta register i en medlemsstat på grundval av en i en annan medlemsstat

meddelad dom om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap,

om denna dom inte kan överklagas enligt lagen i den medlemsstaten.

3. En berörd part kan, genom att anlita de förfaranden som föreskrivs i avsnitt

 2 och 3 i detta kapitel, få fastställt att domen skall erkännas eller inte

erkännas.

4. Om frågan huruvida en dom skall erkännas uppkommer som en prejudiciell fråga

 vid en domstol i en medlemsstat, får den domstolen avgöra frågan om erkännande.

Artikel 15

Skäl för att vägra erkännande

1. En dom om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap

skall inte erkännas

a) om ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för

rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public),

b) om domen har meddelats mot en utebliven svarande och denne inte har

delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräckligt god tid och

 på ett sådant sätt att svaranden kunnat förbereda sitt svaromål, såvida det

inte kan fastställas att svaranden otvetydigt har godtagit domen,

c) om domen är oförenlig med en dom som har meddelats mellan samma parter i

 den medlemsstat där domen görs gällande,

 eller

d) om domen är oförenlig med en dom som tidigare har meddelats i en annan

medlemsstat eller i en icke-medlemsstat mellan samma parter, såvida den först

meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den

medlemsstat där domen görs gällande.

2. En dom som rör makars föräldraansvar och som har meddelats i samband med ett

 äktenskapsmål på det sätt som anges i artikel 13 skall inte erkännas

a) om ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för

rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public), med

hänsyn tagen till barnets bästa,

b) om domen i strid med grundläggande rättegångsregler i den medlemsstat

där den görs gällande har meddelats utan att barnet har fått möjlighet att komma

 till tals, såvida det inte är fråga om ett brådskande fall,

c) om domen har meddelats i någons utevaro och den uteblivne inte har

delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräckligt god tid och

 på ett sådant sätt att han kunnat förbereda sitt svaromål, såvida det inte kan

fastställas att den uteblivne otvetydigt har godtagit domen,

d) om en person begär det och hävdar att domen hindrar honom eller henne

att utöva sitt föräldraansvar, om domen har meddelats utan att personen i fråga

har fått möjlighet att yttra sig,

e) om domen är oförenlig med en senare dom om föräldraansvar som har

meddelats i den medlemsstat där domen görs gällande,

 eller

f) om domen är oförenlig med en senare dom om föräldraansvar som har

meddelats i en annan medlemsstat eller i den icke-medlemsstat där barnet har

hemvist, såvida den sist meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för

erkännande i den medlemsstat där domen görs gällande.

Artikel 16

Överenskommelser med tredje land

En domstol i en medlemsstat kan, på grundval av en överenskommelse om erkännande

 och verkställighet av domar, besluta att inte erkänna domar som har meddelats i

 en annan medlemsstat, när domen, i ett fall som avses i artikel 8, har kunnat

meddelas endast med stöd av andra behörighetsregler än dem som anges i

artiklarna 2-7.

Artikel 17

Förbud mot omprövning av ursprunglig domstols behörighet

Domstolens behörighet i ursprungsmedlemsstaten får inte omprövas. En prövning av

 huruvida en dom strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) enligt

artikel 15.1 a och 15.2 a får inte avse behörighetsreglerna i artiklarna 2-8.

Artikel 18

Olikheter i tillämplig lag

Erkännande av en dom om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av

äktenskap får inte vägras på den grunden att lagen i den medlemsstat där domen

görs gällande inte tillåter äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av

 äktenskap under samma omständigheter.

Artikel 19

Förbud mot omprövning i sak

En dom får aldrig omprövas i sak.

Artikel 20

Vilandeförklaring av mål

1. Om det vid en domstol i en medlemsstat görs gällande att en dom som har

meddelats i en annan medlemsstat skall erkännas, får domstolen låta

handläggningen av målet vila om ändring i domen har sökts genom ordinära

rättsmedel.

2. Om det vid en domstol i en medlemsstat görs gällande att en dom som har

meddelats i Irland eller Förenade kungariket skall erkännas, får domstolen låta

handläggningen av målet vila om verkställighet av domen har uppskjutits i

ursprungsmedlemsstaten på grund av att ändring i domen har sökts.

Avsnitt 2

Verkställighet

Artikel 21

Verkställbara domar

1. En dom om utövande av föräldraansvar över parternas gemensamma barn, som har

 meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten och har

delgivits, skall verkställas i en annan medlemsstat sedan domen på ansökan av

part förklarats vara verkställbar där.

2. I Förenade kungariket skall sådana domar dock verkställas i England och

Wales, i Skottland eller i Nordirland sedan domen på ansökan av part har

registrerats för verkställighet i den delen av Förenade kungariket.

Artikel 22

Lokala domstolars behörighet

1. Ansökan om verkställbarhetsförklaring skall göras vid den domstol som anges

i förteckningen i bilaga I.

2. Den lokala behörigheten skall bestämmas efter hemvistet för den person mot

vilken verkställighet begärs eller efter hemvistet för det barn som ansökan

avser.

Om det inte finns något sådant hemvist som avses i första stycket i den

medlemsstat där verkställighet begärs, skall den lokala domstolens behörighet

bestämmas efter den plats där verkställighet skall ske.

3. I fråga om sådana förfaranden som avses i artikel 14.3 skall den lokala

domstolens behörighet bestämmas enligt den interna lagen i den medlemsstat där

frågan om erkännande väcks.

Artikel 23

Verkställighetsförfarande

1. Förfarandet vid ansökan skall regleras av lagen i den medlemsstat där

verkställighet begärs.

2. Sökanden skall uppge en delgivningsadress inom den domstols domkrets där

ansökan görs. Om lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs inte

föreskriver en sådan delgivningsadress, skall sökanden i stället utse ett ombud

i saken.

3. De handlingar som anges i artiklarna 32 och 33 skall bifogas ansökan.

Artikel 24

Domstolens avgörande

1. Den domstol som prövar ansökan skall avgöra frågan snarast. I detta skede av

 förfarandet skall den part mot vilken verkställighet begärs inte ges tillfälle

att yttra sig över ansökan.

2. Ansökan får avslås endast på någon av de i artiklarna 15,16 och 17 angivna

grunderna.

3. En dom får aldrig omprövas i sak.

Artikel 25

Underrättelse om ett avgörande

En behörig domstolstjänsteman skall snarast, på det sätt som föreskrivs enligt

lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs, underrätta sökanden om det

avgörande som har meddelats med anledning av ansökan.

Artikel 26

Ansökan om ändring av avgöranden om verkställighet

1. Var och en av parterna får ansöka om ändring av avgörandet med anledning av

ansökan om verkställbarhetsförklaring.

2. Ansökan om ändring skall göras vid den domstol som anges i förteckningen i

bilaga II.

3. Ansökan om ändring skall handläggas enligt de bestämmelser som gäller för

kontradiktorisk process.

4. Om ansökan om ändring görs av den som ansökt om verkställbarhetsförklaring,

skall den domstol som handlägger frågan efter det att ändring har sökts höra den

 part mot vilken verkställighet begärs. Om denne underlåter att förklara sig

skall bestämmelserna i artikel 10 tillämpas.

5. Ansökan om ändring av en verkställbarhetsförklaring skall göras inom en

månad efter delgivningen av denna. Om den part mot vilken verkställighet begärs

har hemvist i en annan medlemsstat än den där verkställbarhetsförklaringen

meddelades, skall fristen för att ansöka om ändring vara två månader och löpa

från den dag då avgörandet delgavs honom, antingen personligen eller i hans

bostad. Fristen får inte förlängas på grund av långt avstånd.

Artikel 27

Instansordning och rättsmedel

Mot ett avgörande som meddelats med anledning av att ändring har sökts får talan

 endast föras enligt de förfaranden som avses i bilaga III.

Artikel 28

Vilandeförklaring av mål

1. Den domstol som handlägger ansökan om ändring enligt artikel 26 eller 27 får

 på begäran av den part mot vilken verkställighet begärs låta handläggningen av

målet vila, om talan mot domen har förts i ursprungsmedlemsstaten genom ordinära

 rättsmedel eller om fristen för sådan talan ännu inte har löpt ut. I sistnämnda

 fall får domstolen bestämma en tid inom vilken sådan talan skall föras.

2. Om domen meddelades i Irland eller i Förenade kungariket skall varje form av

 överklagande som står till buds i ursprungsmedlemsstaten anses som en sådan

talan mot domen genom ordinära rättsmedel som avses i punkt 1.

Artikel 29

Delvis verkställighet

1. Om en dom omfattar flera yrkanden och verkställighet inte kan medges för

alla, skall domstolen medge verkställighet för ett eller flera av dem.

2. Sökanden kan begära att domen verkställs delvis.

Artikel 30

Rättshjälp

Om sökanden i ursprungsmedlemsstaten helt eller delvis hade rättshjälp eller var

 befriad från kostnader och avgifter, skall han vid det förfarande som avses i

artiklarna 22-25 vara berättigad till rättshjälp eller kostnads- och

avgiftsbefrielse i största möjliga utsträckning enligt lagen i den medlemsstat

där domen görs gällande.

Artikel 31

Säkerhet, borgen eller deposition

Ingen säkerhet, borgen eller deposition, oavsett dess benämning, får krävas av

den som i en medlemsstat begär verkställighet av en dom som har meddelats i en

annan medlemsstat, på följande grunder, nämligen

a) att han eller hon inte har hemvist i den medlemsstat där verkställighet

begärs,

 eller

b) att han eller hon är utländsk medborgare eller, när verkställighet

begärs i Förenade kungariket eller Irland, inte har domicil i den medlemsstaten.

Avsnitt 3

Gemensamma bestämmelser

Artikel 32

Handlingar

1. En part som gör gällande att en dom skall erkännas eller inte erkännas eller

 som ansöker om verkställbarhetsförklaring skall ge in

a) en kopia av domen som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att dess

äkthet skall kunna fastställas,

 och

b) ett sådant intyg som avses i artikel 33.

2. När det rör sig om en dom som har meddelats i någons utevaro skall den part

som ansöker om erkännande eller verkställbarhetsförklaring dessutom ge in

a) originalet eller en bestyrkt kopia av den handling som visar att

stämningsansökan eller motsvarande handling har delgivits den uteblivna parten,

 eller

b) en handling som visar att svaranden otvetydigt har godtagit domen.

Artikel 33

Andra handlingar

Den behöriga domstolen eller myndigheten i en medlemsstat där en dom har

meddelats skall på begäran av part utfärda ett intyg enligt standardformuläret i

 bilaga IV (domar i äktenskapsmål) eller bilaga V (domar om föräldraansvar).

Artikel 34

Avsaknad av handlingar

1. Om de i artikel 32.1 b eller 32.2 angivna handlingarna inte har givits in,

kan domstolen bestämma en tid inom vilken de skall ges in, godta likvärdiga

handlingar eller, om tillgängliga uppgifter kan anses tillräckliga, befria

sökanden från skyldigheten att ge in dem.

2. Om domstolen begär det, skall en översättning av handlingarna ges in.

Översättningen skall vara bestyrkt av en person som är behörig till det i någon

av medlemsstaterna.

Artikel 35

Legalisering eller annat liknande förfarande

Ingen legalisering eller annat liknande förfarande får krävas i fråga om de

handlingar som anges i artiklarna 32, 33 och 34.2 eller i fråga om fullmakt för

ombud i saken.

KAPITEL IV

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

Artikel 36

Förhållandet till andra instrument

1. Med de begränsningar som följer av artiklarna 38 och 42 och punkt 2 i denna

artikel skall denna förordning, för medlemsstaterna, ersätta sådana vid

förordningens ikraftträdande gällande konventioner som ingåtts mellan två eller

flera medlemsstater och som avser frågor som regleras i förordningen.

2. a) Finland och Sverige har rätt att avge en förklaring om att

konventionen av den 6 februari 1931 mellan Danmark, Finland, Island, Norge och

Sverige innehållande internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap,

adoption och förmyndarskap, tillsammans med slutprotokollet till konventionen,

skall gälla, helt eller delvis, i förbindelserna mellan dem, i stället för

bestämmelserna i denna förordning. Sådana förklaringar skall bifogas denna

förordning och offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Dessa medlemsstater kan när som helst återkalla förklaringarna, helt eller

delvis1.

 b) Principen om icke-diskriminering på grund av nationalitet när

det gäller unionens medborgare skall iakttas.

 c) Bestämmelser om domstols behörighet, i varje framtida

överenskommelse mellan de medlemsstater som anges i a rörande frågor som

regleras av denna förordning, skall vara i linje med de behörighetsregler som

anges i förordningen.

 d) En dom meddelad av en domstol i någon av de nordiska stater som

har avgett en förklaring enligt a skall erkännas och verkställas i de övriga

medlemsstaterna i enlighet med bestämmelserna i kapitel III, om domstolen har

grundat sin behörighet på en bestämmelse som har en motsvarighet i kapitel II.

3. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna

a) en kopia av de i punkt 2 a och b avsedda överenskommelserna och de enhetliga

 lagar varigenom dessa överenskommelser genomförs,

b) varje uppsägning eller ändring av sådana överenskommelser eller enhetliga

lagar.

Artikel 37

Förhållandet till vissa multilaterala konventioner

När det gäller en fråga som omfattas av denna förordning skall förordningen, i

förbindelserna mellan medlemsstaterna, gälla framför följande konventioner:

- Haagkonventionen av den 5 oktober 1961 om myndigheters behörighet och

tillämplig lag i frågor till skydd för underåriga.

- Luxemburgkonventionen av den 8 september 1967 om erkännande av domar

rörande äktenskaps giltighet.

- Haagkonventionen av den 1 juni 1970 om erkännande av

äktenskapsskillnader och hemskillnader.

- Europeiska konventionen av den 20 maj 1980 om erkännande och

verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställande av

vård av barn.

- Haagkonventionen av den 19 oktober 1996 om behörighet, tillämplig lag,

erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder

 till skydd för barn, under förutsättning att barnet har hemvist i en

medlemsstat.

Artikel 38

Giltighet

1. De överenskommelser och konventioner som anges i artikel 36.1 och artikel 37

 skall fortsätta att gälla för frågor på vilka denna förordning inte är

tillämplig.

2. De skall fortsätta att gälla för domar som har meddelats och handlingar som

har upprättats eller registrerats som officiella handlingar (actes authentiques)

 före denna förordnings ikraftträdande.

Artikel 39

Överenskommelser mellan medlemsstater

1. Två eller flera medlemsstater får ingå överenskommelser eller vidta andra

åtgärder för att komplettera denna förordning eller för att underlätta dess

tillämpning.

Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna

a) en kopia av utkasten till överenskommelser,

 och

b) varje uppsägning eller ändring av sådana överenskommelser.

2. Under inga omständigheter får överenskommelserna eller åtgärderna avvika

från kapitel II och III.

Artikel 40

Fördrag med Heliga stolen

1. Denna förordning skall gälla utan att det påverkar tillämpningen av det den

7 maj 1940 i Vatikanstaten undertecknade internationella fördraget (konkordatet)

 mellan Heliga stolen och Portugal.

2. Ett avgörande om äktenskaps ogiltighet som meddelats i enlighet med det

fördrag som anges i punkt 1 skall erkännas i medlemsstaterna enligt villkoren i

kapitel III.

3. Bestämmelserna i punkterna 1 och 2 skall även gälla för följande

internationella fördrag (konkordat) med Heliga stolen:

a) Lateranfördraget av den 11 februari 1929 mellan Italien och Heliga

stolen, ändrat genom den överenskommelse och det tilläggsprotokoll som

undertecknades i Rom den 18 februari 1984.

b) Överenskommelsen av den 3 januari 1979 mellan Heliga stolen och

Spanien om rättsliga frågor.

