Regeringens proposition

1995/96:214

Förbättrad kapitalförsörjning

 Prop.

 1995/96:214

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 maj 1996

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen behandlar behovet av en översyn av de regler som gäller för

finansieringsverksamhet. I propositionen föreslås att en övergångsregel till

lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag förlängs till den 31 december 1998.

Detta gör det möjligt bl.a. för mindre finansbolag, som enligt äldre

lagstiftning räknades till en s.k. frikrets och inte krävde tillstånd för

verksamheten, att fortsätta driva finansieringsverksamhet fram till dess. En

förutsättning för att de skall få fortsätta verksamheten utan tillstånd efter

utgången av innevarande år är dock att de inte lånar upp medel från allmänheten.

Skälet till förlängningen är att frågan om vilka slags finansieringsverksamhet

som skall omfattas av tillståndsplikt m.m. bör övervägas av Banklagskommittén.

 I propositionen föreslås vidare att s.k. riskkapitalbolags verksamhet inte

skall omfattas av lagen om kreditmarknadsbolag. Detta skall gälla under

förutsättning att riskkapitalföretagets finansieringsverksamhet är ett

komplement till tillskott av ägarkapital och efterställd utlåning och att

företaget inte finansierar sin verksamhet genom lån från allmänheten. Vidare

föreslås att vissa företag som har inrättats eller ägs av det allmänna för att

finansiellt stödja tekniskt eller annat utvecklingsarbete skall undantas från

lagen om kreditmarknadsbolags tillämpningsområde under förutsättning att

företaget inte lånar upp medel från allmänheten.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1997.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 3

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

 kreditmarknadsbolag 3

3 Ärendet och dess beredning 6

4 Riskkapitalförsörjningens betydelse för tillväxt och

 sysselsättning 6

5 Små och medelstora företags kapitalbehov 7

6 Den rättsliga regleringen av finansieringsverksamhet8

7 Behovet av översyn av lagen om kreditmarknadsbolag10

8 Undantag för riskkapitalbolag från tillståndskravet i lagen

 om kreditmarknadsbolag 14

9 Undantag för vissa företagsfinansierande stiftelser och

 företag med offentlig anknytning 18

10 Ikraftträdande 19

11 Ekonomiska konsekvenser 19

12 Författningskommentar 19

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser 21

Bilaga 2 Lagrådets yttrande 22

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 23

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 § och punkten 5 i övergångsbestämmelserna till

lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §1

Tillstånd krävs inte om finansieringsverksamheten

 1. drivs av statlig eller kommunal myndighet,

 2. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som erbjuds

eller varor som framställs eller säljs av företaget,

 3. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som erbjuds

eller varor som framställs eller säljs av annat företag i samma koncern eller

med annat nära samband och medel för verksamheten inte anskaffas från

allmänheten,

 4. tillgodoser finansieringsbehov endast inom en grupp näringsidkare med

ekonomisk intressegemenskap och medel för verksamheten inte anskaffas från

allmänheten,

 5. utgör en normal likviditetsförvaltning och inte kan anses ha ett

självständigt syfte vid sidan av företagets huvudsakliga verksamhet,

 6. utgör pantbanksverksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000),

 7. ingår i verksamhet som står under tillsyn av Finansinspektionen enligt

annan lag,

-------------------------------------------------------

 8. drivs av ett

aktiebolag, om

- bolaget med stöd av 1 §

lagen (1994:77) om

beslutanderätt för regionala

utvecklingsbolag har fått

rätt att pröva frågor om stöd

till näringsidkare eller

bolaget är moderbolag till

ett sådant bolag,

- staten äger så många aktier

i bolaget att staten har

mer än hälften av rösterna för

samtliga aktier eller

bolaget är dotterbolag till

ett bolag vari staten äger

aktier i den omfattningen,

och

- medel för verksamheten

inte anskaffas från

allmänheten, eller

-------------------------------------------------------

 8. drivs av ett

aktiebolag, om

- bolaget med stöd av 1 §

lagen (1994:77) om

beslutanderätt för regionala

utvecklingsbolag har fått

rätt att pröva frågor om stöd

till näringsidkare eller

bolaget är moderbolag till

ett sådant bolag,

- staten äger så många aktier

i bolaget att staten har

mer än hälften av rösterna för

samtliga aktier eller

bolaget är dotterbolag till

ett bolag vari staten äger

aktier i den omfattningen,

och

- medel för verksamheten

inte anskaffas från

allmänheten,

-------------------------------------------------------

 9. drivs av en ekonomisk förening som

 a) tar emot insättningar endast från de egna medlemmarna,

 b) har till ändamål endast att med användande av medlemsinsättningar

tillgodose finansieringsbehov hos medlemmarna,

 c) antar endast fysiska personer till medlemmar, samt

 d) har högst 1 000 medlemmar,

-------------------------------------------------------

 10. drivs av ett företag

 som

 - har ägarkapital eller

 fordringar med efterställd

 rätt till betalning till

 ett belopp som i varje

 låntagande företag

 (intresseföretag) är större

 än företagets övriga utlåning

 till intresseföretaget,

 - lånar ut medel endast

 till intresseföretag vars

 aktier eller andelar inte

 är noterade vid en svensk

 eller utländsk börs, en

 auktoriserad marknadsplats

 eller någon annan reglerad

 marknad och

 - inte anskaffar medel för

 verksamheten från

 allmänheten, eller

 11. drivs av en

 stiftelse vars kapital

 till övervägande del till-

 skjutits av staten eller

 en eller flera kommuner,

 eller av ett aktiebolag

 som är helägt av staten el-

 ler en eller flera

 kommuner, direkt eller

 genom andra företag samt

 - verksamhetens syfte är

 att finansiellt stödja

 tekniskt eller annat

 utvecklingsarbete och

 - medel för verksamheten

 inte anskaffas från

 allmänheten

. Nära samband, som avses i 3, skall anses föreligga om företagen leds av samma

eller i huvudsak samma personer eller om vinsten av företagens verksamhet helt

eller till betydande del skall, direkt eller indirekt, tillfalla samma eller i

huvudsak samma personer.

