Regeringens proposition

1999/2000:30

Det nya försvaret

Prop.

1999/2000:30

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 november 1999

Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 Björn von[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Försvarsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen är en uppföljning av det inriktningsbeslut som riksdagen

fattade våren 1999 och innehåller förslag till genomgripande förändringar

av främst det militära försvaret. Regeringen beskriver huvuddragen i den

säkerhetspolitiska utvecklingen under år 1999 och bedömer att den

grundläggande positiva säkerhetspolitiska situationen i Sveriges

närområde kvarstår, även om också osäkerheten om Rysslands politiska

utveckling kvarstår. Det senaste årets utveckling på Balkan och särskilt i

Kosovo har enligt regeringen medfört konsekvenser för de

säkerhetspolitiska relationerna såväl i Europa som globalt. Den

internationella utvecklingen understryker att det finns behov av att snabbt

förstärka Sveriges förmåga till internationella insatser för hantering av

kriser.

Regeringen föreslår ändringar av kraven på operativ förmåga hos

Försvarsmakten.

Regeringen anser att Sverige behöver ett militärt försvar som är

betydligt mindre till sin volym än tidigare, men som har hög kvalitet och

som är allsidigt användbar till en mängd olika typer av insatser. I stället

för ett invasionsförsvar behövs ett insatsförsvar där möjligheten till

framtida anpassning är en viktig planeringsförutsättning. Regeringen

lägger i detta syfte fram förslag om inriktningen av Försvarsmaktens

framtida insatsorganisation med de viktigare krigsförband som

organisationen skall innehålla. För att insatsorganisationen skall få den

föreslagna inriktningen föreslår regeringen att ett stort antal

organisationsenheter inom Försvarsmaktens grundorganisation läggs ned.

Regeringen förslår vidare förändringar av totalförsvarets ledningsstruktur

med bl.a. nedläggning av myndigheter och organisationsenheter.

Regeringen lägger också fram förslag till inriktning av

Försvarsmaktens anskaffning av materiel och anslagsfinansierade

anläggningar samt inriktning av forskning och teknikutveckling.

Regeringen redovisar sin avsikt att införa en ny tjänstegrad för

yrkesofficerare samt att höja dagsersättningen för totalförsvarspliktiga.

Regeringen redovisar sina bedömningar när det gäller tillgång till

nödvändiga kompetensområden, NBC-frågor, ansvarsfördelningen inom

sjöövervakning och sjöinformation samt möjligheter att utnyttja militära

resurser i civil verksamhet.

Utöver frågor som rör totalförsvaret lämnar regeringen även en

redogörelse vad gäller beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället

i fred.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Ärendet och dess beredning 8

3 Inledning 10

3.1 Politiska utgångspunkter 10

3.2 Ekonomiska utgångspunkter 18

4 Internationell utveckling och svensk säkerhets- och

försvarspolitik 22

4.1 Den internationella utvecklingen under år 1999 22

4.2 Konsekvenser för svensk säkerhetspolitik 25

4.3 Konsekvenser för svensk försvarspolitik 31

5 Det militära försvaret 36

5.1 Modell för försvarsplanering 36

5.2 Behov av operativ förmåga och kompetenser 37

5.2.1 Bakgrund 37

5.2.2 Behov av operativ förmåga hos

Försvarsmakten 38

5.2.3 Försvar mot väpnat angrepp 41

5.2.4 Förmåga att hävda svensk territoriell

integritet 45

5.2.5 Bidra till fred och säkerhet i omvärlden 46

5.2.6 Stärka det svenska samhället vid svåra

påfrestningar i fred m.m. 48

5.2.7 Behov av kompetens 50

5.3 Inriktning av insatsorganisationen 53

5.4 Grundorganisationens utformning 60

5.4.1 Bakgrund 61

5.4.2 Styrande faktorer 64

5.4.3 Ledningsfrågor 72

5.4.4 Traditionsfrågor 73

5.4.5 Försvarsmaktens framtida utformning 73

5.4.6 Grundorganisationens omfattning och

lokalisering 92

5.5 Försörjning med materiel, anläggningar samt forskning

 och teknikutveckling 94

5.5.1 Bakgrund 94

5.5.2 Inriktning av anskaffning av materiel,

anläggningar samt för forskning och

teknikutveckling 96

5.6 Avveckling av mark, anläggningar och lokaler 106

5.7 Miljöfrågor 107

6 Personal 109

6.1 Allmänt 109

6.2 Anställd personal 109

6.3 Översyn av Försvarsmaktens personalförsörjning 111

6.4 Brigadgeneraler och flottiljamiraler 111

6.5 Pliktutredningen 113

6.6 Totalförsvarspliktiga 114

6.6.1 Ekonomiska förmåner för

totalförsvarspliktiga 115

6.7 Frivillig försvarsverksamhet 115

7 Civila frågor 117

7.1 Det civila försvaret 117

7.2 Helhetssyn när det gäller det civila försvaret och

beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i fred 117

7.3 Beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i

fred 119

7.3.1 Allmänt 119

7.3.2 Vissa områden där det bör finnas en särskilt

 god beredskap 122

7.4 Internationella uppgifter 127

7.4.1 Resurser för förtroendeskapande insatser samt

humanitärt bistånd 127

7.4.2 Bistånd vid humanitära katastrofer 128

7.4.3 Resurser inom det civila försvaret vid

internationella insatser 128

8 Ledningsfrågor 130

8.1 Inledning 130

8.2 Principiell utformning av den militära

ledningsorganisationen 132

8.3 Ledningsstruktur inom civilt försvar 134

8.4 Fortsatt arbete med utformningen av

ledningsorganisationen inom totalförsvarets olika delar 135

9 Övriga frågor 137

9.1 Forskning och utveckling inom totalförsvaret 137

9.2 Strategiska kompetenser 139

9.3 Hot från nukleära, biologiska och kemiska stridsmedel 140

9.3.1 Beredskapen inom NBC-området 141

9.3.2 Forskning inom NBC-området 143

9.4 Informationskrigföring och informationssäkring 145

9.5 Bättre samordning av informations- och

underrättelseverksamhet inom sjöövervakningen 148

9.6 Möjligheter för vissa myndigheter att utnyttja militära

resurser 150

Bilaga 1 Objektsramar 154

Bilaga 2 Möjligheter för vissa myndigheter att utnyttja militära

resurser 163

Bilaga 3 Insatsorganisationens närmare utformning 165

Bilaga 4 Remissinstanserna 168

Bilaga 5 Förkortningar och benämningar 169

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 november 1999 171

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner regeringens förslag i fråga om Försvarsmaktens operativa

förmåga (avsnitt 5.2.3, 5.2.4, 5.2.5 och 5.2.6),

2. godkänner regeringens förslag till inriktning av Försvarsmaktens

framtida insatsorganisation (avsnitt 5.3)

3. godkänner regeringens förslag att lägga ned Livgardesbrigaden i

Upplands-Bro, Värmlandsbrigaden i Kristinehamn, Smålandsbrigaden i

Eksjö, Hallandsbrigaden i Halmstad, Dalabrigaden i Falun,

Ångermanlandsbrigaden i Sollefteå och Skånska dragonbrigaden i

Hässleholm (avsnitt 5.4),

4. godkänner regeringens förslag att lägga ned Wendes artilleriregemente

i Hässleholm, Gotlands artilleriregemente i Gotland och Norrlands

artilleriregemente i Boden (avsnitt 5.4),

5. godkänner regeringens förslag att lägga ned Gotlands luftvärnskår i

Gotland, Roslagens luftvärnskår i Norrtälje och Norrlands luftvärnskår i

Boden (avsnitt 5.4),

6. godkänner regeringens förslag att lägga ned Norrlands signalkår i

Boden (avsnitt 5.4),

7. godkänner regeringens förslag att lägga ned Norrlands ingenjörkår i

Boden (avsnitt 5.4),

8. godkänner regeringens förslag att lägga ned Norrlands trängkår i

Sollefteå (avsnitt 5.4),

9. godkänner regeringens förslag att lägga ned Livgardets dragoner i

Stockholm och Lapplands jägarregemente i Kiruna (avsnitt 5.4),

10. godkänner regeringens förslag att lägga ned Karlskrona

kustartilleriregemente med Andra kustartilleribrigaden i Karlskrona och

Gotlands kustartilleriregemente i Gotland (avsnitt 5.4),

11. godkänner regeringens förslag att lägga ned Norrlands

helikopterbataljon i Boden och Göta helikopterbataljon i Ronneby

(avsnitt 5.4),

12. godkänner regeringens förslag att lägga ned Skånska flygflottiljen i

Ängelholm (avsnitt 5.4),

13. godkänner regeringens förslag att lägga ned Armécentrum i

Enköping, Marincentrum i Haninge och Flygvapencentrum i Uppsala

(avsnitt 5.4),

14. godkänner regeringens förslag att lägga ned Södra

militärområdesstaben i Kristianstad, Mellersta militärområdesstaben i

Strängnäs, Norra militärområdesstaben i Boden, Södra arméfördelningen

i Kristianstad, Östra arméfördelningen i Strängnäs och Norra

arméfördelningen i Boden samt Gotlands militärkommando i Gotland

(avsnitt 5.4),

15. godkänner regeringens förslag att lägga ned försvarsområdesstaberna

i Hässleholm, Eksjö, Halmstad, Karlskrona, Göteborg, Strängnäs,

Upplands-Bro, Enköping, Örebro, Kristinehamn, Falun, Sollefteå, Umeå

och Boden (avsnitt 5.4),

16. godkänner regeringens förslag att lägga ned Västkustens

marinkommando i Göteborg, Sydkustens marinkommando i Karlskrona,

Ostkustens marinkommando i Haninge och Norrlandskustens

marinkommando i Härnösand samt Södra flygkommandot i Ängelholm,

Mellersta flygkommandot i Upplands-Bro och Norra flygkommandot i

Luleå (avsnitt 5.4),

17. godkänner regeringens förslag att omlokalisera Försvarets

internationella kommando från Södertälje till Upplands-Bro (avsnitt 5.4),

18. godkänner regeringens förslag att inrätta en operativ insatsledning i

Upplands-Bro samt militärdistriktsstaber i Göteborg, Gotland, Strängnäs

och Boden (avsnitt 5.4),

19. godkänner regeringens förslag till omfattning av Försvarsmaktens

grundorganisation och lokalisering av däri ingående organisationsenheter

(avsnitt 5.4),

20. godkänner regeringens förslag till inriktning av Försvarsmaktens

anskaffning av materiel och anslagsfinansierade anläggningar samt

inriktning av forskning och teknikutveckling (avsnitt 5.5.2),

21. bemyndigar regeringen att besluta att sälja mark, anläggningar och

lokaler som förvaltas av Fortifikationsverket och som skall avvecklas till

följd av riksdagens beslut om reduceringar av Försvarsmaktens krigs-

och grundorganisation även när värdet av egendomen överstiger 50

miljoner kronor (avsnitt 5.6),

22. bemyndigar regeringen att vid utgången av respektive upplåtelsetid

sätta ned statskapitalet med högst det bokförda värdet på sådan egendom

som skall avvecklas (avsnitt 5.6),

23. bemyndigar regeringen att besluta att Fortifikationsverket skall få

avräkna de kostnader som uppstår som en följd av avvecklingen från de

samlade intäkterna från försäljningen av den egendom som skall

avvecklas, med undantag av kostnader för den miljösanering som

Försvarsmakten enligt miljöskyddslagen (1969:387) skall genomföra

(avsnitt 5.6) och

24. godkänner regeringens förslag att Civilbefälhavaren i Södra

civilområdet, Civilbefälhavaren i Mellersta civilområdet och

Civilbefälhavaren i Norra civilområdet läggs ned den 31 december 2000

(avsnitt 8.2).

2 Ärendet och dess beredning

Enligt 1996 års försvarsbeslut, som omfattar åren 1997 - 2001, skulle

säkerhetspolitiska kontrollstationer genomföras under

försvarsbeslutsperioden.

En säkerhetspolitisk kontrollstation genomfördes våren 1999 (prop.

1998/99:74 Förändrad omvärld omdanat försvar, bet. 1998/99:FöU5,

rskr. 1998/99:224, bet. 1998/99:UFöU1, rskr. 1998/99:222). Riksdagen

beslutade därigenom om en ändrad inriktning av totalförsvaret och att

nästa försvarsbeslutsperiod skall omfatta åren 2002 - 2004. I samband

med kontrollstationspropositionen och den ekonomiska vårpropositionen

(prop. 1998/99:100, bet. 1998/99:FiU27, rskr. 1998/99:249) beslutade

riksdagen om de ekonomiska planeringsramarna t.o.m. år 2004.

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2000 (prop. 1999/2000:1)

lagt fram förslag som påverkar den ekonomiska ramen för utgiftsområde

6 Totalförsvar även efter år 2000, i huvudsak en teknisk justering av

utgiftsramen till följd av kompensationen för den premie som betalas för

de statliga avtalsförsäkringarna.

Den 29 april 1999 gav regeringen Försvarsmakten i uppdrag att, med

anledning av kontrollstationspropositionen, redovisa ett förslag till

planering för perioden 2000 - 2004 som innebär en utveckling mot en

struktur som består av en insatsorganisation av krigsförband och

kompetenser som tillgodoser förmågan att redan i grundberedskap lösa

försvarsuppgifterna. Den 19 maj 1999 redovisade Försvarsmakten ett

förslag till en framtida struktur och till följd av detta förslag redovisade

Försvarsmakten den 15 juni 1999 även ett förslag till materielplan som

var anpassad till den nya strukturen.

Vidare gav regeringen den 29 april 1999 Överstyrelsen för civil

beredskap i uppdrag att inkomma med reviderat förslag till

ramfördelning för år 2000. Överstyrelsen redovisade den 17 maj 1999 en

analys avseende konsekvenser vid en väsentlig reducering av

beredskapsförberedelserna för ett väpnat angrepp i form av invasionshot

samt förslag till fördelning av den civila ekonomiska planeringsramen.

Regeringen beslutade den 12 januari 1995 att Försvarsberedningen

skall svara för samråd mellan företrädare för regeringen och företrädare

för riksdagspartierna rörande det långsiktiga försvarsbeslutet. Den 12 maj

1999 beslutade regeringen att Försvarsberedningen även i fortsättningen

skall svara för samråd mellan regeringen och riksdagspartierna om den

långsiktiga inriktningen av försvars- och säkerhetspolitiken. I sin rapport

Europas säkerhet Sveriges försvar (Ds 1999:55) analyserade

Försvarsberedningen den säkerhetspolitiska utvecklingen under år 1999

och drog slutsatser därav för Sveriges säkerhets- och försvarspolitik.

Försvarsberedningen redovisade också sin syn på viktigare frågor inför

denna proposition.

Regeringen bemyndigade den 29 april 1999 chefen för

Försvarsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att

lämna förslag till organisation och verksamhetsformer för en ny

myndighet m.m. inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde (dir.

1999:33). Försvarsforskningsutredningen lämnade den 15 september

1999 sitt slutbetänkande Ledande forskning för säkerhets skull (SOU

1999:110). Utredningens betänkande har remissbehandlats.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Försvarsdepartementet (dnr

Fö1999/2028/MIL). En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 4.

Regeringen beslutade den 17 juni 1998 att en särskild utredare skulle

tillkallas för att analysera vilka anspråk den internationella utvecklingen

vad gäller nukleära, biologiska och kemiska vapen (N-, B- och C-vapen)

ställer på förmågan inom Regeringskansliet, Försvarsmakten och

samhället i övrigt. Utredaren lämnade den 1 mars 1999 sin promemoria

Sveriges förmåga till skydd mot massförstörelsevapen mot bakgrund av

den internationella utvecklingen (Ds 1999:13). Utredningens promemoria

har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Försvarsdepartementet (dnr Fö1999/612/MIL). En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 4.

Regeringen uppdrog den 22 april 1999 till Överstyrelsen för civil

beredskap att i samverkan med civilbefälhavarna att redovisa förslag till

utformning av en ledningsstruktur för övergripande områdesledning

inom det civila försvaret. Utgångspunkt för uppdraget var en reduktion

till en regional ledningsnivå. Uppdraget redovisades den 19 maj 1999.

Mot bakgrund av redovisningen uppdrog regeringen den 23 juni 1999 åt

nämnda myndigheter att vidareutveckla förslaget genom att belysa

organisatoriska konsekvenser. Uppdraget redovisades den 1 oktober

1999.

Regeringen uppdrog den 17 december 1996 åt Statens räddningsverk

att göra en översyn av informationssystem för att tillgodose den civila

havsövervakningens behov av underrättelser om sjöläget. Uppdraget

redovisades den 1 mars 1998 i rapporten Samordnad sjöinformation.

Rapporten har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Försvarsdepartementet (dnr Fo98/556/CIV). En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 4.

I maj 1999 bildades en arbetsgrupp (styrgruppen) med representanter

för Försvarsdepartementet och Försvarsmakten för att utarbeta ett

underlag om Försvarsmaktens grundorganisationsförändringar.

Styrgruppen redovisade sitt förslag den 20 oktober 1999.

Försvarsdepartementet har mottagit ett stort antal uppvaktningar från

företrädare för kommuner, länsstyrelser och organisationer. Samtliga

uppvaktande länsstyrelser hade före sina uppvaktningar tagit del av

styrgruppens förslag.

I propositionen redovisar regeringen sin värdering av 1999 års

säkerhetspolitiska utveckling i omvärlden samt lämnar förslag till

riksdagsbeslut om hur ominriktningen av totalförsvaret skall genomföras.

Regeringen återkommer i den ekonomiska vårpropositionen 2000 med

förslag till ekonomiska ramar för åren 2001 - 2003 för utgiftsområdet.

3 Inledning

3.1 Politiska utgångspunkter

Vårt försvar står inför en nödvändig förnyelse och modernisering.

Bakgrunden till behovet av en försvarsreform, som bär in i framtiden, är

den säkerhetspolitiska situationen i vår omvärld.

Den säkerhetspolitiska utvecklingen beskrevs i propositionen

Förändrad omvärld omdanat försvar som riksdagen ställde sig bakom.

Under perioden efter riksdagsbeslutet har Försvarsberedningen följt den

säkerhetspolitiska utvecklingen och den 30 september 1999 lämnade den

rapporten Europas säkerhet Sveriges försvar (Ds 1999:55). Rapporten

stödjer den tidigare beslutade inriktningen.

Mot denna bakgrund är regeringens bedömning att vi nu kan skapa ett

modernt, flexibelt och rörligt försvar grundat på allmän

totalförsvarsplikt. De förband och system som behövs i framtiden skall

kunna användas såväl för att försvara det egna landet som för

internationella insatser.

Därför föreslår regeringen i denna proposition att våra försvarsresurser

förändras och utformas så att de motsvarar de nya kraven.

Försvarsmakten har efter ett omfattande utredningsarbete i olika underlag

lagt fram förslag till hur resurserna bör utformas för att svara mot de

uppgifter och ekonomiska villkor som beslutades i kontrollstationen

våren 1999. Det handlar om en genomgripande förändring av såväl

omfattning som struktur.

Som en följd härav föreslår regeringen avsevärda förändringar vad

gäller bl.a. krigsorganisationens utformning, grundorganisationens

storlek, personalbehov och utbildning av totalförsvarspliktiga. En

styrgrupp med deltagare från Försvarsdepartementet och Försvarsmakten

har analyserat och föreslagit grundorganisatoriska förändringar.

Förbandschefer inom Försvarsmakten samt länsstyrelser, kommuner och

personalorganisationer har under utredningsarbetet framfört synpunkter. I

rapporten Ny grundorganisation för Försvarsmakten redogör styrgruppen

för hur den framtida grundorganisationen bör utformas.

Försvarsdepartementet har, efter inbjudan från försvarsministern,

mottagit ett stort antal uppvaktningar från företrädare från kommuner,

länsstyrelser och organisationer. Ett 30-tal delegationer, representerande

ett 70-tal olika instanser deltog. Samtliga uppvaktande länsstyrelser och

kommuner hade före uppvaktningarna tagit del av styrgruppens förslag.

Under uppvaktningarna redovisades bl.a. synpunkter och kommentarer

till styrgruppens förslag men även alternativa förslag till förändringar i

Försvarsmaktens organisatoriska struktur och verksamhet. Vad som

framkom vid uppvaktningarna finns sammanfattat i promemorian

 Uppvaktningar inför propositionen , vilken finns i akten i detta ärende.

Det har skett stora säkerhetspolitiska förändringar under de senaste

åren. Förändringarna innebär att vi kan frigöra oss från det kalla kriget

och i större utsträckning bidra till den kollektiva säkerheten i Europa

både med diplomati och totalförsvarsresurser. Våra totalförsvarsresurser

kommer att successivt ställas om så att det blir bättre lämpat för

internationell krishantering.

Konflikten i Kosovo våren 1999, där Nato ingrep för att stoppa den

jugoslaviska statsledningens allt svårare förföljelse av kosovoalbanerna,

har visat på den typ av kriser och hantering av dem som kan aktualiseras

i dagens Europa. Stundtals har de senare årens säkerhetspolitiska

framsteg i Europa upplevts som hotade, t.ex. vad gäller Rysslands

relationer till Natoländerna. Vad som hänt har samtidigt illustrerat

betydelsen av att det internationella samfundet förmått att agera och hålla

ihop, något som även Ryssland till sist betydelsefullt bidragit till.

Den osäkerhet som är förknippad med det bräckliga ryska samhället

har under hösten gjort sig påmind genom den omfattande militära insats

och bekämpning av mål i Tjetjenien som den ryska statsledningen

initierat där. Att denna konflikt inte kunnat lösas med politiska medel går

ut över människors säkerhet och har skapat omfattande

flyktingströmmar. Den inrikespolitiska osäkerheten drabbar i första hand

Ryssland självt och dess befolkning men kan få konsekvenser också för

grannländer och det internationella säkerhetssystemet.

Det senaste årets internationella utveckling har visat att kriser kan

utvecklas snabbt och få långtgående konsekvenser. Därmed understryks

behovet av att kunna genomföra internationella insatser för krishantering.

FN:s generalsekreterare har initierat en debatt om intervention på

humanitära grunder för att värna om mänskliga rättigheter. Arbete pågår

med att utöka FN:s förmåga att förebygga konflikter och hantera kriser.

Nato håller på att utveckla sin förmåga att ingripa i kriser, ofta i

samverkan med partnerländer.

Amsterdamfördraget har under året trätt i kraft och inkluderat

krishantering i Europeiska unionens gemensamma utrikes- och

säkerhetspolitik. Vid Europeiska rådets möte i Köln i juni 1999 åtog sig

medlemsländerna att utveckla effektivare europeiska resurser och

mekanismer för krishantering. Utvecklingen under året har också

illustrerat att Sverige inte längre hotas av att dras in i ett krig mellan

stormakter. Däremot finns det risker förknippade med regionala och

lokala konflikter och med förekomsten av auktoritära regimer och

sönderfallande stater med bristande samhällskontroll.

De grundläggande förbättringarna av det säkerhetspolitiska läget gör

att vi efter en omställningsperiod kan minska försvarsutgifterna och

samtidigt upprätthålla en god försvarsförmåga. Det gör vi genom att vi

utformar totalförsvarsresurserna så att de effektivt kan användas både

nationellt och internationellt. Samtidigt som vi bibehåller förmågan att

möta hot mot Sverige kan vi bidra med resurser för internationell

krishantering.

Ländernas gemensamma förmåga att dämpa väpnade konflikter och

minska mänskligt lidande är en viktig del i den nya säkerhetspolitiska

situationen i Europa och världen. Detta kräver att respekten för

folkrätten, inklusive de mänskliga rättigheterna, upprätthålls. För

Sveriges del är ett brett deltagande i det europeiska samarbetet och vårt

bidrag till gemensam säkerhetsfrämjande verksamhet och krishantering

centrala medel för att trygga också vår egen säkerhet.

Det har varit regeringens strävan att söka nå en så hög grad av samsyn

som möjligt om försvars- och säkerhetspolitiken. Den säkerhetspolitiska

kontrollstationen våren 1999 förbereddes först av den parlamentariskt

sammansatta Försvarsberedningen och sedan genom de ingående

överläggningar som försvarsministern på uppdrag av statsministern i

början av året förde med Centerpartiet, Folkpartiet liberalerna,

Kristdemokraterna och Moderata samlingspartiet. Trots den betydande

samsyn som då kom till uttryck i många frågor kunde till sist endast

Socialdemokraterna och Centerpartiet enas om den inriktning av

försvarspolitiken och den ekonomiska ramen för perioden 2002 2004

som låg till grund för kontrollstationpropositionen och som beslutades av

riksdagen.

Processen att förändra totalförsvarsresurserna efter det kalla kriget

påbörjades redan med den borgerliga moderatledda regeringens förslag i

1992 års försvarsbeslut och med preciseringar i budgetpropositionen år

1993. Totalförsvaret skulle ha en betryggande förmåga att möta ett så

kallat strategiskt överfall med kvantitativt begränsade styrkor av hög

kvalitet, men kraven på förmåga i övrigt att möta ett väpnat angrepp över

kust alternativt landgräns behövde fullt ut tillgodoses först efter något års

komplettering av utrustning och utbildning. I det försvarsbeslut som

fattades i två steg åren 1995 och 1996 vidgades synen på vad som kan

hota vår säkerhet. En helhetssyn anlades på hantering av hot och risker i

både krig och fred. Internationella fredsfrämjande och humanitära

insatser lyftes fram som en väsentlig del av svensk säkerhetspolitik.

Totalförsvarsresurserna skulle också kunna bidra till att hantera svåra

påfrestningar på samhället i fred. Förmågan till anpassning blev en

central fråga för försvarspolitiken.

Det är emellertid först genom 1999 års kontrollstation som

invasionshotet kan avskrivas som den dominerande grunden för

totalförsvarsresursernas utformning. Där slås fast att ett invasionsföretag

syftande till ockupation av Sverige inte ter sig möjligt att genomföra

under de närmaste tio åren, förutsatt att Sverige har en grundläggande

försvarsförmåga. Det betyder dock inte att alla hot försvunnit för de

närmaste tio åren och vad som kan hända på lång sikt går det givetvis

inte att göra några säkra uttalanden om. Väpnade angrepp främst genom

luften eller genom insatser mot begränsade mål i Sverige eller andra

typer av avsiktliga hot och påtryckningar bedöms möjliga att genomföra

även i nuvarande läge i omvärlden. Syftet skulle kunna vara att störa det

svenska samhällets funktion eller att påverka vårt agerande. Vår

försvarsförmåga måste också kunna anpassas till de hot som vi kan

komma att ställas inför i framtiden.

Denna proposition bygger på fortsatta överenskommelser mellan

Socialdemokraterna och Centerpartiet. Dessa partier tar därmed ansvar

för den omfattande omstrukturering och modernisering av

totalförsvarsresurserna som är nödvändig. De framtida

totalförsvarsresurserna skall svara mot vad det nya säkerhetspolitiska

läget i Europa kräver. Regeringens bedömning är därför att vi inte kan

vidmakthålla resurser som utformats för en annan tid och andra behov än

vad vi upplever i dag eller kan förutse för framtiden.

De omfattande förändringar av Försvarsmaktens krigsförband som nu

inleds får långtgående konsekvenser för den grundorganisation som skall

producera, underhålla och omsätta krigsförbanden samt svara för

utveckling och förnyelse. Åtgärder skall vidtas för att underlätta

omställningen för de många individer och orter som berörs. Landets

försvarspolitiska behov skall vara styrande för grundorganisationens

dimensionering och utformning.

Viktiga frågor

Den grundläggande utgångspunkten för de förslag som regeringen

framlägger i denna proposition är den säkerhetspolitiska situationen i

omvärlden och de förändringar som kan tänkas ske. Regeringen utgår

från kontrollstationens beslut om säkerhetspolitikens mål och

försvarspolitikens inriktning. Hänsyn har därutöver tagits till andra

faktorer såsom ekonomisk och praktisk realiserbarhet, bindningar i

befintlig organisation och beställningar av materiel samt personal- och

näringspolitiska faktorer.

Enligt riksdagens beslut i kontrollstationen skall

totalförsvarsresurserna kunna användas för att

- försvara Sverige mot väpnat angrepp,

- hävda vår territoriella integritet,

- bidra till fred och säkerhet i omvärlden och

- stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred.

Vi behöver en försvarsmakt som är betydligt mindre till sin volym än

tidigare, men som har hög kvalitet och som är allsidigt användbar till en

mängd olika typer av insatser. Istället för ett invasionsförsvar behöver vi

ett insatsförsvar där möjlighet till framtida anpassning är en viktig

planeringsförutsättning.

Anpassningsförmågan skall förbättras genom utvecklad

försvarsunderrättelsetjänst, uppbyggnad av framåtblickande kunskap och

kompetens. Vi skall ha genomarbetade anpassningsplaner,

materielförsörjning i internationellt samarbete och en allmän beredskap

för förändringar.

Enligt riksdagens beslut i kontrollstationen utgör insatser med

massförstörelsevapen ett hot som i ökad utsträckning måste beaktas.

Vidare måste IT-relaterade hot uppmärksammas på stor bredd såväl inom

totalförsvaret som inom annan samhällsverksamhet.

Regeringen anser att förmåga att kunna bidra till fred och säkerhet i

omvärlden skall vara en högt prioriterad uppgift för Försvarsmakten.

Utgångspunkt för svenskt deltagande i internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser bör vara dels efterfrågan på svenska resurser, dels

vår förmåga att effektivt bidra samt i vilken utsträckning detta bidrar till

att öka den nationella försvarsförmågan. De erfarenheter som konflikten i

Kosovo givit visar att Sveriges förmåga att snabbt och med rätt resurser

medverka i en internationell insats måste bli bättre. En fortsatt

internationalisering krävs. Tiden från det att behovet uppstår till att en

insats kan ske måste förkortas.

Grunden för att Försvarsmakten skall kunna genomföra internationella

insatser är att myndigheten utvecklar kunskaper och färdigheter och

anpassar utrustning så att landets militära medel blir lämpade för att i

samverkan med andra bidra till fred och säkerhet i vår omvärld.

Samtidigt måste denna internationalisering och de erfarenheter som

skapas genom den utnyttjas för att stärka vår nationella försvarsförmåga.

Alla operativa insatsförband bör i princip kunna ges förmåga att kunna

användas för internationell verksamhet, men åtgärder för att utveckla den

operativa förmågan till sådana insatser kan vidtas först i den takt som

resurser kan avdelas eller omfördelas inom ram. Vår förmåga att

genomföra olika typer av internationella insatser är något som långsiktigt

byggs upp. Med en sådan förmåga som grund kan sedan statsmakterna,

när akuta behov föreligger, fatta beslut om att genomföra de insatser som

situationen kräver.

Ett grundläggande krav på Försvarsmakten är vidare att den skall

besitta en lämplig resursbas och erforderliga kompetenser för att kunna

anpassa sin operativa förmåga med hänsyn till förändringar i framtiden.

Försämringar i omvärldsläget kan medföra behov av större

försvarsförmåga än i dag och därför också en förmåga att tillväxa

resursmässigt. Förändringar i samhällenas struktur, i politiska, militära

och tekniska förhållanden kan också medföra nya typer av hot och

uppgifter som måste mötas på nya sätt. Hoten kan också reduceras så att

behovet av försvarsresurser minskar. Det går därför inte att låsa fast

försvaret mot endast en uppfattning om hur framtiden kan te sig. Istället

måste man sträva efter att bygga in en anpassningsförmåga där själva

osäkerheten om framtiden utgör en viktig utgångspunkt.

Det svenska försvarets övergång till en mindre men mer mångsidigt

användbar organisation som dessutom bygger på framtidsorienterade

satsningar för att underlätta framtida förändringar av försvarsförmågan

ansluter till en internationell utveckling. Det svenska reformarbetet är

omfattande och kommer att ta flera år att genomföra. Som ett led i detta

fortsätter regeringen att förstärka Regeringskansliets förmåga att

analysera och bereda frågor med anknytning till ledning av

totalförsvarsresursernas utnyttjande och deras anpassning till förändrade

behov på kort och lång sikt. Därvid är strävan att i ökad utsträckning

inrikta och utnyttja forskning och försvarsunderrättelsetjänst.

I föreliggande proposition bekräftas med smärre modifieringar och

preciseringar de anspråk som i kontrollstationen ställs på olika typer av

operativ förmåga hos Försvarsmakten. De innebär i sammandrag

följande.

Försvarsmakten skall ha förmåga att lösa uppgifter i samband med

begränsade väpnade angrepp mot Sverige främst med fjärrstridsmedel.

Försvarsmakten skall ha förmåga att minska verkningarna vid en insats

med NBC-stridsmedel. Beredskap skall finnas att inom högst ett år kunna

utveckla förmågan att motstå bekämpning och möta insatser av

fjärrstridsmedel och begränsade luftrörliga insatsstyrkor. Efter beslut om

anpassningsåtgärder skall förmågan inom fem år kunna utvecklas att

möta mer omfattande militära operationer. I ett perspektiv på tio år eller

mer skall den operativa förmågan kunna utvecklas mot flera olika typer

av angrepp.

Försvarsmakten skall kunna upptäcka och ingripa mot kränkningar av

territoriet samt kunna upptäcka och avvisa säkerhetshot i samverkan med

övriga myndigheter.

Förmågan att kunna bidra till fred och säkerhet i omvärlden skall

utvecklas.

Försvarsmakten skall ha förmåga att samverka med civila

myndigheter, och kunna ställa resurser till förfogande även i fredstid.

Försvarsmakten skall i framtiden kunna verka med en

insatsorganisation som skall uppfylla de krav på operativ förmåga och

beredskap som ställs i närtid. De krigsförband som ingår i denna

organisation bör också innehålla en stor del av de kompetenser som

efterfrågas för att kunna tillgodose kraven på långsiktig

anpassningsförmåga. Det finns därutöver ett antal kompetenser som

måste säkerställas i särskild ordning utanför insatsorganisationen bl.a.

inom grundorganisationen vid Försvarsmaktens skolor och centra.

Grunden för det militära försvarets utveckling skall även framgent vara

förmågan till väpnad strid. Med denna utgångspunkt bör målet för den

långsiktiga utvecklingen vara en flexibel försvarsmakt med

insatsförmåga samt anpassningsförmåga mot de nya hot och risker som

kan uppstå i framtiden.

Insatsorganisationens beredskap kommer, om nuvarande omvärldsläge

består, att styras främst av behov inom ramen för uppgifterna territoriell

integritet, internationella insatser och kraven på att kunna stödja

samhället. Insatsorganisationen skall innehålla krigsförband med hög

operativ rörlighet och kvalitet och kunna sättas samman i operativa

insatsstyrkor efter aktuella behov. Insatsstyrkorna skall kunna agera

integrerat nationellt och internationellt. Det antal förband som erfordras

är mycket mindre än tidigare, men anspråken på kvalitet och möjligheter

till mångsidig användning är höga.

En divisionstab med tillhörande förband bör organiseras. Bland

divisionsförbanden organiseras en NBC-insatsstyrka. Sex

armébrigadledningar organiseras. Vidare organiseras ett antal

markstridsbataljoner och stödjande förband t.ex. artilleri-, luftvärns- och

spaningsförband. Med dessa markförband skapas bl.a. nödvändig

förmåga att möta angrepp med begränsade luftrörliga insatsstyrkor mot

Sverige samtidigt som goda förutsättningar finns för att göra snabba

internationella insatser. Luftförsvaret är fortsatt viktigt på både kort och

lång sikt. Åtta JAS 39 Gripendivisioner organiseras. Två ytstridsflottiljer

med sammanlagt tolv ytstridsfartyg organiseras. En ubåtsflottilj med fem

ubåtar organiseras. Därmed skapas förmåga till uthållig marin närvaro i

omgivande farvatten i samband med kriser och konflikter. En

amfibiebrigadledning och tre amfibiebataljoner organiseras. Två

helikopterbataljoner, varav en med markoperativ inriktning och en med

sjöoperativ inriktning, organiseras. Vissa nya typer av förband tillförs

efterhand bl.a. en luftburen bataljon.

Territorialförsvar, hemvärn och andra delar av dagens militära försvar

organiseras som nationella skyddsstyrkor och utgör en del av

insatsorganisationen. De nationella skyddsstyrkorna skall med varierande

beredskap ha förmåga att skydda befolkningen och infrastrukturen samt

att stödja de operativa insatsförbanden.

Ledningsfunktionen, som också utgör en del av insatsorganisationen,

bör utformas för att kunna hantera ett brett spektrum av händelser, såväl

nationellt som internationellt. Det är viktigare att ledningsfunktionen

innehåller en hög personell och teknisk kompetens än att den görs stor.

Genom en ny samlokaliserad operativ och taktisk ledning koncentreras

ledningsorganisationen till färre nivåer och enheter. Den nya

organisationen svarar på ett bättre sätt mot dagens och morgondagens

uppgifter.

Den territoriella ledningen kommer att bestå av fyra militärdistrikt och

därtill hörande militärdistriktsenheter. Den territoriella ledningstrukturen

kommer med denna utformning att få en god geografisk spridning.

Militärdistrikten kommer i krig att leda de nationella skyddsstyrkorna.

De kommer att vara ett viktigt instrument för Försvarsmaktens

samverkan med övriga delar av samhället, såväl i fred som i krig. Stödet

till de frivilliga försvarsorganisationerna kommer att ledas genom

militärdistriktsorganisationen. Nuvarande militärområdes-, fördelnings-,

gränsjägar- och försvarsområdesstaber avvecklas liksom marin- och

flygkommandostaberna. Därtill läggs Armécentrum, Marincentrum och

Flygvapencentrum ned.

Det förslag till ny grundorganisation för Försvarsmakten som

regeringen lämnar syftar till att skapa förutsättningar för den nya

organisationen att med god kvalitet och på ett kostnadseffektivt sätt lösa

uppgiften att producera, underhålla och omsätta insatsorganisationen

samt att svara för utveckling och förnyelse. För det krävs bl.a. goda

utbildningsbetingelser, möjligheter till rationell drift, goda

rekryteringsbetingelser och möjligheter att ge utbildning under

vinterförhållanden till de skilda förbandstyperna. Strävan har varit att

undvika nyskapande eller flyttning av förband och att koncentrera

verksamheten till de befintliga förband som befunnits bäst lämpade.

Personalförsörjningen skall även i framtiden ske så att totalförsvaret

blir en angelägenhet för hela befolkningen. Det är av stor betydelse att

medborgarna känner ansvar och efter förmåga medverkar till Sveriges

försvar. Detta tillgodoses bäst genom ett system med plikttjänstgöring.

Utbildningsvolymen skall dock inte vara större än vad som svarar mot

behoven.

Utbildningssystemet inom markstridskrafterna ändras så att

krigsförband motsvarande en fullständig brigad utbildas varje år, vilket

ger möjligheter till samövning i högre förband. Efter fyra år finns

personal till insatsorganisationen tillgänglig med en sådan kompetens att

den har förmåga till omedelbara insatser. När ytterligare en omgång

utbildats avvecklas den först utbildade och personalen överförs främst till

de nationella skyddsstyrkorna.

Behovet av anställd personal i Försvarsmakten, både civil och militär,

kommer att minska med totalt ca 7 000. Diskussion med arbetstagar-

organisationerna har inletts för att komma överens om ett åtgärdspaket

syftande till att stimulera stora grupper av personal att på eget initiativ

lämna Försvarsmakten.

Regeringen har funnit det befogat att tillsätta en utredning som skall

redovisa en samlad syn på Försvarsmaktens personalförsörjning. Den

skall lämna förslag till hur Försvarsmakten skall kunna rekrytera,

utveckla och avveckla personal på ett avvägt sätt och över tiden.

Pliktutredningen har vidare fått tilläggsdirektiv att föreslå ändringar i

nuvarande bestämmelser så att utbildningen kan anpassas till ökningen

av Försvarsmaktens förmåga till internationella insatser samt så att

krigsplaceringssystemet kan bli mer flexibelt.

Det säkerhetspolitiska läget medger sänkta försvarskostnader. Detta

innebär att vi inte kommer att avdela lika stora resurser för att

upprätthålla en hög grad av självförsörjning vad gäller försvarsmateriel.

För att tillgodose behovet av försvarsmateriel av hög kvalitet och för att

underlätta materielanskaffning i ett läge med ökad rustning i omvärlden

krävs ett ökat internationellt försvarsmaterielsamarbete. Detta kan uppnås

bl.a. genom en framsynt materielförsörjnings- och forskningsprocess i

internationellt samarbete kombinerad med insatser för att säkra egna

strategiska kompetenser. De pågående sexnationsförhandlingarna mellan

Storbritannien, Frankrike, Tyskland, Italien, Spanien och Sverige är ett

viktigt led i detta arbete.

Försvarsmaktens tillgång till materiel lämpad för den traditionella

uppgiften invasionsförsvar är god. I framtiden kommer det att behövas en

materiell förnyelse. Det är bl.a. nödvändigt att följa med i den snabba

utvecklingen vad gäller informations- och ledningssystem. De nya

system som anskaffas skall också göra förbanden mer flexibla och

allsidigt användbara i flera olika operativa uppgifter såväl nationellt som

internationellt. Den materiella förnyelsen skall vidare inriktas mot en

ökad satsning på forskning och utvecklingsprojekt samt anskaffning av

demonstratorer och simulatorer. Med denna inriktning bör goda

möjligheter skapas för svensk försvarsindustri att inta en framträdande

roll och att samverka internationellt.

I samhället skall det finnas förmåga att hantera olika former av hot och

risker. För detta bör det bedrivas en systematisk planering som

tillgodoser detta behov och dessutom medger att Sverige kan bidra till

säkerhetsfrämjande samarbete och till internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser. Planeringen skall vara så utformad att den så långt

möjligt kan ses som ett sammanhängande beredskapssystem för olika

former av hot. Utgångspunkt för planeringen skall vara att den som har

ansvar för en verksamhet skall ha det också i kris och krig och att

beredskapen skall byggas underifrån, dvs. utgångspunkten skall vara

samhällets basförmåga och att åtgärder sedan vidtas utefter hela

hotskalan via svåra påfrestningar på samhället i fred till krig.

Regeringen har mot bakgrund av det som anges ovan i juni 1999

beslutat om direktiv för en särskild utredare som skall analysera och

lämna förslag till principer för en bättre helhetssyn vid planeringen för

civilt försvar och beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i fred

(dir. 1999:63). Utredningen skall lämna en delrapport avseende frågor

som berör IT-säkerhet och skydd mot informationskrigföring. Uppdraget

skall slutredovisas den 1 februari 2001.

Vad gäller ledning och samverkan inom det civila försvaret anser

regeringen att nuvarande struktur skall ändras. De tre

civilbefälhavarmyndigheterna skall avvecklas och uppgifter överföras till

centrala myndigheter och länsstyrelser.

Massförstörelsevapen fortsätter att utvecklas. Spridningsrisker och

bristande kontroll ger anledning till oro. Ambitionen bör höjas och

kunskaperna förbättras när det gäller förberedelser inför eventuella

händelser relaterade till massförstörelsevapen. En ökad satsning på

förmåga att värdera hotet från massförstörelsevapen bör ske.

Hot mot informationssamhället har fått ökad betydelse i takt med att

samhällsviktig infrastruktur och viktiga funktioner blir beroende av

informationsteknik. Frågan om samhällets sårbarhet i detta hänseende

blir därmed av stor betydelse också säkerhetspolitiskt.

Informationskrigföring blir allt viktigare att beakta inom ramen för

säkerhetspolitiken såväl inom det militära området som vad gäller hela

samhällets funktion och sårbarhet. Sambandet med samhällets allmänna

informationssäkerhet är uppenbar. Regeringen anser det nödvändigt med

ett fortsatt och fördjupat arbete kring frågor som rör

informationsoperationer, informationskrigföring och

informationssäkerhet. Det är i detta sammanhang vidare angeläget att

förbättrade förutsättningar för skydd mot IT-relaterade hot skapas.

3.2 Ekonomiska utgångspunkter

Mot bakgrund av vad som ovan sagts har riksdagen i enlighet med

regeringens förslag i 1999 års ekonomiska vårproposition och den

säkerhetspolitiska kontrollstationen beslutat om inriktningen för de

ekonomiska ramarna för utgiftsområde 6 Totalförsvar för åren 2001 -

2004. Besluten innebär att den ekonomiska ramen för utgiftsområdet för

varje år under perioden 2002 - 2004 skall vara 4 miljarder kronor mindre

än den ram för år 2001 som riksdagen godkände våren 1998, exklusive

den materielförskjutning riksdagen beslutade om våren 1996. Vidare

beslutades att ett omställningsbidrag anslås med 3 miljarder kronor år

2002 och 1 miljard kronor år 2003 att användas för de kostnader som

hänger samman med sådana strukturförändringar inom Försvarsmaktens

krigs- och grundorganisation som presenteras i denna proposition samt

för de förskjutningar av materielleveranser som genomförs. Beslutet

innebär vidare att utrymme för teknisk förnyelse skall rymmas inom

fastställda ekonomiska ramar. (prop. 1998/99:74, bet. 1998/99:FöU5,

rskr. 1998/99:224, bet. 1998/99:UFöU1, rskr. 1998/99:222, prop.

1998/99:100, bet. 1998/99:FiU27, rskr. 1998/99:249).

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2000 föreslagit ytterligare

förändringar som påverkar utgiftsområdets ram även efter år 2000. Det

avser i huvudsak en teknisk justering av utgiftsramen till följd av

kompensationen för den premie som betalas för de statliga

avtalsförsäkringarna (prop. 1999/2000:1). De nu beräknade ekonomiska

ramarna framgår av tabell 1.

Tabell 1 Ekonomiska ramar för utgiftsområde 6 Totalförsvar

Miljoner kronor

År

2001 1)

2002 2)

2003 2)

2004 2)

UO6 Totalförsvar

46,1

45,1

43,1

42,1

Förändringar:

Minskad ram

-4,0

-4,0

-4,0

Omställningsbidrag

3,0

1,0

Premiekompensation

1,4

1,4

1,4

1,4

1) Beloppen angivna i 2001 års priser

2) Beloppen angivna i 2002 års priser

För att hantera problemen under innevarande försvarsbeslutsperiod

bedömde regeringen i kontrollstationspropositionen att minst 1 miljard

kronor kan frigöras genom främst minskade värn- och civilpliktsvolymer

under åren 2000 och 2001 samt minskningar inom Försvarsmaktens

krigs- och grundorganisation. Regeringen framhöll vidare att

förhandlingar borde inledas med berörd industri om förskjutningar av

materielleveranser i syfte att kunna frigöra medel till angelägna

utvecklingsprojekt samt att även andra besparingsåtgärder borde prövas.

Det nu nämnda och statsmakternas beslut om ett omställningsbidrag om

sammanlagt 4 miljarder kronor har möjliggjort att ett utrymme för de

kostnader som hänger samman med ominriktningen kunnat planeras.

Försvarsmakten har med anledning härav för regeringen redovisat vilka

kostnader som hänger samman med avvecklingen av personal, materiel

samt mark, anläggningar och lokaler. Försvarsmakten har därvid också

redovisat vilket ekonomiskt utrymme som avsatts i planeringen för att

klara dessa utgifter. Vad gäller materiel har förhandlingarna med

försvarsindustrin, möjligheten att utnyttja omställningsbidraget åren 2002

och 2003 samt övriga omplaneringsåtgärder tillsammans resulterat i att

utrymme kunnat skapas i närtid i materielplanen för ett antal angelägna

materielprojekt. Från och med år 2001 är även resurser beräknade för

avvecklingsåtgärder när det gäller personal samt mark, anläggningar och

lokaler.

Också för tiden efter år 2003 kommer ekonomiskt utrymme för de

kostnader som hänger samman med ominriktningen att behövas. Det är

regeringens bedömning utifrån Försvarsmaktens underlag att även detta

utrymme kommer att finnas tillgängligt inom de beräknade ekonomiska

ramarna.

Regeringen konstaterar således att omställningsbidraget är en

nödvändig förutsättning för att klara ominriktningen under hela perioden

2000 - 2004 och därmed att bidraget kommer att behöva utnyttjas.

Regeringen gav våren 1999 Försvarsmakten i uppdrag att inom de

ekonomiska ramar som regeringen föreslog riksdagen i

kontrollstationspropositionen inkomma med ett förslag till förändrad

struktur på och inriktning av Försvarsmaktens framtida verksamhet.

Försvarsmakten redovisade sitt förslag för regeringen den 19 maj 1999.

Regeringen bedömer att det av Försvarsmaktens förslag ryms inom de nu

beslutade ekonomiska ramarna. Regeringen presenterar i denna

proposition förslag och åtgärder som i vissa avseenden avviker från

Försvarsmaktens förslag. Kostnadskonsekvenserna av förslagen och

åtgärderna i förhållande till Försvarsmaktens förslag redovisas nedan.

Regeringens förslag avseende grundorganisationen innebär i

förhållande till Försvarsmaktens förslag den 19 maj 1999 att ytterligare

en flygflottilj behålls långsiktigt, att avvecklingen av en flygflottilj

genomförs senare, att ytterligare en organisationsenhet för

kustartilleriutbildning behålls och att avvecklingen av

helikopterverksamheten på Säve senareläggs. Regeringen beräknar de

ökade kostnaderna till 70 miljoner kronor år 2000, 170 miljoner kronor år

2001, 240 miljoner kronor år 2002, 180 miljoner kronor år 2003 och 100

miljoner kronor år 2004. Från år 2005 och framåt beräknar regeringen att

förslaget innebär ökade kostnader om 230 miljoner kronor per år.

Regeringen har denna dag gett Försvarsmakten i uppdrag att senast den

1 mars 2000 redovisa de totala kostnaderna för den framtida strukturen

för Försvarsmaktens grundorganisation och lämna förslag till hur

finansiering kan ske avseende de delar av regeringens förslag som

avviker från Försvarsmaktens förslag den 19 maj 1999 och som innebär

kostnadsökningar.

Regeringen har vidare denna dag beslutat att Försvarsmakten skall

utreda behovet av totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt från och

med år 2002. Utgångspunkten skall vara att antalet senast år 2004 skall

uppgå till ca 18 000 värnpliktiga per år, vilket är 1 650 fler än vad

Försvarsmakten föreslog regeringen den 19 maj 1999. Regeringen

beräknar nu de ökade kostnaderna till 210 miljoner kronor per år.

Beloppet omfattar kostnader direkt förknippade med ett ökat antal

värnpliktiga såsom kostnader för förmåner, mat, logi och resor samt

övningsverksamhet. Vidare avser regeringen besluta att dagersättningen

till värnpliktiga skall höjas fr.o.m. halvårsskiftet år 2000. Försvarsmakten

har i sitt förslag till regeringen den 19 maj 1999 reserverat utrymme för

en höjning fr.o.m. år 2002. Kostnaderna till följd av regeringens

tidigareläggning av höjningen beräknas till 25 miljoner kronor år 2000

och 50 miljoner kronor år 2001. Regeringen avser vidare att införa ett

särskilt beklädnadsbidrag. I uppdraget ingår att redovisa de totala

kostnadsökningarna av dessa förslag samt att redovisa förslag till

motsvarande besparingar inom Försvarsmaktens verksamhet.

Slutligen avser regeringen att uppdra åt Försvarsmakten att pröva

möjligheterna till och beräkna kostnaderna för att tidigarelägga förmågan

att delta i internationella insatser redan fr.o.m. år 2001. Försvarsmakten

skall beräkna kostnaderna för åtgärderna, vilka konsekvenser de får samt

föreslå motsvarande besparingar inom andra områden. Avsikten är att

redovisningen skall lämnas senast den 1 februari 2000.

Sammantaget innebär regeringens förslag och åtgärder i förhållande till

Försvarsmaktens förslag beräknade ökade kostnader om 95 miljoner

kronor år 2000, 220 miljoner kronor år 2001, 450 miljoner kronor år

2002, 390 miljoner kronor år 2003 och 310 miljoner kronor år 2004 samt

440 miljoner kronor årligen från år 2005 och framåt. Till detta kommer

eventuella merkostnader vid en tidigareläggning av förmågan att delta i

internationella insatser.

Regeringen vill poängtera att fördelningen av den ekonomiska ramen

för utgiftsområdet på verksamheter inte är slutligt fastställd efter år 2000.

Inför nästa försvarsbeslutsperiod återstår således att fatta beslut inom

flera områden inom utgiftsområdet, t.ex. fördelningen av

totalförsvarspliktiga mellan det civila och det militära försvaret,

inriktningen av det civila försvaret samt konsekvenserna för de

totalförsvarsgemensamma myndigheternas verksamhet till följd av

ominriktningen av Försvarsmakten.

Regeringen återkommer i 2000 års ekonomiska vårproposition med

förslag till ekonomiska ramar för åren 2001 - 2003 för utgiftsområdet.

Regeringen avser vid samma tillfälle återkomma vad gäller

finansieringen av ålderspensionsavgifter för totalförsvarspliktiga.

Regeringen redovisade i kontrollstationspropositionen en jämförelse

mellan försvarsutgifternas utveckling under perioden 1970 1998 i ett

antal länder. Sedan dess har föga ytterligare statistiskt underlag för

sådana jämförelser tillkommit varför slutsatserna från kontrollstationen

kvarstår.

4 Internationell utveckling och svensk

säkerhets- och försvarspolitik

Regeringens bedömning: Sveriges säkerhetspolitik vävs alltmer in i

ett brett internationellt samarbete om säkerhet i Europa. Detta breda

samarbete är av grundläggande betydelse för de stora förbättringar

som skett i vårt säkerhetspolitiska läge sedan det kalla krigets slut.

Den grundläggande positiva säkerhetspolitiska situationen i

Sveriges närområde kvarstår, även om också osäkerheten om

Rysslands politiska utveckling består. När det gäller hot riktade direkt

mot Sverige har inga avgörande förändringar skett jämfört med läget

våren 1999. Det senaste årets utveckling på Balkan och särskilt i

Kosovo har dock konsekvenser för de säkerhetspolitiska relationerna

såväl i Europa som globalt.

Regeringen har inte funnit anledning att ompröva

säkerhetspolitikens mål eller inriktningen av försvarspolitiken så som

de senast beslutades av riksdagen i den säkerhetspolitiska

kontrollstationen våren 1999. Utvecklingen understryker dock att det

finns ett behov av att snabbt förstärka Sveriges förmåga till

internationella insatser för hantering av kriser.

Bedömningen kvarstår att resurserna för försvar av Sverige mot

väpnat angrepp och hävdande av vår territoriella integritet kan

reduceras i förhållande till 1996 års försvarsbeslut när det gäller antal

förband, beredskap m.m. Det krävs dock att Sverige har en sådan

beredskap som gör det möjligt att möta de väpnade hot som direkt kan

beröra Sverige vid en kris som utvecklas ur nuvarande omvärldsläge.

Det är också nödvändigt att Sverige kan hantera svåra situationer som

skulle kunna uppstå utan att vara väpnade angrepp från en annan stat.

Vår försvarsförmåga måste också kunna anpassas till hot som vi kan

komma att ställas inför i framtiden.

Regeringen bedömer att det finns anledning att återkomma till den

säkerhetspolitiska utvecklingen i världen i en samlad bedömning av

läget inför det slutliga ställningstagandet år 2001 angående nästa

försvarsbeslutsperiod.

4.1 Den internationella utvecklingen under år 1999

Beskrivningen av huvuddragen i den internationella utvecklingen under

år 1999 bygger i stor utsträckning på Försvarsberedningens rapport

Europas säkerhet Sveriges försvar (Ds 1999:55).

Den oroliga situationen på Balkan har dominerat den

säkerhetspolitiska scenen i Europa genom den eskalering av

Kosovokonflikten som skedde under våren 1999 och som resulterade i ett

militärt ingripande av Nato. Problemen i Kosovo var tidigare väl kända

men få hade förväntat att de skulle få så omfattande politiska, militära

och humanitära konsekvenser för situationen på Balkan. Därtill

påverkades internationella relationer och säkerhetspolitiskt samarbete

mellan många länder långt utanför det aktuella konfliktområdet.

Trots att Kosovokonfliktens händelseförlopp och enskilda

konsekvenser inte förutsetts kvarstår i allt väsentligt regeringens

bedömning av det säkerhetspolitiska läget som gjordes i propositionen

Förändrad omvärld omdanat försvar (prop. 1998/99:74). Konflikten i

Kosovo understryker behovet av förstärkta satsningar på

konfliktförebyggande verksamhet och en förbättrad förmåga till

gemensam krishantering. Regeringens bedömning är att såväl civila som

militära internationella insatser kommer att vara nödvändiga på Balkan

för lång tid framöver.

Konflikten utvecklades till en svår prövning av det internationella

samfundet och dess förmåga att agera. Nato-ländernas och inte minst

USA:s relationer till Ryssland och även Kina var tidvis mycket

ansträngda och det positiva samarbetsklimat som utvecklats det senaste

decenniet upplevdes som hotat. De hårdaste tongångarna från ryskt håll

har dock avklingat och Ryssland har i huvudsak övergått till att spela en

konstruktiv roll i den fortsatta hanteringen av konflikten. Även om den

ryska misstron mot Nato har stärkts synes landets regering ha kommit till

insikt om att Ryssland måste samarbeta med USA och Europa och aktivt

bidra till krishanteringen på Balkan. Det faktum att förutsättningarna för

samarbetet inte helt urholkades av Kosovokonfliktens påfrestningar har

visat att det ändå finns en grund för dess fortsatta utveckling.

Nato lyckades trots både inre och yttre spänningar att hålla samman

under hela flygoperationen. Efter det att Nato avslutat sin

flygbekämpning kunde denna följas upp med en stor insats med

marktrupp i enlighet med ett mandat från FN:s säkerhetsråd. I de

uppföljande insatserna deltar även andra länder. Nato har därmed befäst

sin roll som det centrala instrumentet för militär krishantering i Europa.

Vikten av att USA bibehåller sitt engagemang för Europas säkerhet har

bekräftats. Utan amerikanska resurser hade den omfattande

flygoperationen inte kunnat genomföras i Kosovo. Samtidigt är det

viktigt att konstatera att Europas länder har påtagit sig ett avsevärt ansvar

såväl politiskt som militärt i Kosovo. De europeiska ländernas

truppbidrag i den Nato-ledda fredsfrämjande insatsen under FN-mandat i

Kosovo (KFOR) är större än det amerikanska. EU kommer att stå för en

stor del av återuppbyggnaden och europeiska politiker har spelat en

viktig roll i hela processen.

Milosevic-regimens upprepade kränkningar av mänskliga rättigheter

under lång tid visar med skrämmande tydlighet att det internationella

samfundet behöver bättre förmåga och möjligheter att ingripa på ett tidigt

stadium i en konflikt. Om det internationella samfundet på ett tidigare

stadium kunnat enas om att ingripa i konflikten i Kosovo hade mycket

mänskligt lidande och materiell förstörelse kunnat undvikas.

I det nyligen framlagda handlingsprogrammet "Att förebygga väpnade

konflikter" (Ds 1999:24) presenteras metoder och instrument för att

hindra att konflikter trappas upp och leder till våld. I programmet betonas

bl.a. vikten av att klart definiera sambanden mellan olika politikområden

och att utforma en helhetssyn för att stärka den konfliktförebyggande

kapaciteten.

Samtidigt är det viktigt att understryka sambandet mellan

konfliktförebyggande insatser och möjligheten för det internationella

samfundet att vid behov kunna bruka vapenmakt. Det är viktigt att notera

den avskräckande effekt som en sådan möjlighet kan ha.

Kosovokonflikten och nu senast utvecklingen på Östtimor visar på vikten

av att ha trovärdig och snabbt tillgänglig militär förmåga.

Erfarenheterna från konflikten i Kosovo har förstärkt viljan bland

Europas länder att utveckla förmågan att delta i och genomföra

internationella insatser. De beslut som fattats inom EU, VEU och Nato

under våren är konkreta steg på vägen mot en stärkt europeisk

krishanteringsförmåga. Särskilt i de fall då USA väljer att inte agera i en

konflikt är en utvecklad europeisk förmåga en förutsättning för att

hantera konflikter i Europa och dess närområde.

Genom att Amsterdamfördraget trätt i kraft i år fördjupas den

gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inom EU och krishantering,

som omfattar humanitära insatser och räddningsinsatser samt olika typer

av fredsfrämjande insatser, görs till en central uppgift för unionen.

För att EU skall kunna utföra sina uppgifter när det gäller

konfliktförebyggande och krishantering har medlemsländerna vid

Europeiska rådets möte i Köln åtagit sig att utveckla effektivare

europeiska resurser för krishantering. Behovet av underrättelsetjänst,

strategiska transporter och ledning lyfts särskilt fram.

Vidare pekar Europeiska rådet på behovet av att stärka den europeiska

försvarsindustrin. De pågående sexnations-förhandlingarna mellan

Storbritannien, Frankrike, Tyskland, Italien, Spanien och Sverige syftar

till att underlätta en omstrukturering av europeisk försvarsindustri, vilket

är nödvändigt för att bevara industrins internationella konkurrenskraft.

