Regeringens proposition

1994/95:188

Effektiviseringar på delgivningsområdet

Prop.

1994/95:188

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 mars 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar av reglerna för förenklad delgivning.

För att underlätta handläggningen framför allt vid tingsrätt av mål som har

inletts genom summarisk process vid kronofogdemyndigheten föreslås att svaranden

i ett mål hos kronofogdemyndigheten om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning skall kunna delges information om att förenklad delgivning kan

komma att användas vid tingsrätten - eller Arbetsdomstolen eller Statens

va-nämnd - om målet efter bestridande överlämnas dit. Vidare föreslås att

informationen om förenklad delgivning inte skall behöva delges, om den lämnas

till en part i nära anslutning till att denne har gett in någon handling i det

aktuella målet.

 Övriga förslag i propositionen tar sikte på andra delgivningsformer än

förenklad delgivning.

 Det föreslås utvidgade möjligheter att tillgripa husrannsakan för att kunna

genomföra delgivning i brottmål.

 Vidare föreslås att utredning i ett delgivningsärende om att den sökte håller

sig undan skall få användas vid bedömning av om han håller sig undan även i ett

senare delgivningsärende.

 Det förordas också utvidgade möjligheter att lägga delgivningsansvar på

käranden i dispositiva tvistemål, efter mönster från den summariska processen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Lagtext ................................. 4

 2.1 Förslag till lag om ändring i delgiv-

 ningslagen (1970:428)................ 4

 2.2 Förslag till lag om ändring i rätte-

 gångsbalken.......................... 7

3 Ärendet och dess beredning............... 10

4 Allmänna utgångspunkter.................. 10

5 Förenklad delgivning..................... 11

 5.1 Bakgrund............................. 11

 5.2 Information redan hos kronofogde-

 myndigheten om förenklad delgivning.. 12

 5.3 I vilka fall kan informationen lämnas

 formlöst?............................ 16

 5.4 Kravet på dubbla postförsändelser.... 18

 5.5 Delgivning av tilläggsstämningar..... 18

 5.6 Tidpunkt då delgivning anses ha skett 19

6 Husrannsakan vid delgivning ............. 19

7 Notoriskt svårdelgivna personer ......... 22

8 Kärandens ansvar för delgivning ......... 25

9 Ekonomiska konsekvenser.................. 27

10 Ikraftträdande .......................... 27

Bilaga 1 Promemorians lagförslag.............. 28

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser..... 33

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag.......... 34

Bilaga 4 Lagrådets yttrande................... 39

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 16 mars 1995.............................. 40

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428),

 2. lag om ändring i rättegångsbalken.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

 Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428)

 dels att 3 och 3 a §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 18 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §[1]

 Myndighet ombesörjer delgivning genom att sända handlingen med post eller

överlämna den med bud eller på annat sätt till den sökte, varvid som bevis att

denne har mottagit försändelsen begäres delgivningskvitto eller mottagnings-

bevis (ordinär delgivning). Ordinär delgivning kan också ske genom förenklad

delgivning enligt 3 a §.

 Om det finns anledning antaga att delgivningskvitto eller mottagningsbevis ej

kommer att lämnas eller ej kommer att erhållas i tid, får myndighet som

regeringen bestämmer ombesörja att handlingen överlämnas till den sökte i

särskild ordning genom postbefordringsföretag som regeringen bestämmer (särskild

postdelgivning).

 När det är lämpligt, När det är lämpligt,

får en myndighet delge får en myndighet delge

kallelser, meddelanden kallelser, meddelanden

och andra handlingar, och andra handlingar,

som inte är omfattande som inte är omfattande

eller annars av eller annars av

svårtillgängligt inne- svårtillgängligt inne-

håll, genom att håll, genom att

innehållet läses upp vid innehållet läses upp vid

telefonsamtal med den telefonsamtal med den

sökte och handlingen sökte och handlingen

därefter sänds till därefter sänds till

denne med post denne med post

(telefondelgivning). (telefondelgivning).

Sådan delgivning får Sådan delgivning får

inte avse stämnings- inte avse stämnings-

ansökningar eller andra ansökningar eller andra

handlingar, varigenom handlingar genom vilka

mål eller ärenden förfarandet vid

anhängiggörs. myndigheten inleds.

 3 a §[2]

 Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

 Förenklad delgivning Förenklad delgivning

får inte avse får användas bara om den

stämningsansökningar sökte har delgetts

eller andra handlingar upplysning om att för-

varigenom mål eller enklad delgivning kan

ärenden anhängiggörs och komma att användas i

får användas bara om den målet eller ärendet.

sökte har delgivits Sådan upplysning behöver

upplysning om att dock inte delges med

förenklad delgivning den som har inlett

kan komma att användas förfarandet vid myn-

i målet eller ärendet. digheten eller som har

Delgivning av sådan gett in en handling i

upplysning med den som målet eller ärendet, om

inlett målet eller upplysningen lämnas i

ärendet behöver dock nära anslutning till

inte ske, om upp- att ansökan eller

lysningen lämnas i nära handlingen har kommit

anslutning till att in till myndigheten.

dennes ansökan kommit

in till myndigheten. Förenklad delgivning

 får inte avse

 stämningsansökningar

 eller andra handlingar

 genom vilka förfarandet

 vid myndigheten in-

 leds. Har ett mål om

 betalningsföreläggande

 eller vanlig handräck-

 ning efter bestridande

 överlämnats till

 tingsrätt, Arbetsdom-

 stolen eller Statens

 va-nämnd får dock

 svaranden delges

 sökandens begäran om

 överlämnande och andra

 handlingar i målet

 genom förenklad

 delgivning, om svaran-

 den under handlägg-

 ningen hos kronofogde-

 myndigheten har

 delgetts upplysning om

 att förenklad delgiv-

 ning kan komma att

 användas i målet hos

 tingsrätten, Arbets-

 domstolen eller

 Statens va-nämnd.

 18 a §

 Om det för att ett

 visst delgivningssätt

 skall få användas

 föreskrivs att det

 skall finnas anledning

 att anta att den sökte

 har avvikit eller på

 annat sätt håller sig

 undan, får bedömningen

 grundas även på omstän-

 digheter som har fram-

 kommit vid andra

 delgivningsförsök med

 den sökte.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1993:1688.

 [2] Senaste lydelse 1993:1688.

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 28 kap. 2, 4 och 5 §§ samt 33 kap. 6 §

rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

28 kap.

2 §[1]

 För eftersökande av den För eftersökande av den

som skall gripas, som skall gripas,

anhållas eller häktas, anhållas eller häktas,

hämtas till förhör eller hämtas till förhör eller

till inställelse vid till inställelse vid

rätten, delges stämning rätten eller

i brottmål eller under- underkastas

kastas kropps- kroppsvisitation eller

visitation eller kroppsbesiktning får

kroppsbesiktning får husrannsakan företas

husrannsakan företas hos honom, eller hos

hos honom, så ock hos någon annan om det

annan, om synnerlig finns synnerlig anled-

anledning förekommer, ning att anta att den

att den sökte uppehåller sökte uppehåller sig där.

sig där. Husrannsakan Detsamma gäller i fråga

för delgivning av stäm- om en tilltalad som

ning i brottmål får söks för delgivning av

företas endast om det stämning eller kallelse

för brottet är stadgat till förhandling, om

fängelse. försök till delgivning

 har misslyckats eller

 bedöms som utsiktslösa.

4 §[2]

 Förordnande om Förordnande om

husrannsakan meddelas, husrannsakan meddelas,

utom i fall som avses utom i fall som avses

i tredje stycket, av i tredje stycket, av

undersökningsledaren, undersökningsledaren,

åklagaren eller rätten. åklagaren eller rätten.

Förordnande om hus- Förordnande om hus-

rannsakan för delgiv- rannsakan för delgiv-

ning av stämning i ning skall alltid

brottmål skall alltid meddelas av rätten. Kan

meddelas av rätten. Kan i annat fall

i annat fall husrannsakan antas bli

husrannsakan antas bli av stor omfattning

av stor omfattning eller medföra synnerlig

eller medföra synnerlig olägenhet för den hos

olägenhet för den hos vilken åtgärden företas,

vilken åtgärden företas, bör, om det inte är fara

bör, om ej fara är i i dröjsmål, åtgärden inte

dröjsmål, åtgärden inte vidtas utan rättens

vidtas utan rättens förordnande.

förordnande.

 Fråga om husrannsakan Fråga om husrannsakan

får rätten ta upp på får rätten ta upp på

yrkande av yrkande av

undersökningsledaren undersökningsledaren

eller åklagaren. Efter eller åklagaren. Efter

åtalet får rätten även på åtalet får rätten även på

yrkande av målsägande yrkande av målsägande

eller självmant ta upp eller självmant ta upp

en sådan fråga. Fråga en sådan fråga. Fråga

om husrannsakan för om husrannsakan för

delgivning av stämning delgivning tas upp av

i brottmål tas upp av rätten självmant eller

rätten självmant eller på yrkande av

på yrkande av polismyndighet eller

polismyndighet eller åklagaren.

åklagaren.

 Förordnande om husrannsakan för eftersökande av den som skall häktas enligt

beslut som avses i 24 kap. 17 § tredje stycket eller hämtas till inställelse vid

rätten meddelas av polismyndighet eller polisman enligt bestämmelser i

polislagen (1984:387).