Lydelse enligt prop.1995/96:173Föreslagen lydelse

-------------------------------------------------------

 5. Den som vid tidpunkten 5. Den som vid

för lagens ikraftträdande, tidpunkten för lagens

den 1 januari 1994, drev ikraftträdande, den

finansieringsverksamhet som 1 januari 1994, drev

inte fordrade tillstånd finansieringsverksamhet

enligt lagen (1988:606) om utan krav på tillstånd en-

finansbolag får fortsätta ligt lagen (1988:606) om

verksamheten till och med finansbolag och inte

den 31 december 1996 eller, anskaffar medel för

om ansökan om tillstånd gettsverksamheten från

in inom denna tid, till allmänheten får fortsätta

dess ansökningen har prövats verksamheten till och med

slutligt. den 31 december 1998

 eller, om ansökan om

 tillstånd getts in inom

 denna tid, till dess ansök-

 ningen har prövats

 slutligt.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

3 Ärendet och dess beredning

Finansdepartementet och Näringsdepartementet har gemensamt utarbetat en

promemoria om behovet av en översyn av de regler som gäller för finan-

sieringsverksamhet. Promemorian har tillkommit efter önskemål från olika håll om

att regelverket på det finansiella tjänsteområdet inte skall onödigt försvåra

eller förhindra verksamheten för vissa mindre finansieringsföretag, vissa

riskkapitalbolag och offentliga utvecklingsstiftelser. Promemorian har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 1. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (Fi

94/3173).

Lagrådet

Lagrådet har i yttrande den 6 maj 1996 lämnat förslaget utan erinran. Lagrådets

yttrande finns i bilaga 2.

4 Riskkapitalförsörjningens betydelse för

tillväxt och sysselsättning

En varaktigt förbättrad tillväxt förutsätter att andra aktörer än staten har

vilja och förmåga att bidra till att starka och dynamiska tillväxtprocesser

skapas. Det ankommer på företag och företagsledningar att utveckla och omvandla

produktionen i takt med ändrade förutsättningar. Expansiva och innovativa

företagare är därför en viktig förutsättning för att Sverige skall kunna arbeta

sig ur krisen. Tillsammans med tillgången på kapital och arbetskraft bestämmer

produktivitetsutvecklingen ekonomins underliggande förmåga att växa. Vidare

krävs att näringsidkare håller en hög investeringsnivå och att arbetskraftens

kompetensnivå ytterligare utvecklas.

 Staten har ett ansvar för att det finns goda förutsättningar för tillväxt. En

av näringspolitikens viktigaste uppgifter är att i möjligaste mån undanröja

hinder för företagens tillväxt och att höja andelen tillväxtföretag. Särskild

uppmärksamhet bör ägnas förutsättningarna för små och medelstora företag. Dessa

företags möjligheter att växa kommer att vara avgörande för både ekonomisk

tillväxt och sysselsättningsökning. En kritisk faktor för de små och medelstora

företagen är tillgången på kapital. Brist på kapital till investeringar,

utveckling av produkter och marknadsföringsinsatser är ett problem som hämmar

åtskilliga företags utveckling. Detta har i sin tur negativa effekter både på

den samhällsekonomiska tillväxten och på sysselsättningen.

 Staten har vidtagit åtgärder på olika plan för att förbättra de mindre

företagens möjligheter att utvecklas. Det gäller bl.a. riktade insatser för att

förbättra företagens tillgång på riskvilligt kapital. Exempel på sådana insatser

är lån från ALMI:s regionala utvecklingsbolag, projektstöd från Industrifonden

samt innovationsstöd från NUTEK och Stiftelsen Innovationscentrum. Statens roll

är särskilt påtaglig i mycket tidiga skeden vid nyetableringar samt vid

utveckling av innovationer och nya produkter. Vid dessa tillfällen finns

trösklar i fråga om information och risktagande som gör att kapitalmarknaden i

vedertagen bemärkelse endast i viss mån kan eller vill skjuta till riskvilligt

kapital eller lånekapital. Genom statlig medverkan kan utvecklingen drivas

vidare så att projekten mognar och blir möjliga att utvärdera för privata

aktörer på den finansiella marknaden.

 Statens viktigaste uppgift är emellertid att undanröja hinder för privat

finansiering av små och medelstora företag. Staten bör nämligen inte annat än i

begränsad omfattning finansiera företagandet. I grunden måste

kapitalförsörjningen i en marknadsekonomi vara en fråga för privata

intressenter.

5 Små och medelstora företags kapitalbehov

De små och medelstora företagen har ett uttalat behov av riskkapital, dvs.

främst ett tillskott av eget kapital i form av aktiekapital. Dessa företag

uppvisar som grupp en betydligt lägre soliditetsnivå än de stora företagen och

förändringar i verksamhetsbetingelserna kommer därför att drabba dem hårdare.

 Möjligheten till lånefinansiering från bank är ofta begränsad, bl.a. eftersom

de mindre företagen inte har förmåga att ställa erforderliga säkerheter. Det är

därför av stor betydelse att utbudet av riskvilligt ägarkapital riktat till

denna företagskategori stimuleras. Detta gäller i synnerhet nystartade och

snabbt växande små och medelstora företag, eftersom kostnaderna för etablering,

marknadsföring och utveckling proportionellt är tyngre i inledningen av en

verksamhet. I frånvaro av sådant kapital är dessa företag huvudsakligen

hänvisade till att finansiera sin expansion med de vinstmedel som genererats i

den egna verksamheten. Detta begränsar i betydande utsträckning möjligheterna

till en snabb tillväxt.

 Statens viktigaste uppgift i detta sammanhang är att skapa sådana förhållanden

att de enskilda företagarna själva vågar skjuta till kapital. Detta är

emellertid inte alltid möjligt. I sådana fall kan s.k. riskkapitalbolag spela en

viktig roll. Dessa företags huvudsakliga verksamhet är att tillföra små och

medelstora företag kapital i utbyte mot aktier eller andelar. Bolagen blir

alltså ägare i det företag (intresseföretaget) som får kapital.

Riskkapitalföretagets verksamhet finansieras vanligen med eget kapital utan

upplåning från allmänheten. Avsikten är att på sikt tillgodogöra sig en

värdetillväxt när aktierna eller andelarna sedermera säljs.

 Att riskkapital tillskjuts har en rad fördelar jämfört med lånefinansiering.

En ökad finansiering med riskkapital leder till att ett företag blir mindre

känsligt för ränteförändringar, men även för kortsiktiga variationer i

efterfrågan på företagets produkter och andra förändringar i förhållandena.

Vidare ger den förstärkta soliditeten ökade möjligheter att erhålla krediter.

 Finansiering genom externa tillskott av ägarkapital är ofta förenat med krav

på inflytande. Ofta blir den externa finansiären företrädd i intresseföretagets

styrelse. Riskkapitalföretagets företrädare kan på så vis tillföra erfarenhet

och kunskap som förstärker kompetensen i intresseföretaget.

6 Den rättsliga regleringen av

finansieringsverksamhet

Fram till slutet av 1980-talet reglerades olika kategorier av finansie-

ringsföretag av olika lagar. Detta var till stor del en konsekvens av

institutens särdrag vad gäller associationsform, kapitalanskaffning och

specialdestinerad utlåning. På kreditmarknaden verkade banker, finansbolag,

kreditaktiebolag och hypoteksinstitut.