Läget i och omkring republiken Tjetjenien i södra Ryssland har stadigt

försämrats under de senaste åren. Till stor del beror detta på den svåra

ekonomiska och sociala situation som präglar hela norra Kaukasus, inte

minst efter konflikten i Tjetjenien åren 1994 - 1996. Oförmågan att lösa

konflikter på politisk väg har lett till en våldsupptrappning som hotar att

destabilisera hela norra Kaukasus.

 I Tjetjenien har en allt hårdare maktkamp förts mellan olika

grupperingar. Den folkvalde presidenten Maschadov har mött allt större

svårigheter att upprätthålla kontrollen i republiken. Kriminaliteten i såväl

Tjetjenien som dess grannrepubliker är utbredd, med kidnappningar och

omfattande narkotika- och vapenhandel m.m. Konflikten åren 1994 -

1996 ledde i realiteten till att den ryska centralmakten förlorade greppet

över Tjetjenien.

I augusti och september 1999 genomförde tjetjenska grupperingar en

serie attacker mot byar i grannrepubliken Dagestan. I början av

september utfördes flera bombattentat mot bostadshus i Moskva och

södra Ryssland, med ca 300 civila dödsoffer. Attentaten sattes av ryska

myndigheter i samband med oroligheterna i gränsområdet mellan

Tjetjenien och Dagestan. Några bevis eller andra omständigheter som

tyder på ett sådant samband har dock ej presenterats. I mitten av

september inledde ryska federala förband flyg- och artilleribeskjutning

mot vad som uppgavs vara terroristbaser i Tjetjenien. Dessa följdes av

insatser med ryska federala markförband.

De ryska militära insatserna har drabbat civilbefolkningen i Tjetjenien

hårt och framkallat stora strömmar av internflyktingar. Situationen har

förvärrats av att de ryska myndigheterna tidvis har spärrat av

flyktvägarna från Tjetjenien. Det allvarliga säkerhetsläget har försvårat

de internationella hjälporganisationernas arbete i området.

Det finns få tecken på att den väpnade konflikten i och omkring

Tjetjenien skulle mattas av. Även om så skulle ske, står det klart att

Tjetjenien kommer att förbli en oroshärd - med effekter för läget i såväl

norra som södra Kaukasus - så länge en politisk lösning saknas om

republikens status. En sådan måste föregås av förhandlingar mellan de

ryska federala myndigheterna och företrädare för Tjetjenien. När sådana

förhandlingar kan komma till stånd är oklart.

Händelseutvecklingen i Östtimor utgör ett exempel där det

internationella samfundet kom att ingripa allt för sent för att förhindra

omfattande mänskligt lidande och materiell förödelse. Den av Australien

ledda FN-insatsen som nu genomförs är dock ett första steg mot att

återupprätta fred och ordning i Östtimor. Även om insatsen borde

kommit i ett tidigare skede så kan det konstateras att den inleddes relativt

snabbt efter det att Indonesien gett efter för det internationella

samfundets påtryckningar. Den är också ett exempel på en insats där en

tillfällig koalition av länder, under ett lands ledning, svarar för planering

och genomförande av insatsen.

Utvecklingen i andra delar av världen inger också oro. Detta gäller i

synnerhet flera av de konflikter Folkrepubliken Kina är inblandad i med

grannländer såsom det skärpta tonläget och de militära

maktdemonstrationerna gentemot Taiwan under sommaren 1999 och

ordkriget med Filippinerna rörande dispyten i Sydkinesiska sjön under

våren 1999. Därtill kommer det fortsatt spända läget på och omkring den

koreanska halvön. Militärkuppen i Pakistan innebär ett steg bakåt i

utvecklingen, vilket är särskilt oroande med tanke på Pakistans

kärnvapeninnehav samt inte minst intensifieringen av konflikten mellan

Indien och Pakistan om Kashmir. Konflikterna i det för

energiförsörjningen så viktiga Kaukasusområdet fortgår.

Det finns anledning att återkomma till den säkerhetspolitiska

utvecklingen i världen i en samlad bedömning av läget inför det slutliga

ställningstagandet år 2001 angående nästa försvarsbeslutsperiod.

I det följande redovisar regeringen sin bedömning av i vilken

utsträckning svensk säkerhets- och försvarspolitik bör påverkas av den

internationella utvecklingen under år 1999 och då särskilt av konflikten i

Kosovo och dess konsekvenser.

4.2 Konsekvenser för svensk säkerhetspolitik

Den grundläggande positiva säkerhetspolitiska situationen i Sveriges

närområde kvarstår, även om också osäkerheten om Rysslands politiska

utveckling består. Det senaste årets utveckling på Balkan och särskilt i

Kosovo har dock medfört konsekvenser för de säkerhetspolitiska

relationerna såväl i Europa som globalt.

I 2000-talets Europa tryggas säkerheten främst genom ett successivt

alltmer omfattande politiskt, ekonomiskt och kulturellt samarbete.

Fördjupad demokrati, ökad respekt för mänskliga rättigheter, öppenhet

och ökad välfärd bidrar till stabilitet och trygghet. Solidariska

gemensamma insatser för att främja säkerheten och för att hantera

uppkommande kriser utgör nödvändiga komponenter i ett långsiktigt

hållbart euroatlantiskt säkerhetssystem.

För Sveriges del är vårt deltagande på stor bredd i det europeiska

samarbetet och vårt bidrag till gemensam säkerhetsfrämjande verksamhet

och krishantering centrala medel för att trygga också vår egen säkerhet.

Härvid bör såväl civila som militära medel kunna komma till

användning. Sverige bör främst inom ramen för sitt medlemskap i EU,

FN, OSSE, sitt observatörsskap i VEU och sitt samarbete med Nato inom

ramen för EAPR/PFF samt i faktiska krishanteringsinsatser utöka och

förstärka sitt bidrag till gemensam säkerhetsfrämjande verksamhet och

krishantering.

Regeringen har inte funnit anledning att ompröva säkerhetspolitikens

mål så som de senast kom till uttryck i den säkerhetspolitiska

kontrollstationen våren 1999. Ett utökat svenskt bidrag till gemensam

säkerhetsfrämjande verksamhet och krishantering är fullt förenligt med

Sveriges militära alliansfrihet eftersom samarbetet inte innefattar

försvarsgarantier i händelse av väpnat angrepp.

Kosovokrisen har tydligt visat att civila och militära insatser från det

internationella samfundet kommer att vara nödvändiga på Balkan för

lång tid framöver. Det är viktigt att dessa insatser sker integrerat i bred

och solidarisk internationell samverkan. Sverige bör aktivt medverka

med både civila och militära resurser för att skapa en fredlig och

demokratisk utveckling på hela Balkan.

Enligt Förenta nationernas stadga tilldelas organisationen en central

roll för att upprätthålla internationell fred och säkerhet. Det är av

grundläggande betydelse att FN kan spela denna roll och att

medlemsländernas ansvar för att följa dess stadga inte urholkas. Sverige

bör fortsatt aktivt verka för att hävda säkerhetsrådets roll och ställa krav

på särskilt de permanenta medlemmarna att leva upp till sitt ansvar. Det

går dock inte att utesluta att det kan uppkomma situationer där

säkerhetsrådet är låst på grund av ett veto eller hot om ett sådant. Grova

kränkningar av mänskliga rättigheter kan då leda till militära ingripanden

från det internationella samfundet. En humanitär intervention måste

prövas från fall till fall med hänsyn till om grundläggande värden står på

spel och huruvida alla andra vägar har prövats. Liksom i fallet Kosovo

kan det dock bli svårt att i en folkrättslig bedömning finna en entydig

grund för beslut om ett sådant ingripande. Om en intervention sker - utan

säkerhetsrådsbeslut - måste strävan alltid vara att snarast återföra frågan

till rådet.

Regeringen konstaterar liksom tidigare att EU är av grundläggande

betydelse för att varaktigt trygga stabilitet och säkerhet i Europa. EU:s

fortsatta utvidgning och utökade samarbete med länder i EU:s närområde

har stor betydelse på det säkerhetspolitiska planet. Medlemskap i EU

förutsätter bl.a. en institutionell stabilitet som garanterar demokrati,

rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och respekt för och skydd av

minoriteter. Detta har redan haft avsevärda positiva effekter i kretsen av

kandidatländer. Utsikterna till medlemskap har inneburit att

kandidatländerna gjort stora ansträngningar för att lösa kvarvarande

konflikter med sina grannländer. Sverige bör fortsatt verka aktivt för att

knyta de länder som aspirerar på medlemskap närmare unionen. Även

samarbetet med länder utanför kretsen av medlemmar och kandidatländer

bör utvecklas.

Ett fortsatt engagemang från EU-ländernas sida i de sydöstra delarna

av Europa har stor betydelse för att långsiktigt uppnå stabilitet även här.

Europeiska unionens beslut i Köln att långsiktigt arbeta för stabilitet och

återuppbyggnad i regionen inom ramen för den s.k. stabilitetspakten

utgör ett första steg i denna riktning. Det är i sammanhanget väsentligt att

också ägna Turkiets relation till EU särskild uppmärksamhet. Genom

Turkiets medlemskap i Nato och geografiska närhet till EU är en god och

nära relation av stort intresse. En förutsättning för detta är dock att

Turkiet lever upp till kraven på bl.a. respekt för mänskliga rättigheter och

skydd av minoriteter.

 Ett fortsatt fördjupat euroatlantiskt säkerhetssamarbete är av

grundläggande betydelse för att hantera konflikter i Europa och dess

närhet. Genom de beslut som fattats vid Natos toppmöte i Washington i

april 1999 och EU-toppmötet i Köln i juni samma år, har Europeiska

unionen fått en tydligare roll i europeisk krishantering. Sverige bör även

fortsättningsvis bidra till att utveckla EU:s förmåga inom detta område.

EU:s beslut i Köln att stärka den europeiska förmågan till krishantering

bör få konsekvenser för utformningen även av svenska

totalförsvarsresurser (se avsnitt 5.2.2).

Europeiska unionen besitter en rad instrument för att förebygga

konflikter och kriser. Dessa instrument har hittills varit enbart av politisk,

diplomatisk, ekonomisk och humanitär karaktär men kan nu också bli

militära. Den militära kapaciteten i EU syftar till att hantera hela

spektrumet av krishanteringsuppgifter (de s.k. Petersbergsuppgifterna),

inte till att skapa någon gemensam stående armé, något gemensamt

territorialförsvar eller utfästelser om säkerhetsgarantier. Europeiska

unionen behöver institutionella strukturer för att utveckla sin förmåga att

hantera kriser. De delar av VEU:s funktioner som på ett substantiellt sätt

bidrar till att stärka unionens förmåga till krishantering bör därför i

lämpliga delar överföras till EU.

En militär kapacitet i EU kan öka förmågan till gemensamma

krishanteringsinsatser. En förstärkt europeisk krishanteringsförmåga kan

dock inte ersätta den amerikanska politiska och militära närvarons

betydelse, som är stor inte minst för stabiliteten i norra Europa inklusive

Östersjöregionen.

Det försvarsrelaterade samarbete som bedrivs mellan de nordiska

länderna är en viktig utgångspunkt också för fördjupningen av den

europeiska krishanteringsförmågan. De nordiska länderna har

gemensamma värderingar och erfarenheter och kan gemensamt driva

frågor och nå ökat inflytande. Sveriges och Finlands likartade

säkerhetspolitiska förutsättningar, geografiska närhet och militära

alliansfrihet gör det särskilt naturligt för länderna att ytterligare utveckla

och fördjupa sitt inbördes samarbete och att agera gemensamt inom det

europeiska säkerhetssamarbetet.

Insatsen i Kosovo bekräftar Natos centrala roll som militär

krishanterare i Europa och behovet av ett brett samarbete om

krishantering. Ett aktivt svenskt deltagande i PFF bidrar till att stärka vår

förmåga att delta i internationella insatser. I syfte att ytterligare stärka vår

förmåga att samverka med alliansanslutna och icke alliansanslutna länder

bör Sverige ta aktiv del i utvecklingen av det fördjupade PFF. Det

svenska deltagandet i det fördjupade PFF bör ske i enlighet med de

rekommendationer som angivits i propositionen Förändrad omvärld

omdanat försvar (prop. 1998/99:74). Sammanfattningsvis innebär detta

en utveckling mot mer komplexa övningar, inte minst för att möjliggöra

att större och mer sammansatta förband övas. Det innebär också en

utveckling av datorstödda övningar och andra kostnadseffektiva former.

Det innebär vidare ett fortsatt aktivt deltagande i planerings- och

översynsprocessen (PARP), som även fortsättningsvis bör omfatta mark-,

sjö- och luftstridsförband. Det är också av vikt att övningsverksamheten

inom ramen för PFF blir en naturlig del i Försvarsmaktens verksamhet.

Det är angeläget att PFF-samarbetet även efter toppmötet i Washington

fortsätter att bedrivas på bred front och att självdifferentieringsprincipen,

d.v.s. att samtliga länder har möjlighet att välja i vilken grad man deltar i

olika aktiviteter, fortsatt är styrande. Den uppdelning av PFF-samarbetet

som kan skönjas efter Natos toppmöte i Washington mellan länder som

aspirerar på medlemskap i Nato och länder som inte gör det är inte helt

oproblematiskt ur svensk synvinkel.

 Det är viktigt att fortsatt utveckla det breda praktiska samarbetet i

Östersjöområdet. De nordiska ländernas tilltagande samarbete

sinsemellan och med främst de baltiska länderna ger ett väsentligt bidrag

till säkerheten i regionen. Som en del av de säkerhetsfrämjande

insatserna är det av stor vikt att Sverige bidrar till den långsiktiga

utvecklingen av grundläggande totalförsvarsfunktioner under

demokratisk kontroll i de baltiska staterna. Insatsernas tyngdpunkt bör

ligga på rådgivning, kunskapsöverföring och utbildningsstöd. Som

utvecklingen inte minst i Kosovo visat är det väsentligt att också

Ryssland inkluderas i det internationella säkerhetssamarbetet.

De tre baltiska staterna eftersträvar medlemskap i både EU och Nato.

Att de baltiska länderna genom Europeiska Rådets beslut i Luxemburg år

1997 fått ett klart medlemskapsperspektiv i EU har stor betydelse för

deras säkerhet. Det är också positivt att de baltiska länderna numera

enligt besluten vid Nato-toppmötet i Washington beskrivs på samma sätt

som övriga ansökarländer till Nato. Det är väsentligt att den av alla

OSSE-länder godtagna principen - att varje land har rätt att självt välja

sin säkerhetspolitiska linje - upprätthålls. Samtidigt har varje land ett

ansvar att se till hela Europas säkerhet. Detta ansvar reducerar dock inte

rätten att självt välja säkerhetspolitisk linje. De baltiska länderna har valt

att söka säkerhet genom medlemskap i EU och Nato. En gynnsam

säkerhetspolitisk utveckling för de baltiska länderna är till gagn för

Sveriges och hela regionens säkerhet.

Regeringen framhöll i kontrollstationspropositionen att OSSE

utvecklats till en central aktör i det europeiska säkerhetsarbetet.

Wiendokumentet, Uppförandekoden om politiska och militära aspekter

på säkerhet och CFE-avtalet (Treaty on Conventional Armed Forces in

Europe) om rustningsbegränsning utgör tillsammans kärnan i den

europeiska rustningskontrollen rörande konventionella stridskrafter.

CFE-avtalet undertecknades av Natos och Warszawapaktens

medlemsländer år 1990. Avtalet är för närvarande under omförhandling.

Det är ett viktigt svenskt intresse att avtalets nuvarande begränsningar av

den militära närvaron i flankområdena, vilket innefattar en del av vårt

närområde, bevaras i det nya avtalet. Det nya avtalet kommer att

innehålla en klausul för att möjliggöra anslutning av nya stater. Även om

Sverige inte är avtalsslutande part i CFE-avtalet och för närvarande inte

har för avsikt att ansluta sig, har detta avtal betydelse för Sveriges

säkerhet genom de militära begränsningar och den öppenhet som avtalet

föreskriver också i Sveriges närområde.

Det amerikanska beslutet att inte ratificera avtalet om fullständigt

förbud mot kärnsprängningar (det s.k. provstoppsavtalet) samt den

fortsatta ryska oviljan att ratificera såväl provstoppsavtalet som START

II-avtalet inger oro vad gäller möjligheterna att i närtid göra ytterligare

framsteg inom detta område.

Det största hotet mot säkerheten i Nordeuropa i dagsläget

sammanhänger med en fortsatt instabilitet i Ryssland och i synnerhet

med de risker som kan förknippas med en svag institutionell struktur,

söndervittrande samhällelig kontroll, en frustrerad krigsmakt, en utbredd

brottslighet, starka maktstrukturer vid sidan om staten och svårigheter att

förhindra misstag och olyckor vid militär verksamhet liksom vid civila

och militära kärnanläggningar. Även om handlingsutrymmet är mycket

begränsat, kvarstår en osäkerhet om Rysslands inrikespolitiska

utveckling och de konsekvenser den kan föra med sig för landets

relationer till omvärlden. Den ekonomiska krisen i landet fortsätter.

Utrymmet för vidmakthållande eller reformering av den militära

kapaciteten är begränsat. De väpnade motsättningarna inom det oroliga

Kaukasusområdet fortsätter. Av betydelse för Nordeuropas säkerhet i

vidare bemärkelse är Rysslands avtagande förmåga att övervaka sina

egna gränser och sitt sjöterritorium.

Samtidigt som det är viktigt att uppmärksamma de risker som kan

förknippas med osäkerheten om utvecklingen i Ryssland är det väsentligt

att bygga vidare på de positiva förändringar som också sker. Ett stabilt,

demokratiskt och välmående Ryssland är av avgörande betydelse för en

varaktig fred på kontinenten. Europeiska unionen har i medvetenhet om

detta vid toppmötet i Köln antagit en gemensam strategi avseende

Ryssland. Den har som huvudsakliga mål att stärka demokratin,

rättsstatsprincipen och offentliga institutioner i Ryssland, att integrera

Ryssland i ett europeiskt ekonomiskt och socialt samarbetsområde, att

samarbeta för att stärka stabilitet och säkerhet i och utanför Europa samt

att samarbeta inom områden av gemensamt intresse och ömsesidigt

beroende som energipolitik, kärnsäkerhet, miljöpolitik och kamp mot

organiserad brottslighet.

Kosovokrisen har visat på betydelsen av att Ryssland deltar i europeisk

krishantering på ett konstruktivt och ansvarsfullt sätt. Samarbetet med

Ryssland bör också bidra till att ett sådant ryskt deltagande kan ske.

Det kan således konstateras att Sveriges säkerhetspolitik alltmer vävs

in i ett brett internationellt samarbete om säkerhet i Europa. Detta breda

samarbete är av grundläggande betydelse för de stora förbättringar som

skett i vårt säkerhetspolitiska läge sedan det kalla krigets slut. Ett

invasionsföretag syftande till ockupation av Sverige ter sig inte möjligt

att genomföra under de närmaste tio åren, förutsatt att vi har en

grundläggande försvarsförmåga.

Regeringen anser att det inte längre är risken för att dras in i ett krig

mellan två maktblock som hotar Sveriges säkerhet. Däremot finns det

risker förknippade med regionala och lokala konflikter och med

förekomsten av auktoritära regimer, sönderfallande stater och bristande

samhällskontroll. Aktörer som kan tänkas agera mot Sverige och hota vår

säkerhet är inte i första hand stormakter med överväldigande militära

resurser utan snarare stater eller organisationer och grupper, kanske

geografiskt långt från Sverige, som med hot och påtryckningar, våld och

skadegörelse kan tänkas vilja påverka oss. Utsatta blir då våra svaga

punkter, t.ex. vårt beroende av en fungerande infrastruktur. Opinionen

kan också förväntas påverkas starkt av hot mot medborgares liv. I den

säkerhetspolitiska kontrollstationen våren 1999 gav regeringen följande

exempel på den typ av hotsituationer som ligger inom ett vidare

spektrum och ter sig som tänkbara och mest troliga under de närmaste tio

åren:

-Väpnat angrepp, med annat syfte än ockupation och av begränsad

omfattning, som kan sättas in med kort förvarning, det kan t.ex. röra sig

om fjärrstridskrafter (flyg, kryssningsmissiler, ballistiska missiler) som

kan utgå direkt från sin fredsgruppering,

-angrepp av förtäckt typ, dvs. angriparen (som kan vara såväl en stat som

en organisation) är svår att identifiera, och där nya typer av

påverkansmedel såsom angrepp mot informationssystem utnyttjas,

-aktörer (som inte är stater) som utnyttjar avancerade vapen inkluderande

icke-konventionella vapen och

-svåra påfrestningar på samhället i fred, där tidsförhållandena är knappa

och totalförsvarsresurser behöver utnyttjas.

Regeringen anser att det senaste årets internationella utveckling inte

ger anledning att ändra kontrollstationens bedömning av hotens karaktär.

Trots de jämfört med det kalla kriget mer begränsade hoten måste vi

dock fortsätta våra säkerhetspolitiska ansträngningar. Dessa måste nu i

högre grad utgå från en vidgad säkerhetssyn. Det är avgörande för

Sveriges säkerhet att det breda internationella säkerhetssamarbetet

fortsätter att utvecklas. Ett svenskt bidrag till detta samarbete har därför

hög prioritet. Samtidigt måste vi kunna hantera de hot och risker som kan

riktas mot landet även i dagens situation och ha förmåga att anpassa våra

resurser till de förändringar som kan ske i omvärlden i framtiden. Det

kräver en helhetssyn på hela skalan av civila och militära insatser från

konfliktförebyggande över hävdandet av Sveriges territoriella integritet

och krishantering till försvar mot väpnat angrepp. Vårt nationella försvar

och våra internationella insatser skall samverka för ökad säkerhet.

4.3 Konsekvenser för svensk försvarspolitik

Riksdagens beslut om inriktningen för försvarspolitiken och om

riktlinjerna för totalförsvarets ekonomi är utgångspunkten för

regeringens bedömningar. Den internationella utvecklingen under år

1999 ger inte anledning att ompröva riksdagens beslut på dessa områden.

Beslutet innebär att verksamheten och resursuppbyggnaden skall

inkludera andra och vidare syften än tidigare. Totalförsvarsresurserna har

hittills i allt väsentligt dimensionerats och utformats för att kunna lösa en

enda uppgift, nämligen att möta en invasion syftande till ockupation av

Sverige.

Verksamheten skall bedrivas och resurserna utformas med en större

bredd av hot som utgångspunkt, där invasionshotet inte ter sig realistiskt

under de närmaste tio åren. Resurserna skall utformas så att de i ökad

utsträckning även kan användas vid internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser samt för att stärka samhällets förmåga att förebygga

och hantera svåra påfrestningar på samhället i fred. Förmågan till

anpassning skall också utvecklas, något som kräver framsynthet och

flexibilitet och framför allt en hög kompetens och kvalitet hos de

totalförsvarsresurser som skapas redan i dag.

Riksdagens beslut i kontrollstationen var första steget från ett renodlat

invasionsförsvar till att skapa militära och civila försvarsresurser med

hög kompetens och förmåga till insatser inom ett bredare område av

uppgifter både nationellt och internationellt samt med

anpassningsförmåga till nya behov och villkor i framtiden.

Skulle en internationell gemensam insats i Kosovokonflikten ha visat

sig omöjlig att genomföra kunde det ha fått långtgående konsekvenser för

den framtida stabiliteten och säkerheten i hela Europa. Insikten om detta

visar att vi behöver öka Sveriges förmåga att medverka till gemensam

krishantering.

Stora insatser kommer att behövas på Balkan under avsevärd tid för att

bygga upp samhällena på nytt, trygga säkerheten och verka

fredsfrämjande. Det är ett ansvar för Sverige att även fortsättningsvis

medverka till detta och att bidra till fred och säkerhet i Europa.

Regeringen har i linje härmed fattat beslut om att under åren 1999 och

2000 jämfört med närmast föregående år utöka insatserna på Balkan.

Som tidigare nämnts har Amsterdamfördragets ikraftträdande inneburit

att krishantering och olika typer av fredsfrämjande insatser görs till en

central uppgift för unionen.

Den för svensk försvarspolitik viktigaste slutsatsen av det senaste årets

internationella utveckling är att vi behöver stärka Sveriges förmåga att

bidra till europeisk krishantering. Kontrollstationen våren 1999 innebar

en sådan förstärkning, men det framstår nu som än viktigare att snabbare

genomföra den.

Det finns enligt regeringens mening ingen anledning att ompröva de

fyra huvudändamål för vilka totalförsvarsresurserna skall kunna

användas, nämligen att:

- försvara Sverige mot väpnat angrepp,

- hävda vår territoriella integritet,

- bidra till fred och säkerhet i omvärlden och

- stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred.

Vad gäller försvar mot väpnat angrepp skall totalförsvaret säkerställa

att det finns en tillräcklig grundberedskap som skapar handlingsfrihet att

hantera förändrade förutsättningar i framtiden. Totalförsvaret skall kunna

utveckla förmåga mot flera olika typer av väpnat angrepp. Förmågan

skall kunna utvecklas på kort sikt (högst ett år), på medellång sikt (inom

fem år) och på lång sikt (mer än tio år).

Den internationella utvecklingen under år 1999 understryker ytterligare

kontrollstationens inriktning om behovet av att så snart det är möjligt

stärka vår internationella förmåga. Det är dock väsentligt att ha i minnet

att avsikten inte är att skapa särskilda förband, system och andra resurser

för just denna uppgift, även om detta i vissa fall kan bli nödvändigt.

God resurshushållning uppnås genom en helhetssyn på hur de samlade

resurserna vid behov skall kunna användas i de olika uppgifterna, såväl i

förebyggande syfte som i akuta lägen i både fred och krig.

Den förstärkning av vår internationella förmåga som redan inletts bör

nu också ske i enlighet med Kölndeklarationens intentioner så att vår

förmåga till samverkan med EU-länderna i krishantering förbättras. Av

särskild vikt är att utveckla vår förmåga till effektiv och säker samverkan

vid planering och genomförande av gemensamma insatser. Vidare är det

viktigt att vi kan anpassa våra ledningsfunktioner så att de kan integreras

i den gemensamma ledningen av krishanteringsoperationer och så att

Sverige kan lämna snabba och effektiva bidrag till de gemensamma

ansträngningarna. Inom ramen för samarbetet inom EU får också det

nordiska samarbetet ökad aktualitet. Med utgångspunkt från bl.a. det

samarbete som bedrivs mellan de nordiska länderna i Kosovo, bör

förutsättningarna för att samverka inom ramen för en nordisk brigad

fortsatt prövas.

I kontrollstationen år 1999 redovisade regeringen sin inriktning av

Sveriges deltagande med totalförsvarsresurser i internationellt

säkerhetssamarbete. Inriktningen innebär bl.a. att Sverige bör delta aktivt

i en fördjupad dialog om hur EU:s gemensamma utrikes- och

säkerhetspolitik kan stärkas och särskilt om hur formerna för en

förbättrad krishanteringsförmåga skall se ut, att Sverige med kraft bör

inrikta sig på en utveckling och fördjupning av EAPR och PFF samt att

Sverige bör utveckla samarbetet med USA. Sammantaget ställer denna

inriktning ändrade krav på den svenska försvarspolitiska representationen

i Bryssel och i Washington.

Inom ramen för tillgängliga resurser är det således angeläget att

tidigarelägga ökningen av förmågan att kunna delta i internationell

fredsfrämjande och humanitär verksamhet. För att så snart som möjligt

kunna stärka vår förmåga att delta i internationella insatser bör sådana

åtgärder ges prioritet som har stort mervärde för vår internationella

förmåga medan sådana åtgärder kan få anstå som enbart har betydelse för

att utveckla den nationella försvarsförmågan. Det kan därför bli

nödvändigt att avstå från vissa åtgärder som syftar till att i ett

femårsperspektiv kunna anpassa förmågan att möta ett mer omfattande

väpnat angrepp. För att ställning skall kunna tas till vilka konkreta

åtgärder som bör genomföras krävs ett visst kompletterande underlag.

Myndigheternas planering för tillväxt är en kontinuerligt pågående

process och en viktig del av anpassningsprincipen. Det är väsentligt att

denna planering utvecklas, samtidigt som ett eventuellt framtida

tillväxtbehov inte får leda till att otidsenliga system bibehålls.

Det är vidare nödvändigt att så långt som möjligt dra ömsesidig nytta

av de samlade totalförsvarsresurserna för såväl det nationella försvaret

som för internationell verksamhet. Internationell verksamhet med därtill

hörande utbildning, övning och erfarenhet skall kunna utgöra ett medel

också för att utveckla den nationella försvarsförmågan. Personal, materiel

och kompetens måste ses som gemensamma resurser för att skapa

säkerhet både nationellt och internationellt.

Mot bakgrund av Kosovokonflikten och dess konsekvenser även långt

utanför själva konfliktområdet bör frågan också ställas om vi har

anledning att i Sverige se annorlunda på risken för väpnade eller andra

hot mot Sverige än vad som var fallet i 1999 års kontrollstation.

Utvecklingen under år 1999 har illustrerat att politiska förändringar

kan ske snabbt, något som även konstateras i kontrollstationen. Den ger

däremot inte anledning att ändra bedömningen av den tid som behövs för

att skapa tillräckliga resurser för ett invasionsföretag mot Sverige. Den

bedömningen sammanhänger mer med de grundläggande ekonomiska,

sociala och militära förhållandena i östra Europa, särskilt i Ryssland, och

de har inte förändrats i någon större omfattning.

I 1999 års kontrollstation konstaterar regeringen också att även om ett

invasionsföretag inte ter sig genomförbart under de närmaste tio åren, så

finns redan i dagsläget en rad olika medel som skulle kunna användas vid

insatser mot mål i Sverige. Väpnade angrepp främst genom luften eller

genom sabotageinsatser mot begränsade mål i Sverige eller andra typer

av avsiktliga hot och påtryckningar bedöms som alltjämt möjliga att

genomföra även i nuvarande omvärldsläge. Kosovokrisen har gett

erfarenheter av möjligheter och svårigheter att göra denna typ av insatser

liksom att skydda sig emot dem. Slutsatsen från kontrollstationen

kvarstår att Sverige måste vidmakthålla en förmåga att försvara sig mot

denna typ av hot, men det kan finnas anledning att tillvarata operativa,

taktiska och tekniska erfarenheter av Kosovokonflikten vid den fortsatta

utformningen av det svenska totalförsvaret.

Vad gäller risken att mer begränsade väpnade hot mot Sverige eller

andra slag av hot med sin grund i omvärlden skulle uppstå ger inte

regeringen anledning att ändra tidigare bedömningar. Den tyngsta

faktorn, den tidigare nämnda osäkerheten om utvecklingen i Ryssland,

har i grunden inte förändrats.

Det kvarstår en osäkerhet om Rysslands inrikespolitiska utveckling

och de konsekvenser den kan föra med sig för landets relationer till

omvärlden.

Sammantaget innebär detta när det gäller hot riktade direkt mot

Sverige att inga avgörande förändringar jämfört med 1999 års

kontrollstations bedömningar kan konstateras. Således kvarstår

regeringens bedömning att resurserna för försvar av Sverige mot väpnat

angrepp och hävdande av vår territoriella integritet kan reduceras i

förhållande till 1996 års försvarsbeslut när det gäller antal förband,

beredskap m.m. Det krävs dock att Sverige har en sådan beredskap som

gör det möjligt att möta de väpnade hot som direkt kan beröra Sverige

vid en kris som utvecklas ur nuvarande omvärldsläge. Det är också

nödvändigt att Sverige kan hantera hot som skulle kunna uppstå utan att

de orsakas av väpnade angrepp från en annan stat. Vår försvarsförmåga

måste också kunna anpassas till hot som vi kan komma att ställas inför i

framtiden.

Övergången från ett invasionsförsvar till ett insatsförsvar med förmåga

till framtida anpassning som viktig planeringsförutsättning innebär att

totalförsvaret skall innehålla en kärna av moderna förband av god

kvalitet. Dessa förband utgör samtidigt grunden för att kunna bygga ut

och utveckla försvarsförmågan om så skulle behövas i framtiden. Denna

övergång innebär en anpassning till en minskad och i grunden förändrad

hotbild som ställer krav på stor flexibilitet. Totalförsvaret kan inte

byggas utifrån ett fåtal statiska hotbilder utan måste kunna förändras

allteftersom omvärlden förändras.

Det svenska försvarets övergång till en mindre men mångsidigt

användbar organisation som dessutom bygger på framtidsorienterade

satsningar för att underlätta framtida förändringar av försvarsförmågan

ansluter till en internationell utveckling både bland allierade och icke-

allierade länder. Det svenska reformarbetet är omfattande och kommer

att ta flera år att genomföra.

Som ett led i reformarbetet fortsätter regeringen att förstärka

Regeringskansliets förmåga att analysera och bereda frågor med

anknytning till ledningen av totalförsvarsresursernas utnyttjande och

deras anpassning till förändrade behov på kort och lång sikt. Nyligen har

ett sekretariat för analys och långsiktig försvarsplanering inrättas inom

Försvarsdepartementet. Vidare planeras en samordningsfunktion för

försvarsunderrättelsetjänsten inom Regeringskansliet. Strävan är att i

ökad utsträckning inrikta och utnyttja forskning och

försvarsunderrättelsetjänst.

Försämringar i omvärldsläget kan medföra behov av större

försvarsförmåga än i dag och därför också en förmåga att tillväxa

resursmässigt. Förändringar i samhällenas struktur, i politiska, militära

och tekniska förhållanden kan också medföra nya typer av hot och

uppgifter som måste mötas på nya sätt. Hoten kan också minska så att

behovet av försvarsresurser kan reduceras. Det går därför inte att låsa fast

totalförsvaret mot endast en uppfattning om hur framtiden kan te sig.

Istället måste man sträva efter att bygga in en anpassningsförmåga där

själva osäkerheten om framtiden utgör en viktig utgångspunkt.

I samband med att Försvarsmakten den 19 maj 1999 överlämnade sitt

förslag till ny struktur för det militära försvaret hemställde

Försvarsmakten också om att regeringen skulle ompröva gällande

säkerhetspolitiska bedömning och därmed sammanhängande

planeringsförutsättningar. Hemställan gjordes när utgången av den

militära urladdningen i Kosovo ännu inte stod klar. Regeringen har i

enlighet med vad som redovisats i det föregående inte funnit skäl att

ändra sin tidigare bedömning av tänkbara hot riktade mot Sverige i olika

tidsperspektiv. Den omstrukturering mot en insatsorganisation med

anpassningsförmåga som nu inleds har som syfte att uppfylla inte bara de

under de närmaste åren begränsade kraven på försvar mot väpnat angrepp

utan också förändrade krav i framtiden. Det är därvid inte en fortsatt

stabil och positiv utveckling i omvärlden som lagts till grund för kraven

på anpassningsförmåga utan just osäkerheten om utvecklingen på sikt.

Sveriges deltagande i internationell verksamhet med militära enheter

har inneburit att vi har fått omfattande erfarenheter. Erfarenheterna har

bidragit till att skapa en god förmåga att kunna delta i internationella

fredsfrämjande operationer men har även kunnat utnyttjas i utvecklingen

av vårt nationella försvar. Av särskilt intresse är de erfarenheter och

lärdomar vi kan dra från de senaste konflikterna på Balkan.

Utvärderingen av de taktiska och operativa händelserna kommer dock att

ta lång tid.

Inriktningen för det civila försvaret enligt kontrollstationen bör

kvarstå. Utvecklingen på Balkan har åskådliggjort infrastrukturens

strategiska betydelse i en väpnad konflikt utan invasion liksom behovet

av civila säkerhetsfrämjande insatser. Påfrestningarna på Balkans

samhällen har varit svåra såväl i länder som direkt utsatts för

krigshandlingar som i grannländerna.

Kontrollstationens påpekande om nödvändigheten av en ökad satsning

på såväl beredskap som kunskaper inom NBC-området kvarstår liksom

vikten av att på stor bredd uppmärksamma IT-relaterade hot. Det är

vidare av fortsatt stor vikt att utveckla samhällets förmåga att möta

sådana hot som inte är väpnade angrepp i folkrättslig bemärkelse och där

ett utnyttjande av civila och militära försvarsresurser skulle vara möjligt

och nödvändigt.

Regeringens bedömning är sammanfattningsvis att det senaste årets

internationella utveckling understryker att det finns ett behov av att

säkerställa en snabb förstärkning av vår förmåga till internationella

insatser. Samtidigt har kontrollstationens bedömning bestyrkts att mindre

resurser än enligt 1996 års försvarsbeslut behöver finnas för försvar av

Sverige mot väpnat angrepp och hävdande av vår territoriella integritet.

Vi måste dock fortfarande räkna med en kvarstående risk för begränsade

militära angrepp och andra typer av påfrestningar. Vår försvarsförmåga

måste också kunna anpassas till hot som vi kan komma att ställas inför i

framtiden.

5 Det militära försvaret

5.1 Modell för försvarsplanering

Riksdagens försvarsutskott har vid upprepade tillfällen (bl.a. i bet.

1996/97:FöU4) begärt att få en tydlig redovisning av sambanden mellan

Försvarsmaktens uppgifter och den organisation som föreslås. Enligt

utskottet har det genom åren saknats en tydlig redovisning varför det

behövs ett visst antal brigader, fartygsförband, flygdivisioner etc. för att

klara försvarets uppgifter.

I regeringens proposition om Förändrad styrning av Försvarsmakten

m.m. (prop. 1997/98:83) betonades betydelsen av att den operativa

förmågan kunde relateras till Försvarsmaktens huvuduppgifter och

krigsorganisationens utformning. Försvarsberedningen vidareutvecklade

en planeringsmodell för detta ändamål i sin rapport Förändrad omvärld -

omdanat försvar (Ds 1999:2). Den planeringsmodell som togs fram

spelade sedan en viktig roll i kontrollstationsarbetet.

Modellen innebär i korthet att utformningen av det militära försvaret

skall grundas på en metodmässigt genomarbetad planering där

sammanhanget mellan omvärldsutvecklingen, Sveriges säkerhetspolitiska

mål, inriktningen av försvarspolitiken, kraven på operativ förmåga och

stridskrafternas utformning framgår tydligt. Det är vidare så att den

framtida organisationen skall utformas så att ganska omfattande

variationer skall kunna hanteras utan att alltför stora

organisationsförändringar måste genomföras.

I kontrollstationspropositionen redovisade regeringen fyra tänkta

omvärldsutvecklingar (målbilder) som underlag för den fortsatta

försvarsplaneringen. Dessa målbilder beskriver de uppgifter och krav

som, utifrån en möjlig omvärldsutveckling, bedöms kunna bli relevanta

för Försvarsmakten om cirka tio år. Med målbilderna som grund skall de

operativa idéerna kunna följas i ett helhetsresonemang från

omvärldsbeskrivning till behov av olika förband inom det militära

försvaret. Utvecklingen av krigsförband utgår sedan från detta

helhetsresonemang. Det blir därmed enklare att följa hur förändrade

behov leder till varierande krav på operativ förmåga.

Det är regeringens uppfattning att Försvarsmaktens redovisning av

förslag till framtida struktur i allt väsentligt uppfyller de krav som ställs

på ett sammanhang i planeringen och på möjligheterna att följa

sambandet mellan krav på operativ förmåga och utformningen av

Försvarsmakten. Regeringen konstaterar vidare att Försvarsmaktens

förslag från den 19 maj 1999 innehåller ett förslag till förändrade krav på

operativ förmåga. Regeringen finner detta naturligt eftersom

planeringsmetoden inte bör vara statisk utan skall kunna förändras i takt

med omvärldsutvecklingen och efterhand som fördjupade underlag tas

fram.

De förslag som Försvarsmakten lämnat omfattar perioden t.o.m. år

2004 samt mer övergripande den långsiktiga inriktningen. All den

förnyelse som finns redovisad av Försvarsmakten i det tioåriga

perspektivet kan inte förverkligas under den första perioden bl.a. mot

bakgrund av behovet av en omfattande avveckling av materiel, personal

och anläggningar. Försvarsmakten har därmed funnit det nödvändigt att

göra vissa justeringar i förhållande till det metodmässigt genomarbetade

förslaget. Det s.k. omställningsbidraget har dock väsentligt underlättat

möjligheterna att öka förnyelsetakten i Försvarsmaktens struktur. Vidare

har de förskjutningar av materielleveranser m.m. som har förhandlats

fram med berörda industrier på regeringens initiativ underlättat

förutsättningarna för den materiella förnyelsen.

5.2 Behov av operativ förmåga och kompetenser

5.2.1 Bakgrund

Regeringen finner, som framgått av avsnitt 4.3, att det inte finns

anledning att ompröva de fyra huvuduppgifterna för vilka det militära

försvarets resurser skall kunna användas. Däremot finns det skäl att se

över hur de fyra huvuduppgifterna påverkar kraven på Försvarsmaktens

operativa förmåga och beredskap.

Den operativa förmågan och beredskapen skall kunna upprätthållas

inom ramen för den beslutade resurstilldelningen. Prioriteringar som

kräver ökade resurser för någon uppgift eller förmåga måste således

balanseras mot motsvarande reduceringar för andra.

Förmågan att kunna delta i internationella insatser kommer att vara en

högt prioriterad uppgift för Försvarsmakten. Enligt regeringens mening

skall Försvarsmakten pröva möjligheterna och beräkna kostnaderna för

att öka förmågan till internationella insatser snabbare än vad

Försvarsmakten planerat för. Erfarenheter av internationella insatser skall

utnyttjas för att stärka vår nationella försvarsförmåga för samtliga delar

som ingår i det militära försvaret.

Grunden för att Försvarsmakten skall kunna genomföra internationella

insatser är att den utvecklar kunskaper och färdigheter samt att den

anpassar utrustning så att landets militära medel blir lämpade för att i

samverkan med andra nationers resurser bidra till fred och säkerhet i vår

omvärld. Därigenom skapas en förmåga att kunna genomföra olika typer

av internationella insatser. Uppbyggnaden av denna förmåga skall vara

långsiktig. Med en sådan förmåga som grund kan sedan statsmakterna,

när akuta behov föreligger, fatta beslut om att genomföra de insatser som

situationen kräver. Försvarsmaktens internationalisering innefattar

således två element, dels att långsiktigt skapa en förmåga att kunna

genomföra internationella insatser, dels att beroende på aktuella behov

och ambitioner faktiskt delta i internationell verksamhet.

Försvarsmaktens internationalisering skall ses i ett brett perspektiv.

Interoperabilitet, dvs. militär samarbets- och samverkansförmåga, utgör

ett huvudelement i internationaliseringen. Här ingår även

planeringsprocesser, ledningssystem, personal- och materielförsörjning

samt forskning och utveckling. Detta innebär att den tidigare inriktningen

mot i huvudsak gemensamma resurser för såväl nationella som

internationella uppgifter ligger fast. Försvarsmakten har i sina förslag

berört hur förmågan till internationella insatser kan förbättras inom

ramen för beslutade resurser.

Det är genom anpassningsförmåga, förnyelse och flexibilitet som

förmågan att kunna möta mer omfattande angrepp säkerställs. De närtida

kraven på förmåga att möta ett väpnat angrepp inryms i

insatsorganisationen.

När det gäller uppgiften att kunna hävda vår territoriella integritet och

möta väpnat angrepp i rådande omvärldsläge konstaterar regeringen att

närområdets militära resurser inte har förändrats nämnvärt i förhållande

till resursläget enligt tidigare bedömningar.

För det bredare spektrum av hot som skulle kunna riktas mot våra

nationella intressen behöver landets resurser samordnas på ett bättre sätt

än som tidigare varit fallet. Försvarsmaktens resurser bör kunna utnyttjas

för att stärka samhället i övrigt. Det är viktigt att uppnå ett effektivt

samutnyttjande av resurser med andra myndigheter. Försvarsutskottet har

tidigare betonat vikten av detta och samtidigt framhållit att militär

personal inte skall ges uppgifter utanför det traditionella militära

verksamhetsområdet som kan innebära tvång eller våld mot enskilda.

Tolkningen får dock inte göras så strikt att exempelvis försvarets resurser

- och i detta sammanhang även militär personal - inte skulle kunna ställas

till civila myndigheters förfogande för myndighetsutövning (bet.

1995/96:FöU1).

Som exempel på samutnyttjande kan nämnas behovet av en ökad

samordning mellan Kustbevakningen och Försvarsmakten.

Försvarsutskottet har nyligen framhållit att Kustbevakningen inte bör

inordnas i Försvarsmakten men att däremot samarbetet mellan

myndigheterna på alla sätt skall främjas (bet. 1998/99:FöU2). I detta

sammanhang är det viktigt att ta till vara erfarenheter av förhållanden i

t.ex. våra nordiska grannländer. Regeringen gav den 8 juli 1999

Kustbevakningen och Försvarsmakten i uppdrag att gemensamt redovisa

på vad sätt en ökad samordning kan ske. Uppdraget redovisades den 15

november 1999. Frågan bereds för närvarande i Regeringskansliet.

5.2.2 Behov av operativ förmåga hos Försvarsmakten

Bakgrund

Regeringen lämnar i det följande förslag till ändringar av krav på den

operativa förmåga som riksdagen beslutade i maj 1999. Dessa syftar bl.a.

till att öka tydligheten.

Därutöver föreslår regeringen även andra förändringar som innebär att

kraven på förmåga att bidra till fred och säkerhet i omvärlden preciseras

vad gäller bl.a. lednings- och samverkansförmåga. De uttrycker även en

öppenhet för att efterhand vidga förmågan att delta i internationell

verksamhet till flera typer av förband.

Regeringen anser vidare att de justeringar av krav på den operativa

förmågan som regeringen föreslår bättre speglar uppgifterna och

dessutom förbättrar möjligheten att följa upp hur respektive förmåga

utvecklas.

Regeringen vill understryka betydelsen av att Försvarsmakten skall

utformas för att utgöra en gemensam resurs för alla typer av operativa

uppgifter. Organisationen skall ha stor flexibilitet och vara förberedd på

anpassning till nya uppgifter och villkor i framtiden.

De operativa insatsförbanden skall enligt regeringens uppfattning

successivt vidareutvecklas för att kunna delta i internationell verksamhet.

Regeringen anser att alla operativa insatsförband i princip skall kunna

användas för internationell verksamhet men att åtgärder för att utveckla

den operativa förmågan till sådana insatser måste vidtas efter hand.

Avgörande för utvecklingstakten är dels när resurser för att åstadkomma

den operativa förmågan kan avdelas, dels inom vilka områden som

efterfrågan kan förväntas bli stor liksom inom vilka områden som

Försvarsmakten har goda förutsättningar att lämna bidrag.

Innan regeringen närmare går in på sitt förslag vad gäller

Försvarsmaktens operativa förmåga vill regeringen redovisa vilka krav

som den skall ställa på Försvarsmakten när det gäller myndighetens

samarbete med andra myndigheter och förmåga att göra avvägningar med

hänsyn till förändrade förutsättningar i framtiden.

För att uppnå den handlingsfrihet som efterfrågas skall

ledningsfunktionen utformas för att kunna hantera ett brett spektrum av

händelser, såväl nationellt som internationellt. Det är viktigare att

ledningsfunktionen innehåller mycket hög kompetens än att den görs

stor. Det är också väsentligt att ledningsorganisationen kan utvecklas så

att den kan möta förändrade krav på ledning.

Grundläggande är att Försvarsmaktens lednings- och

underrättelsesystem har förmåga att följa utvecklingen i omvärlden och

föreslå beredskapshöjningar och andra åtgärder som behövs för att möta

hot som kan uppstå genom förändringar i den säkerhetspolitiska

situationen.

Ledningsfunktionen skall ha förmåga som medger ledning av

behovssammansatta styrkor och integrerat utnyttjande av olika

stridskrafter. Förmåga skall finnas så att snabb och effektiv ledning kan

genomföras med ett minskat antal nivåer. Förmåga skall finnas att

tillgodogöra sig framsteg inom den snabba tekniska utvecklingen.

Underrättelsefunktionen skall ha förmåga i de avseenden som fordras

för att understödja moderna operativa insatsstyrkor. Förmåga skall finnas

att verka från strategisk till stridsteknisk nivå.

Beredskapssystemet skall anpassas till behovet av att kunna ställa upp

insatsberedda förband i olika tidsperspektiv och med en efter

omvärldsläget anpassad förmåga.

Ledningsorganisationen för Försvarsmaktens fredsmässiga verksamhet

skall vad avser planering, utveckling, vidmakthållande och avveckling av

förband ha förmåga att genomföra anpassning med hänsyn till förändrade

förutsättningar i framtiden, ökade och minskade krav, liksom krav på

andra typer av operativ förmåga.

För att uppnå handlingsfrihet behövs också operativa insatsstyrkor med

hög operativ rörlighet, som är internationellt interoperabla och kan

anpassas efter aktuellt behov. Insatsstyrkorna skall kunna agera integrerat

och innehålla tillräcklig personell kompetens och materiell kvalitet för att

framgångsrikt kunna genomföra väpnad strid och för att kunna bekämpa

en eventuell framtida angripare. Osäkerheter beträffande när, var och hur

förband kan komma att utnyttjas ställer krav på flexibilitet avseende

verkan, rörlighet och skydd. Framtida insatsmiljöer ställer höga krav på

kompetens hos personalen, såväl yrkesofficerare, civilanställda,

reservofficerare, frivilliga som totalförsvarspliktiga.

Det väsentliga i modern krigföring är att kunna uppträda integrerat och

samordnat med utnyttjande av alla stridskrafter. Det är av stor betydelse

att stridskrafterna bibehåller flexibilitet så att dessa efterhand kan

anpassas till en snabb utveckling av doktrin, taktik och stridsteknik.

För markstrid erfordras enheter för mekaniserad strid i en volym som

medger upprätthållande av förmåga till uppträdande i operativa enheter.

De mekaniserade förbandens styrka är deras förmåga att ta och behärska

terräng. De behöver dock kompletteras med andra stridande förband -

t.ex. stadsskytte- och jägarförband - samt stödförband med artilleri,

luftvärn, fältarbetsresurser, ledning och underhåll. Det är även angeläget

att bygga upp förmåga för att snabbt kunna verka med luftburen

stridsgrupp. Till modern markstrid hör också att kunna bekämpa en

motståndare med attackflyg och helikoptrar men även att kunna ta och

hålla terräng. Attackflygets och helikoptrarnas styrka är deras överlägsna

rörlighet som ger möjligheter att möta angripande markstridskrafter över

stora ytor. Det är vidare väsentligt att upprätthålla kompetensen för att

kunna uppträda samordnat under brigadledningar och högre taktisk

ledning.

Ett inslag i den militära hotbilden som bör ägnas större

uppmärksamhet är specialstyrkor som verkar genom sabotage och terror.

Mot denna bakgrund skall säkerhetsförband ingå i våra

markstridsstyrkor.

För strid mot sjömål behövs ytstridsförband, ubåtar,

minröjningsförband och amfibieförband. Dessa stridskrafters styrka är

förmågan till uthållig kontroll av havs- och kustområden, förmågan till

varierande vapeninsats i oklara krissituationer, deras goda operativa

rörlighet, förmåga till kontinuerlig närvaro i våra omgivande farvatten

och kustområden samt förmåga att uppträda från tillfällig basering.

Vidare behövs system med mycket god operativ rörlighet i form av

attackflyg och helikoptrar. Systemen skall utvecklas så att balanserad

förmåga finns både att hävda territoriell integritet och möjlighet att möta

begränsade marina operationer. Därutöver skall inrymmas stödförband

avpassade till uppgifterna. De marina förbanden skall kunna uppträda

samordnat med andra styrkor. Samarbete i fredstid med Kustbevakningen

skall utvecklas så att resurserna kan samutnyttjas.

För att möta insatser med fjärrstridsmedel behövs ett väl utformat

luftförsvar som utvecklas så att förmåga finns att möta de resurser som

skulle kunna sättas in mot Sverige.

Bland de fjärrstridsmedel som en eventuell angripare kan utnyttja i

framtiden ingår även kryssningsrobotar och ballistiska robotar. Försvar

mot sådana vapensystem ställer särskilda krav. Regeringen avser ge

Försvarsmakten i uppdrag att utreda frågan vidare.

Jaktflyg och luftvärn i samverkan behövs i luftförsvaret. Jaktflygets

styrka är dess förmåga att möta även ett kraftsamlat hot som snabbt

koncentrerats till utvalda områden. Luftvärnets styrka är bl. a. att det

tvingar fientliga flygstridskrafter att uppträda så att utnyttjande och

verkan av attackvapen reduceras. Med ett rörligt uppträdande, där

angripande flygstridskrafter hålls i ovisshet var luftvärnet finns

grupperat, ger luftvärnet skyddande effekt även över områden där det

inte har grupperats.

Luftvärn med allvädersförmåga behövs på grund av att den

internationella vapentekniska utvecklingen medför en kraftigt ökad

allvädersförmåga för attack- och bombflyg. Denna utveckling beror bl.a.

på nya billigare attackvapen som också har god precision.

Försvarsmaktens grundorganisation skall medverka till att utveckla

förmågan till samarbete mellan olika berörda myndigheter för att hantera

sådana svåra hot mot vår nationella säkerhet som inte är väpnade

angrepp. De nationella skyddsstyrkorna skall ha förmåga att vid väpnade

angrepp skydda befolkningen och militär och civil infrastruktur samt

stödja de operativa förbanden. I de nationella skyddsstyrkorna ingår delar

av dagens territorialförsvar, hemvärn samt vissa andra förband. För att få

lämplig förmåga bör organisationen utöver markstridsbataljoner

innehålla marina basskydds- och bevakningsbataljoner och ett antal

stödenheter.

Helikopterenheter behövs för att stödja de ovan redovisade

stridskrafterna. Deras styrka är deras goda rörlighet och förmåga att

samverka med mark-, sjö- och flygstridskrafter. Förmågan att verka i

olika typer av insatsgrupper skall utvecklas, t.ex. att transportera

luftburen stridsenhet eller ingå i marin insatsstyrka. De utgör även en

väsentlig resurs för stöd till samhället.

5.2.3 Försvar mot väpnat angrepp

Regeringens förslag: Vad avser uppgiften försvara Sverige mot

väpnat angrepp skall Försvarsmakten

- ha förmåga att upptäcka, analysera och möta begränsade insatser

mot Sverige som sker med i första hand fjärrstridsmedel, eller hot om

sådana insatser,

- ha förmåga att minska verkningarna vid en insats med NBC-

stridsmedel,

- ha förmåga att i samverkan med övriga delar av totalförsvaret vidta

skyddsåtgärder vid begränsade insatser mot civila och militära mål,

- ha förmåga att hantera informationskrigföring och bidra till

samhällets totala motståndsförmåga mot informationsoperationer och

- ha förmåga att möta intrång på vårt territorium.

Försvarsmakten skall ha beredskap för att på kort sikt (högst ett år)

kunna utveckla förmåga

- till skyddsåtgärder som medför att samhället kan motstå bekämpning

av samhällsfunktioner och infrastruktur och

- att möta insatser av fjärrstridsmedel och begränsade luftrörliga

insatsstyrkor.

Försvarsmakten skall vidare på medellång sikt (inom fem år), efter

beslut om anpassningsåtgärder kunna utveckla förmåga att möta mer

omfattande militära operationer.

Försvarsmaktens skall vidare skapa en grund för att på lång sikt

(mer än tio år) kunna utveckla förmåga mot flera olika typer av

väpnade angrepp.

Skälen för regeringens förslag

Grundläggande försvarsförmåga och grundberedskap

Ett invasionsföretag syftande till ockupation av Sverige ter sig, som

tidigare nämnts, inte möjligt att genomföra under de närmaste tio åren,

förutsatt att vi har en grundläggande försvarsförmåga. Vi måste

fortfarande på kort sikt räkna med en kvarstående risk för begränsade

militära angrepp. Det skall vara möjligt att möta väpnade hot som direkt

kan beröra Sverige vid en kris som utvecklats ur nuvarande

omvärldsläge. För att göra detta måste Sveriges försvar ha en sådan

beredskap att förmåga i nedanstående avseenden kan uppnås inom någon

vecka.

För att ha förmåga att upptäcka, analysera och möta begränsade

insatser mot Sverige som sker med i första hand fjärrstridsmedel, eller

hot om sådana insatser, fordras en lednings-, underrättelse- och

luftförsvarsfunktion med den kvalitativa inriktning som redovisats ovan.

Luftförsvarets beredskap skall anpassas med hänsyn till utvecklingen i

omvärlden så att tillräckligt antal jaktflygplan och luftvärnsförband kan

möta ett sådant hot.

Försvarsmakten skall vidare i samverkan med övriga delar av

totalförsvaret kunna vidta skyddsåtgärder vid begränsade insatser mot

civila och militära mål. Detta innebär att grundorganisationens och

hemvärnets resurser skall kunna nyttjas för skydd, bevakning och

reparation. Ambitionen skall vara att begränsa skadeverkningarna och

förhindra att viktiga militära och civila mål slås ut för lång tid vid

begränsade insatser av fjärrstridsmedel.

Försvarsmakten skall med sjöstridskrafter, flygstridskrafter och

amfibieförband i enlighet med folkrättsliga regler kunna möta intrång

och angrepp på svenskt sjöterritorium, samt kunna skydda svenska fartyg

och luftfartyg på och över svenskt sjöterritorium och internationellt

vatten. Marina insatsstyrkor ur i första hand grundutbildande förband

skall kunna organiseras för att i samverkan med flygstridskrafter lösa

uppgiften.

Försvarsmakten skall vidare ha förmåga att möta avsiktliga intrång på

hela vårt landterritorium. Detta innebär att förmåga skall finnas att möta,

bekämpa och så långt möjligt avvisa små styrkor av markstrids- eller

sabotageförband. För att uppnå detta skall ett antal stridsgrupper kunna

sättas upp ur i första hand förband under grundutbildning. De bör vara

fördelade över landet så att snabbt ingripande med kvalificerade

markstridsförband kan göras.

Möjligheterna till detta varierar över tiden beroende på

utbildningssystemets utformning, varför dessa resurser måste kunna

förstärkas med krigsförband ur insatsorganisationen. För att kunna

minska verkningarna vid en insats med NBC-stridsmedel behövs en

insatsstyrka med speciell inriktning mot NBC. Förmågan till skydd vid

NBC-insats skall vidmakthållas vid övriga förband. Därutöver skall de

viktigare förbanden kunna lösa sina uppgifter även vid en NBC-insats.

För att få förmåga att hantera informationskrigföring och bidra till

samhällets totala motståndsförmåga mot informationsoperationer behövs

förmåga till skydd mot sådana operationer vid Försvarsmaktens enheter.

Arbetet med att utbilda och organisera IT-säkerhetsförband påbörjas i

närtid så att förband med särskild förmåga att möta

informationsoperationer kan finnas tillgängliga med hög beredskap. Vad

som avses med informationskrigföring och informationsoperationer

berörs närmare i avsnitt 7.3.2 och 9.4.

Grundläggande försvarsförmåga med ett års beredskap

Det finns behov av att kunna möta begränsade väpnade angrepp mot

Sverige i ett läge där internationella kriser utvecklats under viss tid som

bl.a. medfört att en eventuell angripare haft viss förberedelsetid. Sveriges

militära förmåga skall vara sådan att en tänkt angripare måste vidta

omfattande förberedelser för att kunna hota Sverige.

Försvarsmakten skall ha beredskap att inom ett år kunna utveckla

förmåga att möta insatser med fjärrstridsmedel, bestående av främst

stridsberedda flygstridskrafter som finns grupperade i närområdet. För att

åstadkomma en sådan förmåga behöver luftförsvaret kunna verka med

ytterligare jaktflyg och luftvärn.

Försvarsmakten skall vidare utveckla förmåga att kunna möta insatser

av sådana begränsade luftrörliga markstyrkor som skulle kunna sättas in

mot Sverige i samband med en utdragen internationell kris. En angripares

förmåga att sätta in sådana styrkor måste bedömas med hänsyn till de

resurser - transportflyg och transporthelikoptrar - som i ett sådant läge

skulle kunna samlas och sättas in mot Sverige. Väsentligt är också det

understöd från beväpnade helikoptrar som en angripare kan disponera.

Det är angeläget att en sådan styrka kan bekämpas tidigt. Detta ställer

krav på snabbt ingripande med tillräckligt stor styrka. Kravet på snabbhet

leder till att bataljoner med stödförband måste kunna finnas gripbara över

hela landet. Försvarsmaktens förmåga i detta avseende kommer att öka

då den luftburna bataljonen blir operativ.

Även marina stridskrafter måste kunna öka sin beredskap för att kunna

balansera de resurser en angripare kan disponera.

Nationella skyddsstyrkor skall på likartat sätt kunna öka sin beredskap

inom högst ett år. Dessa styrkor skall skydda samhällsfunktioner och

infrastruktur mot begränsade luftrörliga insatsstyrkor och

sabotageförband samt biträda vid skydd och reparation i anslutning till

insatser med fjärrstridsmedel.