4. Erkännande av avgöranden enligt punkt 2 får i Italien och Spanien

underkastas samma förfaranden och samma kontroller som är tillämpliga på sådana

avgöranden av kyrkliga domstolar som meddelats i enlighet med de internationella

 fördrag med Heliga stolen som anges i punkt 3.

5. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna

a) en kopia av de fördrag som anges i punkterna 1 och 3,

b) varje uppsägning eller ändring av dessa fördrag.

Artikel 41

Medlemsstater med två eller flera rättssystem

Med avseende på en medlemsstat inom vilken två eller flera rättssystem eller

regelverk tillämpas i olika territoriella enheter skall beträffande frågor som

regleras av denna förordning

a) en hänvisning till hemvist i medlemsstaten avse hemvist inom en

territoriell enhet,

b) en hänvisning till medborgarskap eller, när det gäller Förenade

kungariket, till domicil, avse anknytning till den territoriella enhet som anges

 i lagen i den medlemsstaten,

c) en hänvisning till den myndighet i en medlemsstat som mottagit en

ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap avse

den myndighet inom en territoriell enhet som har mottagit en sådan ansökan,

d) en hänvisning till reglerna i den anmodade medlemsstaten avse reglerna i

 den territoriella enhet där en fråga om behörighet, erkännande eller

verkställighet uppkommer.

KAPITEL V

ÖVERGÅNGSBESTÄMMELSER

Artikel 42

1. Bestämmelserna i denna förordning skall tillämpas endast på rättsliga

förfaranden som har inletts, på officiella handlingar (actes authentiques) som

har upprättats eller registrerats och på förlikningar som har ingåtts inför en

domstol under ett pågående mål efter förordningens ikraftträdande.

2. Domar som efter denna förordnings ikraftträdande har meddelats i mål och

ärenden som har anhängiggjorts före den dagen skall dock erkännas och

verkställas enligt bestämmelserna i kapitel III, om domstolen har grundat sin

behörighet på bestämmelser som överensstämmer antingen med de bestämmelser som

anges i kapitel II i denna förordning eller med bestämmelser i en konvention som

 gällde mellan ursprungsmedlemsstaten och den medlemsstat där domen görs

gällande vid tiden för målets eller ärendets anhängiggörande.

KAPITEL VI

SLUTBESTÄMMELSER

Artikel 43

Översyn

Senast den 1 mars 2006 och därefter vart femte år skall kommissionen till

Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén överlämna en

rapport om tillämpningen av denna förordning, särskilt artiklarna 36, 39 och

40.2. Rapporten skall vid behov åtföljas av förslag till anpassningar.

Artikel 44

Ändring av förteckningarna över domstolar och rättsmedel

1. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om de texter i vilka

förteckningarna över domstolar och rättsmedel i bilagorna I-III ändras.

Kommissionen skall ändra de berörda bilagorna i enlighet med detta.

2. Uppdatering eller tekniska ändringar av standardformulären i bilagorna IV

och V skall antas i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel

45.2.

Artikel 45

1. Kommissionen skall biträdas av en kommitté.

2. När det hänvisas till denna punkt skall artiklarna 3 och 7 i beslut

1999/468/EG tillämpas.

3. Kommittén skall själv anta sin arbetsordning.

Artikel 46

Ikraftträdande

Denna förordning träder i kraft den 1 mars 2001.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i

medlemsstaterna i enlighet med Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen.

Utfärdad i Bryssel den 29 maj 2000

 På rådets vägnar

 A. COSTA

 Ordförande

BILAGA I

Ansökningar enligt artikel 22 skall göras vid följande domstolar

- i Belgien vid tribunal de première instance/rechtbank van eerste

aanleg/erstinstanzliches Gericht,

- i Tyskland

 - i distriktet för Kammergerich (Berlin) vid Familiengericht

Pankow/Weißensee,

- i distrikten för övriga Oberlandesgerichte vid den Familiengericht som

hör till respektive Oberlandesgericht,

- i Grekland vid Movo(V Prwtodikeio

- i Spanien vid Juzgado de Primera Instancia,

- i Frankrike hos rättens ordförande vid tribunal de grande instance,

- i Irland vid High Court,

- i Italien vid Corte d''''apello,

- i Luxemburg hos rättens ordförande vid Tribunal d''''arrondissement,

- i Nederländerna hos rättens ordförande vid arrondissementsrechtbank,

- i Österrike vid Bezirksgericht,

- i Portugal vid Tribunal de Comarca eller Tribunal de família,

- i Finland vid käräjäoikeus/tingsrätt,

- i Sverige vid Svea hovrätt,

- i Förenade kungariket

 a) i England och Wales vid High Court of Justice,

 b) i Skottland vid Court of Session,

 c) i Nordirland vid High Court of Justice,

 d) i Gibraltar vid Supreme Court.

_______________

BILAGA II

Ansökningar om ändring enligt artikel 26 skall göras vid följande domstolar

- i Belgien

 a) om ansökan om ändring görs av den som ansökt om

verkställbarhetsförklaring, vid cour d''''appel eller hof van beroep,

 b) om ansökan om ändring görs av den part mot vilken verkställighet

begärs, vid tribunal de première instance/rechtbank van eerste

aanleg/erstinstanzliches Gericht,

- i Tyskland vid Oberlandesgericht,

- i Grekland vid Efeteio

- i Spanien vid Audiencia Provincial,

- i Frankrike vid Cour d''''appel,

- i Irland vid High Court,

- i Italien vid Corte d''''apello,

- i Luxemburg vid Cour d''''appel,

- Nederländerna

 a) om ansökan om ändring görs av sökanden eller av en svarande som

inställt sig, vid het gerechtshof,

 b) om ansökan om ändring görs av en svarande som fått tillstånd att

inte inställa sig, vid arrondissementsrechtbank,

- i Österrike vid Bezirksgericht,

- i Portugal vid Tribunal da Relação,

- i Finland vid hovioikeus/hovrätt,

- i Sverige vid Svea hovrätt,

- i Förenade kungariket

 a) i England och Wales vid High Court of Justice,

 b) i Skottland vid Court of Session,

 c) i Nordirland vid High Court of Justice,

 d) i Gibraltar vid Court of Appeal.

___________________

BILAGA III

Talan enligt artikel 27 får endast föras

- i Belgien, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Luxemburg och

Nederländerna genom kassationsbesvär,

- i Tyskland genom Rechtsbeschwerde,

- i Irland genom ett överklagande som avser en rättsfråga till Supreme

Court,

- i Österrike genom Revisionsrekurs,

- i Portugal genom ett överklagande som avser en rättsfråga (recurso

restrito à matéria de direito),

- i Finland genom överklagande till korkein oikeus/högsta domstolen,

- i Sverige genom överklagande till Högsta domstolen,

- i Förenade kungariket enbart genom ett överklagande som avser en

rättsfråga.

_______________

BILAGA IV

Intyg om domar i äktenskapsmål enligt artikel 33

1. Ursprungsland __________________________________________

2. Domstol eller myndighet som utfärdat intyget

 2.1 Namn_____________________________________________

 2.2 Adress ____________________________________________

 2.3 Tfn, fax, e-postadress ________________________________

3. Äktenskap

 3.1 Hustrun

 3.1.1 Fullständigt namn _______________________________

 3.1.2 Födelseland och födelseort ________________________

 3.1.3 Födelsedatum ___________________________________

3.2 Mannen

 3.2.1 Fullständigt namn _______________________________

 3.2.2 Födelseland och födelseort ________________________

 3.2.3 Födelsedatum __________________________________

 3.3 Land, ort (om uppgift finns) och datum för vigsel

 3.3.1 Land för vigsel __________________________________

 3.3.2 Ort för vigsel (om uppgift finns) ____________________

 3.3.3 Datum för vigsel ________________________________

4. Domstol som meddelat domen

 4.1 Domstolens namn ___________________________________

 4.2 Domstolsort ________________________________________

5. Dom

 5.1 Datum ____________________________________________

 5.2 Referensnummer ____________________________________

 5.3 Domens typ

 5.3.1 Äktenskapsskillnad (

 5.3.2 Annullering av äktenskap (

 5.3.3 Hemskillnad (

 5.4 Rör det sig om en dom som har

 meddelats i någons utevaro?

 5.4.1 Nej (

 5.4.2 Ja1 (

6. Namn på de parter som beviljats rättshjälp ____________________

7. Kan domen fortfarande överklagas enligt lagen i ursprungsmedlemsstaten?

 7.1 Nej (

 7.2 Ja (

8. Datum då domen får rättslig effekt i den medlemsstat där den meddelades

 8.1 Äktenskapsskillnad __________________________________

 8.2 Hemskillnad _______________________________________

Utfärdat i ___________________ den ___________________

Namnteckning och/eller stämpel

____________

 BILAGA V

Intyg om domar rörande föräldraansvar enligt artikel 33

1. Ursprungsland __________________________________________

2. Domstol eller myndighet som utfärdat intyget

 2.1 Namn ____________________________________________

 2.2 Adress ___________________________________________

 2.3 Tfn, fax, e-postadress _______________________________

3. Föräldrar

 3.1 Moder

 3.1.1 Fullständigt namn _______________________________

 3.1.2 Födelsedatum och födelseort _______________________

 3.2 Fader

 3.2.1 Fullständigt namn _______________________________

 3.2.2 Födelsedatum och födelseort ______________________

4. Domstol som meddelat domen

 4.1 Domstolens namn ____________________________________

 4.2 Domstolsort _________________________________________

5. Dom

 5.1 Datum ___________________________________

 5.2 Referensnummer ___________________________

 5.3 Rör det sig om en dom som har meddelats i

 någons utevaro?

 5.3.1 Nej (

 5.3.2 Ja1 (

6. Barn som omfattas av domen1

 6.1 Fullständigt namn och födelsedatum ____________________

 6.2 Fullständigt namn och födelsedatum ____________________

 6.3 Fullständigt namn och födelsedatum ____________________

 6.4 Fullständigt namn och födelsedatum ____________________

7. Namn på de parter som beviljats rättshjälp ____________________

8. Intyg om verkställbarhet och delgivning

 8.1 Kan domen verkställas enligt ursprungsmedlemsstatens lag?

 8.1.1 Ja (

 8.1.2 Nej (

 8.2 Har domen delgivits den part mot vilken verkställighet

begärs?

 8.2.1 Ja (

 8.2.1.1 Partens fullständiga namn _______________

 8.2.1.2 Delgivningsdatum _____________________

 8.2.2 Nej (

Utfärdat i ____________________ den __________________

Namnteckning och/eller stämpel

______

För Sveriges regering:

Promemorians lagförslag (Ds 2000:59)

1 Förslag till lag om domstols behörighet och om erkännande och

verkställighet av domar i äktenskapsmål m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag kompletterar rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

2 § Vid den handläggning som avses i artiklarna 22-24 skall hovrätten bestå av

en lagfaren domare.

För det förfarande som avses i artikel 26 gäller rättegångsbalkens regler om

överklagande av tingsrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat.

En domare som har handlagt ett mål enligt artiklarna 22-24 är jävig att

handlägga mål om samma sak enligt artikel 26.

3 § För det förfarande som avses i artikel 27 gäller rättegångsbalkens regler

om överklagande av hovrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. Talan får inte komma under Högsta domstolens prövning

utan att Högsta dom-stolen har meddelat sökanden prövningstillstånd enligt 54

kap. 10 § rättegångsbalken.

4 § Om en ansökan om verkställighet bifalls, skall det utländska avgörandet

verkställas enligt 21 kap. föräldrabalken. Ett avgörande om rättegångskostnader

skall dock verkställas enligt utsökningsbalken. Verkställighet skall ske enligt

vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i

motsvarande fall.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap skall införas en ny

paragraf, 7 kap. 6 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

6 §

Inom sitt tillämpningsområde gäller rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den

29 maj 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar

 i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:943) om erkännande av vissa

utländska äktenskapsskillnader och hemskillnader

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska

 äktenskapsskillnader och hemskillnader skall införas en ny paragraf, 12 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Inom sitt tillämpningsområde gäller rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den

29 maj 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar

 i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet

 av nordiska domar på privaträttens område skall införas en ny paragraf, 7 a §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 a §

Inom sitt tillämpningsområde gäller rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den

29 maj 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar

 i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och

verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Bestämmelserna i 2-10, 13-21 och 23 §§ tillämpas i förhållande till stater som

har tillträtt den i Luxemburg d. 20 maj 1980 dag-tecknade konventionen om

erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om

återställande av vård av barn (Europarådskonventionen). Bestämmelserna tillämpas

 dock ej i förhållande till Danmark, Finland, Island eller Norge i den mån

särskilda bestämmelser gäller.

Bestämmelserna i 2-4 och 11-23 §§ tillämpas i förhållande till stater som har

tillträtt den i[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt. 1980 dagtecknade konventionen om de civila

aspekterna på internationella bortföranden av barn (Haagkonventionen).

Regeringen får, under förutsättning av ömsesidighet, föreskriva att lagens

bestämmelser om erkännande och verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m. eller

lagens bestämmelser om överflyttning av barn skall tillämpas även i förhållande

till en stat som inte har tillträtt Europarådskonventionen eller

Haagkonventionen.

Inom sitt tillämpningsområde gäller rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den

29 maj 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar

 i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Överenskommelse den 6 februari 2001 om den nordiska äktenskapskonventionen

Kommentar till överenskommelsen den 6 februari 2001

1 Bakgrund

Den 28 maj 1998 antog Europeiska unionens råd konventionen om domstols

behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål

(Bryssel II-konventionen). Konventionen undertecknades samma dag av företrädare

för alla medlemsstater.

Bryssel II-konventionen hade sin grund i artikel K 3 i Maastrichtfördraget.

Enligt Amsterdamfördraget, som trädde i kraft den 1 maj 1999, överfördes bl.a.

åtgärder som rör civilrättsligt samarbete till den nya avdelning IV i

EG-fördraget (artiklarna 61-67). Överförandet innebär att medlemsstaterna

sinsemellan inte längre obegränsat får träffa internationella avtal på detta

område, utan att endast särskilda gemenskapsinstrument, som förordningar och

direktiv, är tillåtna. Till följd av detta och eftersom Bryssel II-konventionen

inte hade ratificerats innan Amsterdamfördraget trädde i kraft, presenterade

kommissionen i april 1999 ett förslag till en förordning, en Bryssel

II-förordning, som skulle ersätta Bryssel II-konventionen och där huvuddelen av

innehållet i konventionen överförts till förordningsförslaget. Den 29 maj 2000

antogs förordningen av Europeiska unionens råd och den träder i kraft den 1 mars

 2001.

Enligt ett särskilt protokoll till Amsterdamfördraget tillämpas den nya

avdelning IV i EG-fördraget om bl.a. civilrättsligt samarbete inte i förhållande

 till Danmark. Bryssel II-förordningen kommer därför inte att bli tillämplig i

Danmark. I syfte att även Danmark skall komma att omfattas av Bryssel

II-samarbetet har tankar förts fram beträffande en överenskommelse mellan EU och

 Danmark.

I 1931 års nordiska konvention innehållande internationellt privaträttsliga

bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap (1931 års nordiska

äktenskapskonvention) finns bestämmelser bl.a. om domstols behörighet i

äktenskapsmål och för frågor om vårdnad som tas upp i samband med sådant mål

samt lagvals- och erkännandebestämmelser. Enligt artikel 36.2 i den föreslagna

Bryssel II-förordningen ges Finland och Sverige rätt att avge en förklaring om

att 1931 års nordiska äktenskapskonvention skall gälla, helt eller delvis, i

förbindelserna mellan dem i stället för bestämmelserna i förordningen. Vidare

anges i artikel 36.2 att i varje framtida överenskommelse mellan Finland och

Sverige rörande frågor som regleras av Bryssel II-förordningen skall

bestämmelser om domstols behörighet vara i linje med de behörighetsregler som

anges i förordningen.