 Finansbolagens verksamhet blev föremål för en särskild reglering genom lagen

(1980:2) om finansbolag. Genom denna lag infördes offentlig tillsyn över

finansbolag som var bankägda eller hade tillgångar med ett nettovärde om minst

tio miljoner kronor. Några kvalitativa krav på de företag som omfattades av

lagen uppställdes inte. Det föreskrevs dock bl.a. att företagen skulle vara

aktiebolag och att de fick låna upp medel motsvarande högst tjugo gånger det

egna kapitalet. I lagen stadgades också att bolagsordningarna skulle godkännas

av dåvarande Bankinspektionen.

 Genom 1988 års finansbolagslag (SFS 1988:606) infördes krav på auktorisation

för finansbolag med tillgångar som översteg 50 miljoner kronor.

Finansieringsverksamhet som riktade sig mot konsument skulle dock alltid kräva

tillstånd. För auktorisation krävdes bl.a. ett aktiekapital om fem miljoner

kronor och att vissa kvalitativa krav var uppfyllda.

 Kreditaktiebolagen hade, enligt lagen (1963:76) om kreditaktiebolag, till

ändamål att driva lånerörelse och emittera obligationer eller andra

fordringsbevis för allmän omsättning. Lagen var en ramlag - varje kre-

ditaktiebolags specialisering och dess rörelseregler reglerades i bolag-

sordningen som regeringen skulle godkänna. I bolagsordningarna fanns även regler

beträffande upp- och utlåningsverksamhet såsom att lån skulle ges mot

betryggande säkerhet, matchningsbestämmelser och upplåningstak. För

bostadsinstituten gällde som huvudregel att säkerhet skulle utgöras av panträtt

i fast egendom eller tomträtt eller av säkerhet i bostadsrätt.

 Finansbolagen fick år 1991 rätt att finansiera sig genom upplåning, dvs. genom

att ge ut obligationer och andra fordringsrätter som är avsedda för allmän

omsättning. I förarbetena till lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag, som

trädde i kraft den 1 januari 1994, konstaterades att avskaffandet av

begränsningsregeln för finansbolag att ge ut löpande skuldebrev innebar att det

inte förelåg några formella skillnader mellan de båda företagsformerna

(finansbolag och kreditaktiebolag) och att detta talade för införandet av en

gemensam lagstiftning (prop. 1992/93:89 s. 149). Ett annat skäl som anfördes var

att ett antal EG-direktiv som reglerade kreditinstitut skulle införlivas i

svensk rätt i samband med EES-avtalet. Det kunde konstateras att såväl

kreditaktiebolagen som flertalet finansbolag föll under EG:s definition av

kreditinstitut. För att åstadkomma större systematik i det finansiella

regelverket ansågs det därför lämpligt att så långt möjligt försöka samla de

svenska reglerna i en gemensam lag.

 Sammanfattningsvis har reformeringen och moderniseringen av den svenska

lagstiftningen bl.a. inneburit att huvuddelen av reglerna för finan-

sieringsföretag utanför banksystemet har inordnats i en gemensam lag, lagen om

kreditmarknadsbolag, oberoende av vad instituten ger krediter till, exempelvis

konsumtion, bostäder, näringsliv eller kommuner. Lagen innehåller rörelseregler

som gäller för de verksamheter som traditionellt har bedrivits av finansbolag

och kreditaktiebolag, bostadsinstituten inkluderade.

 Lagen om kreditmarknadsbolag innehåller således enhetliga regler för de

kreditföretag som tidigare omfattades av lagen (1988:606) om finansbolag eller

lagen (1963:76) om kreditaktiebolag. Genom lagen genomfördes EG:s första och

andra banksamordningsdirektiv (77/780/EEG och 89/646/EEG). Syftet med dessa

direktiv är att samordna lagar och andra författningar som reglerar rätten att

starta och driva kreditinstitut. Direktiven är sammantagna betydelsefulla,

eftersom det är genom dessa den inre marknaden för bank- och annan

kreditverksamhet har etablerats. Kreditinstitut har alltså numera rätt att driva

verksamhet inom hela EES-området med stöd av sin hemlandsauktorisation, vare sig

det sker genom etablering av en filial eller genom att tjänster tillhandahålls

direkt över gränserna. Genom direktiven har också principen om hemlandstillsyn

genomförts.

 Med kreditinstitut avses, enligt EG:s första banksamordningsdirektiv, ett

företag som bedriver verksamhet som består i att ta emot insättningar eller

andra återbetalbara medel från allmänheten och att bevilja krediter för egen

räkning. För dessa företag, som alltså lånar upp medel från allmänheten för sin

verksamhet, gäller bl.a. att det bundna egna kapitalet måste uppgå till minst

fem miljoner ecu när verksamheten påbörjas. Ett lägsta startkapital om en miljon

ecu kan tillåtas i vissa fall.

 Direktivets definition av kreditinstitut skiljer sig från vad som enligt lagen

om kreditmarknadsbolag utgör ett s.k. kreditmarknadsbolag. Ett sådant bolag är

enligt nämnda lag ett företag som fått tillstånd att bedriva finansierings-

verksamhet. Med finansieringsverksamhet i lagens mening avses näringsverksamhet

vars ändamål är att lämna kredit, ställa garanti för kredit, förmedla kredit

till konsumenter eller medverka till finansiering genom att förvärva fordringar

eller upplåta lös egendom till nyttjande. På vilket sätt denna verksamhet

finansieras saknar betydelse i fråga om kravet på tillstånd. Inte heller

rörelsereglerna skiljer sig åt beroende på om företaget lånar medel från

allmänheten eller ej. Den svenska regleringen har alltså ett vidare

tillämpningsområde än vad som krävs enligt EG:s banksamordningsdirektiv.

 I lagen om kreditmarknadsbolag har angivits vissa fall när

finansieringsverksamhet inte omfattas av lagens tillämpningsområde.

 Enligt 1 kap. 3 § första stycket 1 krävs inte tillstånd om finansieringsverk-

samheten bedrivs av statlig eller kommunal myndighet. Att tillståndspliktig

verksamhet inte föreligger vid s.k. handelskrediter framgår av punkterna 2 och

3. I punkt 4 undantas finansieringsverksamhet i företag som tillgodoser

finansieringsbehov inom en grupp näringsidkare med intressegemenskap, förutsatt

att finansieringen av verksamheten inte sker med medel som lånats upp från

allmänheten. Vidare framgår av punkt 5 att normal likviditetsförvaltning inte

omfattas av tillståndsplikten såvida denna inte har ett självständigt syfte vid

sidan av företagets huvudsakliga verksamhet. I punkterna 6 och 7 undantas

pantbanksverksamhet och verksamhet som står under Finansinspektionens tillsyn.