 5 §[3]

 Utan förordnande, som En polisman får företa

sägs i 4 §, får polisman husrannsakan utan

företa husrannsakan, om förordnande enligt 4 §,

fara är i dröjsmål. Vad om det är fara i

som sagts nu gäller ej dröjsmål. Detta gäller

husrannsakan för dock inte husrannsakan

delgivning av stämning för delgivning.

i brottmål.

 33 kap.

 6 §[4]

 Vad i 5, 12 och 15 §§ Bestämmelserna i 5, 12

delgivningslagen och 15 §§

(1970:428) är stadgat delgivningslagen

gälle ej delgivning av (1970:428) gäller inte

stämning i brottmål. delgivning av stämning

 Stämning i tvistemål må i brottmål.

ej delgivas enligt 12 § Stämning i tvistemål får

delgivningslagen med delges enligt 12 §

mindre anledning delgivningslagen

förekommer att den sökte endast om det finns

avvikit eller eljest anledning att anta att

håller sig undan. den sökte har avvikit

 eller på annat sätt

 håller sig undan.

 Om stämning i tvistemål

 där förlikning om saken

 är tillåten inte har

 kunnat delges, skall

 rätten pröva om försöken

 till delgivning skall

 fortsätta eller om

 käranden skall erbjudas

 att själv ombesörja

 delgivningen. Hänsyn

 skall därvid tas till

 det arbete och den

 kostnad som dittills

 har lagts ned på

 delgivningen,

 förutsättningarna för att

 fortsatta försök skall

 lyckas samt

 omständigheterna i

 övrigt. Om käranden inte

 antar erbjudandet

 skall stämningsansökan

 avvisas.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1985:267.

 [2] Senaste lydelse 1990:443.

 [3] Senaste lydelse 1990:443.

 [4] Senaste lydelse 1970:429.

3 Ärendet och dess beredning

År 1991 gjordes vissa ändringar i delgivningslagstiftningen (SFS

1990:1410-1416). Bl.a. infördes en ny delgivningsform, förenklad delgivning.

Reformen har utvärderats av Domstolsverket i en rapport (1993:6) Förenklad

delgivning m.m. - en utvärdering.

 Olika förslag till ändringar inom delgivningslagstiftningen har också från

andra håll framförts till Justitiedepartementet.

 Inom Justitiedepartementet har upprättats en promemoria Vissa effektiviseringar

på delgivningsområdet (Ds 1994:129). Promemorian har remissbehandlats. Dess

lagförslag finns i bilaga 1. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 2. En sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i Justitie-

departementet (dnr Ju94/4217). Regeringen tar i detta ärende upp promemorians

förslag till lagändringar.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 23 februari 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som utarbetats i ärendet. Förslagen som remitterades till Lagrådet

finns i bilaga 3. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4. Vissa redaktionella ändringar och tillägg har gjorts i

lagtexten.

4 Allmänna utgångspunkter

Den 1 februari 1991 genomfördes vissa ändringar i delgivningslagstiftningen

(prop. 1990/91:11, SFS 1990:1410-1416). Bland annat infördes följande nyheter.

Delgivning skall kunna underlåtas oftare. En ny delgivningsform, förenklad

delgivning, infördes. Området för telefondelgivning utvidgades.

Surrogatdelgivning med den söktes arbetsgivare tilläts. Möjligheterna att delge

en juridisk person genom en styrelsesuppleant ökades. Hemliga telefonnummer

gjordes i ökad utsträckning tillgängliga för delgivningsändamål.

 Det aviserades i propositionen att reformen skulle utvärderas, och efter

uppdrag från regeringen har Domstolsverket avlämnat en rapport (1993:6)

Förenklad delgivning m.m. - en utvärdering. Sammanfattningsvis kan sägas att

Domstolsverket funnit att de nya reglerna på det hela taget fungerar

tillfredsställande. En del uppslag till förändringar finns dock i rapporten.

Även från andra håll har olika förslag till ändringar inom

delgivningslagstiftningen framförts till Justitiedepartementet.

 Trots de åtgärder som mer eller mindre fortlöpande under de senaste decennierna

har vidtagits för att effektivisera delgivningsverksamheten är läget

bekymmersamt. Särskilt ansträngd är polisens stämningsmannaorganisation.

Bristande delgivning gör ofta att ett förfarande hejdas och leder på detta sätt

till effektivitetsförluster. Så t.ex. är bristande delgivning den viktigaste

orsaken till att rättegångsförhandlingar får ställas in.

 När försök till effektiviseringar av delgivningsverksamheten övervägs måste

alltid rättssäkerhetsaspekter beaktas. För att kunna tillvarata sin rätt måste

alla på ett tillräckligt säkert sätt underrättas om vad som krävs av dem. Å

andra sidan är det också en rättssäkerhetsfråga att den som har ett krav mot en

annan inte hindras från att komma till sin rätt genom att motparten kan hålla

sig undan delgivning.

 Ändringar av delgivningsregler innebär därför i allmänhet en balansgång. De

flesta anser antagligen att det inte finns utrymme för att överlag slopa de

delgivningskrav vi har i dag eller att radikalt sänka beviskraven för att

delgivning skall anses ha skett. Däremot kan systemet putsas och därvid bör alla

realistiska vägar prövas.

 I promemorian Vissa effektiviseringar på delgivningsområdet läggs fram bl.a.

vissa förslag till ändringar som gäller förenklad delgivning, förslag om ökat

utrymme för husrannsakan vid delgivning, förslag om ändrade beviskrav vid

delgivning med notoriskt svårdelgivna personer samt förslag om ökat

delgivningsansvar för käranden i vissa tvistemål.

 Det finns ytterligare material att bearbeta i Domstolsverkets rapport. En del

frågor gäller delgivningen i den summariska processen eller har nära samband med

den. Dessa frågor bör tas upp tillsammans med andra förslag i den utvärdering av

den nya summariska processen, som Riksskatteverket och Domstolsverket nyligen

har slutfört på regeringens uppdrag. Det finns även andra delgivningsfrågor som

är aktuella hos Justitiedepartementet men som kräver ytterligare överväganden.

Några sådana frågor gäller delgivning med juridiska personer. En ytterligare

fråga gäller förslag om utvidgning av stämningsmannabehörigheten, som

presenterades i skissform i den remitterade promemorian.

5 Förenklad delgivning

5.1 Bakgrund

 Den 1 februari 1991 infördes en ny delgivningsform, förenklad delgivning. Den

är en variant av ordinär delgivning och regleras i 3 a § delgivningslagen

(1970:428). Sedermera har reglerna justerats så att förenklad delgivning kan

användas även i myndigheters initiativärenden samt anpassats till den nya

postlagen (SFS 1993:1684). Se om dessa ändringar SFS 1992:1065 och 1993:1688.

 Förenklad delgivning bygger på tanken att den som vet om att ett mål eller

ärende är anhängigt vid en myndighet i princip skall kunna delges genom att

myndigheten skickar handlingar med post utan krav på mottagningsbevis eller

liknande och att den sökte under den tid ärendet pågår har att bevaka sin post.

Närmare bestämt går delgivningen till så att myndigheten skickar

delgivningshandlingen med post och sedan minst en dag senare som en påminnelse

skickar ett meddelande om att handlingen har sänts. Delgivning anses ha skett

fjorton dagar efter det att meddelandet skickades, om det inte framstår som

osannolikt att handlingen kommit fram till den söktes senast kända adress före

tvåveckorstidens utgång. Den förenklade delgivningen förutsätter dock att den

sökte i förväg har fått information om att förenklad delgivning kan komma att

användas i målet eller ärendet. Informationen skall delges den sökte; att detta

måste ske på något annat sätt än genom förenklad delgivning ligger i sakens

natur. Emellertid behöver informationen inte delges om den skall ges till den

som har inlett målet eller ärendet och den lämnas i nära anslutning till att

dennes ansökan kommit in till myndigheten.

 I reformens förarbeten (prop. 1990/91:11) behandlades en del tänkbara problem i

rättssäkerhets- eller effektivitetshänseenden. Bland annat diskuterades risken

att förenklad delgivning i efterskott skulle klandras och att det därvid t.ex.

skulle bestridas att handlingen kommit fram till den söktes adress. Vidare

diskuterades risken att de som söks för delgivning på olika sätt skulle

obstruera förfarandet och att detta på så sätt skulle förlora i effektivitet. I

sådana frågor har Domstolsverkets rapport gett lugnande besked och inga andra

signaler har heller kommit under remissbehandlingen av promemorian. Här är

enligt regeringens mening några förändringar i uppstramande riktning inte

påkallade.

 I det följande tar regeringen upp tänkbara ändringar av andra moment i

institutet förenklad delgivning.

5.2 Information redan hos kronofogdemyndigheten om förenklad delgivning

Regeringens förslag: I ett mål om betalningsföre-

läggande eller vanlig handräckning hos kronofogde-

myndigheten skall information om förenklad

delgivning kunna delges svaranden för att sådan

delgivning sedan skall kunna användas genast i

tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Statens va-

nämnd, om målet efter bestridande överlämnas dit

för fortsatt handläggning.

 Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens.

 Remissinstanserna har överlag godtagit förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Information om förenklad delgivning måste

enligt dagens regler lämnas i varje mål och i varje instans.

 I sin rapport har Domstolsverket redovisat resultatet av en enkät där ett antal

domstolar svarat bl.a. på frågan om det skulle möta något hinder att det redan i

den information som lämnas parten i underrätten uttalas att förenklad delgivning

kan komma att användas även i högre instans. Ett alternativ skulle vara att

detta angavs i underrättens fullföljdshänvisning. En majoritet av de tillfrågade

domstolarna, knappt 70 procent, ser inget hinder mot att man redan i underrätt

informerar om att förenklad delgivning kan komma att användas även i överrätt.