Med anledning av den blivande Bryssel II-förordningen har vid överläggningar

mellan de nordiska länderna skett en revidering av bl.a. artikel 7 och 8 i 1931

års nordiska äktenskapskonvention. Den senare bestämmelsen har fått en ny

lydelse genom en överenskommelse mellan länderna undertecknad den 25 februari

2000. Överenskommelsen har ännu inte trätt i kraft. Ändringen innebär att

underhållsfrågor inte längre omfattas av 1931 års konvention. Den nu aktuella

revideringen har likväl skett med utgångspunkt i den ändrade lydelsen.

Artikel 7 i 1931 års nordiska äktenskapskonvention reglerar myndigheters

behörighet för frågor om hemskillnad eller äktenskapsskillnad. Artikel 8

reglerar domsrätt för frågor om tillfälligt hävande av sammanlevnaden,

bodelning, skadestånd och vårdnad om barn som väcks i samband med sådant

yrkande. Revideringen har lett till förslag om ändrade behörighetsgrunder både

för frågor om äktenskapsskillnad och hemskillnad samt för vissa accessoriska

frågor. Vid revideringen har även konstaterats ett behov av en bestämmelse som

reglerar hur domstolarna skall förfara när mål om samma sak mellan samma parter

väcks i flera stater samtidigt, s.k. litispendens. Det föreslås därför en ny

artikel 8 a som reglerar denna situation.

Vid revideringen av 1931 års nordiska äktenskapskonvention har också

Haagkonventionen den 19 oktober 1996 om jurisdiktion, tillämplig lag,

erkännande, verkställighet och samarbete med avseende på föräldraansvar och

åtgärder till skydd för barn uppmärksammats. Vårdnadsregleringen i Bryssel

II-förordningen, som har företräde framför Haagkonventionen, har utformats med

ledning av denna. Inte något av de nordiska länderna har ännu ratificerat

Haagkonventionen.

2 1931 års nordiska konvention innehållande internationellt

privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap

2.1 Allmänt

1931 års nordiska äktenskapskonvention innehåller bl.a. bestämmelser om domstols

 behörighet att pröva yrkanden om hemskillnad och äktenskapsskillnad (artikel 7)

 och om dess behörighet att pröva frågor som får upptas i samband med ett

yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad, s.k. accessoriska frågor, t.ex.

 frågor om vårdnad om barn (artikel 8). Konventionen innehåller vidare en

bestämmelse om vilket lands lag som domstolen skall tillämpa (artikel 9) och en

bestämmelse om erkännande utan särskild stadfästelse av laga kraft vunnet

avgörande som meddelats med stöd av konventionens behörighetsbestämmelser

(artikel 22).

2.2 Behörighetsreglerna

Huvudregeln om domstols behörighet för yrkande om hemskillnad och om

äktenskapsskillnad finns i artikel 7 första stycket. Enligt huvudregeln skall

ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan medborgare i

fördragsslutande stat upptas i den konventionsstat, där båda makarna har hemvist

 eller där de senast haft hemvist samtidigt och en av dem fortfarande är bosatt.

 I situationer där behörigt forum enligt huvudregeln inte finns, kan ett yrkande

 upptas i den konventionsstat där endera maken är medborgare (artikel 7 andra

stycket). Tillämpning av denna behörighetsgrund förutsätter således inte att

makarna har sitt hemvist i en konventionsstat utan enbart att de är medborgare i

 en sådan stat. Behörighetsgrunderna är hierarkiskt ordnade på så sätt att

domsrätt grundad enbart på medborgarskap kan åberopas endast när någon annan

behörighetsgrund inte finns. Ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av

hemskillnad får dock alltid väckas i den stat där båda makarna är medborgare

(artikel 7 tredje stycket). Hemskillnadsinstitutet finns numera endast i

Danmark, Island och Norge.

I samband med ett yrkande om äktenskapsskillnad eller hemskillnad får även

frågor om tillfälligt hävande av sammanlevnaden, bodelning, skadestånd samt

vårdnad om barn prövas (artikel 8 första stycket). Ett yrkande om vårdnad om

barn som väcks senare upptas i den stat där svaranden har sitt hemvist även om

yrkandet avser ändring av ett beslut som meddelats i en annan stat (artikel 8

andra stycket).

3 Generellt tillämpliga bestämmelser om domstols internationella

behörighet i äktenskapsmål i de nordiska länderna

De ändringar i 1931 års nordiska äktenskapskonvention som aktualiseras av

Bryssel II-förordningen medför att konventionens tillämpningsområde blir snävare

 (jämför avsnitt 5 nedan) eftersom den endast blir tillämplig då makarna är

medborgare och har sitt hemvist i en fördragsslutande stat. För Finlands och

Sveriges del kommer Bryssel II-förordningen att i viss utsträckning få tillämpas

 i stället och i övrigt blir respektive lands nationella lagstiftning enligt

följande tillämplig.

 Danmark: Dansk domstols internationella behörighet i mål om äktenskap

och föräldraansvar regleras i retsplejeloven § 448 c. Dansk domstol har

behörighet att pröva ett ovan avsett ärende om svarande har sitt hemvist

(bopael) i Danmark, om käranden har sitt hemvist i Danmark och antingen har

varit bosatt där de två senaste åren eller tidigare haft sitt hemvist där, om

käranden är dansk medborgare och det kan visas att han på grund av sitt

medborgarskap inte kan väcka talan i sin hemviststat, om bägge parter är danska

medborgare och svaranden inte motsätter sig att målet prövas vid dansk domstol,

eller om äktenskapsskillnad yrkas på grund av ett avgörande om hemskillnad som

givits i Danmark under de fem år som föregått yrkandet. Mål om upphävande eller

bestånd av ett äktenskap kan prövas i Danmark om äktenskapet har ingåtts där.

 Finland: Domstol i Finland är enligt 8 § lagen (5.12.1929/379) angående

vissa familjerättsliga förhållanden av internationell natur internationellt

behörig att pröva ett ärende som rör äktenskapsskillnad om någondera maken har

hemvist i Finland, om sökanden har haft hemvist i eller annan nära anknytning

till Finland och inte kan få ärendet prövat i den främmande stat där någondera

maken har hemvist, eller detta skulle innebära oskäliga svårigheter för

sökanden, och om det med hänsyn till omständigheterna kan anses befogat att

ärendet prövas i Finland. Därtill kan allmän åklagare i vissa fall föra talan om

 dömande till äktenskapsskillnad om vigseln förrättats av en finsk myndighet med

 vigselrätt och någondera maken har hemvist i Finland samt om äktenskapet

ingåtts trots att någondera makens äktenskap fortfarande varit i kraft och båda

makarna har hemvist i Finland.

 Island: Reglerna om en isländsk domstols internationella behörighet i

mål om äktenskap finns i äktenskapslagens § 114. De isländska bestämmelserna

påminner mycket om de danska, med undantag för den i Danmark gällande

femårsbestämmelsen beträffande skilsmässa på grund av hemskillnad. Den isländska

 lagen innehåller ingen tidsgräns för ansökan om äktenskapsskillnad efter

hemskillnad.

 Norge: Regler beträffande norsk domstols internationella behörighet i

mål om hemskillnad och äktenskapsskillnad finns i tvistemålslåva § 419 a och §

420. Norsk domstol är behörig att pröva ett mål om hem- respektive

äktenskapsskillnad om svaranden har hemvist i Norge, eller om käranden har

hemvist i Norge och har bott i Norge sedan minst två år eller någon gång

tidigare har bott i Norge, eller om käranden är norsk medborgare och på grund av

 detta inte kan få sin talan prövad sin hemviststat. Mål om hem- och

äktenskapsskillnad kan också prövas i Norge, om bägge makarna är norska

medborgare och svaranden inte motsätter sig norsk domstols behörighet. Därtill

kan mål om äktenskapsskillnad, oavsett makarnas medborgarskap och hemvist,

prövas vid norsk domstol, om domstolen under de senaste fem åren dömt makarna

till hemskillnad.

 Sverige: Svensk domstols internationella behörighet i äktenskapsmål,

dvs. mål om äktenskapsskillnad och mål om huruvida man och kvinna är förenade i

äktenskap med varandra regleras i 3 kap. 2-3 §§ lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Svensk

domstol är behörig att pröva ett mål om äktenskapsskillnad om båda makarna är

svenska medborgare, om käranden är svensk medborgare och har hemvist i Sverige

eller tidigare har haft hemvist i Sverige sedan han fyllt arton år, om käranden

inte är svensk medborgare men har hemvist i Sverige sedan minst ett år, om

svaranden har hemvist i Sverige, om saken rör ogiltighet av vigsel som

förrättats av svensk myndighet eller om regeringen, eller myndighet som

regeringen bestämmer, finner skäl att talan prövas i Sverige. Sådant tillstånd

kan lämnas under förutsättning att en av makarna är svensk medborgare eller att

käranden ej kan få sin talan prövad i den stat där han är medborgare. En svensk

domstol är vidare behörig att uppta talan av den andra maken till gemensam

handläggning, om domstolen är behörig att pröva talan väckt av den ena maken,

samt uppta makarnas gemensamma ansökan om äktenskapsskillnad i situationer då

svensk domsrätt endast föreligger beträffande en av dem.

4 Rådets förordning om domstols behörighet och om erkännande och

verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars

gemensamma barn (Bryssel II-förordningen)

4.1 Domsrättsreglerna

Domsrättsgrunderna i Bryssel II-förordningen är flera och alternativa i

förhållande till varandra. Enligt artikel 2 tillkommer behörigheten att ta upp

frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap

domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium

1. makarna har hemvist,

2.makarna senast hade hemvist om en av dem fortfarande är bosatt där,

3.svaranden har hemvist,

4. om ansökan är gemensam, någon av makarna har hemvist,

5. sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökan gjordes eller

6. sökanden har hemvist om sökanden har varit har varit bosatt där i minst sex

månader omedelbart innan ansökan gjordes och sökanden antingen är medborgare i

den berörda medlemsstaten eller, när det gäller Förenade kungariket och Irland,

har domicil där.

Domsrätt föreligger även för domstolarna i den medlemsstat i vilken båda makarna

 är medborgare eller, när det gäller Förenade kungariket och Irland, i vilken

båda makarna har domicil. "Domstol" omfattar samtliga behöriga myndigheter i

medlemsstaterna (artikel 1.2).

Därtill innehåller Bryssel II-förordningen även särskilda behörighetsregler

beträffande genkäromål (artikel 5) och domstols behörighet att omvandla beslut

om hemskillnad till äktenskapsskillnad (artikel 6).

Behörighetsgrunderna i förordningen är alternativa och inte hierarkiskt

rangordnade. Detta innebär att makar beroende på omständigheterna i det enskilda

 fallet har en möjlighet att välja mellan två eller kanske till och med flera

staters domstolar.

Artikel 3 i förordningen innehåller behörighetsbestämmelser gällande domstols

behörighet att ta upp frågan om föräldraansvar i samband med att den prövar en

ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap. De

domstolar i en medlemsstat som är behöriga enligt artikel 2 att pröva en ansökan

 om äktenskapsskillnad m.m. är också behöriga att ta upp frågor som rör

föräldraansvaret för makarnas gemensamma barn när barnet har hemvist i den

medlemsstaten. När barnet har hemvist i någon annan medlemsstat är dessa

domstolar behöriga att ta upp en fråga om föräldraansvar om åtminstone en av

makarna har föräldraansvar för barnet och domstolarnas behörighet har godtagits

av makarna och är till barnets bästa. Domstolarnas behörighet att pröva frågor

om föräldraansvar upphör så snart frågan om äktenskapsskillnad etc. har avgjorts

 slutligt eller när frågan om föräldraansvar avgörs slutligt om detta sker vid

en senare tidpunkt eller så snart dessa förfaranden har avslutats av något annat

 skäl.

En talan mot en make som har hemvist i en medlemsstat eller är medborgare i en

medlemsstat får väckas vid en annan medlemsstats domstolar endast i enlighet med

 behörighetsreglerna i Bryssel II-förordningen (artikel 7). När ingen domstol är

 behörig enligt förordningens behörighetsregler, så skall behörigheten i varje

medlemsstat bestämmas enligt den statens lag (artikel 8.1). Om en talan som har

väckts avser ett fall som domstolen inte är behörig att ta upp enligt

förordningen och en domstol i en annan medlemsstat är behörig enligt

förordningen, skall den förstnämnda domstolen förklara sig obehörig, dvs. den

skall avvisa talan (artikel 9). Det gäller oberoende av om svaranden går i

svaromål eller inte.

I sammanhanget kan nämnas att Bryssel II-förordningen inte innehåller några

bestämmelser om tillämplig lag, varför lagvalsfrågan får bedömas i enlighet med

i varje medlemsstat gällande internationellt privaträttsliga regler.

4.2 Litispendens m.m.

Artikel 11 i Bryssel II-förordningen innehåller regler om hur domstolarna skall

förfara när mål om samma sak mellan samma parter väcks vid domstolar i olika

medlemsstater, s.k. litispendens. Artikeln avser också mål som har samband med

varandra mellan samma parter.

Om en talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och

målen gäller samma parter skall, till dess det har fastställts att den domstol

vid vilken talan först väckts är behörig, den domstol vid vilken talan väckts

senare självmant låta handläggningen av målet vila (artikel 11.1).

Om talan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskaps

väcks vid domstolar i olika medlemsstater och målen inte avser samma sak men

gäller samma parter skall, till dess att det har fastställts att den domstol vid

 vilken talan först väckts är behörig, den domstol vid vilken talan väckts

senare självmant låta handläggningen av målet vila (artikel 11.2). Denna regel

kan bli tillämplig t.ex. där den ena rättegången avser äktenskapsskillnad och

den andra annullering av äktenskapet.

När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är

behörig, skall den domstol vid vilken talan väckts senare självmant avvisa talan

 till förmån för den förstnämnda domstolen (artikel 11.3).

4.3 Bryssel II-förordningens förhållande till andra internationella

instrument

Enligt artiklarna 36.1 och 37 i Bryssel II-förordningen ersätter denna, med

vissa undantag och till den del frågorna omfattas av förordningens

tillämpningsområde, sådana vid konventionens ikraftträdande gällande

konventioner som ingåtts mellan två eller flera medlemsstater.

I artikel 37 bestäms uttryckligen att Bryssel II-förordningen i ovan avsedd

omfattning skall gälla framför bl.a. 1970 års Haagkonvention om erkännande av

äktenskapsskillnader och hemskillnader, 1980 års europeiska konvention om

erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om

återställande av vårdnad av barn och, under förutsättning att barnet har sitt

hemvist i en medlemsstat (1980 års Europarådskonvention), 1996 års

Haagkonvention om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och

samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Däremot

skall bestämmelserna i 1980 års Haagkonvention om de civila aspekterna på

internationella bortföranden av barn alltid gå före Bryssel II-förordningens

bestämmelser (artikel 4).

Eftersom Bryssel II-förordningens materiella tillämpningsområde sammanfaller med

 1931 års nordiska äktenskapskonvention vad gäller bestämmelserna om domstols

behörighet i mål om äktenskapsskillnad och hemskillnad, behörighet att pröva

frågor om vårdnad om barn i samband med ett yrkande om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad samt bestämmelserna om erkännande av dessa avgöranden, är

äktenskapskonventionen en sådan konvention som avses i artikel 36.1 i Bryssel

II. Enligt huvudregeln kommer således Bryssel II-förordningens bestämmelser att

ersätta äktenskapskonventionens motsvarande bestämmelser i förbindelser mellan

Finland och Sverige. I förbindelser med Danmark, Island och Norge kommer

äktenskapskonventionen dock även fortsättningsvis att vara tillämplig eftersom

Bryssel II-förordningen inte kan påverka de skyldigheter som Finland och Sverige

 har gentemot dessa stater.

