Regeringens proposition

1997/98:54

Vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av

EG:s försäkringsdirektiv

Prop.

1997/98:54

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 januari 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa justeringar av teknisk karaktär i 1995 års

lagstiftning om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv.

Ett svenskt försäkringsbolag, som avser att delta i ett koassuransavtal

(samförsäkring) avseende stora risker belägna i ett annat EES-land, skall

enligt lagförslaget inte behöva underrätta Finansinspektionen om detta i

annat fall än när bolaget är den ledande försäkringsgivaren i avtalet.

Beslut om överlåtelser av direktförsäkringsbestånd, där det ingår risker

som är belägna i eller åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land,

skall offentliggöras även i det berörda landet.

Bestämmelserna om återförsäkringsbolags registerskyldighet justeras

så att det klart framgår dels att återförsäkringsbolag som meddelar

livförsäkring och lång skadeförsäkring skall skuldtäcka och föra register

för att tillvarata återförsäkringstagarnas förmånsrätt, dels att övriga

återförsäkringsbolag inte behöver skuldtäcka eller föra register.

Registerskyldiga återförsäkringsbolag skall även, i syfte att tillvarata

återförsäkringstagarnas förmånsrätt, iaktta placeringsreglerna i

tillämpliga delar.

Tidsfristen för förverkande av koncession i de fall verksamheten inte

påbörjas inom viss tid föreslås till ett år och räknas från det att bolaget

beviljades koncessionen. Koncessionen får också förverkas om bolaget

begär det före denna årsfrist.

I propositionen föreslås även vissa ändringar i skuldtäckningsreglerna.

Det föreslås att fordringar på premier för skadeförsäkring, som avser viss

premieperiod (terminspremiefordringar) och som inte förfallit till

betalning, godtas för skuldtäckning under vissa förutsättningar. Slutligen

införs en särskild dispensregel som medger även andra än tillfälliga

undantag från vissa skuldtäckningsregler om det finns synnerliga skäl.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 april 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 1

2 Lagtext 1

2.1 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 1

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige 1

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse

i Sverige 1

3 Ärendet och dess beredning 1

4 Vissa frågor om skuldtäckningstillgångar 1

4.1 Bakgrund 1

4.2 Terminspremiefordran som skuldtäckningstillgång 1

4.3 En utvidgad dispensmöjlighet från tillgångsbegränsningarna 1

5 Underrättelse om gränsöverskridande koassuransverksamhet 1

6 Offentliggörande av beståndsöverlåtelser med EES-anknytning 1

7 Skuldtäcknings- och registerskyldighet i återförsäkringsbolag 1

8 Förverkande av koncession när verksamheten inte påbörjats 1

9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 1

10 Ekonomiska konsekvenser 1

11 Författningskommentar 1

11.1 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 1

11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige 1

11.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse

i Sverige 1

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser avseende Promemoria om

vissa justeringar i lagstiftningen om genomförande av EG:s

försäkringsdirektiv 1

Bilaga 2 Lagrådets yttrande 1

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 januari 1998. 1

Rättsdatablad 1

1

2 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

2. lag om ändring i lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige,

3. lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige.

3 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

3.1 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Härigenom föreskrivs i fråga om försäkringsrörelselagen (1982:713)1

dels att 2 a kap. 4 §, 7 kap. 9, 10, 10 b, 10 g och 11 §§, 8 kap. 7 §, 9

kap. 15 §, 14 kap. 26 b § och 19 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 15 kap. 6 a §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a kap.

4 §

Om ett försäkringsbolag avser att från Sverige eller från en sekundäretab-

lering i ett annat land inom EES meddela försäkringar för risker belägna i

eller för åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land, och detta

skall ske på annat sätt än genom en sekundäretablering i det landet

(gränsöverskridande verksamhet), skall bolaget underrätta Finansinspek-

tionen om det. I underrättelsen skall det anges vilket eller vilka slag av

risker eller åtaganden försäkringarna skall omfatta.

Bestämmelserna i första stycket

gäller inte när bolag i annan

egenskap än ledande

försäkringsgivare deltar i

koassuransavtal (samförsäkring)

avseende stora risker.

Med stora risker avses

1. de försäkringar som anges i

2 kap. 3 a § första stycket 4 7 och

11 12,

2. de försäkringar som anges i

2 kap. 3 a § första stycket 14 15,

om försäkringstagaren är

näringsidkare och den försäkrade

risken avser näringsverksamheten,

och

3. de försäkringar som anges i

2 kap. 3 a § första stycket 3, 8 10,

13 och 16, om försäkringstagaren

är näringsidkare och minst två av

följande förutsättningar är

uppfyllda enligt senast fastställda

resultat- och balansräkning:

a) försäkringstagaren har en

balansomslutning som uppgår till

minst ett belopp motsvarande

6 200 000 ecu,

b) försäkringstagaren har en

bruttoomsättning som uppgår till

minst ett belopp motsvarande

12 800 000 ecu,

c) försäkringstagaren har haft i

genomsnitt minst 250 personer

anställda.

Om försäkringstagaren ingår i en

koncern som avger

koncernredovisning skall

förutsättningarna i tredje stycket 3

gälla koncernen.

7 kap.

9 §

Ett försäkringsbolag som driver direkt försäkringsrörelse skall ha

tillgångar till ett belopp som motsvarar försäkringstekniska avsättningar

för egen räkning, med tillägg av värdet av reservdeposition som en

återförsäkringsgivare har ställt hos bolaget, placerade i enlighet med 9 a

10 e §§ (skuldtäckning).

Om ett annat försäkringsbolag

än som avses i första stycket driver

sådan återförsäkringsrörelse som

avses i 11 a § första stycket 3 skall

bolaget ha tillgångar till ett belopp

som behövs för att säkerställa för-

säkringstagarnas förmånsrätt

enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979). För sådana tillgångar

gäller 9 a 10 g §§ i tillämpliga

delar (särskild skuldtäckning).

Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning avses de

försäkringstekniska avsättningarna inklusive mottagen återförsäkring och

med avdrag för avgiven återförsäkring.

Om avgiven återförsäkring inte bidrar till att minska bolagets

risktagande, får Finansinspektionen för visst fall bestämma att avdrag

inte får göras för sådan återförsäkring.

Ett försäkringsbolag skall till Finansinspektionen lämna uppgift om de

försäkringstekniska avsättningarnas storlek, hur dessa har beräknats samt

avgiven återförsäkring och dess storlek. Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall meddela närmare

föreskrifter om uppgiftsskyldigheten.

10 §

För skuldtäckning som avses i 9 § får, med de begränsningar som anges i

andra sjätte styckena och 10 a 10 d §§, följande tillgångar användas:

1. Obligationer eller andra skuldförbindelser som svenska staten, en

svensk kommun eller därmed jämförlig samfällighet svarar för.

2. Obligationer eller andra skuldförbindelser som Europeiska gemen-

skaperna eller utländska stater eller centralbanker svarar för.

3. Obligationer eller andra skuldförbindelser som utländsk kommun

eller därmed jämförlig utländsk samfällighet med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd svarar för.

4. Obligationer eller andra skuldförbindelser som internationella

organisationer svarar för.

5. Fordringar på premie eller andra fordringar på försäkringstagare

som har samband med försäkringsavtal, om rättssubjekt som anges i 1 4

svarar för fordran. Ett försäkringsbolag som ingår i en koncern och vars

verksamhet uteslutande består i att försäkra risker inom koncernen, får

för skuldtäckning även använda fordringar som bolag inom koncernen

svarar för. Om en fordran enligt denna punkt varit förfallen till betalning

längre tid än tre månader, får den dock inte användas för skuldtäckning.

5 a. Fordringar på premier för

skadeförsäkring får, när flera

premieperioder avtalats och

fordringarna avser premier som

inte förfallit till betalning för andra

perioder än den första, användas

för skuldtäckning upp till det

belopp som svarar mot

avsättningen för

försäkringsåtagandet, om avsikten

är att åtagandet skall sägas upp vid

dröjsmål med betalningen.

6. Skuldförbindelser med säkerhet i bolagets livförsäkringsbrev, inom

återköpsvärdet.

7. Medel på konto i svensk eller utländsk bank.

8. Obligationer och andra skuldförbindelser som Allmänna pensions-

fonden, ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag med tillstånd enligt

3 kap. 4 § första stycket 4 och 5 lagen (1991:981) om värdepappers-

rörelse svarar för. Med kreditinstitut avses bank, kreditmarknadsbolag,

Svenska skeppshypotekskassan, Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och Sveriges allmänna hypoteksbank.

9. Obligationer och andra skuldförbindelser som ett utländskt kreditin-

stitut svarar för.

10. Obligationer och andra skuldförbindelser som ett publikt

aktiebolag eller ett motsvarande utländskt bolag svarar för.

11. Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som

har getts ut av ett publikt aktiebolag, ett publikt bankaktiebolag, ett

publikt försäkringsaktiebolag eller ett motsvarande utländskt bolag, med

undantag av bolag som avses i 12.

12. Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som

har getts ut av ett publikt aktiebolag eller ett motsvarande utländskt

bolag, under förutsättning att bolaget har till uppgift att äga sådana

tillgångar som anges i 13.

13. Fastigheter, tomträtter och byggnader samt andelar i sådan egen-

dom.

14. Skuldförbindelser som fysiska personer och andra subjekt än de

som anges i 1 4 och 8 10 svarar för och som panträtt i fastighet eller

tomträtt lämnats som säkerhet för. Panträtten skall ligga inom en viss

andel av fastighetens eller tomträttens värde. Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om andelens storlek och om värdering av fastigheter och

tomträtter för tillämpningen av bestämmelserna i denna punkt.

15. Skuldförbindelser som fysiska personer och andra subjekt än de

som anges i 1 4 och 8 10 svarar för och som annan betryggande

säkerhet än panträtt i fastighet eller tomträtt lämnats som säkerhet för.

16. Kassa.

17. Andelar i värdepappersfonder och placeringar i utländska fondföre-

tag som är underkastade lagstiftning eller annan offentlig reglering som

väsentligen stämmer överens med den som gäller för värdepappersfonder

här i landet, om de förvaltade tillgångarna huvudsakligen består av till-

gångar som får användas för skuldtäckning.

18. Beslutad överskjutande skatt.

19. Återförsäkringsgivares fordran hos det avgivande försäkringsbo-

laget (återförsäkringstagaren) som grundas på att återförsäkringstagaren

har hållit kvar tillgångar som motsvarar en avgiven återförsäkring.

Andra fondpapper än som avses i 10 a § första stycket 1, får endast an-

vändas för skuldtäckning om de är kortfristigt realiserbara eller är

föremål för handel på en reglerad marknad som är öppen för

allmänheten.

Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som har

getts ut av ett privat aktiebolag får användas för skuldtäckning under

förutsättning att bolaget är ett dotterbolag som anges i 10 a § första

stycket 1.

Utländska tillgångar som avses i första stycket 2 4, 7, 9 12 och 17 får

användas för skuldtäckning i den mån det följer av föreskrifter som

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

meddelat

1. såvitt angår första stycket 2, om vilka utländska stater och utländska

centralbanker som avses,

2. såvitt angår första stycket 4, om vilka internationella organisationer

som avses, samt

3. såvitt angår första stycket 3, 7, 9 12 och 17, om vilka stater de rätts-

subjekt som avses skall vara belägna eller ha sitt säte i.

Tillgångar får användas för skuldtäckning endast till den del de inte

belastas av panträtt eller annan säkerhetsrätt.

För att tillgångar enligt första stycket 13 skall få användas för skuld-

täckning skall byggnader som hör till fastigheter och tomträtter vara

brandförsäkrade. Detsamma gäller byggnader som hör till fastigheter och

tomträtter som utgör säkerhet för skuldförbindelser enligt första

stycket 14.

Förlagsbevis och förlagsandelsbevis skall vid tillämpningen av

bestämmelserna i 10 b och 10 c §§ jämställas med tillgångar som anges i

första stycket 11 och 12.

Finansinspektionen får, om det finns särskilda skäl, medge att även

andra slag av tillgångar än som anges i första stycket tillfälligt får

användas för skuldtäckning.

10 b §

Av det belopp som skall skuldtäckas får en andel om högst

 75 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket

7 10, varav högst 50 procentenheter får motsvaras av tillgångar som

anges i 10 § första stycket 10,

 25 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första

stycket 11,

 25 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första

stycket 12 14,

 10 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 15

och

 3 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 16.