Övriga tillfrågade domstolar, drygt 30 procent, anser förfarandet olämpligt. De

påtalar risken för att en part missar informationen med tanke på den tid som

förflyter mellan informationstillfället och handläggningen i överrätt och de

menar även att varje instans själv skall pröva lämplig delgivningsform.

 Denna fråga diskuterades i propositionen (1990/91:11). Föredragande statsrådet

såg ett flertal avigsidor med ett system där information om delgivning i ett

ärende vid en myndighet skall avse även ett senare ärende, oftast vid en annan

myndighet, och anförde i huvudsak följande. Man kan inte säkert säga vilken

sorts ärende det blir fråga om och vilken myndighet det kommer att handläggas

vid. Systemet skulle ofta leda till att den sökte var tvungen att hålla sig

anträffbar under längre tid än som är skäligt och skulle ändå få begränsas till

den part som tagit initiativet till att föra saken vidare till nästa instans.

Vidare borde varje myndighet själv få bestämma vilka delgivningsformer den vill

använda.

 En annan näraliggande fråga som kommit upp i Domstolsverkets utvärdering gäller

formerna för delgivning i mål som överlämnats från den summariska processen hos

kronofogdemyndigheten. Förslag har därvid framförts om att information om

förenklad delgivning skall kunna lämnas i målen om betalningsföreläggande och

handräckning för att den fortsatta handläggningen vid tingsrätt skall

underlättas när mål överlämnas dit, främst efter det att svaranden bestritt

ansökan. Snarlika förslag har även framförts i skrivelser till Justitie-

departementet från tingsrätterna i Stockholmsområdet.

 I den remitterade promemorian föreslås att information skall kunna delges

svaranden i mål hos kronofogdemyndigheten om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning. Informationen skall innehålla att förenklad delgivning kan komma

att användas om målet efter bestridande överlämnas till rättegång vid tingsrätt,

Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd. På detta sätt skall möjliggöras att

dessa myndigheter genast skall kunna inleda kommunikationen med svaranden genom

förenklad delgivning. De allra flesta remissinstanserna har välkomnat förslaget.

Många har därvid också understrukit vikten av att informationen är så

lättillgänglig som möjligt.

 Förenklad delgivning får enligt dagens regler inte avse stämningsansökningar

eller andra handlingar genom vilka mål eller ärenden anhängiggörs. Även i andra

delgivningshänseenden finns inskränkningar som gäller dessa typer av handlingar.

Sålunda får t.ex. telefondelgivning inte användas. Skälet för dessa

inskränkningar är att dessa handlingar typiskt sett har mycket stor betydelse

för mottagaren. Ett system där information om förenklad delgivning lämnas endast

i första instans skulle innebära effektivitetsvinster bara om också överkla-

gandena, dvs. de handlingar genom vilka mål eller ärenden anhängiggörs i högre

instans, fick delges motparten genom förenklad delgivning. Detta skulle utgöra

ett stort avsteg från hittills gällande principer.

 Det finns även andra omständigheter som av rättssäkerhetsskäl talar mot en

avsevärd utvidgning av förenklad delgivning. Såsom anfördes i propositionen kan

det vara svårt att i en information i första instans precisera vid vilken

myndighet saken kan komma att handläggas i senare skeden och i så fall under

vilka omständigheter. Det kan också uppkomma tveksamhet om sakens identitet i

olika skeden, alltså vad som egentligen är "samma" ärende i olika lägen. Dessa

olägenheter skulle visserligen bli mindre om systemet gjordes tillämpligt bara

på domstolar och inte på andra myndigheter, men man kan ändå inte bortse från

dem.

 Det viktigaste skälet mot den tänkta lösningen är emellertid - såsom också

uppmärksammats i Domstolsverkets rapport - att det kan komma att gå lång tid,

ibland mycket lång tid, från det att information lämnas i första instans tills

målet kommer upp i andra instans och eventuellt också vidare därifrån. Det bör

inte begäras av parten att han under mycket lång tid skall hålla informationen

om förenklad delgivning i minnet och stå till förfogande för delgivning på det

sätt som är tänkt vid denna delgivningsform. Lång tidsutdräkt var enligt

propositionen just ett skäl att inte tillämpa förenklad delgivning, och då var

det bara en instans åt gången som diskuterades. En påminnelse i fullföljds-

hänvisningen kan inte tillmätas något större värde, särskilt som den antagligen

inte läses särskilt noggrant av den vinnande parten. Normalt får denne inte

heller någon underrättelse om att andra parten har överklagat, åtminstone inte i

domstolarna.

 Den beskrivna modellen att delge informationen endast i första instans skulle

alltså riskera att skapa oklarhet både hos myndigheterna och framför allt hos

parterna. Det står inte heller särskilt mycket att vinna; den som överklagar kan

redan enligt gällande rätt tillställas information från överinstansen utan att

informationen behöver delges och därmed torde också de typiskt sett svåraste

delgivningsfallen vara åtgärdade.

 Det nu förda resonemanget återfinns också i promemorian. Remissinstanserna har

överlag lämnat detta utan erinran, även om man från något håll har förordat att

en större utvidgning av tillämpningsområdet övervägs på nytt.

 Det som nu har sagts har inte samma betydelse när det gäller målen som

överlämnas till tingsrätt från den summariska processen, under förutsättning att

man begränsar en reform till att avse just detta led i instanskedjan. Här öppnar

promemorieförslaget en möjlighet att göra en stor besparing i delgivningsarbetet

utan de risker i rättssäkerhetshänseende som nyss beskrivits.

 Mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning handläggs sedan år 1992

hos kronofogdemyndigheten i stället för som tidigare vid tingsrätten.

Myndigheten delger svaranden ett föreläggande att yttra sig över ansökan i

målet. Om svaranden bestrider yrkandet skall målet överlämnas till tingsrätt, om

sökanden begär det. Vissa - fåtaliga - mål skall i stället överlämnas till

Arbetsdomstolen eller Statens va-nämnd. Sökanden underrättas genast om

bestridandet och har sedan tre veckor på sig att skriftligen begära att målet

överlämnas till rättegång vid tingsrätten. Parterna underrättas sedan om att

målet har överlämnats och vart det har lämnats. Tingsrätten måste därefter

regelmässigt inleda kommunikationen med svaranden genom delgivning. Det skulle

då vara mycket värdefullt om tingsrätten genast kunde tillämpa förenklad

delgivning gentemot svaranden i målet. Detta skulle kunna ske om information om

förenklad delgivning delgavs svaranden i föreläggandet från kronofogde-

myndigheten.

 Närmare 30 000 mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning

överlämnades under år 1993 från kronofogdemyndigheterna till tingsrätterna,

Arbetsdomstolen eller Va-nämnden med anledning av att svaranden bestritt

ansökan, helt eller delvis. År 1994 överlämnades närmare 22 000 mål och de

närmaste åren kan siffran beräknas bli ungefär lika hög. Här finns alltså

betydande utrymme för att förenkla delgivningsarbetet.

 De nackdelar som beskrivits i det föregående med ett system där information

delges endast i första instans träffar knappast de bestridda målen om

betalningsföreläggande och vanlig handräckning. Informationen kommer att gälla

delgivning bara i en instans - tingsrätten, Arbetsdomstolen eller Va-nämnden -

och svaranden får underrättelse om vart målet överlämnas. Informationen lämnas

typiskt sett endast kort tid innan handläggningen påbörjas i nästa instans.

Svaranden kan lätt överblicka vad målet vid tingsrätten kan komma att avse,

eftersom han vet vilka yrkanden han har bestritt. Bland annat den handling genom

vilken förfarandet inleds i tingsrätten, alltså sökandens begäran om att målet

skall överlämnas dit, skall tingsrätten med promemorians förslag kunna delge

svaranden genom förenklad delgivning. Detta kommer alltså att utgöra ett

undantag från huvudregeln om förbud mot förenklad delgivning av handlingar

varigenom mål eller ärenden anhängiggörs och bör, såsom påpekats under

remissbehandlingen, komma tydligare till uttryck i lagtexten än vad som skett i

promemorian. Undantaget är enligt regeringens mening helt acceptabelt med hänsyn

till vad som nyss sagts om svarandens goda möjligheter att överblicka det

processuella läget.

 Enligt 28 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (Riksskatteverket)

meddela föreskrifter om vad föreläggandet till svaranden skall innehålla. Det

kan alltså föreskrivas i förordning eller anvisningar att informationen till

svaranden skall innehålla upplysning om att förenklad delgivning kan komma att

användas om målet efter bestridande överlämnas till rättegång.

 Frågan är sedan om det finns skäl att försöka täcka in ytterligare situationer

då mål kommer till tingsrätt från den summariska processen.

 I den summariska processen förekommer inte delgivning med sökanden. Det finns

alltså inget utrymme där att delge denne information om förenklad delgivning. I

bestridandefallen är det för övrigt, såsom nyss konstaterats, sökanden i målet

som inleder förfarandet i tingsrätten genom sin begäran att målet skall

överlämnas till tingsrätt för handläggning där. Tingsrätten kan därför alltid

redan enligt den gällande ordningen skicka information till sökanden, dvs.

käranden, utan att informationen behöver delges.