1977 års nordiska konvention om erkännande och verkställighet av domar på

privaträttens område (1977 års nordiska domskonvention) handlar bl.a. om frågor

rörande verkställighet av vårdnadsavgöranden som erkänns enligt artikel 22 i

1931 års nordiska äktenskapskonvention. Beträffande dessa avgöranden

sammanfaller regleringen med Bryssel II-förordningens reglering.

Domskonventionen har genomförts i de fördragsslutande staterna, förutom Island,

genom antagandet av ensartade lagar. I förhållande till Island gäller

fortfarande 1932 års nordiska konvention om erkännande och verkställighet av

domar (1932 års nordiska domskonvention). Då fråga är om verkställighet av ett

avgörande om föräldraansvar som hör till Bryssel II-förordningens

tillämpningsområde, ersätter dess bestämmelser om verkställighet de nordiska

domskonventionernas motsvarande reglering i förbindelser mellan Finland och

Sverige. Om Danmark senare kommer att omfattas av Bryssel II-samarbetet, kommer

detta att gälla även i förhållande till Danmark.

I enlighet med artikel 36.2 (a) i Bryssel II-förordningen har Finland och

Sverige rätt, om de så önskar, att avge en förklaring om att 1931 års nordiska

äktenskapskonvention skall gälla, helt eller delvis, i förbindelserna dem

emellan i stället för bestämmelserna i Bryssel II-förordningen. Artikeln

innehåller ingen bestämmelse om förklaringens innehåll. Förklaringen kan när som

 helst återkallas helt eller delvis.

Enligt artikel 36.2 (b) skall principen om icke-diskriminering på grund av

nationalitet iakttas när Finlands och Sveriges domstolar tillämpar den nordiska

konventionens bestämmelser. Konsekvensen av denna begränsning är att domstolens

behörighet att pröva t.ex. ett äktenskapsmål förutsätter, förutom att båda

makarna måste vara nordiska medborgare, att de även har hemvist i en nordisk

stat. Om en av eller båda makarna har sitt hemvist i en annan EU-stat där

Bryssel II-förordningen är tillämplig, skall frågan om domstols behörighet

avgöras enligt Bryssel II-förordningen. Om varken 1931 års nordiska

äktenskapskonvention eller Bryssel II-förordningen äger tillämpning, bestäms

frågan om domstolens internationella behörighet i enlighet med Finlands

respektive Sveriges interna internationellt processrättsliga bestämmelser.

I artikel 36.2 (c) konstateras att bestämmelserna om domstols behörighet i varje

 framtida överenskommelse mellan de nordiska medlemsstaterna och som gäller de

frågor som regleras i Bryssel II-förordningen, skall vara i linje med Bryssel

II-förordningens behörighetsregler.

Enligt artikel 36.2 (d) skall en dom given i Finland eller Sverige erkännas och

verkställas i de övriga medlemsstaterna i enlighet med bestämmelserna i Bryssel

II-förordningen, om domstolen som givit domen grundat sin behörighet på en

bestämmelse som har motsvarighet i Bryssel II-förordningen.

5 Behovet att ändra 1931 års nordiska äktenskapskonvention

En utgångspunkt för Bryssel II-förordningens domsrättsregler har varit att

domsrätt aldrig skall kunna grundas enbart på den ena makens medborgarskap.

Behörighet förutsätter alltid någon ytterligare anknytning. Om Finland och

Sverige avser att 1931 års nordiska äktenskapskonventionen skall äga företräde

framför Bryssel II-förordningen, innebär detta att vissa bestämmelser i den

nordiska konventionen måste ändras, bl.a. så att artikel 7.2 inte längre gäller

i förbindelser dem emellan.

Ett skäl för fortsatt tillämpning av 1931 års nordiska äktenskapskonvention är

det önskvärda att samma bestämmelser om domstols behörighet att pröva

äktenskapsmål skall gälla i alla de nordiska länderna. För att kunna åstadkomma

detta måste även Danmark, Island och Norge avstå från den i artikel 7.2 intagna

behörighetsgrunden. Behovet av ändring av äktenskapskonventionen berör därmed

samtliga konventionsstater.

Det förhållandet att artikel 7.2 i 1931 års nordiska äktenskapskonvention inte

längre kan tillämpas medför ett behov att ändra de övriga behörighetsreglerna

gällande frågor om hemskillnad och äktenskapsskillnad, eftersom behörigheten i

äktenskapsmål enligt konventionen annars skulle bli för snäv. I en situation där

 t.ex. den ena av makarna är svensk och den andra finsk medborgare och deras

gemensamma hemvist varit i Danmark men där de efter söndring i äktenskapet

flyttat tillbaka till sina respektive tidigare hemländer innebär en tillämpning

av äktenskapskonventionen efter avgiven förklaring i enlighet med Bryssel

II-förordningen att det saknas behörig domstol som kan pröva ett yrkande om

äktenskapsskillnad mellan makarna.

Dessutom bör behörighetsreglerna enligt artikel 7 ses över så att de är i linje

med Bryssel II-förordningens behörighetsregler i en strävan att se till att

likadana regler gäller i likadana situationer. Om till sitt innehåll motsvarande

 behörighetsbestämmelser är tillämpliga enligt Bryssel II-förordningen och 1931

års nordiska äktenskapskonvention minskar dessutom betydelsen av vilket

regelsystem som är tillämpligt i det enskilda fallet. Därtill kommer Finlands

och Sveriges åtagande enligt artikel 36.2 (c) i Bryssel II-förordningen att se

till att framtida överenskommelser skall vara i linje med behörighetsreglerna i

förordningen.

Slutligen skall framhållas att det även för de internordiska förhållandena bör

finnas domsrättsregler som är mer anpassade efter nutidens behov.

6 Förslag till ändring av 1931 års nordiska äktenskapskonvention

6.1 Föreslagen ändring av artikel 7

Både artikel 7 i dess nuvarande och i dess föreslagna lydelse reglerar frågan om

 internationell behörighet att pröva yrkande om hemskillnad och

äktenskapsskillnad.

I nuvarande lydelse av artikel 7 första stycket i 1931 års nordiska

äktenskapskonvention konstateras uttryckligen att behörighetsbestämmelserna

endast är tillämpliga då båda makarna är nordiska medborgare. Bland annat i

syfte att uppfylla Finlands och/eller Sveriges åligganden om icke-diskriminering

 enligt Bryssel II-förordningen, föreslås att det uttryckligen i artikel 7

första stycket konstateras att makarna även skall ha hemvist i en nordisk stat

för att behörighetsbestämmelsen skall äga tillämpning. En sådan avgränsning av

konventionens tillämpningsområde i här aktuella delar kommer att gälla i

samtliga internordiska förhållanden, dvs. också i förhållande till Danmark,

Island och Norge, även om Bryssel II-förordningen inte är bindande för dessa

länder.

Det föreslagna kravet i första stycket på att makarna skall ha hemvist i en

nordisk stat omöjliggör en tillämpning av den nuvarande behörighetsgrunden i

artikel 7 andra stycket. Detta stycke är, som tidigare konstaterats, inte heller

 förenligt med Bryssel II-förordningens grundläggande princip om

icke-diskriminering på grund av nationalitet. På grund av detta föreslås att

nuvarande andra stycket i artikel 7 upphävs.

De behörighetsgrunder som i dag gäller enligt första stycket i artikel 7 i

nuvarande lydelse - båda makarnas hemvist eller, om de inte längre har hemvist i

 samma stat, den stat där de senast hade hemvist samtidigt och endera alltjämt

är bosatt - återfinns i uppräkningen av behörighetsgrundande kriterier i första

styckets föreslagna lydelse. Det föreslås även att de i Bryssel II-förordningen

intagna behörighetsgrunderna

- svarandens hemvist,

- om ansökan är gemensam, någon av makarnas hemvist,

- kärandens hemvist, om denne haft detta hemvist i minst ett år omedelbart innan

 ansökan gjordes,

- kärandens medborgarskap, förutsatt att denne varit bosatt medborgarskapslandet

 i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes,

- makarnas medborgarskap i samma stat

skall utgöra grund för behörighet i internordiska äktenskapsmål.

I den engelska lydelsen av Bryssel II-förordningen används begreppet "habitual

residence". I de enskilda ländernas texter av föreslagen lydelse av artikel 7

och 8 används den i varje land gängse terminologi som på bästa sätt motsvarar

innebörden i "habitual residence".

De behörighetsgrunder som anges i nuvarande lydelse av artikel 7 första stycket

är medtagna även i styckets föreslagna nya lydelse. Dessa behörighetsgrunder

liksom behörighetsgrunderna svarandens hemvist och någon av makarnas hemvist, om

 ansökan är gemensam, är vedertagna och allmänt accepterade.

Även kärandens hemvist - forum actoris - föreslås som behörighetsgrundande

kriterium, förutsatt att käranden varit bosatt i hemviststaten i minst ett år

eller, om käranden är medborgare i hemviststaten, sex månader innan ansökan

gjordes. Bestämmelsen tillmötesgår kärandens/sökandens intresse i ett mål om

äktenskapsskillnad. Problem skulle kunna uppstå t.ex. i en situation där makarna

 separerat, där den ena av dem sedermera bosatt sig i Island och den andra i

Sverige samt där den i Island bosatta maken inte önskar någon

äktenskapsskillnad. Att som bosatt i Sverige anhängiggöra en talan om

äktenskapsskillnad vid en domstol i Island kan visa sig vara besvärligt. Därför

torde det vara befogat att för sådana fall möjliggöra för käranden att få väcka

talan i sin hemviststat under de angivna förutsättningarna.

Intagandet av båda makarnas medborgarskap som behörighetsgrund är i linje med

behörighetsbestämmelserna i Bryssel II-förordningen och torde inte förorsaka

några praktiska problem. I Bryssel II-förordningen finns därtill en särskild

behörighetsbestämmelse beträffande genkäromål. En sådan torde dock inte behövas

i en nordisk konvention eftersom detta redan är möjligt i samtliga nordiska

länder.

Precis som fallet är med Bryssel II-förordningen, är de föreslagna

behörighetsgrunderna alternativa och möjliggör därmed att makarna i det enskilda

 fallet kan erhålla möjlighet att välja mellan två eller kanske till och med

ännu flera staters myndigheter.

Det föreslagna andra stycket i artikel 7 motsvarar artikelns nuvarande tredje

stycke och upptar en särskild behörighetsgrund för yrkande om äktenskapsskillnad

 på grund av ett avgörande om hemskillnad. Ett sådant yrkande skall kunna tas

upp i den stat där avgörandet om hemskillnad har meddelats. Förutsättningen för

den föreslagna bestämmelsens allmänna tillämplighet bör vara densamma som gäller

 för behörighetsgrunderna i förslagna första stycket i artikel 7. Bestämmelsen

blir då i linje med motsvarande bestämmelse i Bryssel II-förordningen. Nuvarande

 lagstiftning om hemskillnad i Danmark, Island och Norge föranleder inte någon

annan bedömning. Det torde inte vara nödvändigt att i det andra stycket upprepa

att makarna både måste vara nordiska medborgare och ha hemvist i Norden. Det kan

 i sammanhanget påpekas att ifrågavarande bestämmelses funktion har

marginaliserats, eftersom det enligt artikel 9 tredje stycket i 1931 års

nordiska äktenskapskonvention är möjligt att beakta vunnen hemskillnad i samband

 med ett yrkande om äktenskapsskillnad i en stat där hemskillnadsinstitutet inte

 finns. Om hemskillnadstiden motsvarar erfordrad betänketid, kan

äktenskapsskillnad således erhållas omedelbart.

6.2 Föreslagen ändring av artikel 8

6.2.1 Allmänt

Både enligt nuvarande och föreslagen lydelse reglerar artikel 8 domsrättsgrunder

 för frågor som får tas upp i samband med ett yrkande om äktenskaps- eller

hemskillnad, dvs. de accessoriska frågorna. Beträffande dessa frågor har kunnat

konstateras att det inte i något nordiskt land längre är möjligt att få

skadestånd på grund av äktenskapsskillnad. "Skadestånd" har därför strukits ur

första stycket i artikel 8. I övrigt har de frågor som anges i den nuvarande

lydelsen av artikeln aktualitet i varje fall i något nordiskt land. Under

överläggningarna mellan de nordiska länderna diskuterades också om

kvarsittanderätt i hemmet borde tillföras. Det kunde emellertid därvid

konstateras att sådana frågor kunde intolkas under "frågor om tillfälligt

hävande av sammanlevnaden", varför det saknas ett behov av att ange även dem

uttryckligen i artikeltexten.

Det har sedan länge ansetts vara klart, vilket också har bekräftats i

rättspraxis, att frågor om umgänge omfattas av artikel 8 i dess nuvarande

lydelse. Med den föreslagna lydelsen av artikeln framgår det uttryckligen att

behörigheten även avser frågor om barns boende och umgänge med barn.

Av den föreslagna lydelsen i artikel 8 första och andra stycket framgår att en

myndighet är behörig att ta upp frågor om vårdnad om barn, barns boende och

umgänge med barn i samband med ett yrkande om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad. Det kan här anmärkas att det i Danmark och i Island inte är

möjligt att anhängiggöra ett yrkande om barns boende separat.

6.2.2 Barn som omfattas av artikel 8

Behörigheten enligt den föreslagna lydelsen av artikel 8 omfattar endast

makarnas gemensamma barn. Däremot avses inte barn till den ena maken från ett

tidigare förhållande om inte barnet är adopterat av den andra maken. I sak

motsvarar den nya lydelsen av artikel 8 i detta avseende Bryssel

II-förordningen.

Det kan här anmärkas att med den föreslagna lydelsen av artikel 8 får

behörigheten att pröva vårdnadsfrågor som rör barn som inte är makarnas

gemensamma prövas enligt i respektive land gällande domsrättsregler. Detta

innebär att avgöranden i sådana vårdnadsfrågor som faller utanför artikel 8 inte

 kommer att erkännas med stöd av artikel 22. I stället får 1980 års

Europarådskonvention tillämpas jämte i varje enskild stat gällande övriga

erkännanderegler. Angående dessa regler se vidare nedan.

6.2.3 Behörighetsgrunder

Som har angivits ovan skall enligt artikel 36.2 (c) i Bryssel II-förordningen en

 revidering av behörighetsreglerna i 1931 års nordiska äktenskapskonvention i de

 frågor som omfattas av förordningen utformas "i linje med" vad som gäller

enligt förordningen. Första stycket i artikel 8 i den nordiska konventionen i

dess nuvarande lydelse reglerar myndighets behörighet att pröva de accessoriska

frågorna. Stycket hör intimt ihop med konventionens artikel 7 som avser

behörighet för äktenskapsmål där fråga är om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad. För att det skall finnas behörighet att pröva en accessorisk

 fråga enligt artikel 8 första stycket krävs att frågan framställs i samband med

 ett äktenskapsmål enligt artikel 7. Även för den föreslagna nya lydelsen av

artikel 8 finns denna koppling till behörigheten enligt artikel 7. För att en

revidering av artikel 8 skall vara "i linje med" Bryssel II-förordningen måste

således också behörighetsreglerna i artikel 7 vara "i linje med" förordningen.

De ändringar som föreslås i artikel 7 uppfyller, som framgått av det föregående,

 detta krav.