Hemvärnet skall ha förmåga att med hög beredskap bevaka och skydda

viktiga totalförsvarsobjekt. Inom ett år efter beslut om höjd beredskap

bör hemvärnet ha ökat förmågan att stödja operativa insatsförband och

övriga styrkor vid strid mot främst luftlandsatta förband. Personalstyrkan

skall kunna utökas.

Förmåga till anpassning på medellång sikt (inom fem år) mot väpnat

angrepp

De preciseringar av anspråken på operativ förmåga som regeringen

föreslår i det föregående avsnittet 5.2 ger uttryck för vad som krävs i

olika tidsperspektiv. Insatsorganisationen skall ständigt kunna lösa vissa

uppgifter både nationellt och internationellt och efter högst ett års

kompletterande åtgärder för att höja beredskapen kunna lösa ett bredare

spektrum av mer omfattande uppgifter. Därmed ställs avsevärda krav på

operativ förmåga som skall kunna utövas även utan en mer omfattande

anpassning. Skulle långsiktiga förändringar i omvärlden kräva större

förändringar i försvarsförmågan skall dessutom förberedelser vara gjorda

så att en anpassning av denna kan ske i enlighet med de krav som

regeringen föreslår skall utgöra grund för utformningen av

anpassningsförmågan på längre sikt.

Beträffande planering för tillväxt anförde regeringen i propositionen

Förändrad omvärld omdanat försvar (prop. 1998/99:74) följande: "För

att säkerställa möjligheterna till anpassning skall insatsorganisationen

utformas så att den inom en femårsperiod kan tillväxa eller anpassas till

den militärstrategiska utvecklingen i närområdet. Sådana förändringar

kan med hänsyn till svårigheter att fatta beslut om anpassning behöva ske

när militärstrategiska förändringar redan påbörjats i omvärlden.

Förändringar i omvärlden kan innebära att hela funktioner behöver

tillväxa, vilket ställer krav på en god förmåga att nyttja eller förändra de

kompetenser som i första hand finns i insatsorganisationen."

En utgångspunkt för Försvarsmaktens planering bör vara att efter

beslut om anpassningsåtgärder skall förmåga finnas att möta och

bekämpa olika typer av stridskrafter som uppträder samlat och med ett

tydligt operativt syfte. Noteras bör dock att en angripares möjligheter

fortfarande måste vara begränsade med hänsyn till de resurser som kan

utvecklas från nuvarande militärstrategiska läge.

För att insatsorganisationen i sådana situationer skall kunna utvecklas

fordras en försvarsplanering som på ett betryggande sätt identifierar

gränssättande resurser och kontinuerligt analyserar

omvärldsutvecklingen. Försvarsmaktens operativa förmåga skall

fortlöpande värderas och som ett resultat av detta skall planering,

materiellt innehåll och verksamhet kunna förändras.

Förberedelser behövs för att kunna möta sådana hot som kan uppstå ur

nuvarande militärstrategiska läge på medellång sikt. Förmåga skall kunna

skapas att möta ett eventuellt hot i form av en mindre

markstridsoperation. För att uppnå förmåga att kunna möta en sådan

angripare är det nödvändigt att våra förband kan bli flera eller större och

att de kan bli uthålligare så att de kan uppträda i mer utdragna

operationer. Detta medger den av regeringen föreslagna

grundorganisationen. Därutöver bör förmågan hos enskilda förband ökas

genom förtätning med kvalificerad materiel.

Förmåga behövs också att kunna möta ett hot i form av begränsade

marina operationer. Förmågan till uthållig insats med ytstridsförband,

ubåtar och amfibieförband skall kunna höjas. Antalet robotar och tillgång

på ammunition och organisationsbestämmande materiel i övrigt bör

också kunna ökas.

Förmåga behövs vidare att efter beslut om anpassning kunna möta ett

hot i form av mer omfattande operationer med fjärrstridsmedel. JAS-

divisionerna bör därför under något år efter höjning av beredskap och

beslut om tillväxt kunna ges ökad kvalitet och kvantitet.

Inom luftförsvaret i övrigt behövs att lednings- och bassystemens

förmåga och uthållighet kan ökas. Vidare bör den personella

uthålligheten vid JAS-divisionerna och luftvärnsbataljonerna kunna ökas.

Antalet robotar och tillgång på organisationsbestämmande materiel i

övrigt skall också kunna ökas.

Även de nationella skyddsstyrkornas organisation och uthållighet skall

kunna ökas efter beslut om anpassningsåtgärder.

Hög personell kompetens, en god materiell kvalitet i

insatsorganisationen, tillräcklig produktionskapacitet i

grundorganisationen och resurser för materielförsörjning utgör grunden

för anpassningsförmågan.

Förmåga till anpassning på lång sikt (mer än tio år) mot väpnat angrepp

Försvarsmakten skall på lång sikt ha en förmåga att kunna möta ett mer

omfattande angrepp som berör landet. En kontinuerlig utveckling av den

kompetens och förmåga som ovan redovisats utgör den väsentligaste

grunden för anpassning på så lång sikt.

5.2.4 Förmåga att hävda svensk territoriell integritet

Regeringens förslag: Vad avser uppgiften att hävda vår territoriella

integritet skall Försvarsmakten

- kunna upptäcka och ingripa mot kränkningar av territoriet, varvid

förmågan, särskilt i Östersjöområdet, snabbt skall kunna ökas i

anslutning till akuta kriser och

- kunna upptäcka och avvisa säkerhetshot i samverkan med andra

myndigheter.

Skälen för regeringens förslag: Vid kriser i vårt närområde skall svensk

militär närvaro vid våra gränser och omgivande havsområden utgöra ett

konfliktdämpande inslag. Förmåga att ingripa mot kränkningar är därvid

ett väsentligt medel.

För att hävda svensk territoriell integritet i enlighet med de möjligheter

folkrättens regler ger utnyttjas inom Försvarsmakten framför allt marina

stridskrafter, helikopterförband och flygstridskrafter med den beredskap

som regeringen beslutar.

Alla Försvarsmaktens enheter skall ha förmåga till skydd mot

säkerhetshot. Särskilda säkerhetsförband skall utnyttjas för aktiv verkan

mot sådana hot. Försvarsmakten skall kunna förstärka skyddet av viktiga

samhällsobjekt samt vidta åtgärder enligt förordningen (1982:756) om

Försvarsmaktens ingripande vid kränkningar av Sveriges territorium

under fred och neutralitet m.m.

Marina stridskrafter skall ha förmåga att ingripa mot kränkningar och

därutöver kunna förstärka underrättelseförmågan. Efter

beredskapshöjning skall förmåga finnas till marin närvaro med

ytstridsförband och ubåtar i våra omgivande havsområden. Förmågan

skall kunna utvecklas för att upprätthålla kontinuerlig närvaro.

Flygstridskrafter skall ha förmåga att ingripa mot kränkningar och

därutöver kunna förstärka underrättelseförmågan.

Försvarsmakten skall vidare i samverkan med andra myndigheter

kunna upptäcka och avvisa säkerhetshot. Beredskapen att realisera denna

förmåga skall vara hög. Hemvärnets förstahandsuppgift är, vilket tidigare

framgått, att kunna bevaka och skydda viktiga samhällsobjekt mot

militära sabotagestyrkor. Det är också mycket angeläget att

säkerhetsstyrkor som aktivt kan ingripa mot sabotagestyrkor disponeras.

5.2.5 Bidra till fred och säkerhet i omvärlden

Regeringens förslag: Vad avser uppgiften att bidra till fred och

säkerhet i omvärlden skall Försvarsmakten

-ha förmåga att i samverkan med andra länder planera och genomföra

fredsbevarande operationer som inledningsvis främst skall kunna ske

med markförband, landminröjnings- och sjöminröjningskapacitet,

transportresurser och andra specialenheter, företrädesvis i Europa och

dess närhet, men även globalt,

-ha förmåga att i samverkan med andra länder planera och genomföra

fredsframtvingande operationer som främst skall kunna ske med

markförband i Europa och dess närhet,

-kunna lämna stöd till fredsfrämjande och humanitär verksamhet som

främst skall omfatta land- och sjöminröjningskapacitet,

transportresurser och andra specialenheter, främst i Europa och dess

närhet och

-ha förmåga att i samverkan med andra länder planera, genomföra och

delta i övningsverksamhet som skall omfatta såväl mark- som sjö- och

flygstridskrafter inom ramen för det säkerhetsfrämjande samarbetet,

främst i närområdet.

På medellång sikt skall Försvarsmakten även

-kunna delta i begränsade fredsframtvingande operationer med

markförband globalt och

-kunna delta i fredsbevarande operationer med sjö- och

flygstridskrafter i vårt närområde.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens bedömning i

kontrollstationspropositionen avseende förmåga och organisation för

internationellt säkerhetsfrämjande och fredsfrämjande samarbete inom

det militära försvaret bör i huvudsak ligga till grund för den fortsatta

internationaliseringen av Försvarsmakten.

Utgångspunkt för svenskt deltagande i internationella fredsfrämjande

och humanitära insatser bör vara dels efterfrågan på svenska resurser,

dels vår förmåga att effektivt bidra samt i vilken utsträckning detta bidrar

till att öka den nationella försvarsförmågan. De erfarenheter som

konflikten i Kosovo givit måste dock leda till att Sveriges förmåga

utvecklas att snabbt och med rätt resurser medverka i en internationell

insats. För detta krävs en utveckling av förmågan att delta i

internationella insatser och att tiden från det att behovet uppstår tills dess

att en insats kan ske förkortas. Inriktningen skall vara att en styrka kan

sättas in någon månad efter beslut.

Den för svensk försvarspolitik viktigaste slutsatsen av det senaste årets

internationella utveckling är behovet av att snabbt stärka Sveriges

förmåga att bidra till europeisk krishantering.

Vad avser takten i ökningen i förmågan till internationella insatser bör

möjligheterna prövas och kostnaderna beräknas för att genomföra den

snabbare än vad Försvarsmakten har planerat för. De resurser som skall

kunna delta i internationell verksamhet måste kunna användas flexibelt.

Möjligheterna att använda olika typer av förband, enheter och särskilda

kompetenser bör därför prövas. För att så snart som möjligt kunna stärka

vår förmåga till internationella insatser bör sådana åtgärder ges prioritet

som har stort mervärde för vår internationella förmåga medan sådana

åtgärder kan få anstå som enbart har betydelse för att utveckla den

nationella försvarsförmågan. Det kan därför bli nödvändigt att avstå från

vissa åtgärder som syftar till att i ett femårsperspektiv kunna anpassa

förmågan att möta ett mer omfattande väpnat angrepp.

Regeringen avser därför att ge Försvarsmakten i uppdrag att pröva

möjligheterna och beräkna kostnaderna för att, tidigare än vad

myndigheten har föreslagit, ha förmåga att delta i internationella insatser

med två mekaniserade bataljoner eller andra resurser till motsvarande

kostnad och därvid beakta att kraven på flexibilitet uppfylls. Av

förslagen skall även framgå kostnaderna för åtgärderna, när förbanden

har uppnått önskad förmåga samt vilka konsekvenser detta får för andra

förmågor. Försvarsmakten skall beräkna årlig kostnad för de

förbandstyper som nämnts ovan och föreslå motsvarande besparingar

inom andra områden. Redovisning skall lämnas senast den 1 februari

2000.

Vad avser förmågan att lämna stöd till fredsfrämjande och humanitär

verksamhet har Försvarsmakten i sitt underlag från 19 maj 1999 angivit

att viss förmåga finns att lämna sådant stöd även utanför Europa och dess

närhet. Motsvarande möjlighet föreligger vad avser förmåga att deltaga i

övningsverksamhet.

Snabbinsatsstyrkan Swerap utgör basen för den svenska styrka som

fr.o.m. september 1999 deltar i den multinationella fredsstyrkan i Kosovo

(KFOR). Styrkan kommer att roteras två gånger per år. Enligt den

inriktning som regeringen tidigare (prop. 1996/97:4) har redovisat

avseende snabbinsatsstyrkan skall den ett år efter avslutad insats ånyo

vara insatsberedd. Med den inriktning för markstridsförbanden som har

redovisats ovan kommer bataljonerna i brigadförbanden från hösten 2001

att ha uppnått en sådan förmåga, såväl när det gäller kompetens som

beredskap, att de kan delta i internationell verksamhet. Erfarenheter från

Sweraps deltagande i KFOR kommer att kunna användas vid

utvecklingen av insatsförbandens internationella förmåga.

Regeringen kan senare komma att efter ytterligare

kostnadsberäkningar, föreslå riksdagen att förmågan att kunna delta i

fredsbevarande operationer med sjö- och flygstridskrafter skall kunna

omfatta mer än närområdet.

5.2.6 Stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i

fred m.m.

Regeringens förslag: Beträffande uppgiften att stärka det svenska

samhället vid svåra påfrestningar i fred skall Försvarsmakten ha

förmåga att samverka med civila myndigheter och ha förmåga att

ställa resurser till förfogande.

Försvarsmakten skall vidare ha förmågan att ställa resurser till

förfogande vid räddningstjänst och därutöver kunna lämna stöd till

andra myndigheter.

Kraven på förmåga att stärka det svenska samhället vid svåra

påfrestningar i fred skall inte utgöra en utgångspunkt för

Försvarsmaktens utformning och omfattning men skall beaktas i den

operativa och territoriella planeringen, vid planering av

övningsverksamhet samt när det gäller tillgänglighet till vissa

materielslag och förnödenheter m.m.

Skälen för regeringens förslag: Försvarsmaktens resurser skall kunna

utnyttjas för att stärka samhället. Effektivt samutnyttjande av resurser

med annan myndighet är viktigt. Regeringen vill i detta sammanhang

peka på behovet av ökad samordning t.ex. mellan Kustbevakningen och

Försvarsmakten.

Enligt regeringens mening är en förutsättning för att Försvarsmakten

skall kunna lämna ett effektivt stöd till andra myndigheter i skilda

situationer att Försvarsmakten också har förmåga att samverka med dessa

myndigheter, allt med iakttagande av de begränsningar som anges i det

följande. Det är vidare angeläget att Försvarsmakten i planeringen av sin

övningsverksamhet beaktar även samverkansmöjligheterna. Regeringen

vill betona att detta givetvis också ställer krav på de övriga

myndigheterna. Strävan efter ett effektivt utnyttjande av de samlade

resurserna bör enligt regeringen bli tydligare än hittills hos både

Försvarsmakten och andra statliga myndigheter.

Vid militärt och ekonomiskt likvärdiga alternativ skall den lösning

väljas där Försvarsmakten bäst kan stödja samhället vid räddningstjänst,

vid svåra påfrestningar i fred och vid andra former av stöd till

myndigheter. Regeringen vill erinra om att detta också innebär att

möjligheterna att sambruka militära och civila statliga resurser bättre bör

tas tillvara.

I uppgiften att kunna lämna stöd till samhället ligger att

Försvarsmakten i vissa fall kan behöva disponera materiel och

förnödenheter på ett sådant sätt att de finns tillgängliga vid skilda slag av

stödinsatser till förmån för andra myndigheter. Regeringen vill betona att

Försvarsmaktens resurser i form av materiel och personal skall vara ett

möjligt stöd till de andra myndigheterna i särskilda situationer och först

när deras egna resurser inte räcker till eller helt saknas. Den möjlighet till

sambruk mellan statliga myndigheter som regeringen förespråkar bör

bygga på en gemensam planering och överenskommelser mellan de

berörda myndigheterna. Stödet från Försvarsmakten innebär inte att de

andra myndigheterna skall underlåta att anskaffa t.ex. materiel som är

nödvändig för att myndigheterna skall kunna genomföra sina ordinarie

uppgifter.

Regeringen vill härefter erinra om att det av 34 § räddningstjänstlagen

(1986:1102) framgår att räddningsledaren kan ta i anspråk egendom och

personal från en statlig eller kommunal myndighet vid en

räddningsinsats. Försvarsmakten bör enligt regeringen tillsammans med

de räddningstjänstansvariga myndigheterna fortsätta att utveckla hur

bistånd kan lämnas vid skilda slag av räddningstjänstinsatser.

Statsmakterna har tidigare angett ett antal fall där samhället skall ha en

särskilt god beredskap (prop. 1996/97:11, bet. 1996/97:FöU5, rskr.

1996/97:203). Dessa utgör typfall för händelser som skulle kunna

utvecklas till en svår påfrestning på samhället i fred. Tillsammans med

de myndigheter som är huvudansvariga om något av typfallen skulle

inträffa, bl.a. nedfall av radioaktiva ämnen, svåra störningar i

elförsörjningen samt översvämningar och dammbrott, bör

Försvarsmakten utveckla förmågan att lämna stöd. Enligt regeringens

mening bör detta ske genom i första hand en gemensam planering för de

identifierade typfallen. Det är rimligt att anta att även gemensamma

övningar kan vara ett lämpligt inslag i vissa fall.

Regeringen vill erinra om att när Försvarsmakten biträder en annan

myndighet är det den andra myndigheten som leder och ansvarar för

insatsen. Inom ramen för detta skall militära enheter alltid ledas av

militära chefer. I sammanhanget vill regeringen också peka på att

Försvarsmakten har särskilda resurser för ledning och att myndigheten

ofta har möjlighet att snabbt infinna sig på även otillgängliga platser. De

ansvariga andra myndigheterna och Försvarsmakten bör därför planera

hur dessa Försvarsmaktens ledningsmöjligheter effektivast skulle kunna

utnyttjas i framförallt inledningen av en insats. Avslutningsvis vill

regeringen även erinra om att Försvarsmakten har möjlighet att i enlighet

med förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet i

vissa fall ta ut avgifter för biträde till andra myndigheter.

5.2.7 Behov av kompetens

Regeringens bedömning: Den viktigaste förutsättningen för att

säkerställa förmågan till anpassning i olika avseenden är att

Försvarsmakten har tillgång till nödvändig kompetens.

Försvarsmakten bör upprätthålla kompetens inom nedan angivna

kompetensområden.

Ledningskompetens

Den innefattar beredskap, kunskap och färdighet att sätta in och

leda militära insatser.

Försvarsunderrättelsekompetens

Den innebär kunskaper och färdigheter att upptäcka, analysera och

bedöma hotbilden mot Sverige. I kompetensen ligger också att

kontinuerligt kunna övervaka svenskt territorium samt kunskaper om

hur sensorer och vapen, även vad avser rymdbaserade sådana, kan

användas mot oss.

Kompetens att genomföra väpnad strid

Den är grundläggande för det militära försvaret och omfattar strid

och militär verksamhet, i alla konfliktnivåer, riktad mot markmål, mot

sjömål såväl på som under havsytan och mot luftmål. Kompetensen

bör omfatta alla nivåer till väpnad strid samordnad i högre förband

samt i militära operationer med samverkan mellan flera typer av

stridskrafter och system.

Skyddskompetens

Den innefattar skydd av civila och militära funktioner inklusive

skydd av infrastruktur. Kompetensens bredd bör täcka områden från

militära angrepp till åtgärder för att stärka samhället, fortifikatoriskt

skydd samt skydd mot insatser med NBC-stridsmedel.

Logistikkompetens

Den avser den specifika logistikkompetens som behövs för militär

verksamhet. Med logistik avses underhållstjänst, teknisk tjänst och

transporter.

Kompetens inom informationskrigföring

Den omfattar kunskapen att hantera informationskrigföring.

Kunskapen avser såväl defensiva åtgärder som kunskap om offensiva

metoder för att kunna slå tillbaka mot en angripare.

Internationell kompetens

Den innebär kunskaper och färdigheter att kunna genomföra

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser samt att kunna

delta i internationellt säkerhetssamarbete bl.a. i form av gemensamma

övningar. Häri ingår stöd till återuppbyggnad och övrig civil-militär

samverkan (Cimic). Detta är under en övergångsperiod en särskild

kompetens som successivt, i takt med Försvarsmaktens

internationalisering, avses ingå som en naturlig del i Försvarsmaktens

övriga kompetenser.

Kompetens till civil samverkan

Den innebär kunskaper och färdigheter att när behov uppstår kunna

samverka med civila myndigheter över hela skalan från

räddningstjänstinsatser till krigstillstånd.

Skälen för regeringens bedömning: Kompetens är egenskapen att ha

och kunna tillämpa kunskaper och färdigheter för att kunna genomföra

viss verksamhet. Att ha erforderlig kompetens och dessutom resurser för

att kunna lösa en given uppgift betyder att förmåga har uppnåtts.

Inom Försvarsmakten finns i huvudsak landets samlade kompetens för

att kunna anpassa försvarsförmågan till den militära hotutvecklingen

medan andra delar av den nödvändiga kompetensen endast återfinns i den

övriga delen av samhället. Försvarsmaktens samlade behov av

kompetenser innefattar kompetenser som ingår såväl i den föreslagna

insatsorganisationen som de kompetenser som därutöver behövs inom

det militära försvaret för att säkerställa den anpassningsförmåga som

behövs. Försvarsmakten måste sålunda själv utveckla och vidmakthålla

de kompetenser som är unika och ej finns tillgängliga inom övriga delar

av samhället. Det främsta exemplet på sådan unik kompetens utgörs av

kunskap och färdighet för väpnad strid. Annan kompetens som kan

hämtas från övriga delar av samhället och därmed inte bör utvecklas

inom Försvarsmakten kan till exempel vara informationsteknik och

allmän logistik.

Det är viktigt att följa den mycket snabba militära och civila tekniska

utvecklingen som sker idag och som sannolikt kommer att accelerera

ytterligare. I denna utveckling ryms både problem och möjligheter, som

det gäller att gardera sig för respektive dra nytta av i militära

sammanhang. Väsentliga kompetensområden måste således identifieras

efter hand. Lika väl som nya kompetenser måste tillföras måste

föråldrade kompetenser avvecklas.

Insatsorganisationen och grundorganisationen skall tillsammans utgöra

Försvarsmaktens viktigaste kompetensbas där personalens kompetens att

kunna genomföra väpnad strid upprätthålls och utvecklas i syfte att

kunna försvara hela landet. Förmågan till väpnad strid uppnås främst

genom realistiska förbandsövningar under varierande klimatologiska och

geografiska förhållanden, samt genom deltagande i internationell

verksamhet. Genom att upprätthålla denna förmåga ges möjligheter att,

alltefter rådande omvärldsläge, anpassa stridskrafternas beredskap och

tillgänglighet till nationella och internationella behov.

Ledningskompetens säkerställs genom att insatsorganisationen

upprätthåller förmåga att leda och samordna operativ och taktisk

verksamhet, samverka med civila delar av totalförsvaret och inneha

förmåga att genomföra integrerade totalförsvarsinsatser.

Ledningsstrukturen bör också ha en inbyggd förmåga att på kort tid

kunna anpassas till nya ledningsbehov.

Insatsorganisationen bör innehålla de resurser och de kompetenser som

är nödvändiga för väpnade insatser såväl i Sverige som internationellt.

Insatsorganisationen utgör också den resursmässiga basen och innehåller

huvuddelen av de kompetenser som behövs för anpassning, tillväxt eller

ominriktning. Resterande kompetenser för anpassning upprätthålls bland

annat inom grundorganisationen till exempel vid skolor samt genom

forskning och teknikutveckling. Allt eftersom kompetensbehoven

förändras måste insatsorganisationen successivt förnyas för att skapa

handlingsfrihet att möta militärtekniska förändringar och möjliggöra

anpassning. Detta kräver en ständig prövning av befintlig förmåga och

kompetens.

För förnyelsen behövs kontinuerligt arbete med studier, materiel- och

förbandsförsök, demonstratorer, utveckling av operationskonst samt

arbete med taktik och stridsteknik. Detta sker främst vid

Försvarsmaktens skolor och centra men även inom ramen för

övningsverksamhet vid förbanden. Det stöd Försvarsmakten erhåller av

Försvarets forskningsanstalt, Försvarets materielverk,

Fortifikationsverket och Försvarshögskolan avseende forskning,

teknikutveckling och metodstöd, kompetens att förvalta och upphandla

adekvat materiel och anläggningar samt att utveckla ledarskap och

kunnande inom krigskonsten, är av avgörande betydelse. I detta

sammanhang finns ett antal strategiska kompetenser utpekade. Dessa

redovisas utförligare i avsnitt 9.2.

Försvarsmaktens kompetens för tillväxt som en möjlig

anpassningsåtgärd utgörs främst av förmågan att integrerat leda och

strida i högre förband samt av förmågan att hantera materiel, avsedd för

tillväxt. Även nyanskaffad och uppgraderad materiel måste kunna

tillföras för att öka effekten i krigsförbanden eller för att skapa nya

krigsförband. Den personella kompetensen för strid i högre förband

tillgodoses bl.a. genom att vidmakthålla och vidareutveckla förmågan till

operativ och taktisk ledning inom ramen för en integrerad stabsstruktur.

5.3 Inriktning av insatsorganisationen

Regeringens förslag: Den framtida insatsorganisationen skall inriktas

mot att successivt fram till och med år 2004 innehålla följande

viktigare krigsförband:

-ett högkvarter, en operativ insatsledning och fyra

militärdistriktsstaber ,

-en armédivisionsstab med tillhörande förband, bland dem en NBC-

insatsstyrka och två jägarbataljoner,

-sex armébrigadledningar, sexton mekaniserade bataljoner, fyra

luftvärnsbataljoner, fyra haubitsbataljoner, fyra pionjärbataljoner, fyra

underhållsbataljoner, sex stadsskyttebataljoner och en luftburen

bataljon,

-två ytstridsflottiljer med sammanlagt tolv ytstridsfartyg,

-en ubåtsflottilj med fem ubåtar,

-en minkrigsflottilj,

-en amfibiebrigadledning och tre amfibiebataljoner,

-åtta JAS 39-Gripendivisioner,

-två helikopterbataljoner, varav en med markoperativ inriktning och

en med sjöoperativ inriktning och

-nationella skyddsstyrkor, inkluderande bl.a. tolv markstridsbataljoner

och hemvärn.

Skälen för regeringens förslag

Insatsorganisationens utformning

Riksdagen beslutar om Försvarsmaktens inriktning bl.a. genom att

besluta om inriktning av verksamhetsområden. Med utgångspunkt från

dessa beslut styr regeringen Försvarsmakten i dessa verksamhetsområden

och krav på operativ förmåga. När det gäller inriktningen av

verksamhetsområdena är denna struktur avsedd för den årliga styrningen

av Försvarsmakten. Den lämpar sig dock inte för riksdagens beslut om en

mera långsiktig inriktning av Försvarsmakten.

Regeringen lämnar därför i denna proposition inga förslag till den

fleråriga inriktningen av verksamhetsområdena.

Insatsorganisationen skall kunna uppfylla de krav på operativ förmåga

och beredskap som ställs i närtid. De krigsförband som ingår i denna

organisation bör också innehålla en stor del av de kompetenser som

efterfrågas för att kunna tillgodose kraven på långsiktig

anpassningsförmåga. Som framgår av föregående avsnitt finns det dock

ett antal resterande kompetenser som måste säkerställas i särskild

ordning utanför insatsorganisationen, bl.a. inom grundorganisationen vid

Försvarsmaktens skolor och centra.

Grunden för det militära försvarets utveckling skall även framgent vara

förmågan till väpnad strid. Med denna utgångspunkt bör målet för den

långsiktiga utvecklingen vara en flexibel försvarsmakt med

insatsförmåga samt anpassningsförmåga mot de nya hot och risker som

kan uppstå i framtiden.

Insatsorganisationens beredskap styrs i nuvarande omvärldsläge främst

av behov inom ramen för uppgifterna territoriell integritet, internationella

insatser och kraven på att kunna stärka samhället. Insatsorganisationen

bör innehålla krigsförband med hög operativ rörlighet och kvalitet och

kunna sättas samman i operativa insatsstyrkor efter aktuella behov.

Insatsstyrkorna skall kunna agera integrerat.

Territorialförsvar, hemvärn och vissa andra delar av dagens militära

försvar bör organiseras som nationella skyddsstyrkor och utgöra en del

av insatsorganisationen. De nationella skyddsstyrkorna skall med

varierande beredskap ha förmåga att skydda befolkningen och

infrastrukturen samt att stödja de operativa förbanden.

Ledningsfunktionen, som också utgör en del av insatsorganisationen, bör

utformas för att kunna hantera ett brett spektrum av händelser, såväl

nationellt som internationellt.

Regeringen anser att en utveckling mot den insatsorganisation som

beskrivits ovan är en viktig del av det militära försvarets strukturella

förnyelse. Det är väsentligt att insatsorganisationens utformning och

beredskap anpassas till de relativt låga kraven på försvar mot väpnat

angrepp som ställs i närtid så att ett tillräckligt stort utrymme kan skapas

för långsiktig anpassningsförmåga och förnyelse och för att öka den

internationella förmågan.

Regeringen avser att uppdra åt Försvarsmakten att i budgetunderlaget

för år 2001 lämna förslag till vilka krigsförband som kan utgå, som kan

produceras till en lägre kostnad eller som kan organiseras senare än vad

som Försvarsmakten har föreslagit den 19 maj 1999 samt hur detta

påverkar måluppfyllnad i olika avseenden i den operativa förmågan. I

uppdraget ingår vidare att pröva möjligheterna att ytterligare reducera

utbildning, drift och underhåll för de större materielsystem som skall

utgå ur organisationen.

Det är väsentligt med en fortsatt utveckling av en strategisk idé och

operativa principer för utnyttjandet av stridskrafterna ingående i

insatsorganisationen.

Riksdagens beslut under våren 1999 får konsekvenser även när det

gäller försörjningen med försvarsmateriel. Regeringen konstaterar att

riktlinjerna för Försvarsmaktens planering och de omförhandlingar som

genomförts med berörd försvarsindustri har möjliggjort att några

angelägna materielprojekt kunnat beställas. Regeringens förslag och

överväganden när det gäller Försvarsmaktens materielförsörjning m.m.

redovisas närmare i avsnitt 5.5.

Inriktning av insatsorganisationen

Ledningsorganisationen

Försvarsmakten har den 30 september 1999 lämnat ett förslag till

utformning av den framtida ledningsorganisationen. Försvarsmakten

föreslår bl.a. att för ledning av insatsorganisationen skapas en ny

samlokaliserad operativ och taktisk ledning, vilket skapar bättre

förutsättningar för en framtida integrering av dessa. Detta är av stor

betydelse för att Försvarsmakten samordnat skall kunna leda insatser

såväl inom som utom landet. Regeringens förslag till utformning av

organisation och bedömningar avseende den militära

ledningsorganisationen utvecklas närmare i avsnitt 5.4 och 8.2.

Markstridsförbanden

Enligt regeringens uppfattning bör markstridskrafternas bataljoner kunna

verka inom divisions och brigads ram, såväl nationellt som

internationellt. Vapenverkan, rörlighet och skydd bör vidareutvecklas

liksom förmågan till underrättelseinhämtning och ledningskrigföring.

Markstridsförbandens förmåga till väpnad strid skall vara hög. Alla

konfliktnivåer skall kunna hanteras både nationellt och i de

internationella fredsfrämjande operationer som Sverige beslutar sig för

att delta i. I Europa och dess närhet skall markstridsförbanden kunna

delta i alla typer av fredsfrämjande operationer. I övriga delar av världen

skall Försvarsmakten kunna delta i fredsbevarande operationer.

Organisationen bör bestå av en divisionsledning, sex brigadledningar,

markstridsbataljoner och specialförband. Flexibelt sammansatta

stridsgrupper bör kunna skapas av bataljonsförbanden. Förbanden i

insatsorganisationen skall ha en hög tillgänglighet efter

beredskapshöjning.

Organisationen bygger på ett utbildningssystem som innebär att

grundorganisationen årligen utbildar en brigad. När fyra år har gått har

fyra brigader utbildats med en sådan kompetensnivå att de har förmåga

till omedelbara insatser. När ytterligare en omgång har utbildats kan den

först utbildade brigadens personal överföras till de nationella

skyddsstyrkorna eller utgör tillväxtresurs för brigadförbanden. Med detta

system kan det ständigt finnas fyra brigader och tillhörande

divisionsförband med hög utbildnings- och kompetensnivå att tillgå. Det

är därutöver viktigt att alla brigadledningarna över tiden ges lika hög

kompetens. Motsvarande princip tillämpas även vid övriga förband som

grundutbildas. I samband med att Försvarsmakten redovisar regeringens

uppdrag angående behovet av totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt

bör också frågan belysas om hur utbildningen av stridsvagnsförband skall

organiseras.

När det gäller Försvarsmaktens förslag till samlad luftförsvarsförmåga

finns det enligt regeringens uppfattning anledning att ytterligare granska

luftvärnsfunktionens utveckling. Försvarsmaktens förslag den 19 maj

1999 innebär att anskaffning av luftvärn med medellång räckvidd och

allvädersförmåga är inplanerad efter år 2004. Detta innebär en operativ

risk som dock i viss utsträckning kompenseras av ett starkt jaktflyg.

Marinstridskrafter

Regeringen anser att marinstridskrafterna bör vidareutvecklas mot

integrerade och behovssammansatta styrkor och mot ökad förmåga till

samverkan med andra nationers förband vid övningar och internationella

insatser i vårt närområde samt med civila myndigheter.

Huvudinriktningen bör enligt regeringens uppfattning vara en förmåga att

kunna utöva områdeskontroll över och under havsytan samt i kustzonen.

Sjöstridskrafterna bör vidareutvecklas mot ett färre antal fartyg men med

en ökad uthållighet till sjöss.

Den närtida dimensioneringen av marinstridskrafter styrs främst av

kravet att kunna hävda vår territoriella integritet och kravet på långsiktig

anpassning. Förmågan att övervaka Sveriges omgivande havsområden

och kunna ingripa vid kränkningar av sjöterritoriet bör därför

vidareutvecklas. Utformningen styrs däremot av förmågan att

framgångsrikt kunna bekämpa en kvalificerad angripare och förmåga till

uthållig marin närvaro i våra omgivande farvatten.

Antalet ytstridsfartyg bör enligt regeringens uppfattning reduceras.

Långsiktigt bör tolv ytstridsfartyg finnas. Dessa fartyg måste därmed ha

en sådan flexibilitet att de klarar ett brett spektrum av uppgifter. Korvett

av Visbyklass motsvarar dessa krav genom sin mångfunktionalitet och

förmåga att klara ett vitt spektrum av uppgifter i alla krisnivåer.

Regeringen har därför medgivit Försvarsmakten att anskaffa totalt sex

korvetter av Visbyklass. Dessa bedöms vara operativa år 2010.

Inledningsvis upprätthålls antalet ytstridsfartyg med befintliga korvetter

av Stockholms respektive Göteborgsklass samt patrullbåtar av

Kaparenklass. Efter hand som korvett av Visbyklass införs utgår

patrullbåtssystemet.

Även antalet ubåtar bör enligt regeringens uppfattning reduceras. Över

tiden bör fem ubåtar vidmakthållas, varav två av Västergötlandsklass och

tre av Gotlandsklass. Försvarsmaktens analys har visat att för att ha

beslutad förmåga och beredskap är det dimensionerande behovet fyra

ubåtar. Hänsyn har då inte tagits till t.ex. befintliga ubåtsklasser,

översyns- och underhållsperioder eller möjligheterna till

kompetensuppbyggnad. Grunden för analysen är behovet av förmåga till

uthållig strategisk och operativ underrättelseinhämtning och möjligheter

till olika typer av insatser. De i dag befintliga ubåtarna, tre Gotlandsklass

och fyra Västergötlandsklass, är så olika att en besättning inte utan vidare

kan växla eller byta ubåtstyp. Det totala behovet påverkas även av att en

ubåt av fyra ständigt kommer att vara i någon form av underhållsfas. För

att öka den taktiska uthålligheten inom ubåtsvapnet har regeringen

medgett Försvarsmakten att installera luftoberoende maskineri på de två

ubåtar av Västergötlandsklass som skall halvtidmoderniseras. Ubåtarna

av Gotlandsklass har redan luftoberoende maskineri.

Minröjning innebär i huvudsak att aktivt lokalisera och oskadliggöra

enskilda minor. Regeringen anser att Försvarsmaktens förmåga till

minröjningsinsatser bör vidmakthållas och utvecklas.

Fartygsdragen minsvepning utgör en del av begreppet minröjning och

innebär i huvudsak att man dels mekaniskt sveper upp förankrade minor,

dels simulerar en fartygspassage varvid man försöker få eventuella minor

att detonera. Detta är en äldre metod som inte bör vidareutvecklas i sin

nuvarande form. Regeringen anser att huvuddelen av

minsvepningsförbanden bör utgå och att minsvepningsflottiljerna bör

utgå ur insatsorganisationen år 2001. Vissa enheter av

minsvepningsförbanden bör dock behållas för att ingå i de nationella

skyddsstyrkorna. Däremot finns skäl att behålla förmågan att svepa med

fjärrstyrda minsvep.

Enligt regeringens uppfattning bör kustförsvarsförbandens tyngdpunkt

läggas vid amfibieförbanden. En amfibiebrigadledning och tre

amfibiebataljoner organiseras i insatsorganisationen. Förmågan att under

lång tid kontrollera övergången mellan sjö och land, att leda och

samverka med andra enheter i kustzonen samt öppna och säkra t.ex.

hamnområden bör vidareutvecklas. Regeringen anser att

amfibieförbandens förmåga till väpnad strid, att upprätthålla territoriell

integritet och förmåga att hantera konflikter på detta sätt tillgodoses.

Regeringen anser också att den unika kompetens som bl.a.

amfibieförbanden har att verka i skärgårds- och kustzonen bör tillvaratas

så långt det är möjligt och, där behov finns, vid internationella insatser.

Helikopterförbanden

Regeringen anser att den mark- respektive sjöoperativa

helikopterkapaciteten bör vidareutvecklas. Härutöver bör förmågan att

verka i olika typer av insatsgrupper utvecklas, t.ex. möjligheten att

transportera den luftburna bataljon som regeringen behandlar senare i

detta avsnitt. Vidare bör enligt regeringen förmågan att genomföra

internationella insatser utvecklas.

Regeringen anser att två helikopterbataljoner bör organiseras. Den ena

bör ha markoperativ inriktning och den andra sjöoperativ inriktning.

Inom dessa bataljoner bör det finnas räddningskapacitet.

Räddningsfunktionen enligt avtalet mellan Sjöfartsverket och

Försvarsmakten bör enligt regeringens mening upprätthållas inom ramen

för denna nya organisation.

Den nuvarande arméflygbataljonen, de två marina

helikopterdivisionerna och pansarvärnshelikopterkompanierna bör

avvecklas med början år 2001. Samtidigt bör den rörliga

helikopterledningen avvecklas. Den centrala helikopterresursledning som

är nödvändig bör enligt regeringen ingå i den operativa insatsledningen.

Regeringen anser vidare att Försvarsmakten mot slutet av perioden bör

börja utveckla attackhelikopterkompetens, bl.a. genom studier och

demonstratorer.

Det är enligt regeringens mening angeläget att antalet helikoptertyper

inom Försvarsmakten begränsas. Anskaffningen bör därför inriktas mot

Försvarsmaktsgemensamma helikoptertyper, varav en bör vara

medeltung och en bör vara lätt. Flertalet av de nuvarande

helikoptertyperna bör därför avvecklas.

Flygstridskrafterna

I fråga om JAS 39 Gripenförbanden och de övriga stridsflygförbanden

anser regeringen att den långsiktiga inriktningen bör vara åtta divisioner

JAS 39 Gripen från och med år 2005. I avsnittet 5.4 redovisar regeringen

hur kravet på kontinuerlig utbildning av nya militära flygförare och hur

ombeväpningen från Viggensystemet till Gripensystemet påverkar såväl

antalet divisioner som antalet flottiljer. Regeringen konstaterar där att det

utöver de åtta stridsflygdivisionerna under ombeväpningsperioden bör

finnas ytterligare två flygdivisioner för att säkerställa utbildningen och

ombeväpningen. Dessa två extradivisioner bör enligt regeringens mening

inte innefattas i insatsorganisationen efter det att ombeväpningen till

Gripensystemet är genomförd. Det är enligt regeringens mening

angeläget att ombeväpningen till Gripensystemet i allt väsentligt kan

genomföras i enlighet med Försvarsmaktens planering.

När det gäller flygstridskrafternas markförband anser regeringen att

åtta nya flygbasförband och ytterligare ett stridsledningscentralkompani

bör organiseras. Vidare bör en andra grupp flygburen spaningsradar

(FSR 890) organiseras. År 2001 bör avveckling påbörjas av tre

stridslednings- och luftbevakningsbataljoner, en vädercentral och 16

basbataljoner. Parallellt med ombeväpningen till Gripensystemet bör

Viggensystemet successivt avvecklas från och med år 2001.

Nya typer av förband

Regeringen anser att nationella skyddsstyrkor bör organiseras. I dessa

ingår bl.a. norrlandsjägarbataljoner, markstridsbataljoner, marina

basskyddsbataljoner, marina bevakningsbataljoner och hemvärnet.

Regeringen anser dock att det finns vissa osäkerheter, bl.a. när det gäller

omfattningen av och metoder för att tillgodose behovet av bevakning och

skydd av sådan infrastruktur som är avgörande för samhällets

grundläggande funktioner. Även när det gäller rekryteringen till

hemvärnet och dess påverkan på bemanningen i övrigt av de nationella

skyddsstyrkorna finns det behov av fördjupat underlag. Regeringen har

därför denna dag beslutat om direktiv till en utredning som skall se över

stödet till de frivilliga försvarsorganisationerna (inkl. hemvärnet) och

deras fortsatta funktion i totalförsvaret. Utredningen skall lämna sina

förslag senast den 31 december 2000.

Utöver ovan redovisad struktur tillförs Försvarsmakten även andra nya

förband och kompetenser. Dessa kommer att utgöra betydelsefulla

komponenter i vår förmåga att möta framtida hot och risker. Som

exempel på sådana förband kan nämnas luftburen bataljon,

signalspaningsbataljon, IT-säkerhetsförband, säkerhetsbataljon,

jägarbataljon och NBC-insatsstyrka. Dessa förbandstyper kommer i

huvudsak att utvecklas och organiseras senast år 2004. Dessa

förbandstyper kan delvis organiseras med stöd av nuvarande

krigsorganisation. Den luftburna bataljonen utvecklas och organiseras

efterhand. Fram till år 2003 sker såväl utveckling och

kompetensuppbyggnad som den direkta utbildningen av förbandet.

Transporthelikoptrar anskaffas senare, preliminärt med början år 2003.

Beredskap och operativa anvisningar

Regeringen har uppdragit åt Försvarsmakten att senast den 26 november

1999 redovisa ett förslag till strategisk idé och operativa principer för

stridskrafternas utnyttjande vid ett väpnat angrepp riktat mot landet.

Regeringen avser att bl.a. med detta underlag som grund besluta om

operativa anvisningar för stridskrafternas beredskap.

Anpassning

Regeringen anförde i prop. 1998/99:74 Förändrad omvärld - omdanat

försvar följande:

"Tillväxt förutsätts ske genom en ökning av befintliga krigsförbands

storlek, genom ny eller kompletterad utbildning, förtätning med

kvalificerad förrådsställd eller nyanskaffad materiel samt genom att nya

krigsförband tillkommer. Med undantag av kaderbemannade större

krigsförbandstyper (brigadledningar etc.) bör nyuppsatta krigsförband

inte vara större än bataljon när det gäller markstridsförband eller

motsvarande för sjö- och luftstridsförband. Att från grunden skapa större

krigsförband inom fem år bedöms som tveksamt och bör inte utgöra en

planeringsgrund. En hög personell kompetens, materiell kvalitet,

tillräcklig produktionskapacitet i grundorganisationen och hög

ledningsförmåga utgör tillsammans med en försvarsmaterielförsörjning

grunden för tillväxtförmågan. Befälens kompetens behöver utvecklas

genom att utbildning och övningar genomförs med krigsförband av sådan

storlek att såväl funktioner som ledning kan övas och samtränas. Den i

insatsorganisationen utbildade värnpliktiga personalen bör kvarstå i cirka

fem år för att utgöra en grund för såväl tillväxtförmågan som för

territorialförsvaret."

När det gäller markstridskrafterna utgörs en del av

anpassningsförmågan av möjligheter och förmåga till tillväxt. Antalet

markstridsförband och möjligheten för tillväxt för dessa beror främst på

tillgången till officerare och möjligheten att anskaffa erforderlig volym

organisationsbestämmande materiel. Genom en utökning av antalet

officerare, förrådsställning av organisationsbestämmande materiel och

planering av tillväxt kan förmågan att tillväxa upprätthållas. Under

perioden 2000-2004 innehar markstridskrafterna en mycket god förmåga

att tillväxa. Efter detta minskar förmågan på grund av att materiel,

anläggningar och personal har avvecklats. Efter genomförd

omstrukturering bedöms tillväxt inom en femårsperiod med

markstridsförband kunna ske med ytterligare cirka åtta

markstridsbataljoner inklusive stödfunktioner.

Tillväxt i fartygsförbanden till ett innehåll motsvarande dagens

förbandsantal bedöms vara möjlig inom de närmaste åren. Det finns

potential att tillväxa med ett minröjfartyg av Landsortsklass. Utöver det

tidigare förordade behovet av fem ubåtar finns ytterligare två ubåtar att

tillgå under en övergångsperiod för tillväxt. Tung kustrobot (robotsystem

15) bör utnyttjas för korvettförband vid tillväxt. De fasta

artilleriförbanden samt det tunga kustrobotbatteriet bör avvecklas.

Däremot bör potential att tillväxa och bevara kompetens finnas genom att

materiel för två kustartilleribataljoner och ytterligare en amfibiebataljon

bibehålls. För amfibieförbanden gäller generellt samma förutsättningar

för tillväxt som för markstridskrafterna.

När det gäller flygstridskrafterna bedömer regeringen att flygförbanden

fram till år 2005 har möjlighet att tillväxa upp till ett innehåll som

motsvarar dagens förbandsantal. Därefter begränsas tillväxtmöjligheterna

av bl.a. tillgången på flygförare. Efter det att Gripensystemet har införts,

dvs. år 2005, är tillväxtmöjligheterna för stridsflygförbanden relativt

goda. Den övre gränsen sätts av utbildningskapaciteten för flygförare och

tekniker upp till kapaciteten i totalt antal anskaffade flygplan JAS 39

Gripen.

Enligt regeringens uppfattning bör anpassningen årligen ses över inom

Försvarsmakten.

Regeringen anser att den nu gällande planeringen för

markstridsförbanden kan ligga till grund för denna årliga rullning av

planeringen. När det gäller flyg- och sjöstridskrafterna samt de nationella

skyddsstyrkorna bör planeringen dock fördjupas ytterligare.

5.4 Grundorganisationens utformning

Regeringens förslag: Försvarsmaktens grundorganisation ges

följande utformning för att insatsorganisationen skall kunna få den

inriktning som föreslås i avsnitt 5.3.

Följande organisationsenheter läggs ned

- Armécentrum Enköping

- Marincentrum Haninge/Berga

- Flygvapencentrum Uppsala

- Södra militärområdesstaben Kristianstad

- Mellersta militärområdesstaben Strängnäs

- Norra militärområdesstaben Boden

- Södra arméfördelningen Kristianstad

- Östra arméfördelningen Strängnäs

- Norra arméfördelningen Boden

- Gotlands militärkommando Gotland/Visby

- Försvarsområdesstaberna i Hässleholm

 Eksjö

 Halmstad

 Karlskrona

 Göteborg

 Strängnäs

 Upplands-Bro

 Enköping

 Örebro

 Kristinehamn

 Falun

 Sollefteå

 Umeå

 Boden

- Västkustens marinkommando Göteborg

- Sydkustens marinkommando Karlskrona

- Ostkustens marinkommando Haninge/Muskö

- Norrlandskustens marinkommando Härnösand

- Södra flygkommandot Ängelholm

- Mellersta flygkommandot Upplands-Bro

- Norra flygkommandot Luleå

- Livgardesbrigaden Upplands-Bro/

 Kungsängen

- Värmlandsbrigaden Kristinehamn

- Smålandsbrigaden Eksjö

- Hallandsbrigaden Halmstad

- Skånska dragonbrigaden Hässleholm

- Dalabrigaden Falun

- Ångermanlandsbrigaden Sollefteå

- Wendes artilleriregemente Hässleholm

- Gotlands artilleriregemente Gotland/Visby

- Norrlands artilleriregemente Boden

- Gotlands luftvärnskår Gotland/Visby

- Roslagens luftvärnskår Norrtälje

- Norrlands luftvärnskår Boden

- Norrlands signalkår Boden

- Norrlands ingenjörkår Boden

- Norrlands trängkår Sollefteå

- Livgardets dragoner Stockholm

- Lapplands jägarregemente Kiruna

- Karlskrona kustartilleriregemente

och Andra kustartilleribrigaden Karlskrona

- Gotlands kustartilleriregemente Gotland/Fårösund

- Norrlands helikopterbataljon Boden

- Göta helikopterbataljon Ronneby/Kallinge

Organisationsenheterna läggs ned den 30 juni 2000 eller vid den

senare tidpunkt regeringen bestämmer.

Skånska flygflottiljen i Ängelholm läggs ned senast den 31

december 2002.

Följande organisationsenhet omlokaliseras

Försvarets internationella kommando omlokaliseras från

Södertälje/Almnäs till Upplands-Bro/Kungsängen.

Omlokaliseringen skall vara genomförda senast den 31 december

2001.

Följande organisationsenheter inrättas

- Operativ insatsledning Upplands-Bro/

 Bålsta

- Militärdistrikt med staber i Göteborg

 Gotland/Visby

 Strängnäs

 Boden

Organisationsenheterna inrättas den 1 juli 2000 eller vid den senare

tidpunkt regeringen bestämmer.

Skälen för regeringens förslag

5.4.1 Bakgrund

I propositionen Förändrad omvärld - omdanat försvar (prop. 1998/99:74)

redovisade regeringen sin övergripande syn på Försvarsmaktens framtida

grundorganisation och hur arbetet med att utarbeta ett förslag till en ny

grundorganisation borde bedrivas. Riksdagen beslutade i slutet av maj

1999 i enlighet med regeringens förslag (bet. 1998/99:FöU5, rskr.

1998/99:224).

När det gäller utarbetandet av en ny grundorganisation anser

regeringen, som också anfördes i prop. 1998/99:74, att frågan hur arbetet

har bedrivits är viktig. Det är angeläget att den valda arbetsmetoden

redovisas tydligt för att underlätta förståelsen av och motiven för det

förslag som redovisas. Regeringen vill därför inleda med att redovisa hur

arbetet har bedrivits. Utgångspunkter för den arbetsmodell som har valts

har varit främst erfarenheter och slutsatser från beredningen av

grundorganisationsförändringarna i 1996 års totalförsvarsbeslut.

I februari 1999 uppdrog regeringen åt Försvarsmakten och

Fortifikationsverket att redovisa underlag för det fortsatta arbetet med

förändringen av grundorganisationen. Underlaget skulle innehålla en

redogörelse för fortsatt verksamhet vid Försvarsmaktens samtliga

organisationsenheter och därför innehålla en kvalitativ respektive en

kvantitativ redovisning för verksamheten under oförändrade betingelser.

Därutöver skulle Fortifikationsverket redovisa en fysisk

fastighetsplanering för fastighetsbeståndet på varje berörd ort. Avsikten

med dessa uppdrag var att tillförsäkra att Regeringskansliet skulle få

tillgång till uppdaterade och tillförlitliga underlag om den hittillsvarande

organisationens verksamhet.

I mars 1999 beslutade regeringen den nämnda propositionen Förändrad

omvärld omdanat försvar (prop. 1998/99:74).

I mars 1999 uppdrog regeringen också åt Försvarsmakten att med

utgångspunkt i propositionen och Försvarsberedningens rapport

Förändrad omvärld - omdanat försvar (Ds 1999:2) redovisa förslag till

planering av Försvarsmaktens verksamhet för perioden 2000 - 2004. En

del i detta uppdrag var att redovisa ett förslag till dimensionering av

Försvarsmaktens grundorganisation. Regeringen underströk att

redovisningen inte skulle innehålla förslag på vilka enskilda

organisationsenheter som kunde komma att beröras av den framtida

förändringen av grundorganisationen. Förslaget skulle redovisas till

regeringen senast den 19 maj 1999.

I april 1999 uppdrog regeringen åt Försvarsmakten att utarbeta förslag

till en principiell utformning av den militära ledningsorganisationen.

Regeringen angav att förslaget skulle grundas på propositionen

1998/99:74 Förändrad omvärld - omdanat försvar och Försvarsmaktens

redovisning den 19 maj 1999 med förslag till framtida struktur för

Försvarsmakten.

I maj 1999 redovisade myndigheterna resultatet av de lämnade

uppdragen. I fråga om den kvalitativa redovisningen av Försvarsmaktens

nuvarande grundorganisation redovisades s.k. förbandskort för varje

organisationsenhet. Kortfattat, men tydliggörande, redovisas alla

förhållanden av betydelse för den enskilda organisationsenheten. På

motsvarande sätt redovisas utgiftsutvecklingen fram till år 2004 vid

oförändrad verksamhet i den kvantitativa redovisningen. I förslaget till

dimensionering av grundorganisationen utvecklade Försvarsmakten sin

syn på principerna för utformningen av den framtida

grundorganisationen. Regeringen återkommer till detta i avsnitt 5.4.2.

Senare i maj 1999 tog regeringen nästa steg genom att besluta om

riktlinjer för det fortsatta arbetet med att förändra grundorganisationen. I

dessa riktlinjer lade regeringen fast vilka försvarspolitiska, ekonomiska

och regionalpolitiska aspekter samt miljöaspekter som skulle beaktas i

det fortsatta beredningsarbetet. Regeringen återkommer till dessa

riktlinjer i avsnitt 5.4.2. Samtidigt med att dessa riktlinjer beslutades

formades en arbetsgrupp (styrgruppen) med representanter för

Försvarsdepartementet och Försvarsmakten för att på grundval av de till

regeringen redovisade underlagen och de av regeringen beslutade

riktlinjerna utarbeta ett förslag till ny grundorganisation för

Försvarsmakten. Styrgruppen har under hela processen samarbetat med -

och orienterat - andra berörda departement inom Regeringskansliet samt

Fortifikationsverket och Försvarsmaktens ledning.

Den 30 september 1999 redovisade Försvarsmakten sitt förslag till

principiell utformning av den militära ledningsorganisationen. I

rapporten lämnar Försvarsmakten förslag om en ändrad ledningsstruktur

inom det militära försvaret. I enlighet med förutsättningarna för

utredningsarbetet har Försvarsmaktens förslag som dimensionerande

grund myndighetens redovisning den 19 maj 1999 med förslag till

framtida struktur för Försvarsmakten.

Den 30 september 1999 redovisade även Försvarsberedningen sin

rapport Europas säkerhet - Sveriges försvar (Ds 1999:55).

Den 20 oktober 1999 redovisade styrgruppen sin rapport med förslag

till ny grundorganisation för Försvarsmakten till regeringen. Regeringen

noterar i detta sammanhang att Försvarsberedningen har utgjort en

parlamentarisk referensgrupp för gruppens arbete.

Större förändringar av Försvarsmaktens grundorganisation påverkar

många, såväl enskilda som familjer, främst inom Försvarsmakten och

andra berörda myndigheter. Förändringarna påverkar också kommuner

och regioner. Regeringen anser det vara av stor vikt att de som berörs av

förändringarna också ges möjlighet att lämna synpunkter innan beslut

fattas. Regeringen noterar att en viktig del i styrgruppens arbete har varit

att låta berörda länsstyrelser och kommuner efter det att dessa fått ta del

av styrgruppens utgångspunkter för sitt arbete, redovisa sina synpunkter

för styrgruppen. Vidare har särskilda genomgångar och diskussioner ägt

rum med samtliga Försvarsmaktens operativa och taktiska chefer samt

förbandschefer om hur grundorganisationen bör utformas. Härutöver har

Försvarsmaktens representanter i styrgruppen gjort ett stort antal besök

vid förbanden. Regeringen konstaterar också att styrgruppen löpande har

informerat de centrala arbetstagarorganisationerna och att dessa har getts

möjlighet att lämna synpunkter på gruppens arbete och förslag.

Den valda arbetsmodellen har präglats av ett arbete som har

genomförts stegvis. Inledningsvis klarlades nuläget genom beskrivningar

av kostnaderna och produktionsförutsättningarna för fortsatt och

oförändrad verksamhet vid Försvarsmaktens samtliga

organisationsenheter. Parallellt med detta utarbetades av

Regeringskansliet och beslutades av regeringen närmare anvisningar för

vilka förutsättningar eller restriktioner som skulle gälla i det fortsatta

urvalsarbetet. I det nästkommande steget utarbetades konkreta

ändringsförslag i fråga om grundorganisationen. Därefter har en för

ändamålet formad styrgrupp genom detaljöverväganden och resonemang

om variationer inom grundorganisationen utarbetat ett förslag till ny

grundorganisation.

Regeringen anser att denna arbetsmetod har givit ett tillförlitligt och

korrekt beslutsunderlag och därför också skapat bättre förutsättningar för

att kunna följa upp hela Försvarsmaktens organisatoriska struktur och

förbandsverksamhet. En viktig utgångspunkt härvidlag är att arbetet har

utgått från den befintliga organisatoriska strukturen och att jämförelser

gjorts med denna. På detta sätt har lättare än eljest kunnat belysas t.ex.

konsekvenser i alternativresonemang. Metoden har vidare inneburit att

kostnaderna genomgående har relaterats till en oförändrad verksamhet.

Enskilda besparingar vid olika nedläggningsalternativ har därmed inte

utgjort grunden för arbetet.

5.4.2 Styrande faktorer

Utgångspunkter

Regeringen redovisade den övergripande inriktningen för förändringen

av Försvarsmaktens grundorganisation i prop. 1998/99:74, s. 108-111. I

sammanfattning angav regeringen följande. Försvarsmaktens

grundorganisation skall omstruktureras för att bättre ta tillvara

Försvarsmaktens möjligheter till och behov av samordnad verksamhet

för effektivare och mer rationell utbildning och övning av förband.

Omstruktureringen skall leda till bättre möjligheter till samträning,

förbättrad systemkunskap, tillväxtförmåga och flexibilitet.

Regeringen gjorde i propositionen bedömningen att dagens

grundorganisation innehåller en betydande överkapacitet i förhållande till

det framtida utbildningsbehovet och kravet på utbildningskapacitet. I

fråga om den långsiktiga inriktningen pekade regeringen vidare på att

Försvarsmaktens framtida verksamhet skall syfta till att uppnå de i

propositionen redovisade kraven på förmågor. De kraven syftar i sin tur

till att lösa Försvarsmaktens huvuduppgifter. Det är nödvändigt, anförde

regeringen, att Försvarsmakten kontinuerligt bedriver olika

grundläggande verksamheter för att kunna vidmakthålla dessa förmågor.

I annat fall riskerar kompetensen att gå förlorad. Regeringen

kommenterade också anpassningsfrågorna och dessa frågors betydelse

för grundorganisationen genom att peka på bl.a. att grundorganisationens

möjligheter att höja beredskapen inom ett år och att tillväxa inom fem år

styrs av det grundläggande behovet av krigsförband och det sätt på vilket

produktionen av krigsförband genomförs. Kraven på förmåga till

anpassning i olika tidsperspektiv har således stort inflytande över

grundorganisationens framtida struktur och flexibilitet, framhöll

regeringen.

I fråga om inriktningen för de närmaste åren konstaterade regeringen i

propositionen att det är väsentligt att den framtida grundorganisationen

styrs av Försvarsmaktens huvuduppgifter. Regeringen pekade också på

ett antal förhållanden som måste beaktas i förändringsarbetet. Det gäller

behovet av stödkapacitet, operativa krav på anpassningsförmåga, avstånd

till upptagningsområde av totalförsvarspliktiga samt lokala

utbildningsförutsättningar. Regeringen framhöll också vikten av att det

görs övergripande konsekvensvärderingar från miljösynpunkt av en

förändrad fredsverksamhet.

De yttre ramarna för förändringsarbetet preciserades i regeringens

riktlinjer i maj 1999 för det fortsatta arbetet med översyn av

Försvarsmaktens grundorganisation. Som grund för förändringsarbetet

skulle ligga riksdagens beslut i maj 1999 (prop. 1998/99:74, bet.

1998/99:FöU5, rskr. 1998/99:224) samt Försvarsmaktens och

Fortifikationsverkets olika redovisningar i samma månad.