Vidare undantas i punkt 8, som infördes genom lagstiftning den 1 juli 1994,

sådan finansieringsverksamhet som drivs av de regionala utvecklingsbolagen, dvs.

dotterbolag till ALMI Företagspartner AB. Verksamheten i dessa bolag - som ägs

av ett moderbolag som i sin tur i sin helhet ägs av staten - består i att stödja

små och medelstora företag genom att tillhandahålla information, rådgivning och

finansiering till projekt med hög risk. Någon tillståndsplikt har alltså inte

ansetts påkallad i fråga om bolag som svarar för denna typ av uppgifter i

statlig regi. Genom ytterligare ny lagstiftning som trädde i kraft den 1 januari

1996 undantas i punkt 9 även sådan finansieringsverksamhet som bedrivs av vissa

mindre sparlåneföreningar.

 Av vad som nu angetts framgår att riskkapitalverksamhet i sig inte är

tillståndspliktig enligt kreditmarknadsbolagslagen. Om däremot försörjningen av

riskkapital genom tillskott av ägarkapital kompletteras med utlåning till

intresseföretaget faller verksamheten under lagens tillämpningsområde, eftersom

riskkapitalbolaget därigenom driver finansieringsverksamhet. För att få lämna

sådana lån måste alltså riskkapitalbolaget ha tillstånd enligt

kreditmarknadsbolagslagen att driva finansieringsverksamhet. För att få ett

tillstånd måste bolaget uppfylla ett antal förutsättningar. Till dessa hör att

den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

verksamhet, att vissa större ägare till bolaget uppfyller angivna krav och att

det bundna egna kapitalet motsvarar minst fem - eller i undantagsfall en -

miljoner ecu. Under verksamheten måste ett antal krav iakttas. Till de

viktigaste hör att bolagets verksamhet är begränsad till finansieringsverksamhet

och sådant som har ett naturligt samband med sådan, att ägande av aktier eller

andelar i ett annat företag är begränsat, att kredit får beviljas endast om

låntagaren på goda grunder kan förväntas fullgöra låneförbindelsen och att

bolagets kapitalbas inte får underskrida lägsta startkapital. Dessutom gäller

för bolaget regler om kapitaltäckning och stora exponeringar (se lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag).

7 Behovet av översyn av lagen om

kreditmarknadsbolag

Regeringens förslag: Övergångsreglerna till lagen om kreditmarknadsbolag ändras

så att den som den 1 januari 1994 drev finansieringsverksamhet som inte fordrade

tillstånd enligt 1988 års finansbolagslag får fortsätta med verksamheten till

den 31 december 1998, såvida inte medel för verksamheten anskaffas från

allmänheten.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Finansinspektionen har dock föreslagit ett omedelbart återinförande av de regler

i 1988 års finansbolagslag som innehöll undantag från tillståndsplikt för bolag

där nettovärdet av tillgångarna i verksamheten inte översteg 50 miljoner kronor

och som inte riktade sin verksamhet mot konsumenter. Detta förutsatt att

bolaget inte anskaffar medel för sin verksamhet från allmänheten.

 Skälen för regeringens förslag: I olika sammanhang har kritik riktats mot

lagen om kreditmarknadsbolags utformning. Kritiken har, från något varierande

utgångspunkter, koncentrerats på att lagens tillämpningsområde gjorts onödigt

brett. Kritikerna pekar ofta på att EG:s banksamordningsdirektiv reglerar

verksamhet som förenar upplåning från allmänheten med kreditgivning, dvs.

verksamhet som drivs av kreditinstitut, medan den svenska lagen lägger fast

motsvarande regler för företag som driver finansieringsverksamhet oberoende av

hur verksamheten finansieras.

 Svenska Riskkapitalföreningen har föreslagit åtgärder som enligt föreningen

syftar till att underlätta riskkapitalförsörjningen. Föreningen önskar dels att

riskkapitalbolag som inte för sin verksamhet lånar upp medel från allmänheten

skall undantas från tillståndskravet enligt kreditmarknadsbolagslagen, dels att

företag vars totala kreditgivning inte överstiger en viss nivå inte skall

omfattas av kravet på tillstånd (Fi94/3173).

 Finansbolagens förening har framfört synpunkter som, sammanfattade och något

förenklade, kan kategoriseras som ett önskemål om att finansieringsföretag som

inte lånar medel av allmänheten inte skall omfattas av lagen om

kreditmarknadsbolag utan av annan, mindre ingripande lagstiftning (Fi95/6991).

 Företagarnas Riksorganisation har i en inlaga (Fi96/1611) som hänvisar till en

promemoria upprättad av Andrejs Buschewitz (Fi96/1261) begärt dels att den

övergångsregel som möjliggör för vissa företag att fortsätta driva

finansieringsverksamhet till den 30 juni 1996 förlängs (mer om övergångsregeln

nedan), dels att avgränsningen för tillståndspliktig finansieringsverksamhet ses

över med särskild inriktning på att tillåta en fri sektor för verksamhet som

inte riktar sig mot konsumenter och där medel för verksamheten inte heller

anskaffas från allmänheten.

 I avsnitt 6 har de överväganden som ledde fram till utformningen av

kreditmarknadsbolagslagen redovisats översiktligt. Vidare har den förhållandevis

omfattande katalogen över verksamheter som inte ansetts behöva vara

tillståndspliktiga presenterats. Till vad som angetts i det avsnittet kan föl-

jande läggas.

 Till lagen om kreditmarknadsbolag fogades vissa övergångsbestämmelser. Av

dessa följer, såvitt nu är av intresse, att den som när lagen trädde i kraft den

1 januari 1994 drev finansieringsverksamhet som inte fordrade tillstånd enligt

1988 års finansbolagslag (bl.a. företag vars balansomslutning inte översteg 50

miljoner kronor och som inte riktade sin verksamhet till konsumenter) fick

fortsätta med verksamheten viss tid. Denna övergångstid har senare förlängts

till den 30 juni 1996 (bet. 1994/95:NU29, rskr. 1994/95:446). I betänkandet

uttalade utskottet, efter att ha noterat att definitionen av kreditinstitut i

EG:s banksamordningsdirektiv och av kreditmarknadsbolag i lagen om sådana

företag inte stämmer överens, bl.a. att det kan "finnas skäl att ändra området

för tillståndspliktig finansieringsverksamhet i Sverige eller modifiera reglerna

för vissa slag av sådan verksamhet". Utskottet utgick från att "de

skyddsintressen som förekommer i olika typer av finansiell verksamhet därvid

särskilt kommer att beaktas".

 Finansieringsföretag - bl.a. kreditmarknadsbolag - har en central uppgift i

det finansiella systemet. De driver en från allmän synpunkt viktig verksamhet.

Att finansieringsverksamhet bedrivs på ett tillfredsställande sätt är av stor

betydelse för kreditförsörjningen, och därmed kapitalförsörjningen, i samhället.

Störningar inom denna samhällssektor kan också indirekt äventyra stabiliteten i

betalningssystemet. Dessutom är det viktigt för konsumenterna att

kreditverksamheten sköts på ett oklanderligt sätt.