Andra fondpapper än som avses i 10 § första stycket 17 och 10 a §

första stycket 1, och som inte omsätts på någon reglerad marknad som är

öppen för allmänheten, får uppgå till högst 10 procent av de tillgångar

som används för skuldtäckning.

 Vid tillämpningen av bestämmelserna i första stycket skall även beak-

tas ett försäkringsbolags indirekta ägande av tillgångar genom dess inne-

hav av andelar i värdepappersfonder eller placeringar i utländska fondfö-

retag som används för skuldtäckning.

Finansinspektionen får, om det

finns särskilda skäl, medge till-

fälliga avvikelser från de begräns-

ningar som anges i första och andra

styckena.

Finansinspektionen får, om det

finns särskilda skäl, medge till-

fälliga avvikelser från de begräns-

ningar som anges i första och andra

styckena. Om det finns synnerliga

skäl får Finansinspektionen också

medge avvikelser, som inte är

tillfälliga, från begränsningarna i

första stycket första fjärde streck-

satserna.

10 g §

Ett försäkringsbolag skall upprätta

riktlinjer för placering av medel

som används för skuldtäckning.

Ett försäkringsbolag som avses i 9 §

skall upprätta riktlinjer för

placering av medel som används för

skuldtäckning.

Livförsäkringstagare och den som avser att teckna en livförsäkring i

bolaget skall informeras om det huvudsakliga innehållet i riktlinjerna, om

det inte med hänsyn till försäkringens särskilda beskaffenhet saknas

anledning till sådan information. Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen skall meddela föreskrifter om

skyldigheten att lämna information och om vilka försäkringar som inte

skall omfattas av informationsskyldigheten.

11 §

Ett försäkringsbolag skall föra ett

register som vid varje tidpunkt

utvisar de tillgångar som används

för skuldtäckning och tillgångarnas

värde.

Ett försäkringsbolag som avses i 9 §

skall föra ett register som vid varje

tidpunkt utvisar de tillgångar som

används för skuldtäckning och

tillgångarnas värde.

Om en tillgång, som antecknats i registret har upplåtits med sådan rätt

att dess fulla värde inte kan utnyttjas för skuldtäckning, skall detta

antecknas i registret.

8 kap.

7 §

Styrelsen svarar för bolagets organisation och för förvaltningen av

bolagets angelägenheter. Verkställande direktören skall sköta den

löpande förvaltningen enligt de riktlinjer och anvisningar som styrelsen

meddelar. Verkställande direktören får dessutom utan styrelsens

bemyndigande vidta åtgärder som med hänsyn till omfattningen och

arten av bolagets verksamhet är osedvanliga eller av stor betydelse, om

styrelsens beslut inte kan avvaktas utan väsentlig olägenhet för bolagets

verksamhet. I sådant fall skall styrelsen så snart som möjligt underrättas

om åtgärden.

Styrelsen skall se till att organisationen i fråga om bokföringen och

medelsförvaltningen även innefattar en tillfredsställande kontroll.

Verkställande direktören skall sörja för att bolagets bokföring fullgörs i

överensstämmelse med lagen (1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag och andra författningar och att medelsförvaltningen

sköts på ett betryggande sätt.

Styrelsen skall fastställa sådana riktlinjer som anges i 7 kap. 10 g § och

se till att de följs. Styrelsen skall fortlöpande pröva om riktlinjerna

behöver ändras.

Styrelsen ansvarar för att

uppgifter enligt 7 kap. 9 § fjärde

stycket lämnas och att

informationsskyldigheten enligt 7

kap. 10 g § andra stycket fullgörs.

Styrelsen ansvarar för att

uppgifter enligt 7 kap. 9 § femte

stycket lämnas och att

informationsskyldigheten enligt 7

kap. 10 g § andra stycket fullgörs.

9 kap.

15 §

Beslut att ansöka om förlängning av

koncession enligt 2 kap. 3 § tredje

stycket fattas av den ordinarie

bolagsstämman.

Beslut att ansöka om förlängning av

koncession enligt 2 kap. 3 § sjunde

stycket fattas av den ordinarie

bolagsstämman.

14 kap.

26 b §

Finansinspektionen skall godkänna ett avtal om överlåtelse om

1. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till sådan förmån som

kan ha medgivits i enlighet med 23 a § första stycket lagen (1950:272)

om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i

Sverige, och

2. behörig myndighet i det land där åtaganden skall fullgöras,

samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsverksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses, för EES-försäkringsgivare,

den behöriga myndigheten i dess hemland och, för försäkringsgivare

hem-mahörande i ett land utanför EES, den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Ett beslut om godkännande av ett avtal skall inspektionen genast re-

gistrera. När registrering sker, övergår ansvaret för det överlåtna försäk-

ringsbeståndet på den övertagande försäkringsgivaren. Är den

övertagande försäkringgivaren ett försäkringsbolag eller en annan

försäkringsgivare med koncession i Sverige, skall den övertagande

försäkringsgivaren underrätta försäkringstagarna och dem som förvärvat

rätt på grund av en försäkring om överlåtelsen och de eventuella

ändringar i villkoren som överlåtelsen medför. Finansinspektionen

bestämmer på vilket sätt underrättelsen skall lämnas.

Om det i ett bestånd av direkt

försäkring som överlåtits ingår

åtaganden som skall fullgöras i ett

annat EES-land skall Finans-

inspektionen offentliggöra den god-

kända överlåtelsen i det landet

enligt bestämmelserna där. Om

överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda

landet, får inspektionen underlåta

att offentliggöra beslutet där.

15 kap.

6 a §

Om det i ett bestånd av direkt

försäkring som överlåtits ingår

risker som är belägna i eller

åtaganden som skall fullgöras i ett

annat EES-land, skall Finans-

inspektionen offentliggöra den

medgivna överlåtelsen i det landet

enligt bestämmelserna där. Om

överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda

landet, får inspektionen underlåta

att offentliggöra beslutet där.

19 kap.

2 §

Regeringen skall, efter anmälan av Finansinspektionen, förklara konces-

sion som beviljats för ett försäkringsbolag förverkad om

1. bolaget inte har anmälts för registrering inom den tid som anges i

2 kap. 13 §,

2. bolaget inte har börjat sin

verksamhet inom tre månader från

det bolaget registrerades,

2. bolaget inte har börjat sin

verksamhet inom ett år från det

koncessionen beviljades eller inom

samma tid förklarat sig avstå från

koncessionen,

3. anmälningen för bolagets registrering genom lagakraftägande be-

slut blivit avskriven eller avslagen, eller

4. bolaget under längre tid än sex månader inte drivit verksamhet.

Om registrering av beslut, varigenom koncessionen har förverkats, för-

ordnar regeringen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2. De nya bestämmelserna i 14 kap. 26 b § och 15 kap. 6 a § tillämpas i

fråga om beslut om godkännande av överlåtelseavtal eller tillstånd att

verkställa avtal som meddelats efter den 31 mars 1998.

3. Äldre bestämmelser i 19 kap. 2 § 2 tillämpas för bolag som beviljats

koncession före ikraftträdandet.

3.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1302) om

EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 3 § och 8 kap. 1 § lagen (1993:1302) om

EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

3 §1

När Finansinspektionen av en behörig myndighet i ett annat EES-land

ges tillfälle att yttra sig över en fråga om tillstånd till en överlåtelse av

ett

bestånd av försäkringar som meddelats under verksamhet som drivits

med stöd av denna lag, skall inspektionen lämna sitt samtycke om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras, och

2. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats.

Finansinspektionen skall yttra sig inom tre månader.

Finansinspektionen skall innan

den yttrar sig ge berörda

försäkringstagare och livräntetagare

tillfälle att anmäla om de har något

att invända mot överlåtelsen.

Därvid skall vad som föreskrivs i

15 kap. 4 § första stycket

försäkringsrörelselagen (1982:713)

gälla i tillämpliga delar.

Finansinspektionen skall innan

den yttrar sig ge berörda

försäkringstagare och livräntetagare

tillfälle att anmäla om de har något

att invända mot överlåtelsen.

Därvid skall vad som föreskrivs om

offentliggörande i 15 kap. 4 § första

stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) gälla i tillämpliga delar.

Om överlåtelsen har offentliggjorts

på motsvarande sätt i Sverige av

behörig myndighet i den

överlåtande försäkringsgivarens

hemland, får inspektionen

underlåta att offentliggöra

ansökningen.

8 kap.

1 §2

Finansinspektionen skall i Post- och Inrikes Tidningar kungöra

1. förordnande av ett ombud en-

ligt 6 kap. 5 eller 6 §,

2. beslut om att förbjuda eller

begränsa försäkringsgivarens rätt

att förfoga över sina tillgångar här i

landet, och

3. beslut om att lämna sitt

samtycke till överlåtelse av försäk-

ringsbestånd.

1. förordnande av ett ombud en-

ligt 6 kap. 5 eller 6 §, och

2. beslut om att förbjuda eller

begränsa försäkringsgivarens rätt

att förfoga över sina tillgångar här i

landet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2. De nya bestämmelserna i 7 kap. 3 § tillämpas i fråga om

offentliggörande av utländsk myndighet som sker efter den 31 mars

1998.

3. Äldre bestämmelser i 8 kap. 1 § tillämpas för beslut om samtycke

som meddelats före ikraftträdandet.

3.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt

för utländska försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att bedriva försäkringsrörelse i Sverige

dels att 25 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 29 d §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 §1

Finansinspektionen får meddela de erinringar i fråga om utländska

försäkringsföretags verksamhet här i landet som inspektionen anser

behövliga.

Finansinspektionen skall förelägga företaget att vidta rättelse om in-

spektionen finner att

1. avvikelse skett från denna lag, trafikskadelagen (1975:1410), lagen

(1976:357) om motortävlingsförsäkring eller föreskrifter som har medde-

lats med stöd av någon av dessa lagar eller grunderna, om sådana finns,

2. grunderna inte längre är tillfredsställande med hänsyn till

omfattningen och beskaffenheten av företagets rörelse,

3. i bankinstitut enligt 6, 10 eller 15 a § deponerat belopp minskats ge-

nom att värdehandlingarna avsevärt nedgått i värde eller av annan anled-

ning,

4. försäkringsföretagets riktlinjer för placering av tillgångar som an-

vänds för skuldtäckning inte är tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 13 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§ och 10 e §

försäkringsrörelselagen (1982:713),

5. de tillgångar som används för skuldtäckning inte är tillräckliga eller

inte är placerade enligt 13 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§ och 10 e § försäk-

ringsrörelselagen, eller

 6. det i övrigt finns allvarliga anmärkningar mot försäkringsföretagets

verksamhet.

Om ett utländskt försäkringsföretags kapitalbas understiger

solvensmarginalen enligt 7 kap. 23 eller 25 § försäkringsrörelselagen

(1982:713), skall Finansinspektionen förelägga företaget att upprätta en

plan för att återställa en sund finansiell ställning och överlämna planen

till inspektionen för godkännande. Om kapitalbasen understiger de nivåer

som anges i 16 a §, eller om garantibeloppet för livförsäkringsrörelse inte

har en sådan sammansättning som anges i 16 a § tredje stycket, skall

inspektionen förelägga företaget att upprätta och för godkännande

överlämna en plan för skyndsamt återställande av kapitalbasen.

Vad som sägs i tredje stycket skall inte gälla i de fall företaget

medgetts förmåner enligt 23 a § och någon annan myndighet än

Finansinspektionen har tillsyn över soliditeten. Om den utländska

myndighet som kontrollerar företagets soliditet förbjuder det att helt eller

delvis förfoga över sina tillgångar skall, på begäran av myndigheten,

Finansinspektionen vidta samma åtgärder beträffande företagets

tillgångar i Sverige.

Om ett föreläggande enligt andra eller tredje stycket inte har följts

inom den bestämda tiden och det anmärkta förhållandet inte heller på

något annat sätt har undanröjts, skall Finansinspektionen anmäla detta till

regeringen.

Finansinspektionen får begränsa ett försäkringsföretags förfoganderätt

eller förbjuda företaget att förfoga över sina tillgångar i Sverige, om

1. företaget inte följer gällande bestämmelser om skuldtäckning,

2. företagets kapitalbas understiger en tredjedel av solvensmarginalen

eller inte uppfyller gällande krav på garantibelopp,

3. företagets kapitalbas understiger solvensmarginalen och det finns

särskilda skäl att anta att bolagets finansiella ställning ytterligare kommer

att försämras, eller

4. det bedöms vara nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen

vid beslut om förverkande av företagets koncession.