I riktlinjerna lade regeringen fast vilka försvarspolitiska, ekonomiska

och regionalpolitiska aspekter samt miljöaspekter som skulle beaktas i

det fortsatta beredningsarbetet. Riktlinjerna berörde i fråga om

försvarspolitiska aspekter den organisatoriska strukturen, kompetenser

och specialfunktioner, stöd till samhället och den folkliga förankringen. I

fråga om ekonomiska aspekter skulle förslaget bl.a. medföra en total

utgiftsnivå som långsiktigt är anpassad till Försvarsmaktens framtida

anslagstilldelning. Kostnader för nyinvesteringar och omlokaliseringar

skulle minimeras. I fråga om regionalpolitiska aspekter skulle de

långsiktiga regionalpolitiska problemens svårighetsgrad på berörda

lokala arbetsmarknader beaktas. Därutöver skulle särskild hänsyn tas till

försvarsmaktsberoendet, dvs. andelen sysselsatta i Försvarsmakten. När

det gäller miljöpolitiska aspekter framhöll regeringen bl.a. att

grundorganisationen skulle utformas så att Försvarsmakten kan svara upp

mot sitt ansvar som sektorsmyndighet för ekologisk hållbarhet. Slutligen

gavs anvisningar för förslagets utformning. Förslaget skulle vara

sammanhållet och innehålla en helhetslösning som svarar upp mot

redovisade utgångspunkter och i övrigt ställda krav. De utgångspunkter

som beaktats förutom de som angetts i riktlinjerna skulle tydligt

redovisas. Arbetsmetoden och gjorda överväganden skulle redovisas.

Försvarsmaktens redovisning i maj 1999 med förslag till framtida

struktur för Försvarsmakten innefattade ett förslag till dimensionering av

Försvarsmaktens grundorganisation. Regeringen noterar att

Försvarsberedningen i sin rapport den 30 september 1999 anser att den

insatsorganisation som Försvarsmakten föreslagit i underlaget den 19

maj 1999 till stora delar motsvarar beredningens intentioner i underlaget

inför prop. 1998/99:74. Regeringen noterar också att styrgruppen därför

använde Försvarsmaktens förslag i maj 1999 till dimensionering av

grundorganisationen som en principiell grund för sitt arbete.

Övriga faktorer

Styrande för grundorganisationsutvecklingen skall enligt regeringen vara

effektivitet och långsiktighet. I framtiden behövs ett mindre antal

organisationsenheter än idag för utbildning som har till uppgift att

försörja insatsorganisationen och därutöver erforderliga kompetenser.

Med färre utbildningsplatser ökar betydelsen av att de kvarvarande

enheterna medger goda utbildningsbetingelser inom ramen för låga fasta

kostnader och att de klarar framtida miljökrav. Förband inom

grundorganisationen skall även kunna hävda den territoriella integriteten

och svara för övrig krishantering.

Operativa hänsyn

Den operativa studie som Försvarsmakten genomför hösten 1999 till

våren 2000 syftar till att revidera den operativa planeringen, det operativa

utnyttjandet av förbanden samt beredskap och tillgänglighet m.m. I detta

perspektiv föreligger jämväl, enligt regeringens mening, ett antal

operativa minimikrav som bör ligga till grund för utformningen av

grundorganisationen.

Några sådana minimikrav är enligt regeringen att grundorganisationens

utveckling skall medge att insatsorganisationen får en sådan förvarning

och har en sådan förmåga att den kan sättas in för att försvara hela landet,

avdela resurser för territoriell integritet och krishantering. För den

markoperativa verksamheten och underhållsverksamheten erfordras

förmåga att genomföra verksamhet i hela landet och under alla

klimatologiska förhållanden. Särskilt måste uppmärksammas de krav

som ställs för att kunna genomföra verksamhet i storstadsmiljö och i

subarktisk miljö.

Andra krav är enligt regeringen att det för den sjöoperativa

verksamheten erfordras möjligheter att kunna basera och verka med

marina förband i Östersjön och med begränsad uthållighet i Västerhavet.

Härvid måste de särskilda krav som ställs avseende marin verksamhet i

kust- och skärgårdsmiljö beaktas. Luftoperativ verksamhet samt

helikoptertransportkapacitet behövs över hela landet med tyngdpunkt

mot Östersjön.

För att uppnå de operativa kraven vad avser territoriell integritet

erfordras enligt regeringen att markstridsförband fredslokaliseras i såväl

norra och mellersta som södra Sverige. Härvid skall skyddet av

befolkningscentra ägnas särskild uppmärksamhet. Luftstridsförband skall

på samma sätt ha baseringsmöjligheter i norra, mellersta och södra

Sverige. Sjöstridförband skall ha baseringsmöjligheter i mellersta, södra

och västra Sverige. På Gotland erfordras lokalisering av

markstridsförband och möjligheter att basera luftstridsförband.

Utbildningssystemet, m.m.

Det är enligt regeringens mening av central betydelse att skapa förband

som kan utveckla sin samlade förmåga genom utbildning och övningar

inom högre förbands ram. Det är vidare nödvändigt att utbildningen kan

genomföras inom ramen för den minsta stridsenhet i vilken förbanden

skall verka. Det är för markstridsförband och kustartilleriet som regel

bataljon inom brigads ram, för sjöstridskrafter division inom flottiljs ram

och för luftstridskrafter inom divisions eller bataljons ram.

Av betydelse i sammanhanget är även frågor om förbandens inriktning

och konsekvenserna av detta för grundorganisationens dimensionering.

När det gäller markstridsförbanden måste övning i bataljon kunna

genomföras under grundutbildningen. Vidare är det angeläget att

övningar med mekaniserad brigad kan genomföras varje år. Enligt

regeringens mening behöver det årligen utbildas en brigad, dvs. ca fyra

mekaniserade bataljoner samt övriga i brigaden ingående förband och

funktioner.

Utbildningssystemet bör vara så utformat att statsmakternas krav på

insats och beredskap samt Försvarsmaktens behov av kompetenser

därutöver kan uppnås. Kraven på internationella insatser, beredskap,

territoriell integritet och kompetensutveckling bör vara styrande för den

årliga produktionen av totalförsvarspliktiga före kraven att fullt ut

personaluppfylla insatsorganisationen. Det årliga värnpliktsbehovet i

utbildningssystemet bör avvägas främst mot krigsorganisationens behov

och tillgängliga medel samt behovet av insats (nationellt och

internationellt). Den grundorganisationsstruktur som regeringen föreslår

är inriktad på en värnpliktsvolym om 16 350 värnpliktiga. Regeringen

vill dock påtala att förslaget även inrymmer vissa, om än begränsade,

möjligheter för att öka t.ex. volymen totalförsvarspliktiga. En sådan

åtgärd medför dock en kostnadsökning, beroende bl.a. på behov av fler

officerare.

För att långsiktigt bibehålla förmåga att leda högre förband och

därigenom också vara efterfrågad utomlands för motsvarande

befattningar krävs att markstridskrafterna övas på divisionsnivå. För att

åstadkomma detta krävs en ledningsnivå på divisionsnivån och stöd- och

funktionsförband såsom luftvärns-, underhålls- understöds-,

underrättelse- och fältarbetsförband samt motsvarande en sammansatt

brigad årligen. Med hänsyn till befintlig infrastruktur och behovet av

utbildning av övriga enheter inom brigadsystemet är det rationellt att på

ca två av de nuvarande befintliga enheterna utbilda hel bataljon. En

eventuell utökning av antalet enheter för utbildning av hel bataljon skulle

enligt regeringen kräva alltför omfattande investeringar. För att utbilda

övriga två bataljoner anser regeringen att det behövs fyra enheter med

utbildning av ca halvbataljon. Vidare bedömer regeringen att det

erfordras viss mekaniserad utbildning vid enheten för den internationella

utbildningen med hänsyn till kompetensförsörjningen av denna. Detta

bör genomföras inom ramen för den årliga utbildningen av en brigad.

Inom ramen för utbildningssystemet vill regeringen beröra frågan om

funktionsutbildningen inom markstridskrafterna i förhållande till en med

brigadförbanden integrerad utbildning. Regeringen anser därvid att

fördelarna sammantaget blir större med ett system med separata

utbildningsförband för respektive funktion i förhållande till en

integrering med förband för mekaniserad utbildning på flera platser.

Regeringen är medveten om att detta medför att funktionen i sig

prioriteras före integreringen med brigadförbanden, vilket i vissa

situationer kan uppfattas som en nackdel. Regeringen har dock bedömt

att det är av större betydelse att kompetensen inom funktionen hålls

samman. För respektive truppslag inom markstridsförbanden bör målet

att uppnå full duglighet för funktionen inom ramen för bataljons nivå

prioriteras.

Volymen inom en funktion bör därför sammantaget över landet vara

tillräcklig för att utgöra en minsta bas för kompetensbevarande och för

att möjliggöra övning av bataljonsförband. Detta innebär för respektive

funktion en volym på i genomsnitt 800 totalförsvarspliktiga. Regeringen

anser att utbildningen bör genomföras vid ett förband för respektive

funktion.

När det gäller jägarförband vill regeringen dock anföra följande. Det är

angeläget att jägarutbildningen kan bedrivas med två

utbildningsinriktningar. Den ena avser utbildning av Norrlandsjägare.

Denna utbildning kan bedrivas endast i Norrland med dess

klimatologiska förhållanden med snö, kyla och stora ödemarker. Den

andra avser utbildning av underrättelse- och säkerhetsförband. För detta

slag av utbildning erfordras goda utbildningsförutsättningar och

infrastruktur för bl.a. träning i fallskärmshoppning och närhet till

transportflyg. Detta leder till att det enligt regeringen bör finnas två

enheter för jägarutbildning.

Regeringen vill i samband med diskussionen om enheter för

funktionerna också erinra om kravet på vinterförmåga för förbanden. I

princip bör alla officerare ha gedigen vintererfarenhet och förmåga att

leda förband i subarktisk miljö. Frågeställningen aktualiseras särskilt om

utbildningen av markstridskrafternas specialtruppslag koncentreras till en

enhet vilken inte är lokaliserad till norra Sverige. I de fall enheten

lokaliseras till södra eller mellersta Sverige bör det enligt regeringens

mening finnas viss utbildningskapacitet i norra Sverige där även

utbildning i subarktisk miljö genomförs. Sådan utbildningskapacitet bör i

första hand lokaliseras i anslutning till den nordligaste mekaniserade

enheten för att möjliggöra samordning. Ur den totala värnpliktsvolymen

för funktionerna bör därför en viss del avdelas för denna utbildning.

En reducering av de marina förbanden leder enligt regeringen till att en

rationell utbildning kräver färre platser än idag. Under grundutbildningen

bör insatsstyrkor kunna organiseras genom att enheter från flera marina

förband sammanförs för att öva chefer i bl.a. förbandsledning.

I fråga om sjöstridskrafterna bör division vara lägsta

organisationsenhet för att kunna tillgodose beredskapskraven.

Sjöstridskrafterna bör därför inriktas mot att kunna uppträda i division

inom flottiljs ram och mot att tidigt kunna uppnå förmåga att hävda rikets

territoriella integritet. Frågor om den framtida ledningen av

sjöstridskrafterna utreds för närvarande. Regeringen återkommer till

riksdagen vid behov. För verksamheten inom ramen för flottan bedömer

regeringen att det krävs två baser. Dessa bör innehålla dimensionerande

infrastruktur i form av kajer och förtöjningsanordningar samt sådana

lednings- och underhållsresurser som är nödvändiga för en rationell

förbandsproduktion. Härutöver erfordras möjligheter till tidsbegränsad

basering vid en plats.

Den framtida militära organisationen kommer från ungefär år 2004 att

innehålla betydligt färre fartyg än i dag. Det innebär också att det totala

underhållsbehovet liksom behovet av torrsättningsresurser för mer

kvalificerat underhåll minskar. I dag bedrivs underhåll både vid Muskö

örlogsvarv och Kockums AB i Karlskrona. För att få en rationell

verksamhet framöver krävs dock att det marina farygsunderhållet

koncentreras. En viktig resurs i sammanhanget är kompetens för

produktion av nya fartyg och fartygstyper. Denna produktionsresurs finns

i dag vid Kockums AB i Karlskrona. Regeringen anser att det är av vikt

att produktion och underhåll så långt möjligt hålls samman för att på

bästa sätt utveckla dessa kompetenser. Inriktningen bör därför vara att

ansvaret för att genomföra det framtida marina fartygsunderhållet läggs

på civil varvsindustri.

Vissa frågeställningar bör dock klaras ut. Den viktigaste frågan är hur

nödvändiga resurser för underhåll kan säkerställas i anslutning till de

framtida fartygsförbandens baseringar. Regeringen har därför denna dag

gett Försvarsmakten i uppdrag att i samverkan med Försvarets

matrielverk redovisa under vilka förutsättningar och till vilka kostnader

civil varvsindustri kan svara för genomförandet av det marina

fartygsunderhållet i anslutning till de i denna proposition föreslagna

marina fartygsbaserna. Vidare skall redovisas hur de verksamheter som i

dag bedrivs inom och i anslutning till Musköanläggningen, t.ex.

verkstads- och vapenfunktionerna samt reservdelsförråd och

sjöbevakningscentral påverkas om ansvaret för genomförandet av det

marina fartygsunderhållet läggs på civil varvsindustri och om Ostkustens

marinkommando läggs ned i enlighet med regeringens förslag i denna

proposition. Regeringen återkommer vid behov till riksdagen i dessa

frågor.

Kustförsvarsförbanden bör enligt regeringen inriktas mot samordnad

utbildning av en amfibiebataljon och brigadledning per år. Förbanden

organiseras så att de kan utgöra bas för att öva chefer i bl.a.

förbandsledning inom brigads ram. Regeringen har tidigare i detta avsnitt

pekat på betydelsen av olika skäl för viss militär närvaro i hela landet.

Enligt vad regeringen anförde i prop. 1998/99:74 skall bl.a. avstånd till

upptagningsområde av totalförsvarspliktiga beaktas i

grundorganisationsarbetet. Den västsvenska regionen med Göteborg är

en av Sveriges befolkningstätaste regioner. Enligt regeringens mening

bör därför frågan om möjligheterna att fullgöra värnpliktstjänstgöringen i

hemregionen beaktas särskilt när det gäller lokaliseringen av förband till

Västkusten. Detta får speciell aktualitet när det gäller

kustartilleriutbildningen. Då det av infrastrukturella skäl inte bedöms

möjligt att genomföra mer än en begränsad del av den totala

kustartilleriutbildningen i Göteborg anser regeringen att denna utbildning

bör genomföras vid två enheter. En sådan lösning innebär att

kustartilleriutbildningen kan genomföras med utnyttjande av dagens

infrastruktur samtidigt som den skapar goda förutsättningar för de

totalförsvarspliktiga i Västsverige att fullgöra sin tjänstgöring i

hemregionen.

I fråga om helikopterförbanden konstaterar regeringen att

Försvarsmakten idag har drygt 110 helikoptrar. Enligt

materielplaneringen skall nya helikoptrar anskaffas med början år 2002,

varvid de äldre avvecklas. Detta medför att Försvarsmakten efter år 2004

kan beräknas ha 65-70 helikoptrar. För att rationellt utbilda och leda

helikopterverksamheten bör enligt regeringens uppfattning antalet platser

för permanent basering kunna reduceras till två större enheter och en

mindre. Den ena av de större enheterna bör inriktas mot markoperativ

förmåga och den andra mot sjöoperativ förmåga. Till detta kommer

behov av räddningskapacitet på ett antal platser.

I fråga om flygstridsförbanden anser regeringen att så många

funktioner som möjligt bör kunna utbildas vid varje flygflottilj.

Flygtidsproduktionen bör därvid styras mer av kravet på utbildning i hela

utbildningskedjan av flygförare än av kravet på insatsförmåga.

Utbildningen bör inriktas mot en organisation omfattande 160 flygförare

tjänstgörande vid de åtta stridsflygdivisionerna.

Regeringen anser att flygstridskrafterna långsiktigt skall bestå av åtta

divisioner JAS 39 Gripen. För detta erfordras i sig fyra flottiljer med

vardera två divisioner per flottilj.

Regeringen konstaterar att utbildningen av nya flygförare och

omskolningen till Gripensystemet sammantaget är känsligt för störningar

under de närmaste åren och ställer krav på flottiljkapacitet. Till

utbildningen och omskolningen kommer en annan komponent som också

ställer krav på kapacitet, nämligen möjligheterna att lämna exportstöd

genom Viggen- eller Gripenutbildning. Regeringen anser att det inte är

möjligt att nu ange omfattningen av det framtida behovet av exportstöd.

Detta innebär enligt regeringens mening att det behövs fem flygflottiljer

för att tillförsäkra erforderlig kapacitet för eventuella exportåtaganden i

framtiden.

Officersutbildning

Den dimensionering av grundorganisationen som regeringen föreslår

leder till att det behövs ungefär 10 000 yrkesofficerare. För att kunna

personalförsörja denna organisation erfordras det långsiktigt en årlig

rekrytering av cirka 540 yrkesofficersaspiranter, vilket ger ungefär 500

utexaminerade officerare. För att klara volymen

kompletteringsutbildning av arméofficerare från nuvarande skolsystem

bedömer regeringen att det behövs tre militärhögskolor till och med år

2001. Därefter behövs det två militärhögskolor. Regeringen återkommer i

avsnitt 5.4.5.

Beredskapsfrågor

Regeringen vill erinra om att beredskap även framdeles är en viktig del

av Försvarsmaktens ansvar och verksamhet. Förband med hög beredskap

måste kunna organiseras genom att antingen utnyttja förband i slutfasen

av grundutbildningen eller genom att kalla in viss personal eller hela

förband från tidigare utbildningsomgångar för förbandsövningar.

Anpassning

En viktig del i Försvarsmaktens framtida organisation är förmågan till

tillväxt. En förutsättning för att insatsorganisationen skall kunna anpassas

genom att tillväxa är att det finns dels kompetenser, dels

grundorganisatoriska möjligheter. Regeringen behandlar frågan om

kompetenser i avsnitt 5.2. I fråga om de grundorganisatoriska

möjligheterna anser regeringen att en grundorganisation med den

utformning som föreslås i denna proposition kommer att ha den volym

och infrastruktur som behövs för att genom flexibilitet och planering

kunna utnyttjas även i en tillväxtsituation. Regeringen anser vidare att det

vore direkt olämpligt att bibehålla ytterligare ett antal etablissement i

form av kasernområden för att på så sätt ha en inbyggd potential för

tillväxt. En sådan modell skulle föranleda alltför stora kostnader.

Däremot är det angeläget att behålla dimensionerande övnings- och

skjutfält. Regeringen bedömer att det även i en tillväxtsituation - trots det

omvärldsläge som då råder - skulle vara förenat med betydande

svårigheter att på kort tid anskaffa ytterligare övnings- och skjutfält.

Regeringen anser att det i det medellånga perspektiv som riksdagen har

lagt fast - dvs. det femåriga perspektivet - däremot borde vara möjligt att

åstadkomma förläggningskapacitet genom t.ex. utnyttjande av barack-

och containerlösningar eller motsvarande för att bedriva den

utbildningsverksamhet som inte kan inrymmas inom den befintliga

infrastrukturen. Redan idag finns en icke obetydlig förläggningskapacitet

vid vissa större övnings- och skjutfält. I sammanhanget kan också erinras

om att regeringen i en anpassningssituation har möjlighet att i enlighet

med 1 kap. 5 § miljöbalken fatta vissa beslut i miljöhänseende. Härutöver

bedömer regeringen att behovet av centraliserad samövning mellan olika

enheter inom ramen för grundorganisationens ordinarie verksamhet

kommer att öka i framtiden. Även denna aspekt understryker vikten av

att dimensionerande övnings- och skjutfält behålls.

Stöd till samhället

Uppgiften att lämna stöd till samhället skall inte vara dimensionerande

vid utformningen av Försvarsmaktens grundorganisatoriska struktur.

Enligt regeringen bör dock frågan om skydd av viktiga

samhällsfunktioner i storstadsregionerna beaktas i övervägandena om

grundorganisationens lokalisering. Som redovisats i avsnitt 5.3 bör vid en

jämförelse av i övrigt likvärdiga förutsättningar även möjligheterna till

stöd till samhället beaktas. Inom ramen för grundorganisationen skall

också stöd till samhället kunna ges dels genom avtal som förutsätter ett

etablerat och organiserat samarbete, dels genom insatser vid katastrofer

och oförutsedda händelser.

Dimensionering

Mot bakgrund av dessa övergripande resonemang förordar regeringen att

följande dimensionering ligger till grund för detaljutformningen av

Försvarsmaktens grundorganisation.

- Sex enheter för utbildning av armébrigadledningar och mekaniserade

förband.

- En enhet för internationell utbildning, med vilken samlokaliseras viss

grundutbildning.

- En enhet för respektive specialtruppslag inom markstridskrafterna, dvs.

artilleri-, luftvärns-, ingenjör-, signal- respektive trängförband. För att

säkerställa vinterkompetens erfordras utbildningskapacitet i Norrland för

samtliga funktioner.

- Två enheter för utbildning av jägarförband.

- Två enheter för utbildning av kustartilleriförband.

- Två baser för utbildning av sjöstridskrafter. Därutöver erfordras

möjlighet för tidsbegränsad basering på ytterligare en plats.

- Fem flygflottiljer.

- Två enheter för helikopterförbanden, varav en för markoperativ

verksamhet och för sjöoperativ verksamhet. Därutöver skall det finnas en

mindre enhet.

- Två militärhögskolor från och med år 2002.

5.4.3 Ledningsfrågor

Regeringen anser att den militära ledningsorganisationen bör förändras.

Med utgångspunkt i Försvarsmaktens förslag den 30 september 1999 och

Försvarsberedningens principiella bedömning av det förslaget i sin

rapport Europas säkerhet - Sveriges försvar anser regeringen att antalet

ledningsnivåer bör reduceras. Vidare bör antalet enheter bli färre och en

ny operativ och taktisk ledning bör införas.

På den operativa nivån bör det enligt regeringen finnas endast en enhet.

De nuvarande militärområdesstaberna bör avvecklas och en ny

organisationsenhet benämnd operativ insatsledning inrättas. Delar av

Försvarsmaktens nuvarande högkvarter bör ingå i denna operativa

insatsledning. Även den taktiska nivån bör reduceras. Fördelnings- och

försvarsområdesstaberna samt marinkommandona och flygkommandona

bör avvecklas. Den taktiska ledningen bör utformas som ett armétaktiskt,

marintaktiskt respektive flygtaktiskt kommando som tillsammans med

operationsledningen utgör den samlokaliserade operativa

insatsledningen. Den operativa insatsledningen kommer därmed att bestå

av en operationsledning och tre taktiska kommandon. Regeringen anser

vidare att dagens försvarsgrenscentra bör läggas ner och uppgifterna

föras över till bl.a. de taktiska kommandona. Den operativa

insatsledningen skall ha möjlighet att avdela en till två insatsledningar

som kan grupperas i ett insatsområde samt ha kapacitet att avdela

stabsresurser till en internationell stab i samband med internationella

insatser.

Härutöver bör det för den regionala territoriella ledningen, stödet till

frivilligorganisationer och för samverkan med totalförsvarets civila delar

inrättas fyra militärdistrikt. Genom detta förslag koncentreras tillgängliga

ledningsresurser och tillförsäkras ett effektivt resursutnyttjande och en

hög kompetens i respektive distrikt.

Inom militärdistrikten bör sammanlagt 29 militärdistriktsenheter

inrättas. Varje län kommer således att innehålla minst en sådan enhet.

Militärdistriktsenheterna bildas ur nuvarande försvarsområdesgrupper

och skall svara för att utbilda, vidmakthålla och utveckla hemvärnet samt

stödja de frivilliga försvarsorganisationerna. Härutöver skall dessa

enheter svara för en del av totalförsvarssamverkan.

Regeringen återkommer i kapitel 8 utförligare till frågorna om den

militära ledningsorganisationen.

Regeringen återkommer under avsnitt 5.4.5 med de

grundorganisatoriska konsekvenserna av en förändrad

ledningsorganisation och regeringens förslag i denna delen.

5.4.4 Traditionsfrågor

Innan regeringen kommer in på sitt förslag till utformning av en ny

grundorganisation för Försvarsmakten bör även traditionsfrågorna

belysas. Traditionsfrågorna har en viktig roll i folkförankringen av det

svenska försvaret. Frågorna kräver därför en omsorgsfull behandling.

Organisationsenheternas benämningar bör vidare ha ett allmänt stöd. Det

ankommer på regeringen att bestämma organisationsenheternas

benämning. Det har emellertid inte varit möjligt att utgående från

förslaget till ny grundorganisation i erforderlig utsträckning pröva

namnfrågorna. Regeringen anser därför att dessa frågor bör bli föremål

för fortsatta överväganden och att de slutgiltiga namnen på ett antal

organisationsenheter bestäms vid en senare tidpunkt. För att möjliggöra

en sådan fortsatt prövning har regeringen valt att i sitt förslag endast

använda organisationsenheternas nuvarande eller preliminära namn och

inte ta ställning till hur t.ex. sammanslagna eller omlokaliserade

organisationsenheter eller de nya militärdistrikten skall benämnas.

Regeringen har därför uppdragit åt Försvarsmakten att efter samråd med

bl.a. Statens försvarshistoriska museer senast i mars 2000 inkomma med

förslag till benämningar. Mot bakgrund av traditions- och namnfrågornas

principiella betydelse avser regeringen att senare informera riksdagen om

frågans fortsatta behandling. Regeringen avser att senare informera

riksdagen i dessa frågor.

5.4.5 Försvarsmaktens framtida utformning

Med utgångspunkt i de principiella resonemang och överväganden som

redovisats i tidigare avsnitt föreslår regeringen den utformning av

grundorganisationen som redovisas nedan.

Regeringen har funnit att förslaget kan beskrivas antingen funktionsvis

eller regionvis. För att göra föreslagen organisation tydlig redovisar

regeringen sitt förslag på båda sätten. Genom den funktionsvisa

redovisningen åskådliggörs hur grundorganisationens olika

organisationsenheter korresponderar med varandra för att skapa den mest

lämpade strukturen för att utbilda och öva förband för

insatsorganisationen och för att vidmakthålla erforderliga kompetenser.

Av den därpå följande regionvisa redovisningen framgår förslagets

påverkan på olika orter och regioner i landet.

Regeringen vill betona att förslaget skall ses som en helhet och att den

strukturen på grundorganisationen är en direkt följd av den

insatsorganisation som regeringen föreslagit i det föregående.

Grundorganisationen är därmed också en följd av regeringens förslag till

hur den operativa förmågan skall kunna uppnås. Detta innebär att

förändringar av grundorganisationsstrukturen påverkar hur den operativa

förmågan kan uppnås liksom inriktningen av insatsorganisationen.

Regeringen har sammanvägt såväl verksamhetsutövandet,

rationalitetsfrågor, besparingsfrågor som regionalpolitiska aspekter och

miljöaspekter. Regeringen vill därför erinra om att förslaget bygger på ett

intimt samspel mellan skilda faktorer och att åtgärder som vidtas på en

ort kan påverka verksamheten på en eller flera andra orter.

Funktionsvis redovisning

Regeringen inleder redovisningen med markstridskrafterna.

Regeringen anser att val av plats för den mekaniserade utbildningen

utgör en av hörnpelarna i markstridskrafternas grundorganisation.

Lokaliseringen av enheter för mekaniserad utbildning bör därför vara

styrande framförallt i samspelet med lokalisering av enheter för

funktionsutbildning. Regeringen har vidare tidigare redovisat att det är

angeläget att kompetensen inom en funktion hålls samman. Regeringen

vill också erinra om att utbildning av en funktion på flera platser är bl.a.

kostsamt såväl från materielförsörjnings- som underhållssynpunkt. I

anslutning till förslaget om enheter för mekaniserad utbildning behandlas

även frågan om en enhet för den internationella utbildningen.

Arméns nuvarande utbildningsform, som bygger på kaderprincipen,

förändras och ges en inriktning enligt följande. För att möjliggöra

utbildning och samövning av ett förband motsvarande en brigad krävs

enligt regeringen att aktuella utbildningsenheter producerar förband som

kan ingå som delar i en återkommande samövning inom brigads ram.

Idag finns följande brigadförband.

- Livgardesbrigaden (IB 1) i Upplands-Bro/Kungsängen

- Värmlandsbrigaden (IB 2) i Kristinehamn

- Smålandsbrigaden (IB 12) i Eksjö

- Hallandsbrigaden (IB 16) i Halmstad

- Jämtlands fältjägarregemente och Fältjägarbrigaden (NB 5) i Östersund

- Dalabrigaden (NB 13) i Falun

- Ångermanlandsbrigaden (NB 21) i Sollefteå

- Södra skånska regementet och Södra skånska brigaden (MekB 7) i

Lund/Revingehed

- Skånska dragonbrigaden (MekB 8) i Hässleholm

- Skaraborgs regemente och Skaraborgsbrigaden (MekB 9) i Skövde

- Södermanlandsbrigaden (MekB 10) i Strängnäs

- Gotlands regemente och Gotlandsbrigaden (MekB 18) i Gotland/Visby

- Norrbottens regemente och Norrbottensbrigaden (MekB 19) i Boden

Utgångspunkten är att den framtida Försvarsmakten skall bestå av sex

enheter för utbildning av armébrigadledningar och mekaniserade

bataljoner. Av operativa skäl och för att möjliggöra ett effektivt

utnyttjande av övnings- och skjutfält bör enheterna vara geografiskt

relativt jämnt fördelade över landet. Det är också enligt regeringens

mening nödvändigt att mekaniserad utbildning genomförs i

dimensionerande klimat- och terrängförhållanden. Detta innebär att

enheterna för mekaniserad utbildning bör finnas i såväl norra och

mellersta som södra Sverige.

Med detta, och de utgångspunkter regeringen har för sitt arbete, som

bakgrund förordar regeringen att följande enheter för mekaniserad

utbildning behålls: MekB 7, MekB 9, MekB 10, MekB 18, MekB 19 och

NB 5. Vidare föreslår regeringen att den internationella utbildningen

lokaliseras till Kungsängen. En mindre del av den mekaniserade

utbildningen bör samlokaliseras med denna internationella utbildning i

Kungsängen.

Regeringen vill anföra följande skäl för sitt förslag.

Mot bakgrund av operativa hänsynstaganden och rådande

klimatologiska förhållanden anser regeringen att en utbildningsenhet bör

vara lokaliserad till övre Norrland. MekB 19 i Boden har mekaniserad

kapacitet för utbildning av hel bataljon, goda övnings- och skjutfält samt

tillgång till militärområdesverkstad. Även i ett långsiktigt perspektiv har

enheten en infrastruktur som lämpar sig för utbildning av i stort sett

samtliga typer av mekaniserade förband inom insatsorganisationen.

MekB 9 i Skövde har mekaniserad kapacitet för utbildning av hel

bataljon, tillgång till goda övnings- och skjutfält samt

militärområdesverkstad. Regeringen fäster särskild vikt vid betydelsen av

samlokalisering av en mekaniserad utbildning med Markstridsskolan

(MSS). Enligt regeringens mening är MekB 9 en förutsättning för att

bedriva en effektiv utbildningsverksamhet vid MSS såväl i Skövde som i

Kvarn. Regeringen föreslår vidare att Göta trängkår (T 2) behålls vilket

skapar goda förutsättningar för samordning mellan underhållsfunktionen

och mekaniserade förband.

Även MekB 18 i Visby har mekaniserad kapacitet och tillgång till goda

övnings- och skjutfält. Regeringen anser att de operativa kraven gör det

nödvändigt med militär närvaro på Gotland. En enhet för mekaniserad

utbildning bör därför finnas där. Av främst kostnads- och underhållsskäl

bör det dock inte genomföras någon stridsvagnsutbildning på Gotland.

Mot bakgrund av tidigare resonemang om geografisk fördelning över

landet anser regeringen att en av enheterna bör lokaliseras till den

sydligaste delen av landet. Regeringen har härvid vägt MekB 7 i

Revingehed mot MekB 8 i Hässleholm. Regeringen gör följande

avvägning mellan dessa två enheter.

MekB 7 har mekaniserad kapacitet och tillgång till goda övnings- och

skjutfält. Vidare är MekB 7 en av de enheter som har de bästa

förutsättningarna att genomföra manöverstrid med mekaniserade förband

på eget övningsfält. Även i ett långsiktigt perspektiv har enheten en

infrastruktur som lämpar sig för utbildning av i stort sett samtliga typer

av mekaniserade förband inom den framtida insatsorganisationen.

MekB 8 i Hässleholm har mekaniserad kapacitet och en bra

infrastruktur, men har samtidigt begränsningar avseende det egna

övningsfältets kapacitet och möjligheter till manöverstrid. I Hässleholm

finns idag Wendes artilleriregemente (A 3) som enhet för

artilleriutbildning. Möjligheterna till garnisonssamordning i Hässleholm

utgår emellertid eftersom regeringen bedömer att A 3 inte kan utgöra

huvudenhet för artillerifunktionen. Regeringen finner således att MekB 7

har bättre långsiktiga förutsättningar för utbildning av mekaniserade

förband. MekB 8 bör därför läggas ned.

Med den geografiska spridning ovanstående förslag ger anser

regeringen att en enhet, utöver vad som redovisats ovan, bör bibehållas i

mellersta Norrland.

När det gäller denna enhet har regeringen vägt NB 5 i Östersund mot

NB 21 i Sollefteå. NB 5 i Östersund ingår i en garnison med bl.a.

Jämtlands flygflottilj (F 4). Viktig del i garnisonen utgörs också av

Arméns tekniska skola och Motorskolan. Regeringen bedömer att det inte

är ekonomiskt försvarbart att omlokalisera Arméns tekniska skola till

annan ort. Vidare konstateras att även om NB 5:s övningsfält har

begränsningar när det gäller kapacitet och möjlighet till manöverstrid, är

fältet tillräckligt bra.

I fråga om NB 21 kan regeringen konstatera att de infrastrukturella

betingelserna liksom övningsbetingelserna i Sollefteå är goda. Även i

Sollefteå finns en garnison genom NB 21 och Norrlands trängkår (T 3).

Sammantaget anser regeringen att förutsättningarna för en fortsatt

utveckling av garnisonen i Östersund är bättre än motsvarande

förutsättningar i Sollefteå. Främsta skälet härtill är den omfattning som

verksamheten i Östersund får genom regeringens förslag. Detta

förhållande följer bl. a. av att regeringen anser att det inte föreligger

förutsättningar att lokalisera huvudenheten för underhållsfunktionen till

T3 i Sollefteå. Regeringen anser därtill att en fortsatt utbildning vid NB 5

är en förutsättning för att Arméns tekniska skola och Motorskolan i

Östersund skall kunna personal- och kompetensförsörjas. Detta ger också

bättre förutsättningar för lokal personalutveckling och större möjligheter

till yrkesväxling inom ramen för det framtida

personalförsörjningssystemet. NB 21 bör därför läggas ned.

Av operativa skäl och för att fullfölja inriktningen med en geografisk

spridning av enheterna, föreslår regeringen slutligen att en av enheterna

för mekaniserad utbildning lokaliseras till Mälardalsområdet. Vidare

förutsätter personalförsörjning av staber och skolor i detta område en

sådan lokalisering.

I frågan om en utbildningsenhet i Mälardalsområdet måste även ett

övervägande avseende en enhet för internationell utbildning behandlas.

Verksamheten bedrivs i nuläget vid Försvarets internationella

kommando (Swedint) i Almnäs utanför Södertälje. Eftersom förslag som

innebär att det finns endast begränsad verksamhet på en ort normalt inte

skall väljas, anser regeringen att Swedint inte bör bibehållas i Almnäs.

Mot ett bibehållande av verksamheten i Almnäs talar också att det inte

finns tillräckliga samordningsmöjligheter i Almnäs. Almnäs saknar

härtill fullgoda övningsfält för mekaniserade förband. Swedint bör därför

lokaliseras i anslutning till och samordnas med annan verksamhet.

Regeringen har övervägt flera alternativ men vill särskilt framhålla

betydelsen av närhet till bl a Regeringskansliet och Försvarsmaktens

högkvarter. Härutöver anser regeringen att framtida lokalisering kräver

tillgång till goda kommunikationer, såväl nationellt som internationellt.

Slutligen vill regeringen i sammanhanget lyfta fram betydelsen av närhet

till Försvarsmaktens ledningscentrum i Enköping, med dess kvalificerade

ledningsträningsanläggning.

Sammantaget har regeringen därför övervägt en lokalisering av

enheten för den internationella utbildningen och en enhet för

mekaniserad utbildning inom ramen för en lösning innehållande

Kungsängen och Strängnäs.

Regeringen anser att den bästa lösningen uppnås om enheten för den

internationella utbildningen samlokaliseras med annan verksamhet i

Kungsängen. För en sådan lokalisering talar främst de goda

produktionsförutsättningarna i Kungsängen och den goda tillgången på

förläggningsplatser, liksom närheten till Arlanda flygplats och

Räddningsskolan i Rosersberg. Regeringen bedömer att den

mekaniserade delen av Swedint:s utbildning kan genomföras på övnings-

och skjutfälten i Kungsängen och Strängnäs. För det fall utbildningen

inom Swedint i framtiden skall omfatta utbildning av

stridsvagnskompani förutsätts denna del bli genomförd på övnings- och

skjutfälten i Strängnäs. Således utgör Kungsängen, Strängnäs och

Enköping ett gemensamt resurscentrum för den internationella

utbildningen.

En lokalisering av Swedint till Kungsängen leder till att enheten för

mekaniserad utbildning i Mälardalen bör lokaliseras till Strängnäs. Enligt

regeringens mening är det också mest ändamålsenligt att genomföra

mekaniserad utbildning i Strängnäs eftersom det där finns goda övnings-

och skjutfält samt infrastruktur som medger stridsvagnsutbildning. Vid

Kungsängen bör dock en mindre del mekaniserad grundutbildning

genomföras som bas för kompetensutvecklingen vid enheten för den

internationella utbildningen. Swedint bör således omlokaliseras från

Södertälje/Almnäs till Upplands-Bro/Kungsängen.

Eftersom produktionsförutsättningarna för utbildning av

stadsskytteförband och militärpoliser är goda i Kungsängen bör den

nuvarande utbildningen av dessa förband bibehållas i Kungsängen. I

detta sammanhang vill regeringen särskilt framhålla betydelsen av det

vid denna enhet genomförs utbildning av förband för huvudstadens

försvar, såsom stadsskytteförband etc. Denna enhet bör benämnas Svea

livgarde. Regeringen har vidare övervägt en flyttning av

musikverksamheten från Strängnäs till Kungsängen för att på så vis hålla

ihop den ceremoniella verksamheten. Regeringen anser dock att skälen

för en omlokalisering inte överväger det investeringsbehov som uppstår

och förordar således att musikverksamheten bibehålls i Strängnäs.

Regeringen föreslår vidare att IB 1, IB 2, IB 12, IB 16 och NB 13 läggs

ned. I fråga om infanteribrigaderna skulle ett bibehållande kräva

omfattande investeringar för att kunna utgöra enheter för mekaniserad

utbildning. Vidare är tillgången på övnings- och skjutfält i vissa fall

begränsande vid dessa enheter. Regeringen konstaterar att NB 13:s

relativa närhet till Älvdalens skjutfält visserligen är av betydelse i

sammanhanget. Men regeringen har inte ansett detta kunna utgöra en

avgörande faktor för att bibehålla en isolerad organisationsenhet i Falun.

Regeringen övergår härefter till att redovisa markstridskrafternas olika

funktioner. Enligt den övergripande dimensioneringen skall det finnas en

huvudenhet för varje specialtruppslag inom markstridskrafterna samt

utbildningskapacitet för utveckling och vidmakthållande av

vinterförmåga.

Inom artilleriet finns i nuläget Wendes artilleriregemente (A 3) i

Hässleholm, Gotlands artilleriregemente (A 7) i Visby, Norrlands

artilleriregemente (A 8) i Boden och Bergslagens artilleriregemente (A 9)

i Kristinehamn. Härutöver finns Artilleriets stridsskola (ArtSS) i

Kristinehamn.

Regeringen anser att A 9 har de bästa förutsättningarna för att

långsiktigt utbilda och öva artilleriförband och vill som skäl anföra

följande.

A 3 har en god kompetens vad gäller utbildning av artilleriförband för

den mekaniserade striden. Till detta kommer en god infrastruktur. A 3

ligger emellertid på ett betydande avstånd från Älvdalens skjutfält.

Regeringen anser att detta fält kommer att få särskild betydelse för

artillerifunktionen i framtiden. Enligt regeringens mening vore det

olämpligt att centralisera artilleriutbildningen till Gotland, inte minst

beroende på investeringsbehov och de begränsade möjligheterna till

långsiktig personalförsörjning. A 3 och A 7 bör därför läggas ned.

Regeringen har vägt A 8 mot A 9 som båda kan utgöra huvudenhet för

artillerifunktionen. För A 9 talar främst närheten till Älvdalens skjutfält

och möjligheten till samövning med ett stort antal förband i södra och

mellersta Sverige. Kristinehamn utgör idag ett kompetenscentrum för

artillerifunktionen eftersom ArtSS är samlokaliserad med A 9.

När det gäller A 8 i Boden anser regeringen att befintliga övnings- och

skjutfält i Boden är bra. För A 8 talar den garnisonssamordning som kan

åstadkommas och möjligheten till samverkan med främst MekB 19.

Samtidigt ger en lokalisering till Boden, på grund av stora avstånd,

begränsade möjligheter att samöva med huvuddelen av

markstridskrafterna och skolor för officersutbildning. En flyttning av

ArtSS leder till krav på investeringar.

A 8 bör således läggas ned. Eftersom det, å andra sidan, är viktigt att

artilleriförbanden även skall ges vinterförmåga anser regeringen att det

bör finnas viss utbildningskapacitet för artilleriutbildning i Boden.

Enheter för utbildning av luftvärnsförband finns idag på Gotland

genom Gotlands luftvärnskår (Lv 2), i Norrtälje genom Roslagens

luftvärnskår (Lv 3), i Halmstad genom Göta luftvärnskår (Lv 6), och i

Boden genom Norrlands luftvärnskår (Lv 7). Luftvärnets stridsskola

(LvSS) är lokaliserad till Norrtälje.

Regeringen förordar Lv 6 som huvudenhet för luftvärnsfunktionen och

därmed en flyttning av LvSS till Halmstad. Som skäl för detta vill

regeringen anföra följande.

I fråga om Lv 2 anser regeringen att verksamheten är alltför begränsad

för att kunna utvecklas till en samlad enhet för landets luftvärn. Vad

avser Lv 7 föreligger goda utbildningsbetingelser och möjligheter till

samövning med såväl MekB 19 som F 21. Regeringen bedömer dock att

en lokalisering av hela luftvärnsfunktionen till Boden skulle ge allvarliga

kompetensförluster i det korta perspektivet. Lv 2 och Lv 7 bör därför

läggas ned. För att bibehålla och utveckla vinterkompetens inom

funktionen anser regeringen dock att det bör finnas viss

utbildningskapacitet för luftvärnsutbildning i Boden.

Regeringen har sett Lv 3 och Lv 6 som huvudalternativ för den

framtida luftvärnsutbildningen. För Lv 3 har talat de goda

övningsområdena och i viss mån samverkansmöjligheterna med förband i

Stockholmsområdet. Av betydelse har också varit möjligheterna att

personalförsörja bl.a. staber och skolor i Mellansverige med

luftvärnskompetens. För att bevara Lv 3 har också talat nuvarande

lokalisering av LvSS till Norrtälje. En nedläggning av Lv 3 måste därför

också innebära att Stridsskolan omlokaliseras. Regeringen vill även peka

på att det finns en försöksplats på Väddö skjutfält inom ramen för LvSS

ansvarsområde. Försvarets materielverk är dock huvudnyttjare av

försöksplatsen. Till Lv 3:s nackdel talar svårigheterna med att där bygga

upp kompetens för robotsystem 77/97 samt att Lv 3 är en isolerad

organisationsenhet med begränsade möjligheter till

garnisonssamordning.

För Lv 6 i Halmstad talar att det finns en utvecklad garnison, med de

fördelar detta innebär. I sammanhanget kan också framhållas att

garnisonen i Halmstad inrymmer en Militärhögskola samt

Försvarsmaktens Halmstadsskolor. Beträffande Försvarsmaktens

Halmstadsskolor ser regeringen en möjlighet till viss integrering mellan

utbildningen inom luftvärnsfunktionen och de delar vid skolorna som är

kopplade till luftstridskrafterna. Härutöver anser regeringen att

förutsättningarna för att vidmakthålla kompetensen för robotsystem

77/97, är bättre i Halmstad än i Norrtälje. I sammanhanget måste

regeringen även väga in att Lv 6 i och med 1992 års försvarsbeslut

flyttades från Göteborg till Halmstad och att Lv 6 i och med 1996 års

försvarsbeslut övertog delar av det då nedlagda Lv 4:s verksamhet från

Ystad. Till Lv 6:s nackdel talar de i vissa avseenden begränsade

skjutfältsmöjligheterna vid Ringenäs. I detta sammanhang vill dock

regeringen framhålla att moderna luftvärnsrobotsystem, utveckling av

simulatorer och övrigt utbildningsstöd leder till att betydelsen av

traditionella luftvärnsskjutfält i framtiden bedöms minska. Därtill uppstår

ett investeringsbehov om LvSS och eventuellt försöksplatsen flyttas.

Inför ett slutligt beslut avseende lokalisering av försöksplatsen bör enligt

regeringens mening ytterligare underlag tas fram av Försvarsmakten i

samverkan med Försvarets materielverk.

Regeringen anser utifrån den redovisade jämförelsen att enheten för

luftvärnsutbildning i Norrtälje ur ett rent luftvärnsperspektiv har bäst

förutsättningar. Enheten i Halmstad bedöms dock av regeringen ha

tillräckligt goda förutsättningar för fortsatt luftvärnsutbildning.

Synergieffekter med förband och skolor bedöms vara goda i Halmstad.

Regeringen anser vidare att ett helhetsperspektiv skall anläggas när det

gäller utformningen av grundorganisationen. Med detta som grund och

med hänvisning till bl.a. möjligheterna till garnisonssamordning och en

utbyggd infrastruktur för att klara en ökad mekanisering av luftvärnet,

anser regeringen att enheten för luftvärnsutbildning i Halmstad bör

bibehållas. Lv 3 i Norrtälje bör således läggas ned. Regeringen anser

vidare att LvSS bör omlokaliseras från Norrtälje till Halmstad, vilket det

ankommer på regeringen att besluta om.

Enheter för signalutbildning finns idag vid Upplands regemente (S 1) i

Enköping och Norrlands signalkår (S 3) i Boden. Regeringen anser att

framförallt produktionsförutsättningarna och de i Enköping redan gjorda

investeringarna entydigt talar för att S 1 bör bibehållas och att därför S 3

bör läggas ned. Regeringen bedömer också att möjligheterna till

rekrytering och personalförsörjning är bättre i Enköping än i Boden.

Genom Ledningscentrums (LedC) lokalisering till Enköping

vidmakthålls även de goda rekryterings- och

personalförsörjningsmöjligheterna som denna lokalisering innehåller.

Vidare vidmakthålls Enköping som ett kompetenscentrum om S 1

bibehålls. I likhet med vad som gäller artilleriet och luftvärnet anser

regeringen att det är mindre lämpligt att lokalisera funktionens

huvudenhet till norra Sverige. Regeringen anser också att en sådan

lokalisering med stor sannolikhet skulle leda till en allvarlig

kompetensförlust. För att bibehålla och utveckla vinterkompetens inom

funktionen anser regeringen dock att det bör finnas viss

utbildningskapacitet för signalutbildning i Boden.

Enheter för ingenjörutbildning finns idag i Eksjö genom Göta

ingenjörkår (Ing 2) och Boden genom Norrlands ingenjörkår (Ing 3). I

Eksjö är utöver ingenjörtrupperna lokaliserat Totalförsvarets

ammunitions- och minröjningscentrum (Swedec).Regeringen förordar att

Ing 2 och Swedec bibehålls i Eksjö och anför som skäl följande.

Regeringen har vägt Ing 2 mot Ing 3, som båda har goda

förutsättningar att vara huvudenhet för ingenjörutbildningen. Enligt

regeringens mening är det viktigt att Swedec är lokaliserat tillsammans

med ingenjörförbandet.

Motiven för att behålla Ing 3 är främst de mycket goda

övningsförutsättningarna för att utbilda förbindelseförband. En

ytterligare fördel för Ing 3 är den integrering och samövning med

mekaniserade förband som kan erhållas med MekB 19. I Boden

föreligger dessutom möjligheter till en effektiv garnisonssamordning.

Vid Ing 2 finns idag en allsidig kompetens för alla delfunktioner inom

ingenjörfunktionen. Regeringen anser att det finns tillräckliga

förutsättningar att i södra Sverige upprätthålla kompetens för

förbindelseförbanden. Möjligheten att samöva med ett större antal andra

förband är en fördel. Ing 2 har också bättre långsiktiga möjligheter till

personalförsörjning.

I sammanhanget har regeringen också vägt in att det inte är lämpligt att

flytta det kompetenscentrum som Swedec utgör. En sådan omlokalisering

skulle med stor sannolikhet leda till betydande kompetensförluster.

Regeringen anser även att det är mindre lämpligt att omlokalisera

Swedec till norra Sverige eftersom det är svårt att lösa ammunitions- och

minröjningsuppgifterna i ett område med vinterförhållanden stora delar

av året. Dessutom utgör personalförsörjning och personalens

tillgänglighet för internationella insatser en avgörande faktor. Därför

anser regeringen att Ing 2 som huvudenhet har bäst förutsättningar såväl

på kort som längre sikt.

Sammantaget konstaterar regeringen att främsta skälet för att bibehålla

Ing 2 är att en omlokalisering av Swedec leder till stora

kompetensförluster. Regeringen anser att tillräckligt goda

övningsbetingelser föreligger i Eksjö och södra Sverige för att utveckla

och vidmakthålla kompetensen inom funktionen. Ing 3 bör således läggas

ned.

För att bibehålla och utveckla vinterkompetens inom funktionen anser

regeringen dock att det bör finnas viss utbildningskapacitet för

ingenjörutbildning i Boden. Regeringen vill särskilt framhålla att vid

detaljutformningen av organisationen bör antalet ingenjörvärnpliktiga i

Boden anpassas så att möjligheterna till att öva förbindelseförband

säkerställs.

Enheterna för underhållsutbildning är i nuläget lokaliserade till Skövde

genom Göta trängkår (T 2) och Sollefteå genom Norrlands trängkår (T

3).

Regeringen föreslår att T 2 bibehålls som huvudenhet för

underhållsfunktionen och vill anföra följande skäl.

 I båda orterna finns en utvecklad garnison. I Skövde är lokaliserat

förutom T 2 även MekB 9 och Markstridsskolan (MSS). I Sollefteå är

lokaliserat förutom T 3, idag även NB 21. I Skövde finns i huvudsak alla

de resurser som krävs för att genomföra utbildning för samtliga delar

inom underhållsfunktionen. Möjligheten att utveckla delfunktionerna

teknisk tjänst och sjukvårdstjänst är mycket goda genom tillgången på

mekaniserade förband, militärområdesverkstaden, mekanikerskola samt

närhet till Försvarets sjukvårdscentrum och flera stora sjukhus. För

Skövde talar vidare de goda möjligheterna till rekrytering och

personalförsörjning. Genom ett bibehållet T 2 i Skövde undviks

härutöver en kostsam flyttning av ett kompetenscentrum.

I Sollefteå är förutsättningarna för underhållsutbildning goda.

Möjligheterna att kompetensutveckla en försvarsmaktsgemensam

huvudenhet för underhållstjänst anser regeringen dock vara begränsade i

Sollefteå. I det föregående har regeringen föreslagit att NB 21 i Sollefteå

läggs ned. I och med detta upphör möjligheterna för T 3 till samövning

med andra förband. En lokalisering av huvudenheten till Sollefteå skulle

dessutom kräva investeringar. T 3 bör således läggas ned.

För att möjliggöra erforderlig vinterutbildning anser regeringen dock

att det bör finnas viss utbildningskapacitet för underhållsutbildning i

norra Sverige. Regeringen anser att fördelaktiga samordningsvinster

skulle uppnås om denna utbildning lokaliserades tillsammans med

Arméns tekniska skola och Motorskolan i Östersund. En samordning

med den befintliga verksamheten i Östersund skulle ge goda

förutsättningar för såväl fortsatt utveckling av garnisonen som

personalförsörjning och personalutveckling. I Östersund finns, enligt

regeringens mening, goda möjligheter att utbilda i och utveckla den

tekniska tjänsten genom Arméns tekniska skola. Regeringen anser

således att kapacitet för underhållsutbildning bör lokaliseras till

Östersund. Avslutningsvis vill regeringen även peka på att det bör vara

lättare för personalen i Sollefteå att flytta till Östersund än till exempelvis

Boden på grund av avståndet. Risken för kompetensförlust minskar

därmed.

Enheterna för utbildning av jägarförband utgörs idag av Livgardets

dragoner (K 1) i Stockholm, Livregementets husarer (K 3) i Karlsborg,

Norrlands dragonregemente (K 4) i Arvidsjaur och Lapplands

jägarregemente (I 22) i Kiruna. Utgångspunkten är att det behövs två

enheter för att tillgodose Försvarsmaktens framtida behov av skilda slag

av jägarförband. Regeringen har tidigare i avsnitt 5.4.2. redovisat

inriktningen av utbildningen av jägarförbanden.

Regeringen förordar att K 3 och K 4 bibehålls som enheter för

jägarutbildning och vill anföra följande skäl.

I fråga om K 1 anser regeringen att organisationsenheten saknar

förutsättningar för den samordning och koncentrering som är nödvändig

för en huvudenhet för jägarutbildning. Regeringen anser vidare att en del

av verksamheten vid K 1, nämligen militärpolisutbildningen, bör föras

över till verksamheten i Kungsängen. En del av K 1:s nuvarande

uppgifter är att svara för den beridna högvakten i Stockholm. Regeringen

anser att denna verksamhet har en stor betydelse av statsceremoniella

skäl. Regeringen är av den uppfattningen att det är nödvändigt att

personal och hästar för denna verksamhet bibehålls i Stockholm. En

lokalisering till t.ex. Kungsängen bedömer regeringen inte vara lämplig

eftersom hästarna i den beridna högvakten kontinuerligt måste övas i

stadsmiljö för att kunna genomföra högvaktstjänstgöring. Regeringen

noterar att nya stallar kommer att byggas vid Storängsbotten i

Stockholm. Det kvarstår ändock ett lokalbehov i Stockholm för den

beridna högvaktsverksamheten, främst i form av förläggningskapacitet.

En del av dagens kasernetablissement bör därför bibehållas för

förläggning. Regeringen föreslår således att K 1 som organisationsenhet

läggs ned.

I diskussionen om lokaliseringen av jägarförband anser regeringen att

frågan om utveckling av en luftburen bataljon bör vägas in. En eventuell

luftburen bataljon skall utvecklas ur dagens jägar- och infanteriförband

samt tillsammans med transporthelikopterkapacitet utgöra ett förband

med hög tillgänglighet och rörlighet. Regeringen har berört frågan om en

luftburen bataljon i avsnitt 5.3. Regeringen anser att Karlsborg är den

lämpligaste orten för lokalisering av en luftburen bataljon. Främsta skälet

härför är närheten till den markoperativa helikopterenheten som

regeringen föreslår skall vara lokaliserad på Malmen.

Vidare anser regeringen att övningsförutsättningarna i

Karlsborgsområdet är goda och att närheten till mekaniserade förband i

Skövde är av väsentlig betydelse, liksom skjutfälten Kvarn och Kråk.

Regeringen anser vidare att nuvarande enheter vid K 3 såsom den

särskilda skyddsstyrkan och fallskärmsjägarkåren tillsammans med en

utveckling av den luftburna bataljonen kan ge synergieffekter ur

kompetenssynpunkt. Det är regeringens uppfattning att en flyttning av

främst fallskärmsjägarutbildningen inte kan motiveras utifrån gjorda

investeringar och behovet av närhet till transportflyget vid F 7.

I fråga om det andra av de två jägarförbanden anser regeringen att valet

står mellan K 4 i Arvidsjaur och I 22 i Kiruna. I fråga om K 4 och

Arvidsjaur konstaterar regeringen att utbildningsbetingelserna där är

goda och att regementet har mycket moderna utbildningsanordningar. Ett

bibehållet K 4 i Arvidsjaur innebär emellertid att organisationsenheten

fortsätter att vara en isolerad verksamhet utan t.ex. garnisonssamordning.

I fråga om I 22 i Kiruna konstaterar regeringen att enheten har goda

utbildningsbetingelser och dessutom en viss operativ signaleffekt

eftersom det är landets enda utbildningsförband norr om polcirkeln. Även

ett I 22-alternativ skulle innebära att en isolerad verksamhet bibehålls.

Vid en sammanvägning anser regeringen att K 4 bör bibehållas och att

utbildningsverksamheten vid I 22 bör läggas ned. Främsta skälen för

detta är K 4:s modernitet och utbildningsbetingelser. K 4 har enligt

regeringens mening bäst förutsättningar att kunna bli

kompetenscentrumet för utbildning av Norrlandsjägare. Dessutom finns

förutsättningar även för att utveckla K 4 som bas för specialutbildning av

förband, såväl nationella som internationella. Genom den relativa

närheten till Boden underlättas också samövning med förbanden där. Av

produktionsrationella skäl har även en lokalisering till Boden övervägts.

Regeringen har dock bedömt ett sådant alternativ vara mindre lämpligt.

Av regionalpolitiska skäl och delvis av klimatologiska skäl anser

regeringen att det är motiverat med avsteg från grundprincipen att inte

förorda fortsatt verksamhet på en ort där verksamheten eller

verksamhetsvolymen blir begränsad. Även förbandets särart talar för en

separat lokalisering.

Enligt dimensionering av den framtida grundorganisationen bör det

finnas två enheter för utbildning av kustartilleriförband. En av enheterna

skall härvid utgöra huvudenhet. Kustartilleriutbildning bedrivs idag vid

Vaxholms kustartilleriregemente och Första kustartilleribrigaden (KA 1)

i Vaxholm, Karlskrona kustartilleriregemente och Andra

kustartilleribrigaden (KA 2) i Karlskrona, Gotlands

kustartilleriregemente (KA 3) i Gotland/Fårösund och Älvsborgs

kustartilleriregemente (KA 4) i Göteborg.

Regeringen anser att KA 1 bör bibehållas och utgöra huvudenhet för

den framtida kustartilleriutbildningen. Det främsta skälet för att bevara

KA 1 är befintlig infrastruktur samt närheten till Stockholms skärgård,

vilken innehåller övnings- och skjutfält i de för förbanden

dimensionerande terrängtyperna. I detta sammanhang vill regeringen

erinra om att den brigadledningslösning som förordats i det föregående

leder till att de där ingående förbanden till sin huvuddel bör utbildas och

övas i motsvarande terräng. Det är därför nödvändigt med en fortsatt

lokalisering till Vaxholmsområdet. Regeringen konstaterar vidare att det

genom en sådan lokalisering bibehålls goda möjligheter till samordning

med bl.a. marina förband i Stockholmsområdet. Enheten har god

kapacitet för den verksamhet som skall bedrivas framdeles.

När det gäller KA 2 konstaterar regeringen att tillgången på

närövningsfält, främst avseende grundläggande soldatutbildning är

mycket god medan den relativt begränsade tillgången på övningsterräng

för aktuella förbandstyper talar mot KA 2 som huvudenhet. Om KA 2

skulle utgöra huvudenheten krävs vidare investeringar för att skapa en

god rationalitet. Regeringen anser att detta, främst av ekonomiska skäl,

vore en mindre lämplig lösning. KA 2 har däremot förutsättningar att

utgöra den andra KA-enheten vid sidan av KA 1 som huvudenhet.

Regeringen konstaterar vidare att KA 4 har begränsade

övningsförutsättningar, bl.a. vad avser tillgång till lämpligt

närövningsfält. I likhet med vad som är fallet vid KA 2, krävs

investeringar vid KA 4 om enheten skulle kunna utgöra en rationell

huvudenhet. KA 4 har däremot förutsättningar att utgöra den andra KA-

enheten vid sidan av KA 1 som huvudenhet. Samtidigt svarar KA 4 mot

kravet på möjligheter för boende i den aktuella regionen att genomföra

värnpliktstjänstgöringen i anslutning till hemorten.

För KA 3 gäller att verksamheten är begränsad och att enheten saknar

tillräckliga och lämpliga övningsområden. Regeringen anser att varken

KA 2, KA 3 eller KA 4 har förutsättningar, med hänsyn till

terrängförhållanden och infrastruktur, att kunna fungera som huvudenhet

för framtidens kustartilleriutbildning.

KA 2 och KA 4 uppfyller, vilket redovisas ovan, de krav som kan

ställas på en andra kustartillerienhet. När det gäller valet mellan de båda

har regeringen i avsnitt 5.4.2 redovisat skälen varför det bör finna viss

militär närvaro, t.ex. genom kustartilleriutbildning, på Västkusten.

Regeringen anser att dessa skäl tydligt talar för en bevarad utbildning i

Göteborg. Det bör härutöver framhållas att det är av stor betydelse med

militär närvaro även i Göteborg eftersom staden befolkningsmässigt är

Sveriges andra stad. Regeringen föreslår således att KA 1 och KA 4

bibehålls och att KA 2 och KA 3 läggs ned.