 Det finns alltså starka skäl att upprätthålla en lämpligt avvägd reglering av

finansieringsverksamhet.

 Frågan är emellertid om all finansieringsverksamhet behöver regleras. En

utgångspunkt vid all näringsrättslig regelgivning bör vara att regelverket inte

får vara så betungande att det mot bakgrund av de centrala skyddsmotiven i

onödan inskränker verksamheten. Det innebär att regler om tillstånd för

finansieringsverksamhet, och om rörelsens bedrivande, bör finnas bara om det är

särskilt motiverat av att ett påtagligt samhällsintresse behöver skyddas. Graden

av och inriktningen på en reglering kan också vara olika beroende på om

verksamheten finansieras genom lån från allmänheten eller på annat sätt, resp.

om den riktar sig till företag eller till konsumenter.

 Mot denna bakgrund - och med tanke på den redan existerande, något otympliga

undantagskatalogen - är det motiverat att se över lagen om kreditmarknadsbolag.

Vid en sådan översyn bör det avgöras dels vilka slags verksamheter som bör

inordnas under EG:s regelverk för kreditinstitut med de nationellt betingade

tillägg som det finns anledning att göra, dels hur en reglering för andra slags

finansieringsverksamheter - om någon alls - bör utformas. Detta fordrar en

analys med utgångspunkt från ett brett perspektiv. Banklagskommittén (Fi

1995:09), som inledde sitt arbete under sommaren 1995, skall enligt sina

direktiv (dir. 1995:86) bl.a. behandla de rörelseregler som gäller för banker

och andra kreditinstitut. För att kunna föreslå en ändamålsenlig reglering måste

kommittén studera och ta ställning till vilka slags verksamheter reglerna skall

tillämpas på. Det innebär att kommittén bl.a. har att pröva om

finansieringsverksamhet som inte finansieras genom upplåning från allmänheten

skall falla under det regelverk som följer bl.a. av EG:s bank-

samordningsdirektiv. Kommittén skall enligt sina direktiv slutföra sitt arbete

vid utgången av år 1996. Med hänsyn till de ingående överväganden som skall

göras kan en ny lagstiftning, grundad på kommitténs förslag, knappast träda i

kraft före årsskiftet 1998/1999.

 Med tanke på de genomgripande överväganden om lagen om kreditmarknadsbolags

tillämpningsområde som snart förestår bör behovet av att foga ytterligare

undantag till den redan långa lista som finns i 1 kap. 3 §

kreditmarknadsbolagslagen prövas kritiskt. Det är nämligen inte självklart att,

även om ett mer eller mindre framträdande behov av undantag kan identifieras,

Banklagskommitténs förslag bör föregripas.

 I nästa avsnitt behandlas frågan om det är motiverat att undanta

riskkapitalverksamhet från lagen om kreditmarknadsbolags tillämpningsområde. I

avsnitt 9 analyseras om det är angeläget att nu undanta vissa företags-

finansierande stiftelser och företag med offentlig anknytning. Det finns

emellertid även andra som driver finansieringsverksamhet och som har ett befogat

intresse av att motsvarande fråga övervägs.

 Det har framskymtat att vissa kreditmarknadsbolag som ingår i koncerner med

annan huvudsaklig verksamhet uppfattar lagen om kreditmarknadsbolags regelverk

som hindrande. Det är inte ovanligt att dessa kreditmarknadsbolag huvudsakligen

bedriver sådan finansieringsverksamhet som i sig är undantagen enligt 1 kap.

3 § 3 nyss nämnd lag (dvs. lämnar krediter i samband med avsättning av tjänster

som erbjuds eller varor som framställs eller säljs av annat företag i samma

koncern, m.m.), men att de därutöver som komplement också lämnar krediter för

andra ändamål. Vanligen finansierar sådana kreditmarknadsbolag inte verksamheten

genom att låna av allmänheten. Ett inte sällan förekommande problem är att de

exponeringar det ur koncernens perspektiv är rimligt att bolaget har mot andra

företag inom samma koncern kommer i konflikt med reglerna i lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Detta tvingar, har det hävdats, i sin tur fram att verksamheten organiseras i

flera bolag på ett ekonomiskt ineffektivt sätt.

 Den nu behandlade frågan anknyter till bedömningen av om det är lämpligt att

ordna in finansieringsföretag som inte lånar av allmänheten under samma regler

som sådana företag som är kreditinstitut i EG-direktivens mening. Även om

förhållandena uppfattas som besvärande av vissa bolag bör dock inte

Banklagskommitténs överväganden föregripas.

 Det finns ett stort antal bolag som tillhörde den s.k. frikretsen, dvs. var

undantagna från tillståndskrav enligt 1988 års finansbolagslag, som driver

verksamhet med stöd av den tidigare berörda övergångsregeln. Dessa bolag har att

senast den 30 juni 1996 ansöka om tillstånd enligt kreditmarknadsbolagslagen.

Bolagen skall alltså från denna tidpunkt uppfylla de krav som lagen ställer, låt

vara att de med stöd av en annan övergångsbestämmelse inte behöver ha en

kapitalbas av den storlek som lagen enligt huvudregeln kräver. Det var just

sådana företag som förlängningen av övergångsregeln tog sikte på. Det rör sig

bl.a. om företag som, utan att låna medel av allmänheten, driver

finansieringsverksamhet i form av factoring eller leasing i förhållandevis liten

skala. Trots företagens litenhet kan de utgöra viktiga affärspartners till

framför allt små och medelstora företag. De är också ofta lokalt förankrade.

Dessa mindre finansieringsföretags verksamhet torde ha positiva effekter på

sysselsättningen och bidrar till en god service för det lokala näringslivet. Det

är därför väsentligt från samhällssynpunkt att deras verksamhet inte hindras om

det inte är påkallat av starka skyddsintressen.

 Det har framkommit att många små finansieringsföretag inte uppfyller de krav

som ställs enligt lagen om kreditmarknadsbolag och enligt Finansinspektionens

allmänna råd ens med hänsyn tagen till att de kan dra fördel av övergångsregeln

om lägre kapitalbas. Dessutom är den sist nämnda övergångsregeln konstruerad så

att den gynnsamma behandlingen upphör i samband med ägarskiften. Det innebär

t.ex. att vid ett generationsskifte i ett sådant företag kapitalbasen måste

höjas till den i lagen angivna nivån, dvs. motsvarande en eller fem miljoner ecu

beroende på företagets omslutning.

 Det finns därför skäl att pröva om de skyddsintressen som föranleder de regler

som finns i lagen om kreditmarknadsbolag kräver att även finansieringsföretag av

de slag som nu berörts skall omfattas av någon form av regelsystem. Även denna

fråga bör behandlas av Banklagskommittén. Att som Finansinspektionen föreslagit

nu återinföra vissa undantagsregler från den upphävda finansbolagslagen skulle

på ett olyckligt sätt föregripa kommitténs arbete.