 Om en ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning lämnas

obestridd, utfärdar kronofogdemyndigheten ett utslag i målet som i princip

innebär att sökandens yrkanden bifalls. Om svaranden är missnöjd med utslaget,

kan han inom en månad från utslaget skriftligen ansöka om återvinning. Det finns

inte skäl att låta kronofogdemyndighetens information om förenklad delgivning

täcka också denna situation. Den naturligaste ordningen är i stället att låta

tingsrätten lämna sådan information formlöst, alltså utan krav på delgivning

(jfr avsnitt 5.3).

 Ett fåtal beslut under handläggningen och vissa utslag och slutliga beslut i

den summariska processen får överklagas till tingsrätten. Jämfört med det antal

mål som bestrids eller återvinns är det fråga om ett försumbart antal. I de fall

det är svaranden som överklagar kan han tillställas informationen om förenklad

delgivning formlöst. Att belasta informationen till svaranden med upplysningar

som skall täcka övriga mycket få fall är inte motiverat.

 Slutsatsen är alltså att informationen bara skall avse det fallet att målet

efter bestridande överlämnas till rättegång.

5.3 I vilka fall kan informationen lämnas formlöst?

Regeringens förslag: Information om förenklad del-

givning skall inte behöva delges, om den lämnas

till parten i nära anslutning till att denne har

inlett förfarandet vid myndigheten eller har gett

in en handling i ett mål eller ärende.

 Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens.

 Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: En annan fråga som väckts i Domstolsverkets

utvärdering är i vilka situationer information om förenklad delgivning skall

kunna lämnas formlöst och inte behöva delges. För närvarande gäller, såsom

nämnts tidigare, att information får lämnas på det sättet till den som har

inlett målet eller ärendet, om det sker i nära anslutning till att dennes

ansökan kommit in till myndigheten. Domstolsverkets förslag innebär den

utvidgningen att information skulle kunna lämnas på detta sätt så snart en part

givit in en skrivelse i ett mål eller ärende. Syftet med förslaget är främst att

underlätta delgivningen i sådana mål och ärenden där myndigheten inte redan vid

början av handläggningen har bestämt sig för att eventuellt tillämpa förenklad

delgivning.

 Samma förslag fördes fram i promemorian och har i huvudsak godtagits av

remissinstanserna.

 Grundtanken med förenklad delgivning är att man inte skall kräva något formligt

mottagningsbevis när man skickar handlingar till någon som vet om att ett visst

mål eller ärende är anhängigt vid en myndighet. Samma tanke ligger bakom den

regel som säger att informationen inte behöver delges med den som har inlett

målet eller ärendet. Från denna synpunkt anser regeringen det konsekvent att

tillåta att information om förenklad delgivning lämnas formlöst i nära

anslutning till vilken handling som helst som en part ger in i målet eller

ärendet. Med en sådan regel blir det tveklöst så att tingsrätten formlöst kan

skicka information om förenklad delgivning till svaranden sedan denne ansökt om

återvinning av ett utslag i summarisk process eller av en tredskodom. Enligt det

betraktelsesätt som anläggs i promemorian är det svaranden som genom en sådan

återvinningsskrivelse inleder målet i tingsrätten. I promemorian konstateras

därför att tingsrätten redan enligt den gällande ordningen kan skicka informa-

tion om förenklad delgivning till svaranden formlöst (jfr t.ex. Svea hovrätt,

avd. 6, mål Ö 544/94). Riksdagens ombudsmän har i sitt remissvar ifrågasatt

detta betraktelsesätt men också noterat att samma resultat i alla händelser

uppnås om man genomför promemorians förslag som innebär att information om

förenklad delgivning inte skall behöva delges om den lämnas i nära anslutning

till att parten har gett in någon handling - alltså inte nödvändigtvis ansökan -

i målet eller ärendet. Oavsett hur det förhåller sig med detta kan oklarhet

undanröjas om det nämnda förslaget genomförs.

 Vad som nu sagts visar också enligt regeringens mening att det är lämpligt att

justera den nuvarande lydelsen av regeln som säger att information om förenklad

delgivning inte behöver delges med den som har "inlett målet eller ärendet" och

i stället föreskriva att detta gäller den som har "inlett förfarandet vid

myndigheten". Regeringen föreslår därför en sådan justering. Av samma skäl är

det lämpligare att tala om stämningsansökningar och andra handlingar genom vilka

"förfarandet vid myndigheten inleds" i stället för att som nu tala om handlingar

varigenom "mål och ärenden anhängiggörs". Regeringen föreslår därför att denna

ändring nu görs på erforderliga ställen i delgivningslagen - 3 och 3 a §§ - och

att motsvarande ändring övervägs när det i andra sammanhang blir aktuellt att

ändra i författningar där samma uttryck finns.

 När det gäller riskerna för att informationen kommer till fel adress eller att

parten av andra skäl inte får möjlighet att ta del av den torde förhållandena

som regel vara desamma om man tar den ursprungliga ansökan eller någon senare

handling som utgångspunkt. I den bedömningen ligger bl.a. att parterna i mål vid

allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol vid varje givet tillfälle har en

skyldighet att anmäla t.ex. adressändring, enligt 33 kap. 1 § sista stycket

rättegångsbalken och 3 § sista stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291).

Såsom en remissinstans har påpekat finns det inte någon motsvarande skyldighet

enligt förvaltningslagen (1986:223). Enligt regeringens mening förändrar detta

inte bedömningen, eftersom det alltid får anses ligga i en parts intresse att

självmant anmäla adressändring även om det inte finns en uttrycklig föreskrift

om detta.

 Mot denna bakgrund föreslår regeringen även att nuvarande ordning kompletteras

med en regel av det innehållet att informationen om förenklad delgivning inte

behöver delges om den lämnas i nära anslutning till att parten har gett in en

handling i målet eller ärendet. En förutsättning är givetvis att myndigheten kan

vara säker på att handlingen varit avsedd för just det aktuella målet eller

ärendet.

5.4 Kravet på dubbla postförsändelser

Regeringens bedömning: Kravet behålls på att myn-

digheten skall skicka ett särskilt meddelande om

att delgivningshandlingen har sänts.

 Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna har genomgående instämt i bedömningen.

 Skälen för regeringens bedömning: I Domstolsverkets rapport diskuteras om

systemet med "dubbla försändelser" skall behållas. Därmed avses rutinen att

myndigheten först skickar delgivningshandlingen med post och minst en dag senare

skickar ett meddelande om att handlingen har sänts. Frågan gäller närmast om man

kan slopa kravet på att skicka det särskilda meddelandet. De allra flesta av

domstolarna som tillfrågats i enkäten har uttalat att systemet med dubbla

försändelser måste behållas av rättssäkerhetsskäl. I remissvaren på promemorian

har man också genomgående uttalat att det särskilda meddelandet bör finnas kvar

som ett obligatoriskt inslag i förenklad delgivning. Regeringen har samma

uppfattning.

5.5 Delgivning av tilläggsstämningar

Regeringens bedömning: Inga förändringar görs när

det gäller delgivning av tilläggsstämningar.

 Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalat sig instämmer i bedömningen.

 Skälen för bedömningen: En annan fråga som diskuteras i Domstolsverkets rapport

gäller om tilläggsstämningar i brottmål och tvistemål skall kunna delges genom

förenklad delgivning. Som tidigare nämnts finns det inskränkningar för hur

stämning får delges, särskilt när det gäller brottmål. Anledningen till denna

försiktighet är givetvis den vikt som ligger i att en part får del av de

yrkanden som riktas mot honom, bl.a. för att han skall kunna förbereda och

utföra sin talan effektivt. I både tvistemål och brottmål finns dessutom visst

utrymme för att avgöra mål i en parts utevaro och i tvistemål även utan muntlig

förhandling. Enligt vad som anförs i promemorian är det alltså angeläget att

stämningar delges med en hög grad av säkerhet. Mot denna bakgrund och då det

inte bedöms vara någon stor arbetsbesparing som står på spel läggs inget

ändringsförslag fram i denna del. Remissbehandlingen har inte givit anledning

till någon annan uppfattning och även regeringen delar bedömningen i

promemorian.

5.6 Tidpunkt då delgivning anses ha skett

Regeringens bedömning: Ingen ändring görs när det

gäller den tvåveckorstid efter vilken delgivning

skall anses ha skett.

 Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna som uttalat sig instämmer i

bedömningen.

 Skälen för regeringens bedömning: En ytterligare fråga som Domstolsverkets

rapport aktualiserar när det gäller förenklad delgivning är en förkortning av

den tid om fjorton dagar som skall förflyta från det att kontrollmeddelandet

skickades tills delgivning skall anses ha skett. Det är alltså fråga om vilket

utrymme den sökte skall ha i detta sammanhang att lämna sin post obevakad. Ett

förslag som har framkommit i rapporten är att förkorta tiden till en vecka.

Syftet med det förslaget är att öka den tänkbara handläggningstakten och

möjligen också att därmed göra delgivningsformen praktiskt tillämpbar på fler

mål och ärenden.

 Enligt promemorian talar övervägande skäl för att en frist på vecka är en för

kort tid med hänsyn till den förenklade delgivningens konstruktion och att det

knappast är av värde att förkorta tiden till någonting mittemellan en och två

veckor. Endast en av remissinstanserna som uttalat sig i frågan har förordat att

fristen förkortas, närmare bestämt till en vecka. Regeringens bedömning är att

det är värdefullt från rättssäkerhetssynpunkt att fristen är så pass lång som

två veckor och att det inte förefaller nödvändigt att av effektivitetsskäl

förkorta tiden. Vi föreslår därför ingen ändring av tvåveckorsfristen.