Om företaget medgetts förmåner enligt 23 a § och någon annan myn-

dighet än Finansinspektionen har tillsyn över soliditeten, skall inspektio-

nen underrätta den behöriga myndighet som kontrollerar företagets

soliditet innan åtgärd vidtas.

Om företaget driver verksamhet eller har tillgångar placerade i ett

annat EES-land, skall Finansinspektionen underrätta den behöriga

myndigheten i det landet om beslut som fattats i enlighet med sjätte

stycket och, om det behövs, begära att den behöriga myndigheten i

samarbete med inspektionen vidtar motsvarande åtgärder.

Finansinspektionen skall anmäla beslut om förverkande av koncession

till de behöriga myndigheterna i de EES-länder där företaget bedriver

försäkringsverksamhet. Inspektionen får i samband härmed begära att

sådan myndighet i samarbete med inspektionen vidtar de åtgärder som

behövs för att skydda de försäkrades intressen.

Finansinspektionen får besluta hur verksamheten skall drivas efter ett

sådant beslut som avses i fjärde och sjätte styckena.

En koncession kan förklaras förverkad av regeringen om företaget

1. inte längre uppfyller kraven för koncession,

2. inte har börjat sin verksamhet

inom ett år från det koncessionen

beviljades eller inom samma tid

förklarat sig avstå från

koncessionen,

2. inte inom angiven tid har

vidtagit åtgärderna i en plan som

har godkänts enligt tredje stycket,

eller

3. i annat fall allvarligt åsido-

sätter gällande bestämmelser för

verksamheten.

3. inte inom angiven tid har

vidtagit åtgärderna i en plan som

har godkänts enligt tredje stycket,

eller

4. i annat fall allvarligt åsido-

sätter gällande bestämmelser för

verksamheten.

Om företaget medgetts förmåner enligt 23 a § och dess auktorisation

förklarats förverkad av en utländsk myndighet som kontrollerar

företagets soliditet, skall Finansinspektionen vidta erforderliga åtgärder.

Om skälet till att auktorisationen förklarats förverkad är att företagets

soliditet är otillräcklig, skall regeringen genast förklara företagets

koncession i Sverige förverkad.

Beslut, varigenom koncessionen förklaras förverkad, skall av Finansin-

spektionen kungöras i Post- och Inrikes Tidningar.

29 d §

Om det i ett bestånd av direkt

försäkring som överlåtits ingår

risker som är belägna i eller

åtaganden som skall fullgöras i ett

annat EES-land, skall

Finansinspektionen offentliggöra

den medgivna över-låtelsen i det

landet enligt bestäm-melserna där.

Om överlåtelsebeslutet

offentliggörs på motsvarande sätt i

det berörda landet, får inspektionen

underlåta att offentliggöra beslutet

där.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2. De nya bestämmelserna i 29 d § tillämpas i fråga om tillstånd att

verkställa överlåtelseavtal som lämnats efter den 31 mars 1998.

3. Äldre bestämmelser i 25 § tillämpas för företag som beviljats kon-

cession före ikraftträdandet.

4 Ärendet och dess beredning

Denna lagrådsremiss innehåller förslag till vissa justeringar i reglerna för

svenska och utländska försäkringsgivare.

Den svenska lagstiftningen på försäkringsområdet har i två etapper ge-

nomgått genomgripande förändringar till följd av genomförandet av EG:s

försäkringsdirektiv.

Rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning

av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva

verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring och rådets

första direktiv 79/267/EEG av den 5 mars 1979 om samordning av lagar

och andra författningar om rätten att starta och driva direkt

livförsäkringsrörelse, den s.k. första generationens direktiv, syftade till

gemensamma regler för att underlätta etablering av skade- och

livförsäkringsföretag i ett annat medlemsland. Direktiven innebar en

minimiharmonisering av regler för auktorisation och övriga krav som

skall gälla för etablering i medlemsstaterna. Den andra generationens

direktiv (rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om

samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt

försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det

lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om

ändring av direktiv 73/239/EEG och rådets direktiv 90/619/EEG av den 8

november 1990 om samordning av lagar och andra författningar om

direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare

att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster, och om ändring av

direktiv 79/267/EEG) innehåller främst regler som i vissa fall ger

möjlighet att tillståndsfritt sälja försäkringar över nationsgränserna utan

etablering i mottagarlandet (tillhandahållande av tjänster). Såväl första

som andra generationens direktiv har kompletterats och ändrats i flera

omgångar.

Genom EES-avtalet åtog sig Sverige att bl.a. genomföra regler i första

och andra generationens direktiv. Den svenska lagstiftningen som

införlivade dessa rättsakter trädde i kraft den 1 januari 1994 (SFS

1993:1302 1311, prop. 1992/93:257, bet. 1993/94:NU5, rskr.

1993/94:39).

Tredje generationens direktiv [rådets direktiv 92/49/EEG av den 18

juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser

annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv

73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt

försäkring än livförsäkring) och rådets direktiv 92/96/EEG av den 10

november 1992 om samordning av lagar och andra författningar som

avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven 79/267/EEG och

90/619/EEG (tredje livförsäkringsdirektivet)], syftar till att genomföra

principerna om en enda auktorisation och om hemlandstillsyn.

Direktivens bestämmelser innebär i korthet att en försäkringsgivare skall

ha möjlighet att med stöd av auktorisationen i sitt hemland driva

försäkringsverksamhet inom hela EU, såväl från ett fast driftställe i ett

annat medlemsland än hemlandet som genom gränsöverskridande handel

från ett fast driftställe beläget inom EU. Verksamheten skall, var den än

bedrivs inom EU, stå under hemlandstillsyn.

Genom den tredje generationens direktiv är den legala grunden för en

inre marknad på försäkringsområdet fullbordad. Arbetet med genom-

förandet av dessa direktiv ledde till lagstiftning som i huvudsak trädde i

kraft den 1 juli 1995 (SFS 1995:779 789, prop. 1994/95:184, bet.

1994/95:NU24, rskr. 1994/95:392).

För svenska försäkringsbolag införlivades EG-rätten genom ändringar

i försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL. För utländska försäkrings-

givare med säte i annat EES-land infördes en ny lag, lagen (1993:1302)

om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige, LEF. Gemenskaps-

rätten medförde också ändringar i de svenska reglerna för övriga

utländska försäkringsgivare [lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige, LUF].

Genom lagen (1995:1560) om årsredovisning för försäkringsföretag,

ÅRFL, genomfördes rådets direktiv av den 19 december 1991 om

årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag

91/674/EEG. Reglerna trädde i kraft den 1 januari 1996 (prop.

1995/96:10, bet. 1995/96:LU4, rskr. 1995/96:91).

Det har efter hand visat sig att det tidigare införlivandet av EG-

direktiven behöver justeras på några punkter. I en promemoria som har

utarbetats inom Finansdepartementet föreslås ändringar som ger en bättre

överensstämmelse med EG:s försäkringsdirektiv. Dessa behandlas i

avsnitt 5, 6 och 8. Vissa likartade justeringar föreslås också i reglerna för

försäkringsgivare utanför EES-området med verksamhet här. Därutöver

föreslås några ändringar i FRL som inte direkt hänger samman med

direktiven.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 1. Remissyttrandena finns tillgängliga i Finans-

departementet (dnr Fi97/2116).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 december 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över förslagen till

1. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

2. lag om ändring i lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige,

3. lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige.

Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Yttrandet finns intaget i

bilaga 2.

5 Vissa frågor om skuldtäckningstillgångar

5.1 Bakgrund

I 7 kap. 9 10 g §§ FRL finns placeringsregler för försäkringsbolag som

skall trygga att åtagandena mot försäkringstagarna kan fullgöras.

Grundtanken är att det belopp, som utgörs av försäkringstekniska

avsättningar för åtagandena mot försäkringstagarna, vid varje tidpunkt

skall motsvaras av tillgångar av visst slag med ett värde som uppgår till

minst samma storlek som avsättningarna (jfr prop. 1995/96:10 del 4 s.

91).

I 9 § fastslås det grundläggande kravet att bolaget skall inneha till-

gångar till ett belopp som motsvarar de försäkringstekniska avsättningar-

na för egen räkning med tillägg för viss deposition (skuldtäckning).

Alla tillgångar godtas inte för skuldtäckning. De tillgångar som är

tillåtna anges i 10 §. Den grundläggande tanken är att endast tillgångar

som uppfyller viss kvalitet i fråga om kreditvärdighet, värdebeständighet

eller likviditet godtas för skuldtäckning (prop. 1994/95:184 s. 167).

Tillgångarna skall, med vissa undantag, värderas till verkligt värde.

Värderingen regleras i 10 f §.

De tillgångar som används för skuldtäckning skall dessutom enligt

9 a § uppfylla de allmänna kraven på matchning och diversifiering.

Matchningsprincipen innebär att tillgångarna skall vara godtagbara

med hänsyn till försäkringsåtagandenas karaktär. Sådana tillgångar skall

väljas så att den förväntade avkastningen anpassas till utbetalningarna

från försäkringarna. En annan aspekt av matchningsprincipen är att

tillgångarna skall ha tillräcklig likviditet.

Diversifieringsprincipen innebär att tillgångar skall väljas så att

lämplig riskspridning uppnås.

Matchningsprincipen och diversifieringsprincipen kompletteras med

detaljregler enligt 10 b § med gränser för vad som vid skuldtäckningen

kan godtas av ett och samma tillgångsslag (tillgångslimiter). I 10 c §

finns gränser för hur stor del som får skuldtäckas med en enskild

placering (enhandsengagemang). Reglerna om tillgångslimiter och

enhandsengagemang utgör ramar som bolaget måste hålla sig inom men

innebär inte automatiskt att matchnings- och diversifieringsprinciperna är

uppfyllda.

5.2 Terminspremiefordran som skuldtäckningstillgång

Regeringens förslag: Fordringar på premier som inte förfallit till

betalning och som avser viss premieperiod (terminspremiefordringar)

för skadeförsäkring, får under vissa förutsättningar användas för

skuldtäckning.

Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Konsumentverket har dock uttryckt en viss

tvekan till ändringen med hänvisning till att åtagandena mot

försäkringstagarna vid varje tid bör kunna uppfyllas. Finansinspektionen

har lämnat vissa tekniska synpunkter på lagförslagets utformning.

Bakgrund: Inom skadeförsäkring, särskilt konsumentförsäkring, är

försäkringar med terminspremier vanligt förekommande. Det innebär att

premierna för försäkringen betalas genom delbetalningar under

försäkringsperioden (månads-, kvartals- eller halvårsvis). Försäkringen

löper däremot normalt på ett år och under denna tid är bolaget bundet av

de villkor som avtalats för perioden.

Det faktum att försäkringstagaren delar upp premien i delbetalningar

påverkar alltså inte i sig bolagets ansvarighet och åtagande gentemot

försäkringstagaren. En utebliven delbetalning medför efter en viss frist

att avtalet upphör att gälla. Försäkringsbolagets avtalsrättsliga åtagande

gentemot konsumenter är i fråga om de vanligaste skadeförsäkringarna

reglerat i konsumentförsäkringslagen (1980:38), KFL, men vissa

konsumentförsäkringar, liksom försäkringar för andra försäkringstagare

faller i stället under lagen (1927:77) om försäkringsavtal, FAL. I dessa

lagar finns bl.a. regler om att avtalet får sägas upp viss tid efter det att

bolaget lämnat ett meddelande till försäkringstagaren om den uteblivna

betalningen (25 § KFL och 13 § FAL).

Av de nya placeringsreglerna som infördes den 1 juli 1995 framgår

vilka tillgångsslag som får användas för skuldtäckning (7 kap. 10 §

FRL). Bland de tillåtna tillgångsslagen ingår fordringar på premier eller

andra fordringar på försäkringstagare som har samband med försäkrings-

avtal, om vissa rättssubjekt svarar för fordringen (10 § första stycket 5).

De subjekt som godtas är staten och vissa andra från risksynpunkt

särskilt säkra rättssubjekt. Det belopp som skall täckas av tillåtna till-

gångar är i första hand de försäkringstekniska avsättningarna för egen

räkning. Dit hör värdet av bolagets ansvarighet för löpande försäkringar,

den s.k. premiereserven.