 Sammanfattningsvis kan det konstateras att det finns flera anledningar att se

över reglerna om finansieringsverksamhet. Den omprövningen, som naturligen

faller under det uppdrag Banklagskommittén har, bör genomföras utan att det får

genomgripande konsekvenser för vissa företag som ännu inte kommit att föras in

under lagen om kreditmarknadsbolags regler och utan att arbetet måste påskyndas

i sådan grad att tid för allsidig belysning inte ges. Punkten 5 i

övergångsreglerna bör därför ändras så att den där angivna tiden bestäms till

den 31 december 1998. Möjligheten att fortsätta verksamheten med stöd av

övergångsregeln bör dock bara gälla de finansieringsföretag som inte anskaffar

medel för verksamheten från allmänheten.

 Den här föreslagna lagändringen kan träda i kraft först den 1 januari 1997.

Regeringen har därför i annat sammanhang (prop. 1995/96:173 om förstärkt tillsyn

över finansiella företag) föreslagit riksdagen att övergångsregeln skall

förlängas från den 30 juni till den 31 december 1996. Regeringen valde att

inskränka förslaget på detta sätt eftersom det är önskvärt att den inriktning

som föreslås i denna proposition, med en avsevärd förlängning av övergångstiden

och tillförande av en kvalifikation till den, bör beslutas först efter remiss-

behandling av förslaget.

8 Undantag för riskkapitalbolag från tillståndskravet i lagen om

kreditmarknadsbolag

Regeringens förslag: Den tillståndsplikt för att bedriva finansieringsverksamhet

som föreligger enligt lagen om kreditmarknadsbolag skall inte omfatta viss

finansiering av riskkapitalkaraktär som enbart riktar sig till andra företag.

För att undantas från tillståndsplikten krävs dessutom att företaget inte

finansierar sig genom upplåning från allmänheten.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Flera remissinstanser, däribland Finansinspektionen och Svenska

Riskkapitalföreningen, har efterlyst ett tydliggörande av vad som menas med

ägarandel. Riskkapitalföreningen har därvid tillagt att med ägarandel bör

jämställas lån med efterställd rätt till betalning, s.k. efterställda lån.

Föreningen har också uttalat att begreppet reglerad marknad bör tydliggöras.

 Skälen för förslaget: Regeringen har vid ett flertal tillfällen betonat vikten

av en fungerande kapitalförsörjning för de små och medelstora företagen.

Eftersom Banklagskommitténs eventuella förslag skulle kunna leda till nya

bestämmelser tidigast under år 1998 bör resultatet av kommitténs övergripande

arbete i denna del inte avvaktas. I stället bör de regler i lagen om

kreditmarknadsbolag som påverkar de små och medelstora företagens

kapitalförsörjning prövas särskilt.

 Huvudsyftet med verksamheten i så kallade riskkapitalbolag är som redan nämnts

att tillföra små och medelstora företag kapital i utbyte mot aktier eller

andelar. Detta innebär att riskkapitalbolaget, bortsett från eventuella utdel-

ningar, inte erhåller någon regelbunden avkastning på det investerade kapitalet.

Det är först vid en framtida försäljning av aktierna eller andelarna i

intresseföretaget som riskkapitalbolaget kan erhålla någon avkastning på det

investerade kapitalet. Följaktligen ställer denna finansieringsform mycket höga

krav på riskkapitalbolagens finansiella uthållighet.

 Det kan noteras att riskkapitalbolagets verksamhet i de allra flesta fall

finansieras med eget kapital utan upplåning från allmänheten. Riskkapitalbo-

lagets ägare är därför ofta kapitalstarka institutioner som kan ge bolaget en

tillfredsställande finansiell styrka och soliditet. Ägarstrukturen är vanligtvis

begränsad till ett fåtal delägare. På motsvarande sätt domineras ägarstrukturen

i de börsnoterade riskkapitalbolagen av ett fåtal kapitalstarka institutioner

även om aktiespridningen i sig är stor. Det bör emellertid understrykas att det

vid sidan om nämnda bolag förekommer riskkapitalbolag som huvudsakligen ägs av

privatpersoner som ofta inte har motsvarande finansiella resurser.

 Verksamheten är alltså inriktad på att förvärva aktie- eller andelsposter i

potentiellt framgångsrika företag för att vid en senare tidpunkt avyttra dessa

poster och tillgodogöra sig en värdetillväxt. Något primärt syfte att överta

intresseföretaget i dess helhet eller den huvudsakliga kontrollen över detta

föreligger normalt inte även om förvärv av majoritetsposter ibland förekommer.

Det är emellertid viktigt att notera att även om riskkapitalbolagets ägande i

intresseföretaget är avsett att bestå under en längre tidsperiod så är syftet

att ägandet i framtiden skall avvecklas. Att innehavet är tidsbegränsat utgör

ett naturligt led i riskkapitalbolagets verksamhet och det är inte ovanligt att

parterna redan vid investeringstillfället har diskuterat hur den framtida av-

vecklingen av riskkapitalbolagets aktie- eller andelsinnehav skall genomföras.

Avvecklingen kan ske på olika sätt men genomförs vanligtvis i samband med att

intresseföretaget i sin helhet erbjuds till försäljning eller genom att detta

noteras på exempelvis OTC-listan.

 Att tillhandahålla riskkapital på det sätt som beskrivits ovan ställer som

redan nämnts mycket stora krav på finansiell uthållighet hos riskkapitalföre-

taget eftersom avkastningen på det investerade kapitalet erhålls först vid en

framtida avyttring av aktierna eller andelarna i intresseföretaget. Tidpunkten

för en sådan avyttring ligger i vissa fall så långt som tio år fram i tiden.

Även om avkastningen på investerat kapital i ett lyckat projekt på sikt kan bli

mycket stor i förhållande till det tillskjutna kapitalet, ligger det i sakens

natur att intresseföretagen inte sällan misslyckas med sin verksamhet. De aktier

eller andelar riskkapitalföretaget äger i ett sådant företag kan då bli värde-

lösa.

 Genom att delvis använda t.ex. konvertibla skuldebrev, skuldebrev som är

förenade med en optionsrätt till nyteckning av aktier, vinstandelsbevis och

konvertibla vinstandelsbevis kan riskkapitalbolaget öka sin finansiella uthål-

lighet. Vid en finansiering med dylika instrument erhåller riskkapitalbolaget en

regelbunden intäkt som bidrar till att bekosta den löpande verksamheten i

riskkapitalbolaget. Denna intäkt är särskilt betydelsefull för mindre privatägda

riskkapitalbolag som ofta inte har samma styrka och uthållighet i finansiellt

hänseende som större företag. Instrumenten berättigar dessutom risk-

kapitalbolaget att ta del av eventuell framtida värdetillväxt i företaget efter-

som konverteringsrätten eller optionen medför en rätt att teckna aktier i

intressebolaget.