6 Husrannsakan vid delgivning

Regeringens förslag: Husrannsakan skall kunna

tillgripas för delgivning av stämning i brottmål

och för kallelse på den tilltalade till förhand-

ling i brottmål, allt oavsett brottets svårighets-

grad. En förutsättning är att tidigare delgiv-

ningsförsök har misslyckats eller bedöms som

utsiktslösa.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens men har inte kravet på

tidigare delgivningsförsök uttryckligen angivet i lagtexten.

 Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt regler som infördes år 1985 i 28 kap. 2

§ rättegångsbalken får husrannsakan ske för delgivning av stämning i mål om

ansvar för brott beträffande vilket fängelse ingår i straffskalan.

 Husrannsakan får enligt samma lagrum ske för att eftersöka någon som skall

gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller förhandling i domstol

eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Husrannsakan för att

verkställa dessa tvångsmedel förutsätter alltså oftast att det aktuella brottet

kan föranleda fängelse, eller rent av fängelse ett år, men i vissa fall kan

hämtning, och även de andra tvångsmedlen, tillgripas för lindrigare brott.

Husrannsakan kan också företas med stöd av polislagen (1984:387) för att

omhänderta någon och i sådana fall uppställs inget krav på brott av viss

svårighetsgrad.

 Enligt vad som anförs i promemorian är de uppräknade tvångsmedlen typiskt sett

viktigare än delgivning, men med tanke på att delgivning är en betydligt mindre

ingripande åtgärd än t.ex. hämtning borde det från integritetssynpunkt utan

vidare kunna försvaras att möjligheten till husrannsakan utvidgas till

delgivning av stämning i alla brottmål. I promemorian föreslås också att man

öppnar möjlighet till husrannsakan för delgivning med den tilltalade av kallelse

till förhandling i brottmål.

 De allra flesta remissinstanserna har mottagit förslagen välvilligt. Från

polis- och åklagarhåll anförs bl.a. att husrannsakan visserligen hittills inte

har kommit till användning ofta för delgivning men att delgivning kan

underlättas om den sökte får klart för sig att husrannsakan kan komma att

företas. Vidare anför man att möjlighet till husrannsakan är av stort

processekonomiskt värde i de fall den sökte aktivt motverkar delgivning och

hämtning eller häktning inte kan ske. Riksdagens ombudsmän anser emellertid att

kravet på fängelse i straffskalan på ett lämpligt sätt uttrycker hänsyn till den

s.k. proportionalitetsprincipen och därför bör behållas. Sveriges advokatsamfund

anser att förslaget är väl långtgående och att husrannsakan för delgivning i mål

om lindrigare brott i vart fall bör begränsas till fall där det är risk för

preskription. Norrtälje tingsrätt anser att husrannsakan bör tillgripas bara

gentemot notoriskt svårdelgivna personer eller i fall där det rör sig om flera

mål eller, i bötesfall, om mycket höga böter.

 Regler om stämning i brottmål finns i 33 kap. 6 § rättegångsbalken. Dessa

innebär bl.a. att sådan stämning inte får surrogatdelges och inte får delges

genom spikning eller kungörelse. Det var mot bakgrund av dessa restriktiva

regler som möjligheten till husrannsakan för delgivning av stämning i brottmål

infördes, för att motverka att personer misstänkta för brott skall kunna hålla

sig undan lagföring och straff.Enligt regeringens mening är husrannsakan ett

värdefullt instrument när det gäller delgivning med den tilltalade i brottmål.

Husrannsakan kan redan enligt nu gällande ordning förekomma för flera syften

utan att det finns misstanke om fängelsebrott. När man överväger att för

husrannsakan i delgivningssyfte slopa kravet på fängelse i straffskalan är det

också att märka att det i dag inte finns något krav på att fängelse är den

troliga påföljden i det enskilda fallet. Formellt är alltså redan i dag

husrannsakan möjlig för delgivning av stämning i mål om ganska lindrig

brottslighet. En utvidgning i enlighet med promemorians förslag är därför

principiellt inte särskilt dramatisk.

 När det gäller det praktiska behovet av en möjlighet till husrannsakan för

delgivning av stämning i brottmål är detta inte mindre därför att brottet är

lindrigare. I samtliga fall handlar det om att försöka säkerställa att den

misstänkte inte skall kunna undandra sig lagföring och straff. När det gäller

delgivning med den tilltalade av kallelse till förhandling uppstår också

situationer där det finns behov att tillgripa husrannsakan, även om det inte

ställs riktigt samma krav på personlig delgivning av kallelse som av stämning.

Såsom noterats i promemorian är det inte alltid som stämning och kallelse delges

samtidigt. Om den tilltalade konsekvent försöker hålla sig undan delgivning kan

det då bli näst intill omöjligt att avgöra målet, eftersom hämtning eller

häktning normalt inte kan komma i fråga om den tilltalade inte har uteblivit

från en förhandling till vilken han delgivits kallelsen. Det kan också inträffa

att den tilltalade inte inställer sig till ett första sammanträde för förhand-

ling men att hämtning eller häktning av andra skäl inte är tänkbara åtgärder.

 Mot denna bakgrund bör det nuvarande tillämpningsområdet för husrannsakan i

delgivningssyfte enligt regeringens mening kunna utvidgas. Vi föreslår därför

att möjlighet till husrannsakan införs för delgivning av stämning eller kallelse

på den tilltalade till förhandling i brottmål oavsett brottets svårighetsgrad.

Liksom enligt gällande rätt skall bara domstol kunna besluta om husrannsakan för

delgivning.

 Såsom angivits i promemorian och understrukits vid remissbehandlingen skall vid

all tvångsmedelstillämpning proportionalitetsprincipen iakttas (28 kap. 3 a §

rättegångsbalken). I varje enskilt fall gäller således att det intrång som

husrannsakan för delgivning innebär skall uppvägas av de skäl som talar för att

åtgärden vidtas. Proportionalitetsprincipen sätter på detta vis ganska snäva

gränser för användningen av husrannsakan i delgivningssyfte. Såsom

remissbehandlingen visat finns det ändå anledning att strama upp lagtexten något

jämfört med promemorians förslag. Enligt regeringens mening bör det i lagtexten

uttryckligen markeras att andra metoder för delgivning skall ha prövats först

och misslyckats eller bedöms som utsiktslösa, givetvis på mycket goda grunder.

 Proportionalitetsprincipen innebär vidare att husrannsakan knappast kommer i

fråga i helt bagatellartade fall. Som regel bör det också föreligga särskilda

omständigheter, såsom fara i dröjsmål, för att husrannsakan skall få tillgripas.

Det kan exempelvis vara så att en rättegång riskerar att gå om intet om saken

drar ut på tiden. Däremot bör preskriptionsrisk inte ensam kunna motivera

husrannsakan i mål om mindre allvarlig brottslighet. Husrannsakan får heller

aldrig tillgripas, om mindre ingripande metoder för delgivning är tillräckliga.

7 Notoriskt svårdelgivna personer

Regeringens förslag: Om någon vid tidigare delgiv-

ningsförsök har varit svår att delge, får dessa

erfarenheter användas vid bedömning av om samma

person i ett senare delgivningsärende kan antas ha

avvikit eller på annat sätt hålla sig undan.

 Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens.

 Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Lagstiftningen uppställer ibland som krav för

att delgivning skall få ske på visst sätt att det finns anledning att anta att

den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Det gäller bl.a. vid

kungörelsedelgivning enligt 15 § delgivningslagen, enligt 33 kap. 6 §

rättegångsbalken för surrogatdelgivning av stämning i tvistemål, enligt 2 kap. 9

§ konkurslagen (1987:672) för surrogatdelgivning av betalningsuppmaning för

konkurs och enligt 29 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning för

surrogatdelgivning av föreläggande till svaranden.

 Enligt 15 § första stycket delgivningslagen får delgivning ske genom kungörelse

med den som saknar känt hemvist, om det inte kan klarläggas var han uppehåller

sig.

 Enligt 15 § andra stycket delgivningslagen får delgivning under vissa

förutsättningar ske genom kungörelse även med den som har känt hemvist inom

riket. Det får ske om varken den sökte själv träffas eller någon som man kan

surrogatdelge med. Vidare krävs att det inte kan klarläggas var den sökte

uppehåller sig och att det finns anledning att anta att han avvikit eller på

annat sätt håller sig undan. Som ett alternativ till kungörelse, dvs. i tidning,

kan myndigheten tillgripa s.k. spikning, dvs. lämna handlingen i den söktes

hemvist eller fästa den på dörren till hans bostad. Spikning är naturligtvis

ojämförligt mycket vanligare än kungörelse i tidning. I praktiken tillgrips inte

kungörelse i tidning i de fall den sökte har känt hemvist, utan då sker

delgivningen genom spikning.

 Enligt praxis ställs ganska höga krav på utredningen om att den sökte har

avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Normalt sker prövningen efter

försök att delge genom stämningsman. De flesta myndigheter torde t.ex. kräva att

eftersökning har skett vid flera tillfällen, att den sökte därvid aviserats att

det finns en delgivningsförsändelse till honom och vidare att den sökte med

någon grad av sannolikhet har befunnit sig i sitt hemvist vid något tillfälle

under eftersökningstiden.