För att en ändring i artikel 8 i 1931 års nordiska äktenskapskonvention skall

vara "i linje med" Bryssel II-förordningen måste vidare förordningens särskilda

behörighetsvillkor för frågor som rör barn beaktas. Till skillnad mot artikelns

nuvarande lydelse förutsätts i den föreslagna lydelsen att barnet har hemvist i

en nordisk stat. Detta har sin motsvarighet både i Bryssel II-förordningen

(artikel 3) och i 1996 års Haagkonvention (artikel 10). Frågor om vårdnad, barns

 boende och umgänge med barn får tas upp i den stat där ett mål om hemskillnad

eller äktenskapsskillnad är anhängigt mellan barnets föräldrar både när barnet

har hemvist i den staten och när barnet har hemvist i en annan nordisk stat. I

det senare fallet måste dock vissa villkor vara uppfyllda. Det krävs att barnet

är makarnas gemensamma och att åtminstone en av makarna har vårdnaden om det.

Vidare krävs att makarna har godtagit att frågan prövas i den stat där

äktenskapsmålet prövas samt att frågans prövning i den staten är till barnets

bästa. Om barnet förutom sina föräldrar har ytterligare vårdnadshavare bör, vid

prövningen av om det är förenligt med barnets bästa att ta upp frågan, sådan

vårdnadshavares inställning beaktas. De nämnda villkoren har utformats i nära

anslutning till villkoren i Bryssel II-förordningen och Haagkonventionen.

Artikel 8 gäller för både domstolar och administrativa myndigheter och reglerar

således även frågan om vilken stats socialnämnd (eller motsvarande) som är

behörig att godkänna ett avtal som föräldrarna har ingått om vårdnaden, barnets

boende eller umgänget.

6.2.4 1980 års Haagkonvention

Det föreslagna tredje stycket i artikel 8 avser situationer där ett barn

olovligen har blivit bortfört till eller kvarhållet i en annan stat än den där

det hade sitt hemvist vid tiden för det olovliga bortförandet eller

kvarhållandet. Artikeln innebär att en myndighet i den stat där barnet befinner

sig vid bedömningen av den egna behörigheten enligt första och andra styckena

skall beakta om det föreligger ett olovligt bortförande eller kvarhållande

enligt Haagkonventionen av den 25 oktober 1980 om de civila aspekterna på

internationella bortföranden av barn (artikel 3). Även om myndigheten anses vara

 behörig i enlighet med artikel 8 i 1931 års nordiska äktenskapskonvention,

skall myndigheten avstå från att besluta i sak om rätten till vårdnaden till

dess att det har bestämts att barnet inte skall återlämnas enligt

Haagkonventionen eller med mindre en konventionsenlig ansökan har framställts

inom en rimlig tid efter det att myndigheten underrättades om det olovliga

bortförandet eller kvarhållandet (artikel 16). 1980 års Haagkonvention har

tillträtts av alla de nordiska länderna. Tredje stycket i artikel 8 motsvarar

artikel 4 i Bryssel II-förordningen och har tagits med endast i klargörande

syfte.

6.3 Artikel 8 andra stycket i nuvarande lydelse

Andra stycket i artikel 8 i dess nuvarande lydelse i 1931 års nordiska

äktenskapskonvention reglerar domsrätt för vårdnadsfrågor som väcks utan samband

 med en talan om äktenskapsskillnad. En förutsättning för regelns tillämplighet

är att barnets föräldrar tidigare har varit gifta med varandra. Stycket anses

omfatta även frågor om umgänge. Konventionen saknar helt regler för barn vars

föräldrar inte är eller har varit gifta med varandra.

Ett upphävande av nuvarande artikel 8 andra stycket bör ske eftersom regleringen

 i 1931 års nordiska äktenskapskonvention beträffande domsrätt för

vårdnadsfrågor utan samband med äktenskapsmål inte tar någon hänsyn till barnets

 hemvist. En ytterligare fördel är att det för vårdnadsfrågor utan samband med

äktenskapsmål efter ett upphävande av andra stycket i artikel 8 inte längre

kommer att gälla olika domsrätts-, lagvals- och erkännanderegler beroende på om

barnets föräldrar varit gifta med varandra eller inte.

Ett upphävande får också till följd att konventionens lagvalsregel (artikel 9)

och erkännanderegel (artikel 22) inte längre kommer att gälla för vårdnadsfrågor

 som prövas efter att föräldrarnas äktenskap har upplösts. I artikel 9 anges

bl.a. att vid prövning av frågor som avses i artikel 8 tillämpas i varje stat

där gällande lag. Enligt artikel 22 skall lagakraftvunnen dom eller

administrativ myndighets beslut som meddelats i något nordiskt land enligt bl.a.

 artikel 8 erkännas i övriga nordiska länder utan stadfästelse.

Frågor om domstols behörighet att pröva vårdnadsfrågor som väcks utan samband

med en talan om äktenskapsskillnad och frågor om lagval för dessa vårdnadsfrågor

 kommer därför att regleras av i respektive land gällande autonoma

internationella behörighets- och lagvalsregler enligt följande.

 Danmark: Danska domstolar är behöriga att pröva vårdnadsfrågor om

svaranden har hemvist i Danmark eller om sökanden har hemvist i Danmark och

antingen har bott där de senaste två åren eller tidigare haft hemvist där.

Vidare föreligger dansk domsrätt om sökanden är medborgare i Danmark och det

visas att han på grund av sitt medborgarskap inte kan få frågan om vårdnad

prövad i det land där han har hemvist. Slutligen är danska domstolar behöriga om

 båda parter är danska medborgare och svaranden inte motsätter sig att frågan

prövas av dansk domstol (§ 448 c retsplejeloven). Vissa vårdnadsfrågor, såsom

anmälan om avtal om gemensam vårdnad och avtal om överflyttande av vårdnad,

handläggs av administrativa myndigheter (§§ 6, 9, 11, 14, 23 och 25 i lov om

forældremyndighet og samvær). Behörighet föreligger vanligen om vårdnadshavaren

bor eller uppehåller sig i Danmark (§§ 20-24 forældremyndighedsbekendtgørelsen).

 Även om det inte enligt dessa regler föreligger behörighet kan

Civilretsdirektoratet bemyndiga en särskild myndighet att behandla ärendet om

det finns stark anknytning till Danmark (§ 32

forældremyndighedsbekendtgørelsen). Dansk lag tillämpas på vårdnadsfrågorna.

 Finland: Finsk domsrätt för vårdnadsfrågor utan samband med

äktenskapsmål är reglerad i lag. De aktuella reglerna finns i 19 och 20 §§ lagen

 angående vårdnad om barn och umgängesrätt (361/1983). Enligt huvudregeln är en

finsk domstol behörig i vårdnadsmål, om barnet är bosatt i Finland. Om barnet

inte är bosatt i Finland när ett vårdnads- eller umgängesrättsärende

anhängiggörs föreligger finsk domsrätt om barnet då vistas i landet eller om det

 annars kan anses motiverat att saken prövas där. Barnet måste då antingen ha

varit bosatt i Finland året innan ärendet blev anhängiggjort eller, med hänsyn

till alla på saken inverkande omständigheter, ha någon nära anknytning till

Finland. Finsk lag tillämpas i vårdnadsmål (22 § lagen angående vårdnad om barn

och umgängesrätt).

 Island: Regler om isländsk domsrätt i mål om föräldramyndighet finns i

børnelovens § 56 (lov nr. 20/1992). Enligt nämnda § har en isländsk domstol

behörighet att pröva en sak om svaranden har hemvist i Island, om barnet har

hemvist i Island eller om käranden är isländsk medborgare och det har blivit

fastslaget att denne på grund av medborgarskapet inte kan föra sin talan i det

land där han eller hon är bosatt eller där svaranden eller barnet är bosatt. Om

båda föräldrarna är isländska medborgare och svaranden inte motsätter sig att

saken prövas i Island föreligger också behörighet för en isländsk domstol.

Därutöver har en isländsk domstol vid vissa speciella förhållanden rätt att

förordna om interimistiska åtgärder rörande föräldramyndighet om svaranden eller

 barnet uppehåller sig i landet. I Island är frågan om vilket lands lag som

skall tillämpas inte lagreglerad. Som huvudregel gäller dock att isländsk lag

tillämpas.

 Norge: Norska myndigheter har jurisdiktion i frågor om föräldraansvar,

barnets boende och umgängesrätt med barn om svaranden är bosatt i Norge, om

barnet är bosatt i Norge eller om frågan om föräldraansvaret eller

umgängesrätten tidigare är avgjord i Norge (64 § barneloven). Norsk lag

tillämpas i vårdnadsmål (66 § barneloven).

 Sverige: Svensk domsrätt för vårdnadsfrågor utan samband med

äktenskapsmål är inte lagreglerad. Enligt rättspraxis är svensk domstol behörig

i vårdnadsmål om barnet har hemvist i Sverige. Svensk domstol har också ansetts

vara behörig att pröva en talan om överflyttande av vårdnad även om barnet har

hemvist utomlands under förutsättning att den svarande vårdnadshavaren har

hemvist i Sverige. Det gäller i allt fall om en dom i saken meddelad i barnets

hemvistland inte skulle erkännas eller vara verkställbar i Sverige. Om barnets

föräldrar har gemensam vårdnad men enbart den kärande vårdnadshavaren har

hemvist i Sverige saknas svensk domsrätt oavsett om en utländsk dom i saken

skulle erkännas eller inte. Att den av föräldrarna som inte har vårdnaden om

barnet har hemvist i Sverige har inte heller ensamt ansetts tillräckligt för att

 svensk domsrätt skall föreligga såvida det inte är fråga om en gemensam ansökan

 om att vårdnad om barn skall vara gemensam. Lagvalsfrågan i vårdnadsmål är inte

 lagreglerad. Rättsutvecklingen har rört sig i riktning mot att det är lagen i

barnets hemvistland som skall tillämpas.

I samtliga de nordiska länderna kommer frågan om erkännande av nordiska

avgöranden i dessa frågor om vårdnad när det gäller barn som är under 16 år att

regleras av erkännandebestämmelserna i 1980 års Europarådskonvention. För äldre

barn får tillämpas respektive lands autonoma internationella erkännanderegler

enligt följande. I redogörelsen bortses från de fall då domstolarna

prejudiciellt tillmätt ett utländskt avgörande betydelse.

 Danmark: Det finns inte etablerad rättspraxis för i vilken utsträckning

utländska avgöranden erkänns i Danmark.

 Finland: Nordiska och andra utländska vårdnadsavgöranden erkänns i

Finland (24 och 25 §§ lagen angående vårdnad om barn och umgängesrätt).

Erkännandet förutsätter inte ett särskilt förfarande för erkännande. Det är dock

 möjligt att få det fastställt att vårdnadsavgörandet erkänns i Finland.

Fastställelsen meddelas av Helsingfors hovrätt. Om saken gäller verkställighet

av ett utomnordiskt vårdnadsavgörande är en fastställelse obligatorisk och

fastställelsen meddelas av Helsingfors hovrätt.

 Island: Utländska avgöranden erkänns inte i Island.

 Norge: Utländska avgöranden erkänns inte i Norge.

 Sverige: Utländska avgöranden erkänns inte utan stöd i lag (jfr NJA 1974

 s. 629). Lagstöd finns för de avgöranden som omfattas av Sveriges konventionen

med Schweiz av den 15 januari 1936 om erkännande och verkställighet av domar och

 skiljedomar.

Det kan i sammanhanget anmärkas att verkställigheten av nordiska

vårdnadsavgöranden utan samband med äktenskapsskillnadsmål garanteras genom i

första hand 1977 års nordiska domskonvention. I förhållande till Island gäller

dock fortfarande 1932 års nordiska domskonvention.

6.4 Föreslagen ändring av artikel 9

Artikel 9 reglerar vilket lands lag som skall tillämpas vid prövning av frågor

som avses i artiklarna 7 och 8. I nuvarande lydelse av artikel 9 första stycket

anges uttryckligen att frågor om bodelning och skadestånd alltid skall avgöras

enligt den lag som enligt 3 § är tillämplig på makarnas

förmögenhetsförhållanden.

Som konstaterats ovan är det inte längre i något nordiskt land möjligt att få

skadestånd på grund av äktenskapsskillnad. Av den anledningen föreslås att

"skadestånd" stryks ur första stycket i artikel 8 (jämför avsnitt 6.2.1). Vid

dessa förhållanden bör inte heller artikel 9 uppta "skadestånd". I den

föreslagna lydelsen till artikel 9 har därför skadestånd utgått. I övrigt utgör

föreslagna ändringar endast en minimal språklig modernisering av artikeln.

7 Förslag till ny artikel 8 a om litispendens

I sin nuvarande lydelse innehåller inte 1931 års nordiska äktenskapskonvention

några uttryckliga regler om hur domstolarna skall förfara när mål om samma sak

och mellan samma parter väcks vid domstolar i olika konventionsstater, s.k.

litispendens.

Den föreslagna lydelsen av artikel 7 innehåller, till skillnad mot artikeln i

dess nuvarande lydelse, alternativa domsrättsgrunder. Det kan således samtidigt

i olika konventionsstater finnas behörighet för en myndighet att pröva en talan

mellan samma parter om äktenskapsskillnad eller hemskillnad jämte i artikel 8

angivna accessoriska frågor. Samma yrkande mellan samma parter skulle därför

samtidigt kunna vara anhängiga vid en domstol i skilda fördragsslutande stater.

För att motverka att talan angående samma sak mellan samma parter förs samtidigt

 i flera länder och för att förhindra att det i de olika länderna avkunnas

inbördes motstridiga domar som blir gällande i dessa länder föreslås nu

uttryckliga bestämmelser om skyldighet för domstolarna att beakta en rättegång i

 annat nordiskt land.

Den vanligaste lösningen för litispendens-problematiken är att domstolen i

enlighet med gällande lagstiftning avvisar den talan som väckts senare. Nämnda

lösning återfinns t.ex. i Bryssel II-förordningens artikel 11 (se avsnitt 4.2).

Även i de ensartade lagar som införts i de nordiska länderna som en följd av

1977 års nordiska domskonvention finns en litispendensbestämmelse. I sak har den

 föreslagna nya artikeln 8 a i 1931 års nordiska äktenskapskonvention samma

innebörd som artikel 11 i Bryssel II-förordningen.

Enligt första stycket i föreslagna artikel 8 a gäller att om en fråga enligt

artikel 7 eller 8 väcks vid behörig myndighet i olika fördragsslutande stater

mellan samma parter, skall den myndighet vid vilken frågan väckts senare

självmant avvisa frågan till förmån för den andra myndigheten. Detta innebär att

 talan skall avvisas när det har fastställts att den myndighet vid vilken talan

väckts först är behörig.

Om ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad enligt artikel 7 och ett

eventuellt accessoriskt yrkande enligt artikel 8 är anhängigt vid behörig

myndighet i en fördragsslutande stat, förhindrar detta enligt föreslagna artikel

 8 a att samma fråga som senare väcks mellan samma parter samtidigt prövas vid

myndighet i en annan fördragsslutande stat. Såsom artikeln formulerats innebär

den att en pågående handläggning av en accessorisk fråga om t.ex. vårdnad om

barn också förhindrar att en självständig talan upptas vid annan domstol rörande

 samma fråga. Artikeln reglerar emellertid inte den situationen att en

självständig talan om vårdnad är väckt när en accessorisk vårdnadsfråga

anhängiggörs. I en sådan situation kan det dock finnas andra litispendensregler

som förhindrar ett upptagande av den accessoriska frågan.

I andra stycket av den föreslagna artikel 8 a jämställs en fråga om hemskillnad

med en fråga om äktenskapsskillnad när det gäller litispendens. Det innebär att

ett redan anhängigt yrkande om hemskillnad eller äkenskapsskillnad förhindrar

att ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad tas upp till prövning i

en annan fördragsslutande stat. Möjligheten för en av makarna att effektivt

blockera en skillnadssituation med en ansökan om hemskillnad torde vara

marginell, eftersom hemskillnadstiden kan tillgodoräknas som betänketid i

samband med prövning av ett yrkande om äktenskapsskillnad i en stat utan

hemskillnadsinstitut.