 Att använda nämnda instrument har fördelar sett även ur intresseföretagets och

dess huvudägares perspektiv. Intresseföretagets ägare föredrar i vissa fall att

kapitaltillskottet helt eller delvis sker i utbyte mot konvertibla skuldebrev

och liknande instrument eftersom ägarkontrollen i företaget på så vis kan

bibehållas, åtminstonde under överskådlig tid. Instrumenten utgör därför ett

värdefullt komplement till finansiering genom tillskott av ägarkapital för de

fall ytterligare kapital erfordras. Bolagets ursprungliga ägare torde ofta inte

medge att intresseföretaget utfärdar dylika instrument i en sådan omfattning att

utomstående med anledning av konverteringsrätter eller liknande rättigheter

bereds möjlighet att i framtiden överta kontrollen av intresseföretaget.

 Ytterligare en omständighet talar för finansiering med konvertibla skuldebrev

och liknande instrument. Om avvecklingen av aktie- eller andelsinnehavet sker i

samband med att intresseföretaget noteras på exempelvis OTC-listan kan detta

normalt ske utan större svårigheter. En problemfri avveckling kan normalt också

ske i de fall intresseföretaget avyttras i sin helhet. Däremot uppstår

vanligtvis problem vid avvecklingen i de fall en börsintroduktion synes ligga

allt för långt in i framtiden eller då enbart riskkapitalbolagets minoritetspost

erbjuds till försäljning. I dessa fall är finansiering med konvertibla

skuldebrev och dylika instrument att föredra med hänsyn till att dessa

engagemang normalt är lättare att avveckla jämfört med att sälja en

minoritetspost. Finansiering med bl.a. konvertibla skuldebrev har därför i

betydande utsträckning bidragit till riskkapitalmarknadens tillväxt och

utveckling under de senaste åren.

 Denna finansieringsform utgör emellertid tillståndspliktig finansierings-

verksamhet enligt lagen om kreditmarknadsbolag. För att erhålla tillstånd måste

som redan nämnts bl.a. bolagets egna kapital uppgå till minst fem miljoner ecu.

Riskkapitalbolag med en lägre kapitalbas kommer följaktligen att sakna den

möjlighet att tillföra medel i utbyte mot konvertibla skuldebrev och liknande

instrument. De rörelseregler som gäller för kreditmarknadsbolag kan vara

betungande för ett riskkapitalbolag, eller till och med omöjliga att uppfylla.

Det är t.ex. tveksamt om långivningen alltid kan anses tillgodose kravet på att

prognosen om låntagarens återbetalningsförmåga skall vara gynnsam. Vidare kan en

riskkapitaltillförsel som ter sig naturlig för ett riskkapitalbolag komma i

konflikt med lagen om kreditmarknadsbolags bestämmelser om begränsat aktieägande

och ett sådant bolags kreditgivning eventuellt med reglerna om stora

exponeringar. Det torde därför ofta vara så att den verksamhet som ett

riskkapitalbolag bedriver - som per definition är riskfylld - inte uppfyller

lagens krav.

 Mot bakgrund av vad som nämnts ovan finns det skäl att redan nu undersöka om

ett undantag för finansieringsverksamhet som bedrivs av riskkapitalbolag kan

införas utan att Banklagskommitténs översyn av det tillståndspliktiga området

avvaktas.

 Det finns - det har framhållits tidigare - starka skäl att upprätthålla en

lämpligt avvägd reglering av finansiell verksamhet. Det finns emellertid också

starka skäl att modifiera lagstiftningen på ett sätt som underlättar särskilt de

små och medelstora företagens riskkapitalförsörjning. Som strax kommer att

framgå finns möjligheter att göra avgränsningar som eliminerar risken för att en

avreglering av viss finansieringsverksamhet får skadliga effekter från ett

allmänt perspektiv samtidigt som den önskvärda effekten i väsentlig mån uppnås.

 Sammanfattningvis bör således ett nytt undantag fogas till den katalog över

icke tillståndspliktig verksamhet som anges i 1 kap. 3 § lagen om

kreditmarknadsbolag. Undantaget bör endast omfatta sådan annars till-

ståndspliktig finansieringsverksamhet som i varje enskilt intresseföretag utgör

ett komplement till det huvudsakliga engagemanget, dvs. tillskottet av kapital i

utbyte mot aktier eller andelar. Kvalifikationen tjänar till att upprätta en

rågång mellan sådan verksamhet som kan betecknas som riskkapitalförsörjning och

allmän finansieringsverksamhet. En förutsättning för att undantaget skall bli

tillämpligt är sålunda att riskkapitalföretaget har ett ägarkapital till ett

belopp som i varje låntagande företag är större än de medel som lånas ut. Såsom

Svenska Riskkapitalföreningen har uttalat bör med ägarkapital i detta sammanhang

jämställas s.k. efterställda fordringar, d.v.s. fordringar som i en ackords-

eller konkurssituation får stå tillbaka för andra borgenärers anspråk. Dessa

fordringar är nämligen mer av riskkapitalkaraktär än en traditionell

lånefordran.

 Undantagsregeln är, i väntan på resultatet av Banklagskommitténs arbete, tänkt

att tillämpas enbart när det gäller finansiering av sådana företag som typiskt

sett är beroende av riskkapitalbolag för sin kapitalförsörjning. Bolag som är

noterade på en svensk eller utländsk börs, en auktoriserad marknadsplats eller

någon annan reglerad marknad får anses att ha förutsättningar att ordna

finansieringen på annat sätt. Undantagsregeln bör därför inte komma i fråga för

utlåning till exempelvis sådana bolag vars aktier är noterade på Stockholms

Fondbörs A-, OTC-, eller O-lista. Om däremot en marknadsnotering sker efter det

att utlåningen avtalats bör undantagsregeln alltjämt vara tillämplig. I många

fall är nämligen en marknadsnotering ett naturligt led i utvecklingen av ett

intresseföretag och riskkapitalbolagets tillskott av ägar- och lånekapital

avsedd just för att möjliggöra den. Lånefinansieringen skall därför inte behöva

avbrytas bara för att ett delmål i intresseföretagets utveckling nåtts.

 Undantaget bör vidare begränsas till att omfatta finansieringsverksamhet i

riskkapitalbolag där verksamheten finansieras utan upplåning från allmänheten.

Villkoret är inte bara nödvändigt för att garantera överensstämmelse med EG:s

direktiv utan också för att det höga risktagande som kännetecknar

riskkapitalverksamhet inte skall få återverkningar på investerare som kan ha

svårt att överblicka hur stor risken med en placering är.