För sjöstridskrafter bör det enligt den övergripande dimensioneringen

finnas två likvärdiga baser för sjöstridskrafterna. Därutöver bör det

finnas baseringsmöjlighet på ytterligare en plats. Sjöstridskrafterna är

idag baserade i Haninge med Andra ytstridsflottiljen, Första

ubåtsflottiljen och Andra minkrigsavdelningen, i Karlskrona med Tredje

ytstridsflottiljen samt i Göteborg med 18:e patrullbåtsdivisionen. I

Haninge finns vidare Muskö örlogsvarv. Övriga varvsresurser av

betydelse i detta sammanhang finns i Karlskrona vid Kockums AB. Vid

val av bas för flottan är de dimensionerande produktionsfaktorerna

främst tillgången på infrastruktur i form av kajer och

förtöjningsanläggningar samt sådana lednings- och underhållsresurser

som är nödvändiga för en rationell förbandsproduktion. Regeringen har i

avsnitt 2 ovan behandlat frågan om framtida varvsresurser.

Regeringen anser att baserna i Haninge och Karlskrona ur

infrastrukturell synvinkel långsiktigt har de bästa förutsättningarna och

därför bör bibehållas.

Även operativa skäl med krav på koncentration av flottans verksamhet

till Östersjön talar för regeringens förslag. Härutöver anser regeringen -

av samma skäl som i fråga om kustartilleriutbildningen - att det bör

finnas möjlighet till fortsatt verksamhet för sjöstridsförband i Göteborg.

Flottans fartyg bör således i samband med övningsverksamhet etc. ha

möjlighet till tillfällig basering i Göteborg. Karlskrona örlogsstad är

numera uppförd på UNESCO:s världsarvslista. Regeringen bedömer att

detta förhållande inte behöver betyda begränsningar i möjligheterna att

utnyttja Karlskrona som bas för fortsatt marin verksamhet mot bakgrund

av 1954 års Haagkonvention om skydd för kulturföremål i händelse av

väpnad konflikt.

I sammanhanget vill regeringen avslutningsvis erinra om följande. I

det föregående har regeringen föreslagit att KA 2 i Karlskrona läggs ned

och att KA 4 bibehålls. Flottans fartyg kommer samtidigt ha möjlighet

till tillfällig basering i Göteborg. Genom regeringens förslag möjliggörs

härigenom fortsatt samverkan mellan sjöstridsförband och

kustartilleriförband i såväl Östersjön som Västerhavet. Detta bedömer

regeringen vara av stor betydelse för en vidare utveckling av marinen

som taktisk enhet.

Helikopterverksamheten är idag lokaliserad till Boden genom

Norrlands helikopterbataljon, Haninge/Berga genom Svea

helikopterbataljon, Ronneby/Kallinge genom Göta helikopterbataljon och

Linköping/Malmen genom Östgöta helikopterbataljon. I den principiella

dimensioneringen föreslås att det i framtiden skall finnas två större

enheter för helikopterförbanden, den ena med markoperativ inriktning

och den andra med sjöoperativ inriktning. Därutöver bör det finnas en

mindre enhet.

En av utgångspunkterna för regeringens arbete är att undvika

omlokalisering av verksamheter. Regeringen bedömer att en

omlokalisering av helikopterverksamheten skulle leda till allvarliga

kompetensförluster. Den framtida helikopterverksamheten har därför att

bedrivas med utgångspunkt i dagens lokalisering. Regeringen vill vidare

framhålla att den markoperativa respektive den sjöoperativa

verksamheten svårligen skulle inrymmas i annan befintlig

organisationsenhet. Av kostnadsskäl vore det vidare olämpligt att flytta

verksamheten till en plats där infrastruktur saknas idag. En flyttning av

verksamheten skulle även vara mindre lämplig av miljöskäl. Den skulle

också kräva en helt ny miljöprövning på lokaliseringsorten.

Den markoperativa helikopterverksamheten bör enligt regeringens

mening lokaliseras så att samverkan med mekaniserade förband

underlättas. Om den luftburna bataljonen inrättas kommer en av

huvuduppgifterna för den markoperativa helikopterverksamheten vara att

utgöra den luftburna komponenten i denna bataljon. Regeringen anser

därför att Linköping/Malmen är det lämpligaste lokaliseringsalternativet

för den markoperativa helikopterverksamheten. Därmed bibehålls även

den kompetens som finns uppbyggd idag.

Den andra enheten bör lokaliseras så att samverkan med den marina

sjöoperativa verksamheten möjliggörs. Regeringen anser härvidlag att

Haninge/Berga utgör en mer ändamålsenlig lokalisering än

Ronneby/Kallinge. Huvudskälen för denna bedömning är att

Haninge/Berga är beläget mer centralt i Sveriges östra kustområde där

även de mest utnyttjade övningsområdena finns. Möjligheterna att

personalförsörja staberna i Mälardalen med helikopterkompetens

underlättas med föreslagen lokalisering.

Regeringen konstaterar vidare att det finns behov av

helikopterverksamhet i norra Sverige. I denna del av landet är

övningsområdena mycket bra och möjligheterna för samövning med

markförband för vinterutbildning goda. En mindre enhet för

helikopterverksamhet bör därför bibehållas i Boden.

Regeringen föreslår sammanfattningsvis att Norrlands

helikopterbataljon och Göta helikopterbataljon läggs ned. Med hänsyn

till förestående anskaffning av nya helikoptertyper bör omlokalisering av

det gamla helikopterbeståndet undvikas om det leder till investeringar

som ej kan nyttjas långsiktigt. Regeringen anser därför att

verksamhetsdelen vid Säve inom nuvarande Göta helikopterbataljon bör

kvarstå till och med år 2003. Regeringen vill erinra om att en yttäckande

beredskap kommer att finnas för att svara mot Försvarsmaktens behov av

flygräddning. Likaså kommer beredskap att finnas för att svara mot

samhällets behov av helikopterberedskap för olika typer av

räddningsuppdrag. Även i framtiden kommer därför helikopterresurser

att vara utbaserade på skilda orter, t.ex. Säve i Göteborg.

Idag finns följande flygflottiljer. Jämtlands flygflottilj (F 4) i

Östersund, Skaraborgs flygflottilj (F 7) i Såtenäs/Lidköping, Skånska

flygflottiljen (F 10) i Ängelholm, Upplands flygflottilj (F 16) i Uppsala,

Blekinge flygflottilj (F 17) i Ronneby/Kallinge och Norrbottens

flygflottilj (F 21) i Luleå. Den övergripande dimensioneringen anger ett

behov av fem flottiljer. En av de nuvarande flottiljerna bör således läggas

ned.

En utgångspunkt i fråga om flygflottiljerna är att luftoperativ

verksamhet behövs över hela landet. Regeringen anser därför att

flottiljerna bör vara relativt jämnt fördelade över landet. Regeringen kan i

detta sammanhang konstatera att två flottiljer är lokaliserade till södra

Sverige.

I sin avvägning mellan flottiljerna konstaterar regeringen att F 7 är av

avgörande betydelse för utvecklingen av JAS 39 Gripen. Flottiljen har

vidare särskild kompetens och infrastruktur för Tp 84-systemet. Flottiljen

har också miljötillstånd för tre Gripendivisioner. F 7 bör därför

bibehållas. I fråga om F 16 vill regeringen peka på det ansvar flottiljen

har för militär infrastruktur i, förutom i Svealand även i Götaland och på

Gotland samt att flottiljen tillsammans med samlokaliserade enheter i

Uppsala utgör en stor garnison. F 16 har dessutom betydelse för

personalförsörjningen av staber m.m. i Stockholmsområdet med

flygvapenkompetens. Även F 16 bör bibehållas. F 21 har mycket goda

övningsbetingelser och miljötillstånd för tre divisioner. Avgörande är

dock enligt regeringen den långsiktiga säkerhetspolitiska signaleffekt

beträffande norra Sverige som F 21:s lokalisering ger tillsammans med

Bodens garnison. F 21 bör således bibehållas. F 4 har en stor betydelse

för att kunna upprätthålla den erforderliga militära infrastrukturen i nedre

Norrland. Till detta kommer att flottiljen har miljötillstånd för tre

divisioner och har mycket goda övningsbetingelser. Östersund är

dessutom en utvecklad garnison. F 4 bör bibehållas.

I södra Sverige finns två flottiljer, F 10 och F 17. Vid ett

sammanfattande av argumenten för respektive flottilj finner regeringen

att de tyngsta argumenten för F 10 är gjorda Gripeninvesteringar vid

flottiljen samt flottiljens roll i grundutbildningen av nya flygförare och i

inledningsfasen av omskolningen till Gripensystemet samt för

exportstödet. De tyngsta argumenten för att bevara F 17 är att flottiljen

har långsiktigt goda övningsbetingelser i form av närhet till

flygövningsområden. När det gäller luftrumsutvecklingen är dessutom

förutsättningarna bättre vid F 17 än vid F 10. Även miljöförhållandena är

bättre vid F 17 än vid F 10. Av betydelse är också att lokaliseringen av F

17 i Ronneby markerar en tydlig närvaro vid södra Östersjön.

Regeringen anser att det är viktigt att den framtida grundorgansationen

är långsiktigt hållbar och att de enheter som bibehålls bl.a. har goda

övningsförutsättningar. Av detta skäl anser regeringen att de

övervägande skälen talar för att bibehålla F 17, detta trots de genomförda

investeringarna på F 10 och att en nedläggning av den flottiljen kan

medföra temporära svårigheter för bl.a. flygutbildningen. Mot bakgrund

av regeringens övriga förslag rörande Blekingeregionen talar även

regionalpolitiska skäl för att bibehålla F 17. F 10 bör således läggas ned.

Som regeringen har anfört har F 10 en nyckelroll när det gäller den

grundläggande flygutbildningen av nya flygförare och i den pågående

omskolningen till Gripensystemet. Regeringen anser därför att det är

olämpligt att lägga ned F 10 innan flottiljens roll i den pågående

omskolningen till Gripensystemet är slutförd. Regeringen konstaterar

också att för att det överhuvudtaget skall vara möjligt att lägga ned F 10

måste den grundläggande flygutbildningen, dvs. Flygskolan, först flyttas.

För att kunna genomföras på ett rationellt och säkert sätt är den

grundläggande flygutbildningen beroende av ett bansystem med

korsande banor. Detta finns, förutom vid F 10, vid F 7 och F 16.

Regeringen bedömer att det inte är lämpligt att förlägga Flygskolan till F

7 på grund av den omfattande Gripenverksamheten vid flottiljen.

Flygskolan måste därför lokaliseras till F 16.

Det är enligt regeringens mening angeläget att omlokaliseringen av

Flygskolan snarast förbereds. En omlokalisering av Flygskolan kommer

sannolikt att påverka utbildningen av nya flygförare för Försvarsmakten.

Regeringen anser dock att den hittillsvarande lokaliseringen av en

enskild verksamhet inte får utgöra ett absolut hinder i strävan att finna

långsiktigt lämpliga och hållbara lösningar. Samtidigt med detta måste

den pågående Gripenomskolningen fullföljas.

På F 16 finns idag två Viggendivisioner och den grundläggande

taktiska flygutbildningen med flygplan SK 60. När Flygskolan flyttas till

Uppsala samlokaliseras den grundläggande flygutbildningen med den

grundläggande taktiska flygutbildningen. Detta bör enligt regeringen leda

till vissa synergieffekter. Samtidigt konstaterar regeringen att det av

såväl miljöskäl som trafikavvecklingsskäl inte går att upprätthålla

flygning med två stridsflygdivisioner på F 16 parallellt med den samlade

flygutbildningen. Den ena av F 16:s två divisioner skulle då kunna

omlokaliseras till någon av de andra flottiljerna. Regeringen är dock av

den uppfattningen att det är viktigt utifrån en struktur om åtta

Gripendivisioner att ha en inriktning mot fyra flottiljer med två

divisioner vardera. Dessa bör fördelas på F 4, F 7, F 17 och F 21. Detta

ger en mycket god långsiktighet vad avser operativt läge, möjlighet att

upprätthålla flygvapnets infrastruktur över ytan samt att kunna möta

såväl hårdare miljökrav som skärpta restriktioner till följd av utökat

nyttjande av luftrummet för civilflyget. Det är också regeringens

uppfattning att möjligheter till tillfällig basering av Gripen på F 16 bör

upprätthållas av operativa skäl och som potential inför eventuella

framtida exportåtaganden.

F 10 bör läggas ned senast den 31 december 2002. Flygskolan bör

därför vara fullt inrättad vid F 16 senast vid denna tidpunkt. Även

överföringen av kompetens och inskolning av F 17 till Gripensystemet

bör vara genomförd senast vid denna tidpunkt. I enlighet med detta och

de tidigare slutsatserna bör Viggenverksamheten vid F 16 upphöra år

2004 såvida inte särskilda beslut fattas senare som en följd av

exportåtaganden eller förändrad omskolningstakt avseende JAS 39

Gripen.

I anslutning till dessa överväganden och förslag om flygflottiljerna vill

regeringen beröra frågan om den s.k. specialflygverksamheten. Den

flygburna signal- och radarspaningen är idag baserad på Malmen. På

Bromma är baserat de särskilda persontransportresurserna. Frågan om en

flyttning av dessa enheter till Uppsala prövades år 1998. På grund av det

omfattande investeringsbehovet avbröts den pågående planeringen för

flyttningen. Regeringen anser dock utifrån den nya inriktning som

föreslås för F 16 att frågan bör prövas igen och främst vad avser

specialflyget på Malmen. Regeringen har därför uppdragit åt

Försvarsmakten att granska förutsättningarna för att integrera denna

verksamhet med verksamheten i Uppsala. Innan beslut om eventuell

omlokalisering fattas måste investeringsbehovet i Uppsala klarläggas.

Härefter vill regeringen behandla de grundorganisatoriska

konsekvenserna av en förändrad ledningsorganisation. Enligt regeringens

mening bör följande organisationsenheter läggas ned.

- Armécentrum Enköping

- Marincentrum Haninge/Berga

- Flygvapencentrum Uppsala

- Södra militärområdesstaben Kristianstad

- Mellersta militärområdesstaben Strängnäs

- Norra militärområdesstaben Boden

- Södra arméfördelningen Kristianstad

- Östra arméfördelningen Strängnäs

- Norra arméfördelningen Boden

- Gotlands militärkommando Gotland/Visby

- Försvarsområdesstaberna i Hässleholm

 Eksjö

 Halmstad

 Karlskrona

 Göteborg

 Strängnäs

 Upplands-Bro

 Enköping

 Örebro

 Kristinehamn

 Falun

 Sollefteå

 Umeå

 Boden

- Västkustens marinkommando Göteborg

- Sydkustens marinkommando Karlskrona

- Ostkustens marinkommando Haninge/Muskö

- Norrlandskustens marinkommando Härnösand

- Södra flygkommandot Ängelholm

- Mellersta flygkommandot Upplands-Bro

- Norra flygkommandot Luleå

- Försvarsområdesgrupperna i Lund/Revingehed

 Växjö

 Kalmar

 Borås

 Skövde

 Uddevalla/Skredsvik

 Linköping

 Västerås

 Gävle

 Östersund

Regeringen återkommer i kapitel 8 till frågan om den geografiska

indelningen. Regeringen gör dock redan nu bedömningen att

militärdistriktsindelningen i sina huvuddrag kommer att motsvara dagens

indelning i militärområden och Gotland som idag utgör ett särskilt

militärkommando. Med detta som grund anser regeringen att det inte

föreligger något hinder mot att nu besluta om den principiella

grundorganisationen och lokaliseringen av de nya enheterna.

Som regeringen redovisade i avsnitt 5.4.3 bör inom ramen för en ny

struktur ett antal nya organisationsenheter inrättas. En operativ

insatsledning bör inrättas. Det är enligt regeringen angeläget att denna

enhet är lokaliserad i närheten av Försvarsmaktens högkvarter och alltså i

Stockholmsområdet. Regeringen föreslår att den operativa

insatsledningen lokaliseras till Upplands-Bro. Regeringen vill dock

påtala att tidsförhållandena avseende lokaliseringen inte är fastställda och

att behov av investeringar föreligger.

Militärdistriktsindelningen bör omfatta ett Södra militärdistriktet, ett

Mellersta militärdistriktet, ett Norra militärdistriktet och Gotlands

militärdistrikt. För att åstadkomma en ändamålsenlig geografisk

spridning och för att lokalisera de fyra militärdistriktsstaberna till orter

där det redan finns militära förband anser regeringen att dessa staber bör

lokaliseras till Göteborg, Strängnäs, Boden och Visby. Regeringen har

den 11 november 1999 beslutat om nya principer för den s.k. särskilda

planläggningen, dvs. förberedelserna för riksstyrelsens arbete under kris

och krig. Ökad vikt skall ges åt åtgärder som skapar större möjligheter att

bedriva verksamhet i eller i närheten av den normala lokaliseringen.

Sammantaget innebär det mera omfattande åtgärder inom

Stockholmsområdet. Detta kan motivera en särskild lednings- och

samverkansstruktur för Stockholmsområdet vid sidan av Mellersta

militärdistriktet. Regeringen återkommer vid behov till riksdagen i denna

fråga.

De 29 militärdistriktsenheterna skall ha viktiga samverkansuppgifter

med bl.a. kommunerna. Grupperna skall också svara för stöd till de

frivilliga försvarsorganisationerna och bl.a. utbildning av hemvärnet.

Dessa enheter kommer således att ha viktiga uppgifter för

folkförankringen av det svenska militära försvaret. Regeringen anser mot

denna bakgrund att det är viktigt att enheterna lokaliseras över hela

landet. Minst en enhet bör finnas i varje län. Vidare är det ändamålsenligt

om dessa samverkansenheter ges en lokalisering som ungefärligen

motsvarar de nuvarande försvarsområdesstaberna och

försvarsområdesgrupperna. I enlighet med rådande praxis bör det

ankomma på regeringen att besluta om inrättandet och lokaliseringen av

dessa enheter. Regeringen avser således att inrätta militärdistriktsenheter

med följande lokalisering: Lund/Revinge, Hässleholm, Karlskrona,

Halmstad, Växjö, Kalmar, Borås, Göteborg, Skövde,

Uddevalla/Skredsvik, Eksjö, Gotland/Visby, Linköping, Haninge,

Strängnäs, Upplands-Bro/Kungsängen, Uppsala, Västerås, Kristinehamn,

Örebro, Falun, Gävle, Härnösand, Östersund, Sollefteå, Umeå, Boden,

Kalix och Kiruna.

Regeringen återkommer i avsnitt 8.4 till frågor om fortsatt arbete med

utformningen av bl.a. den militära ledningsorganisationen. Mot bakgrund

av det fortsatta arbete som redovisas där anser regeringen att den exakta

storleken och personalstyrkan vid de olika militärdistriktsenheterna inte

bör fastställas nu. Dock bör enheterna i Härnösand och Kristinehamn ges

en särskild förstärkning av personalinnehållet.

Som regeringen pekat på kommer militärdistriktsenheterna att ha

viktiga uppgifter i folkförankringen av det militära försvaret. Regeringen

har i det föregående föreslagit att ett antal organisationsenheter läggs

ned. Genom dessa nedläggningar riskerar traditionsrika militära

benämningar, som har betydelse för folkförankringen, att försvinna. Det

bör ankomma på regeringen att besluta i namnfrågorna. Regeringen har

behandlat traditions- och namnfrågorna i avsnitt 5.4.4. Regeringen anser

att traditionsfrågorna bör beaktas särskilt när de nya

militärdistriktsenheterna skall benämnas.

De nya enheterna bör inrättas den 1 juli 2000.

Regeringen vill i sammanhanget peka på att en del i ominriktningen är

att ur dagens underhållsregementen på sikt utveckla en ny logistik- och

stödorganisation. Strukturen för denna behöver dock utredas ytterligare

innan beslut kan fattas. I avvaktan på detta bör underhållsregementena

bibehållas. Den operativa underhållsledningen bör inordnas i den

operativa insatsledningen. Ett första steg mot en ny logistik- och

stödorganisation bör enligt regeringen tas tidigt genom att

stöduppgifterna övertas av underhållsregementena när

försvarsområdesstaberna läggs ned. Regeringen avser att uppdra åt

Försvarsmakten att i budgetunderlaget för år 2001 senast redovisa förslag

i denna del.

När det gäller Försvarsmaktens skolor och centra gör regeringen

följande bedömning. De tre militärhögskolorna är lokaliserade till

Halmstad, Solna/Karlberg och Östersund. Som regeringen har konstaterat

i avsnitt 5.4.2 behövs det tre militärhögskolor till och med år 2001.

Därefter är det tillräckligt med två militärhögskolor. Styrgruppen ansåg i

sin rapport i oktober 1999 att Militärhögskolan i Östersund har mindre

gynnsamma förutsättningar för en bred elevrekrytering från samtliga

försvarsgrenar och att det är svårare att personalförsörja skolan i

Östersund än de andra militärhögskolorna. Regeringen delar

styrgruppens syn och lämpligheten av att år 2002 lägga ned

militärhögskolan i Östersund. Regeringen anser emellertid att innan ett

slutligt beslut fattas måste ett helhetsperspektiv anläggas. Regeringen

konstaterar att det finns ett antal yttre faktorer som påverkar frågan om

militärhögskolorna. Det är bl.a. personalförsörjningsutredningen och

frågan om meritvärdering av officersutbildningen. Regeringen bedömer

således att det behövs ytterligare utredningsinsatser innan det slutliga

beslutet kan fattas. Regeringen avser att återkomma i denna fråga till

riksdagen hösten 2000.

Även när det gäller övrig skol- och centraverksamhet bedömer

regeringen att det i dag inte finns tillräckligt underlag för beslut.

Regeringen har därför denna dag uppdragit åt Försvarsmakten att

inkomma med ett underlag i dessa delar våren 2000 så att förändringarna

avseende denna skol- och centraverksamhet kan genomföras samtidigt

med de övriga grundorganisationsförändringar regeringen föreslår i

denna proposition. Regeringen återkommer vid behov till riksdagen i

dessa frågor. Redovisningen av grundorganisationens omfattning och

lokalisering (avsnitt 5.4.6) innehåller därför endast de skolor och centra

som riksdagen fattat beslut om att inrätta.

Regionvis redovisning

För att åskådliggöra konsekvenserna av förslaget till förändrad

grundorganisation vill regeringen redovisa förslagets innebörd även orts-

och regionvis. Redovisningen tar endast upp orter där verksamheten

förändras.

I södra Sverige blir förändringarna följande. I Lund/Revingehed

inrättas en militärdistriktsenhet. I Hässleholm läggs

försvarsområdesstaben, Skånska dragonbrigaden och A 3 ned. I

kommunen inrättas en militärdistriktsenhet. I Kristianstad läggs Södra

militärområdesstaben och Södra arméfördelningen ned. I Ängelholm

läggs Södra flygkommandot och F 10 ned. I Ronneby/Kallinge läggs

Göta helikopterbataljon ned. I Karlskrona läggs Sydkustens

marinkommando, försvarsområdesstaben och KA 2 ned. I kommunen

inrättas en militärdistriktsenhet. I Halmstad läggs försvarsområdesstaben

och Hallandsbrigaden ned. En militärdistriktsenhet inrättas i Halmstad

och LvSS omlokaliseras dit. I Göteborg läggs Västkustens

marinkommando och försvarsområdesstaben ned. En militärdistriktsstab

med en militärdistriktsenhet inrättas. I Borås, Växjö och Kalmar läggs

försvarsområdesgruppen ned och inrättas en militärdistriktsenhet. I Eksjö

läggs försvarsområdesstaben och Smålandsbrigaden ned och en

militärdistriktsenhet inrättas. I Uddevalla/Skredsvik, Skövde och

Linköping läggs försvarsområdesgruppen ned och inrättas en

militärdistriktsenhet.

På Gotland blir det följande förändringar. Militärkommandot, A 7, och

Lv 2, alla i Visby, samt KA 3 i Fårösund läggs ned. En

militärdistriktsstab med en militärdistriktsenhet inrättas i Visby.

I Mellansverige blir det följande förändringar. I Kristinehamn läggs

försvarsområdesstaben och Värmlandsbrigaden ned och en

militärdistriktsenhet inrättas. I Örebro läggs försvarsområdesstaben ned

och inrättas en militärdistriktsenhet. I Västerås läggs

försvarsområdesgruppen ned och inrättas en militärdistriktsenhet. I

Enköping läggs Armécentrum och försvarsområdesstaben ned och en

militärdistriktsenhet inrättas. I Strängnäs blir förändringarna följande.

Mellersta militärområdesstaben, Östra arméfördelningen och

försvarsområdesstaben läggs ned. En militärdistriktsstab och en

militärdistriktsenhet inrättas. I Upplands-Bro läggs Mellersta

flygkommandot och Livgardesbrigaden ned. Försvarsområdesstaben

ombildas till utbildningsenheten Svea livgarde. Den operativa

insatsledningen och en militärdistriktsenhet inrättas i kommunen.

Swedint omlokaliseras till Kungsängen. I Stockholm läggs K 1 ned. Från

Södertälje omlokaliseras Swedint till Upplands-Bro. I Haninge läggs

Marincentrum och marinkommandot ned. En militärdistriktsenhet

inrättas i kommunen. I Uppsala läggs Flygvapencentrum ned. En

militärdistriktsenhet inrättas. I Norrtälje läggs Lv 3 ned. Från Norrtälje

omlokaliseras LvSS till Halmstad. I Gävle läggs försvarsområdesgruppen

ned och inrättas en militärdistriktsenhet. I Falun, slutligen, läggs

försvarsområdesstaben och Dalabrigaden ned. En militärdistriktsenhet

inrättas i kommunen.

I norra Sverige blir det följande förändringar. I Härnösand läggs

Norrlandskustens marinkommando ned. En militärdistriktsenhet inrättas.

I Östersund läggs försvarsområdesgruppen ned och en

militärdistriktsenhet inrättas. Vidare tillförs kapacitet för

underhållsutbildning. I Sollefteå läggs försvarsområdesstaben,

Ångermanlandsbrigaden och T 3 ned. En militärdistriktsenhet inrättas i

kommunen. I Umeå läggs försvarsområdesstaben ned och inrättas en

militärdistriktsenhet. I Boden blir det följande förändringar. Norra

militärområdesstaben, Norra arméfördelningen, försvarsområdesstaben,

A 8, Lv 7, S 3, Ing 3 och Norrlands helikopterbataljon läggs ned. I Boden

bibehålls dock kapacitet för artilleri-, luftvärns-, signal- och

ingenjörutbildning. Vidare bibehålls helikopterverksamhet. En

militärdistriktsstab med en militärdistriktsenhet inrättas. I Luleå läggs

Norra flygkommandot ned. I Kalix läggs gränsjägarstaben ned och

inrättas en militärdistriktsenhet. I Kiruna läggs I 22 och gränsjägarstaben

ned och inrättas en militärdistriktsenhet.

Avslutning

Regeringen vill betona att det redovisade förslaget är en sammanvägning

av de utgångspunkter som gäller för förändringsarbetet och att det skall

ses som en helhet. Förslaget kommer, enligt regeringens mening, att ge

de mest ändamålsenliga produktionsförutsättningarna även långsiktigt för

den förändrade och utvecklade Försvarsmakten.

För att snarast åstadkomma eftersträvade samordningsvinster och

effekter är det angeläget att genomförandet av förslaget inleds snarast

och senast den 30 juni 2000 eller vid den tidpunkt regeringen bestämmer.

Huvuddelen av förändringarna bör enligt regeringens mening vara

avslutade senast den 31 december 2001. Omlokaliseringarna bör vara

genomförda senast den 31 december 2001.

Försvarsmakten skall pröva möjligheterna att genomföra avvecklingen,

av sådana grundorganisationenheter som skall läggas ned, i en snabbare

takt för att därigenom bidra till att finansiera de förändringar regeringen

föreslår i förhållande till Försvarsmaktens förslag den 19 maj 1999.

5.4.6 Grundorganisationens omfattning och lokalisering

Regeringens förslag: Grundorganisationen skall ha den omfattning

och organisationsenheterna skall vara lokaliserade i enlighet med vad

som framgår av det följande. Det är regeringen som skall bestämma

organisationsenheternas benämningar.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag innebär att följande

organisationsenheter kommer att ingå i Försvarsmaktens

grundorganisation. Som regeringen redovisat i avsnitt 5.4.4 kan

grundorganisationsförändringarna innebära att benämningar ändras. I den

följande sammanställningen används regeringens nuvarande eller

preliminära benämningar på organisationsenheterna utgående från

tidigare riksdagsbeslut.

Ledning

Högkvarteret Stockholm

Operativ insatsledning Upplands-Bro/Bålsta

Södra militärdistriktsstaben Göteborg

Mellersta militärdistriktsstaben Strängnäs

Norra militärdistriktsstaben Boden

Gotlands militärdistriktsstab Gotland/Visby

Förband

Södra skånska regementet och

Södra skånska brigaden Lund/Revingehed

Skaraborgs regemente och Skaraborgsbrigaden Skövde

Livregementets husarer Karlsborg

Göta luftvärnskår Halmstad

Göta ingenjörkår Eksjö

Göta trängkår Skövde

Tredje ytstridsflottiljen Karlskrona

Älvsborgs kustartilleriregemente Göteborg

Skaraborgs flygflottilj Lidköping/ Såtenäs

Blekinge flygflottilj Ronneby/ Kallinge

Södra underhållsregementet Kristianstad

Svea livgarde Upplands-Bro/

 Kungsängen

Södermanlandsbrigaden Strängnäs

Bergslagens artilleriregemente Kristinehamn

Upplands regemente Enköping

Andra ytstridsflottiljen Haninge/ Berga

Första ubåtsflottiljen Haninge/ Berga

Andra minkrigsavdelningen Haninge/ Berga

Vaxholms kustartilleriregemente och

Första kustartilleribrigaden Vaxholm

Upplands flygflottilj Uppsala

Försvarsmaktens helikopterflottilj Linköping/ Malmen

Svea helikopterbataljon Haninge/ Berga

Östgöta helikopterbataljon Linköping/ Malmen

Mellersta underhållsregementet Strängnäs

Muskö örlogsvarv Haninge/ Muskö

Jämtlands fältjägarregemente och

Fältjägarbrigaden Östersund

Norrbottens regemente och

Norrbottensbrigaden Boden

Norrlands dragonregemente Arvidsjaur

Jämtlands flygflottilj Östersund

Norrbottens flygflottilj Luleå

Norra underhållsregementet Boden

Gotlands regemente och Gotlandsbrigaden Gotland/Visby

Skolor m.m.

Militärhögskolan Halmstad Halmstad

Försvarsmaktens Halmstadsskolor Halmstad

Markstridsskolan Skövde/Motala/

 Boden

Försvarets internationella kommando Upplands-

 Bro/Kungsängen

Försvarets sjukvårdscentrum Hammarö

Försvarsmaktens underrättelse-

och säkerhetscentrum Uppsala

Försvarsmaktens ledningscentrum Enköping

Försvarsmaktens underhållscentrum Karlstad

Rikshemvärncentrum Stockholm

Militärhögskolan[REDACTED_EFTERNAMN] Solna

Örlogsskolorna Haninge/ Berga

Flygvapnets Uppsalaskolor Uppsala

Totalförsvarets skyddsskola Umeå

Militärhögskolan Östersund

5.5 Försörjning med materiel, anläggningar samt

forskning och teknikutveckling

5.5.1 Bakgrund

Sedan 1996 års totalförsvarsbeslut fattades har såväl riksdagen som

regeringen och Försvarsmakten successivt vidtagit åtgärder för att

förändra inriktningen av Försvarsmaktens försörjning med materiel,

anläggningar samt forskning och teknikutveckling. Syftet med

förändringarna har varit att utifrån gällande ekonomiska förutsättningar

åstadkomma en flexibilitet och förnyelse i Försvarsmaktens försörjning

med materiel, anläggningar samt forskning och teknikutveckling så att

den blir en integrerad del av Försvarsmaktens förmåga att kunna

anpassas mot nya hot och risker som kan uppstå i framtiden.

Regeringen inleder detta avsnitt med att översiktligt redovisa de

viktigaste åtgärder som vidtagits under år 1999.

Regeringen tog under våren 1999 initiativ till att tillsammans med

Försvarsmakten och Försvarets materielverk genomföra dialoger med

representanter för svensk försvarsindustri. Syftet var att pröva om

omförhandlingar av redan beställda materielleveranser kunde inledas för

att finna lösningar som kunde frigöra medel för anskaffning av angelägna

projekt. Under våren 1999 genomförde Försvarets materielverk därefter

på uppdrag av Försvarsmakten sådana förhandlingar med

försvarsindustrin.

Den 4 mars 1999 angav regeringen som en planeringsförutsättning till

Försvarsmakten att ett omställningsbidrag får användas bl.a. för

kostnader som hänger samman med de förskjutningar av

materielleveranser som genomförs för att lösa resursproblem före år

2002.

Regeringen konstaterar att resultatet efter förhandlingarna med

försvarsindustrin, utnyttjandet av planeringsförutsättningen med

omställningsbidraget och övriga omplaneringsåtgärder tillsammans har

resulterat i att utrymme kunnat skapas i närtid i materielplanen för flera

angelägna materielprojekt. Exempel på sådana projekt är utveckling och

anskaffning av splitterskyddad granatkastare (Amos), utveckling och

anskaffning av måldetekterande artillerigranat (Bonus), anskaffning av

bärgningsbandvagnar till stridsvagnssystemen, anskaffning av

hjulgående splitterskyddade fordon, utveckling av intelligent

artilleriammunition (TCM), anskaffning av produktdefinitionsfas för

ubåtsprojektet Viking och pansarvärnsvapen (NLAW), anskaffning av

ytterligare två korvetter av Visbyklass, utveckling och anskaffning av

varnar- och motverkanssystem, spaningskapsel och precisionsvapen till

JAS 39 Gripen samt halvtidsmodernisering av korvett av

Stockholmsklass och av två ubåtar av Västergötlandsklass.

Försvarsmakten har i den materielplan som myndigheten redovisade

för regeringen den 15 juni 1999 redovisat att det av ekonomiska skäl inte

varit möjligt att inplanera utveckling och anskaffning av nytt lätt

torpedsystem (torped 46) eller fortsatt deltagande i utvecklingen av

flygmotorutvecklingsprogram (Vector) för JAS 39 Gripen. Därutöver

redovisar Försvarsmakten att det inte varit möjligt att i närtid inplanera

utveckling av ett nytt artillerisystem (APS 07), deltagande i utvecklingen

av ny jaktrobot med lång räckvidd (Meteor) för JAS 39 Gripen eller

deltagande i utvecklingen av attackvapen (KEPD 150) med lång räckvidd

för JAS 39 Gripen. Försvarsmakten har planerat att direktanskaffa

jaktrobot och attackvapen avsedda för lång räckvidd till JAS 39 Gripen

samt ett nytt artillerisystem, efter år 2004.

Försvarsmakten har den 12 november 1999 inkommit med underlag till

regeringen avseende luftvärnsrobotsystem 23 Bamse och till långsiktig

strategi inom robotområdet. Av underlaget framgår att Försvarsmakten

anser att bl.a. följande förutsättningar bör vara uppfyllda för att det skall

vara möjligt att långsiktigt kunna behålla strategisk kompetens inom

robotområdet i landet. En nationell samordning av forskning, utveckling

och produktion inom robotområdet bör genomföras. Därutöver bör

internationella industriella samarbeten inom robotområdet successivt

etableras. Vidare bör industrin delta med en betydande del i

finansieringen av forskning och utveckling av teknik inom robotområdet.

Om dessa förutsättningar uppfylls, föreslår Försvarsmakten att följande

anskaffningar planeras. Nuvarande luftvärnsrobotsystem 23 Bamse

beställs i begränsad omfattning för att behålla kompetens och utveckla

kunskaper vad avser luftvärnssystem. Samtidigt påbörjas en

realiserbarhetsprövning av teknik inom området digitala gruppantenner

(s.k. DGA) i syfte att luftvärnsrobotsystem 23 Bamse kan utvecklas med

den nya tekniken och därefter anskaffas för såväl mark-, som

sjöstridskrafternas framtida behov. Vidare avses utvecklingsarbete bli

genomfört så att ett industriellt deltagande i internationell utveckling av

kvalificerade robotsystem, t.ex. flygburna radarjaktrobotar kan ske.

Om den svenska robottillverkningen inte kan anpassas till villkoren

enligt ovan måste enligt Försvarsmaktens uppfattning förutsättningarna

för att efter år 2004 direktanskaffa luftvärnssystem prövas.

Regeringen gav den 23 juni 1999 i uppdrag åt Försvarets materielverk

att redovisa vilka konsekvenser materielplanen kan komma att få för

försvarsindustrin och för det internationella samarbetet inom

materielområdet. Regeringen återkommer nedan med denna redovisning.

Försvarsutskottet konstaterade i sitt betänkande avseende

kontrollstationspropositionen att den kommande förändringen av

Försvarsmakten ofrånkomligen leder till konsekvenser för

materielförsörjningen (bet. 1998/99:FöU5, rskr. 1998/99:224).

Regeringen framhöll i kontrollstationspropositionen att de

baskompetenser som lades fast i 1996 års totalförsvarsbeslut kan behöva

omprövas mot bakgrund av en utvecklad syn på anpassningsförmåga,

minskade materielbeställningar samt den pågående utvecklingen inom

försvarsindustrin. Regeringen har därför gett Försvarets materielverk i

uppdrag att i samråd med Försvarsmakten, Överstyrelsen för civil

beredskap, Försvarets forskningsanstalt och Flygtekniska

försöksanstalten utarbeta förslag på strategiska kompetenser för

totalförsvarets behov i Sverige. Försvarets materielverk har redovisat

förslag till sådana kompetenser den 1 oktober 1999. Regeringen

redovisar sin bedömning av det redovisade förslaget under avsnitt 9.2.

5.5.2 Inriktning av anskaffning av materiel, anläggningar samt

för forskning och teknikutveckling

Regeringens förslag: Försvarsmaktens anskaffning av materiel och

anslagsfinansierade anläggningar samt inriktning av forskning och

teknikutveckling skall ha sådan flexibilitet att den kan utgöra en

integrerad del av Försvarsmaktens förmåga att kunna anpassas mot

nya hot och risker som kan uppstå i framtiden.

Forskning och teknikutveckling samt utveckling och anskaffning av

ny försvarsmateriel skall inriktas så att de tillgodoser

Försvarsmaktens förnyelse. Nationell och internationell

interoperabilitet skall prioriteras.

Regeringens bedömning: Försvarsmaktens materielförsörjning måste

förändras från dagens situation med långsiktiga bindningar i form av

omfattande tidsutsträckta serieleveranser till en ökad satsning på

forsknings- och utvecklingsprojekt samt anskaffning av

demonstratorer och simulatorer.

För att Försvarsmaktens materielplanering på ett bättre sätt än

tidigare skall ha förmåga och flexibilitet att kunna anpassas mot nya

hot och risker som kan uppstå i framtiden måste planeringen på lång

sikt alltid innehålla ett ännu ej objektsspecificerat ekonomiskt

utrymme för framtida alternativa anskaffningsmöjligheter. Sådana

alternativa materielsystem kan bl.a. anskaffas efter utveckling av

demonstratorer och simulatorer eller anskaffas genom köp av redan

färdigutvecklade system.

Nya materielsystem som anskaffas för de olika stridskrafternas

behov bör så långt möjligt vara systemsamordnade samt så flexibla,

operativt rörliga och modulärt uppbyggda att de kan användas för

flera operativa uppgifter såväl nationellt som internationellt.

Forskning och teknikutveckling bör bedrivas på stor

kompetensbredd och långsiktigt inriktas mot områden som är

väsentliga för Försvarsmaktens anpassningsförmåga och

internationella verksamhet.

Den ökade framtida satsningen på anskaffning av demonstratorer,

simulatorer, informations- och ledningssystem samt på forskning och

teknikutveckling kommer att ge svensk försvarsindustri möjligheter

att inta framträdande roller inom dessa områden och ge möjligheter

till svenskt deltagande i nya internationella samverkansprojekt.

För att uppnå tillräcklig säkerhet för den framtida materiel- och

kompetensförsörjningen måste förutsättningarna för mellanstatlig

samverkan och ömsesidiga beroenden ytterligare utvecklas och stödet

till svensk försvarsindustris exportansträngningar har fortsatt stor

betydelse.

Ett deltagande i internationell samutveckling från statsmakterna,

myndigheterna och industrin bör åstadkommas för sådana system som

ingår i det framtida försvarets behov eller där sådan utveckling bidrar

till att viktiga kompetensområden kan upprätthållas inom landet. En

förutsättning för detta är att den svenska försvarsindustrin aktivt deltar

i en nationell och i en internationell omstrukturering. Vidare bör en

förändrad fördelning av affärsrisker åstadkommas genom att industrin

i högre grad än i dag deltar i finansieringen av utvecklingsprojekt. En

ytterligare möjlighet att åstadkomma internationella gemensamma

utvecklingsprojekt är långsiktiga åtaganden mellan de samutvecklande

länderna i kombination med industrins egensatsning och

omstrukturering.

Försvarsmaktens avveckling av förnödenheter och anläggningar bör

genomföras skyndsamt.

Försvarsmaktens förslag den 15 juni 1999 till planering för

materiel, anläggningar samt forskning och teknikutveckling uppfyller

i allt väsentligt inriktningen som riksdagen beslutat om vid

behandlingen av kontrollstationspropositionen under våren 1999.

Förslaget ligger i linje med de framtida inriktningar som regeringen

föreslår i denna proposition.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Materiel

Grundläggande för Försvarsmaktens framtida anpassningsförmåga är att

skapa förutsättningar och garantier för en försörjningsäkerhet som

möjliggör att leverans av materiel till Försvarsmaktens insatsorganisation

kan ske i olika beredskapssituationer. Därutöver måste även

förutsättningar skapas för en försörjningssäkerhet som innebär att

leverans och vidmakthållande av materiel kontinuerligt kan ske på ett

sådant sätt att Försvarsmakten kan upprätthålla och utveckla nödvändiga

kompetenser.

Det finns omfattande bindningar i Försvarsmaktens materielförsörjning

i form av lagda materielbeställningar. Nackdelen med långsiktiga

materielbeställningar är att de medför en begränsad flexibilitet i

planeringen för att kunna möta nya hotsituationer och förändrade krav på

det militära försvaret. De långsiktiga bindningarna är därmed svåra att

förena med de ökade kraven på Försvarsmaktens anpassningsförmåga.

De nu lägre ställda kraven på försvarsförmåga skulle från strikt

militära utgångspunkter kunna motivera färre enheter av redan beställda

system. Utifrån gällande avtal mellan staten och försvarsindustrin har det

inte funnits förutsättningar för staten att med ekonomiskt godtagbart

resultat avbryta gällande kontrakt. Regeringen bedömer att leveranserna

av de nu beställda systemen ökar möjligheten att vid svensk

försvarsindustri behålla förmåga att under systemens livslängd kunna

modifiera och vidmakthålla dessa system. Dessutom kommer den redan

beställda materielen att utnyttjas i förbandsverksamheten under betydligt

längre tid än vad som annars varit fallet under förutsättning att systemen

är operativt användbara. Vidare utgör flera av de beställda systemen

basen för att kunna möjliggöra en framtida tillväxt av

insatsorganisationen. Planeringen för anpassning är en kontinuerligt

pågående process. Det är regeringens inriktning att denna planering

utvecklas så att de materielsystem som nu bibehålls på ett tydligt sätt

ingår i en tillväxtplanering.

Enligt regeringens uppfattning är det emellertid nu nödvändigt att

Försvarsmaktens försörjning med materiel på ett betydligt bättre sätt än i

dag kan förändras och anpassas för att kunna möta nya hotsituationer och

förändrade krav på det militära försvaret. Därför måste

materielförsörjningen successivt förändras från dagens situation med

långsiktiga bindningar i form av omfattande över lång tid utsträckta

serieleveranser till en ökad satsning på forsknings- och

utvecklingsprojekt samt anskaffning av demonstratorer och simulatorer.

Regeringen anser att denna förändring kommer att medföra att

myndigheterna och försvarsindustrin erhåller kunskap om många olika

typer av framtida materielsystem och tekniska lösningar vilket bidrar till

att bred kompetens kan upprätthållas. Forskning och utveckling avseende

demonstratorer och simulatorer måste till viss del införas på förbandsnivå

så att vissa förband får den kompetens som krävs för att möjliggöra en

omvandling från demonstrator till materiel i operativt förband. För att

Försvarsmaktens materielplanering på ett bättre sätt än i dag skall bli en

integrerad del av ett anpassningsförsvar måste planeringen på lång sikt

alltid innehålla ett ännu ej objektsspecificerat ekonomiskt utrymme för

framtida alternativa anskaffningsmöjligheter. Sådana alternativa

materielsystem kan anskaffas efter utveckling av demonstratorer och

simulatorer eller anskaffas genom köp av redan färdigutvecklade system.

För att ytterligare förbättra framtida anpassningsförmåga skall de

materielsystem som anskaffas i framtiden så långt möjligt vara

systemsamordnade och flexibla så att de kan användas för flera operativa

uppgifter såväl nationellt som internationellt. Därutöver skall systemen

medge möjlighet till hög operativ rörlighet. En ytterligare fördel med en

tydlig systemsamordning är att likartade materielsystem utvecklas

samordnat och därmed kostnadseffektivare för olika stridskrafter.

Systemsamordning bör enligt regeringens mening utgå från generella

systemarkitekturer och tekniklösningar samt behovet av utvecklad

interoperabilitet. En inriktning mot en ökad grad av modulär uppbyggnad

av materielsystem medger dessutom förbättrade möjligheter till framtida

vidareutveckling av systemen. Enligt regeringens bedömning kommer

denna utveckling av framtida materielsystem bl.a. att medföra att

kostnader för flera likartade utbildnings- och underhållssystem kan

minskas.

Enligt regeringens bedömning är det viktigt att Försvarsmaktens

förmåga att delta i internationella insatser successivt kan förbättras.

Regeringen anser därför att det är nödvändigt att den framtida

utvecklingen och anskaffningen av försvarsmateriel inriktas så att den

tillgodoser Försvarsmaktens behov av internationell interoperabilitet.

Vad gäller anpassningar i redan anskaffade materielsystem bör vid

uppgradering, modifiering m.m. hänsyn så långt möjligt tas till

Försvarsmaktens behov av internationell interoperabilitet.

För att rätt avvägda militära försvarsåtgärder skall kunna sättas in vid

rätt plats och vid rätt tidpunkt behövs ett lednings- och

informationssystem som medger hög flexibilitet och förmåga så att ett

situationsöverläge kan skapas och bibehållas. Enligt regeringens

bedömning bör därför Försvarsmaktens framtida materiella utveckling

och anskaffning inriktas mot förändrad balans mellan informations- och

ledningssystem å ena sidan och verkanssystem å andra sidan i syfte att

öka förmågan till informationsinhämtning och utveckling av en

ledningsorganisation som kan bearbeta och omsätta informationen så att

rätt verkansmedel skall kunna sättas in vid rätt tidpunkt. Därför måste

den närtida materielförsörjningen innehålla studier, prov, simuleringar,

demonstratorer och utveckling av sådana system. På längre sikt bör det

finnas ekonomiskt utrymme i materielplanen för att kunna påbörja

anskaffning av dessa system.

Försvarsmaktens samlade luftförsvarsförmåga utgörs av mark- och

fartygsburna luftvärnssystem samt stridsflygplan. För att över tiden

kunna upprätthålla tillräcklig luftförsvarsförmåga måste dessa system

enligt regeringens uppfattning inom överskådlig tid ha tillgång till

robotsystem. Robotområdet omfattas internationellt av mycket hög

sekretess. Regeringen anser att det är av stor betydelse att Sverige kan

delta i den internationella robotutvecklingen. Därigenom kan

förutsättningar skapas så att Sverige får tillgång till nödvändig strategisk

kompetens inom robotområdet. För att strategisk kompetens inom

robotområdet långsiktigt skall kunna behållas och utvecklas i landet bör

enligt regeringens uppfattning forskning, utveckling och produktion inom

robotområdet i större utsträckning samordnas nationellt. Därutöver bör

internationella samarbeten etableras och industrin medverka i betydande

omfattning i finansieringen av forskning och utveckling av teknik inom

robotområdet.

Försvarsmaktens underlag från den 12 november 1999 avseende

luftvärnsrobotsystem 23 Bamse och långsiktig strategi inom

robotområdet är under beredning i Regeringskansliet. Regeringen

kommer att i samverkan med Försvarsmakten och Försvarets

materielverk se över hur fortsatt utveckling och anskaffning av framtida

robotsystem till Försvarsmakten skall ske.

Regeringen avser att informera riksdagen om utvecklingen inom

robotområdet.

Försvarsmaktens förslag den 15 juni 1999 till planering för materiel,

anläggningar samt forskning och teknikutveckling uppfyller i allt

väsentligt inriktningen som riksdagen beslutat om vid behandlingen av

kontrollstationspropositionen under våren 1999. Förslaget ligger i linje

med de framtida inriktningar som regeringen föreslår i denna

proposition. Planeringen kommer bl.a. att medföra att insatsförbanden

kommer att få viktiga materiella tillskott och att dessa förband successivt

erhåller en förbättrad förmåga att delta i internationell verksamhet.

I syfte att förbättra styrning och uppföljning av materielförsörjningen

har regeringen beslutat att s.k. objektsramar successivt skall införas för

större materielinvesteringar. Regeringen redovisade i

budgetpropositionen för år 2000 att regeringen skulle återkomma med en

beskrivning av objektsramar (prop. 1999/2000:1). En sådan redovisning

lämnas i bilaga 1.

Anslagsfinansierade anläggningar

Anslagsfinansierade anläggningar omfattar fortifikatoriskt skyddade

anläggningar av betydelse främst för Försvarsmaktens lednings- och

underrättelseförmåga. Tillgången till sådana anläggningar är av stor vikt

för att Försvarsmaktens förmåga att bedriva operativ och taktisk ledning

skall kunna säkerställas. Den principiella inriktningen för den framtida

verksamheten inom området är att fortifikatorisk baskompetens och

teknik skall utvecklas för att motsvara främst insatsorganisationens

behov av fortifikatoriskt skyddade anläggningar. Anpassning till olika

nivåer såväl vad avser hotbild som beredskapskrav skall beaktas. I närtid

kommer denna verksamhet främst att omfatta bibehållande av kompetens

och avveckling av för insatsorganisationen ej längre nödvändiga

anläggningar. På längre sikt skall inriktningen anpassas mot införandet

av de nya lednings- och informationssystemen. Regeringen vill betona

vikten av att långsiktig fortifikatorisk kompetens kan säkerställas.

Avveckling av förnödenheter

Mängden av förnödenheter som skall avvecklas är betydande. Den exakta

omfattningen kan i nuläget inte anges bl.a. på grund av att

Försvarsmaktens nya organisation ännu inte är fastställd. Det torde dock

komma att röra sig om betydligt mer än hälften av de förnödenheter som

nu lagerhålls av Försvarsmakten. Avvecklingsbehovet omfattar en

mycket stor mängd artiklar bestående av allt från tekniskt okomplicerade

tillgångar till kvalificerade vapensystem, fordon, ammunition,

reservmateriel m.m. En del av dessa förnödenheter har ett marknadsvärde

medan andra genererar avsevärda kostnader för att avveckla.

För att minska kostnaderna för lagerhållning av övertaliga

förnödenheter och på så sätt öka utrymmet för nödvändig förnyelse måste

avvecklingen av överskottsförnödenheter genomföras skyndsamt.

Enligt lagen (1996:1059) om statsbudgeten har regeringen rätt att

överlåta lös egendom, med vissa undantag, om egendomen inte längre

behövs för statens verksamhet eller blivit obrukbar eller om den inte

anskaffats med statens medel. Regeringen har till myndigheter under

regeringen överlåtit rätten att under vissa förutsättningar sälja sådan lös

egendom. Dessutom har regeringen gett ett tidsbegränsat bemyndigande

till Försvarsmakten att genom gåva överlåta viss övertalig materiel, till

svenska myndigheter eller till biståndsorganisationer som i anslutning till

identifierad internationell hjälpinsats har godkänts av Sida.

Bemyndigandet löper ut den 31 december 1999.

Regeringen anser att Försvarsmaktens överskottsförnödenheter i första

hand bör utnyttjas inom de frivilliga försvarsorganisationerna, för

humanitära insatser, militärt säkerhetsfrämjande materielsamarbete och

för att stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred. I andra

hand bör ovan nämnda förnödenheter erbjudas till försäljning till civila

företag där det bedöms finnas en tydlig efterfrågan på marknaden i

närtid. För krigsmateriel torde sådan försäljning ske till försvarsindustrin

och marknadsmöjligheterna bedömas med utgångspunkt från vad

riktlinjerna för krigsmaterielexport medger. Förnödenheter som kan

utnyttjas för humanitära insatser och katastrofhjälp eller för att stärka det

svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred måste lagerhållas tills en

identifierad insats blir aktuell. Det är regeringens uppfattning att det inte

kan vara Försvarsmaktens uppgift att bekosta sådan lagerhållning utan

den uppgiften måste rimligtvis ligga på annan myndighet eller

organisation.

Förnödenheter som inte är efterfrågade för bistånd och humanitära

åtgärder, säkerhetsfrämjande åtgärder eller för försäljning bör förstöras.

Detta gäller även de förnödenheter som av profil-, sekretess-, miljö- eller

systemsäkerhetsskäl ej bör exponeras på marknaden. Med hänsyn till

Försvarsmaktens kostnader för förrådshållning bör även förnödenheter,

som inte bedöms kunna överlåtas tillräckligt skyndsamt, förstöras.

Enligt regeringens bedömning är profilfrågorna viktiga och måste

beaktas vid beslut om avveckling och kan vara avgörande för val av

avvecklingsmetod.

Regeringen avser att se över gällande reglering på området och lägga

fast en inriktning för det förestående avvecklingsarbetet som ligger i linje

med vad som redovisats ovan i detta avsnitt.

Försvarsmakten skall pröva möjligheterna att tidigarelägga

avvecklingen av förnödenheter för att därigenom bidra till att finansiera

de förändringar regeringen föreslår i förhållande till Försvarsmaktens

förslag den 19 maj 1999.

Forskning och teknikutveckling

I Försvarsmaktens planering ingår forskning och teknikutveckling som

inte är bundna till särskilda objekt. Syftet med den icke objektsbundna

forsknings- och teknikutvecklingen är dels att skapa beslutsstöd för

framtida inriktning av Försvarsmaktens verksamhet, dels att utgöra

underlag för beslut om framtida materielförsörjning och att tillgodose

behovet av kunskapsförsörjning. Från och med år 2002 skall en ökad

satsning ske inom detta område.

Därutöver ingår i Försvarsmaktens materielplanering forskning och

teknikutveckling för mark-, sjö- och luftstridskrafternas särskilda behov.

Inom ramen för enskilda materielobjekt kan dessutom delar av

kostnaderna definieras som teknikutveckling.

Enligt regeringens bedömning bör forskning och teknikutveckling

inriktas mot det militära försvarets huvuduppgifter och de krav på

operativ förmåga som ställs på det militära försvaret. Forskning och

teknikutveckling för det militära försvarets behov skall bidra till att ge

erforderlig kunskap och teknisk förmåga att kunna möta framtida hot och

risker samt att skapa förutsättningar för att det militära försvaret skall

kunna anpassas mot nya villkor och uppgifter.

Forskning och teknikutveckling skall i närtid bedrivas på stor bredd

bl.a. genom internationellt samarbete för att stödja Försvarsmaktens

förmåga att kunna anpassas mot nya hotsituationer och förändrade krav.

Långsiktigt skall forskning och teknikutveckling dessutom fokuseras mot

det militära försvarets behov i ett 20-årigt perspektiv.

En utebliven eller reducerad anskaffning av vissa materielsystem kan

enligt regeringens bedömning medföra en risk för att vissa

kompetensområden inte kan bibehållas i samma utsträckning som i dag.

Regeringen anser det därför nödvändigt att kontinuerligt pröva vilken typ

av kunskap och kompetens Sverige måste ha tillgång till och av bl.a.

sekretesskäl behöver ha kontroll över. Uteblivna eller reducerade

materielbeställningar kan leda till ett ökat behov av satsning på

forskning- och teknikutveckling för att bibehålla nödvändig kunskap och

kompetens. Den snabba teknikutvecklingen i kombination med de

minskade materielbeställningarna samt behovet av flexibilitet ökar

dessutom behovet att utveckla demonstratorer och simulatorer.

Försvarsindustrikonsekvenser

Regeringen redovisade i kontrollstationspropositionen en bedömning av

framtida förutsättningar för svensk försvarsindustri (prop. 1998/99:74).

Denna bedömning är alltjämt giltig. Utvecklingstendensen med en

krympande och hårt konkurrensutsatt internationell

försvarsmaterielmarknad och med en försvarsindustri i Europa som

kännetecknas av en överkapacitet synes fortsätta. Omstruktureringen av

försvarsindustrin bedöms komma att fortsätta. Den framtida industriella

förmågan att leverera försvarsmateriel kommer till stor del att vara

uppbyggd av ömsesidiga industriella beroenden och mellanstatliga

samarbeten. Export från Sverige till tredje land i överensstämmelse med

riktlinjerna för krigsmaterielexport kommer, liksom hittills, att spela en

viss roll för att generera investeringsmedel och säkerställa utvecklings-

och tillverkningskompetens som bedöms behöva bevaras.

Regeringen pekade i kontrollstationspropositionen även på att svensk

försvarsindustri kommer att utsättas för påfrestningar på grund av

minskade materielbeställningar från det svenska militära försvaret.

Regeringen gjorde då bedömningen att statsmakterna under ett

övergångsskede genom lämpliga utvecklingsuppdrag och upphandling

skulle söka underlätta industrins möjligheter att medverka i pågående

omstruktureringar och internationellt samarbete. Detta gäller sådan

industri som av försvarspolitiska skäl är av intresse för framtiden.

Regeringen gör inte nu någon annan bedömning.

Försvarsutskottet konstaterar i sitt betänkande att den kommande

förändringen av Försvarsmakten ofrånkomligen leder till konsekvenser

för materielförsörjningen. Det säkerhetspolitiska läget, förändrade

uppgifter och de ekonomiska förutsättningarna kommer att medföra

reduceringar i försvarets organisation. Dessa förhållanden tillsammans

med de nuvarande osäkerheterna om försvarets framtida behov av

materiel leder till slutsatsen att Försvarsmaktens materielanskaffning

framgent inte kommer att vara tillräcklig som hemmamarknad för en

försvarsindustri av dagens omfattning (bet. 1998/99:FöU5, rskr.

1998/99:224).

Försvarets materielverk redovisade den 27 september 1999 vilka

konsekvenser Försvarsmaktens materielplan kan komma att medföra för

försvarsindustrin och för det internationella samarbetet. Försvarets

materielverk bedömer att svensk försvarsindustri inom vissa utpekade

områden kommer att få svårigheter att kunna bibehålla kompetens och på

sikt förmåga att producera försvarsmateriel. Reduceringen av antalet

utvecklingsprojekt kan delvis påverka svensk försvarsindustris

möjligheter att inom dessa områden delta i den pågående internationella

omstruktureringen av försvarsindustrier.

Vid en anpassningssituation kan behov av snabb materiell tillväxt

uppstå som i vissa fall kan tillgodoses genom ömsesidiga mellanstatliga

leveransgarantier men även genom ömsesidiga försvarsindustriella

beroenden. Svenska försvarsindustrins möjligheter bygger på att

försvarsindustrin har internationellt intressant kompetens samt utvecklar

och producerar ömsesidigt efterfrågade materielsystem eller

komponenter.

Den svenska försvarsindustrin har en utvecklings- och

tillverkningskompetens som i stor utsträckning byggts upp med statliga

investeringar. Dessa kompetenser måste fortlöpande värderas utifrån

förändrade krav och behov. Materielförsörjningen måste även

fortsättningsvis till en del bygga på statliga investeringar i sådana projekt

som medger att dessa kompetenser kan behållas och vidareutvecklas.

Denna kompetensbas utgör en förutsättning för att Sverige skall upplevas

som en intressant partner inom det materieltekniska informationsutbytet.

Kompetensbasens inriktning och omfattning är av avgörande betydelse

för i vilken omfattning landet kan upprätthålla en säker och flexibel

materielförsörjning.

Komplexiteten och omfattningen av materielförsörjningen till det

svenska försvaret ställer krav på tekniköverföring från övriga Europa och

USA. Utan gemensamma projekt riskeras att inflödet av

teknikinformation uteblir. Det är dessutom av största vikt att

åstadkomma ett ömsesidigt beroende.

En viktig komponent för anpassningsförmågans förankring i inhemsk

försvarsindustri är att industrin framgångsrikt kan hävda en internationell

konkurrensposition. En väl internationellt integrerad försvarsindustri

bidrar till att säkerställa en oberoende och anpassad materielförsörjning.