8 Erkännande och verkställighet

8.1 Erkännande av dom enligt 1931 års nordiska äktenskapskonvention

Frågan om fortsatt tillämpning av gällande internordiska bestämmelser om

erkännande och verkställighet nämns inte uttryckligen i Bryssel II-förordningen

i anslutning till det nordiska undantaget i artikel 36.2. Erkännandefrågan är

dock inkluderad i undantaget såsom en del av 1931 års äktenskapskonvention.

I nämnda artikel 36.2 stycke (c) föreskrivs att bestämmelserna om domstols

behörighet i varje framtida överenskommelse mellan de medlemsstater som avgett

den i artikelns stycke (a) avsedda förklaringen, och som gäller de frågor som

regleras i Bryssel II-förordningen, skall vara i linje med Bryssel

II-förordningens behörighetsregler. Bryssel II-förordningen innehåller således

inte någon regel om att bestämmelserna om erkännande i 1931 års nordiska

äktenskapskonvention skall vara i linje med motsvarande bestämmelse i Bryssel

II-förordningen. Därmed torde erkännande av alla avgöranden som givits på basis

av artiklarna 7 och 8 i den nordiska konvention även fortsättningsvis kunna

erkännas jämlikt artikel 22 också av de medlemsstater som avgett den i artikel

36.2 (a) avsedda förklaringen, utan att artikel 22 dessförinnan av denna

anledning behöver ändras. Ovan avsedda lagakraftvunna domar eller administrativa

 myndigheters beslut skall således utan någon stadfästelse vara gällande i alla

de fördragsslutande staterna.

Enligt den gällande lydelsen av artikel 22 i den nordiska konventionen skall

ett avgörande bl.a. enligt artiklarna 7 och 8 gälla i övriga stater utan

särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet eller dess

förutsättningar med hänsyn till hemvist eller medborgarskap i den ena eller

andra av de fördragsslutande staterna. I nuvarande lydelse av artikel 22 anges

endast hemvist och medborgarskap som behörighetsgrundande. Eftersom den

föreslagna lydelsen av artiklarna 7 och 8 innebär ändrad behörighet i

förhållande till vad som gäller i dag, blir den nuvarande lydelsen av artikel 22

 då otillräcklig. För att säkerställa att myndighetens behörighet inte får

omprövas i något fall föreslås en språklig justering av denna artikel.

Artikel 22 i den nordiska konventionen innehåller även en bestämmelse om

erkännande av dom om ogiltighet eller återgång av äktenskap mellan medborgare i

fördragsslutande stat och som meddelats i en sådan stat. Bestämmelsen avser de

facto domar meddelade i Danmark, Island eller Norge, eftersom äktenskap i

Finland och Sverige alltid upplöses genom skilsmässa. Eftersom Bryssel

II-förordningens bestämmelser om erkännande endast avser domar givna i stater

bundna av nämnda förordning, gäller inte dess bestämmelser domar givna i

Danmark, Island eller Norge. Detta innebär att Finland och Sverige, efter att

Bryssel II-förordningen trätt i kraft, kan fortsätta erkänna domar om ogiltighet

 eller återgång av äktenskap i enlighet med artikel 22 i den nordiska

konventionen även om en av eller bägge makarna som domen avser är bosatta i en

stat bunden av Bryssel II-förordningen. Det förhållandet att Danmark senare kan

komma att omfattas av Bryssel II-samarbetet innebär i detta avseende endast att

danska myndigheter blir bundna av behörighetsreglerna i Bryssel II-regleringen.

 Förändringen kommer inte att ha någon inverkan på erkännandebestämmelsen i

artikel 22.

8.2 Verkställighet

1931 års nordiska äktenskapskonvention innehåller inte några bestämmelser om

verkställighet av domar. När det gäller avgöranden i äktenskapsmål torde detta

dock sakna betydelse, eftersom s.k. statusavgöranden inte kan verkställas.

I de ensartade lagarna som införts i Danmark, Finland, Norge och Sverige med

anledning av 1977 års nordiska domskonvention finns, som redovisats i avsnitt

4.3, bestämmelser om verkställighet av domar, däribland domar rörande

vårdnadsfrågor.

Bryssel II-förordningen innehåller också regler för verkställighet (artiklarna

21-31). Dessa verkställighetsregler kommer att komma i konflikt med de nämnda

ensartade lagarna. Finland och Sverige är enligt Bryssel II-förordningen

skyldiga att sinsemellan tillämpa förordningens verkställighetsregler när det

gäller domar avseende vårdnadsfrågor. Någon möjlighet till undantag för dessa

länder att i stället för Bryssel II-förordningens regler få tillämpa

domskonventionen ges inte enligt Bryssel II-förordningen. Motsvarande kommer att

 gälla för Danmark i den händelse Danmark kommer att delta i Bryssel

II-samarbetet. I förhållandet mellan de stater som är bundna av Bryssel

II-regleringen och de övriga staterna är dock de nordiska domskonventionerna

gällande.

Överenskommelse den 25 februari 2000 om den nordiska äktenskapskonventionen

Överenskommelse mellan Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige om ändring av

 konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge undertecknad i

Stockholm den 6 februari 1931 innehållande internationellt privaträttsliga

bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap

Danmarks, Finlands, Islands, Norges och Sveriges regeringar har kommit överens

om följande:

I

I artikel 8 i konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge

undertecknad i Stockholm den 6 februari 1931 innehållande internationellt

privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap skall

följande ändringar göras:

I första stycket skall ordet "underhållsskyldighet" utgå. I andra styckets

första mening skall orden "underhållsskyldighet eller" utgå. Andra styckets

andra mening skall utgå.

II

För överenskommelsens tillämpning på Färöarna och Grönland kan det danska

justitieministeriet efter förhandling med de övriga fördragsslutande staternas

justitieministerier fastställa sådana undantag som de särskilda färöiska eller

grönländska förhållandena kan ge anledning till.

III

De fördragsslutande staterna kan tillträda denna överenskommelse genom

a) undertecknande utan förbehåll för ratifikation eller

b) undertecknande med förbehåll för ratifikation i förening med efterföljande

ratifikation.

Ratifikationshandlingarna deponeras hos det svenska utrikesdepartementet.

Överenskommelsen träder i kraft den första dagen i den månad som infaller två

månader närmast efter det att överenskommelsen har tillträtts av alla de

fördragsslutande staterna. Det svenska utrikesdepartementet underrättar de

fördragsslutande staterna om deponeringen av ratifikationshandlingar och om

tidpunkten för överenskommelsens ikraftträdande.

IV

Originalexemplaret till denna överenskommelse deponeras hos det svenska

utrikesdepartementet som tillställer varje fördragsslutande stat en bestyrkt

kopia därav.

Till bekräftelse på detta har undertecknade befullmäktigade ombud undertecknat

denna överenskommelse.

Som skedde i Oslo den 25/2 2000, i ett exemplar på danska, finska, isländska,

norska och svenska språken, och såvitt angår svenska språket i två texter, en

för Sverige och en för Finland.

Överenskommelse den 25 februari 2000 om den nordiska indrivningskonventionen

Överenskommelse mellan Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige om ändring av

 konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge undertecknad i

Oslo den 23 mars 1962 angående indrivning av underhållsbidrag

Danmarks, Finlands, Islands, Norges och Sveriges regeringar har kommit överens

om följande:

I

I konventionen mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge undertecknad i

 Oslo den 23 mars 1962 angående indrivning av underhållsbidrag skall följande

ändringar göras:

Artikel 1 skall ha följande lydelse:

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller av sådan myndighet

godkänd förbindelse, varigenom i en av de fördragsslutande staterna någon

förpliktats eller utfäst sig att betala underhållsbidrag till make, förutvarande

 make, barn, styvbarn eller barnets mor, skall erkännas i de andra

fördragsslutande staterna utan någon särskild stadfästelse.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut, av sådan myndighet godkänd

 förbindelse eller annan skriftlig förbindelse, varigenom i en av de

fördragsslutande staterna någon förpliktats eller utfäst sig att betala sådant

bidrag och som kan verkställas i den staten, skall på begäran omedelbart

verkställas i annan fördragsslutande stat. Detsamma skall gälla sådan ännu icke

lagakraftvunnen dom och sådant av rätten eller domaren meddelat beslut som kan

verkställas lika med lagakraftvunnen dom.

Artikel 2 andra stycket skall ha följande lydelse:

Skall verkställigheten äga rum i annan fördragsslutande stat än den, där

framställning gjorts efter vad i första stycket sägs, översändes framställningen

 till förstnämnda stat. I sådant fall översändes och mottages framställningen:

i Danmark av statsamtet (i Köpenhamn Overpraesidiet), eller, om ovisshet råder

angående behörig statsamt, av Justitsministeriet;

i Finland av vederbörande utmätningsman, eller, om ovisshet råder angående

behörig utmätningsman, av Justitieministeriet;

i Island av Justitieministeriet;

i Norge av folketrygdkontoret for utenlandssaker; samt

i Sverige av vederbörande kronofogdemyndighet, eller, om ovisshet råder angående

 behörig kronofogdemyndighet, av Riksskatteverket.

Artikel 3 första stycket skall ha följande lydelse:

Den myndighet som skall verkställa indrivningen får, om så anses erforderligt,

kräva bevis för att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller de i artikel 1

andra stycket för verkställighet stadgade villkoren. Sådant bevis utfärdas, i

den stat där domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av den

myndighet som anges i artikel 2 andra stycket.

I konventionen skall införas en ny artikel 6 a med följande lydelse:

Denna konvention hindrar inte att erkännande eller verkställighet grundas på en

annan internationell konvention som gäller mellan de berörda staterna eller på

lagen i den stat där frågan om erkännande eller verkställighet uppkommer.

II

För överenskommelsens tillämpning på Färöarna och Grönland kan det danska

justitieministeriet efter förhandling med de övriga fördragsslutande staternas

justitieministerier fastställa sådana undantag som de särskilda färöiska eller

grönländska förhållandena kan ge anledning till.

III

De fördragsslutande staterna kan tillträda denna överenskommelse genom

a) undertecknande utan förbehåll för ratifikation eller

b) undertecknande med förbehåll för ratifikation i förening med efterföljande

ratifikation.

Ratifikationshandlingarna deponeras hos det norska utrikesdepartementet.

Överenskommelsen träder i kraft den första dagen i den månad som infaller två

månader närmast efter det att överenskommelsen har tillträtts av alla de

fördragsslutande staterna. Det norska utrikesdepartementet underrättar de

fördragsslutande staterna om deponeringen av rati-fikationshandlingar och om

tidpunkten för överenskommelsens ikraftträdande.

IV

Denna överenskommelse tillämpas även på sådana avgöranden och avtal enligt

artikel 1 som har meddelats eller ingåtts innan överenskommelsen träder i kraft.

V

Originalexemplaret till denna överenskommelse deponeras hos det norska

utrikesdepartementet som tillställer varje fördragsslutande stat bestyrkt kopia

därav.

Till bekräftelse på detta har undertecknade befullmäktigade ombud undertecknat

denna överenskommelse.

Som skedde i Oslo den 25/2 2000, i ett exemplar på danska, finska, isländska,

norska och svenska språken, och såvitt angår svenska språket i två texter, en

för Sverige och en för Finland.

Kommentar till överenskommelserna den 25 februari 2000

1. Artikkel 8 i Konvensjon 6 februar 1931 mellom Norge, Danmark, Finland,

Island og Sverige inneholdende internasjonal-privatrettslige bestemmelser om

ekteskap, adopsjon og vergemål bør endres. I art 8 (1) heter det at spørsmål om

bl a underholdsbidrag til barn og ektefelle kan tas opp i forbindelse med krav

om separasjon eller skilsmisse. Art 8 (2) åpner for at bidragsspørsmål kan tas

opp også etter at separasjon eller skilsmisse er gitt. Slike senere saker om

underholdsbidrag skal reises i den stat hvor den ektefelle som kravet reises

mot, er bosatt. Men underholdsbidrag kan ikke fastsettes eller endres dersom

dette ville stride mot loven i det landet der separasjon eller skilsmisse ble

gitt. Reglene i art 8 (2) gjør det unødvendig tungvint (og i enkelte saker

umulig) for bidragsberettigede å få fastsatt eller endret bidrag. For

barnebidrag gjelder dessuten reglene i konvensjonen bare der barnets foreldre

har vært gift med hverandre, og medfører derfor ulike regler for barn født i og

utenfor ekteskap. På denne bakgrunn foreslås det å oppheve regelen om

underholdsbidrag i familierettskonvensjonen art 8.

2. Alle de nordiske land har tiltrådt konvensjon om domsmyndighet og

fullbyrding av dommer i sivile og kommersielle saker, vedtatt i Lugano 16

september 1988. De nordiske EU-landene har også tiltrådt konvensjon om

domsmyndighet og fullbyrding av rettsavgjørelser i sivile saker, herunder

handelssaker, utferdiget i Brussel 27 september 1968. Dette medfører at mellom

de nordiske land som er medlemmer i EU kommer jurisdiksjon i bidragssaker til å

reguleres av Brusselkonvensjonen. Mellom landene som ikke er medlem av EU samt

mellom et slikt land på den ene side og et EU-land på den annen side kommer

jurisdiksjonen til å bli regulert av Luganokonvensjonen. Reglene er de samme i

de to konvensjonene og innebærer at bidragssaker kan anlegges i saksøktes

bostedsland (art 2) og der bidragsberettigede bor eller oppholder seg fast (art

5 (2)). Art 5 (2) åpner videre for at spørsmål om underholdsplikt kan avgjøres i

 en ekteskaps- eller farskapssak eller en sak om personlig status, ved den

domstol som i følge sin egen lovgivning har kompetanse i saken, unntatt når

kompetansen bare grunner seg på statsborgerskapet til en av partene. Når det

gjelder denne utvidede jurisdiksjonen vil man altså falle tilbake på det enkelte

 nordiske lands nasjonale lovgivning.

I Danmark kan statsamtet pålegge den forelderen som ikke oppfyller

forsørgelsesplikten overfor et barn å betale bidrag til barnets underhold

(barnebidrag), jf lov om børns § 13 stk. 2. Det kan ikke treffes avgjørelser om

barnebidrag i forbindelse med en separasjons- eller skilsmissesak, en

foreldremyndighets- eller samværssak eller en farskapssak.

I forbindelse med separasjon eller skilsmisse bestemmes det om hvorvidt det skal

 påhvile en ektefelle plikt til å yte bidrag til den andre ektefelles underhold,

 jf lov om ægteskabs indgåelse og opløsning § 49. Inngår ektefellene ikke selv

avtale om dette, avgjør retten spørsmålet om bidragsplikt, herunder spørsmålet

om varighet av bidragsplikten, mens statsamtet fastsetter bidragets størrelse,

jf ægteskabsloven § 50. Internasjonale kompetanseregler finnes i retsplejelovens

 § 448 c.