 Någon utlåning till konsument bör inte heller få förekomma. Förutom att

riskkapitalverksamhet definitionsmässigt skall rikta sig till företagande och

inte till konsumenter bör ett noggrant övervägt vägval beträffande graden av

reglering av finansieringsverksamhet i stort inte föregripas.

9 Undantag för vissa företagsfinansierande stiftelser och företag med offentlig

anknytning

Regeringens förslag: Vissa stiftelser som inrättats med statliga eller kommunala

medel och andra företag som är helägda av stat eller kommun och som ger krediter

till företag undantas från lagen om kreditmarknadsbolags tillämpningsområde.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag, bortsett från att

undantagsbestämmelsen i regeringens förslag föreslås tillämplig inte bara på

stiftelser, utan även på andra företag som är helägda av stat eller kommun.

 Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Det finns anledning att rikta uppmärksamheten

på vissa stiftelser, inrättade av det allmänna, som i viss utsträckning driver

finansieringsverksamhet. De har det gemensamt att stiftelsekapitalet till

övervägande del tillskjutits av staten eller av en eller flera kommuner.

 De stiftelser det är fråga om har tillkommit för att fungera som närings-

eller regionalpolitiska verktyg (se också avsnitt 4). Anledningen till att

stiftelseformen har valts torde vara att man velat skapa ett organ som till sin

karaktär är självständigt men till skillnad från bolagsformen inte förknippas

med vinststrävan. Stiftelsernas ändamål är främst att ge finansiellt stöd till

tekniskt eller kommersiellt utvecklingsarbete. Stöd kan ges exempelvis i form av

villkorslån eller genom att stiftelsen ställer garantier för utvecklingsprojekt.

Vidare förekommer rena bidrag utan krav på återbetalning.

 Till de stiftelser som berörs hör Stiftelsen Industrifonden, Stiftelsen Fonden

för svenskt-norskt industriellt samarbete, Stiftelsen Innovationscentrum,

Stiftelsen Norrlandsfonden och Stiftelsen Landstingens Fond för

Teknikupphandling och Produktutveckling.

 Det är knappast rimligt - och inte heller meningen - att sådana stiftelser

skulle vara underkastade det regelverk som gäller för finansieringsföretag, ett

regelverk som tillkommit för att tillgodose helt andra intressen än sådana som

kan vara aktuella för de stiftelser staten eller andra offentliga instanser

inrättat.

 De nu aktuella stiftelserna behövde inte något tillstånd enligt 1988 års

finansbolagslag för att få ge krediter. Utan närmare kommentar togs ingen

motsvarande bestämmelse in i lagen om kreditmarknadsbolag. För tydlighetens

skull bör det framgå direkt av kreditmarknadsbolagslagens lydelse att denna typ

av statliga och kommunala stiftelser inte omfattas av lagens regler.

 På senare år har den nyss beskrivna finansieringsformen kommit att bedrivas

även av bolag som direkt eller indirekt är helägda av staten eller som inrättats

av sådana stiftelser som avses ovan. Exempel på ett sådant bolag är Swedfund

International AB. Någon anledning att behandla dessa bolag annorlunda bara för

att en annan associationsform valts finns inte. Undantaget bör alltså gälla även

andra associationer än stiftelser som är helägda av stat eller kommun och vars

verksamhet har till syfte att finansiellt stödja tekniskt eller annat

utvecklingsarbete. En förutsättning för att undantaget skall vara tillämpligt är

att företagen inte lånar upp medel från allmänheten. Ett finansieringsföretag

som anskaffar medel för sin verksamhet genom in- eller upplåning från

allmänheten är nämligen ett kreditinstitut enligt EG:s banksamordningsdirektiv

och måste på grund därav omfattas av sådana regler som intagits i lagen om

kreditmarknadsbolag.

10 Ikraftträdande

De föreslagna lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1997.

11 Ekonomiska konsekvenser

Förslagen innebär bl.a. att verksamheten i vissa finansieringsföretag inte

onödigtvis hindras. De samhällsekonomiska vinster som detta innebär har redan

behandlats i avsnitt 4. Därutöver gäller att Finansinspektionen får en något

minskad tillsynsbörda i och med att ett antal finansieringsföretag, åtminstone

tills vidare, inte kommer att omfattas av inspektionens kontroll.

12 Författningskommentar till förslagen om ändring i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag

1 kap. 3 §

Paragrafen har kompletterats med två nya undantag från lagens tillämpnings-

område. I punkt 10 undantas sålunda vissa företag (s.k. riskkapitalbolag) som

har ägarkapital eller fordringar med efterställd rätt till betalning till ett

belopp som i varje låntagande företag (intresseföretag) är större än

riskkapitalföretagets övriga utlåning till intresseföretaget. För att

riskkapitalföretaget inte skall omfattas av tillståndsplikt krävs vidare att

intresseföretaget vid utlåningstillfället inte är noterat vid någon reglerad

marknad och att riskkapitalföretaget inte anskaffar medel för verksamheten från

allmänheten. Vid beräkningen av riskkapitalföretagets låneutrymme skall

tillgångarnas bokförda värde vid utlåningstillfället användas.

 I punkt 11 har införts ett undantag som avser de stiftelser som tillkommit med

statliga eller kommunala medel eller andra företag med enbart statliga eller

kommunala ägare och som har som syfte att finansiellt stödja tekniskt eller

annat utvecklingsarbete. Undantaget gäller bara om företaget inte lånar upp

medel från allmänheten.

Övergångsbestämmelserna punkt 5

Ändringen innebär en förlängning av den tid som ett finansieringsföretag får

bedriva verksamhet med stöd av äldre lag. Verksamheten får bedrivas fram till

och med den 31 december 1998 eller, om ansökan om tillstånd har getts in inom

denna tid, till dess ansökningen har prövats slutligt. En förutsättning härför

är dock att medel för verksamheten inte anskaffas från allmänheten.

 6

Förteckning över remissinstanser avseende

promemorian Förbättrad kapitalförsörjning

Efter remiss har yttranden avgetts av Sveriges riksbank, Hovrätten över Skåne

och Blekinge, Finansinspektionen, Konkurrensverket, Konsumentverket, NUTEK,

Sveriges Försäkringsförbund, Svenska Bankföreningen, Fiansbolagens förening,

Företagarnas Riksorganisation, Postgirot Bank AB, Industriförbundet,

Grossistförbundet Svensk Handel, Tjänstemännens Centralorganisation och Svenska

Riskkapitalföreningen. Yttrande har även inkommit från Per-Alvar[REDACTED_EFTERNAMN].

 7

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-05-06

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 2 maj 1996 (Finansdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Eric Frieberg.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

 8

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 maj 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden,[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar propositionen 1995/96:214 Förbättrad kapitalförsörjning.

**ENDNOTES**

1 Senaste lydelse 1995:1573.

 9