Beräkningen och redovisningen av premiereserven reglerades tidigare i

Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd avseende skadeförsäk-

ringsbolagens beräkning och redovisning av försäkringstekniska skulder

samt redovisning av säkerhetsreserv, FFFS 1994:34. Enligt dessa

bestämmelser skulle, för försäkringar med terminsbetalning, även de

terminer som belöpte på tiden efter försäkringsbolagets balansdag

inräknas i premiereserven. I gengäld fick premierna för motsvarande

premieperiod räknas av. Det belopp som då skulle skuldtäckas var

således ett nettobelopp.

Genom införandet av lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäk-

ringsföretag, ÅRFL, som trädde i kraft den 1 januari 1996, införlivades

som tidigare nämnts EG:s direktiv om årsbokslut och sammanställd

redovisning för försäkringsföretag (91/674/EEG) i svensk rätt. I samband

därmed justerades även reglerna för beräkningen och redovisningen av

försäkringstekniska skulder. Sådana skulder skall numera redovisas

under beteckningen försäkringstekniska avsättningar. Vidare ändrades

reglerna i vissa andra avseenden. Med anledning av EG:s regler infördes

i 7 kap. 1 § FRL uttryckliga bestämmelser om att avsättningarna skall

motsvara det belopp som fordras för att ett försäkringsbolag vid varje

tidpunkt skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas

uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal (se prop.

1995/96:10 del 4 s. 108 och 275 276).

De närmare reglerna för redovisningen och beräkningen av försäk-

ringstekniska avsättningar för försäkringar med terminspremier regleras

numera i Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd om årsredo-

visning i försäkringsföretag, FFFS 1996:29. I likhet med tidigare före-

skrivs att för försäkringar med terminsinbetald premie skall bolaget räkna

med ansvarigheten även för de terminer av återstående löptid som ligger

helt inom tiden efter balansdagen (se 4 kap. 15 § FFFS 1996:29).

Tidigare regler om nettoredovisning finns dock inte kvar.

De nya redovisningsreglerna har även genomslag i skuldtäcknings-

sammanhang. Ett avsevärt större belopp av de fria medlen måste nu

därför utnyttjas för skuldtäckning i de aktuella fallen.

Försäkringsförbundet har i en skrivelse (dnr Fi 96/5184) begärt bl.a. att

fordringar på terminspremier skall få användas för skuldtäckning. Även

Finansinspektionen har i en särskild skrivelse framhållit att denna fråga

bör bli föremål för översyn (dnr Fi 97/1152).

Skälen för regeringens förslag: Det finns inte anledning att införa

några särskilda bestämmelser i lag om att de försäkringstekniska avsätt-

ningarna i redovisnings- eller placeringssammanhang skall reduceras

med fordringar på terminspremier. Det bör i stället prövas om

fordringarna på kommande delbetalningar bör få användas för skuld-

täckning, oavsett vem som svarar för dessa.

Nuvarande regler i 7 kap. 10 § första stycket 5 första meningen FRL

om att endast där upptagna premiefordringar på vissa rättssubjekt får

användas som skuldtäckningstillgångar motiveras av dessa rättssubjekt

uppfyller högt ställda krav på kreditvärdighet (se prop. 1994/95:184

s. 176).

I de nu aktuella fallen med delbetalningar av premier finns det ett

direkt samband mellan premiefordringen och bolagets åtagande. Om

bolaget kommer att säga upp åtagandena i fall terminspremierna inte

betalas, har försäkringstagarens kreditvärdighet inte samma betydelse

som i andra fall. Detta talar för att fordringar på terminspremier för

skadeförsäkring bör tas in som tillgångar som under vissa förutsättningar

får användas för skuldtäckning.

Eftersom rätten att utnyttja en fordran för skuldtäckning motiveras av

det direkta sambandet mellan fordringen och det ansvarsåtagandet som

den avser bör användningen begränsas till det belopp i premiereserven

som svarar mot fordringen. En sådan lösning överensstämmer också

sakligt sett väl med den äldre ordningen där premiefordringar beaktades

genom en minskning av premiereserven. Begränsningen bör tas in som

ett tak för vilket belopp fordringen kan användas för skuldtäckning.

Dessutom måste bolaget ha laglig och avtalad rätt samt fasta rutiner för

uppsägning av ansvarsåtagandet, om delpremien inte betalas i anslutning

till att ansvarsperioden börjar att löpa. Slutligen bör dessa fordringar inte

kunna användas för skuldtäckning om förfallodagen är inne men del-

betalningen uteblivit. Användningen för skuldtäckning bör därför

begränsas till premier som inte förfallit till betalning.

Författningstexten beträffande terminspremiefordringar bör, som

Finansinspektionen föreslagit, justeras något för att bättre ansluta till

försäkringsavtalsrättens terminologi. Det finns dock inte skäl att, som

inspektionen förordat, förtydliga reglerna om captivebolagens

koncernfordringar i detta sammanhang.

Med anledning av vad Konsumentverket/KO anfört bör det särskilt

framhållas att försäkringsbolagets åtaganden mot försäkringstagarna

skall skuldtäckas av godtagbara och matchande tillgångar även under den

uppsägningstid som löper om en fordran på terminspremien inte betalas.

De särskilda krav som uppställs för att terminspremiefordringar skall få

användas för skuldtäckning är dessutom uppställda för att med

beaktande av att premien erläggs genom delbetalningar säkerställa att

de allmänna kraven på kreditvärdighet, värdebeständighet och likviditet

inte eftersätts. Den föreslagna ändringen kan alltså inte i sig anses inne-

bära något avsteg från kravet att en försäkringsgivare vid varje tidpunkt

skall kunna fullgöra sina åtaganden mot försäkringstagarna.

Terminspremiefordringarna bör, i likhet med de premiefordringar o.d.

som staten och vissa andra rättssubjekt svarar för, inte underkastas några

begränsande regler enligt 10 b eller 10 c §§ om tillgångslimiter och en-

handsengagemang. Sådana begränsningsregler kan nämligen bedömas

sakna praktisk betydelse för de tillgångar som det nu är fråga om.

5.3 En utvidgad dispensmöjlighet från

tillgångsbegränsningarna

Regeringens förslag: Finansinspektionen får medge undantag som

inte endast är tillfälliga från vissa av tillgångsbegränsningarna för

skuldtäckningstillgångar. Dispensrätten villkoras av att det finns

synnerliga skäl.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt prome-

morians förslag eller lämnat det utan erinran. Brandkontoret har, i första

hand, begärt att gränsen för premielånen regleras i lag, eftersom

beroendet av dispens gör verksamheten osäker. Finansinspektionen har

efterlyst tydligare riktlinjer om hur Brandkontorets premielån bör

bedömas i riskhänseende. Försäkringsförbundet har anfört att dispens

bör kunna ges redan vid särskilda skäl. Förbundet har tillagt att

Brandkontorets premielån i säkerhetshänseende bör jämställas med

livförsäkringslån.

Bakgrund: Stockholms Stads Brandförsäkringskontor (Brandkontoret)

har i en skrivelse till Finansdepartementet begärt att deras fordringar

p.g.a. särskilda premielån till försäkringstagarna för betalning av vissa

allframtidsförsäkringar skall likställas med livförsäkringslån och därmed

få användas för skuldtäckning i obegränsad utsträckning (dnr Fi 96/73).

Brandkontoret grundades genom Kungl. Maj:ts reglemente och stad-

fästelse den 18 mars 1746. Brandkontoret meddelar allframtidsförsäk-

ringar för byggnader. Allframtidsförsäkringen är bunden till den

försäkrade byggnaden på viss fastighet och kan under vissa förut-

sättningar även flyttas över till en annan byggnad på en annan fastighet. I

regel betalar försäkringstagaren en engångspremie som finansieras

genom ett 50-årigt lån från Brandkontoret till försäkringstagaren

(premielån). Premielånen har formen av annuitetslån med fast ränta

under löptiden. Brandkontorets fordran är förenad med särskild förmåns-

rätt i fastigheten eller tomträtten med stöd av punkt 3 i övergångs-

bestämmelserna till förmånsrättslagen (1970:979). Bestämmelserna

innebär att Brandkontoret i händelse av ett exekutivt förfarande har rätt

till betalning före panthavare i fastigheten eller tomträtten, för amortering

eller ränta som inte förfallit till betalning tidigare än ett år före utmätning

eller konkursansökan. Förmånsrätten gäller även för kommande betal-

ningar och oavsett vem som äger fastigheten. Kontoret kan dock inte

överlåta premielånen till annan borgenär.

Gällande bestämmelser innebär att premielånen får motsvara högst 10

procent av skuldtäckningsbeloppet. Lånen räknas som skuldförbindelser

med annan betryggande säkerhet än panträtt i fastighet eller tomträtt som

andra än staten och vissa andra rättssubjekt svarar för (7 kap. 10 § första

stycket 15 jämfört med 10 b § första stycket FRL).

För närvarande har Finansinspektionen, med stöd av 7 kap. 10 b §

fjärde stycket FRL, medgett Brandkontoret dispens från tillgångs-

begränsningen i 7 kap. 10 b § första stycket FRL. Brandkontoret får med

denna tillfälliga dispens använda premielånen för skuldtäckning upp till

50 procent av det belopp som skall skuldtäckas, i den mån övriga till-

gångar inte är tillräckliga. Brandkontoret har framhållit att i ett längre

perspektiv är den tillfälliga dispensen inte tillräcklig. Kontoret har hävdat

att det inte kommer att kunna fortsätta sin verksamhet, om inte en lag-

ändring sker.

Skälen för regeringens förslag: Brandkontoret och dess premielån

med särskild förmånsrätt intar en särställning på försäkringsområdet. Det

kan konstateras att ett lån med sådan förmånsrätt som gäller för

Brandkontorets premielån är säkerhetsmässigt bättre prioriterat än lån

med panträtt i fast egendom. Det är samtidigt svårt att systematiskt

inordna premielånen bland övriga tillgångsslag i 7 kap. 10 § FRL,

eftersom förutsättningarna för Brandkontorets verksamhet är så speciella.

Ett av problemen är att premielånen har låg likviditet genom att de inte

kan överlåtas till en ny borgenär. Regeringen anser ändå att det med

hänsyn till den förmånsrätt som tillkommer Brandkontoret för premie-

lånen bör öppnas en möjlighet till högre skuldtäckning än de 10 procent

som följer av gällande regler.

Motivet till att skuldförbindelser med säkerhet i livförsäkringsbrev

tillåts för skuldtäckning i obegränsad utsträckning inom ramen för åter-

köpsvärdet är att försäkringsbolaget har kontroll över värdet av

säkerheten. Livförsäkringslånen anses i princip riskfria med avseende på

kreditrisk. Premielånen skiljer sig från livförsäkringslånen på så sätt att

Brandkontorets åtagande kvarstår i händelse av försäkringstagarens

fallissemang, medan ett livförsäkringsåtagande utsläcks i motsvarande

situation. Den förmånliga placering i förmånsrättshänseende som

Brandkontoret beviljats för premielånen innebär emellertid att

tillgångsslaget är mindre riskfyllt ur kreditrisksynpunkt än fastigheter

och andra fastighetsrelaterade tillgångar. Ur kreditrisksynpunkt är

premielånen åtminstone lika säkra som sådana obligationer,

skuldförbindelser och garantier för vilka kreditinstitut och vissa

värdepappersbolag svarar. Diversifieringsmöjligheterna har inte

motsvarande betydelse som för fastigheter och andra fastighetsrelaterade

tillgångar.

Ett skäl som talar emot att tillåta premielånen för skuldtäcknings-

ändamål i en hög utsträckning är lånens låga likviditet. Enligt

skuldtäckningsreglerna i tredje skadedirektivet skall, av de tillgångar som

täcker de försäkringstekniska avsättningarna, den procentuella andelen av

de tillgångar som inte är likvida hållas på en betryggande nivå (artikel

22.2.v). Det är också viktigt att värdet av en lånefordran beräknas med

hänsyn till möjligheten att realisera den (artikel 21.1 fjärde stycket vii).

Den låga likviditeten skall dock ses mot bakgrund av att premielånen är

avsedda att täcka mycket långa försäkringsåtaganden.