I Finland kan krav om bidrag for barn født utenfor ekteskap tas opp i

forbindelse med farskapssaken. Bestemmelsene om jurisdiksjon finnes i § 23

lagen ang. vissa familjerättsliga förhållanden av internationell natur

(379/1929). Det finnes ingen uttrykkelige regler om domstolenes internasjonale

kompetanse til å ta opp bidragsspørsmål, d v s barnbidrag eller ektefellebidrag

i forbindelse med skilsmissesaker eller saker om foreldreansvar. I juridisk

teori antas det at domstolen har kompetanse dersom den har kompetanse i

skilsmissesaken eller i saken om foreldreansvar. Bestemmelsene om jurisdiksjon i

 skilsmissesaken finnes i § 8 lagen ang. vissa familjerättsliga förhållanden av

internationell natur. I den utstrekning jurisdiksjonsbestemmelsen i Brussel- og

Luganokonvensjonens artikkel 5 para 2 tillater det, kan et bidragspørsmål også

tas opp i de tilfeller der domstolens jurisdiksjon i skilsmissesaken baserer

seg på artikkel 7 i den nordiske familierettskonvensjonen. Når et krav om

underhold for et barn tas opp i forbindelse med en sak om foreldreansvar

(vårdnad) finnes reglene om jurisdiksjon i §§ 19 og 20 i lagen angående vårdnad

om barn och umgängesrätt (361/1983).

Oppfyller en av foreldrene på Island ikke forsørgelsesplikten overfor et barn,

kan sysselmannen pålegge denne forelderen å betale bidrag til barnets underhold

(barnebidrag) jf barneloven (20/1992) § 10 første ledd. Det kan ikke treffes

avgjørelser om barnebidrag i forbindelse med en separasjons- eller

skilsmissesak, en foreldremyndighets- eller samværssak eller en farskapssak.

I forbindelse med separasjon, og i unntakstilfeller etter skilsmisse, treffes

det bestemmelse om hvorvidt det skal påhvile en ektefelle plikt til å yte bidrag

 til den andre ektefelles underhold, jf ekteskapsloven (31/1993) § 50. Inngår

ektefellene ikke selv avtale om dette, avgjør retten eller sysselmannen

spørsmålet om bidragsplikt, mens sysselmannen alltid fastsetter

ektefellebidragets størrelse, jf ekteskapsloven § 51 förste ledd.

Reglene om de islandske domstolers internasjonale kompetanse finnes i

barnelovens § 41 og § 56 og i ekteskaplovens § 114. Reglene om de islandske

forvaltningsmyndigheters internasjonale kompetanse finnes i barnelovens § 65 og

ekteskapslovens § 123.

I Norge finnes reglene om de norske domstolers internasjonale kompetanse i saker

 om barnebidrag i lov om barn og foreldre (8 april 1981 nr 7) kap. 8, §§ 63, 64

og 65. Domstolene kan behandle saker om barnebidrag i forbindelse med sak om

farskap, i sak om foreldreansvar, barnets bosted eller samværsrett, eller når

en av partene i en bidragssak eller barnet er bosatt i Norge.

Regler om norske domstolers kompetanse i saker om ektefellebidrag følger av

tvistemålsloven (13 august 1915 nr 6) §§ 419 a og 421. Reglene innebærer at den

domstol som har kompetanse i skilsmissesaken også har kompetanse til å behandle

 krav om ektefellebidrag. De norske jurisdiksjonsreglene gjelder som hovedregel

tilsvarende for forvaltningsorganer som har kompetanse til å avgjøre

bidragssaker.

I Sverige kan domstolen ta opp spørsmål om barnebidrag i forbindelse med en

skilsmissesak, jf 3 kap. 6 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Det antas videre at

domstolen uten særskilt hjemmel kan ta opp spørsmålet om bidragsplikt mellom

ektefeller i slike saker. Bestemmelser om domstolens kompetanse i

skilsmissesaker finnes i 3 kap. 2 og 3 §§ i 1904 års lag.

I følge lovens 3 kap 12 § kan svensk domstol fatte midlertidige beslutninger om

underhold til ektefelle og barn selv når en skilsmissesak er anlagt i en

utenlandsk stat. Det følger av rettspraksis at spørsmålet om underhold til barn

også kan tas opp i forbindelse med saker om foreldreansvar (vårdnad), forutsatt

at domstolen er kompetent når det gjelder foreldreansvaret. Det samme gjelder i

farskapssaker. Rekkevidden av domstolens internasjonale kompetansen i saker om

foreldreansvar (vårdnadsfrågor) følger av rettspraksis, unntatt når et slikt

spørsmål blir tatt opp i tilknytning til en skilsmissesak. Da følger kompetansen

 av bestemmelsene i kap. 3, 6 og 12 §§ i 1904 års loven. Regler om domstolens

internasjonale kompetanse i farskapssaker finnes i § 4 i lagen (1985:367) om

internationella faderskapsfrågor.

3. Når man tar ut regelen om bidrag fra konvensjonens art 8, betyr det at

bidragsavgjørelser heller ikke omfattes av anerkjennelsesregelen i art 22.

Brussel- og Lugano-konvensjonene har en anerkjennelsesregel i art 26, men i art

27 er det omfattende unntak fra denne anerkjennelsesplikten. Mellom de nordiske

land er det ønskelig å ha en mer absolutt anerkjennelsesregel. Det foreslås

derfor å ta inn en regel om anerkjennelse i konvensjon 23 mars 1962 mellom

Norge, Danmark, Finland, Island og Sverige om inndriving av underholdsbidrag art

 1. De nordiske landene får dermed plikt til å anerkjenne underholdsavgjørelser

fra andre nordiske land på linje med landets egne avgjørelser. Den nye regelen

vil - i motsetning til art 22 - også omfatte bidrag til barn født utenfor

ekteskap.

4. Den nye regelen i art 6 a har sitt forbilde i Haagkonvensjon av 2

oktober 1973 om anerkjennelse og fullbyrding av bidragsavgjørelser art 23 samt

Brussel- og Luganokonvensjonen art 57. Bestemmelsen tar sikte dels på

situasjoner der anerkjennelse eller fullbyrding ikke kan skje etter

inndrivingskonvensjonen, men kan skje etter regler i andre konvensjoner som

gjelder mellom de berørte statene eller etter regler i nasjonal rett, og dels på

 situasjoner der slike andre regler er mer fordelaktige enn reglene i

inndrivingskonvensjonen for den som søker anerkjennelse eller fullbyrding.

Bestemmelsen kan få betydning spesielt i saker der en avgjørelse ikke er

rettskraftig og derfor ikke kan anerkjennes etter inndrivingskonvensjonen.

5. Inndrivingskonvensjonen art 1 (2) har i dag en regel om at fullbyrding

av en bidragsavgjørelse ikke kan kreves dersom det i fullbyrdelseslandet er

fastsatt et lavere bidrag eller avgjort at underholdsplikt ikke foreligger.

Dette innebærer et omfattende unntak fra fullbyrdingsplikten i de tilfeller en

avgjørelse i fullbyrdelseslandet senere er blitt endret i en annen kontraherende

 stat. Regelen foreslås derfor opphevet.

Selv uten en uttrykkelig bestemmelse i konvensjonen anses det klart at

anerkjennelse eller fullbyrdelse av en avgjørelse eller avtale ikke kan kreves

dersom den strider mot en senere avgjørelse eller avtale i samme sak mellom de

samme parter som er gyldig i den stat hvor anerkjennelse eller fullbyrdelse

kreves.

6. Den nordiske familierettskonvensjonen inneholder en lovvalgsregel i art

 9. Når reglene om underholdsbidrag tas ut av art 8, vil man ikke ha noen

konvensjonsfestet lovvalgsregel for disse sakene. Heller ikke Brussel- og

Luganokonvensjonene inneholder lovvalgsregler på dette området. Lovvalg i

bidragssaker vil derfor heretter avgjøres i henhold til hvert enkelt lands

lovvalgsregler.

7. Ved endringen av artikkel 1 i inndrivingskonvensjonen er terminiologien

modernisert uten at det materielle innhold er endret. Ordet "barn" erstatter

uttrykkene "barn i ekteskap", "adoptivbarn" og "barn utenfor ekteskap" som er

brukt i gjeldende konvensjons artikkel 1.

8. Det følger av alminnelige internasjonal-privatrettslige prinsipper at

dersom en sak er bragt inn for en domstol eller annen myndighet med

avgjørelseskompetanse etter familierettskonvensjonen før denne overenskomstens

ikrafttredelse, medfører ikke ikrafttredelsen av denne overenskomst at

kompetansen tapes.

Promemorians lagförslag angående de nordiska ändringarna

1 Förslag till lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1931:429) om vissa internationella

 rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

dels att 7-9 och 22 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

Yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan medborgare i

fördragsslutande stat upptages i den stat, där båda makarna hava hemvist eller

där de senast haft hemvist samtidigt och endera alltjämt är bosatt.

Ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan makar som är

medborgare och har hemvist i en fördragsslutande stat tas upp i den stat där

1. makarna har sitt hemvist,

2. makarna senast hade hemvist samtidigt och en av dem fortfarande är bosatt,

3. makarna är medborgare,

4. svaranden har sitt hemvist,

5. någon av makarna har sitt hemvist, om en ansökan om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad är gemensam,

6. käranden har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökningen gjordes eller

7. käranden är medborgare och har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt

där i minst sex månader omedelbart innan ansökningen gjordes.

Kan yrkandet ej enligt första stycket upptagas i någon av staterna, må yrkandet

väckas i stat, där endera maken är medborgare.

Yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad må städse väckas i stat,

där båda makarna äro medborgare.

Ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad kan även tas upp i den

 stat där beslutet om hemskillnad har meddelats.

8 §

I samband med yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad må jämväl av samma

 eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av sammanlevnaden,

bodelning, skadestånd, underhållsskyldighet samt vårdnad om barn.

I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också av

samma eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av

sammanlevnaden och bodelning. Även frågor om vårdnad om barn, barns boende och

umgänge med barn får prövas, om

1. barnet är makarnas gemensamma och

2. barnet har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp.

Yrkande, som senare väckes angående underhållsskyldighet eller vårdnad om barn,

upptages i stat, där den, mot vilken talan riktas, har hemvist, även om yrkandet

 avser ändring av beslut, som meddelats i annan stat. Kan enligt lagen i stat,

där hemskillnad eller äktenskapsskillnad meddelats, underhållsbidrag till

hemskild eller frånskild make ej vidare utdömas eller höjas utöver förut bestämt

 belopp, må yrkande om sådant bidrag eller höjning därav ej upptagas i någon av

de övriga staterna.

Om barnet inte har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp, får frågor om vårdnad om barn, barnets boende och

umgänge med barn ändå tas upp där, om

1. barnet har sitt hemvist i en fördragsslutande stat,

2. barnet är makarnas gemensamma och åtminstone en av makarna har vårdnaden om

det,

3. makarna har godtagit att frågan prövas i den stat där yrkandet om

äktenskapsskillnad eller hemskillnad tas upp samt

4. frågans prövning i den statenär till barnets bästa.

8 a §

Om en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig myndighet i olika

fördragsslutande stater mellan samma parter, skall den myndighet vid vilken

frågan väckts senare självmant avvisa frågan till förmån för den andra

myndigheten.

Vid tillämpning av första stycket skall en fråga om hemskillnad och en fråga om

äktenskapsskillnad anses vara samma fråga.

9 §

Vid prövning av frågor, som avses i 7 och 8 §§, användes i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning och skadestånd skola dock städse avgöras efter

 den lag, som enligt 3 § är tillämplig å makarnas förmögenhetsförhållanden.

Vid prövning av frågor, som avses i 7 och 8 §§, tillämpas i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning skall dock alltid avgöras enligt den lag, som

enligt 3 § är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden.

Hemskillnad, som vunnits i en av staterna, medför i de övriga samma rätt att

erhålla äktenskapsskillnad, som om den vunnits i den staten.

Hemskillnad, som vunnits i en av staterna, medför i de övriga samma rätt att få

äktenskapsskillnad, som om den vunnits i den staten.

I fördragsslutande stat, där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid äga makar, som

vunnit hemskillnad i annan fördragsslutande stat och därefter levat åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt ej återupptagit sammanlevnaden,

erhålla äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

I en fördragsslutande stat, där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid har makar, som

vunnit hemskillnad i annan fördragsslutande stat och därefter levt åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt inte återupptagit sammanlevnaden,

 rätt att få äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

22 §

Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av staterna

meddelats jämlikt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i övriga

stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet

eller av dess förutsättningar med hänsyn till hemvist eller medborgarskap i den

ena eller andra av de fördragsslutande staterna. Detsamma gäller

laga-kraftvunnen dom som meddelats i en av staterna och avser ogiltighet eller

återgång av äktenskap mellan medborgare i fördragsslutande stat.

Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av staterna

meddelats jämlikt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i övriga

stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet

eller myndighetens behörighet. Detsamma gäller lagakraftvunnen dom som meddelats

 i en av staterna och avser ogiltighet eller återgång av äktenskap mellan

medborgare i fördragsslutande stat.

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i

kraft i förhållande till ett eller flera av de nordiska länderna.

2. Föreskrifterna i 7 och 8 §§ medför inte att svensk domstols behörighet går

förlorad i en fråga som väckts vid domstolen före ikraftträdandet.

3. Äldre föreskrifter gäller fortfarande för en talan som har väckts före

ikraftträdandet.

4. Äldre föreskrifter gäller fortfarande för avgöranden som har meddelats före

ikraftträdandet.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige

av underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller av sådan myndighet

godkänd förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge någon

förpliktats eller utfäst sig att betala underhållsbidrag till make, förutvarande

 make, barn, styvbarn eller barnets mor, skall erkännas här i landet utan någon

särskild stadfästelse.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller skriftlig

förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge någon förpliktats

eller utfäst sig att utgiva underhållsbidrag till make, förutvarande make, barn

i äktenskap, styvbarn, barn utom äktenskap eller moder till sådant barn och varå

 verkställighet kan vinnas i den stat, där domen eller beslutet meddelades eller

 förbin-delsen ingicks, skall på begäran omedelbart verkställas här i riket

efter vad nedan sägs. Det samma skall gälla sådan i Danmark, Fin-land, Island

eller Norge meddelad ännu icke lagakraftvunnen dom och sådant i någon av dessa

stater av rätten, domaren eller överexe-kutor meddelat beslut, som kan

verkställas lika med lagakraftvunnen dom.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut, av sådan myndighet godkänd

 förbindelse eller annan skriftlig förbindelse, varigenom i Danmark, Finland,

Island eller Norge någon förpliktats eller utfäst sig att betala sådant bidrag

och som kan verkställas i den staten, skall på begäran omedelbart verkställas

här i landet. Detsamma skall gälla sådan ännu icke lagakraftvunnen dom och

sådant av rätten eller domaren meddelat beslut som kan verkställas lika med

lagakraft-vunnen dom.

3 §

Den myndighet som skall verkställa indrivningen äger, om så anses erforderligt,

kräva bevis, att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller i 1 § första

stycket för verkställighet stadgade villkor. Bevis utfärdas i den stat, där

domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av myndighet som i 2

 § tredje stycket sägs.

Den myndighet som skall verkställa indrivningen får, om så anses erforderligt,

kräva bevis för att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller de i 1 § andra

stycket för verkställighet stadgade villkoren. Sådant bevis utfärdas, i den stat

 där domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av den

myndighet som anges i 2 § tredje stycket.

Har underhållsbidraget icke i domen, beslutet eller förbindelsen fastställts

till bestämt belopp eller avser framställning om verkställighet högre belopp än

som fastställts, må ock bevis om bidragets storlek krävas enligt vad i första

stycket stadgas.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttrande över promemoriorna avgetts av Svea hovrätt, Malmö

tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms län,

Domstolsverket, Riksskatteverket, Riksförsäkringsverket, Försäkringskassan,

Socialstyrelsen, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet, Sveriges

Domareförbund, Sveriges Advokatsamfund och Föreningen Svenskar i Världen.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel

II-förordningen

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag kompletterar rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (Bryssel

II-förordningen).

2 § Vid den handläggning som avses i artiklarna 22-24 skall hovrätten bestå av

en lagfaren domare.