Regeringen anser att ökad satsning på informations- och

ledningssystem, på forskning och teknikutveckling samt anskaffning av

demonstratorer och simulatorer är nödvändig. Denna satsning skall

förhoppningsvis ge svensk försvarsindustri stora möjligheter att inta en

framträdande roll inom dessa områden samt ge möjligheter till nya

internationella samarbeten. Detta bidrar enligt regeringens bedömning till

att öka säkerheten i Försvarsmaktens förmåga till anpassning samt till att

upprätthålla en bred kompetens.

Regeringen bedömer att ett svenskt deltagande i internationell

samutveckling av projekt bör möjliggöras främst för de system som ingår

i det framtida försvarets behov eller där sådan utveckling bidrar till att

viktiga kompetensområden kan upprätthållas inom landet. En möjlighet

är att den svenska industrin aktivt deltar i en nationell och i en

internationell omstrukturering. En annan är en förändrad fördelning av

affärsrisker genom att industrin i högre grad än i dag deltar i

finansieringen av utvecklingsprojekt. En ytterligare möjlighet att

åstadkomma internationella gemensamma utvecklingsprojekt är

långsiktiga åtaganden mellan de samutvecklande länderna i kombination

med industrins egensatsning och omstrukturering. Regeringen kommer

att se över dessa möjligheter.

Mellanstatligt samarbete

Det är angeläget att Sverige deltar i det mellanstatliga samarbetet på

försvarsmaterielområdet och aktivt verkar för att stärka den europeiska

teknologiska och försvarsindustriella basen. Detta underlättas genom

ökad samverkan mellan staterna i gemensamma projekt och genom

harmonisering av de regelsystem och rutiner som styr staternas

upphandling av försvarsmateriel och villkoren för försvarsindustrin.

Många av de förslag till åtgärder som nu övervägs och diskuteras i olika

multilaterala europeiska samarbetsfora handlar i allt väsentligt om dessa

frågor och fastställer därigenom förutsättningarna för den pågående

förändringsprocessen. I detta sammanhang är det främst genomförandet

av den gemensamma avsiktsförklaring (LOI) som i juli 1998

undertecknades av försvarsministrarna i Frankrike, Italien, Spanien,

Storbritannien, Sverige och Tyskland samt utvecklingen inom EU som

påverkar förutsättningarna för Sverige.

LOI-samarbetet syftar till att lägga fast gemensamma regler som skall

underlätta en omstrukturering av den europeiska försvarsindustrin.

Därvid har en exekutivkommitté inrättats med uppgift att samordna

arbetet och lämna förslag till åtgärder och överenskommelser mellan

länderna. Exekutivkommittén har i juni 1999 lämnat en lägesrapport om

sitt arbete till ministrarna. Enligt rapporten avser exekutivkommittén att

före utgången av år 1999 lämna förslag till en överenskommelse mellan

länderna. Denna överenskommelse bedöms f.n. bli av en sådan karaktär

att den i Sverige bör underställas riksdagen för godkännande.

Inom Västeuropeiska försvarsmaterielgruppen (WEAG) bedrivs ett

arbete som syftar till att medge observatörer, däribland Sverige, och

associerade medlemmar i Västeuropeiska unionen (VEU) medlemskap i

WEAG. Förutsättningarna för detta arbete styrs i det längre perspektivet

av den övergripande processen att förbättra krishanteringsförmågan i EU

genom att överföra vissa funktioner från VEU, däribland samarbetet på

försvarsmaterielområdet. Ett principiellt ställningstagande inom WEAG i

frågan om en utvidgning av medlemskretsen kan förutses i slutet av detta

år. Först därefter, och tidigast under år 2000, kan frågan om svenskt

medlemskap i WEAG komma att aktualiseras. Regeringen har tidigare

anfört att Sverige bör eftersträva att ingå i WEAG. Riksdagen har inte

gjort någon annan bedömning. Regeringen avser att återkomma till

riksdagen i denna fråga.

Inom det nordiska försvarsmaterielsamarbetet har verksamheten på

senare år ökat. Detta gäller såväl mellan Danmark, Finland, Norge och

Sverige som Sveriges bilaterala samarbete med de enskilda länderna.

Bland annat pågår sedan några år en inledande studie- och konceptfas om

en gemensam utveckling av ubåtar, det s.k. Vikingprojektet. Nyligen har

de fyra nämnda nordiska länderna ingått ett projektavtal i syfte att göra

en gemensam anskaffning av standardhelikoptrar. Även inom ett flertal

andra materielområden pågår gemensamma projekt. Även

undersökningar om gemensamt utnyttjande av befintlig mängdmateriel

och gemensam nordisk anskaffning av mängdmateriel pågår.

Exportstödjande verksamhet

I prop. 1996/97:4 Totalförsvar i förnyelse konstateras att för att de

svenska företagens exportpotential skall kunna utnyttjas är det viktigt att

regeringen och svenska myndigheter på ett aktivt och strukturerat sätt

stöder försvarsindustrins exportansträngningar, under förutsättning att

exportansträngningarna står i överensstämmelse med riktlinjerna för

svensk krigsmaterielexport.

Försvarsutskottet har anmodat regeringen att i en situation med en

vikande internationell marknad för försvarsmateriel och skärpt

konkurrenssituation vidta ytterligare åtgärder i syfte att skapa bättre

förutsättningar för angelägna exportframgångar för viktiga

försvarsmaterielprojekt, däribland JAS 39 Gripen (bet. 1998/99:FöU1,

rskr. 1998/99:222).

I kontrollstationspropositionen våren 1999 konstaterade regeringen att

ett aktivt, samordnat och strukturerat exportstöd från Regeringskansliet

och myndigheter har bidragit till att exportframgångar kunnat uppnås.

Flera faktorer gör det angeläget att genomlysa verksamheten. Dessa

faktorer är bl.a. den nu initierade ominriktningen av det militära försvaret

och minskade beställningar av försvarsmateriel, en allt mer framträdande

internationalisering av det militära försvarets uppgifter, ett framtida stort

beroende av utlandet beträffande teknologi- och materielförsörjning samt

en internationell omstrukturering av försvarsindustrin med fokus på

framför allt Europa och USA. Även den ökande internationella

konkurrensen inom försvarsmaterielområdet bidrar till att Sveriges

situation påverkas.

Regeringen gav den 1 juli 1999 (dnr Fö1999/1572/MIL) en särskild

utredare i uppdrag att genomföra en översyn av nuvarande organisation

och resurser för stöd för försvarsmaterielexport inom

Försvarsdepartementets ansvarsområde samt utifrån denna översyn

föreslå lämpliga åtgärder för att förbättra verksamheten. Utredaren

lämnade sitt förslag till regeringen den 4 oktober 1999. Förslaget är

under beredning i Regeringskansliet.

En intern genomgång av Regeringskansliets samordning av stödet för

svensk försvarsmaterielexport har också genomförts (dnr

Fö1999/2397/MIL). Den år 1996 inrättade statssekreterargruppen bör

användas i ökad utsträckning i frågor som gäller exportstödjande

verksamhet.

Regeringen anser att export av väsentliga och komplexa svenska

försvarsmaterielsystem har fortsatt stort försvars- och säkerhetspolitiskt

värde för Sverige.

Utveckling av materielförsörjningsprocessen

Regeringen avser att inom kort besluta om direktiv till en särskild

utredare att kartlägga nuläge och förändringsfaktorer vad gäller

materielförsörjningsprocessen samt, med utgångspunkt från vad som

anfördes i prop. 1998/99:74, föreslå konkreta utvecklings- och

effektiviseringsåtgärder.

5.6 Avveckling av mark, anläggningar och lokaler

Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att besluta att sälja

mark, anläggningar och lokaler som förvaltas av Fortifikationsverket

och som skall avvecklas till följd av riksdagens beslut om

reduceringar av Försvarsmaktens krigs- och grundorganisation även

när värdet av egendomen överstiger 50 miljoner kronor.

Vidare bemyndigas regeringen att vid utgången av respektive

upplåtelsetid få sätta ned statskapitalet med högst det bokförda värdet

på sådan egendom som skall avvecklas.

Regeringen bemyndigas att besluta att Fortifikationsverket skall få

avräkna de kostnader som uppstår som en följd av avvecklingen från

de samlade intäkterna från försäljningen av den egendom som skall

avvecklas, med undantag av kostnader för den miljösanering som

Försvarsmakten enligt miljöskyddslagen (1969:387) skall genomföra.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag i denna proposition

om reduceringar av Försvarsmaktens krigs- och grundorganisation

kommer att medföra en omfattande avveckling av mark, anläggningar

och lokaler. Enligt 25 § lagen (1996:1059) om statsbudgeten får

regeringen besluta om försäljning av statens fasta egendom när värdet av

egendomen inte överstiger 50 miljoner kronor. I den nu förestående

avvecklingen och försäljningen av mark, anläggningar och lokaler

bedömer regeringen att värdet av den egendom som överlåts mellan

samma köpare och säljare vid ett och samma tillfälle kan komma att

överstiga 50 miljoner kronor.

Vid en avveckling som är en följd av statsmakternas beslut om

begränsningar av verksamhet bör vid utgången av respektive

upplåtelsetid en nedsättning av statskapitalet ske med högst det bokförda

värdet av mark, anläggningar och lokaler som skall avvecklas.

Fortifikationsverket bör få nyttja intäkterna från försäljningen av

egendomen för att täcka sådana kostnader som är en följd av

avvecklingen. Härmed avses kostnader för avyttringsarbetet, vissa

driftskostnader som kan uppstå medan avyttringen pågår och andra

återställningskostnader än de som är en följd av miljöskyddslagens

(1969:387) krav på Försvarsmakten att i egenskap av

verksamhetsansvarig genomföra miljösanering. Efter det att avräkning

skett av dessa kostnader skall Fortifikationsverket redovisa det som

eventuellt återstår av inkomsterna mot en inkomsttitel på statsbudgeten.

Regeringen avser att uppdra åt Fortifikationsverket att planera och

genomföra avyttringsprocessen. Regeringen avser även att uppdra åt

Riksantikvarieämbetet att tillsammans med bl.a. Fortifikationsverket

utarbeta ett underlag med en kulturhistorisk prioritering av den egendom

som berörs av avvecklingen.

Försvarsmakten har i samband med avvecklingen skyldighet enligt

miljöskyddslagen (1969:387) att genomföra miljösanering av berörda

fastigheter. Miljösaneringen bör ske i den takt som de ekonomiska

resurserna medger, men till dess sådan är genomförd och fastigheterna

kan säljas bör driftskostnaderna för aktuella fastigheter belasta

Försvarsmakten. Regeringen avser att uppdra åt Försvarsmakten att

senast i samband med delårsrapporten år 2000 redovisa en bedömning av

omfattningen av miljösaneringen samt en bedömning av kostnaderna för

detta.

5.7 Miljöfrågor

Försvarsmaken skall även fortsättningsvis genomföra ett effektivt och

ändamålsenligt miljöarbete. Regeringen anser att en grundläggande

utgångspunkt i detta miljöarbete skall vara det sektorsansvar för

ekologiskt hållbar utveckling som regeringen år 1998 beslutat för

myndigheten. Försvarsmakten skall utveckla sektorns miljöarbete och

följa upp de samlade insatser som genomförs inom sektorn.

Försvarsmakten har i oktober 1999 redovisat regeringens uppdrag

avseende miljömålsarbetet. I redovisningen lämnas förslag om bl.a. mål

och åtgärder för försvarssektorn. Regeringen har i oktober 1999 beslutat

överlämna den del av redovisningen som avser sektorsmål till

Miljömålskommittén (M 1998:07).

När det gäller sektorsansvaret för ekologisk hållbarhet föreslår

Försvarsmakten i redovisningen att försvarssektorn skall omfatta

Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets materielverk,

Försvarets forskningsanstalt, Försvarets radioanstalt, Flygtekniska

försöksanstalten och Försvarshögskolan.

Försvarsmakten lämnar i sin redovisning vidare förslag om

sektoransvarets innebörd och om hur ansvaret skall utövas enligt

följande. Varje myndighet i sektorn ansvarar för att beakta miljöfrågorna

i sin egen verksamhet. Försvarsmakten skall verka för att beslutade

åtgärder genomförs. Myndigheten har också ett uppföljningsansvar för

hur sektorsmålen inom sektorn uppnås. Ett särskilt forum med

representanter för sektorns myndigheter formas för utövandet av

sektoransvaret. Avslutningsvis lämnar Försvarsmakten förslag om hur

sektorsgemensamma frågor bör beredas.

Regeringen anser att Försvarsmaktens förslag är ändamålsenligt och att

det därför i sina huvuddrag kan utgöra en grund för sektorsarbetet.

Den andra huvudpunkten i Försvarsmaktens miljöarbete bör enligt

regeringens mening vara det miljöledningssystem som skall införas i hela

organisationen. På grund av det förestående förändringsarbetet bör

systemet införas före utgången av år 2001. I enlighet med intentionerna i

miljöledningsstandarderna skall Försvarsmakten kontinuerligt förbättra

sitt miljöarbete med utgångspunkt i de miljörevisioner som bör

genomföras årligen.

När det gäller enskilda arbetsområden vill regeringen framhålla

följande som särskilt betydelsefulla. Kompetensen inom miljöområdet

bör ytterligare breddas och fördjupas på alla nivåer. Avvecklingen av

ämnen inom Försvarsmakten som bryter ned ozonskiktet bör fortsätta.

Myndigheten bör i allt större utsträckning tillämpa de vedertagna

miljöprinciperna - kretsloppsprincipen och försiktighetsprincipen - vid

materielanskaffning och materielutveckling. Det är också angeläget att

arbetet med att begränsa effekterna av skott- och flygbuller fortsätter.

Miljösaneringen bör fortsätta enligt den av myndigheten fastställda

planen och vid de områden som avvecklas i den takt de ekonomiska

resurserna medger. Regeringen anser att det är angeläget att

miljösaneringen kan bedrivas kontinuerligt så att inte avvecklingen av

mark och anläggningar stannar upp. Det är enligt regeringens mening

slutligen angeläget att myndigheten tar miljöhänsyn i all planering och i

beslutsprocessen. Som exempel vill regeringen peka på möjligheterna att

utnyttja strategiska miljöbedömningar i planerings- och beslutsprocessen.

Avslutningsvis anser regeringen att Försvarsmakten bör ytterligare

utveckla möjligheterna att driva ett aktivt internationellt

försvarsmiljöarbete.

6 Personal

6.1 Allmänt

I regeringens proposition 1998/99:74 Förändrad omvärld - omdanat

försvar redovisade regeringen sin syn på personalförsörjningen till

framförallt det militära försvaret.

Regeringen fann då inga skäl till att föreslå några ändringar av de

principer som lades fast i 1996 års totalförsvarsbeslut. Dessa principer

innebär följande. Det svenska försvaret skall vara så uppbyggt och

organiserat att det är en angelägenhet för hela befolkningen. Det är av

stor betydelse att medborgarna känner ansvar och efter förmåga

medverkar till Sveriges försvar. Detta tillgodoses bäst genom ett system

med plikttjänstgöring. Ett yrkesförsvar kan inte skapa den motståndsvilja

och styrka som ett försvar av hela landet kräver. För ett land som Sverige

med stor yta och liten befolkning kan det numerärt krävas ett

förhållandevis stort försvar. Genom att pliktpersonalen representerar

skilda samhällssektorer bidrar systemet dessutom till en kompetensbredd

och stor allmän erfarenhet inom det svenska försvaret. Detta bidrar starkt

till det svenska försvarets folkförankring.

I Försvarsmaktens underlag till den säkerhetspolitiska

kontrollstationen framhölls att dagens personalförsörjningssystem i fråga

om officerare inte svarade mot de krav som den framtida organisationen

ställer. Försvarsmakten ansåg därvid att ett nytt system borde tas fram.

Försvarsmakten avsåg därför att påbörja en översyn av dagens system

med syfte att ge statsmakterna underlag för de beslut som behövdes om

slutlig utformning och införande av ett nytt system.

Regeringen anförde vidare i propositionen att det var av stor vikt att ett

nytt personalförsörjningssystem togs fram. Detta borde enligt regeringen

innefatta alla kategorier således även civilanställda, reservofficerare,

pliktpersonal och frivilliga. I ett sådant personalförsörjningssystem borde

jämställdhetsfrågorna få en framträdande roll.

Försvarsmakten har på regeringens uppdrag den 19 maj 1999 redovisat

sin samlade principiella syn på myndighetens framtida

personalförsörjning.

6.2 Anställd personal

Försvarsmakten redovisade i sitt underlag till regeringen den 19 maj

1999 ett minskande behov av anställd personal. Behovet (årsarbeten)

bedömdes till cirka 9 500 yrkesofficerare (f.n. cirka 14 300) och till cirka

6 550 civilanställda (f.n. cirka 8 900) från år 2005. Vad gäller antalet

yrkesofficerare ingick en bedömning om att cirka 8 900 kommer att vara

anställda av Försvarsmakten, att cirka 200 kommer att vara anställda i

utlandsstyrkan och att cirka 400 kommer att vara anställda vid närstående

myndigheter. Därutöver bedömde Försvarsmakten att det fortlöpande

kommer att finnas ca 500 tjänstlediga yrkesofficerare i ett balanserat

personalförsörjningssystem. Det senare har sin betydelse för bland annat

rekryteringen som måste dimensioneras mot 10 000 (dvs 9 500 som är i

tjänst och 500 tjänstlediga).

Vad avser reservofficerare föreslog Försvarsmakten att rekryteringen

skulle inriktas mot cirka 150 reservofficerare årligen från och med år

2000.

Försvarsmaktens bedömningar den 19 maj 1999 bygger på ett

antagande om Försvarsmaktens långsiktiga utformning och på en antagen

värnpliktsvolym om 16 350. Som framgår av avsnitt 6.6 förordar

regeringen en större värnpliktsvolym. Mot bakgrund härav bedömer

regeringen att det långsiktiga behovet av yrkesofficerare och

civilanställda efter år 2004 kan bli något större än vad Försvarsmakten

redovisat enligt ovan. Regeringen har denna dag gett Försvarsmakten i

uppdrag att lämna underlag i denna fråga (avsnitt 6.6).

Även om antalet anställda bedöms öka något i förhållande till

Försvarsmaktens redovisning den 19 maj 1999 delar regeringen

Försvarsmaktens slutsats att det inte kommer att vara möjligt att uppnå

nödvändig personalreduktion med enbart spontana avgångar och

pensionsavgångar.

Försvarsmakten har arbetat fram ett åtgärdspaket som syftar till att

stimulera stora grupper av anställd personal att på eget initiativ lämna

Försvarsmakten. Åtgärderna avser stöd till yrkesväxling, olika former av

pensionsåtgärder, avgångsvederlag och uppsägningar.

Regeringen framhåller betydelsen av att Försvarsmakten tar tillvara

alla möjligheter som finns för att minska antalet anställda och att

Försvarsmakten härvid särskilt skall beakta möjligheterna till

yrkesväxling.

Regeringen finner anledning att i detta avsnitt även lyfta fram några av

de konsekvenser för Försvarsmaktens kompetensuppbyggnad som följer

med Sveriges deltagande i internationell verksamhet.

För att svenska militära enheter skall ha nödvändig interoperabilitet

och för att svenska insatser skall kunna genomföras med tillräckligt stöd

av ledningspersonal i olika stabsnivåer krävs att militär personal

genomgår olika former av internationell utbildning. Det är också av stort

värde att utländsk personal deltar i utbildningen vid våra militära skolor.

Kompetensuppbyggnaden bör dessutom kompletteras med att placera

militär personal i internationella staber, oavsett om dessa leder svenska

enheter eller inte. Nato:s kvarvarande ledningsorganisation i Bosnien

utgör därvidlag ett exempel på verksamhet som kan erbjuda denna form

av kompetensutveckling.

Sveriges medverkan i planerings- och övervägandeprocessen PARP

förstärker behovet av att inhämta internationell kompetens inom ett

bredare område. Utbytet med omvärlden bör också ses i ett

förtroendeskapande perspektiv. Erfarenheterna, inte minst från PFF

(Partnerskap för fred), är att militärt utbyte med ett brett spektrum av

länder ger nyttiga influenser men också goda påverkansmöjligheter.

Regeringen konstaterar att Sveriges militära verksamhet utomlands är

av stor betydelse och att den kompetensuppbyggnad och det

internationella utbyte som pågår bör fortgå. Dessutom anser regeringen

att denna verksamhet bör formaliseras ytterligare gentemot de länder där

utbytet är av störst omfattning och betydelse.

6.3 Översyn av Försvarsmaktens personalförsörjning

Försvarsmaktens personalförsörjningssystem skall vara så utformat att de

uppgifter som statsmakterna ger kan lösas med effektivitet och god

kvalitet. Systemet omfattar kategorierna yrkesofficerare, civilanställda,

reservofficerare, frivilliga inkl. hemvärnspersonal samt

totalförsvarspliktiga.

Försvarsutskottet har vid flera tillfällen, senast hösten 1997 (bet.

1997/98:FöU1), begärt förslag från regeringen om ett sammanhållet,

reformerat personalförsörjningssystem gällande samtliga

personalkategorier inom Försvarsmakten.

Riksrevisionsverket har den 18 juni 1998 i rapporten Officerare inom

försvaret (RRV 1998:47) uppmärksammat vissa strukturella obalanser i

fråga om personalen i Försvarsmakten. Riksrevisionsverket underströk i

rapporten vikten av att Försvarsmakten vidtog åtgärder som bl. a. avsåg

ökad yrkesväxling, ökad användning av reservofficerare i

grundorganisationen, ökad tid i befattning, reducering av förmåner till

officersaspiranter samt avkortade tider mellan nivåhöjande utbildningar.

Försvarsmakten har yttrat sig över rapporten.

Regeringen redovisade i propositionen Förändrad omvärld - omdanat

försvar sin syn på personalförsörjningsfrågan. Försvarsutskottet (bet.

1998/99:FöU5) anslöt sig till den problembeskrivning som regeringen

gjorde i propositionen.

Försvarsmakten har i underlaget den 19 maj 1999 redovisat sin

uppfattning om personalförsörjningen och därvid tagit hänsyn till det

som Riksrevisionsverket anför i nämnda rapport.

Med hänsyn till vad som ovan anförts har regeringen funnit skäl att

tillsätta en utredning i denna fråga. Regeringen beslutade därför den 4

november 1999 om direktiv till en utredning om Försvarsmaktens

personalförsörjning.

Enligt direktiven skall utredningen redovisa en samlad syn på

Försvarsmaktens personalförsörjning. Utredningen skall därvid i

huvudsak belysa förutsättningarna för och lämna förslag till hur

Försvarsmakten skall kunna rekrytera, utveckla och avveckla personal på

ett väl avvägt sätt och över tiden. Detta skall avse alla personalkategorier.

Utredningen skall redovisa resultatet av sitt arbete senast den 31

december 2000.

6.4 Brigadgeneraler och flottiljamiraler

Regeringen tog i den nämnda kontrollstationspropositionen upp frågan

om att införa en tjänstegrad för yrkesofficerare benämnd brigadgeneral

respektive flottiljamiral och anförde där bl.a. följande. Sedan några år har

Försvarsmakten på olika sätt anmält att man önskar ändra i nuvarande

tjänstegradssystem för yrkesofficerare. Tanken är att den nuvarande

tjänstegraden överste av 1. graden respektive kommendör av 1. graden

skall avskaffas och i stället ersättas med tjänstegraden brigadgeneral

respektive flottiljamiral. Motivet för detta angavs vara att det numera

nästan bara är Sverige som inte har denna tjänstegrad. Det utökade

internationella samarbetet ansågs därigenom ha försvårats. Danmark,

Norge och Finland har nyligen infört brigadgeneralsgraden. Regeringen

angav i samma propositionen att frågan borde beredas ytterligare innan

ställning togs till förslaget.

Regeringen anser att den nämnda tjänstegraden nu bör införas och

avser att göra förändringar i förordningen (1994:642) med instruktion för

Försvarsmakten och officersförordningen (1994:882) med ikraftträdande

den 1 juli 2000.

Ändringarna i författningarna bör innebära att tjänstegraden

brigadgeneral respektive flottiljamiral införs, att det högsta antalet som

får finnas i Försvarsmakten anges samt att det är regeringen som beslutar

om denna anställning. Beslut om antalet bör dock inte fattas förrän

behovet av högre chefer i den omstrukturerade Försvarsmakten går att

beräkna.

Beräkningen bör kunna göras genom att - efter förslag från

Försvarsmakten - ett antal befattningar pekas ut som lämpliga att besätta

med brigadgeneraler och flottiljamiraler. Antalet sådana befattningar bör

vara högre än det tillåtna antalet i denna tjänstegrad, dels för att en

befattning inte med automatik skall innebära befordran, dels för att

medge nödvändig personalrörlighet. Olika befattningar kan också ha

varierande betydelse över tiden varför handlingsfrihet bör finnas vid

tillsättning. Exempel på befattningar som får eller kan besättas med

brigadgeneral bör tas fram senare mot bakgrund av Försvarsmaktens nya

struktur.

Benämningen brigadgeneral kan användas för alla utom för flottan.

Inom flottan bör benämningen flottiljamiral utnyttjas för att fullfölja

tanken om internationell anpassning.

För närvarande föreligger ett behov om cirka 70 yrkesofficerare på

nivån överste av 1. graden och kommendör av 1. graden. Antalet

brigadgeneraler och flottiljamiraler bör även det sättas i relation till

behovet på högre nivåer. Med Försvarsmaktens nuvarande utformning

och storlek uppgår detta behov till en general eller amiral, cirka 10

generallöjtnanter eller viceamiraler och cirka 20 generalmajorer eller

konteramiraler. I en befordringspyramid skulle behovet av

brigadgeneraler och flottiljamiraler därmed uppgå till totalt cirka 40.

Försvarsmakten står dock inför omfattande organisationsförändringar.

Beträffande chefer i nivåerna överste eller kommendör och högre

bedöms behovet komma att minska med cirka en tredjedel, dvs från

dagens cirka 300 till cirka 200. Detta leder i sin tur till att ovanstående

behov av yrkesofficerare i de högsta tjänstegraderna också nedgår.

Antalet brigadgeneraler och flottiljamiraler bör därför inte sättas för högt

inledningsvis. Befordringstakten bör dessutom vara måttlig och

samordnad med Försvarsmaktens omstrukturering. Behovet av att för

internationell tjänstgöring ha en viss reserv måste beaktas.

Regeringen konstaterar att det föreligger ett behov av

övergångsbestämmelser till dess att alla överstar av 1. graden respektive

kommendörer av 1. graden lämnat sina anställningar eller befordrats.

Problemet bedöms dock vara av ringa omfattning. Slutsatsen grundas

framför allt på att åldersstrukturen hos berörda yrkesofficerare är sådan

att huvuddelen bedöms ha lämnat sina anställningar till följd av spontana

avgångar, ålderspension, eller till följd av en förtida pension med stöd av

särskild pension med beredskapskontrakt (SPB), inom fem år. Ytterligare

argument för att övergångsproblematiken bedöms bli begränsad är att det

inte bör utnämnas några nya överstar av 1. graden eller kommendörer av

1. graden efter det att de föreslagna graderna införts, att de nya graderna

införs successivt och att det föreligger ett visst befordringsbehov till

redan befintliga generals- och amiralsgrader.

6.5 Pliktutredningen

Regeringen beslutade den 25 september 1997 om direktiv till en översyn

av totalförsvarspliktens tillämpning och andra pliktfrågor m.m. (dir.

1997:106). Vidare beslutade regeringen den 17 juni 1998 om

tilläggsdirektiv till utredningen (dir. 1998:49).

Mot bakgrund av de beslut som fattats med anledning av

kontrollstationspropositionen m.m. anser regeringen att det finns

anledning att vid översynen av pliktsystemet beakta ytterligare aspekter

än de som har angetts i utredningens tidigare direktiv. Framförallt anser

regeringen att utredningen, i sitt fortsatta arbete, skall beakta att grunden

för det framtida pliktsystemet skall vara vilka uppgifter som skall lösas

genom totalförsvarsverksamhet och att förmågan att kunna möta ett

väpnat angrepp skall vara dimensionerande för pliktsystemet. Regeringen

har därför den 4 november 1999 beslutat om ytterligare tilläggsdirektiv

till utredningen.

Mot bakgrund av att Försvarsmakten har föreslagit ett förändrat

inskrivningssystem som är mer inriktat mot rekrytering och där ett ökat

inslag av frivillighet införs skall utredningen enligt tilläggsdirektiven

också överväga lämpligheten av att införa ett inskrivningssystem för

totalförsvarspliktiga där större hänsyn tas till frivillighet och, om så är

fallet, lämna förslag till ett sådant system.

Försvarsmakten har även föreslagit att utbildningen bör inriktas mot

större inslag av internationella uppgifter och att krigplaceringssystemet

förändras.

Utredningen skall därför enligt tilläggsdirektiven och mot bakgrund av

det anförda pröva frågan om värnpliktsutbildningen även kan anpassas

till ökningen av förmågan till internationella insatser och så att

krigplaceringssystemet för totalförsvarspliktiga kan bli mer flexibelt.

Enligt de tidigare direktiven skall utredningen redovisa sitt uppdrag

den 1 februari 2000. I nämnda tilläggsdirektiv förlängs tiden för

slutredovisning till den 1 mars 2000.

6.6 Totalförsvarspliktiga

Mot bakgrund av regeringens förslag om en förändrad grundorganisation

som redovisats i avsnitt 5.4 så vill regeringen anföra följande i fråga om

totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt. Vid flera av de

organisationsenheter som föreslås läggas ned bedrivs utbildning av

totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt. Regeringen anser att den

pliktpersonal som utbildas utbildningsåret 1999/2000 i största möjliga

utsträckning skall slutföra sin utbildning vid dessa organisationsenheter.

Regeringen anser däremot att ingen utbildning av pliktpersonal som skall

utbildas utbildningsåret 2000/2001 skall bedrivas vid de

organisationsenheter som enligt regeringens förslag skall läggas ned. Det

är en uppgift för myndigheterna att fatta nödvändiga beslut om ändrad

inskrivning. Regeringen förutsätter att största möjliga hänsyn tas till den

totalförsvarspliktige.

När det gäller antalet totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt

konstaterar regeringen att Försvarsmaktens förslag till framtida struktur

innebär ett minskat antal i förhållande till vad som beslutades i samband

med 1996 års försvarsbeslut.

Regeringen har därefter vid olika tillfällen efter 1996 beslutat om

förändrade volymer, bl.a. som ett led i att komma till rätta med de

tidigare bristerna i Försvarsmaktens ekonomi och planering. Regeringen

har i proposition 1998/99:74 Förändrad omvärld - omdanat försvar

redovisat sin syn på antalet totalförsvarspliktiga som skall fullgöra

värnplikt. Regeringen har vidare den 4 mars 1999 beslutat att

Försvarsmakten för åren 2000 och 2001 skall inrikta utbildningen av

totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt mot en utbildningsvolym om

cirka 15 000. Denna inriktning är avsedd att bidra till att underlätta den

förestående omstruktureringen av Försvarsmakten.

Regeringen konstaterar att det råder en viss osäkerhet om vissa delar

av Försvarsmaktens fortsatta utveckling som har betydelse för behovet av

totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt, bl.a. inom de olika

stridskrafterna, hemvärnet och de nationella skyddsstyrkorna.

Mot bakgrund av vad som ovan nämnts anser regeringen att antalet

totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt inte bör minska i förhållande

till antalet år 1999 som är cirka 18 000. I avvaktan på ett slutligt

ställningstagande till framtida värnpliktsvolym har Försvarsmakten fått i

uppdrag att i samband med budgetunderlaget för år 2001 redovisa ett

kompletterande underlag beträffande behovet av totalförsvarspliktiga

som fullgör värnplikt. Försvarsmakten skall särskilt belysa behovet för

rekrytering till hemvärnet och för att utveckla kompetensen inom vissa

delar av markstridskrafternas insatsförband och då särskilt mot bakgrund

av behovet av att öka den internationella förmågan. Försvarsmakten skall

vidare redovisa kostnaderna för det utökade antalet totalförsvarspliktiga

som fullgör värnplikt samt förslag till motsvarande besparingar.

Regeringen har uppdragit åt Överstyrelsen för civil beredskap att i

samråd med berörda myndigheter och Svenska Kommunförbundet

genomföra en uppföljning avseende totalförsvarspliktiga som fullgör

civilplikt med längre än 60 dagars utbildning. Den rapport som inkom till

regeringen den 1 oktober 1999 behandlade bl.a. civilt meritvärde,

Överstyrelsens roll gentemot övriga berörda utbildningsanordnare och

utbildningstidernas längd.

I regeringens proposition 1998/99:74 Förändrad omvärld - omdanat

försvar bedömde regeringen att en minskning av antalet

totalförsvarspliktiga borde ske även inom det civila försvaret. Som en

konsekvens av regeringens bedömning reducerades utbildningsvolymen

för det kommunala behovet av totalförsvarspliktiga till cirka 1500

totalförsvarspliktiga för åren 2000 och 2001. Regeringen ansåg vidare att

behovet av totalförsvarspliktiga inom det civila försvaret bör utredas.

Mot bakgrund av detta har regeringen uppdragit åt Överstyrelsen för civil

beredskap att efter samråd med berörda myndigheter och Svenska

Kommunförbundet utreda såväl det statliga som det kommunala behovet

av totalförsvarspliktiga inom det civila försvaret efter år 2001. Uppdraget

skall redovisas senast den 1 mars 2000.

6.6.1 Ekonomiska förmåner för totalförsvarspliktiga

Reglerna för ersättning till värnpliktiga som fullgör grundutbildning

finns i förordningen (1995:239) om förmåner till totalförsvarspliktiga.

Ersättningen under tjänstgöringen för en totalförsvarspliktig som fullgör

grundutbildning längre än 60 dagar utgörs av dagersättning. Under de

första 230 dagarna av grundutbildningen är dagersättningen 40 kronor

per tjänstgöringsdag. Efter 230 tjänstgöringsdagar har den

totalförsvarspliktige rätt till tillägg till dagersättningen.

Regeringen anser att det är skäligt att höja dagersättningen från 40 till

50 kronor per tjänstgöringsdag. Regeringen avser därför besluta om

ändring av nämnda förordning i detta avseende. Ändringen skall träda i

kraft den 1 juli 2000.

Regeringen har som tidigare nämnts gett Försvarsmakten i uppdrag att

redovisa behovet av totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt.

Försvarsmakten skall i det sammanhanget också lämna förslag till

besparingar som motsvarar kostnaderna för den höjda dagersättningen.

Regeringen avser att återkomma i denna fråga i samband med den

ekonomiska vårpropositionen våren 2000.

Regeringen har vidare gett Försvarsmakten i uppdrag att redovisa

kostnaderna för att införa ett särskilt bidrag till underkläder för kvinnor

som genomför grundutbildning. Bidraget avses bli infört från den 1 juli

2000.

6.7 Frivillig försvarsverksamhet

Den frivilliga försvarsverksamheten omfattar de frivilliga

försvarsorganisationerna samt hemvärnet. Den har bl.a. genom sin

kompetens inom skilda samhällsområden och sin breda geografiska

spridning och lokalkännedom utgjort en betydelsefull del av vårt

totalförsvar.

Inriktningen av verksamheten har liksom när det gäller det övriga

totalförsvaret utgått från hotet om ett väpnat angrepp i form av en militär

invasion. Regeringen anser det vara av stor vikt att den frivilliga

försvarsverksamheten förnyas i takt med ominriktningen av

totalförsvaret.

Regeringen har tidigare denna dag beslutat tillkalla en särskild utredare

med uppgift att utreda vilken roll den frivilliga försvarsverksamheten

skall ha i framtiden inom totalförsvaret mot bakgrund av totalförsvarets

förändrade inriktning.

I uppdraget ingår bl.a. att utreda den statliga finansieringen av de

frivilliga försvarsorganisationerna i relation till ny inriktning och nya

uppgifter, den frivilliga försvarsverksamhetens betydelse och uppgifter

vid situationer där landet hotas av eller blir utsatt för ett väpnat angrepp,

de frivilliga försvarsorganisationernas roll när det gäller att stärka

samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar på

samhället i fred samt deras medverkan i internationell verksamhet.

Utredaren skall även utreda behov av och former för förstärkning av de

frivilliga försvarsorganisationerna med materiel som framledes avvecklas

av Försvarsmakten.

Utredningen skall redovisa resultatet av sitt arbete senast den 31

december 2000. En delredovisning av arbetsläget skall ske till regeringen

senast den 1 augusti 2000.

7 Civila frågor

7.1 Det civila försvaret

Riksdagen har med anledning av den säkerhetspolitiska

kontrollstationspropositionen (prop. 1998/99:74 Förändrad omvärld

omdanat försvar) godkänt att det övergripande målet för det civila

försvaret och utformningen av resurserna skall vara att

- värna civilbefolkningen, trygga en livsnödvändig försörjning,

säkerställa de viktigaste samhällsfunktionerna och bidra till

Försvarsmaktens förmåga vid väpnat angrepp och vid krig i vår omvärld,

- bidra till fred och säkerhet i omvärlden och

- stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar

på samhället i fred.

Regeringen finner inte anledning att ompröva detta mål.

Gränssättande faktorer för funktionerna inom det civila försvaret är

tillgång till el, telekommunikationer och datorstöd samt effekter av

kemiska stridsmedel. Då förmågan inom det civila försvaret bygger på

det fredstida samhällets kapacitet har förändringar i samhället stor

påverkan på inriktningen av beredskapsåtgärder. Mot bakgrund av detta

angav regeringen i den nämnda propositionen att planeringen för det

civila försvaret i ökad utsträckning skall inriktas mot att säkra viktiga

infrastrukturområden och därmed minska sårbarheten i de för

beredskapsförmågan gränssättande faktorerna.

Regeringen anser att ovan nämnda inriktning bör ligga fast och vill

samtidigt framhålla att erfarenheterna från Kosovokonflikten

understryker behovet av en sådan inriktning. Som ovan framhållits kan

det finnas anledning att ta tillvara bl.a. tekniska erfarenheter av

konflikten.

7.2 Helhetssyn när det gäller det civila försvaret och

beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i

fred

Moderna samhällen har i många avseenden en inbyggd flexibilitet och

styrka. Allt fler viktiga infrastrukturer vilar emellertid på en sofistikerad

teknik som - eftersom den trots allt kan utsättas för störningar - utgör vad

som skulle kunna kallas samhällets akilleshäl. Det snabbt ökande

beroendet av IT-system inom varje viktigt samhällsområde är ett tydligt

bevis för denna tes.

Samband och beroenden mellan olika infrastrukturområden blir allt

mera komplexa. Sambanden är inte bara teknologiska utan utgörs också

av internationella nätverk bestående av kompetens och kunnande,

komplexa beroendeförhållanden som påverkar robusthet och säkerhet i

systemen. Därtill kommer den nya rollfördelning som ägt rum det senaste

decenniet inom infrastrukturområdena och som har sin grund i

internationalisering och ändrade ägarformer. Elförsörjning,

telekommunikationer och transporter sker nu i globala nätverk där de

nationella systemen i många fall ägs och styrs av utländska ägare.

En fortsatt uppmärksamhet måste således ägnas den sårbarhet som

hänger samman med förändringar i viktiga infrastruktursystem. Dessa

förändringar har flera dimensioner varav särskilt utvecklingen inom IT-

området måste uppmärksammas. Skyddet av viktig infrastruktur bör ses

som en nationell säkerhetsfråga som i många avseenden måste hanteras i

internationell samverkan.

Samhället skall ha en förmåga att klara olika tänkbara hot. Det kan

avse mindre olyckor som sker mer eller mindre ofta men även stora

olyckor och svåra påfrestningar på samhället i fred. Mot bakgrund av

bl.a. det vidgade säkerhetsbegreppet beslutade riksdagen våren 1997 om

en ambition för beredskapen mot svåra fredstida påfrestningar (se vidare

avsnitt 7.3.1). Med detta begrepp avses inte en enskild händelse i sig,

exempelvis en olycka, ett sabotage osv. utan ett tillstånd som kan uppstå

när en eller flera händelser utvecklar sig eller trappas upp till att omfatta

flera delar av samhället. Tillståndet skall då vara av en sådan omfattning

att det uppstår allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktioner eller att

det hotar grundläggande värden av olika slag i samhället och kräver att

insatser från flera olika myndigheter och organ samordnas för att kunna

hantera situationer och därmed begränsa konsekvenserna.

Ansvaret för att kunna hantera skilda slag av olyckor och påfrestningar

är uppdelat på samhällets olika aktörer. I de flesta fallen är det på

kommunal nivå som olyckor och påfrestningar skall hanteras.

Uppdelning av ansvar regleras bl.a. i räddningstjänslagen (1986:1102).

Ansvarsfördelningen vad gäller olika former av hot utgår som nämnts

från den normala fredstida verksamheten. Detta utgör även grunden för

planeringen för det civila försvaret. Den s.k. ansvarsprincipen innebär att

den som har ansvar för en verksamhet i fred även skall ha det i krig.

På en skala av olika tänkbara hot mot samhället kan förmågan att klara

mer vardagliga olyckor och störningar anses utgöra samhällets

basförmåga. Denna basförmåga kompletteras genom det civila försvarets

planering med åtgärder för den mest extrema situationen, nämligen krig.

Beredskapen mot mellanliggande situationer, dvs. svåra påfrestningar på

samhället i fred, grundas på resurser "underifrån" genom basförmågan

mot normala störningar och på resurser "ovanifrån" genom de

kompletterande beredskapsåtgärderna för ett krig.

Ett sårbart samhälle kräver mer långtgående åtgärder för kriget. Det

omvända, dvs. ett robust samhälle som kan hantera olika former av

olyckor och hot, kräver å andra sidan mindre kompletterande åtgärder för

krigets krav. Basförmåga säkerställs bl.a. genom att sektoransvariga

myndigheter, inom ramen för sin ordinarie fredsverksamhet, genomför

åtgärder.

Den åtgärdsmässiga gränsdragningen mellan svåra fredstida

påfrestningar och krig kan emellertid upplevas som diffus. Som exempel

kan nämnas el- och teleområdena. Oavsett anledningen till avbrott krävs i

stort sett samma slag av åtgärder. Det är dessutom ofta samma aktörer

som planerar för alla händelser i hotskalan.

Det bör finnas en systematisk planering som tillgodoser samhällets

förmåga mot olika hot och som dessutom medger förmåga att bidra till

internationella fredsfrämjande och humanitära insatser. Planeringen skall

vara så utformad att det så långt möjligt kan ses som ett

sammanhängande beredskapssystem för olika former av hot.

Utgångspunkten skall vara ansvarsprincipen och att beredskapen skall

byggas "underifrån", dvs. samhällets basförmåga och att åtgärder

successivt vidtas utefter hela hotskalan.

Regeringen angav i propositionen Förändrad omvärld omdanat

försvar att formerna för att på ett effektivt och rationellt sätt kunna möta

ett bredare spektrum av hot och risker måste successivt utvecklas.

Utgångspunkten bör härvid vara en förbättrad helhetssyn. Mot bakgrund

av detta har regeringen i juni 1999 beslutat om direktiv (dir. 1999:63) för

en särskild utredare som skall analysera och lämna förslag till principer

för en bättre helhetssyn vid planeringen för civilt försvar och

beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i fred. Enligt

direktiven skall frågor som berör IT-säkerhet och skydd mot

informationskrigföring behandlas i en delrapport före slutbetänkandet.

Uppdraget skall slutredovisas den 1 februari 2001. Regeringen beslutade

den 4 mars 1999 att inom Regeringskansliet låta genomföra

genomgångar sektorvis av behovet av åtgärder och en översyn av

författningsreglering m.m. inom de områden som kan bli berörda vid

svåra påfrestningar på samhället i fred.

Regeringen bedömer att utredningen avseende principer för en

förbättrad helhetssyn vid planeringen för civilt försvar och beredskapen

mot svåra påfrestningar på samhället i fred samt den departementala

genomgången som redovisas nedan bör kunna bidra till att uppfylla den

målsättning som angavs i den nämnda propositionen.

7.3 Beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i

fred

7.3.1 Allmänt

Riksdagen beslutade i maj 1997 om beredskapen mot svåra påfrestningar

på samhället i fred (prop. 1996/97:11, bet. 1996/97:FöU5, rskr.

1996/97:203). Regeringen skall varje år lämna en redogörelse för läget

när det gäller olika slag av svåra påfrestningar. I en skrivelse hösten 1997

(skr. 1997/98:4) lämnades en första redovisning som främst avsåg en

redogörelse för den fortsatta processen för att förbättra beredskapen mot

svåra fredstida påfrestningar.

Även redovisningen hösten 1998 lämnades genom en särskild skrivelse

(skr. 1998/99:33). I skrivelsen låg tyngdpunkten på en redogörelse för

läget när det gäller förebyggande åtgärder på de 11 områden där det

enligt statsmakterna är särskilt angeläget att det finns en tillräcklig

förmåga. I skrivelsen diskuterades också den närmare innebörden av

begreppet svåra påfrestningar på samhället i fred. Det framhölls bl.a. att

beredskapen mot detta slag av händelser kan karaktäriseras som ett

system som syftar till att kunna bedöma samhällets förmåga att

förebygga och hantera extrema fredstida situationer samt att vid behov

kunna vidta åtgärder för att förbättra denna förmåga.

Regeringen har i år valt att lämna redogörelsen till riksdagen som en

del av denna proposition. Mot bakgrund av den relativt fylliga

redovisningen hösten 1998 och de pågående departementala

sektorgenomgångarna är den följande redogörelsen kortfattad och

inriktad på kompletteringar till tidigare lämnad redovisning och på

viktigare förändringar som inträffat på vissa områden under det gångna

året.

Enligt regeringens beslut den 4 mars 1999 syftar sektorgenomgångarna

till att klargöra om det författningsstöd som finns för olika tänkbara

händelser och påfrestningar är tillräckligt. Särskild uppmärksamhet bör

ägnas åt frågor som rör ledning, samordning och samverkan mellan

staten och kommunerna och mellan olika myndigheter. Genomgångarna

avgränsas således inte endast till att granska normgivningen som sådan i

en snäv mening, utan inbegriper även bl.a. rutiner för beslutsfattande och

möjligheterna till åtgärder vid olika typer av händelser. Det övergripande

syftet är att säkerställa att samhällets olika sektorer har en

tillfredsställande krishanteringsförmåga, bl.a. när det gäller

informationsberedskapen, och att ändamålsenliga ansvarsförhållanden

och rutiner råder mellan statliga myndigheter på olika nivåer och i

förekommande fall mellan statliga myndigheter, landsting, kommuner

och andra aktörer.

Som också framgår av avsnitt 7.2 beslutade regeringen i juni 1999 om

direktiv för en särskild utredare med uppgift att analysera och lämna

förslag till principer till en bättre helhetssyn när det gäller planeringen för

civilt försvar och beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i

fred.

Regeringen framhöll i skrivelsen 1998/99:33 Beredskapen mot svåra

påfrestningar på samhället i fred att utöver ledning och information har

räddningstjänsten, hälso- och sjukvården samt polisen avgörande

betydelse vid så gott som alla påfrestningar på samhället i fred. Som

regeringen ovan framhållit kommer ledningsfrågorna att behandlas i de

departementala sektorgenomgångarna.

Regeringen har tidigare denna dag beslutat om direktiv till en

utredning om översyn av räddningstjänstlagen. I uppdraget ingår bl.a. att

föreslå hur lagstiftningen kan moderniseras och hur detaljregleringen av

den kommunala räddningstjänsten kan minska. Vidare ingår att

tydliggöra förhållandet mellan räddningstjänstlagstiftningens

bestämmelser och annan lagstiftning som reglerar olycks- och

skadeförebyggande verksamhet. I uppdraget ingår också att se över vissa

frågor som rör utbildning av räddningstjänstpersonal samt

miljöräddningstjänst till sjöss m.m. Möjligheterna att integrera sjö- och

flygräddningstjänsten skall ses över.

I fråga om hälso- och sjukvården kan nämnas att Försvarets

forskningsanstalt (FOA), på Socialstyrelsens uppdrag, har tagit fram ett

underlag för styrelsens bedömning av hur hälso- och sjukvårdens

planering skulle behöva förändras med anledning av statsmakternas

beslut om svåra påfrestningar på samhället i fred. Tyngdpunkten i FOA:s

studie ligger på en analys av i vilken mån krav skulle kunna ställas på

hälso- och sjukvården utöver vad landstingens katastrofberedskap kan

bedömas motsvara. Ett stort antal olika åtgärder föreslås t.ex. när det

gäller utbildning, övning, information om resurser och information till

allmänheten men också i materiella investeringar som vacciner och

läkemedel, utbyggnad av saneringsanläggningar på sjukhus, skydd och

reservkraft samt ledning. Tyngdpunkten bör enligt studien snarare ligga

på åtgärder för att öka möjligheten att kraftsamla och utnyttja befintliga

resurser än på nya materiella investeringar.

Socialstyrelsen har också redovisat att inom ramen för sitt

tillsynsansvar genomför styrelsen hösten 1999 s.k. tematisk tillsyn

avseende samtliga landsting. Temat för tillsynen är "Med den fredstida

katastrofberedskapen som grund, hur klarar vi svåra påfrestningar på

samhället i fred?" Som underlag ligger en enkät som tillställts

landstingen under våren 1999. I nämnda enkät, som också berör

smittskyddet, ingår att landstingen skall redovisa epidemiplaner inkl.

informationsplanering avseende epidemier samt tidpunkt för senaste

revidering av dessa.

Regeringens bedömning står fast att den svenska akutsjukvården har

betydande resurser och hög grundberedskap om en svår påfrestning

skulle uppstå. Hos varje sjukvårdshuvudman finns katastrofplaner som

kontinuerligt revideras. FOA:s studie visar dock att beredskapen skulle

stärkas ytterligare om vissa organisatoriska och kunskapsmässiga brister

kan undanröjas. Det är en uppgift för Socialstyrelsen att i sin

verksamhetsplanering beakta vilka åtgärder som kan behöva vidtas. Av

redovisningar som Socialstyrelsen lämnat till regeringen framgår att en

revidering inletts av myndighetens allmänna råd från år 1992 om

medicinsk katastrofberedskap.

Beredskapspolisen består av totalförsvarspliktiga som är

krigsplacerade med civilplikt vid en polismyndighet. De får kallas in

under höjd beredskap eller när regeringen beslutar att det behövs för

Sveriges försvarsberedskap. Beredskapspolisen skall framför allt delta i

polisverksamhet som har anknytning till befolkningsskydd och

räddningstjänst.

Från och med den 1 oktober 1999 har Rikspolisstyrelsen getts

möjligheten att ingå avtal med beredskapspolismän om tjänstgöring

under tid då samhället är utsatt för eller riskerar att utsättas för särskilt

svåra och påfrestande situationer från ordnings- och säkerhetssynpunkt.

Det bör särskilt betonas att när personal används i dessa situationer sker

det således inte med stöd av civilplikt. Regeringen skall på framställning

av Rikspolisstyrelsen besluta om när denna avtalsbundna personal får tas

i anspråk för polisuppgifter. Begreppet "särskilt svår och påfrestande

situation" är avsett att även täcka de situationer som anses utgöra svår

påfrestning på samhället i fred (se prop. 1996/97:11 och Ds 1998:32

Skyldigheter och befogenheter vid svåra påfrestningar på samhället i

fred). De situationer där det kan bli aktuellt att kalla in

beredskapspoliserna är framför allt sådana som medför allvarliga

störningar i viktiga samhällsfunktioner och därmed fara för många

människors liv, personliga säkerhet eller hälsa eller fara för mycket

omfattande skador på miljön eller egendom.

7.3.2 Vissa områden där det bör finnas en särskilt god

beredskap

I skr. 1998/99:33 redovisade regeringen de 11 områden där det bör finnas

en särskilt god beredskap när det gäller svåra påfrestningar på samhället i

fred. Områdena är

 Nedfall av radioaktiva ämnen

 Elförsörjning

 Telekommunikationer

 Försörjning med vatten

 Radio och TV

 Översvämningar och dammbrott

 Massflykt av asyl- och hjälpsökande till Sverige

 Allvarlig smitta

 Terrorism

 Kemikalieolyckor och utsläpp av farliga ämnen till sjöss

 IT-säkerhet

I det följande behandlas de områden där det under det senaste året har

inträffat viktiga förändringar i förhållande till den redovisning som

lämnades i föregående års skrivelse. Enligt regeringen bör "IT-säkerhet"

i fortsättningen benämnas "Övergripande informationssäkerhet".

Nedfall av radioaktiva ämnen (Miljödepartementet)

Statens strålskyddsinstitut (SSI) har på uppdrag av regeringen

formaliserat och samordnat planläggningen av nödvändiga mätinsatser i

Sverige i händelse av att en kärnteknisk olycka skulle inträffa där

radioaktiva ämnen kan komma att spridas över Sverige. Planläggningen

omfattar avtal med ett antal kontraktslaboratorier såsom universitetens

radiofysikinstitutioner, Försvarets forskningsanstalt (FOA), Sveriges

geologiska undersökning (SGU), Sveriges meteorologiska och

hydrologiska institut (SMHI), Studsvik Nuclear AB och Malå

Geoscience. Dessa organ skall enligt avtal med Statens

strålskyddsinstitut hålla en basberedskap och ställa specifika resurser till

förfogande om en olycka inträffar. Ett avtal har också ingåtts mellan

Statens strålskyddsinstitut och Försvarsmakten om att ställa flygplan,

helikoptrar och personal till förfogande för mätuppdrag och provtagning.

Med anledning av avtalet med Försvarsmakten kommer Statens

strålskyddsinstitut att starta en försöksutbildning av instruktörer inom

försvaret.

I regleringsbrevet inför budgetåret 1998 fick SSI i uppdrag att

tillsammans med FOA redovisa en avvägd ambitionsnivå för

övervakning av luftburna radioaktiva ämnen till följd av en

kärnenergiolycka. Redovisningen lämnades i anslutning till

budgetunderlaget för år 1999 (dnr M98/779/5). I skrivelsen föreslås att

fem av åtta luftfilterstationer som hittills drivits för övervakning av

kärnvapenprov och kärntekniska olyckor är en lämplig ambitionsnivå och

bör drivas vidare. De tre resterande stationerna läggs ned. I skrivelsen

anges en uppskattad kostnad för drift av fem stationer till 2,4 miljoner

kronor per år. Frågan om finansiering bereds f.n. inom Regeringskansliet.

Regeringen fattade den 14 oktober beslut om att uppdra åt SSI att säkra

driften av fem luftfilterstationer.

Elförsörjning (Näringsdepartementet)

I regeringens skrivelse 1998/99:33 om beredskapen mot svåra

påfrestningar på samhället i fred lämnades en utförlig redovisning vad

beträffar elförsörjning.

Störningar i elförsörjningen i fredstid beror i de flesta fall på fel som

drabbar luftledningar i samband med åska, storm och snöfall. Standarden

på de svenska ledningsnäten är dock generellt sett hög med låga

avbrottsfrekvenser och korta avbrottstider. Det allvarligaste hotet om

störningar i elförsörjningen i fredstid som kan innebära en svår

påfrestning på samhället sammanhänger med sabotage, inbegripet

terroristhandlingar. Leveranssäkerheten för en elkund beror på

säkerheten i hela leveranskedjan från kraftstation till kundens

anslutningspunkt. Ansvarsfördelningen är sådan att det är en uppgift för

företagen inom elförsörjningen att vidta de åtgärder som krävs i

elsystemet för att hålla en god leveranssäkerhet i fredstid.

Elförsörjningen görs mindre sårbar genom att elsystemet i förebyggande

syfte görs mer robust och motståndskraftigt i samband med om- och

utbyggnad och införande av ny teknik samt genom en beredskap att vidta

skadeavhjälpande åtgärder vid störningar. Åtgärderna inriktas både på att

minska sårbarheten i elförsörjningen och på att minska användarnas

beroende av den ordinarie elförsörjningen.

Branschens strukturförändring och andra förändringar vid elföretagen

efter elmarknadsreformen sker i snabb takt vilket påverkar

förutsättningarna för beredskapsplanläggningen. Den snabba

avställningen av reservkraftproduktion kräver en dialog med elbranschen

om olika tänkbara lösningar vid effekttoppar, något som också har

påbörjats. På sikt kan marknadens krav på leveranstrygghet medföra

lösningar vad avser fredstida effektbristsituationer. Möjligheterna att

upprätthålla en begränsad elproduktion i regionala och lokala nät (s.k. ö-

drift) inom Syd- och Mellansverige vid långvariga elavbrott bedöms öka

bl.a. genom Svenska kraftnäts beslut om stöd för att säkra tillgång till

tredje blocket vid Karlshamnsverket i Blekinge fram till april år 2002.

De åtgärder som på statsmakternas initiativ vidtas för att

elförsörjningen skall kunna upprätthållas och återupprättas i krig har en

positiv effekt på den fredstida beredskapen, särskilt när det gäller skydd

mot sabotage och störningar på stamnätet och regionnäten. Mot bakgrund

av de överväganden som redovisats av regeringen i budgetpropositionen

för 1999 (prop. 1998/99:1 utg.omr. 6 Totalförsvar, avsnitt 4.5 Funktionen

Energiförsörjning) och i regeringens proposition 1998/99:74 samt

Försvarsutskottets betänkande 1998/99:FöU1 har regeringen beslutat att

en funktionsutvärdering såvitt avser delfunktionen Elförsörjning skall

genomföras. En rapport skall lämnas senast den 31 december 1999.

Telekommunikationer (Näringsdepartementet)

Gränssättande för telekommunikationernas förmåga är en fungerande

elförsörjning. Vidare har de IT- och Internetrelaterade hoten mot

telekommunikationerna alltmer kommit att uppmärksammas (se vidare

nedan i avsnittet om Övergripande informationssäkerhet). Post- och

telestyrelsen har bl.a. initierat intrångsanalyser hos teleoperatörerna för

att pröva om det går att utifrån ta sig in i teleoperatörens styr- och

övervakningsnät. Analyserna skall ligga till grund för åtgärder som syftar

till att försvåra intrång.

Beredskapen mot sådana störningar i telekommunikationerna som

skulle kunna medföra svåra påfrestningar på samhället i fred har ett starkt

samband med de beredskapsåtgärder som vidtas för krigstida störningar

inom ramen för det civila försvarets planering för funktionen

Telekommunikationer. Regeringen har beslutat att ge Överstyrelsen för

civil beredskap i uppdrag att genomföra en uppföljning av 1996 års

funktionsgenomgång av funktionen Telekommunikationer. Detta

uppdrag skall slutredovisas den 1 juli år 2000.

Försörjning med vatten (Jordbruksdepartementet)

Gränssättande för försörjningen med dricksvatten är tillgången på

elektricitet, reservvattentäkter, reservdelar och kemikalier. Vid störningar

i ordinarie distributionssystem har förmågan att snabbt organisera

distributionen av nödvatten avgörande betydelse.

Beredskapen mot störningar i dricksvattenförsörjningen har förbättrats.

Åtgärder som vidtagits för att säkerställa viktiga samhällsfunktioner i

samband med IT-omställningen inför år 2000 har höjt beredskapen för

dricksvattenförsörjningen. Dessutom har IT-omställningen medfört en

klart ökad efterfrågan på det statliga stöd som Överstyrelsen för civil

beredskap förmedlar avseende anskaffningen av reservelkraft hos

kommunerna.

Flertalet kommuner har reservkraft till produktion av dricksvatten i de

största vattenverken och huvuddelen av kommunerna kan distribuera

vatten i det största ledningsnätet även utan ordinarie elleveranser.

Merparten av de kommuner som inte kan distribuera vatten utan

ordinarie el har dock god beredskap för nödvattenförsörjning. Flertalet

kommuner har även vattenverk som kan drivas utan datorstöd. Förmågan

att klara försörjningen med dricksvatten bedöms därför vara godtagbar i

hela landet.

Regeringen avser återkomma i frågan om det myndighetsvisa

huvudmannaskapet och ansvarsfördelning för vattenförsörjningen. För

närvarande är ansvaret fördelat på flera myndigheter (skr. 1998/99:33).

Regeringen avvaktar bl.a. det rådsdirektiv som arbetas fram inom EU

syftande till att skapa ett ramverk för skydd av yt- och grundvatten samt

bidra till god vattenkvalitet. Den administrativa/organisatoriska frågan

kommer att behandlas i anslutning till att detta direktiv införs.

Terrorism (Justitiedepartementet)

En inträffad terroristattack kan vara en sådan särskild händelse som kan

leda till en svår påfrestning på samhället i fred. Ambitionen är att

samhällets beredskap skall vara hög för att, i första hand förhindra och i

andra hand hantera en redan uppkommen terroristattack.

Med begreppet terrorism brukar avses våld, hot eller tvång för

politiska syften.

Det är Rikspolisstyrelsen (RPS) som genom Säkerhetspolisen (SÄPO)

leder polisens verksamhet i fråga om bekämpning av bl.a. terrorism.