Det är emellertid mindre tillfredsställande att tillskapa ett nytt

tillgångsslag i 7 kap. 10 § FRL som endast omfattar Brandkontorets

premielån. Det finns därför starka skäl för att ge Finansinspektionen

möjlighet att medge en högre skuldtäckningsandel anpassad efter de

särskilda förhållandena för Brandkontorets premielån.

Ett behov av ett sådant medgivande till högre skuldtäckningsandel kan

också aktualiseras i andra mycket udda fall. Det kan t.ex. gälla

skuldtäckningstillgångar i utlandet med mycket hög grad av säkerhet.

Procentsatsen för högsta tillåtna skuldtäckning bör självfallet bestämmas

på ett sätt som inte snedvrider konkurrensen på det aktuella

försäkringsområdet. Det bör inte vara fråga om att genom dispensgivning

främja en expansion av vissa särreglerade försäkringstyper på bekostnad

av mer konkurrensutsatta försäkringar. Snarare bör det kunna ske för att

underlätta hanteringen av ett befintligt försäkringsbestånd.

Det finns alltså sammanfattningsvis skäl som talar för att det behövs en

dispensrätt i FRL för att kunna beakta den här typen av udda fall. I

jämförelse med en lagregel om högsta skuldtäckningsandel ger en

dispensordning också bättre möjligheter att med hänsyn till försäkrings-

tagarnas intresse beakta individuella förhållanden i det berörda bolaget.

En bestämmelse bör därför införas som möjliggör andra än tillfälliga

dispenser från nuvarande bestämmelser om tillgångsbegränsningar för

skuldtäckningstillgångar. Förutsättningarna för beviljande av dispens bör

dock vara mycket restriktiva. Dispens skall endast medges om det finns

synnerliga skäl. Sådana synnerliga skäl bör endast anses föreligga om en

verksamhet bedrivs under alldeles speciella omständigheter. Det skall

vidare vara fråga om särskilda tillgångar som i princip saknar andra

motsvarigheter på marknaden. Det skall vara uppenbart att de

placeringsregler som annars skulle gälla för dessa tillgångar är alltför

stränga även vid en försiktig bedömning i risk- och diversifierings-

hänseende. Fall som uppkommer till följd av mera generella utvecklings-

tendenser eller som gäller ett flertal företag bör inte omfattas av den nya

dispensgivningsregeln.

En rätt att medge undantag från tillgångsbegränsningarna för kassa kan

endast vara av tillfälligt slag. Detsamma gäller för fondpapper som inte

omsätts på någon reglerad marknad (se artikel 22 i tredje generationens

direktiv). Den föreslagna dispensregeln bör därför begränsas till andra

tillgångsslag.

Vid bestämmandet av skuldtäckningsandelen inom ramen för dispens-

prövningen bör, på samma sätt som varit vägledande vid placerings-

reglernas utformning, beaktas hur riskfyllt det aktuella tillgångsslaget är

samt diversifieringsmöjligheterna inom tillgångsslaget (jfr prop.

1994/95:184 s. 181). Vidare bör beaktas placeringsreglernas grund-

läggande syfte att tillgodose att försäkringsbolaget kan fullgöra sina

åtaganden mot försäkringstagarna. En dispens skall kunna förenas med

olika villkor om omprövning eller tidsbegränsning. Det ligger i sakens

natur att dispenser som strider mot EG:s regler inte får meddelas (se

särskilt artikel 22.2 i tredje generationens direktiv).

Den föreslagna dispensmöjligheten bör tillkomma Finansinspektionen.

6 Underrättelse om gränsöverskridande

koassuransverksamhet

Regeringens förslag: Ett svenskt försäkringsbolag, som avser att

bedriva gränsöverskridande koassuransverksamhet (samförsäkring)

avseende stora risker i ett annat EES-land, behöver inte underrätta

Finansinspektionen i annat fall än när bolaget är den ledande

försäkringsgivaren i koassuransavtalet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Finansinspektionen har ansett att

bestämmelsen på ett bättre sätt bör ansluta till definitionen av stora risker

i EG:s försäkringsdirektiv. Hovrätten för Västra Sverige har ansett att

begreppen koassuransavtal och ledande försäkringsgivare bör

definieras i lagtext eller i författningskommentaren.

Bakgrund: Med koassurans, eller samförsäkring, menas försäkrings-

verksamhet där flera försäkringsgivare genom ett avtal försäkrar en risk

och där var och en av försäkringsgivarna är ansvariga för en viss del av

åtagandet. En av försäkringsgivarna är den ledande försäkringsgivaren.

EG:s s.k. koassuransdirektiv (rådets direktiv 78/473/EEG av den 30 maj

1978 om samordning av lagar och andra författningar som avser

koassuransverksamhet inom gemenskapen) var ett första steg mot en

samordning av rätten att bedriva gränsöverskridande försäkringsverk-

samhet. Direktivet har ändrats genom andra skadeförsäkringsdirektivet

och rådets direktiv 90/618/EEG av den 8 november 1990 om ändring,

särskilt såvitt avser ansvarsförsäkring för motorfordon, av direktiv

73/239/EEG och direktiv 88/357/EEG, vilka avser samordning av lagar

och andra författningar angående annan direkt försäkring än

livförsäkring. I och med den tredje generationens direktiv har rätten att

bedriva gränsöverskridande verksamhet utsträckts även till annan

försäkringsverksamhet än den som omfattas av koassuransdirektivet.

Vilka risker inom gemenskapen som får omfattas av koassurans anges

i artikel 26.1 i andra skadeförsäkringsdirektivet. I artikeln hänvisas till de

s.k. stora risker som räknas upp i artikel 5 d i första skadeförsäkrings-

direktivet. Definitionen av stora risker har ändrats senast genom artikel 2

i direktiv 90/618/EEG. Det sägs särskilt i ingressen till det direktivet att

ändringen även skall innebära en ändring av vilka risker som får omfattas

av koassurans.

Enligt artikel 26.2 i andra skadeförsäkringsdirektivet skall de be-

stämmelser i direktivet som avser sådana stora risker som anges i artikel

5 d i första direktivet (i dess lydelse enligt artikel 2 i direktiv

90/618/EEG) endast tillämpas på den ledande försäkringsgivaren.

Av artikel 14 i andra skadeförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt

artikel 34 i tredje skadeförsäkringsdirektivet) följer att ett företag som

avser att bedriva gränsöverskridande försäkringsverksamhet i ett annat

medlemsland skall anmäla detta till hemlandsmyndigheten.

I 2 a kap. 4 § FRL regleras anmälningsskyldigheten för svenska

försäkringsbolags gränsöverskridande verksamhet i ett annat EES-land.

Ett krav på underrättelse till Finansinspektionen gäller i de fall ett

svenskt försäkringsbolag avser att, från Sverige eller från en sekundär-

etablering i ett annat land inom EES, meddela försäkringar för risker

belägna, eller för åtaganden som skall fullgöras, i ett annat EES-land, om

det sker på annat sätt än genom sekundäretablering i det landet. Någon

särregel för koassuransavtal finns inte.

I 2 kap. 1 och 4 a §§ LEF regleras anmälningsförfarandet för EES-för-

säkringsgivares gränsöverskridande verksamhet från ett fast driftställe i

ett annat land inom EES till Sverige. En sådan verksamhet får bedrivas

här i landet när Finansinspektionen mottagit en underrättelse från en

behörig myndighet i försäkringsgivarens hemland. Inte heller LEF inne-

håller några särregler för koassuransverksamhet.

Skälen för regeringens förslag: Koassuransdirektivet har till stora

delar förlorat sin betydelse genom framför allt det tredje skadeförsäk-

ringsdirektivet. Koassuransdirektivet föranledde inte några särskilda

lagstiftningsåtgärder för svenska försäkringsbolag när EG:s

försäkringsrörelseregler införlivades i svensk rätt. För EES-

försäkringsgivare infördes däremot en bestämmelse i dåvarande 2 kap.

3 § LEF om att icke ledande EES-försäkringsgivare som avsåg att delta i

koassuransavtal avseende stora risker belägna i Sverige, inte behövde

anmäla detta till Finansinspektionen. Samtidigt infördes en definition av

stora risker i 1 kap. 4 § LEF (SFS 1993:1302, prop. 1992/93:257). När

bestämmelserna om gränsöverskridande verksamhet för EES-

försäkringsgivare ändrades upphävdes det nämnda undantaget i fråga om

anmälningsskyldigheten (SFS 1995:780, prop. 1994/95:184).

Det kan nu konstateras att särskilda regler bör gälla för svenska

försäkringsgivare som driver koassuransverksamhet. Som framgår av

redogörelsen för direktivbestämmelserna gäller detta anmälnings-

skyldigheten inför gränsöverskridande verksamhet.

Bestämmelserna i 2 a kap. 4 § FRL bör således ändras för att bättre

ansluta till direktivets regler. En svensk försäkringsgivare som i annan

egenskap än ledande försäkringsgivare deltar i en sådan gränsöverskri-

dande koassuransverksamhet inom EES-området som avses i artikel 5 d i

första skadeförsäkringsdirektivet, bör undantas från den annars gällande

skyldigheten att underrätta Finansinspektionen om detta. Såsom Finans-

inspektionen föreslagit bör det tydligare framgå av författningstexten att

undantaget endast avser stora risker så som de definieras enligt EG:s

försäkringsdirektiv.

Hovrätten för Västra Sverige har efterlyst ytterligare vägledning för

tolkning och tillämpning av vissa begrepp. Såsom anförts i tidigare

sammanhang, måste man gå försiktigt tillväga när det gäller denna typ av

preciseringar för att inte avlägsna sig från direktivets EG-rättsliga

innebörd (jfr prop. 1992/93:257 s. 99). Hovrättens begäran bör dock i

någon mån kunna tillgodoses, vilket framgår av författningskommentaren

till 2 a kap. 4 § FRL, avsnitt 11.1.

Särregler för koassuransverksamhet aktualiseras även i LEF. Dessa

regler är emellertid redan föremål för beredning inom Finansdeparte-

mentet med anledning av förslagen i betänkandet Utländska försäk-

ringsgivare i Sverige (SOU 1996:77). Någon ändring av LEF föreslås

därför inte i detta sammanhang.

7 Offentliggörande av beståndsöverlåtelser

med EES-anknytning

Regeringens förslag: Ett svenskt försäkringsbolags överlåtelse av ett

bestånd av direkt försäkring där det ingår risker som är belägna

(skadeförsäkring), eller åtaganden som skall fullgöras (livförsäkring),

i ett annat EES-land, skall offentliggöras i det berörda EES-landet av

Finansinspektionen, om offentliggörande inte redan sker där. Samma

regler skall gälla för överlåtelser av motsvarande slag från

etableringar i Sverige av en försäkringsgivare från ett land utanför

EES. Om en EES-försäkringsgivares ansökan om beståndsöverlåtelse

offentliggörs i Sverige av en behörig myndighet i det överlåtande

försäkringsbolagets hemland, behöver ansökan inte kungöras av

Finansinspektionen. Vid dessa överlåtelser skall inspektionen inte

längre behöva kungöra beslutet om att lämna sitt samtycke till

överlåtelsen.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag,

förutom att promemorian inte innehåller något förslag om att

Finansinspektionen kan underlåta att offentliggöra sitt beslut i ett annat

EES-land, om offentliggörande redan sker i det landet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Finansinspektionen har dock ansett att reglerna

bör justeras i vissa avseenden. Med anledning av att en ansökan om

beståndsöverlåtelse inte måste kungöras utomlands bör det enligt

inspektionen klargöras i 15 kap. 4 § FRL att kungörelse skall ske i

svenska orstidningar. Inspektionen anser vidare att det borde vara möjligt

för den att underlåta att kungöra ett beslut om överlåtelselåtelse som

enligt 15 kap. 6 a § FRL skall ske i ett annat EES-land, om tillsyns-

myndigheten där offentliggör överlåtelsen. Inspektionen har också ansett

att det bör klargöras att den kan underlåta att kungöra en ansökan om

beståndsöverlåtelse enligt 7 kap. 3 § LEF även om den utländska myn-

digheten inte har kungjort överlåtelsen i tidningar utan låtit försäkrings-

givarna tillskriva försäkringstagarna eller kungöra överlåtelsen i

tidningar.

Bakgrund: I försäkringsdirektiven finns regler om förfarandet vid

överlåtelse av försäkringsbestånd som innebär att hemlandsmyndigheten

skall inhämta yttranden från behöriga myndigheter i andra medlems-

länder inför prövningen av en överlåtelse. Yttranden skall inhämtas från

myndighet i det land där risken är belägen eller åtagandet skall fullgöras.