För det förfarande som avses i artikel 26 gäller rättegångsbalkens regler om

överklagande av tingsrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 26.4

skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten inom fyra veckor

från den dag då beslutet meddelades.

En domare som har handlagt ett mål enligt artiklarna 22-24 är jävig att

handlägga mål om samma sak enligt artikel 26.

3 § För det förfarande som avses i artikel 27 gäller rättegångsbalkens regler

om överklagande av hovrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen

föreskriver något annat. Talan får inte komma under Högsta domstolens prövning

utan att Högsta domstolen har meddelat sökanden prövningstillstånd enligt 54

kap. 10 § rättegångsbalken.

4 § Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får det utländska

avgörandet verkställas enligt 21 kap. föräldrabalken. Ett avgörande om

rättegångskostnader verkställs dock enligt utsökningsbalken.

Verkställigheten får ske först när den frist för att ansöka om ändring som avses

 i artikel 26.5 har löpt ut eller när ett beslut har meddelats med anledning av

att ändring har sökts.

För verkställigheten gäller vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk

domstols avgörande i motsvarande fall.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap skall införas en ny

paragraf, 7 kap. 6 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

6 §

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:943) om erkännande av vissa

utländska äktenskapsskillnader och hemskillnader

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska

 äktenskapsskillnader och hemskillnader skall införas en ny paragraf, 12 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet

 av nordiska domar på privaträttens område skall införas en ny paragraf, 7 a §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 a §

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och

verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §2

Bestämmelserna i 2-10, 13-21 och 23 §§ tillämpas i förhållande till stater som

har tillträtt den i Luxemburg d. 20 maj 1980 dagtecknade konventionen om

erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om

återställande av vård av barn (Europarådskonventionen). Bestämmelserna tillämpas

 dock ej i förhållande till Danmark, Finland, Island eller Norge i den mån

särskilda bestämmelser gäller.

Bestämmelserna i 2-4 och 11-23 §§ tillämpas i förhållande till stater som har

tillträtt den i[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt. 1980 dagtecknade konventionen om de civila

aspekterna på internationella bortföranden av barn (Haagkonventionen).

Regeringen får, under förutsättning av ömsesidighet, föreskriva att lagens

bestämmelser om erkännande och verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m. eller

lagens bestämmelser om överflyttning av barn skall tillämpas även i förhållande

till en stat som inte har tillträtt Europarådskonventionen eller

Haagkonventionen.

Särskilda bestämmelser finns i rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj

 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i

äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

6 Förslag till lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1931:429) om vissa internationella

 rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap

dels att 7-9 och 22 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan medborgare i

fördragsslutande stat upptages i den stat, där båda makarna hava hemvist eller

där de senast haft hemvist samtidigt och endera alltjämt är bosatt.

Ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan makar som är

medborgare och har hemvist i en fördragsslutande stat tas upp i den stat där

1. makarna har sitt hemvist,

2. makarna senast hade hemvist samtidigt och en av dem fortfarande är bosatt,

3. makarna är medborgare,

4. svaranden har sitt hemvist,

5. någon av makarna har sitt hemvist, om en ansökan om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad är gemensam,

6. käranden har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt där i minst ett år

omedelbart innan ansökningen gjordes, eller

7. käranden är medborgare och har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt

där i minst sex månader omedelbart innan ansökningen gjordes.

Kan yrkandet ej enligt första stycket upptagas i någon av staterna, må yrkandet

väckas i stat, där endera maken är medborgare.

Yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad må städse väckas i stat,

där båda makarna äro medborgare.

Ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad kan även tas upp i den

 stat där beslutet om hemskillnad har meddelats.

8 §

I samband med yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad må jämväl av samma

 eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av sammanlevnaden,

bodelning, skadestånd, underhållsskyldighet samt vårdnad om barn.

I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också av

samma eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av

sammanlevnaden och bodelning. Även frågor om vårdnad om barn, barns boende och

umgänge med barn får prövas, om

1. barnet är makarnas gemensamma och

2. barnet har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp.

Yrkande, som senare väckes angående underhållsskyldighet eller vårdnad om barn,

upptages i stat, där den, mot vilken talan riktas, har hemvist, även om yrkandet

 avser ändring av beslut, som meddelats i annan stat. Kan enligt lagen i stat,

där hemskillnad eller äktenskapsskillnad meddelats, underhållsbidrag till

hemskild eller frånskild make ej vidare utdömas eller höjas utöver förut bestämt

 belopp, må yrkande om sådant bidrag eller höjning därav ej upptagas i någon av

de övriga staterna.

Om barnet inte har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller

äktenskapsskillnad tas upp, får frågor om vårdnad om barn, barnets boende och

umgänge med barn ändå tas upp där, om

1. barnet har sitt hemvist i en fördragsslutande stat,

2. barnet är makarnas gemensamma och åtminstone en av makarna har vårdnaden om

det,

3. makarna har godtagit att frågan prövas i den stat där yrkandet om

äktenskapsskillnad eller hemskillnad tas upp och

4. frågans prövning i den staten är till barnets bästa.

8 a §

Om en talan angående en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig myndighet i

olika fördragsslutande stater mellan samma parter, skall den myndighet vid

vilken talan väckts senare självmant avvisa talan till förmån för den andra

myndigheten.

Vid tillämpning av första stycket skall en fråga om hemskillnad och en fråga om

äktenskapsskillnad anses vara samma fråga.

9 §2

Vid prövning av frågor, som avses i 7 och 8 §§, användes i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning och skadestånd skola dock städse avgöras efter

 den lag, som enligt 3 § är tillämplig å makarnas förmögenhetsförhållanden.

Vid prövning av frågor som avses i 7 och 8 §§ tillämpas i varje stat där

gällande lag. Frågor om bodelning skall dock alltid avgöras enligt den lag som

enligt 3 § är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden.

Hemskillnad, som vunnits i en av staterna, medför i de övriga samma rätt att

erhålla äktenskapsskillnad, som om den vunnits i den staten.

Hemskillnad som vunnits i en av staterna medför i de övriga samma rätt att få

äktenskapsskillnad som om den vunnits i den staten.

I fördragsslutande stat, där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid äga makar, som

vunnit hemskillnad i annan fördragsslutande stat och därefter levat åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt ej återupptagit sammanlevnaden,

erhålla äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

I en fördragsslutande stat där regler om hemskillnad saknas men där

äktenskapsskillnad i vissa fall skall föregås av betänketid har makar, som

vunnit hemskillnad i en annan fördragsslutande stat och därefter levt åtskilda

under en tid motsvarande sådan betänketid samt inte återupptagit sammanlevnaden,

 rätt att få äktenskapsskillnad utan föregående betänketid.

22 §3

Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av staterna

meddelats jämlikt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i övriga

stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet

eller av dess förutsättningar med hänsyn till hemvist eller medborgarskap i den

ena eller andra av de fördragsslutande staterna. Detsamma gäller lagakraftvunnen

 dom som meddelats i en av staterna och avser ogiltighet eller återgång av

äktenskap mellan medborgare i fördragsslutande stat.

Lagakraftvunnen dom eller administrativ myndighets beslut, som i en av staterna

meddelats enligt 5, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 19 eller 21 §, skall gälla i övriga

stater utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktighet

eller myndighetens behörighet. Detsamma gäller en lagakraftvunnen dom som

meddelats i en av staterna och avser ogiltighet eller återgång av äktenskap

mellan medborgare i någon fördragsslutande stat.

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen får sättas i

kraft i förhållande till ett eller flera av de nordiska länderna.

2. Bestämmelserna i 7 och 8 §§ medför inte att svensk domstols behörighet går

förlorad i en fråga som har väckts vid domstolen före ikraftträdandet.

3. Äldre bestämmelser gäller fortfarande för en talan som har väckts före

ikraftträdandet.

4. Äldre bestämmelser gäller fortfarande för avgöranden som har meddelats före

ikraftträdandet.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige

av underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller av sådan myndighet

godkänd förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge någon

förpliktats eller utfäst sig att betala underhållsbidrag till make, förutvarande

 make, barn, styvbarn eller barnets mor, skall erkännas här i landet utan någon

särskild stadfästelse.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut eller skriftlig

förbindelse, varigenom i Danmark, Finland, Island eller Norge någon förpliktats

eller utfäst sig att utgiva underhållsbidrag till make, förutvarande make, barn

i äktenskap, styvbarn, barn utom äktenskap eller moder till sådant barn och varå

 verkställighet kan vinnas i den stat, där domen eller beslutet meddelades eller

 förbin-delsen ingicks, skall på begäran omedelbart verkställas här i riket

efter vad nedan sägs. Det samma skall gälla sådan i Danmark, Fin-land, Island

eller Norge meddelad ännu icke lagakraftvunnen dom och sådant i någon av dessa

stater av rätten, domaren eller överexe-kutor meddelat beslut, som kan

verkställas lika med lagakraftvunnen dom.

Lagakraftvunnen dom, administrativ myndighets beslut, av sådan myndighet godkänd

 förbindelse eller annan skriftlig förbindelse, varigenom i Danmark, Finland,

Island eller Norge någon förpliktats eller utfäst sig att betala sådant bidrag

och som kan verkställas i den staten, skall på begäran omedelbart verkställas

här i landet. Detsamma skall gälla sådan ännu icke lagakraftvunnen dom och

sådant av rätten eller domaren meddelat beslut som kan verkställas lika med

lagakraft-vunnen dom.

Är genom dom eller beslut här i riket bidrag bestämt till lägre belopp eller ock

 fastställt, att underhållsskyldighet ej föreligger, kan verkställighet i

strid häremot ej påfordras.

3 §

Den myndighet som skall verkställa indrivningen äger, om så anses erforderligt,

kräva bevis, att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller i 1 § första

stycket för verkställighet stadgade villkor. Bevis utfärdas i den stat, där

domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av myndighet som i 2

 § tredje stycket sägs.

Den myndighet som skall verkställa indrivningen får, om så anses nödvändigt,

kräva bevis för att domen, beslutet eller förbindelsen uppfyller de i 1 § andra

stycket för verkställighet stadgade villkoren. Sådant bevis utfärdas, i den stat

 där domen eller beslutet meddelades eller förbindelsen ingicks, av den

myndighet som anges i 2 § tredje stycket

Har underhållsbidraget icke i domen, beslutet eller förbindelsen fastställts

till bestämt belopp eller avser framställning om verkställighet högre belopp än

som fastställts, må ock bevis om bidragets storlek krävas enligt vad i första

stycket stadgas.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-12

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 1 mars 2001 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen,

2. lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap,

3. lag om ändring i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska

äktenskapsskillnader och hemskillnader,

4. lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av

nordiska domar på privaträttens område,

5. lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn,

6. lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap,

7. lag om ändring i lagen (1962:512) om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Ulrika Beergrehn.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till Bryssel II-förordningen

2 §

I andra stycket anges att en ansökan om ändring som avses i artikel 26.4 skall

göras skriftligen och ha kommit in till hovrätten inom fyra veckor från den dag

då beslutet meddelades.

Enligt artikel 26.1 förordningen får var och en av parterna ansöka om ändring av

 ett avgörande med anledning av en ansökan om verkställbarhetsförklaring. I

artikel 26.4 regleras förfarandet om den som ansökt om förklaringen söker

ändring; härmed bör väl i allmänhet avses fall där ansökan har avslagits, men

det är väl inte alldeles uteslutet att den som sökt förklaringen och fått

bifall, kanske till viss del, vill utverka någon ändring. I artikel 26.5 anges

sedan att ansökan om ändring av en sådan förklaring - varmed alltså torde avses

att ansökan om förklaringen har bifallits - skall göras inom en månad från

beslutet eller, om svaranden har hemvist i någon annan medlemsstat än den där

förklaringen meddelades, inom två månader från det att svaranden delgavs

beslutet.

Förordningen ger alltså en tidsfrist för ansökan om ändring i de fall en

verkställbarhetsförklaring har meddelats, och i detta hänseende får inte någon

lagreglering - vare sig överensstämmande eller avvikande - göras i en

medlemsstat. Om ingen tidsfrist har meddelats för ansökan om ändring i andra

fall, kan avsikten ha varit att överlåta åt medlemsstaterna att själva reglera

frågan. Det är emellertid att märka att Bryssel II-konventionen - till vilken

hänvisas i remissen - inte heller innehöll någon tidsfrist för dessa fall och

att skälet härtill enligt den förklarande rapporten (EGT C 221, 16.7.1998, s.

27) var att om ansökningen avslagits, sökanden har rätt att överklaga när han

finner det lämpligt. Det finns inte något som anvisar att syftet med motsvarande

 förhållande i förordningen skulle vara annat. Det står då i mindre god

överensstämmelse härmed att införa en tidsfrist och Lagrådet förordar att

styckets sista mening utgår.

Förslaget till lag om ändring i lagen om indrivning i Sverige av

underhållsbidrag, fastställda i Danmark, Finland, Island eller Norge

3 §

I förslaget anges att en myndighet, om så anses "nödvändigt", får kräva bevis i

vissa hänseenden. Enligt överenskommelsen mellan Danmark, Finland, Island, Norge

 och Sverige om ändring i 1962 års indrivningskonvention får bevisen krävas om

så anses "erforderligt". De citerade orden har inte alldeles samma innebörd, och

 det synes inte föreligga några sakliga skäl att uppställa det strängare kravet

på nödvändighet i strid med överenskommelsens lydelse. Lagrådet förordar att

överenskommelsens ord "erforderligt" bibehålls.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:98 Kompletterande bestämmelser till

Bryssel II-förordningen, m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som inför, ändrar, upp-häver eller upprepar ett

normgivnings-bemyndigande

Celexnummer för bakomliggande EG-regler

Lag med komplette-

rande bestämmelser

till Bryssel II-förord-

ningen

32000R1347

Lag om ändring i lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

31998L0027

1 Senaste lydelse 1993:212.

1 Senaste lydelse 1954:35.

2 Senaste lydelse 1973:1181.

3 Senaste lydelse 1973:1181.

1 Senaste lydelse 1971:888.

1 EGT C 247, 31.8.1999, s. 1.

2 Yttrandet avgivet den 17 november 1999.

3 EGT C 368, 20.12.1999, s. 23.

4 EGT C 221, 16.7.1998, s. 1. Samma dag som konventionen utformades noterade

rådet den förklarande rapport som utarbetades av professor Alegría Borrás. Denna

 förklarande rapport finns på sidan 27 i det nämnda numret av EGT.

5 EGT L 184, 17.7.1999, s. 23.

1 Se sidan 37 i detta nummer av EGT.

1 Vid antagandet av förordningen gjorde ingen av medlemsstaterna detta

uttalande.

1 De handlingar som avses i artikel 32.2 skall bifogas.

1 De handlingar som avses i artikel 32.2 skall bifogas.

1 Om antalet barn som omfattas av domen är fler än fyra skall ett andra formulär

 användas.

2 Senaste lydelse 1993:212.

1 Senaste lydelse 1954:35.

2 Senaste lydelse 1973:1181.

3 Senaste lydelse 1973:1181.

1 Senaste lydelse 1971:888.

Prop. 2000/01:98

5

1

Prop. 2000/01:98

Prop. 2000/01:98

Bilaga 1

Prop. 2000/01:98

Bilaga 1

Prop. 2000/01:98

Bilaga 2

Prop. 2000/01:98

Bilaga 4

Prop. 2000/01:98

Bilaga 5

Prop. 2000/01:98

Bilaga 6

Prop. 2000/01:98

Bilaga 7

Prop. 2000/01:98

Bilaga 8

147

Prop. 2000/01:98

Bilaga 8

143

163

1

Prop. 2000/01:98

Bilaga 9

Prop. 2000/01:98

Bilaga 10

Prop. 2000/01:98

Bilaga 11

Prop. 2000/01:98