Målet för bekämpningen är att i första hand förebygga och förhindra

våldsdåd med politiska syften, oavsett om dåden avses utföras i Sverige

eller utomlands. Inom SÄPO är det verksamhetsgrenen Kontraterrorism

som bedriver arbetet med att kartlägga vilka grupper som ägnar sig åt

terrorism. Ett omfattande internationellt samarbete förekommer inom

detta område. En fortsatt viktig del i arbetet är att förebygga och

förhindra att Sverige blir en bas för politiskt motiverat våld i andra

länder. SÄPO gör fortlöpande bedömningar av faktorer som i närtid kan

påverka hotbilden på en mer konkret nivå. Varje år sammanställs

dessutom ett övergripande hotbildsdokument avseende vilka hot av

terroristkaraktär som föreligger. Dokumentet delges berörda myndigheter

och departement. Bedömningen i dokumentet ligger också till grund för

SÄPO:s verksamhetsplanering.

Beredskapsstyrkan mot terrorism är placerad vid Polismyndigheten i

Stockholms län. För att betona att styrkan är en nationell resurs skall

styrkan i fortsättningen benämnas nationella insatsstyrkan. Den

nuvarande begränsningen till enbart terroraktioner har medfört betydande

tillämpningsproblem. Den ändring i polisförordningen (1998:1558) som

regeringen beslutat om innebär att styrkan nu får ett utvidgat

verksamhetsområde. Beslut om när styrkan skall sättas in skall i

fortsättningen bedömas efter sedvanliga polisoperativa grunder. Beslut

om att sätta in styrkan flyttas från Rikspolisstyrelsen till

Polismyndigheten i Stockholms län. Förändringarna ger goda

förutsättningar för en gynnsam utveckling av styrkans fortsatta

verksamhet.

Kemikalieolyckor och utsläpp av farliga ämnen till sjöss

(Försvarsdepartementet)

Statens räddningsverk har påbörjat utrustningen av de sju regionala

resursbaser för kemikalieolyckor, som regeringen uppdragit åt

myndigheten att inrätta. Syftet är att förstärka samhällets grundberedskap

mot olyckor med farligt gods och olyckor med kemikaliehantering vid

stationära anläggningar. Förråden är placerade så att insatstiden skall

vara mindre än 2,5 timmar för större delen av landet.

För att höja säkerheten vid transport av farligt gods har regelverket om

transport av farligt gods kompletterats med bestämmelser som innehåller

krav på att bl.a. den som bedriver verksamhet där det ingår att utföra

sådana transporter skall ha en eller flera säkerhetsrådgivare. Härigenom

genomfördes rådets direktiv 96/35/EG om utnämning av och kompetens

hos säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods på väg, järnväg eller

inre vattenväg. En förväntad effekt av införandet av kravet på

säkerhetsrådgivare är att företagens kunskap gällande farligt gods

kommer att höjas och att möjligheterna till korrekt efterlevnad av

reglerna för transport av farligt gods kommer att öka.

Lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna

av allvarliga kemikalieolyckor (den s.k. Sevesolagen) med

följdförfattningar trädde i kraft den 1 juli 1999. Lagens syfte är att

förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande

industrin och att begränsa skadorna om sådana olyckor skulle inträffa.

Lagen genomför rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om

åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga

olyckshändelser där farliga ämnen ingår och konventionen om

gränsöverskridande effekter av industriolyckor av den 17 mars 1992.

Inom arbetsmiljöområdet genomförs dock direktivet genom

bestämmelser i form av myndighetsföreskrifter. Det centrala

tillsynsansvaret ligger på Statens räddningsverk. Länsstyrelser och

kommuner har det regionala och lokala tillsynsansvaret.

Mål och åtgärdsprogram för beredskapen mot utsläpp av farliga ämnen

till sjöss samt omfattningen av det internationella samarbetet på området

har tidigare redovisats i skrivelsen Beredskapen mot svåra påfrestningar

på samhället i fred (skr. 1998/99:33).

Regeringen lät år 1996 tilsätta en utredning med uppdrag att göra en

utvärdering av gällande regler för de ingripanden som kan bli aktuella

när ett oljeutsläpp har skett till sjöss. Utredaren skall göra en översyn av

de författningar som finns på området samt föreslå åtgärder för att

effektivisera det rättsliga beivrandet av dessa utsläpp. Utredningen

överlämnade sitt betänkande Att komma åt oljeutsläpp (SOU 1998:15)

till regeringen i december 1998. Utredningen har remissbehandlats.

Utredningens förslag bereds för närvarande inom Regeringskansliet.

Regeringen uppdrog i december 1996 åt Statens räddningsverk att göra

en översyn av informationssystemen för att tillgodose den civila

havsövervakningens behov av underrättelser om sjöläget.

Räddningsverket redovisade uppdraget i rapporten Samordnad

sjöinformation i mars 1998. Rapporten har remissbehandlats. Regeringen

redovisar sin bedömning under avsnitt 9.5.

Övergripande informationssäkerhet (Näringsdepartementet)

Området har tidigare benämnts IT-säkerhet.

Informationssäkerhet är det övergripande begreppet vad gäller säkerhet

kring elektronisk informationshantering. Begreppet omfattar såväl

traditionell datasäkerhet som säkerhet som är relaterad till hantering av

information i olika verksamheter. IT-säkerhet används för att beskriva

skydd av information i informationsbehandlande tekniska system.

Informationsoperationer är samlade och samordnade åtgärder för att

påverka eller utnyttja någons information och informationssystem i syfte

att uppnå särskilda mål samtidigt som den egna informationen eller

informationssystemet skyddas. De två begreppen informationskrigföring

och informationssäkerhet behandlas under avsnitt 9.4.

Det finns inte någon utpekad myndighet med sektorsansvar för

informationssäkerhet. Arbetet måste ske hos de myndigheter, företag och

organisationer som har det normala ansvaret. Regeringens insatser kan

bidra med bättre generella förutsättningar för

informationssäkerhetsarbetet.

Regeringens informationssäkerhetsarbete syftar till att skapa

förtroende för den nya tekniken och verka för att alla samhällsviktiga

funktioner får ett bättre skydd. God informationssäkerhet inom hela

samhället kan åstadkommas på flera sätt. Regeringen arbetar med en

strategi för samhällets informationssäkerhet som främst tar sikte på den

statliga sektorn och samhällsviktiga sektorer. Regeringens arbete syftar

också till att underlätta arbetet med informationssäkerhet, t.ex.

elektroniska signaturer. Säkerheten på Internet uppmärksammas också.

IT-kommissionen (K 1998:04) har satt informationssäkerhetsfrågorna på

sin dagordning. Arbetet med IT-omställningen inför år 2000 leder med

stor sannolikhet till ökade kunskaper om alla sektorers sårbarhet.

Förslagen från Statskontorets rapport Sammanhållen strategi för

samhällets IT-säkerhet (1998:18) bereds f.n. inom Regeringskansliet.

Inom området finns även andra rapporter och utredningar som bör

beaktas i den fortsatta beredningen. Det gäller t.ex. rapporterna från

arbetsgruppen om informationskrigföring (Fö 1997:A).

Regeringen har i juni 1999 beslutat om direktiv (dir. 1999:63) för en

särskild utredare med uppgift att lämna förslag till principer till en bättre

helhetssyn när det gäller planeringen för civilt försvar och beredskapen

mot svåra påfrestningar på samhället i fred. En delrapport avseende

frågor som berör IT-säkerhet och skydd mot informationskrigföring skall

lämnas. Det fortsatta arbetet med samhällets IT-säkerhet skall utmynna i

en strategi som redovisas för riksdagen. Flera förslag inom området har

redan presenterats i regeringens proposition Förändrad omvärld

omdanat försvar (prop. 1998/99:74).

7.4 Internationella uppgifter

7.4.1 Resurser för förtroendeskapande insatser samt

humanitärt bistånd

I 1996 års försvarsbeslut tillkom ett nytt mål för det civila försvaret,

nämligen att kunna genomföra internationella fredsfrämjande och

humanitära insatser. Erfarenheter från planeringsverksamheten under år

1997 visade dock att det fanns behov av förtydligande när det gäller

tolkningen av den nya uppgiften. Mot bakgrund av detta redovisade

regeringen i skr. 1997/98:4 Totalförsvar i förnyelse, hur uppgifterna och

ansvaret i fråga om internationella fredsfrämjande och humanitära

insatser skall fördelas mellan olika sakområden.

Flera myndigheter är på ett eller annat sätt engagerade i internationell

katastrof- och humanitär hjälpverksamhet. Det gäller t.ex. Statens

räddningsverk och Socialstyrelsen. De resurser som skapas och den

verksamhet som bedrivs vad gäller internationella insatser finansieras

inte över utgiftsområde 6 Totalförsvar. Räddningsverket har regeringens

uppdrag att hålla viss beredskap för internationella insatser.

Räddningsverkets insatser finansieras främst över utgiftsområde 5

Utrikesförvaltning och internationell samverkan och utgiftsområde 7

Internationellt bistånd och av andra uppdragsgivare t.ex. FN.

I riksdagens beslut med anledning av kontrollstationspropositionen

ändrades beskrivningen av målet vad gäller den internationella

verksamheten "bidra till fred och säkerhet i omvärlden". Regeringen

anser att den ändrade formuleringen inte påverkar det som regeringen

redovisade i ovan nämnda skrivelse vad gäller ansvarsfördelning.

Statens räddningsverk har sedan år 1997 haft ett samverkanskontor vid

Swedint. Regeringen anser att samverkan bör fortsätta.

7.4.2 Bistånd vid humanitära katastrofer

 I syfte att ha en beredskap för bistånd vid humanitära katastrofer samt

medverkan vid inledande återuppbyggnadsinsatser har Sverige utvecklat

en rad s.k. insatspaket hos Statens räddningsverk. Insatspaketen skall

kunna nyttjas för att stödja FN-organen med olika tjänster som

exempelvis sök- och räddningsstyrkor, expertis vid kemikalieolyckor,

vattenrening, transportteam, logistik, sambandsteam m.m. En viktig

uppgift har varit att utveckla stödresurser till FN-organens administrativa

förmåga. Denna resurs har bland annat prövats i Östtimor.

Sverige har ökat ambitionen vad avser minröjningsverksamhet som ett

led i en utvecklad återuppbyggnadsberedskap. Målsättningen är att

myndigheter och organisationer som är verksamma med humanitärt

bistånd tillsammans skall kunna genomföra minröjningsinsatser. Nämnda

insatspaket finansieras i dag genom respektive uppdragsgivare i

huvudsak EU, FN och Sida. Kostnaden för att upprätthålla beredskapen

belastar Statens räddningsverks anslag.

Europeiska rådet beslutade i Köln att bygga ut och bättre koordinera

EU:s och medlemsstaternas icke-militära krishanteringsinstrument.

Under det finländska ordförandeskapet har i linje med slutsatserna i Köln

inletts en diskussion om konfliktförebyggande och civil krishantering

som bl.a. syftar till att inventera och analysera resurser inom området.

Sverige har haft en betydande roll i diskussionerna. Det är viktigt att

EU:s icke-militära krishanteringsförmåga byggs upp utifrån de särskilda

fördelar som en organisation inom EU kan medföra och att härigenom

inte dubblera redan existerande nätverk och samordnande organ. Det

skall vara fråga om en kompletterande och inte en konkurrerande

struktur.

7.4.3 Resurser inom det civila försvaret vid internationella

insatser

Resurserna inom det civila försvaret avser främst större investeringar och

förstärkningar i infrastruktur och ledningssystem, viss lagerhållning samt

utbildningsinsatser av personal. Resurserna som skapas i detta syfte skall

emellertid, när så är möjligt, kunna nyttjas för att bidra till fred och

säkerhet i omvärlden.

Inom ramen för målet att bidra till fred och säkerhet i omvärlden

genomför främst Överstyrelsen för civil beredskap en rad internationella

förtroendeskapande åtgärder. Särskilt kan här nämnas aktiviteter som

gäller de baltiska staterna. I detta sammanhang bör även poängteras det

viktiga kontaktnät som frivilligorganisationerna byggt upp i Estland,

Lettland och Litauen.

Samarbetet i den utvidgade civila Natokommittén (SCEPC), i vilket

Sverige tar aktiv del, har intensifierats. Det civila PFF-samarbetet

utvecklas mot allt mer erfarenhetsutbyte i form av seminarier,

utbildningar och övningar. De undergrupper till SCEPC som öppnats för

partnermedverkan har ännu inte funnit sin slutliga utformning men ett

aktivt arbete pågår. Sverige deltar med personal i såväl CEPD (Civil

Emergency Planning Directorate) som EADRCC (Euro-Atlantic Disaster

Response Coordination Centre) i syfte att stärka staben och medverka i

utvecklandet av arbetsformer. Regeringen anser det angeläget med en

fortsatt svensk medverkan i de diskussioner som pågår om den fortsatta

inriktningen av Natos civila planeringsverksamhet och formerna för

partnermedverkan.

8 Ledningsfrågor

8.1 Inledning

I 1996 års försvarsbeslut redovisade regeringen förslag vad gäller ledning

och samordning inom totalförsvaret. Riksdagens försvarsutskott delade i

allt väsentligt regeringens uppfattning (bet. 1996/97:FöU1). Enligt

utskottet måste sålunda ledningssystemets struktur återspegla såväl

ledningsansvar och samordningskrav som de praktiska möjligheterna att

genomföra ledningen. Liksom regeringen ville utskottet särskilt

framhålla behovet av att förbereda anpassningsåtgärder, den förändrade

synen på framtida kriser och krigs karaktär, utnyttjandet av

totalförsvarsresurser vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt den

snabba tekniska utvecklingen inom ledningsområdet.

Försvarsberedningen framhöll i rapporten Förändrad omvärld -

omdanat försvar (Ds 1999:2) bl.a. att förändrade krav och förutsättningar

aktualiserar relativt stora förändringar i ledningssystemet. Beredningen

konstaterade att det nuvarande systemet för att leda totalförsvaret växte

fram under intryck av andra världskriget och med efterkrigstidens

hotuppfattningar som grund. Trots en betydande successiv utveckling av

ledningssystemet, med bl.a. omfattande organisatoriska förändringar, har

de grundläggande principerna från det kalla krigets säkerhetspolitiska

miljö blivit oförändrade.

Beredningen ansåg bl.a. att den tidigare föreställningen om de tydligt

åtskilda tillstånden fred, krigsfara och krig, där krig betydde invasion

syftande till ockupation, inte längre är relevant. Därmed behöver inte

ledningssystemet dimensioneras för samma totala samhällsomställning

som tidigare. Beredningen betonade även att anpassningsprincipen

medför ett behov av att förändra en ledningsorganisation som tillkommit

bl.a. för att kunna möta kravet på samtidig operativ ledning i flera

riktningar. Även försvarets internationalisering är av betydelse i

sammanhanget. Då ledningssystemet enbart utformats för vårt nationella

försvar har ledningen av det under senare år alltmer omfattande

internationella säkerhetssamarbetet inte varit helt problemfri.

Regeringens sammanfattande bedömning i

kontrollstationspropositionen innebar att en samlad översyn av lednings-

och samordningsfrågorna inom det militära och civila försvaret samt för

svåra påfrestningar på samhället i fred bör genomföras så att ett

övergripande beslut kan fattas senast år 2001. En sådan översyn hindrar

dock inte att vissa förändringar kan genomföras redan i närtid.

Riksdagens försvarsutskott anslöt sig i bet. 1998/99:FöU5 till

regeringens beskrivning om behovet av en samlad översyn av

totalförsvarets ledningssystem och de utgångspunkter som bör gälla för

översynen. Utskottet anförde vidare att det vore en fördel med ett

grundläggande beslut redan under våren 2000 samordnat med övriga

omstruktureringsbeslut. Utskottet hade viss förståelse för att översynen

av det samlade ledningssystemet kan behöva ta längre tid men att detta

samtidigt ökar betydelsen av att kunna genomföra vissa förändringar

redan i närtid, t.ex. reduktionen av antalet regionala ledningsnivåer och

organiserandet av en internationell ledningsstab.

Försvarsberedningen anger i sin rapport Europas säkerhet - Sveriges

försvar (Ds 1999:55) att den tagit del av arbetsläget rörande översyn av

de militära och civila ledningsorganisationerna. Både av rationalitetsskäl

och av hänsyn till personalen är det angeläget att beslut om den framtida

ledningsorganisationen fattas samtidigt med övriga strukturbeslut.

Försvarsberedningen anser att myndigheternas arbete ger underlag för att

riksdagen nu skall kunna besluta om förändringar i

ledningsorganisationen, bl.a. en reducering av antalet stabs- och

ledningsresurser.

Regeringen redovisar i det följande sin grundläggande syn på ledning

vid svåra påfrestningar och vid höjd beredskap.

Ledning måste kunna utföras effektivt och smidigt i många olikartade

situationer och utformas så att ett tydligt sammanhang och en kontinuitet

över hela spektrumet av hot och risker kan uppnås.

Ledningsansvaret vid en svår påfrestning på samhället i fred åvilar de

myndigheter som har ansvar för de sektorer som drabbas. Den sektoriella

ledningen stöds, kompletteras och inriktas av de organ som har ett

områdesvist ansvar, dvs. regeringen som en del av sitt totalansvar,

länsstyrelserna, landstingen och kommunerna. Kommuner och landsting

har härutöver ett självständigt ansvar inom sina respektive områden.

Totalförsvarsresurserna skall kunna stärka det svenska samhället vid

svåra påfrestningar i fred. Syftet med bistånd av totalförsvarsresurser

skall vara att i extraordinära lägen kunna stärka det normala

fredssamhällets förmåga att hantera risker och störningar.

När det gäller ledning inom totalförsvaret vill regeringen särskilt

framhålla följande. Totalförsvaret skall ha en stor flexibilitet och en god

förmåga till anpassning, vilket förutsätter att organisationerna kan växa

utan att strukturen måste ändras. Teknikutveckling, ledningsplatser m.m.

är beroende av en stabil struktur. Kompetens och resurser skall därutöver

finnas för att säkerställa att en anpassning kan genomföras.

Eftersom det fredstida samhället med dess strukturer och resurser

bildar grunden för totalförsvaret innebär det också beträffande samverkan

och samordning att det ansvar och de befogenheter som myndigheter och

andra organ har i fred i möjligaste mån skall bibehållas under höjd

beredskap. Det innebär att de principer och mönster som i fred utvecklas

för samverkan och samordning också skall bilda grunden för

motsvarande verksamheter under höjd beredskap.

Formella och informella nätverk som byggs upp och utnyttjas i fred

under krisartade förhållanden bör i största möjliga utsträckning utnyttjas

även under höjd beredskap. Upparbetade, normalt förekommande,

personkontakter är sannolikt en viktigare förutsättning för effektiv

samverkan än specialkonstruerade organisatoriska lösningar.

Utgångspunkt för ledningssystemets struktur och samverkansmönster är

alltså sättet att leda och styra motsvarande verksamheter under

fredsförhållanden.

Det kan här erinras om att regeringen den 23 juni 1999 fattade beslut

om att en särskild utredare skall tillkallas för att analysera och lämna

förslag till principer för att åstadkomma en bättre helhetssyn när det

gäller planeringen för civilt försvar och beredskapen mot svåra

påfrestningar i fred. Det kan också nämnas att regeringen den 4 mars

1999 beslutade om att berörda departement skall genomföra sektorsvisa

genomgångar av behovet av åtgärder och en översyn av

författningsreglering m.m. inom områden som kan bli berörda vid en

svår påfrestning på samhället i fred (se vidare kapitel 7).

8.2 Principiell utformning av den militära

ledningsorganisationen

Regeringen har i avsnitt 5.4 föreslagit vilka nya organisationsenheter som

skall inrättas inom den militära ledningsorganisationen. Vidare föreslår

regeringen vilka organisationsenheter som skall läggas ned som en

konsekvens härav. Nedan redovisas i sammandrag bakgrunden och de

överväganden som ligger till grund för regeringens förslag.

Regeringen anförde i kontrollstationspropositionen bl.a. att det militära

ledningssystemet skall ha en god uthållighet och förmåga att kunna

fungera i en starkt störd miljö. Ansvarsförhållanden, samverkans-,

lednings - och rapporteringslinjer bör vara desamma i alla lägen och om

möjligt även vid internationella insatser. Ledning och samverkan på den

högsta nivån måste kunna ske från geografiskt skilda platser som

funktionellt utgör en enhet. Det är därför nödvändigt att koncentrera

kompetensen till färre nivåer och enheter än för närvarande.

Försvarsmaktens högkvarter bör disponera en eller flera insatsledningar

utan territoriellt ansvar, där möjligheterna att integrera de operativa och

taktiska ledningsnivåerna skall tillvaratas. Insatsledningarna skall kunna

leda behovssammansatta styrkor av krigsförband. Delar av

insatsledningar skall kunna ingå i multinationella styrkor samt i

internationella ledningsstaber.

Regeringen anförde vidare att den regionala ledningsnivån bör bestå av

en territoriell ledning med ansvar för samverkan med totalförsvarets

civila delar samt utgöra stöd till de operativa styrkorna. Den territoriella

ledningsorganisationen bör vara behovssammansatt beroende på

militärgeografi, infrastruktur och uppgifter. Även den civila

ledningsstrukturens utformning bör beaktas.

Regeringen har den 29 april 1999 uppdragit åt Försvarsmakten att

senast den 1 oktober 1999 redovisa förslag till principiell utformning av

den militära ledningsorganisationen. Försvarsmakten redovisade

uppdraget den 30 september 1999.

Regeringen konstaterar att det av såväl rationalitetsskäl som av hänsyn

till personalen är angeläget att kunna lägga fram förslag om den framtida

militära ledningsorganisationen samtidigt med övriga strukturförslag.

Regeringen konstaterar vidare att det nu finns ett underlag för att

riksdagen skall kunna besluta om förändringar i ledningsorganisationen,

bl.a. en reducering av antalet regionala ledningsnivåer och en reducering

av antalet stabs- och ledningsresurser. Underlaget kan därmed utgöra en

grund för nödvändiga principförslag så att ett omorganisationsarbete nu

kan inledas. Det utgör också ett viktigt bidrag för det fortsatta arbetet

med att utveckla hela ledningssystemet så att ett samlat beslut kan fattas

senast år 2001.

Den förnyelse av den militära ledningsorganisationen som regeringen

nu föreslår utgör en nödvändig del i den inriktning av totalförsvaret som

riksdagen beslutade om under våren 1999.

Den militära ledningsorganisationen skall utgöra en del av

insatsorganisationen och dimensioneras för att försvara landet mot

väpnat angrepp och hävda territoriell integritet samt för att kunna delta i

internationell verksamhet. Ledningsorganisationen skall medge ledning

av behovssammansatta styrkor av krigsförband och ett integrerat

utnyttjande av mark-, luft- och sjöstridskrafter. Möjligheten till

anpassning skall särskilt beaktas. Det är därför viktigt att kompetenser

finns för att kunna utveckla ledningsförmågan för andra former av

angrepp. Ledningsorganisationen skall vidare utformas för att öka

Sveriges förmåga att delta i internationellt säkerhetsfrämjande samarbete,

fredsfrämjande och humanitär verksamhet. Ledningsorganisationen skall

utformas med särskild hänsyn till den tekniska utvecklingen inom

områdena informationsteknik, satellit-, tele- och datakommunikationer.

Ledningsorganisationen skall vara så utformad att den säkerställer

samverkan med det civila försvaret. Möjligheterna att stödja samhället i

övrigt samt att i så stor utsträckning som möjligt samutnyttja civila och

militära resurser i den fredstida verksamheten skall utgöra en

utgångspunkt vid utformningen av ledningsorganisationen.

Den militära ledningsorganisationen bör koncentreras till färre nivåer

och enheter än för närvarande och en ny operativ och taktisk ledning bör

införas. Den operativa nivån bör därmed reduceras till en enhet

innebärande att nuvarande militärområdesstaber avvecklas och en ny

organisationsenhet benämnd operativ insatsledning inrättas. Delar av det

nuvarande högkvarteret bör ingå i den operativa insatsledningen. Även

den taktiska nivån bör reduceras genom att fördelnings- och

försvarsområdesstaber samt marinkommandon och flygkommandon

avvecklas. Den taktiska ledningen utformas som ett armétaktiskt,

marintaktiskt respektive flygtaktiskt kommando vilka bör samlokaliseras

med operationsledningen. Den operativa insatsledningen kommer

därmed att bestå av en operationsledning och tre taktiska kommandon.

För att genomföra denna förändring bör dagens försvarsgrenscentra

läggas ner och uppgifterna föras över till bl.a. de taktiska kommandona.

Den operativa insatsledningen skall ha möjlighet att avdela en till två

insatsledningar som kan grupperas i ett insatsområde samt ha kapacitet

att avdela stabsresurser till en internationell stab i samband med

internationella insatser.

För regional territoriell ledning, stöd till frivilligorganisationer och för

samverkan med totalförsvarets civila delar bör fyra militärdistrikt (Södra,

Mellersta, Norra och Gotland) inrättas med tillhörande staber och 29

militärdistriktsenheter. Den koncentration av tillgängliga

ledningsresurser som därmed uppnås innebär ett effektivt

resursutnyttjande och en hög kompetens i respektive stab. Följaktligen

kan militärdistrikten tilldelas mer kvalificerade uppgifter och

militärdistriktens samlade resurser kan användas över en större

geografisk yta än om ett större antal distrikt inrättas. Samtidigt innebär

en koncentration av ledningsresurserna till fyra distrikt att mer personal

kan avdelas till militärdistriktsenheterna. Den föreslagna organisationen

bedöms även skapa goda förutsättningar för en flexibel anpassning av

ledningskapaciteten vid ändrade omvärldsförutsättningar.

Den geografiska indelningen i fyra militärdistrikt kommer i huvudsak

att motsvara den hittillsvarande indelningen i militärområden där Gotland

utgjort ett särskilt militärkommando. Den närmare utformningen av

ledningsresurserna bör även tillgodose de särskilda ledningsbehov som

finns i Stockholmsområdet och andra storstadsområden.

Tre av militärdistrikten kommer var och ett att omfatta ett flertal län.

Viktiga uppgifter för de militärdistriktsenheter som inrättas enligt ovan

kan därför vara dels att samverka med kommuner och länsstyrelser, dels

att stödja och utbilda hemvärn och andra frivilligorganisationer. Varje län

kommer således att innehålla minst en militärdistriktsenhet.

Utformningen av enheterna kan komma att variera beroende på de lokala

och regionala förutsättningarna. Militärdistriktsenheterna kommer att

vara ett viktigt instrument för lokal och regional samverkan inom

totalförsvaret och för att vidmakthålla folkförankringen av det militära

försvaret.

8.3 Ledningsstruktur inom civilt försvar

Regeringens förslag: Nuvarande myndigheterna Civilbefälhavaren i

Södra civilområdet, Civilbefälhavaren i Mellersta civilområdet och

Civilbefälhavaren i Norra civilområdet läggs ned den 31 december

2000.

Skälen för regeringens förslag: Civilt försvar är inte en organisation

utan en verksamhet som ett stort antal beredskapsmyndigheter genomför.

Begreppet "ledning" innebär i detta sammanhang en samordning och

samverkan mellan dessa självständiga myndigheter och organisationer

och inte ett obrutet vertikalt ledningsförhållande mellan över- och

underordnande enheter.

Civilbefälhavarnas uppgifter i fred är beredskapsplanläggning samt

utbildning och övning. I krig eller efter regeringens beslut i andra fall

skall civilbefälhavarna verka för att största möjliga försvarseffekt

uppnås. En viktig uppgift för civilbefälhavarna är att samverka med

Försvarsmakten. De skall inrikta och samordna skilda funktioner inom

det civila försvaret mot gemensamma mål samt vid behov kunna fördela

och kraftsamla befintliga resurser för olika ändamål. Sedan den 1 juli

1994 är landet indelat i tre civilområden (prop. 1992/93:100 bilaga 5, bet.

1992/93:FöU9, rskr. 1992/93:333).

I propositionen Förändrad omvärld - omdanat försvar angav regeringen

att den förändrade hotbilden ställer krav på en ny form av

ledningsstruktur inom det civila försvaret. Ledningsstrukturen skall vara

så utformad att ledning kan utföras vid olika slag av hot om väpnat

angrepp. Mot bakgrund av detta uppdrog regeringen den 22 april 1999 åt

Överstyrelsen för civil beredskap att i samverkan med civilbefälhavarna

redovisa förslag till utformning av en ledningsstruktur för övergripande

områdesledning inom det civila försvaret. Utgångspunkt för uppdraget

var en reduktion till en regional ledningsnivå. Uppdraget redovisades den

19 maj 1999 och omfattade ett förslag till fördelning av

civilbefälhavarnas ansvar och uppgifter. Mot bakgrund av redovisningen

uppdrog regeringen den 23 juni 1999 åt nämnda myndigheter att

vidareutveckla förslaget genom att belysa organisatoriska konsekvenser.

Uppdraget redovisades den 1 oktober 1999. I båda redovisningarna angav

myndigheterna översiktligt sin syn på hur uppgifter borde fördelas

mellan funktionsansvariga myndigheter och länsstyrelser.

För att uppnå bästa möjliga samordning och samstämmighet genom

samverkan bör de geografiska ansvarsgränserna så långt som möjligt

sammanfalla för det militära försvaret och det civila försvaret. Ett krav är

vidare att militära och civila funktioner har någon form av

samverkansmöjligheter på alla nivåer i ledningssystemet. Den

omstrukturering som nu påbörjats inom Försvarsmakten medför krav på

nya samverkansmönster för civilt och militärt försvar. Behovet av

civilbefälhavarna i deras nuvarande utformning minskar till följd av

förändring inom den militära delen av totalförsvaret. Regeringen anser

därför att den högre regionala nivån i dess nuvarande utformning skall

ändras för det civila försvaret. De nuvarande myndigheterna

Civilbefälhavaren i Södra civilområdet, Civilbefälhavaren i Mellersta

civilområdet och Civilbefälhavaren i Norra civilområdet bör läggas ned

den 31 december 2000.

Regeringen anser att en reduktion till en regional ledningsnivå medför

dels att nya civil - militära samverkansmönster måste utformas, dels att

vissa uppgifter bör fördelas till central nivå och länsnivå medan vissa

uppgifter helt kan komma att utgå. Uppgifter som är av funktionskaraktär

bör fördelas till respektive funktionsansvarig myndighet. Avvecklingen

av de tre myndigheterna innebär alltså inte att samtliga uppgifter utgår

utan vissa överförs till central eller regional nivå.

Regeringen avser att uppdra åt berörda myndigheter att utveckla det

förslag till ledningsstruktur för civilt försvar som myndigheterna

redovisade den 1 oktober 1999. I detta ingår att analysera formerna för en

stödresurs till den regionala nivån samt att pröva om en sådan regional

stödresurs kan samlokaliseras med militärdistriktsstaberna. Regeringen

avser att senast hösten 2000 återkomma till riksdagen i denna fråga.

8.4 Fortsatt arbete med utformningen av

ledningsorganisationen inom totalförsvarets olika

delar

De nu föreslagna förändringarna inom den militära och civila lednings-

organisationen är av principiell karaktär. I det fortsatta arbetet med

utformningen av ledningsorganisation inom totalförsvarets olika delar

behöver därför vissa frågor behandlas vidare. Detta rör även frågor om

förhållandet mellan myndigheterna inom totalförsvaret och regeringen

och Regeringskansliet.

Beträffande det militära försvarets ledningsorganisation behöver bl.a.

frågor som rör den närmare utformningen av och uppgiftsfördelningen

mellan Försvarsmaktens högkvarter, den operativa insatsledningen och

militärdistrikten ytterligare behandling. Även den exakta geografiska

gränsdragningen mellan militärdistrikten behöver fastställas.

Av avsnitt 8.3 framgår att uppgifter som genomförts av den högre

regionala ledningsnivån inom det civila försvaret bör fördelas till central-

och länsnivå och att det finns behov av att utveckla det redovisade

förslaget till ledningsstruktur inom det civila försvaret. Även andra

frågor som rör den närmare samverkan mellan det militära och civila

försvarets ledningsorganisation behöver behandlas vidare.

Som vidare framgår av avsnitt 8.1 bygger ledningen inom det civila

försvaret på i fredstid gällande samverkansformer och bestämmelser

inom olika samhällssektorer. Detta är en viktig utgångspunkt för det

fortsatta arbetet. I detta sammanhang bör även den tidigare nämnda

utredningen om principer för att åstadkomma en bättre helhetssyn när det

gäller planeringen för civilt försvar och beredskapen mot svåra

påfrestningar på samhället i fred beaktas.

Förslaget om principiell utformning av det militära försvarets

ledningsorganisation, den föreslagna omfördelningen av uppgifter inom

det civila försvarets ledningsorganisation och de övriga åtgärder som

regeringen vidtagit innebär enligt regeringens bedömning att behovet av

den samlade översyn av lednings- och samordningsfrågorna inom det

militära och civila försvaret som aviserades i

kontrollstationspropositionen har minskat. Som framgår av det nyss

sagda återstår dock vissa frågor att behandla. Mot denna bakgrund anser

regeringen sammanfattningsvis att det finns ett behov av fortsatt

utredning där berörda myndigheter, främst Försvarsmakten och

Överstyrelsen för civil beredskap, deltar i arbetet.

Regeringen avser att ge Försvarsmakten i uppdrag att i

budgetunderlaget för år 2001 redovisa de besparingar som kan göras i

ledningsorganisationen i förhållande till de som beräknades i

Försvarsmaktens förslag den 19 maj 1999.

9 Övriga frågor

9.1 Forskning och utveckling inom totalförsvaret

Med forskning och utveckling avses här främst tillämpad forskning och

utvecklingsarbete samt i viss utsträckning riktad grundforskning enligt de

definitioner som angetts av OECD. Med riktad grundforskning menas att

systematiskt och metodiskt söka efter ny kunskap och nya idéer där

forskningens inriktning är att lägga en grund som kan tänkas ge

tillämpningar. Med tillämpad forskning menas att systematiskt och

metodiskt söka efter ny kunskap och nya idéer med en bestämd

tillämpning i sikte. Med utvecklingsarbete menas att systematiskt och

metodiskt utnyttja forskningsresultat och vetenskaplig kunskap och nya

idéer för att åstadkomma nya produkter, nya processer, nya system eller

väsentliga förbättringar av redan existerande sådana. Omslutningen på

forskning och utveckling inom det militära försvaret beräknas för år 1999

till ca 3 000 miljoner kronor, varav ca 1 000 miljoner kronor utgör s.k.

icke objektbunden forskning och ca 2 000 miljoner kronor utgör

teknikutveckling inom ramen för de materielobjekt som beställs vid

industrin. Omslutningen på forskning och utveckling inom civilt försvar

och övrig civil verksamhet inom utgiftsområde 6 beräknas för år 1999 till

ca 110 miljoner kronor, varav ca 30 miljoner kronor fördelas av

Överstyrelsen för civil beredskap och 80 miljoner kronor utgör forskning

och utveckling inom Statens räddningsverks anslag. Utöver detta utgör

ytterligare medel beställningar av forskning och utveckling inom de olika

anslagen för civilt försvar.

För att inrikta och följa upp sådan forskning och utveckling inom det

militära försvaret som inte är direkt knuten till materielbeställningar,

driver Försvarsmakten i samverkan med Försvarets materielverk och

Försvarets forskningsanstalt, Flygtekniska försöksanstalten och

Försvarshögskolan en planerings- och uppföljningsprocess. Med

utgångspunkt i de krav som ställs på det militära försvaret utarbetas en

långsiktig forsknings- och utvecklingsstrategi. Denna strategi ligger

sedan till grund för det femåriga forsknings- och

teknologiförsörjningsprogrammet samt årliga kontrakt mellan

Försvarsmakten och den myndighet som skall genomföra respektive

uppdrag. Den beskrivna processen avser att ombesörja relevansen i

forskningsbeställningarna. Kvaliteten granskas på uppdrag av

forskningsmyndigheterna med hjälp av externa expertgrupper.

För att inrikta och följa upp forskning och utveckling inom det civila

försvaret bedriver Överstyrelsen för civil beredskap en process med

utarbetande av årliga forsknings- och studieplaner för

forskningsbeställningar. Forskning beställs för det civila försvarets behov

genom ansökningsförfarande eller på initiativ från Överstyrelsen för civil

beredskap. Ansökningarna granskas ur såväl relevans- som

kvalitetssynpunkt.

Inom utgiftsområde 6 har regeringen under anslaget D4 Försvarets

forskningsanstalt för år 1999 beräknat ca 85 miljoner kronor för

forskning inom NBC-området och 44 miljoner kronor till försvars- och

säkerhetspolitisk forskning. Till skillnad från avgiftsfinansierad

forskning inriktas och beslutas denna forskning av regeringen när det

gäller NBC-forskningen och av chefen för Försvarsdepartementet när det

gäller den försvars- och säkerhetspolitiska forskningen. Utöver detta har

för år 1999 beräknats ca 30 miljoner kronor för forskning vid

Flygtekniska försöksanstalten och ca 26 miljoner kronor för forskning

vid Försvarshögskolan. Huvuddelen av den anslagsfinansierade

forskningen vid Flygtekniska försöksanstalten är till för strategiskt

betydelsefull forskning inom myndighetens område och inriktas av ett

tekniskt-vetenskapligt råd. Inriktningen för forskningen vid

Försvarshögskolan utgör främst en grund för utbildningen och

akademiseringsprocessen.

Regeringen bemyndigade den 29 april 1999 (dir. 1999:33) chefen för

Försvarsdepartementet att tillkalla en utredare med uppdrag att lämna

förslag till organisation och verksamhetsformer för en ny myndighet

m.m. inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde. Direktiven

gällde främst att lämna förslag till hur en sammanslagning av Försvarets

forskningsanstalt och Flygtekniska försöksanstalten skulle kunna

genomföras samt vilka synergieffekter och rationaliseringsvinster som

kan uppnås genom en sammanslagning. Denna utredning lämnade i

september 1999 sitt slutbetänkande (SOU 1999:110) till regeringen.

Regeringen avser att återkomma till de delar av utredningen som berör en

eventuell sammanslagning av myndigheterna Försvarets

forskningsanstalt och Flygtekniska försöksanstalten.

Mot bakgrund av att de resurser som satsas på forskning och

utveckling uppgår till mer än fem procent av den totala försvarsbudgeten

och att det nu är snart tio år sedan omfattningen av och inriktningen för

forskning och utveckling inom totalförsvaret senast utreddes (SOU

1992:62) anser regeringen att det nu finns skäl att återigen se över dessa

resurser. De senare årens omvärldsutveckling och principen om

anpassning är ytterligare skäl som talar för en översyn. Redan i

kontrollstationspropositionen anmälde regeringen till riksdagen att den

hade för avsikt att tillsätta en ny försvarsforskningsutredning. Avsikten

är att en utredning skall göra en fullständig översyn av all forskning och

utveckling som bedrivs inom totalförsvarets område.

Utredningsområden som för närvarande övervägs är:

- inriktning och omfattning av den forskning och utveckling som bedrivs

för totalförsvarets behov,

- relationen mellan civil och militär forskning samt mellan den nationella

och internationella forskningen,

- hur processerna för inriktning och uppföljning fungerar när det gäller

såväl forskning och utveckling för det militära försvarets behov, det

civila försvarets behov som den anslagsfinansierade forskningen,

- konsekvenserna av den tidigare genomförda avgiftsfinansieringen av

forskning inom totalförsvaret.

9.2 Strategiska kompetenser

Regeringens bedömning: Sverige behöver ha tillgång till strategiska

kompetenser inom följande teknikområden: ledningssystemteknik,

informationskrigsteknik, telekrigsteknik (inkl. sensorer och

målsökare), signaturanpassningsteknik, undervattensteknik,

vapenteknik och ballistiskt skydd, skydd mot NBC-stridsmedel,

människa-system-interaktion samt systemteknik för obemannade

farkoster. Flygteknik ingår i den strategiska grunden.

Bakgrund

I 1995 års försvarsbeslut (etapp 1) angav riksdagen ett antal

baskompetenser där inhemsk kompetens skulle säkerställas. Behovet av

baskompetenser har sedan förändrats och regeringen lyfte i

kontrollstationspropositionen (prop. 1998/99:74) fram fler men betydligt

snävare avgränsade områden för att bevara den inhemska kompetensen.

Försvarets materielverk gavs den 23 juni 1999 i uppdrag att i samråd med

Försvarsmakten, Överstyrelsen för civil beredskap, Flygtekniska

försöksanstalten och Försvarets forskningsanstalt föreslå vilka strategiska

kompetenser som Sverige behöver ha tillgång till, hur dessa skall

säkerställas, i vilken omfattning och var de skall finnas. Enligt uppdraget

skulle erforderliga kontakter tas med andra berörda myndigheter och

berörd industri. Uppdraget redovisades för regeringen den 7 oktober

1999.

Skälen för regeringens bedömning: Med strategisk kompetens avses

här sådan kompetens som Sverige för totalförsvarets behov måste ha

tillgång till och av bl.a. sekretesskäl behöver ha kontroll över.

De strategiska kompetenserna utgör delområden inom vissa utpekade

teknikområden och en grund bestående av kompetens och förmågor på

större bredd.

De strategiska delområdena är områden där inhemsk kompetens

bedöms nödvändig men där stöd genom internationell samverkan och

övriga teknikförsörjningsinsatser eftersträvas. Delområdena utgörs av

avgränsade delar av följande områden: ledningssystemteknik,

informationskrigsteknik, telekrigsteknik (inkl sensorer och målsökare),

signaturanpassningsteknik, undervattensteknik, vapenteknik och

ballistiskt skydd, skydd mot NBC-stridsmedel, människa-system-

interaktion samt systemteknik för obemannade farkoster. Flygteknik

ingår i den strategiska grunden.

Styrande kriterier för prioritering inom de strategiska delområdena är:

- att kompetensen är av väsentlig betydelse för försvarets förmåga att

möta nya typer av hot och uppgifter eller anpassa befintliga system till

ändrade krav och behov,

- att kompetensen omgärdas av hög sekretess, nationellt eller

internationellt,

- att kompetensen avser specifika svenska förhållanden (särskilt

förhållanden i Östersjön).

I den strategiska grunden ingår att ha förmåga i olika avseenden på

hela bredden av för det militära försvaret viktiga områden. Denna

förmåga är att följa, förstå och värdera den tekniska och taktiska

utvecklingen på alla områden som har eller bedöms få avgörande

betydelse för försvarets operativa förmåga, förmåga att fungera som

kompetent kund och kravställare på de områden anskaffning kan bli

aktuella samt förmåga att på ett adekvat sätt driva och vidmakthålla

befintlig materiel i fred, kris och krig.

För att säkerställa tillgång till strategisk kompetens på lång sikt bör de

icke objektbundna satsningarna på forskning och teknikutveckling inom

respektive område ligga kvar på dagens nivå. Regeringen bedömer att

innehållet i forsknings- och teknikutvecklingsplanen är väl avvägd mot

de uppgifter och den ominriktning av Försvarsmakten som tidigare

redovisats.

Regeringen bedömer att uppbyggnad av kompetensgrupper genom s.k.

integrerade projektteam och kompetenscentra i nätverk är ett rationellt

och kostnadseffektivt sätt att säkerställa kompetens.

9.3 Hot från nukleära, biologiska och kemiska

stridsmedel

Regeringen beslutade den 17 juni 1998 att tillkalla en utredare för att

analysera vilka anspråk den internationella utvecklingen vad gäller

nukleära, biologiska och kemiska vapen (N-, B- och C-vapen) ställer på

förmågan inom Regeringskansliet, Försvarsmakten och samhället i övrigt

att hantera frågor relaterade till sådana vapen. Utredaren lämnade den 1

mars 1999 sin analys om Sveriges förmåga till skydd mot

massförstörelsevapen mot bakgrund av den internationella utvecklingen

(Ds 1999:13). Promemorian har remissbehandlats. Remissvaren finns i

Försvarsdepartementet (dnr Fö1999/617/MIL).

9.3.1 Beredskapen inom NBC-området

Regeringens bedömning: Ambitionen bör höjas och kunskaperna

förbättras när det gäller förberedelser inför eventuella NBC-händelser,

särskilt när det gäller sådana som berör flera myndigheter och därmed

fordrar samverkan.

Det viktigaste åtgärderna är följande.

En arbetsgrupp för NBC-frågor bör inrättas för att initiera och

bedriva samverkan inom NBC-området mellan berörda myndigheter.

Kunskapen om den internationella utvecklingen på NBC-området

bör förbättras.

Myndigheternas samverkan vid materieluppköp inom NBC-

området bör utvecklas.

NBC-aspekter bör i ökad utsträckning beaktas i arbetet med

interoperabilitet och internationella fredsfrämjande och humanitära

insatser.

Berörda myndigheter bör ges i uppdrag att ange svagheterna i den

nuvarande skydds- och beredskapsnivån vid insatser efter eventuella

NBC-händelser.

Utredarens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömningar.

Remissinstanserna: Remissinstanserna instämmer i huvudsak i

utredarens förslag. Statens räddningsverk, Överstyrelsen för civil

beredskap, Försvarsmakten, Smittskyddsinstitutet och Socialstyrelsen

framhåller betydelsen av att regeringen är tydlig i sin inriktning och

ambitionsnivå när det gäller hänsynstagande till NBC-hot. Överstyrelsen

för civil beredskap, Statens räddningsverk, och Smittskyddsinstitutet

framhåller behovet av ökad satsning på underrättelseverksamhet,

beredskap och internationella insatser vad gäller NBC-frågor.

Försvarsmakten påtalar behovet av att se över de juridiska och

ekonomiska konsekvenserna av ett utnyttjande av Försvarsmaktens

resurser och resurserna inom övriga delar av totalförsvaret i fredstid.

Överstyrelsen för civil beredskap framhåller att en utredning bör göras

i syfte att se över behovet av eventuella lagändringar för att NBC-

skyddssystemet även skall kunna utnyttjas vid fredstida incidenter.

Vidare framhålls att flera uppdrag som redan lämnats åt Överstyrelsen

och Försvarsmakten kräver medverkan från Statens räddningsverk,

Socialstyrelsen, Rikspolisstyrelsen och Försvarets forskningsanstalt.

Styrelsen för psykologiskt försvar påtalar att information och

informationsberedskap inte alls sakbeaktas av utredaren.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen bedömer att hotet från

NBC-vapen i den förändrade säkerhetspolitiska miljön har ökat och att

det delvis har en annan karaktär än tidigare. Regeringen bedömer därför

att ambitionen inom detta område på olika sätt måste höjas. Detta berörs

bl.a. i kontrollstationspropositionen och i Försvarsberedningens rapport

(Ds 1999:2). Den ambitionsökning som här avses gäller främst kunskap

om nya hot av NBC-karaktär och beredskap inför eventuella NBC-

händelser. Eftersom NBC-händelser kan beröra flera myndigheter där

myndigheterna måste samverka fordras en genomlysning av ett antal

sådana händelser, en förbättring av berörda myndigheters kunskapsnivå

samt förbättrad förmåga att samverka inför förberedelserna att möta

eventuellt NBC-hot av ny karaktär.

Mot bakgrund av ovanstående avser regeringen att vidta en rad

åtgärder som syftar till att skapa förutsättningar för en förbättrad insikt

hos myndigheterna om nya typer av hot inom NBC-området, förbättrad

samverkan när det gäller förberedelser för att möta nya hot och ökad

insikt om eventuella brister inom och mellan myndigheterna när det

gäller förberedelser inför sådana eventuella NBC-hot.

Regeringen vill framhålla att de NBC-händelser som här åsyftas kan

ligga inom ramen för såväl höjd beredskap som svåra påfrestningar på

samhället i fred. Vidare bör det betonas att NBC-händelser inte är något

entydigt begrepp utan att det snarare är så att de förberedelser som

behöver vidtas mot N-, B- respektive C-händelser till sin karaktär skiljer

sig åt.

Regeringen avser att inrätta en arbetsgrupp för samordning av

förberedelser inför freds- och krigstida hot på NBC-området.

Arbetsgruppen, i vilken bör ingå representanter för Regeringskansliet och

berörda myndigheter, skall bl.a. ha till uppgift att

- genom ett antal framtagna scenarier uppmärksamma brister i

beredskapen på NBC-området,

- verka för samordning av åtgärder för att förbättra beredskapen,

- lämna förslag till inriktning av övningsverksamheten.

Ett sekretariat bör inrättas med stöd från berörda myndigheter.

Regeringen bedömer att försvarsunderrättelseverksamheten och

kunskapsuppbyggnaden inom NBC-området bör stärkas. Den

samordningsfunktion inom Regeringskansliet som skall koordinera,

analysera och inrikta försvarsunderrättelsetjänsten bör hämta in underlag

från respektive ansvarig myndighet inom detta område liksom inom

andra områden. En regelbunden översyn och precisering av de resurser

och den kompetens som behövs för att säkerställa fortsatt hög ambition

när det gäller nedrustningssträvandena är angelägen. Resultatet av

översynen kan sedan behandlas i den beredningsgrupp för forskning

inom området skydd mot NBC-stridsmedel som regeringen avser inrätta

(avsnitt 9.3.2).

Frågor om högre utbildning inom NBC-området behandlas i

utredningen Uppdrag att lämna förslag till organisation och

verksamhetsformer för en ny myndighet m.m. inom

Försvarsdepartementets verksamhetsområde (dir. 1999:33). Utredningen

som lade den 15 september 1999 fram sitt betänkande Ledande forskning

- för säkerhets skull (SOU 1999:110), föreslår dock ingen förändring

jämfört med dagens organisation.

Regeringen anser att samverkan vid upphandling av NBC-materiel bör

utvecklas i syfte att uppnå ett effektivt resursutnyttjande. Ett uppdrag

avseende översyn av i dag befintlig skyddsmateriel och behovet av

omsättning har getts till Försvarsmakten och Överstyrelsen för civil

beredskap. Resultatet av uppdraget bör ligga till grund för ett fortsatt

arbete där även Försvarets materielverk, Statens räddningsverk,

Socialstyrelsen, Försvarets forskningsanstalt och Rikspolisstyrelsen

medverkar. Regeringen avser att ge berörda myndigheter ett sådant

uppdrag.

Regeringen anser att det finns behov av att i ökad utsträckning

uppmärksamma NBC-aspekter i de beslutsunderlag som underställs

regeringen inför beslut om internationella insatser. Det svenska NBC-

skyddet skall vara interoperabelt enligt Sveriges partnerskapsmål inom

ramen för PFF.

Regeringen avser att ge berörda myndigheter i uppdrag att ange

svagheterna i nuvarande skydds- och beredskapsnivåer vid insatser efter

eventuella NBC-händelser. I uppdraget bör särskilt belysas hur skillnader

i beredskapsnivåer mellan funktionerna påverkar den samlade förmågan.

9.3.2 Forskning inom NBC-området

Regeringens bedömning: Den beredningsgrupp för forskning inom

NBC-området som varit verksam under år 1998 bör fortsätta sitt

arbete och även fortsättningsvis ledas av Regeringskansliet

(Försvarsdepartementet).

En strategi för NBC-forskning bör tas fram.

Samarbetet med andra länders försvarsforskning inom NBC-

området bör utvecklas.

En ökad satsning på förmåga att värdera hotet från NBC-

stridsmedel bör ske vad avser såväl teknisk analys som

försvarsunderrättelseinhämtning och omvärldsanalys.

Utredarens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna delar i huvudsak utredarens

förslag.

Försvarshögskolan påtalar det angelägna i att aktualisera kopplingen

mellan forskning, kunskapsspridning och utbildning och anser att det är

ett starkt argument för en bred forsknings- och kompetensuppbyggnad på

NBC-området i anslutning till den högsta totalförsvarsutbildningen, dvs.

Försvarshögskolan.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser att de risker som

fortfarande är förknippade med NBC-vapen och andra hot av NBC-

karaktär leder till att ambitionen vad gäller kunskap om nya hot av NBC-

karaktär bör höjas. Eftersom hela principen om anpassning vilar på en

kunskapsbas och eftersom förmågan till anpassning är beroende av denna

bas och därtill hörande hotbildsanalys, så innebär nya hot också att

kunskapen måste höjas. Mot bakgrund av detta överväger regeringen att

vidta åtgärder som leder till ökad ambition när det gäller kunskap

avseende nya typer av stridsmedel inom NBC-området.

Regeringen anser att Försvarets forskningsanstalt bör ha ett särskilt

ansvar för att löpande bedöma utvecklingen och därigenom ha en

helhetssyn på området skydd mot NBC-stridsmedel, för att ha en

larmfunktion samt för att ha en handlingsberedskap att vara regeringens

och totalförsvarsmyndigheternas expertorgan vad gäller hot-,

nedrustnings- och skyddsfrågor inom NBC-området.

Forskningsanstaltens verksamhet utgörs därmed inte bara av forskning i

akademisk mening. Det är dock angeläget att detta ansvar utformas och

inriktas i dialog med avnämarna, dvs. de som har kunskapen om

beredskap, operativ inriktning samt nedrustnings- och säkerhetspolitik.

Regeringen avser därför att låta inrätta den beredningsgrupp för

forskning inom NBC-området som prövats under år 1998. Den kommer

även fortsättningsvis att ledas av Regeringskansliet

(Försvarsdepartementet). En strategi för NBC-forskningen bör tas fram. I

den strategin bör närmare framgå omfattning och inriktning avseende

Forskningsanstaltens särskilda ansvar.

Regeringen bedömer vidare att utredarens förslag avseende ökad

samverkan med universitet och högskolor samt verksamhet i temaform

kan utvecklas och genomföras bl.a. genom den ovan föreslagna

beredningsgruppen. Verksamheten bör bl.a. resultera i en inriktning av

NBC-forskningen. Detsamma gäller utredarens förslag om en tydligare

uppdelning av anslagsfinansierad och avgiftsfinansierad forskning samt

förslaget avseende en översyn av resurser och kompetens inom

nedrustningsarbetet.

Samarbete med andra länders försvarsforskning blir allt viktigare

också inom NBC-skyddsområdet. Huruvida det är möjligt att göra en

uppdelning av kompetenser mellan Sverige och andra länder och en

sådan uppdelnings eventuella konsekvenser för vår beredskap är dock i

dag för tidigt att uttala sig om.

Regeringen anser att en översyn av inriktning, formerna för

finansiering och omfattning av området joniserande strålning bör göras

av Försvarets forskningsanstalt i samverkan med Statens

strålskyddsinstitut, Överstyrelsen för civil beredskap och

Försvarsmakten. Regeringen avser att ge Socialstyrelsen i uppdrag att

definiera och motivera omfattningen av den strålningsmedicinska

forskningen för att den skall kunna utgöra ett stöd till hälso- och

sjukvårdsberedskapen. Regeringen bedömer vidare att det finns behov av

ökad samverkan mellan Försvarets forskningsanstalt, Statens

strålskyddsinstitut, Socialstyrelsen och Smittskyddsinstitutet i

beredskapsfrågor och anser att detta kan uppnås i den arbetsgrupp för

NBC-frågor som regeringen avser inrätta.

Regeringens bedömer att verksamhet avseende djurförsök inom

området skydd mot NBC-stridsmedel i viss utsträckning är nödvändig

men att utvecklingen för att ta fram alternativa metoder skall fortsätta

och möjlighet till samverkan med andra länder i avsikt att minska

omfattningen av djurförsök inom detta område kontinuerligt bör prövas.

Som nämnts ovan gav regeringen den 23 juni 1999 Försvarets

materielverk i uppdrag att se över de s.k. strategiska kompetenserna. I

uppdraget utgör NBC-kunskap en sådan strategisk kompetens där

behovet av forskning skall preciseras. Försvarets materielverk redovisar

en ambition motsvarande en betydande förstärkning inom NBC-området.

Regeringen bedömer vidare att flera inslag i den internationella

politiska utvecklingen, däribland etablerandet inom Europeiska unionen

av en s.k. strategi för Ryssland, kan komma att medföra ytterligare behov

av forskning och annan kunskapsinhämtning inom NBC-området, utöver

de som tidigare identifierats av Forskningsanstalten.

Regeringen bedömer att en ökad satsning bör ske vad avser såväl

teknisk analys som underrättelseinhämtning och omvärldsanalys. Det är

angeläget att denna satsning sker i anslutning till den forskning som

bedrivs.

9.4 Informationskrigföring och informationssäkring

Hotet mot informationssamhället har fått ökad betydelse i takt med att

samhällsviktiga system och funktioner blir beroende av

informationsteknik. Frågan om samhällets sårbarhet i detta hänseende är

av säkerhetspolitiskt stor betydelse.

Gränsdragningen mellan informationskrigföring och allmän IT-

säkerhet är till sin natur inte helt skarp. Några skillnader är dock

markanta.

Den första handlar om perspektiven. Informationskrigföring utgår från

ett säkerhetspolitiskt perspektiv, och innefattar mer än IT-säkerhet. Även

informationens innehåll och verkan (underrättelsetjänst och psykologisk

krigföring) som militär operationskonst och strategiska och ekonomiska

intressen är väsentliga delar av detta tvärsektoriella synsätt. IT-säkerhet

börjar med enskilda datorer, nätverk och brandväggar och fortsätter uppåt

sektorsvis. Den högsta formen av IT-säkerhet med tillhörande policy och

organisationsformer brukar kallas informationssäkring vilket är den

främsta defensiva komponenten inom informationskrigföring.

Den andra skillnaden handlar om aktörerna. Medan hackarangrepp

fokuserar på individer och företag har informationskrigföring sitt fokus

på stater och statligt understödda organisationer.

Regeringen konstaterar att samhällets sårbarhet kan minskas och att

vår beredskap att möta dessa hot kan ökas genom att man vidtar åtgärder

inom ramen för de förslag som både regeringens arbetsgrupp för skydd

mot informationskrigföring och Statskontoret presenterat i sina

respektive rapporter.

Som tidigare nämnts har regeringen i juni 1999 beslutat om direktiv

(dir. 1999:63) för en särskild utredare med uppgift att analysera och

lämna förslag till principer för att åstadkomma en förbättrad helhetssyn

när det gäller planeringen för civilt försvar och beredskapen mot svåra

påfrestningar på samhället i fred. I uppdraget ingår att efter analys av

nuvarande ansvars- och rollfördelning, föreslå hur utformningen av en

tvärsektoriell samordning för IT-säkerhet och skydd mot

informationskrigföring bör utformas.

Den internationella utvecklingen beträffande skydd av IT-beroende

verksamhet och kritisk infrastruktur är mest påtaglig i USA.

Ett viktigt inslag i det amerikanska arbetet med att försöka minska

sårbarheten i informationssystemen är aktiv IT-kontroll med s.k. Red

Team-aktiviter. Dessa team består av kvalificerade IT-säkerhetsexperter

m.fl. som har god kunskap om informationssystemens uppbyggnad och

sårbarhet. Sammansatta i en kontrollgrupp tillåts de penetrera

informationssystem i syfte att finna sådana sårbarheter. Den mest

omtalade ägde rum sommaren 1997 och kallades "Eligble Receiver". Här

engagerades 35 statliga dataspecialister för att under två veckor med

hjälp av endast öppen tillgänglig programvara och metoder visa hur man

kan göra intrång in USA:s mest känsliga informationssystem. Resultatet

visade på skrämmande sårbarhet i såväl el- och telesystem, där intrång

simulerades, som i militära kommunikationssystem. Kontrollgrupperna

lyckades få s.k. källbehörighet för flera militärbasers och hangarfartygs

informationssystem.

Metoden med denna typ av aktiv IT-kontroll har visat sig vara en

fungerande metod för att identifiera allvarlig sårbarhet i komplexa

informationssystem och nätverk. Övningar och simuleringar av denna typ

torde även kunna leda till viktiga erfarenheter för svenskt vidkommande

 t.ex. för att identifiera de mest angelägna skyddsbehoven varför

sådan verksamhet även bör övervägas inom det svenska totalförsvarets

ram.

I samband med FN:s 53:e generalförsamling antogs i december 1998

en enig resolution (UNGA 53/70) initierad av Ryssland, där man

konstaterade att hotet mot civila informationssystem, t.ex. från terrorister

och andra kriminella, måste uppmärksammas av världssamfundet och

åtgärder vidtas över nationsgränserna. I den fortsatta behandlingen av

frågan inför årets generalförsamling har behovet av såväl bilaterala som

multilaterala (FN, Interpol) kontakter framkommit.

Användning av informationsvapen utgör inte våld i folkrättslig mening

men kan givetvis ändå vara folkrättsstridigt. Samtidigt torde

informationsvapen kunna användas med stöd av FN-stadgan (artikel 41) -

efter FN-resolutioner och motsvarande folkrättsliga mandat - för att

upprätthålla sanktioner eller för andra konfliktförebyggande åtgärder,

även om det hittills inte skett. En mer flexibel arsenal av denna typ av

tvingande icke-våldsåtgärder ligger väl i linje med traditionell svensk

politik på området. En annan rättslig fråga är hur man med folkrättsliga

medel skall komma åt t.ex. terrorister som använder sig av dessa medel.