Om försäkringarna meddelats från en sekundäretablering i ett annat EES-

land skall yttrande inhämtas från myndigheten i sistnämnda land. En

redogörelse för direktivets regler i dessa delar finns i prop. 1994/95:184

(s. 235 237).

I försäkringsdirektiven finns även regler om offentliggörande av över-

låtelser av försäkringsbestånd. De närmare reglerna om offentliggörande

finns i artikel 12.6 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 28 a

punkt 6 i första skadeförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 53

i tredje skadeförsäkringsdirektivet) resp. i artikel 11.6 i tredje livförsäk-

ringsdirektivet och artikel 31 a punkt 6 i första livförsäkringsdirektivet (i

dess lydelse enligt artikel 49 i tredje livförsäkringsdirektivet).

Bestämmelserna slår fast att en överlåtelse som tillåtits med stöd av

artiklarna skall offentliggöras i det medlemsland där risken är belägen

eller åtagandet skall fullgöras i överensstämmelse med nationell lag. Det

anges också att sådana överlåtelser automatiskt blir gällande gentemot

försäkringstagarna, de försäkrade och andra som har rättigheter eller

skyldigheter enligt de överlåtna avtalen.

I 14 kap. 26 26 b §§ FRL finns bestämmelser för livförsäkringsbolag

om överlåtelse av försäkringsbestånd i samband med konkurs eller likvi-

dation. I sådana situationer skall livförsäkringsbeståndet om möjligt

överlåtas till ett annat bolag. Ett sådant överlåtelseavtal skall godkännas

av Finansinspektionen för att bli giltigt. Anser inspektionen att avtalet

skall godkännas skall avtalets innehåll kungöras i Post- och Inrikes

Tidningar, PoIT, och i övrigt på ett ändamålsenligt sätt (14 kap. 26 a §

FRL). Därefter skall själva godkännandebeslutet registreras och kungöras

i PoIT (14 kap. 26 b § och 20 kap. 2 § FRL).

 I 15 kap. 1 6 §§ FRL finns bestämmelser om frivillig beståndsöver-

låtelse. Bestämmelserna avser både liv- och skadeförsäkringsbolag. Även

för en frivillig beståndsöverlåtelse finns regler om Finansinspektionens

tillstånd (1 §). Ansökan om överlåtelsen skall kungöras i PoIT och i

lämplig ortstidning (4 §). Inspektionen skall, sedan tillstånd att verkställa

ett överlåtelseavtal lämnats, genast registrera beslutet och kungöra det i

PoIT (15 kap. 5 § och 20 kap. 2 § FRL).

Tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd hänförlig till försäk-

ringsrörelse som bedrivs i Sverige av försäkringsgivare med säte utanför

EES prövas också av Finansinspektionen. För överlåtelse av sådana

försäkringsbestånd gäller samma regler som för svenska försäkrings-

bolags beståndsöverlåtelser om bl.a. kungörelse av ansökningens innehåll

(29 a § LUF). Reglerna för svenska försäkringsgivare om registrering

och kungörelse av beslutet gäller dock inte dessa överlåtelser.

Tillstånd till beståndsöverlåtelse av utländska försäkringsgivare med

säte inom EES (EES-försäkringsgivare) prövas av försäkringsgivarens

hemlandsmyndighet. När överlåtelse sker av försäkringsbestånd som har

anknytning till Sverige skall det i enlighet med direktivens bestämmelser

finnas regler i hemlandet som innebär att Finansinspektionen skall ges

tillfälle att yttra sig. När inspektionen mottagit en sådan framställan

gäller enligt de svenska reglerna att inspektionen skall iakttaga samma

kungörelseförfarande som vid svenska försäkringsgivares ansökan om

tillstånd (7 kap. 3 § LEF). Detta gäller även om ansökan skulle ha

offentliggjorts i Sverige på grund av bestämmelser i försäkringsgivarens

hemland. Inspektionen skall dessutom kungöra sitt beslut att lämna sitt

samtycke till överlåtelsen (8 kap. 1 § 3 LEF).

Skälen för regeringens förslag:

Offentliggörande av beståndsöverlåtelser utomlands

De svenska reglerna om överlåtelse av försäkringsbestånd ändrades

senast i samband med genomförandet av tredje generationens

försäkringsdirektiv (prop. 1994/95:184 s. 235 239). I ett avseende

överensstämmer inte FRL:s regler med direktiven. I FRL föreskrivs

ingen skyldighet för Finansinspektionen att offentliggöra bestånds-

överlåtelser i sådana utländska medlemsstater där riskerna är belägna

eller åtagandena skall fullgöras. En bestämmelse om offentliggörande i

andra EES-länder måste alltså införas i FRL såväl för bestånds-

överlåtelser i samband med likvidation och konkurs som för frivilliga

beståndsöverlåtelser. En motsvarande bestämmelse bör också införas i

LUF för sådana utländska försäkringsgivare som bedriver försäkrings-

rörelse i Sverige.

Ett antal frågor aktualiseras om hur bestämmelserna bör utformas.

En beståndsöverlåtelse offentliggörs i Sverige genom kungörelse av

Finansinspektionen vid två skilda tidpunkter, vid ansökningstillfället och

vid beslutstillfället. Det offentliggörande av beståndsöverlåtelser som

skall äga rum i andra EES-länder skall enligt direktiven ske först sedan

hemlandsmyndigheten har tillåtit överlåtelsen. Det är alltså inte till-

räckligt att myndigheten endast offentliggör en ansökan som sådan.

Frågan uppkommer då om lagen bör innehålla en bestämmelse om att

även en ansökan skall offentliggöras i dessa länder.

I de överlåtelsefall som nu är aktuella skall, som framgått ovan, Fi-

nansinspektionen inhämta samtycke från behöriga myndigheter i de EES-

länder där överlåtelsen senare skall offentliggöras. Som anförts i

promemorian kan det normalt antas att de utländska myndigheter som

kontaktas bereder de lokala försäkringstagarna möjlighet att bevaka sin

rätt. Det obligatoriska offentliggörandet som skall ske i ett annat EES-

land kan därför begränsas till beslutstillfället.

Finansinspektionen har uppfattat promemorians förslag så att en

ansökan om tillstånd till verkställighet av beståndsöverlåtelser från

svenska försäkringsbolag där utländska risker eller åtaganden finns aldrig

skall behöva kungöras utanför Sverige. För att ett sådant kungörande

skall kunna underlåtas är det enligt inspektionen av vikt att tillsyns-

myndigheten i risk- eller åtagandelandet på ett tillräckligt sätt kan till-

varata försäkringstagarnas intresse i det landet.

De lagändringar som görs i detta sammanhang är främst justeringar

som är motiverade av tvingande EG-regler. Som nyss utvecklats innebär

detta att beslutet att tillåta överlåtelsen i vissa fall måste offentliggöras i

ett annat EES-land och att det inte finns tillräckliga skäl att dessutom

ställa upp ett obligatoriskt krav på offentliggörande av ansökan. Avsikten

är däremot inte att förhindra att även ansökningar av beståndsöverlåtelser

offentliggörs i utländska tidningar eller motsvarande med stöd av 14 kap.

26 a § och 15 kap. 4 § FRL. Finansinspektionen bör alltså även i fortsätt-

ningen kunna ta initiativ till ett sådant offentliggörande. Det kan t.ex.

vara lämpligt när det är osäkert om risk- eller åtagandelandet tillfreds-

ställande kan tillvarata försäkringstagarnas rätt. Någon ändring av

15 kap. 4 § är därför inte påkallad.

Finansinspektionen har vidare ansett att det bör vara möjligt för

inspektionen att underlåta att enligt den föreslagna 15 kap. 6 a § FRL

offentliggöra ett godkännandebeslut i ett annat EES-land, om beslutet

offentliggörs där av myndighet i det landet.

I direktivbestämmelserna föreskrivs inte uttryckligen vilket land som

skall offentliggöra överlåtelsen. Direktiven ställer endast krav på att

offentliggörande skall ske. Syftet med ifrågavarande bestämmelser torde

därför vara uppfyllt, om offentliggörande sker i risk- resp. åtagandelandet

i enlighet med nationella bestämmelser, oavsett av vem det utförs. Det

ligger å andra sidan nära till hands att utgå i från att det är myndigheten i

överlåtarens hemland som, sedan den godkänt överlåtelsen, även bör se

till och svara för att offentliggörande sker i berörda länder. Ansvaret för

att offentliggörande sker bör därför åvila Finansinspektionen. Regeringen

anser emellertid mot bakgrund av nyss förda resonemang att ett sådant

offentliggörande bör kunna underlåtas i fall där ett offentliggörande

redan sker i något berört EES-land. En sådan ordning bör dock inte vara

regel. Finansinspektionen bör inte förlita sig på ett annat lands rutiner

utan att ha förvissat sig om att offentliggörandet sker på ett korrekt sätt.

En möjlighet till undantag i enlighet med det anförda bör föreskrivas, inte

endast i 15 kap. 6 a § utan även i 14 kap. 26 b § FRL och 29 d § LUF,

som innehåller motsvarande bestämmelser.

Det uppkommer också en fråga om offentliggörandet i andra EES-

länder bör avse även överlåtelser av återförsäkringsbestånd. Någon sådan

skyldighet finns inte i direktiven. Det har inte heller i övrigt framkommit

några skäl som motiverar att överlåtelser av återförsäkringsbestånd skall

behöva offentliggöras i andra EES-länder.

 Det finns även skäl att överväga om de aktuella bestämmelserna skall

utsträckas till ett krav på offentliggörande i länder utanför EES för

sådana risker som är belägna eller åtaganden som skall fullgöras där.

Direktivens bestämmelser om offentliggörande torde framför allt

motiveras av det samtidigt uppställda kravet att överlåtelser som

offentliggjorts automatiskt skall bli gällande gentemot försäkringstagare

och andra ersättningsberättigade. Det är osäkert om ett offentliggörande i

länder utanför EES-området kommer att tillgodose motsvarande syfte.

Ett sådant förfarande kan även medföra praktiska svårigheter och

kostnadsmässiga konsekvenser som är svåra att överblicka. Bestämmel-

serna om offentliggörande av beståndsöverlåtelser bör därför begränsas

till EES-länder.

Kungörande i Sverige

Det kan ifrågasättas om de beståndsöverlåtelser som skall offentliggöras i

andra EES-länder kan undantas från kungörelse i Sverige. Det kan dock

antas att sådana försäkringsavtal som skall offentliggöras utomlands inte

sällan har anknytning till personer eller företag här i landet. Något undan-

tag från bestämmelserna om kungörelse i Sverige bör därför inte före-

skrivas för nu aktuella fall.

Däremot finns det skäl att göra undantag från kungörelseplikten i det

omvända fallet, dvs. när en EES-försäkringsgivares hemlandsmyndighet

har offentliggjort en ansökan om beståndsöverlåtelse som avser risker

eller åtaganden i Sverige. Så som kungörelsereglerna vid EES-

försäkringsgivares beståndsöverlåtelser nu är utformade kan nämligen en

ansökan om överlåtelse av ett svenskt försäkringsbestånd bli föremål för

parallella kungörelseförfaranden. Enligt 7 kap. 3 § LEF skall Finans-

inspektionen genom kungörelseförfarande bereda försäkringstagarna

tillfälle att invända mot överlåtelsen inför inspektionens yttrande till

hemlandsmyndigheten. Samma ansökan kan dock komma att offentlig-

göras i Sverige till följd av nationella bestämmelser i samma försäkrings-

givares hemland. Om nu tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hem-

land har offentliggjort en ansökan i Sverige har försäkringstagarna redan

beretts möjlighet att invända mot överlåtelsen direkt till denna myndig-

het. I sådana fall saknas normalt särskild anledning för inspektionen att

kungöra ansökningen. En undantagsbestämmelse bör därför införas i

LEF för detta fall.

Finansinspektionen har framhållit att det bör klargöras att inspektionen

kan underlåta att kungöra en ansökan om beståndsöverlåtelse enligt

7 kap. 3 § LEF som redan offentliggjorts här i Sverige av den utländska

myndigheten, även om den myndigheten inte har offentliggjort över-

låtelsen i tidningar utan låtit försäkringsgivarna kungöra överlåtelsen

eller tillskriva försäkringstagarna.