 Enligt flera avgöranden av Högsta domstolen, bl.a. NJA 1983 s. 544, måste det

alltid krävas att försök görs att delge den sökte "på vanligt sätt" innan det

kan komma i fråga att tillämpa reglerna om spikning i 15 § andra stycket

delgivningslagen. En bedömning av rekvisitet om avvikande eller annat

undanhållande får alltså inte grundas på att försök att tidigare delge någon

annan handling med den sökte har varit utan framgång. Högsta domstolen gjorde i

det angivna rättsfallet en analog tolkning av ett uttalande i förarbetena (NJA

II 1943 s. 430 f.) till en tidigare delgivningsregel, nämligen dåvarande 33 kap.

12 § rättegångsbalken, som delvis motsvarar nuvarande 15 och 17 §§

delgivningslagen.

 I promemorian har i effektivitetshöjande syfte föreslagits att tidigare

erfarenheter av delgivning med den sökte i skälig utsträckning skall få beaktas

när det skall bedömas om denne kan antas ha avvikit eller annars hålla sig

undan. Remissvaren ger uttryck för att en sådan förändring skulle innebära

mycket angelägna arbetsbesparingar och även kan accepteras från

rättssäkerhetssynpunkt. Regeringen ser också positivt på en sådan nyordning.

 För att inte onödigt arbete skall behöva läggas ner på delgivning med personer

som försöker hålla sig undan, finns det alltså enligt regeringens uppfattning nu

anledning att överväga om inte i fortsättningen den omständigheten att den sökte

vid något tidigare delgivningstillfälle har varit svår att delge skall kunna få

användas vid bedömning av om så kan antas vara fallet även vid ett senare

delgivningstillfälle.

 Innan spikning sker bör det även fortsättningsvis först och främst krävas

tillräcklig utredning om att den sökte har hemvist på den uppgivna adressen.

Vidare måste han ges något tillfälle att själv bekräfta mottagandet av

delgivningshandlingen. Detta kan ske brevledes (ordinär delgivning) eller vid

besök av stämningsman, eller eventuellt något bud, i hans bostad eller på hans

arbetsplats. Något sådant besök krävs också för att konstatera att varken den

sökte själv träffas eller någon som kan ta emot surrogatdelgivning.

 När det sedan gäller rekvisitet om avvikande eller annat undanhållande är

rättsläget alltså för närvarande sådant att rekvisitet måste vara uppfyllt för

varje ny handling som skall delges. Bakgrunden är att det inte är säkert att den

som håller sig undan delgivning av en handling nödvändigtvis kommer att göra det

även beträffande senare delgivningshandlingar. I praktiken är det emellertid

tveklöst mycket ofta så att den som målmedvetet försöker hålla sig undan

delgivning i ett fall då en myndighet söker honom också försöker undvika att bli

delgiven i andra fall. Därför bör det kunna accepteras att en utredning om

undanhållande i ett delgivningsfall får användas som en del av underlaget för

bedömning av om den sökte håller sig undan delgivning även i ett senare fall.

Därmed skulle man kunna begränsa eftersökningsarbetet i åtskilliga

delgivningsfall. Särskilt angeläget är det, vilket ett flertal remissinstanser

bekräftat, att inte behöva ägna onödigt mycket arbete åt att gång på gång

dokumentera undanhållande hos personer som ofta söks för delgivning och som på

goda grunder kan påstås ha satt i system att försöka hålla sig undan delgivning.

En stor del av stämningsmännens arbete åtgår nämligen till att ofta söka en

ganska liten grupp sådana personer. Detta arbete inverkar uppenbarligen menligt

på stämningsmannaverksamheten på olika sätt.

 Ett undanhållanderekvisit finns också i 33 kap. 6 § andra stycket

rättegångsbalken och dit hänvisar även 29 § lagen om betalningsföreläggande och

handräckning. Sålunda får stämning i tvistemål resp. föreläggande i

betalningsföreläggande eller vanlig handräckning inte surrogatdelges enligt 12 §

delgivningslagen med mindre det finns anledning att anta att den sökte har

avvikit eller annars håller sig undan. Det finns föreskrifter även för ett

flertal andra situationer att delgivning enligt 12 § delgivningslagen är

underkastad samma begränsning. I dessa fall är det också som regel fråga om att

en stämningsman eller ett bud besöker bostaden eller arbetsplatsen. Här finns

också ett utrymme att minska på kravet på utredning om undanhållande i det nya

ärendet, om det finns tidigare erfarenheter, för att oftare kunna lämna

delgivningshandlingen till någon annan än den sökte personligen.

 Frågan är då vilken sorts utredning som lämpligen bör kunna tilläggas betydelse

för bedömningen. Här har framkommit olika synpunkter under remissbehandlingen.

Några efterlyser större konkretion än i det remitterade förslaget. Andra menar

att det tvärtom är en fördel med en öppen formulering i lagtexten. Regeringen

ansluter sig till den senare meningen. Med hänsyn till den stora variation som

kan förekomma i fråga om utredningsunderlag och delgivningssituationer skulle en

detaljerad lagreglering riskera att bli stelbent och mindre ändamålsenlig. Allt

tillgängligt material bör i och för sig få beaktas, men materialets ålder och

karaktär i övrigt får avgöra dess värde. Formuleringen i promemorian att

tidigare delgivningserfarenheter skall få beaktas "i skälig utsträckning" bör

därför utgå, såsom också föreslagits under remissbehandlingen.

 För att ange några hållpunkter för bedömningen vill regeringen först säga att

materialet bör vara någorlunda färskt för att kunna tillmätas någon större vikt.

Vi anser att vi bör avstå från försök att närmare precisera några tidsgränser.

Vidare bör givetvis inte varje misslyckat delgivningsförsök få betydelse, utan

det bör vara fråga om ganska säkra slutsatser om att den sökte medvetet har

hållit sig undan. Normalt bör sådant material som i ett tidigare fall har lett

fram just till ett beslut om spikning eller surrogatdelgivning med stöd av t.ex.

33 kap. 6 § andra stycket rättegångsbalken eller 29 § lagen om betalnings-

föreläggande och handräckning kunna tillmätas stor betydelse för bedömningen av

ett senare fall, om det inte har tillkommit nya faktorer som talar i annan

riktning eller om det t.ex. är fråga om en helt annan sorts ärende än vid det

tidigare tillfället. Även andra gjorda erfarenheter om den sökte och dennes

förhållningssätt i delgivningssammanhang kan vara av betydelse. Här kan särskilt

uppmärksammas att polisens stämningsmän ofta har en mycket god kännedom om de

eftersökta personernas levnadssätt, personliga förhållanden och inställning till

att medverka vid delgivning.

 Av dessa skäl föreslår regeringen en ny regel av följande innehåll. Om det för

användning av ett visst delgivningssätt föreskrivs att det skall finnas

anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig

undan, skall bedömningen få grundas även på omständigheter som har framkommit

vid andra delgivningsförsök med den sökte.

 I promemorian föreslogs att en sådan regel skulle tas in som en ny 7 § i 33

kap. rättegångsbalken. För att kunna tillämpas generellt och inte bara vid de

allmänna domstolarna bör regeln emellertid i stället tas in i delgivningslagen,

lämpligen som en ny 18 a §.

8 Kärandens ansvar för delgivning

Regeringens förslag: Om delgivning av stämning i

ett dispositivt tvistemål inte har kunnat ske, får

rätten erbjuda käranden att ta över delgivningen

vid påföljd att stämningsansökan annars avvisas.

 Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens.

 Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

 Skälen för förslaget: I 30 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning

finns en regel som gäller vissa svårare delgivningsfall. Det inträffar givetvis

att kronofogdemyndigheten trots upprepade försök inte lyckas delge svaranden

föreläggandet i målet. Det kan vara så att kraven för spikning inte är uppfyllda

eller att förutsättningar för delgivning genom kungörelse inte finns. I den

situationen skall kronofogdemyndigheten pröva om försöken till delgivning skall

fortsätta eller om sökanden skall erbjudas att själv ombesörja delgivningen. Om

sökanden inte antar erbjudandet, skall ansökan avvisas. Om sökanden antar

erbjudandet får han ett föreläggande att ombesörja delgivning inom viss tid vid

påföljd att ansökan annars förfaller. När kronofogdemyndigheten gör sin

bedömning av denna delgivningsfråga skall hänsyn tas till det arbete och den

kostnad som dittills lagts ned på delgivningen i målet, förutsättningarna att

fortsatta försök skall lyckas och omständigheterna i övrigt. Enligt uttalande i

propositionen till lagen om betalningsföreläggande och handräckning (prop.

1989/90:85 s. 122) bör arbetet och kostnaden sättas i relation till sökandens

motprestation, dvs. ansökningsavgiften, och även relationen till vad som yrkas i

målet kan vara av betydelse.

 Regeln i 30 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning har en förebild

i 31 c § i 1946 års lagsökningslag, där den infördes år 1982. Såväl tidigare hos

tingsrätterna som nu hos kronofogdemyndigheterna har det beskrivna förfarandet

kommit till användning i ganska stor utsträckning och har varit ett verksamt

instrument i delgivningsarbetet i den summariska processen. I promemorian

föreslås att regelns tillämpningsområde utvidgas till delgivning av stämning i

de mål vid tingsrätterna som närmast motsvarar målen i den summariska processen

hos kronofogdemyndigheterna, nämligen de dispositiva tvistemålen. De flesta

remissinstanser som uttalat sig i frågan menar att förslaget är bra och kommer

att påskynda handläggningen av målen. Sveriges advokatsamfund anser dock att det

primärt är samhällets uppgift att tillhandahålla ett välfungerande

delgivningssystem och pekar på en risk att parter som inte har resurser och

kunskaper att överta delgivningen kommer att drabbas. Norrtälje tingsrätt anför

liknande synpunkter.