En internationell översyn av det folkrättsliga regelverket torde vara ett

svenskt intresse, såväl vad gäller angrepp med informationsvapen från

stater eller enskilda som vad gäller möjligheterna att använda detta

instrument som sanktionsinstrument.

Skyddet och säkerheten för samhällsviktiga informationssystem måste

förbättras. En viktig del i detta är att snabbt kunna förhindra och avvärja

dataintrång som syftar till att, öppet eller dolt, påverka systemens

funktionalitet. Hackare är ett fenomen i sammanhanget, men möjligheten

till anonymitet i angreppen innebär att det inte är självklart att det handlar

om ett intrång från en sådan. Angreppet kan lika väl vara utfört av en

kriminell aktör, någon individ eller organisation med politiska motiv eller

av en statlig eller statligt understödd aktör, något som ytterligare

försvårar frågan om vem som bör hantera ett akut hot. Likväl måste detta

bestämmas för att kunna öka möjligheten att använda samhällets samlade

resurser på ett effektivt sätt.

Ett första problem är att ha sådan teknisk förmåga inom ett företag,

organisation eller myndighet att ett hackarangrepp upptäcks. På den

privata sidan tillkommer därefter problemet att man inte vill rapportera

incidenter av affärsmässiga skäl. Mörkertalet anses här vara stort.

Regeringen har i propositionen Förändrad omvärld omdanat försvar

(prop. 1998/99:74) tagit upp inrättandet av en särskild s.k. statistikenhet

som även skall kunna samverka med Näringslivets Säkerhetsdelegation

(NSD). Till denna enhet skall avidentifierad incidentinformation kunna

rapporteras från både privat och offentlig sektor för att man på så sätt

skall få en uppfattning om hotbildens omfattning och karaktär.

Tillgången till adekvat incidentstatistik inom området är av stor betydelse

för det fortsatta arbetet. Det är också viktigt att det positiva gensvaret

från den privata sektorn för detta initiativ tillvaratas.

Regeringen har i propositionen Förändrad omvärld omdanat försvar

(prop. 1998/99:74) även behandlat inrättandet av en särskild funktion, en

s.k. Stats-CERT (CERT = Computer Emergency Response Team), för att

övervaka i första hand statsförvaltningens informationssystem. Syftet

med Stats-CERT är att kunna skilja mellan osystematiska och

okvalificerade angrepp å ena sidan och kvalificerade och systematiska å

den andra. Den förra kategorin är primärt inte av nationell karaktär,

varför koncentrationen ligger på den senare kategorin. Denna Stats-

CERT skulle ha funktionen både som driftövervakningscentral och

kvalificerad rådgivare vid fel eller större avvikelser i nätet samt innehålla

s.k. responsfunktioner, vilket bl.a. innebär att i nära realtid kunna spåra

ursprunget till ett dataangrepp. På sikt bör även privata CERT-funktioner

(teleoperatörer, Internetoperatörer, bankföreningar m.fl.) via avtal kunna

ansluta sig till Stats-CERT. Regeringen bereder för närvarande frågan om

IT-incidenthantering.

IT-revolutionen är i högsta grad en global företeelse. Kommunikation,

IT-system, utveckling av produkter m.m. sker på internationell basis och

med marknaden som drivkraft.

Om ett angrepp mot svenska IT-system har sitt ursprung i ett annat

land kan det handla om flera dygn från det att t.ex. en utsatt teleoperatör

väljer att kontakta svensk polis som i sin tur kontaktar polisen i det land

som angreppet närmast kom ifrån och begär assistans från berörd

teleoperatör där. Det är viktigt för Sverige att aktivt stödja internationella

avtal och regler för spårningar utan tidsfördröjning över nationsgränser. I

det senare fallet har G-8:s kommitté på området uttalat

rekommendationer i denna riktning, vilka senare också EU:s ministerråd

ställts sig bakom.

Regeringen vill betona att arbetet som sker i Sverige för att öka

grundsäkerheten i samhällsviktiga IT-system och för att minska riskerna

och effekterna av såväl IT-incidenter som mer allvarliga

informationsattacker har hög prioritet. Den internationella utvecklingen

inom detta område har tydligt visat att frågan berör hela samhället.

De rent militära aspekterna på informationskrigföring omfattar en rad

defensiva åtgärder för att säkra militära lednings- och IT-system,

vapensystems funktionalitet m.m. Det är dock viktigt att de offensiva

metoderna studeras noga för att erhålla defensiv kompetens och förmåga,

samt för att ha förmåga att slå tillbaka mot en angripande stat.

Regeringen anser att frågan om samhällets sårbarhet i detta hänseende

är av säkerhetspolitisk stor betydelse och att det därför är nödvändigt

med ett fortsatt och fördjupat arbete kring frågor som rör övergripande

informationssäkerhet och skyddet mot informationsoperationer.

Regeringen överväger att genomföra en övningsverksamhet liknande

den som genomförts i USA ( Eligble Receiver ) och redovisats ovan. De

närmare formerna för en sådan övning bör dock prövas ytterligare. En

första och mindre del bör dock genomföras redan under år 2000.

9.5 Bättre samordning av informations- och

underrättelseverksamhet inom sjöövervakningen

Regeringens bedömning: Ansvarsfördelningen inom sjöövervakning

och sjöinformation bör tydliggöras enligt följande. Försvarsmakten

bör även fortsättningsvis ha ansvaret för produktion och drift av

sjöcentralerna samt för att sammanställa sjölägesinformation från

Försvarsmakten och civila myndigheter. Kustbevakningen bör ges ett

formaliserat samordningsansvar att koordinera de civila behoven av

sjöövervakning samt förmedla denna information till berörda civila

verksamheter. Som ett led i detta bör ett samrådsorgan för civil

sjöövervakning och sjöinformation med representation från berörda

myndigheter och organisationer knytas till Kustbevakningen.

Regeringen uppdrog i december 1996 åt Statens räddningsverk att göra

en översyn av informationssystem för att tillgodose den civila

havsövervakningens behov av underrättelser om sjöläget. Till arbetet har

en lednings- och referensgrupp varit knuten med representanter för

berörda myndigheter. Räddningsverket redovisade uppdraget den 1 mars

1998 i rapporten Samordnad sjöinformation

(Sjöinformationsutredningen). Rapporten har remissbehandlats.

Remissvaren finns i Försvarsdepartementets akt (dnr Fö98/556/CIV).

Regeringen har i skrivelsen Beredskapen mot svåra påfrestningar på

samhället i fred (skr. 1998/99:33) redogjort för huvuddragen i

utredningens förslag.

Regeringen angav i proposition 1998/99:74 Förändrad omvärld -

omdanat försvar att det finns behov av samverkan och samutnyttjande av

de maritima resurser som Sverige disponerar genom Kustbevakningen

och Försvarsmakten. Med anledning av detta gav regeringen i mars 1999

Kustbevakningen och Försvarsmakten i uppdrag att utarbeta ett

gemensamt förslag till hur ökad samordning och samutnyttjande av

resurser skall kunna åstadkommas. I den rapport myndigheterna

redovisade i slutet av maj hemställer de bl.a. om att regeringen skall

besluta om att vissa delar av Sjöinformationsutredningens förslag skall

genomföras.

Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar i huvudsak

utredningens slutsatser och förslag eller lämnar förslagen utan erinran i

den nu aktuella delen. Sjöfartsverket anser att det bör tilldelas

huvudansvaret för ett samordningssystem av relevant sjöinformation för

den civila sjöfarten. Kustbevakningen och Rikspolisstyrelsen vill särskilt

peka på vikten av att en säkerhets- och sårbarhetsanalys genomförs.

Sjöräddningssällskapet delar i huvudsak utredningens förslag men anser

att Sjöfartsverket bör ansvara för den del av informationsinsamlingen

som syftar till ökad sjötrafik- och sjösäkerhetsinformation till sjöfarten.

Lotsförbundet anser att huvudansvaret för samordning av

övervakningssystemet bör innehas av Sjöfartsverket. Sveriges

meteorologiska och hydrologiska institut saknar en redovisning av de

möjligheter en förbättrad internationell samordning kan erbjuda.

Skälen för regeringens bedömning: Sjöinformation omfattar civil och

militär sjölägesinformation samt olika typer av underrättelseinformation.

För flertalet sjöverksamheter är det ett gemensamt intresse att denna

information samlas, bearbetas och sammanställs alternativt

vidareutvecklas. Detta gäller inte minst i militärt och säkerhetspolitiskt

perspektiv. De civila myndigheternas behov av sjöinformation måste

därför ses i ett helhetsperspektiv där även säkerhetspolitiska dimensioner

beaktas. Omvärldsförändringarna leder till nya hot och förutsättningar

samt successivt förändrade behov. En väl fungerande sjöövervakning har

en förebyggande verkan mot olika hot och risker. Systemen för

sjöövervakning och sjöinformation kan effektiviseras bl.a. genom ökad

samordning och samverkan samt genom bättre gemensamt utnyttjande av

teknik.

Försvarsmakten inhämtar och sammanställer i dag information om

sjöläget genom Försvarsmaktens sjöcentraler. Samverkan sker då också

med civila myndigheter. Såväl en alltmer komplex hotbild som rationella

ekonomiska överväganden talar för att sjöcentralerna även framgent skall

ses som en gemensam resurs för sjöverksamheterna. Försvarsmakten bör

även fortsättningsvis ansvara för produktion och drift av sjöcentralerna

samt att sammanställa sjölägesinformation från civila och militära

myndigheter.

De civila myndigheternas behov av sjöinformation kommer att öka,

bl.a. avseende gränskontroll och gränsöverskridande brottslighet, men

även för att öka tillgängligheten, framkomligheten och säkerheten för

sjöfarten. När det specifikt gäller sjöövervakning är det angeläget att man

inom de civila sjöverksamheterna får en möjlighet att påverka

informationssystemen och utförandet. Detta kan lämpligen åstadkommas

genom att en civil myndighet ges ett samordningsansvar för att inhämta

övriga civila myndigheters övervakningsbehov samt tillse att berörda

civila myndigheter ges tillgång till aktuell information. Kustbevakningen

bör tilldelas denna roll eftersom myndigheten redan i dag till

övervägande del svarar för den civila sjöövervakningen. För att förbättra

den löpande utvecklings- och samordningsprocessen anser regeringen

vidare att ett övergripande samordningsorgan med representanter för

respektive sjöverksamhet bör knytas till myndigheten. Syftet bör primärt

vara att följa teknikutvecklingen och där så är lämpligt samordna

systemlösningar för att bättre tillgodose informationsbehoven.

Regeringen avser inte att genomföra någon ändring av nuvarande

myndighetsstruktur och myndighetsuppgifter. Hur de operativa behoven

av olika typer av information skall kunna tillgodoses kommer att behöva

regleras mellan berörda myndigheter. Regeringen vill dock starkt betona

vikten av att den information som finns i olika system görs tillgänglig för

sammanställning och tillhandahålls de myndigheter som behöver den så

att kostnadskrävande dubbleringar av system för informationsinhämtning

kan undvikas. Självfallet måste dock sekretessbestämmelser iakttas.

Regeringen avser att efter tre år genomföra en uppföljning av hur

informationsbehovet tillgodosetts.

Det finns behov av att få en tydligare bild av vilken övervakning och

vilka sjöinformationssystem som finns runt Östersjön. Regeringen avser

att ta initiativ i denna fråga.

9.6 Möjligheter för vissa myndigheter att utnyttja

militära resurser

Regeringens bedömning: Polisen, Kustbevakningen och Tullverket

bör ges ökade möjligheter att utnyttja Försvarsmaktens resurser.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 34 § räddningstjänstlagen

(1986:1102) är myndigheter skyldiga att medverka i räddningstjänst. I

förordningen (1986:1111) finns bestämmelser som ytterligare reglerar

Försvarsmaktens medverkan i civil verksamhet. Enligt 2 § skall

Försvarsmakten vid livshotande situationer där omedelbar transport är

avgörande för behandlingen av skadade eller sjuka personer, utföra

transporter med helikopter på begäran av sjukvårdshuvudman. Denna

skyldighet får dock inte allvarligt hindra ordinarie verksamhet av större

betydelse inom myndigheten eller myndighetens medverkan i

räddningstjänst. Försvarsmakten får härutöver ställa personal och

egendom till förfogande för transporter av sjuka eller skadade eller för

transporter åt polismyndighet, Tullverket eller åt Kustbevakningen, om

det finns ett trängande behov av transporten. Enligt 5 § förordningen får

Försvarsmakten åta sig att bygga vägar och broar samt att utföra

transporter, andra arbeten och tjänster, om denna verksamhet kan

inordnas som ett led i utbildning som bedrivs vid myndigheten eller

främjar staten eller annat allmänt samhällsintresse. Försvarsmakten får

enligt 6 § hyra ut, låna ut eller sälja lös egendom, om det kan ske utan

olägenhet. Som ytterligare förutsättning gäller i fråga om upplåtelser till

andra än myndigheter att åtgärden skall främja Försvarsmakten eller ett

allmänt samhällsintresse. I 7 § finns bestämmelser om hur frågan om

konkurrensintrång skall beaktas.

I en skrivelse till Regeringskansliet (Försvarsdepartementet) i maj

1999 (dnr Fö1999/1171/MIL) lämnade Rikspolisstyrelsen (RPS) förslag

om ändringar i förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil

verksamhet. RPS anförde att den helhetssyn som skall prägla

totalförsvaret och dess utformning inte återspeglas i möjligheterna för

polisen att kunna nyttja Försvarsmaktens helikoptrar för vissa polisiära

ändamål. RPS föreslog därför att polisen skall få möjlighet att kunna

nyttja Försvarsmaktens helikoptrar och personal vid utförandet av

tjänsteuppgifter.

RPS förslag har remissbehandlats och yttranden har inkommit från

Justitieombudsmannen (JO), Justitiekanslern, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Försvarsmakten, Kustbevakningen och Tullverket.

Flertalet myndigheter är positiva till förslaget eller har lämnat förslaget

utan erinran. JO anser sammanfattningsvis att frågan om utnyttjande av

militära resurser till stöd för andra myndigheter som är lagligen

berättigade att använda tvång eller våld mot civila bör bli föremål för en

mera generell översyn. Kustbevakningen anmäler i sitt yttrande en

liknande uppfattning. En utförligare redovisning av remissutfallet finns i

bilaga 2.

Genom 1996 års totalförsvarsbeslut, etapp 1 och 2 (prop. 1995/96:12,

bet. 1995/96:FöU1, rskr. 1995/96:45-46, prop. 1996/97:4, bet.

1996/97:FöU1, rskr. 1996/97:110-112) och det vidgade säkerhetsbegrepp

som där lades fast, beslutade regeringen och riksdagen att en helhetssyn

skall prägla samhällets satsningar och åtgärder för att förebygga och

hantera hot och risker såväl i fred som krig. Totalförsvarsresurserna skall

utformas så att de kan användas vid bl.a. svåra påfrestningar på samhället

i fred. Syftet var att totalförsvarsresurserna skall kunna förstärka det

normala fredssamhällets resurser för hantering av risker och störningar.

Regeringen uttalade också att resurserna även skall kunna användas i

situationer som inte är svåra påfrestningar på samhället i fred.

Regeringen framhöll också, när det gäller Försvarsmaktens uppgift Stöd

till samhället att denna uppgift inte skulle vara dimensionerande.

Totalförsvarets planering har efter försvarsbeslutet haft denna inriktning.

När det gäller Försvarsmaktens stöd till samhället har planeringen

särskilt inriktats på uppgiften att kunna stödja samhället vid svåra

påfrestningar i fred och på att öka möjligheterna att få till stånd ett

effektivare samarbete mellan framförallt Försvarsmakten och sjukvården

respektive polisen.

Regeringen har i avsnitt 5.2, mot bakgrund av att uppgiften för

Försvarsmakten att kunna stärka samhället i fred skall påverka

utformningen av resurserna, anfört att vid militärt och ekonomiskt

likvärdiga alternativ skall den lösning väljas där Försvarsmakten bäst kan

stödja samhället vid räddningstjänst, vid svåra påfrestningar i fred och

vid andra former av stöd till myndigheter enligt gällande regler.

Regeringen anser att det är av största vikt att de bestämmelser som

reglerar Försvarsmaktens medverkan i andra myndigheters verksamhet är

klara och entydiga samt ligger i linje med uttalanden av regeringen och

riksdagen. Det är därför angeläget att redan nu göra vissa ändringar av

bestämmelserna. Regeringen avser därför att besluta om ändringar i

förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet.

Regeringen anser att polisen bör ges möjlighet att kunna använda

Försvarsmaktens materiel och personal även för uppgifter av

transportkaraktär som är nödvändiga för att polisen skall kunna utföra

sina uppgifter. Regeringen vill betona att ett polisiärt utnyttjande av

Försvarsmaktens materiel och personal i tjänsteuppgifter skall vara

förbehållet särskilda undantagsfall. Polisen skall i första hand utföra sina

uppgifter med de egna resurserna. Polisen bör således vända sig till

Försvarsmakten för biträde och stöd endast då de egna resurserna är

otillräckliga eller då den resurs som behövs inte finns att tillgå inom den

egna organisationen. Det är vidare, vill regeringen understryka,

Försvarsmakten som har att själv ta ställning till om myndigheten kan

och bör biträda polisen i det enskilda fallet.

En författningsändring bör enligt regeringen inte begränsas till enbart

transport med helikopter utan avse samtliga de transportmedel

Försvarsmakten förfogar över, dvs. markfordon, transportflygplan och

helikoptrar samt fartyg. Det ankommer på Försvarsmakten att pröva

lämpligheten av att använda det begärda transportmedlet.

Regeringen anser vidare att vid sidan om polisen, även

Kustbevakningen och Tullverket - som båda har polisiära befogenheter -

bör omfattas av regleringen. Vad regeringen således anfört om polisens

möjligheter i det föregående avser därför också Kustbevakningen och

Tullverket.

Regeringen konstaterar att ett än mer nyttjande av Försvarsmaktens

resurser från polisens och andra myndigheters sida rymmer olika

frågeställningar, bl.a. statsmakternas övergripande syn på utnyttjandet av

samhällets samlade resurser samt frågor om tvångs- och våldsanvändning

mot enskilda när det gäller biträde i polisiär verksamhet.

Regeringen vill peka på två beslut av JO som är av särskilt intresse i

saken. Det första (JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 197 f) gällde

medverkan av militär helikopter vid ett polisiärt ingripande på grund av

husockupation. Planeringen för att använda den militära helikoptern vid

insatsen mot husockupationen avbröts och helikoptern kom därför aldrig

till användning. JO konstaterade att den luftlandsättning som var

planerad inte var tillåten eftersom författningsbestämmelser inte ger stöd

för annan form av militär medverkan än medverkan med transporter. JO,

som i sitt beslut uttalade viss kritik, anförde att användningen av militär

personal och materiel i polisens arbete utgör ett extraordinärt inslag som

strikt måste förbehållas situationer där gällande regler medger sådant

bistånd. JO ansåg vidare att det från principiell synpunkt är ytterst

väsentligt att rågången mellan militäraktioner och normalt polisarbete

hålls klar. Börjar man tumma på reglerna, kan konsekvenserna bli

förödande , ansåg JO.

Det andra ärendet är JO:s beslut i september 1999 (JO 4110-1998).

Ärendet gällde Försvarsmaktens biträde till polisen i oktober 1998 vid

eftersökning av personer som stulit militära vapen. Hjälpen bestod av att

Försvarsmakten med helikopter med besättning spanade med bl.a.

värmekamera. I sitt beslut refererade JO sitt uttalande från beslutet år

1991 om användningen av militär personal och materiel i polisens

verksamhet. JO konstaterade i beslutet bl.a. att Försvarsmaktens

medverkan inte enbart bestått i att biträda polisen med transport av

personal och materiel utan att den militära helikoptern använts i operativ

polisverksamhet. Mot bakgrund av bl.a. otydligheterna i regelsystemet

fann JO inte tillräcklig grund för kritik mot Försvarsmakten.

Regeringen anser att JO i sitt beslut i september 1999 pekar på flera

förhållanden som är av väsentlig betydelse när det gäller en ytterligare

utökning av möjligheterna för polisen att nyttja Försvarsmaktens

resurser. Det gäller bl.a. gränsdragningen mellan militäraktioner och

polisarbete och riskerna för den militära personalen vid biträde. Frågorna

är inte av enkel natur och kräver således noggranna överväganden.

Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att frågan om

utnyttjande av militära resurser till stöd för andra myndigheter bör bli

föremål för en mera generell översyn.

Som ett led i en sådan översyn kan det vara värdefullt med en regional

försöksverksamhet för att belysa möjligheterna till ytterligare samverkan

mellan Försvarsmakten och civila myndigheter. Regeringen avser att låta

pröva frågan om en sådan försöksverksamhet bör genomföras.

Objektsramar

I syfte att förbättra styrning och uppföljning av materielförsörjningen har

regeringen beslutat att s.k. objektsramar successivt skall införas för större

materielinvesteringar. Erfarenheterna från JAS 39 Gripens

investeringsram har utgjort grundläggande utgångspunkt för utformning

av de övriga objektsramarna. Fortsättningsvis kommer verksamheten

inom JAS 39 Gripen-programmet och verksamheten inom de övriga

större materielsystem som kommer att styras med objektsramar att

redovisas samlat under redovisningen av objektsramar.

En objektsram innebär inte en anslagstilldelning utan är ett sätt för

regeringen att styra och följa upp större materielinvesteringar. En

objektsram skall bestå av ett väldefinierat materielinnehåll, en ekonomisk

ram samt en tidsplan. Dessa tre komponenter skall tillsammans utgöra

ramen. Det är regeringen som fastställer objektsramen och beslutar om

anskaffningar inom varje objektsram. Objektsramarna skall årligen

redovisas av Försvarsmakten till regeringen. Regeringen informerar

årligen riksdagen om utvecklingen inom respektive objektsram.

Nedan lämnas en redogörelse för de nu aktuella materielprojekten som

skall styras och följas upp med objektsramar. Försvarsutskottet har anfört

att regeringens redogörelse för viktigare materielsystem i s.k.

objektsramar är ett betydande framsteg för att ge riksdagen en bättre

helhetsbild av materielfrågorna (bet. 1998/99: FöU1, rskr. 1998/99:222).

Utskottet konstaterar även att en redovisningsstruktur aldrig blir helt

färdigutvecklad och anmodar därför regeringen att successivt förbättra

utformningen av riksdagens beslutsunderlag i materielärenden och övriga

investeringar. Vidare saknar utskottet en redovisning i objektramform av

ett gemensamt ledningssystem. Redovisningen har därför utvecklats från

förra året för att ge riksdagen en tydligare helhetsbild av de större

materielanskaffningarna.

Regeringen har tidigare fastställt att anskaffning och uppföljning av

materiel till JAS 39 Gripen och anskaffning och uppföljning av spanings-

och eldledningsradar för kustförsvarsförbanden (Arte 740)

fortsättningsvis skall styras med objektsramar.

Regeringen avser att successivt i regleringsbrevet fastställa

objektsramar för de övriga större materielinvesteringarna.

Försvarsmakten har den 15 november 1999 lämnat in en uppdaterad

materielplan i 2000 års prisläge som underlag för regleringsbrevet.

Materielplanen är under beredning i Regeringskansliet. Objektsramarna

som redovisas nedan är angivna i 1999 års prisläge och utgår från

Försvarsmaktens materielplan från den 15 juni 1999.

Generellt för samtliga objektsramar

Om inget annat sägs under respektive objektsram så skall varje

objektsram innehålla reserver, Försvarets materielverks kostnader,

räntekostnader för förskott till industrin och för Försvarets materielverks

rörelsekapital.

JAS 39 Gripen

Regeringen har tidigare år i särskilda redovisningar eller som bilagor till

budgetpropositionen årligen redovisat verksamheten inom JAS 39

Gripen-programmet. Regeringen angav i budgetpropositionen för år 2000

att regeringen skulle återkomma i den redovisning av objektsramar som

sker i denna proposition med en redovisning av JAS 39 Gripen-systemet

(prop. 1999/2000:1 utg. omr. 6 Totalförsvar).

JAS 39 Gripen , 1997-års JAS-ram

JAS 39 Gripen-systemet anskaffas bl.a. för att i samma flygplanstyp

kunna uppnå förmåga att lösa jakt-, attack- och spaningsuppgifter.

Systemet skall vara så anpassat och uthålligt att uppgifterna kan lösas

mer än 30 år framåt i tiden. JAS 39 Gripen ersätter successivt de olika

versionerna av Viggen-systemet.

Objektsramen, som den definierades år 1997, omfattar tiden fr.o.m år

1997 t.o.m. år 2006 och innehåller anskaffning av 174 flygplan (varav 28

tvåsitsiga), utvecklingsarbete, vidareutveckling, modifieringsåtgärder,

underhållssystem, anpassningsprogram, sensor- och motmedelssystem,

kommunikationssystem, planerings- och utvärderingssystem,

flygutbildningssystem, radarjaktrobot, spaningskapsel, ammunition till

automatkanon och gemensamma kostnader.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall uppgå till 81 168

miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den 31 december 1998

har 18 259 miljoner kronor i löpande priser utbetalats.

Omdefinierad JAS ram, 1999-års JAS-ram

Mot bakgrund av den ominriktning som nu pågår av Försvarsmakten och

de omförhandlingar som genomförts med försvarsindustrin måste 1997

års JAS-ram omdefinieras till såväl innehåll, tid som ekonomi.

Regeringen avser fortsättningsvis att styra anskaffningen av JAS 39

Gripen-systemet inom följande ram. Denna nya JAS-ram avses

definitionsmässigt benämnas 1999 års JAS-ram.

Objektsramen omfattar fortsättningsvis tiden fr.o.m år 1997 t.o.m. år

2009 och innehåller fortfarande anskaffning av 174 flygplan (varav 28

tvåsitsiga) dock med en senarelagd leveranstakt av flygplanen. Vidare

omfattar ramen liksom tidigare utvecklingsarbete, vidareutveckling,

modifieringsåtgärder, underhållssystem, anpassningsprogram, sensor-

och motmedelssystem, kommunikationssystem, planerings- och

utvärderingssystem, flygutbildningssystem, jaktvapen (Amraam och Iris-

T), spaningskapsel, ammunition till automatkanon och gemensamma

kostnader. Inom dessa anskaffningar har reduceringar,

ambitionssänkningar, omplaneringar och senareläggningar genomförts

jämfört med planeringen i den tidigare ramen. Till den nya JAS ramen

tillförs vidareutveckling av de tvåsitsiga JAS 39 Gripen för att kunna

inhämta information och leda och samordna flygstridskrafter. Vidare

anskaffas attackvapen för informationskrigföring. Denna anskaffning

består av laserutpekare och laserstyrda bomber, signalsökande robotar

(Sead) samt precisionsvapen med lång räckvidd (LTA).

Regeringens samlade bedömning är att JAS 39 Gripen-systemet

fortsätter att utvecklas enligt den planerade inriktningen. Erfarenheterna

hittills visar att systemet väl uppfyller ställda krav och förväntningar. Till

och med den 31 oktober 1999 har totalt 75 flygplan (28 ur delserie 1

och 47 ur delserie 2) levererats till Försvarsmakten. Programmet som

helhet bedöms ha uppnått en god ekonomisk och teknisk säkerhet.

Regeringen bedömer att den fortsatta inriktningen av planeringen

kommer att medföra att JAS 39 Gripen-systemet kan svara upp mot de

förmågor som efterfrågas framöver.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2009 totalt

uppgå till 75 545 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den

31 december 1998 har 18 259 miljoner kronor i löpande priser av dessa

utbetalats.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 6 158 miljoner kronor

för beställda och planerade leveranser inom objektsram JAS 39 Gripen.

Spanings- och eldledningsradar (Arte 740)

Arte 740, 1998-års ram

Arte 740 anskaffas för att inom kustförsvarsförbanden uppnå förmåga till

ytspaning, spaning och invisning mot luftmål samt för att ersätta äldre

mätstationer för sjömålseldledning. Studier har visat att det är tekniskt

möjligt att tillverka en typ av radar som tillgodoser kraven på såväl

spaning och invisning mot luftmål som ytspaning och eldledning mot

sjömål. Arte 740 är en bepansrad fordonsmonterad radarstation.

Regeringen fastställde den 25 juni 1998 objektsram för Arte 740 m.m.

Ramen omfattar tiden fr.o.m år 1996 t.o.m. år 2005 och innehåller

studier, utveckling, serieförberedelser och serieanskaffning av 12

anläggningar och en markbunden referensanläggning. I objektsramen

ingår därutöver anskaffning av fordon, radar, mastverk, lednings- och

sambandsmateriel, simulator och installationskostnader.

Objektsramens ekonomiska plan uppgick till 711 miljoner kronor i

1998 års prisläge. Till och med den 31 december 1998 har 6 miljoner

kronor i löpande priser utbetalats.

Arte 740, 1999-års ram

Mot bakgrund av den ominriktning som nu pågår av Försvarsmakten och

de omförhandlingar som genomförts med försvarsindustrin behöver 1998

års objektsram omdefinieras till innehåll, tid och ekonomi. Regeringen

avser fortsättningsvis att styra anskaffningen av Arte 740 inom följande

ram.

Objektsramen omfattar fortsättningsvis tiden fr.o.m år 1996 t. o. m. år

2009 och innehåller studier, utveckling, serieförberedelser och

serieanskaffning av sex anläggningar och en markbunden

referensanläggning. I objektsramen ingår därutöver anskaffning av

fordon, radar, mastverk, lednings- och sambandsmateriel, simulator och

installationskostnader.

Arte 740 organiseras i amfibiebrigad och skall kunna utnyttjas över

hela landet samt även i internationell verksamhet. Systemet avses

utnyttjas för spaning och invisning mot luftmål, underrättelseeldledning

av alla typer av luftvärnsenheter, spaning mot sjömål, eldledning mot sjö-

och markmål samt förbandsledning.

Regeringens bedömning är att genomförd studiefas av Arte 740 visar

att systemet kan utvecklas enligt den planerade inriktningen. Programmet

som helhet bedöms ha en god ekonomisk och teknisk säkerhet.

Erfarenheterna hittills visar att systemet kommer att uppfylla ställda

krav.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2009 totalt

uppgå till 544 miljoner kronor i 1999 års prisläge.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 95 miljoner kronor för

beställda och planerade leveranser inom objektsram Arte 740.

Stridsvagn 121/122 Leopard

Stridsvagnssystemet anskaffas för att förbättra markstridskrafternas

mekanisering och förmåga till eldkraft, skydd och rörlighet.

Objektsramen omfattar tiden från år 1994 t.o.m. år 2008 och innehåller

anskaffning och modifiering av 160 stridsvagnar av typmodell 121 samt

anskaffning av 120 stridsvagnar av typmodell 122, tio bärgningsvagnar

av typmodell 120, övningsammunition, minröjningsutrustning, minskydd

och systemmateriel som består av reservdelar, utbytesenheter,

dokumentation, ammunition, maskeringssystem, utbildningsanordningar,

underhållsutrustning och studier av framtida modifieringar. Regeringen

har hittills beslutat om anskaffning av 160 stridsvagn 121, 120 stridsvagn

122 och tio stycken bärgningsbandvagn 120 samt anskaffning av viss

systemmateriel.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.om. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2008 totalt

uppgå till 9 426 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den 31

december 1998 har 3 689 miljoner kronor i löpande priser

utbetalats.Regeringens bedömning är att systemet utvecklas enligt den

planerade inriktningen. Programmet som helhet bedöms ha uppnått en

god ekonomisk och teknisk säkerhet. Till och med den 1 oktober 1999

har samtliga 160 stridvagn typ 121 och 66 av stridsvagn typ 122

levererats till Försvarsmakten. Erfarenheterna hittills visar att

stridsvagnssystemet kommer att uppfylla ställda krav.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 1 613 miljoner kronor

för beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Måldetekterande artillerigranat (Bonus)

Den måldetekterande artillerigranaten Bonus anskaffas för att med

indirekt eld kunna bekämpa stridsfordon på långa avstånd och

kompletterar därmed våra direktriktade pansarvärnssystem. Utvecklingen

startade år 1990 och sker sedan år 1993 gemensamt med Frankrike.

Objektsramen omfattar tiden fr.o.m. år 1994 t.o.m. år 2006 och

innehåller utveckling, serieförberedelser och anskaffning av granater.

Regeringen har hittills beslutat om utveckling av måldetekterande

substridsdelsammunition, utveckling av måldetekterande

substridsdelsgranat för artilleriet och serieförberedelser för Bonus.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2008 totalt

uppgå till 1 106 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den 31

december 1998 har 345 miljoner kronor i löpande priser utbetalats.

Regeringens bedömning är att utvecklingsfasen av systemet utvisat att

granatsystemet uppfyller ställda krav. Samarbetet med Frankrike

utvecklas väl.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 73 miljoner kronor för

beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Splitterskyddad 120 mm granatkastare (Amos)

Splitterskyddad granatkastare anskaffas för att erhålla förmåga till

indirekt eld från ett fordon som har splitterskydd och hög rörlighet.

Splitterskyddade 12 cm granatkastare avses införas i förband där den

ersätter dagens 12 cm granatkastarsystem. Som granatkastarfordon

kommer de bandgående stridsfordon 90 att användas för de förband som

har stridsfordon 90 och ett hjulgående splitterskyddat fordon anskaffas

för övriga förband.

Objektsramen omfattar tiden från år 1999 t.o.m. år 2008 och innehåller

studier, utveckling och anskaffning av 44 kompletta bandgående system,

24 granatkastartorn för hjulgående splitterskyddade fordon, reservdelar,

utbytesenheter dokumentation och utbildningsanordningar. De

hjulgående fordonen ingår inte i objektsramen.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2008 totalt

uppgå till 1 421 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den 31

december 1998 har inga medel utbetalats.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 12 miljoner kronor för

beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Stridsfordon 90

Stridsfordon 90-systemet anskaffas för att förbättra marktridskrafternas

förmåga till eldkraft, skydd och rörlighet. Stridsfordon 90 är ett

fordonssystem med lätta stridsfordon grundad på i huvudsak

gemensamma komponenter med undantag av beväpning och

specialutrustning i specialfordon.

Objektsramen omfattar tiden fr.o.m. år 1985 t.o.m. år 2005 och

innehåller anskaffning av 509 stridsfordon 90 i olika versioner inklusive

systemmateriel, utbildningsmateriel, övningsammunition, integrering av

robot 55 och robot 56, modifiering av luftvärnskanonvagn 90 och

stridsledningsvagn 90, minröjningsutrustning och tilläggsskydd för

vagnar avsedda för internationell verksamhet. Regeringen har beslutat

om anskaffning av samtliga stridsfordon 90.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2005 totalt

uppgå till 10 159 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den

31 december 1998 har 4 854 miljoner kronor i löpande priser utbetalats.

Regeringens bedömning är att systemet utvecklats enligt den planerade

inriktningen. Programmet som helhet bedöms ha uppnått en god

ekonomisk och teknisk säkerhet. Till och med 31 oktober 1999 har 348

stridsfordon 90 levererats till försvarsmakten. Erfarenheterna hittills visar

att stridsfordonsssystemet väl uppfyller ställda krav.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 1 492 miljoner kronor

för beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Korvett av Visbyklass

Korvett av Visbyklass anskaffas för att bl.a. kunna lösa uppgifterna

ubåtsjakt, minröjning, sjömålsbekämpning, samt för att kunna utföra

spanings-, bevaknings- och övervakningsuppgifter i samtliga

konfliktnivåer.

Objektsramen omfattar tiden fr.o.m. år 1995 t.o.m. år 2009 och

innehåller studier och projektering, anskaffning av totalt sex fartyg

(delserie 1 om fyra fartyg och delserie 2 om två fartyg), ledningssystem,

referensanläggning, utbildningsanläggning, motmedel, utveckling och

anskaffning av kastsystem för ubåtsjaktraketer,

kommunikationsutrustning, IR-sensorer, vidareutveckling av

helikopterhangar för lätt helikopter till fartygen i delserie 1, anskaffning

av övrig vapenmateriel, minjaktsmateriel ROV-E, integrering av

robotsystem 15 till ledningssystemet, bas- och underhållssystem.

Regeringen har hittills beslutat om studier, projektering och anskaffning

av sex fartyg.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2009 totalt

uppgå till 7 999 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den 31

december 1998 har 239 miljoner kronor i löpande priser utbetalats.

Regeringens bedömning är att utvecklingsfasen av systemet hittills

utvisat att systemet uppfyller ställda krav. Första fartyget bedöms kunna

levereras år 2001.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 283 miljoner kronor

för beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Torpeder

För förmåga till sjömålsbekämpning med ubåtar och ytstridsfartyg

anskaffas torpeder. Objektsramen omfattar leveranser under tiden fr.o.m.

år 1994 t.o.m. år 2004 och innehåller utveckling och anskaffning av tung

torped (torped 62) till ubåtssystemen, livstidsförlängning av torped 45,

modifiering av torped 62, omsättning av zonrör till tunga och lätta

torpeder, anskaffning av torpedbärgningssystem. Regeringen har hittills

beslutat om utveckling och anskaffning av torped 62.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari 1999 t.o.m. 31 december 2004 totalt

uppgå till 1 208 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med den 31

december 1998 har 408 miljoner kronor i löpande priser utbetalats.

Regeringens bedömning är att utveckling och påbörjad anskaffning av

torped 62 hittills utvisat att torpedsystemet kommer att uppfylla ställda

krav. De första tunga torpederna levereras år 2000.

Försvarsmakten redovisar för år 2000 behov av 201 miljoner kronor

för beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Flygburet radarsystem (FSR 890)

FSR 890 är ett flygburet radarspaningssystem som skall utgöra en

integrerad del av luft- och sjöbevakningen i fred och krig. FSR 890

anskaffas för att förbättra låghöjdstäckning, förbättra möjligheter att

upptäcka små mål och medge en flexiblare taktisk förmåga för

stridsledningssystemen.

Objektsramen omfattar leveranser under tiden fr.o.m. år 1985 t.o.m. år

2004 och innehåller utveckling och anskaffning av sex flygplan av typen

Saab 340, utveckling och anskaffning av sex radarsystem, integration och

verifiering i flygplanet, anskaffning av underhållssystem, utprovning och

export.

Objektsramens ekonomiska planeringsram skall för den verksamhet

som genomförts t.o.m. den 31 december 1998 och för den verksamhet

som genomförs fr.o.m. 1 januari år 1999 t.o.m. 31 december år 2004

totalt uppgå till 3 152 miljoner kronor i 1999 års prisläge. Till och med

den 31 december 1998 har 2 563 miljoner kronor i löpande priser

utbetalats.

Regeringens bedömning är att anskaffningen av det flygburna

radarspaningssystemet uppfyller ställda krav. Programmet som helhet

bedöms ha uppnått en god ekonomisk och teknisk säkerhet. De sista

systemet är under leverans.

Försvarsmakten redovisar för budgetåret 2000 behov av 283 miljoner

kronor för beställda och planerade leveranser inom objektsramen.

Försvarsmaktens IT-system

Generellt gäller för materielanskaffning inom Försvarsmakten att IT-

system i ökande grad utgör väsentliga delar i materielsystemen. Med IT-

system avses här informationssystem för operativ och taktisk ledning

inom det militära försvaret.

IT området kännetecknas av korta livscykler och en dynamisk

utveckling av produkter på den kommersiella marknaden. En viktig

förutsättning för att kunna dra nytta av den civila teknologin är därför att

Försvarsmakten tillsammans med Försvarets materielverk och

försvarsindustrin kan ha en planering som möjliggör att denna dynamik

kan tillvaratas.

Utvecklingen av Försvarsmaktens ledningsorganisation pekar på

behovet av att utveckla ledningssystemets tekniska delar efter en modell

som medger stegvis utbyggnad av önskad funktionalitet. Det medför att

utvecklingen kan ske i korta steg med tillvaratagande av bl. a. den civila

utvecklingens produkter. Endast för sådana produkter som med

nödvändighet behöver vara militärt unika samt för att tillgodose de

särskilda kraven på IT-säkerhet måste enligt regeringens bedömning en

särskild utveckling genomföras.Mot bakgrund till vad som ovan nämnts

bedömer regeringen att successiva förändringar kan komma att erfordras

avseende IT - system.

I budgetpropositionen för år 1999 (prop. 1998/99, vol.5, bilaga 2, utg.

omr.6 Totalförsvar) redovisade regeringen sin avsikt att införa en

objektsram för Försvarsmaktens IT-system. Försvarsmakten har den 27

september 1999 redovisat ett underlag som, efter viss komplettering,

skapar förutsättningar för regeringen att fastställa objektsramen i

regleringsbrevet för år 2000.

Regeringen bedömer att Försvarsmaktens objektsram för IT-system

under perioden 2000 till 2004 kommer att omfatta utveckling av ett

framtida ledningssystem med systemarkitektur, systemdesign och

demonstrator, ett nytt system för att redovisa krigsförband samt

anskaffning ett särskilt mjukvarusystem och vidareutveckling av taktiska

informationssystem.

Objektsramens ekonomiska planeringsram bedöms för den verksamhet

som avses genomföras fr.o.m. 1 januari 2000 t.o.m. 31 december 2004

totalt uppgå till 1 058 miljoner kronor i 1999 års prisläge.

Nedan följer en närmare beskrivning av vad som kan ingå i

objektsramen.

Utveckling av framtida ledningssystem

Systemarkitektur innebär att regelverk för styrning av anskaffning av

komponenter, produkter och system ingående i ledningssystemets

tekniska delar utarbetas. Utvecklingsarbetet skall vidare möjliggöra att en

modellbaserad kunskapshantering tas fram för ledningssystemen

syftande till att skapa informationsöverläge i fred och krig. Arbetet skall

även utgöra grunden för att tillgodose krav på informationssäkerhet.

anskaffade system skall vara kompatibla inom Försvarsmakten.

Systemdesign består av studier och utveckling av metoder och tekniska

lösningar som grund för att realisera de funktionella krav som skall

ställas på ledningssystemets tekniska delar.

Demonstrator omfattar studier, samt prov och försök med att realisera

funktionalitet i olika miljöer i syfte att tidigt kunna verifiera

ledningssystemets samtliga delar.

System för att redovisa krigsförband

Utveckling av ett för Försvarsmakten gemensamt system som stödjer

ominriktning och utveckling av ny insatssorganisation.

Verksamhetsanalyser genomförs och ett anskaffningsunderlag utformas.

Mjukvarusystem

För att uppnå tillräcklig säkerhet och kostnadseffektivitet vid drift och

förvaltning av befintliga och tillkommande informationssystem anskaffas

ett särskilt mjukvarusystem som komplement till operativsystem,

kommunikationssystem och funktionssystem. Detta mjukvarusystem kan

i många fall vara en förutsättning för att säkerhetsföreskrifterna skall

kunna följas.

Taktiska informationssystem

Mark-, sjö- och luftstridskrafternas taktiska informationssystem bör

vidareutvecklas i den omfattning att de kan användas som

interimslösningar vid utbildning, övning och insatser. Hänsyn skall tas

till internationella standarder syftande till att ökad interoperabilitet vid

internationella operationer. De bör också vara kompatibla inom

Försvarsmakten. Prototyper prövas på förband parallellt med

utvecklingsarbetet. Säkerhetslösningar vidareutvecklas och kunskapen

från tidigare arbete skall tillvaratas.

Möjligheter för vissa myndigheter att utnyttja militära

resurser

Rikspolisstyrelsens förslag i maj 1999 om utökade möjligheter att kunna

nyttja Försvarsmaktens helikoptrar har remitterats till

Justitieombudsmannen, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Försvarsmakten, Kustbevakningen och Tullverket.

Justitiekanslern (JK) har i huvudsak inget att erinra mot förslaget. JK

anser dock att den lagtekniska lösningen är mindre lämplig. JK förordar

att frågan om möjligheterna att ställa försvarets resurser till polisens och

andra myndigheters förfogande bör beredas i ett sammanhang. I annat

fall riskerar regleringen att förlora i överblickbarhet, anser JK. Även

Riksåklagaren (RÅ) är positiv och tillstyrker förslaget under de givna

förutsättningarna. RÅ framhåller dock att det bör framgå av

författningstexten att ändamålet skall vara transporter av polismän och

polisens utrustning. Efter att ha konstaterat att verket inte behöver nyttja

Försvarsmaktens resurser anför Domstolsverket (DV) att polisen är en av

verkets samverkanspartners när det gäller åtgärder för att förebygga och

hantera hot och risker. I ett sådant sammanhang kan enligt verkets

mening eventuellt ett indirekt behov av Försvarsmaktens resurser

föreligga. DV påpekar att det är viktigt med olika former av sambruk.

DV anser avslutningsvis att det är rimligt att Försvarsmakten med

utgångspunkt i det vidgade säkerhetsbegreppet i högre grad än tidigare

skall vara beredd att stödja samhället i hela skalan fred-kris-krig. Även

Tullverket är positivt till RPS förslag och menar att verket borde

omfattas av en vidgad reglering. Verket anser också att regleringen inte

bör avse endast helikoptrar utan även flygplan, fordon och fartyg.

Försvarsmakten delar RPS uppfattning att den nuvarande lydelsen i

den aktuella förordningen begränsar myndighetens möjligheter att stödja

polisen, liksom uppfattningen att förordningen bör ändras för att

underlätta ett sådant stöd. Däremot ifrågasätter Försvarsmakten om ett

stöd bör begränsas till att avse endast helikopter och personal.

Myndigheten anser det vore mer praktiskt om stöd kunde lämnas med

personal och egendom. Försvarsmakten framhåller vidare att det är

viktigt att myndighetens medverkan inte får ge sken av att innefatta tvång

eller våld mot enskild. Myndigheten poängterar att en anvisning om att

sådan hänsyn måste tas är mycket angelägen när det gäller militärt stöd

till polisen, även om detta skulle innebära en begränsning i

Försvarsmaktens möjlighet att stödja polisen. Sammanfattningsvis

stödjer Försvarsmakten förslaget från RPS att öka möjligheterna för

myndigheten att lämna stöd till polisen. Försvarsmakten ifrågasätter

dock, avslutningsvis, om inte en författningsändring borde avse även

Tullverket och Kustbevakningen.

Kustbevakningen anser bl.a. att starka principiella skäl talar för att de

gränsdragningsfrågor som konkretiserats genom ärendet måste ges en

djupare belysning. Myndigheten är inte beredd att på det nuvarande

underlaget tillstyrka förslaget. Även Justitieombudsmannen (JO) är

kritisk. JO anser att RPS förslag ännu inte kan läggas till grund för en

ändring av den aktuella förordningen. JO konstaterar otydligheter i

regelsystemet och inser värdet från polisens synpunkt av utökade

möjligheter att ta i anspråk Försvarsmaktens helikoptrar. JO anser dock

att frågan om utnyttjande av militära resurser till stöd för andra

myndigheter som är lagligen berättigade att använda tvång eller våld mot

civila bör bli föremål för en mera generell översyn. Vid en sådan översyn

är det, enligt JO, nödvändigt att beakta bl.a. de gränsdragningsproblem

som aktualiserats i JO:s beslut den 8 september 1999. Eftersom JO inte

kan tillstyrka förslaget har han heller inte uttalat sig om detaljerna i

detsamma.

Insatsorganisationens närmare utformning

Insatsorganisationen består av ledningsförband, operativa insatsförband och

nationella skyddsstyrkor. Av översikten nedan framgår kvantitativa mål i

stort för insatsorganisationen. Avvecklingstakten framgår ej. Av =

Avveckling startar. V = Vidmakthållande. X = Ej fastställd.

Operativa lednings- och underhållsförband

2000

2001

2002

2003

2004

HKV med stabsförband

1

1

1

1

1

Milostab med stabsförband

3

Av

Operativ insatsstab med stabsbataljon

1

1

1

1

Signalspaningsbataljon

1

IT säkförband

1

Uhregementsstab med stabsförband

3

Av

Operativ uhledningsstab med stabsförband

1

1

1

Milotransportbataljon

6

Av

Operativ transportbataljon

2

2

2

2

Marktelebataljon

2

2

2

Transportledningsgrupper

194

60

60

60

60

Divisionsförband

2000

2001

2002

2003

2004

Fördstab med stabsförband

3

Av

Divisionsstab med stabsförband

1

1

1

1

Artregstaber med stabsförband1)

3

1

1

1

1

Divisionsunderättelsebataljon

1

1

1

1

Fallskärmsjägarbataljon

2

1

1

1

1

Säkerhetsbataljon

3

3

3

3

Jägarbataljon

2

2

2

2

Luftvärnsbataljon Rb 77/97

2

2

2

2

2

Divisionsluftvärnsbataljon Rb 90/70

1

1

1

1

Divisionsluftvärnsbataljon Rb 70/90

10

Av

Divisionsingenjörbataljon

4

2

2

2

2

Norrlands Divisioningenjörbataljon

2

1

1

1

1

Förbindelsebataljon

6

3

3

3

3

Fältsjukhus

29

3

3

3

3

Stridsvagnstransportkompani

5

3

3

3

3

NBC-insatsstyrka

1

1

1

1

1) Antalet staber och betjäningsförband utreds.

Armébrigadförband

2000

2001

2002

2003

2004

Brigader

13

Av

Armébrigadledningar med ledningskompani

6

6

6

6

Spaningskompani

4

4

4

4

Pansarvärnsrobotkompani

4

4

4

4

Brigadluftvärnsbataljon Rb 90/70

4

4

4

4

4

Mekaniserad bataljon

16

16

16

16

Stadsskyttebataljon

6

6

6

6

6

Luftburen bataljon

1

1

Haubitsbataljon 77 B

4

4

4

4

4

Pionjärbataljon

4

4

4

4

Underhållsbataljon

4

4

4

4

Nationella skyddsstyrkor

2000

2001

2002

2003

2004

MKG stab med stabsförband

1

Av

Fostaber

13

Av

Mililtärdistriktsstab

4

4

4

4

Gränsjägarstab

2

Av

Gränsjägarstabsbataljon

2

Av

Norrlandsjägarbataljon

10

2

2

2

2

Logistik och stödorganisation

x

x

x

Markstridsbataljon

12

12

12

12

Marin basskyddsbataljon

2

2

2

2

Marin bevakningsbataljon

3

3

3

3

Bevakningsförband (KBV)

5

5

5

5

5

Hemvärnsförband 1)

V

V

V

V

V

1) 90 000 hemvärnsmän disponeras omgående och ytterligare 35 000 efter tillväxt.

Marina lednings- och underhållsförb

2000

2001

2002

2003

2004

Marinkommandostab med stabsförband

4

Av

MarinL/SjöbevC

6

6

x

x

x

Rörlig marin ledningsgrupp (RML)

1

Av

HMS Orion

1

1

1

1

1

Marin underhållsbataljon

5

1

1

1

1

Marint underhållskompani

3

1

1

1

1

Försvarsmaktens helikopterförband

2000

2001

2002

2003

2004

Rörlig helikopterledning

1

Av

Arméflygbataljon

1

Av

Helikopterbataljon 1)

2

2

2

2

SAR-grupp 1)

6

6

6

6

6

1) Sammanslagning av organisation. SAR-grupp ingår i helikopterbataljon.

Stridsfartygsförband

2000

2001

2002

2003

2004

Ytstridsflottilj

2

2

2

2

2

Minkrigsavdelning

1

Av

Minkrigsflottilj/ny

1

1

1

1

Minsvepningsförband

4

Av

Ubåtsflottilj

1

1

1

1

1

Kustförsvarsförband

2000

2001

2002

2003

2004

KA-brigadledning

2

Av

Amfibiebrigadledning 1)

1

1

1

1

Amfibiebataljon

6

3

3

3

3

KA-bataljon 12/80

3

Av

Tungt kustrobotbatteri

1

Av

Marinregemente

4

Av

Kustförsvarsbataljon

6

Av

1) I brigadledning ingår förutom stab även stabs-, spanings-, pionjär-,

underhålls- och

luftvärnsrobotkompani.

FV lednings- och underhållsförband

2000

2001

2002

2003

2004

Flygkommandostab med stabsförband

3

Av

Vädercentraler

2

1

1

1

1

Telenätenhet

1

1

1

1

1

Sambandskompani

3

3

3

3

3

Radiokompani

4

3

3

3

3

Luftbevakning och stri i strilbataljon

6

3

3

3

3

Radarkompani 860

16

16

16

16

16

Radarpluton 870

29

29

29

29

29

Flygbasförband (motsv 3 basbat 85)

8

8

8

8

Basbataljon 85

16

Av

Depåförband

6

Av

Depåflottiljverkstad

5

4

3

2

2

Radarflyggrupper (FSR 890)

1

1

1

1

2

StriCkompani

2

3

3

3

3

Flygdivisioner

2000

2001

2002

2003

2004

JAS 39-division

3

5

7

8

8

JA 37-division 1)

8

2

Av

AJS 37-division (inklusive SK 37 E)

2

1

1

Av

Central transportflygdivision

4

4

4

4

4

Regional transportflygdivision

4

2

2

2

2

1) Varav en division i lägre beredskap år 2000.

Utlandsstyrkan

2000

2001

2002

2003

2004

Markstridsbataljon 1)

1

1

1

1

2

Observatörsmissioner

V

V

V

V

V

1) SWERAP är för närvarande insatt i Kosovo. Från år 2001 avdelas bataljon ur de

operativa insatsstyrkorna.

Remissinstanserna

Förteckning över remissinstanserna som anmodats eller beretts tillfälle

att yttra sig över följande betänkanden och rapporter.

1. Rapporten Samordnad sjöinformation av Statens räddningsverk

Remissinstanser som anmodats att yttra sig:

Rikspolisstyrelsen, Försvarsmakten, Försvarets materielverk,

Kustbevakningen, Sjöfartsverket, Statens Meteorologiska och

Hydrologiska Institut, Generaltullstyrelsen, Fiskeriverket och Statens

naturvårdsverk.

Remissinstanser som beretts tillfälle att yttra sig:

Sveriges Akademikers Centralorganisations Tjänstemannaförbund,

TULL-KUST, Sveriges geologiska undersökning och

Sjöräddningssällskapet.

2. Betänkandet Ledande forskning för säkerhets skull (SOU

1999:110)

Remissinstanser som anmodats att yttra sig:

Försvarsmakten, Försvarets materielverk, Försvarshögskolan,

Överstyrelsen för civil beredskap, Försvarets forskningsanstalt och

Flygtekniska försöksanstalten.

3. Promemorian Översyn av Sveriges förmåga när det gäller skydd mot

nukleära, biologiska och kemiska vapen mot bakgrund av den

internationella utvecklingen (Ds 1999:13)

Remissinstanser som beretts tillfälle att yttra sig:

Rikspolisstyrelsen, Inspektionen för strategiska produkter,

Försvarsmakten, Försvarets materielverk, Försvarshögskolan,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för

psykologiskt försvar, Försvarets forskningsanstalt, Socialstyrelsen,

Smittskyddsinstitutet, Kemikalieinspektionen, Statens

kärnkraftinspektion och Statens strålskyddsinstitut.

Förkortningar och benämningar

Här nedan anges förkortningar och benämningar av internationella

truppinsatser, övningar och samarbetsorgan samt militära vapensystem

m.m. som används i denna proposition.

Principer för förkortningar:

Om förkortningen uttalas bokstav för bokstav används versaler (PFF).

Det samma gäller för förkortningar som uttalas som ett ord och som har

en eller två stavelser (SÄPO).

Under förutsättning att förkortningen är allmänt känd kan

förkortningar med två stavelser och som uttalas som ett ord skrivas med

versal begynnelsebokstav (Nato).

Inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde är förkortningarna

på internationella övningar och insatser samt vapensystem att betrakta

som allmänt kända. Därför skrivs sådana förkortningar med versal

begynnelsebokstav även om de endast har två stavelser (Amos).

Förkortningar och benämningar

Förkortningar och

benämningar

Förklaring

AJS 37

Attack-, jakt- och spaningsflygplan 37 Viggen.

Amos

Splitterskyddad granatkastare som ger möjlighet till indirekt eld från fordon.

APS 07

Artillerisystem typ 07.

Art SS

Artilleriets stridsskola.

Arte 740

Spanings- och eldledningsradar. Bepansrad fordonsmonterad radarstation.

Bamse

Allväders luftvärnsrobotsystem med medellång räckvidd.

Bonus

Måldetekterande artillerigranat som ger möjlighet att med indirekt eld bekämpa

stridsfordon på

långa avstånd.

CB

Civilbefälhavare.

CEPD

 Civil Emergency Planning Directorate . Organ inom Nato som administrerar civila

beredskapsfrågor.

CFE-avtalet

 Treaty on Conventional Armed Forces in Europe . Utgör tillsammans med

Wiendokumentet och

uppförandekoden om politiska och militära aspekter kärnan i den europeiska

konventionella

rustningskontrollen. Sverige är inte part i avtalet.

DV

Domstolsverket.

EADRCC

 Euro Atlantic Disaster Response Coordination Centre . Organ bildat inom ramen

för EAPR för att

bistå vid humanitära katastrofer.

EAPR

 Euro-Atlantiska Partnerskapsrådet . EAPR utgör en ram för Partnerskap för

fred-samarbetet och

är ett forum för konsultationer mellan Nato och partnerländerna.

FOA

Försvarets forskningsanstalt.

FSR-890

Flygburet spaningsradarsystem.

G-8

Internationellt forum för ekonomiskt och politiskt samarbete mellan USA, Kanada,

 Japan,

Storbritannien, Frankrike, Tyskland, Italien och Ryssland samt EU genom

kommissionen och

ordförandelandet.

JA 37

Jakt- och attackflygplan 37 Viggen.

JAS 39

Jakt-, attack- och spaningsflygplan 39 Gripen.

JK

Justitiekanslern.

JO

Justitieombudsmannen.

KEPD 150

Attackvapen med lång räckvidd för JAS 39 Gripen.

KFOR

 Kosovo Force . Natoledd multinationell fredsstyrka i Kosovo.

Led C

Ledningscentrum.

LOI

 Letter of Intent Gemensam avsiktsförklaring.

LTA

Precisionsvapen med lång räckvidd för JAS 39 Gripen.

Lv SS

Luftvärnets stridsskola.

Meteor

Jaktrobot med lång räckvidd för JAS 39 Gripen. (Projekt).

MSS

Markstridsskolan.

NBC-beredskap

Beredskap för försvar mot anfall med nukleära, biologiska och kemiska vapen.

NBC-vapen

Nukleära, biologiska och kemiska vapen.

NLAW

 New Light Anti-tank Weapon . Bärbart, takslående pansarvärnsvapen.

NSD

Näringslivets säkerhetsdelegation.

OECD

 Organisation for Economic Co-operation and Development . Forum för ekonomiskt

samarbete och

utveckling. Sverige har varit medlem sedan starten år 1961.

OSSE

 Organisationen för Säkerhet och Samarbete i Europa .

PARP

 Planning and Review Process . Partnerskap för fred-ländernas planeringsprocess

för

krishantering och interoperabilitet.

PFF

 Partnerskap för fred . Forum för samarbete mellan Nato-medlemmar och vissa icke

 Nato-

medlemmar.

RPS

Rikspolisstyrelsen.

RÅ

Riksåklagaren.

SCEPC

 Senior Civil Emergency Planning Committee . Nato-organ som är beslutande i

civila

beredskapsfrågor.

Sead

Signalsökande robot. (Projekt)

Sevesolagen

Lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av

allvarliga

kemikalieolyckor.

SGU

Sveriges geologiska undersökning.

SK 60

Skolflygplan 60.

SMHI

Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut.

SPB

 Särskild Pension med Beredskapskontrakt

SSI

Statens strålskyddsinstitut.

START II

Bilateralt nedrustningsavtal mellan Ryssland och USA avseende strategiska

kärnvapen.

Stats-CERT

Funktion för att stödja övervakningen ur säkerhetssynpunkt vad gäller i första

hand

statsförvaltningens informationssystem. (CERT=Computer Emergency Responce Team).

Stril C

Stridsledningscentral.

Swedec

Totalförsvarets ammunitions- och minröjningscentrum.

Swedint

 Swedish International Command . Sveriges internationella kommando.

Swerap

 Swedish Rapid Reaction Force . Den svenska snabbinsatsstyrkan för

internationella

truppinsatser.

SÄPO

Säkerhetspolisen.

TCM

Artilleriammunitionmed egen målsökning.

TP 84

Transportflygplan Hercules.

UNESCO

 United Nations Educational, Scientific and Cultural Organisation . FN:s organ

för utbildning,

forskning, kultur och kommunikation.

WEAG

 Western European Armaments Group .

Vector

Flygmotorutvecklingsprogram avseende vektoriserad dragkraft.

VEU

 Västeuropeiska Unionen . Sverige deltar som observatör.

ÖCB

Överstyrelsen för civil beredskap.

ö-drift

Fortsatt drift av elsystemet i separata delsystem i händelse av att stamnätet

sätts ur funktion.

Försvarsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 november 1999

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande:statsrådet von[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:30 Det nya försvaret.

Prop. 1999/2000:30

22

1

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:30

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:30

Prop. 1999/2000:30