Enligt regeringen är det av principiella skäl svårt att godta att olika

former av offentliggörande förekommer i Sverige, beroende på om det är

Finansinspektionen eller en utländsk myndighet som offentliggör, i detta

fall, en ansökan. Även om det i försäkringsdirektiven inte ställs krav på

att även ansökan om överlåtelse skall offentliggöras när det finns

utländska risker eller åtaganden, bör det offentliggörande som sker i

Sverige ske på likartat sätt, dvs. genom offentliggörande i tidningar,

oavsett om överlåtelsen sker från ett utländskt eller från ett svenskt

bolag.

Som nyss behandlats innebär alltså försäkringsdirektivens tvingande

bestämmelser att EES-försäkringsgivarens hemlandsmyndighet skall

kungöra beslutet om överlåtelsen i Sverige enligt svensk lag i de fall där

riskerna är belägna eller åtagandena skall fullgöras här. Det är därför

svårt att motivera att Finansinspektionen skall behöva kungöra beslutet

att lämna sitt samtycke till överlåtelsen. Bestämmelserna i 8 kap. 1 § 3

LEF bör därför upphävas.

Till följd av förslagen måste en ansökan om överlåtelse av försäkrings-

bestånd i fortsättningen innehålla uppgift om risker eller åtaganden utom-

lands. Bestämmelser i denna del bör dock inte tas in i lag utan lämpligen

utfärdas av regeringen genom en förordning eller av Finansinspektionen

genom verkställighetsföreskrifter.

8 Skuldtäcknings- och registerskyldighet i

återförsäkringsbolag

Regeringens förslag: Det införs bestämmelser som klargör att endast

sådana återförsäkringsbolag som bedriver livförsäkringsrörelse och

lång skadeåterförsäkringsrörelse skall skuldtäcka och föra ett register

över skuldtäckningstillgångar för att säkerställa

direktförsäkringsbolagens förmånsrätt. För sådana tillgångar skall

placeringsreglerna gälla i tillämpliga delar. Endast nämnda

återförsäkringsbolag skall vara skyldiga att upprätta

placeringsriktlinjer.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Promemorian har dock inte behandlat frågan om skyldighet för åter-

försäkringsbolag att upprätta placeringsriktlinjer.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt

förslaget eller lämnat det utan erinran. Finansinspektionen har ansett att

den föreslagna skuldtäckningsregeln bör tas in redan i 7 kap. 9 § FRL.

Liknande synpunkter har framförts av Hovrätten för Västra Sverige.

Hovrätten har vidare anfört att det klarare bör framgå i vilka delar

placeringsreglerna skall gälla samt att det bör prövas i vad mån åter-

försäkringsbolag skall upprätta placeringsriktlinjer enligt 10 g §.

Bakgrund: Tidigare gällande placeringsregler för försäkringsbolag

omfattade livförsäkringar och långa skadeförsäkringar, dvs. sådan skade-

försäkring som meddelats för längre tid än tio år, i praktiken brand-

försäkringar. Placeringsreglerna gällde både direkt försäkring och mot-

tagen återförsäkring. Bolagen skulle föra ett register över de tillgångar

som omfattades av placeringsreglerna. Försäkringstagaren hade förmåns-

rätt i de registrerade tillgångarna.

De placeringsregler som infördes den 1 juli 1995, i samband med ge-

nomförandet av tredje generationens försäkringsdirektiv, skiljer sig från

de tidigare reglerna bl.a. på så sätt att de inte omfattar återförsäkrings-

bolag, dvs. bolag som uteslutande bedriver återförsäkringsrörelse (7 kap.

9 § FRL). Det framhölls emellertid i motiven till dessa regler att det kan

få allvarliga konsekvenser både för ett bolag som meddelar direkt

försäkring och dess kunder om ett återförsäkringsbolag inte kan fullgöra

sina åtaganden och att det därför i och för sig kunde finnas fog för att

införa placeringsregler för bolag som uteslutande bedriver återförsäk-

ringsrörelse. Regeringen var dock inte beredd att föreslå några sådana

placeringsregler (prop. 1994/95:184 s. 145). Försäkringsbolag som ute-

slutande driver återförsäkringsrörelse undantogs däremot inte uttryck-

ligen från skyldigheten att föra ett register över tillgångar. Bestämmel-

serna kan därför tolkas som att en registerskyldighet fortfarande gäller

för såväl direkt- som återförsäkringsbolag (7 kap. 11 § FRL).

I vart fall kvarstår förmånsrätten för återförsäkringstagare (7 kap.

11 a § FRL). Förmånsrätten är även enligt gällande regler begränsad till

liv- och lång skadeförsäkring. En sådan förmånsrätt motiverades

ursprungligen med att det i en återförsäkringsgivares konkurs kan vara av

vitalt intresse för försäkringstagarna hos det bolag som tagit åter-

försäkringen att detta bolag har säkerhet för sin fordran hos återförsäk-

ringsgivaren. Med anledning av att återförsäkringstagare fick antas ha

även andra möjligheter att fullgöra sina skyldigheter mot sina

försäkringstagare kom återförsäkringstagarnas förmånsrätt att placeras

efter direktförsäkringstagarnas rätt (se prop. 1989/90:34 s. 73 f).

Ett försäkringsbolag skall upprätta riktlinjer för placeringar som

används för skuldtäckning (7 kap. 10 g §). I förarbetena till

bestämmelsen diskuteras inte särskilt tillämpningen på bolag som

meddelar återförsäkring (jfr prop. 1994/95:184 s. 163 164 och 277).

Skälen för regeringens förslag: Återförsäkringstagare är allmänt sett

inte lika skyddsvärda som direktförsäkringstagare. Om återförsäkrings-

bolaget inte kan fullgöra sina skyldigheter mot det företag som är åter-

försäkringstagare kan detta leda till allvarliga konsekvenser för direkt-

försäkringstagarna. Det finns därför skäl för bestämmelser som tar sikte

på de senare försäkringstagarnas skydd.

Det register som avses i 7 kap. 11 § FRL har dubbla funktioner. Det

ligger dels till grund för den förmånsrätt som följer livförsäkringar och

långa skadeförsäkringar, dels är det ett medel för att säkerställa och

kontrollera placeringsreglernas efterlevnad (jfr prop. 1994/95:184 s.

200). Det innebär att ett sådant register fortfarande fyller ett syfte i

återförsäkringsbolag, även om det enbart skall ligga till grund för

förmånsrätten. Ett register behöver däremot inte föras om det varken

ligger till grund för förmånsrätt eller placeringsreglernas efterlevnad.

Nuvarande regler om registerföring hos återförsäkringsgivare är inte

tillräckligt tydliga. Bestämmelserna bör justeras så att det klart framgår

att återförsäkringsbolag som bedriver liv- och lång skadeåterförsäkrings-

rörelse skall föra ett register. Samtidigt bör, som Finansinspektionen och

Hovrätten för Västra Sverige varit inne på, en särskild

skuldtäckningsregel tas in i 9 § om att sådana bolag skall ha tillgångar

som behövas för att säkerställa återförsäkringstagarens förmånsrätt

(särskild skuldtäckning). För sådana tillgångar skall placeringsreglerna

gälla i tillämpliga delar. I vilken omfattning dessa bör iakttas behandlas i

författningskommentaren. Vidare bör det av bestämmelserna framgå att

återförsäkringsbolag som bedriver annan återförsäkringsrörelse än liv-

och lång skadeförsäkring inte omfattas av kraven på skuldtäckning,

registerföring och iakttagande av placeringsregler. Det bör i

sammanhanget påpekas att den senare frågan kan bli föremål för ny

behandling vid en senare beredning av Försäkringsutredningens

slutbetänkande (SOU 1995:87).

Som Hovrätten för Västra Sverige anfört finns det skäl att pröva om

alla återförsäkringsbolag bör omfattas av skyldigheten att upprätta

placeringsriktlinjer. Skyldigheten att upprätta placeringsriktlinjer

infördes för att se till att försäkringsbolagen tar ansvar för att tillämpa

matchnings- och diversifieringsprinciperna. Riktlinjerna skall även

beakta bestämmelserna om vilka tillgångsslag som får användas för

skuldtäckning och om lokalisering av tillgångar. De ligger också till

grund för Finansinspektionens tillsyn av bolagen och inspektionen kan

begära att få del av dessa (se prop. 1994/95:184 s. 163 och 277). Mot

denna bakgrund bör skyldigheten att upprätta placeringsriktlinjer gälla

för återförsäkringsbolag som skall tillämpa reglerna om särskild

skuldtäckning, men tills vidare inte gälla för andra återförsäkringsbolag,

som varken omfattas av placeringsregler eller av registerskyldighet.

Bestämmelsen i 10 g § bör alltså förtydligas i enlighet med vad som nu

anförts.

9 Förverkande av koncession när verksamheten

inte påbörjats

Regeringens förslag: Tidsfristen för när en koncession skall

förverkas på grund av att ett svenskt försäkringsbolag inte har

påbörjat sin verksamhet ändras till ett år från det att koncessionen

beviljades. En motsvarande bestämmelse införs för försäkringsgivare

utanför EES. En bestämmelse införs också i FRL och LUF om att en

koncession får förverkas om bolaget dessförinnan begärt det.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att ettårsfristen skall

räknas från det att bolaget registrerades. I promemorian föreslås även att

motsvarande ändringar skall göras i LUF räknat från koncessionens

beviljande beträffande försäkringsgivare utanför EES.

Remissinstanserna: Finansinspektionen har avstyrkt promemorians

förslag med motiveringen att den föreslagna ändringen innebär att lagen

inte uppfyller EG-direktivens krav. Enligt inspektionen bör tiden för

verksamhetens påbörjande under alla förhållanden bestämmas till

maximalt sex månader från bolagets registrering, eftersom det av vissa

skäl är otillfredsställande från tillsynssynpunkt att så lång tid som ett och

ett halvt år kan förflyta från det att koncession ges till dess bolaget måste

påbörja verksamheten. Inspektionen pekar vidare på att förslaget innebär

en strängare behandling av s.k. tredjelandsföretag. Övriga

remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Bakgrund: Enligt artikel 22.l a i första skadeförsäkringsdirektivet (i

dess lydelse enligt artikel 14 i tredje skadeförsäkringsdirektivet) kan en

auktorisation som beviljats ett försäkringsföretag återkallas i vissa fall.

Återkallelse kan ske bl.a. om bolaget inte utnyttjar auktorisationen inom

tolv månader eller uttryckligen avstår från den. Motsvarande

bestämmelser för livförsäkringar finns i artikel 26.1 a i första livförsäk-

ringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 13 i tredje livförsäkrings-

direktivet).

Enligt FRL skall ett försäkringsbolag anmälas för registrering senast

sex månader efter det att koncession har beviljats (2 kap. 13 § FRL). Om

bolaget inte har anmälts för registrering inom denna tid skall

koncessionen förklaras förverkad. Koncessionen skall också förklaras

förverkad om verksamheten inte har påbörjats inom tre månader från

registreringen (19 kap. 2 § första stycket 1 och 2 FRL).

Även för försäkringsgivare utanför EES-området kan en svensk

koncession för verksamhet här förklaras förverkad i vissa fall. Det gäller

bl.a. om företaget inte längre uppfyller kraven för koncession (25 § elfte

stycket 1 LUF). Bestämmelserna innehåller dock ingen förverkandegrund

för det fall att verksamheten inte påbörjats inom viss tid eller företaget

avstår från koncessionen.

För bankerna finns på den aktuella punkten EG-direktiv med samma

uppbyggnad som på försäkringssidan. I bankrörelselagen (1987:617)

räknas den ettåriga förverkandefristen från registreringstidpunkten.

Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till att svenska

försäkringsbolag inte kan påbörja verksamheten innan försäkringsbolaget

har registrerats bör en ettårsgräns för förverkandet räknad från

registreringen vara förenlig med EG:s försäkringsdirektiv.

Framför allt av tillsynsskäl är det emellertid, så som Finans-

inspektionen påpekat, viktigt att försäkringsbolagets verksamhet påbörjas

snabbt. Möjligheten att skjuta upp verksamhetsstarten kan nämligen

försvåra bedömningen av kapitalbehovet utifrån de prognoser för de tre

första räkenskapsåren som skall lämnas vid koncessionsansökan.

Promemorians förslag innebär i praktiken att ett svenskt försäkringsbolag

kan avstå från att påbörja verksamheten under en tid av ett år och sex

månader från det koncessionen beviljades. Den ettåriga tidsfristen bör

därför utgå från koncessionsbeslutet.