 Enligt regeringens mening kan ett genomförande av promemorians förslag bidra

till effektiviteten och genomströmningstakten för tvistemål vid tingsrätterna.

När det gäller advokatsamfundets och Norrtälje tingsrätts invändningar vill vi

framhålla att huvudregeln fortfarande skall vara att tingsrätterna sköter

delgivningen och att den föreslagna formen av partsdelgivning bara skall komma

till användning när tingsrätten har gjort aktningsvärda delgivningsförsök men

misslyckats. Inför en eventuell tillämpning av regeln är det också lämpligt att

beakta just det som samfundet tar upp, nämligen parternas processuella styrke-

förhållanden.

 Regeringen biträder promemorians ståndpunkt att förfarandet av praktiska skäl

bör gälla bara delgivning av stämning i de aktuella tvistemålen, inte ett

eventuellt fortsatt förfarande. Det bör inte vara något hinder att stämningen

innehåller även kallelse till förhandling i målet, men det finns anledning att

tro att regeln kan komma till användning särskilt i sådana mål där svaranden i

stämningen föreläggs att avge skriftligt svaromål vid påföljd av tredskodom.

Givetvis skall det inte heller möta något hinder att bifoga andra handlingar

till en stämning som käranden skall delge, såsom - förutom stämningsansökan -

information om förenklad delgivning.

 Enligt vissa hovrättsavgöranden som gällde lagsökningsmål har tingsrätten inte

varit behörig att avvisa en ansökan utan att först ha prövat om förutsättningar

för delgivning genom kungörelse har funnits. Detta bör också gälla för

tvistemålen. Innan tingsrätten avvisar en ansökan om stämning därför att

käranden inte har antagit ett erbjudande att överta delgivningen, måste

tingsrätten alltså pröva om den kan delge stämningen genom kungörelse.

 Regeln om kärandens delgivningsansvar bör tas in som ett nytt tredje stycke i 6

§ i 33 kap. rättegångsbalken.

 I promemorians förslag till lagtext anges att erbjudandet får sändas med post

till käranden under hans i målet uppgivna adress eller förmedlas på annat

lämpligt sätt. Formuleringen är hämtad från 30 § lagen om betalningsföreläggande

och handräckning. Enligt regeringens mening behövs det inte något sådant

förtydligande i rättegångsbalken. Delgivning av erbjudandet bör som regel kunna

underlåtas med stöd av reglerna i 33 kap. 2 § första stycket rättegångsbalken.

 Av 32 kap. 2 § rättegångsbalken följer att kärandens talan förfaller, om denne

antar erbjudandet att ombesörja delgivning av stämningen men inte inom viss tid

inkommer med bevis om att delgivning skett. Detta bör därför inte, såsom i

promemorians förslag, sägas även i 33 kap. 6 §. Enligt 32 kap. 2 § gäller vidare

att ett föreläggande - som ibland i stället utformas som ett medgivande - för en

part att ömbesörja delgivning skall innehålla en erinran om att talan förfaller

om bevis om delgivning inte inkommer i rätt tid.

 Avlutningsvis vill vi understryka att en tillämpning av den föreslagna regeln

kan leda till att kärandens talan förfaller eller avvisas, men aldrig till att

den ogillas. Käranden har alltså alltid möjlighet att återkomma med en ny

stämningsansökan.

9 Ekonomiska konsekvenser

De föreslagna lagändringarna leder till att polisens stämningsmannaorganisation

avlastas betydligt. Även andra myndigheter, särskilt domstolarna, kommer att

avlastas en del arbete med delgivning. De nya reglerna kommer att bidra till

effektivare och snabbare handläggning av många mål och ärenden. Häri ligger

viktiga besparingar som medför att resurser hos myndigheterna frigörs för andra

angelägnare uppgifter där.

10 Ikraftträdande

De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft snarast, lämpligen den 1 juli

1995. Några övergångsbestämmelser är inte påkallade.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

 Härigenom föreskrivs att 3 a § delgivningslagen (1970:428) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 a §[5]

 Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

 Förenklad delgivning Förenklad delgivning

får inte avse får användas bara om den

stämningsansökningar sökte har delgivits

eller andra handlingar upplysning om att

varigenom mål eller förenklad delgivning

ärenden anhängiggörs och kan komma att användas

får användas bara om den i målet eller ärendet.

sökte har delgivits Delgivning av sådan

upplysning om att upplysning behöver dock

förenklad delgivning inte ske med den som

kan komma att användas har inlett målet eller

i målet eller ärendet. ärendet eller som har

Delgivning av sådan gett in en skrivelse i

upplysning med den som ett pågående mål eller

inlett målet eller ärende, om upplysningen

ärendet behöver dock lämnas i nära anslutning

inte ske, om upp- till att dennes ansökan

lysningen lämnas i nära eller skrivelse har

anslutning till att kommit in till myn-

dennes ansökan kommit digheten.

in till myndigheten. Förenklad delgivning

 får inte avse

 stämningsansökningar

 eller andra handlingar

 genom vilka mål eller

 ärenden anhängiggörs. I

 mål om betalningsföre-

 läggande eller vanlig

 handräckning får dock

 svaranden i föreläggan-

 det delges upplysning

 om att förenklad

 delgivning kan komma

 att användas vid

 tingsrätten,

 Arbetsdomstolen eller

 Statens va-nämnd, om

 målet efter bestridande

 överlämnas dit.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [5] Senaste lydelse 1993:1688.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 28 kap. 2, 4 och 5 §§ samt 33 kap. 6 § skall ha följande lydelse,

dels att det i 33 kap. skall införas en ny paragraf, 7 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §[1]

 För eftersökande av den För eftersökande av den

som skall gripas, som skall gripas,

anhållas eller häktas, anhållas eller häktas,

hämtas till förhör eller hämtas till förhör eller

till inställelse vid till inställelse vid

rätten, delges stämning rätten, delges stämning

i brottmål eller i brottmål eller

underkastas kropps- kallelse till

visitation eller förhandling som

kroppsbesiktning får tilltalad i sådant mål

husrannsakan företas eller underkastas

hos honom, så ock hos kroppsvisitation eller

annan, om synnerlig kroppsbesiktning får

anledning förekommer, husrannsakan företas

att den sökte uppehåller hos honom, eller hos

sig där. Husrannsakan någon annan om det

för delgivning av finns synnerlig

stämning i brottmål får anledning att anta att

företas endast om det den sökte uppehåller sig

för brottet är stadgat där.

fängelse.

4 §[2]

 Förordnande om Förordnande om

husrannsakan meddelas, husrannsakan meddelas,

utom i fall som avses utom i fall som avses

i tredje stycket, av i tredje stycket, av

undersökningsledaren, undersökningsledaren,

åklagaren eller rätten. åklagaren eller rätten.

Förordnande om hus- Förordnande om hus-

rannsakan för delgiv- rannsakan för delgiv-

ning av stämning i ning i brottmål skall

brottmål skall alltid alltid meddelas av

meddelas av rätten. Kan rätten. Kan i annat

i annat fall fall husrannsakan

husrannsakan antas bli antas bli av stor

av stor omfattning omfattning eller

eller medföra synnerlig medföra synnerlig

olägenhet för den hos olägenhet för den hos

vilken åtgärden företas, vilken åtgärden företas,

bör, om ej fara är i bör, om det inte är fara

dröjsmål, åtgärden inte i dröjsmål, åtgärden inte

vidtas utan rättens vidtas utan rättens

förordnande. förordnande.

 Fråga om husrannsakan Fråga om husrannsakan

får rätten ta upp på får rätten ta upp på

yrkande av yrkande av

undersökningsledaren undersökningsledaren

eller åklagaren. Efter eller åklagaren. Efter

åtalet får rätten även på åtalet får rätten även på

yrkande av målsägande yrkande av målsägande

eller självmant ta upp eller självmant ta upp

en sådan fråga. Fråga en sådan fråga. Fråga

om husrannsakan för om husrannsakan för

delgivning av stämning delgivning i brottmål

i brottmål tas upp av tas upp av rätten

rätten självmant eller självmant eller på

på yrkande av yrkande av

polismyndighet eller polismyndighet eller

åklagaren. åklagaren.

 Förordnande om husrannsakan för eftersökande av den som skall häktas enligt

beslut som avses i 24 kap. 17 § tredje stycket eller hämtas till inställelse vid

rätten meddelas av polismyndighet eller polisman enligt bestämmelser i

polislagen (1984:387).

5 §[3]

 Utan förordnande, som Utan förordnande, som

sägs i 4 §, får polisman sägs i 4 §, får polisman

företa husrannsakan, om företa husrannsakan, om

fara är i dröjsmål. Vad det är fara i dröjsmål.

som sagts nu gäller ej Vad som sagts nu gäller

husrannsakan för inte husrannsakan för

delgivning av stämning delgivning i brottmål.

i brottmål.

33 kap.

6 §[4]

 Vad i 5, 12 och 15 §§ Vad som föreskrivs i

delgivningslagen 5, 12 och 15 §§

(1970:428) är stadgat delgivningslagen

gälle ej delgivning av (1970:428) gäller inte

stämning i brottmål. delgivning av stämning

 Stämning i tvistemål må i brottmål.

ej delgivas enligt 12 § Stämning i tvistemål får

delgivningslagen med delges enligt 12 §

mindre anledning delgivningslagen bara

förekommer att den sökte om det finns anledning

avvikit eller eljest att anta att den sökte

håller sig undan. har avvikit eller

 annars håller sig

 undan.

 Har delgivning av

 stämning i tvistemål där

 förlikning om saken är

 tillåten inte kunnat

 ske, skall rätten pröva

 om försöken till

 delgivning skall

 fortsätta eller om

 käranden skall erbjudas

 att själv ombesörja

 delgivningen. Hänsyn

 skall därvid tas till

 det arbete och den

 kostnad som dittills

 har lagts ned på

 delgivningen,

 förutsättningarna för att

 fortsätta försök skall

 lyckas samt

 omständigheterna i

 övrigt. Erbjudandet får

 sändas med post till

 käranden under hans i

 målet uppgivna adress

 eller förmedlas på annat

 lämpligt sätt. Antar

 käranden erbjudandet,

 tillämpas 32 kap. 2 §

 rättegångsbalken. I

 annat fall skall

 ansökan avvisas.

 7 §[5]

 Om det är av betydelse

 för en fråga om

 delgivning huruvida

 det finns anledning

 att anta att den sökte

 har avvikit eller

 annars håller sig

 undan, får det i skälig

 utsträckning beaktas

 vad som i detta av-

 seende har framkommit

 vid tidigare delgiv-

 ningsförsök med den

 sökte.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1985:267.

 [2] Senaste lydelse 1990:443.

 [3] Senaste lydelse 1990:443.

 [4] Senaste lydelse 1970:429.

 [5] Förutvarande 7 § upphävd genom 1992:1511.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över departementspromemorian

Vissa effektiviseringar på delgivningsområdet (Ds 1994:129)

Remissyttranden över departementspromemorian har avgetts av Riksdagens

ombudsmän, Hovrätten för Västra Sverige, Nacka tingsrätt, Norrtälje tingsrätt,

Malmö tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Riksskatteverket,

Riksrevisionsverket, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Jämtlands

län, Polismyndigheten i Stockholms län, Polismyndigheten i Göteborgs och Bohus

län, Polismyndigheten i Malmöhus län, Polismyndigheten i Umeå, Krono-

fogdemyndigheten i Stockholms län, Arbetsdomstolen, Statens va-nämnd, Sveriges

advokatsamfund, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges akademikers

centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige, Svenska Inkassoföreningen

och Svensk DelgivningsService AB.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

 Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428)

 dels att 3 a § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 18 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 a §[6]

 Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordinär

delgivning med den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller

ärende ske genom att myndigheten sänder handlingen med post till den sökte under

hans senast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att

handlingen har sänts (förenklad delgivning).

 Förenklad delgivning Förenklad delgivning

får inte avse får användas bara om den

stämningsansökningar sökte har delgetts

eller andra handlingar upplysning om att för-

varigenom mål eller enklad delgivning kan

ärenden anhängiggörs och komma att användas i

får användas bara om den målet eller ärendet.

sökte har delgivits Sådan upplysning behöver

upplysning om att dock inte delges med

förenklad delgivning den som har inlett

kan komma att användas förfarandet vid

i målet eller ärendet. myndigheten eller som

Delgivning av sådan har gett in en

upplysning med den som skrivelse i målet eller

inlett målet eller ärendet, om

ärendet behöver dock upplysningen lämnas i

inte ske, om nära anslutning till

upplysningen lämnas i att dennes ansökan

nära anslutning till eller skrivelse har

att dennes ansökan kommit in till myn-

kommit in till myn- digheten.

digheten. Förenklad delgivning

 får inte avse

 stämningsansökningar

 eller andra handlingar

 varigenom mål eller

 ärenden anhängiggörs. Har

 ett mål om betalnings-

 föreläggande eller

 vanlig handräckning

 efter bestridande över-

 lämnats till tingsrätt,

 Arbetsdomstolen eller

 Statens va-nämnd får

 dock svaranden delges

 skrivelsen med begäran

 om överlämnande och

 andra handlingar i

 målet genom förenklad

 delgivning, om svaran-

 den hos kronofogdemyn-

 digheten har delgetts

 upplysning om att

 förenklad delgivning

 kan komma att användas

 i målet hos tingsrätten,

 Arbetsdomstolen eller

 Statens va-nämnd.

18 a §

 Om det för att ett

 visst delgivningssätt

 skall få användas

 föreskrivs att det

 skall finnas anledning

 att anta att den sökte

 har avvikit eller på

 annat sätt håller sig

 undan, får bedömningen

 grundas även på omstän-

 digheter som har fram-

 kommit vid andra

 delgivningsförsök med

 den sökte.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [6] Senaste lydelse 1993:1688.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 28 kap. 2, 4 och 5 §§ samt 33 kap. 6 §

rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

28 kap.

2 §[1]

 För eftersökande av den För eftersökande av den

som skall gripas, som skall gripas,

anhållas eller häktas, anhållas eller häktas,

hämtas till förhör eller hämtas till förhör eller

till inställelse vid till inställelse vid

rätten, delges stämning rätten eller

i brottmål eller under- underkastas

kastas kropps- kroppsvisitation eller

visitation eller kroppsbesiktning får

kroppsbesiktning får husrannsakan företas

husrannsakan företas hos honom, eller hos

hos honom, så ock hos någon annan om det

annan, om synnerlig finns synnerlig anled-

anledning förekommer, ning att anta att den

att den sökte uppehåller sökte uppehåller sig där.

sig där. Husrannsakan Detsamma gäller i fråga

för delgivning av om en tilltalad som

stämning i brottmål får söks för delgivning av

företas endast om det stämning eller kallelse

för brottet är stadgat till förhandling, om

fängelse. försök till delgivning

 har misslyckats eller

 bedöms som utsiktslösa.

4 §[2]

 Förordnande om Förordnande om

husrannsakan meddelas, husrannsakan meddelas,

utom i fall som avses utom i fall som avses

i tredje stycket, av i tredje stycket, av

undersökningsledaren, undersökningsledaren,

åklagaren eller rätten. åklagaren eller rätten.

Förordnande om hus- Förordnande om hus-

rannsakan för delgiv- rannsakan för delgiv-

ning av stämning i ning skall alltid

brottmål skall alltid meddelas av rätten. Kan

meddelas av rätten. Kan i annat fall

i annat fall husrannsakan antas bli

husrannsakan antas bli av stor omfattning

av stor omfattning eller medföra synnerlig

eller medföra synnerlig olägenhet för den hos

olägenhet för den hos vilken åtgärden företas,

vilken åtgärden företas, bör, om det inte är fara

bör, om ej fara är i i dröjsmål, åtgärden inte

dröjsmål, åtgärden inte vidtas utan rättens

vidtas utan rättens förordnande.

förordnande.

 Fråga om husrannsakan Fråga om husrannsakan

får rätten ta upp på får rätten ta upp på

yrkande av yrkande av

undersökningsledaren undersökningsledaren

eller åklagaren. Efter eller åklagaren. Efter

åtalet får rätten även på åtalet får rätten även på

yrkande av målsägande yrkande av målsägande

eller självmant ta upp eller självmant ta upp

en sådan fråga. Fråga en sådan fråga. Fråga

om husrannsakan för om husrannsakan för

delgivning av stämning delgivning tas upp av

i brottmål tas upp av rätten självmant eller

rätten självmant eller på yrkande av

på yrkande av polismyndighet eller

polismyndighet eller åklagaren.

åklagaren.

 Förordnande om husrannsakan för eftersökande av den som skall häktas enligt

beslut som avses i 24 kap. 17 § tredje stycket eller hämtas till inställelse vid

rätten meddelas av polismyndighet eller polisman enligt bestämmelser i

polislagen (1984:387).

5 §[3]

 Utan förordnande, som En polisman får företa

sägs i 4 §, får polisman husrannsakan utan

företa husrannsakan, om förordnande enligt 4 §,

fara är i dröjsmål. Vad om det är fara i

som sagts nu gäller ej dröjsmål. Detta gäller

husrannsakan för dock inte husrannsakan

delgivning av stämning för delgivning.

i brottmål.

33 kap.

6 §[4]

 Vad i 5, 12 och 15 §§ Bestämmelserna i 5, 12

delgivningslagen och 15 §§

(1970:428) är stadgat delgivningslagen

gälle ej delgivning av (1970:428) gäller inte

stämning i brottmål. delgivning av stämning

 Stämning i tvistemål må i brottmål.

ej delgivas enligt 12 § Stämning i tvistemål får

delgivningslagen med delges enligt 12 §

mindre anledning delgivningslagen

förekommer att den sökte endast om det finns

avvikit eller eljest anledning att anta att

håller sig undan. den sökte har avvikit

 eller på annat sätt

 håller sig undan.

 Om stämning i tvistemål

 där förlikning om saken

 är tillåten inte har

 kunnat delges, skall

 rätten pröva om försöken

 till delgivning skall

 fortsätta eller om

 käranden skall erbjudas

 att själv ombesörja

 delgivningen. Hänsyn

 skall därvid tas till

 det arbete och den

 kostnad som dittills

 har lagts ned på

 delgivningen,

 förutsättningarna för att

 fortsatta försök skall

 lyckas samt

 omständigheterna i

 övrigt. Om käranden inte

 antar erbjudandet

 skall stämningsansökan

 avvisas.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1985:267.

 [2] Senaste lydelse 1990:443.

 [3] Senaste lydelse 1990:443.

 [4] Senaste lydelse 1970:429.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-03-02

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 23 februari 1995 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i delgivningslagen (1970:428), m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Göran[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslagen utan eriran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1994/95:188 Effektiviseringar på

delgivningsområdet.