Som angetts i promemorian är det värdefullt om de nu aktuella

reglerna är desamma för försäkringsbolag och banker. En ändring i

banklagstiftningen bör därför övervägas.

För närvarande finns ingen i lag angiven möjlighet att förverka en

koncession på den grunden att bolaget förklarar sig avstå från

koncessionen. En sådan återkallelsegrund anges i EG-direktiven och

finns även på bankområdet. Det bör därför införas en bestämmelse om

förverkande av en koncession om ett försäkringsbolag dessförinnan

förklarat att det avstår från koncessionen.

Motsvarande justeringar bör göras även i LUF.

10 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

De nya reglerna bör träda i kraft utan större dröjsmål. Lagstiftningen bör

därför träda i kraft den 1 april 1998.

 De nya reglerna bör som huvudregel tillämpas redan från dagen för

ikraftträdandet. I några fall krävs särskilda övergångsbestämmelser.

 Reglerna om förverkande av koncession bör tillämpas för bolag som

beviljas koncession efter den 31 mars 1998. Även de nya reglerna om

kungörelse av beståndsöverlåtelser bör anknyta till tidpunkten för Fi-

nansinspektionens beslut och bör tillämpas för beståndsöverlåtelser som

medgetts efter den 31 mars 1998.

11 Ekonomiska konsekvenser

Förslagen kan inte antas medföra några beaktansvärda ekonomiska kon-

sekvenser för försäkringstagarna eller andra intressenter.

Förslagen innebär i och för sig vissa ökade kostnader för försäkrings-

sektorn genom att kungörelser i några fall skall ske även i andra EES-

länder än i Sverige. Kostnaderna, som är föranledda av tvingande be-

stämmelser i EG:s försäkringsdirektiv, torde dock väl kompenseras av

kostnadsbesparingar till följd av att kungörelser inte längre måste ske i

vissa andra fall.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om ändring i

försäkringsrörelselagen (1982:713)

2 a kap. 4 §

I paragrafen har tre nya stycken lagts till.

Det nya andra stycket gäller koassuransverksamhet och innebär att den

underrättelse om gränsöverskridande verksamhet, som skall lämnas

enligt första stycket, endast behöver lämnas av den ledande försäkrings-

givaren i koassuransavtalet, om avtalet avser stora risker. Övriga

försäkringsgivare som deltar i koassuransavtalet behöver således inte

underrätta Finansinspektionen om den gränsöverskridande verksamheten.

Som regeringen berört i den allmänna motiveringen, avsnitt 5, måste

paragrafen ytterst tolkas mot bakgrund av dess EG-rättsliga samman-

hang. Av koassuransdirektivet framgår att med koassurans, eller samför-

säkring, förstås försäkringsverksamhet där två eller flera försäkrings-

givare genom ett enda avtal, med en samlad premie och för samma

termin, försäkrar en risk. Var och en av försäkringsgivarna svarar för sin

del. En av försäkringsgivarna skall vara den ledande försäkringsgivaren

och skall behandlas som om han täcker hela risken. Den ledande

försäkringsgivaren handhar den löpande förvaltningen och skall bl.a.

fastställa försäkringsvillkor och tariffer.

I det nya tredje stycket anges vad som avses med stora risker.

Definitionen överensstämmer med artikel 5 d i första skadeförsäkrings-

direktivet (införd genom artikel 5 i andra skadeförsäkringsdirektivet och

därefter ändrad senast genom artikel 2 i direktivet om gränsöver-

skridande verksamhet för motorfordonsförsäkring). Stora risker

definieras i vissa fall med hänsyn till riskens art och i vissa fall med

hänsyn till försäkringstagarens ställning eller omfattningen på dennes

verksamhet. Typiskt sett är det fråga om sådana fall där

försäkringstagarna själva kan tillvarata sina intressen gentemot

försäkringsgivaren, till skillnad från massrisker.

Av det nya fjärde stycket framgår att om försäkringstagaren ingår i en

koncern som lämnar koncernredovisning skall förhållandena i koncernen

enligt koncernredovisningen ligga till grund för tillämpningen av

kriterierna i tredje stycket 3.

I 1 kap. 4 § LEF finns en motsvarande definition av stora risker. För en

utförligare kommentar och redogörelse för stora risker, bruttoomsättning

och för vad som skall förstås med en koncern hänvisas till förarbetena till

den bestämmelsen (prop. 1992/93:257 s. 163 164).

7 kap. 9 §

Ett nytt andra stycke har lagts till. Det klargörs där att för

återförsäkringsbolag, som meddelar återförsäkring av liv- och lång

skadeförsäkring, som försäkringstagarna har förmånsrätt i enligt 11 §

första stycket 3, gäller placeringsreglerna i 9 a 10 g §§ i tillämpliga delar

(särskild skuldtäckning). Dessa återförsäkringsbolag är enligt 11 §

skyldiga att föra register över de tillgångar som används för särskild

skuldtäckning och tillgångarnas värde. Genom tillägget i tillämpliga

delar markeras att placeringsbestämmelserna i detta sammanhang skall

tillämpas med syftet att tillvarata återförsäkringsbolagets förmånsrätt.

Tillämpningen inriktas därigenom mera mot att säkerställa tillgångarnas

värde vid ett konkurs- eller utmätningsförfarande, snarare än att trygga

försäkringsåtagandena under löpande verksamhet. De grundläggande

kraven på riskspridning och matchning i 9 a § måste visserligen beaktas

för att förmånsrätten skall tryggas vid varje tidpunkt, men tillämpningen

kan mer isolerat inriktas mot att tillgångarna skall vara god säkerhet för

återförsäkringstagarnas förmånsrätt. Också de mer konkreta maximi-

reglerna i 10 10 c §§ om bl.a. tillgångsbegränsningar och enhands-

engagemang skall gälla i detta sammanhang, men kunna tillämpas mera

mekaniskt än i direktförsäkringsbolag. Dessutom skall lokaliserings-

reglerna i 10 d § tillämpas för tryggande av försäkringstagarnas förmåns-

rätt. Det är också befogat att beakta 10 e § om valutarisker och 10 f § om

värdering. Sådana anteckningar som föreskrivs i 11 § tredje stycket om

att en tillgångs fulla värde inte kan utnyttjas är också av betydelse i

förmånsrättssammanhang.

Paragrafen kommenteras också i den allmänna motiveringen, avsnitt 7.

7 kap. 10 §

Genom en ny punkt 5 a i paragrafens första stycke blir fordringar på

skadeförsäkringspremier för viss premieperiod (terminspremiefordringar)

som inte förfallit till betalning tillåtna för skuldtäckning under vissa

förutsättningar. Det gäller även om inte ett sådant rättssubjekt som anges

i 1 4 svarar för fordringen.

Möjligheten att använda terminspremiefordringar för skuldtäckning

begränsas till det belopp i premiereserven som svarar mot fordringen.

Vidare måste försäkringsbolagets åtagande vara sådant att det skall sägas

upp vid dröjsmål med betalningen. Bolaget måste således ha rätt till och

fasta rutiner för uppsägning av ansvarsåtagandet, om delpremien inte

betalas i anslutning till att ansvarsperioden börjar att löpa. Termins-

premiefordringar får inte användas för skuldtäckning om förfallodagen är

inne men delbetalningen uteblivit. Denna begränsning följer av att endast

premier som inte förfallit till betalning får användas för skuldtäckning.

För tillgångarna under denna punkt gäller inte begränsningarna i 10 b

och 10 c §§.

7 kap. 10 b §

Paragrafen innehåller begränsningar för hur stor andel vissa tillgångsslag

som används för skuldtäckning får utgöra av det totala

skuldtäckningsbeloppet. Genom ett tillägg i fjärde stycket införs en

särskild dispensregel, utöver den möjlighet att medge tidsbegränsade

undantag som Finansinspektionen har enligt samma stycke. Med den nya

särskilda dispensregeln får inspektionen möjlighet att medge även undan-

tag som inte är tillfälliga från tillgångsbegränsningarna i paragrafen om

det finns synnerliga skäl.

Dispensregeln kommenteras i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.3.

7 kap. 10 g §

Genom ändringen i första stycket klargörs att skyldigheten att upprätta

placeringsriktlinjer gäller för bolag som avses i 9 §. Försäkringsbolag

som uteslutande meddelar återförsäkring avseende kort skadeförsäkring

behöver alltså inte upprätta riktlinjer.

7 kap. 11 §

Ändringen i första stycket klargör att skyldigheten att föra register över

tillgångar för skuldtäckningsändamål inte gäller bolag som uteslutande

meddelar återförsäkring avseende kort skadeförsäkring.

Paragrafen kommenteras också i den allmänna motiveringen, se

avsnitt 7.

8 kap. 7 §

Till följd av att det tillkommit ett nytt andra stycke i 7 kap. 9 § har

hänvisningen i förevarande paragrafs sista stycke ändrats.

9 kap. 15 §

Paragrafen innehåller en hänvisning till reglerna om ansökan om förläng-

ning av koncession. Dessa regler fanns ursprungligen i 2 kap. 3 § tredje

stycket. Styckeindelningen i 2 kap. 3 § har därefter ändrats vid flera

tillfällen. Den aktuella bestämmelsen återfinns numera i sistnämnda para-

grafs sjunde stycke. Hänvisningen har därför ändrats.

14 kap. 26 b §

I bestämmelsen har ett nytt fjärde stycke tillkommit. Bestämmelsen inne-

bär att överlåtelse av direktförsäkringsbeststånd, där det ingår åtaganden

som skall fullgöras i ett annat EES-land, skall offentliggöras i det landet.

Offentliggörandet skall ske enligt de bestämmelser som i det berörda

EES-landet gäller för offentliggörande av i frågavarande överlåtelser.

Offentliggörandet, som är obligatoriskt, skall ske först sedan Finans-

inspektionen godkänt överlåtelsen.

Enligt andra meningen i fjärde stycket får Finansinspektionen under-

låta att offentliggöra beslutet i EES-landet om beslutet redan

offentliggörs där på motsvarande sätt. Huvudregeln är dock att det är

Finansinspektionen som skall tillse och svara för att offentliggörande

sker. Finansinspektionen bör inte kunna förlita sig på något annat lands

rutiner utan bör förvissa sig, t.ex. genom kontakt med behörig myndighet

i EES-landet, om att offentliggörandet i samtliga fall sker på ett korrekt

sätt så att syftet med bestämmelsen uppfylls.

15 kap. 6 a §

Paragrafen är ny. Bestämmelsen innebär att en överlåtelse av direkt-

försäkringsbestånd, där det ingår risker som är belägna eller åtaganden

som skall fullgöras i ett annat EES-land, skall offentliggöras i det landet i

överensstämmelse med dess nationella bestämmelser. Det blir alltså

obligatoriskt att offentliggöra godkännandebeslutet där (jfr motsvarande

bestämmelse i 14 kap. 26 b §).

19 kap. 2 §

Bestämmelserna om förverkande av koncession i paragrafens första

stycke 2 för det fall när verksamheten inte påbörjats inom viss tid har

justerats för att bättre ansluta till EG:s regler i detta avseende. Tidsfristen

har ändrats till ett år och räknas från koncessionens beviljande. I samma

punkt har en bestämmelse om förverkande av koncession intagits för det

fall att bolaget inom den angivna tidsfristen avstår från koncessionen.

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:1302) om

EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige

7 kap. 3 §

Ett tillägg har gjorts till sista stycket för att undvika att en EES-

försäkringsgivares överlåtelse av försäkringsbestånd skall behöva

offentliggöras här i landet genom två parallella förfaranden, nämligen

dels genom Finansinspektionens försorg och dels av en behörig

myndighet i den överlåtande försäkringsgivares hemland enligt

bestämmelser i det landet. Inspektionen skall i dessa situationer inte

behöva kungöra överlåtelsen innan yttrande avges.

8 kap. 1 §

Kravet i tredje punkten att Finansinspektionen skall kungöra ett beslut att

lämna samtycke till en EES-försäkringsgivares hemlandsmyndighet har

upphävts. Skälen till ändringen redovisas i avsnitt 6.

12.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:272) om

rätt för utländska försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige

25 §

I elfte stycket har en ny punkt införts. En koncession kan förklaras

förverkad enligt nya punkt 2 dels om företaget inte påbörjat

verksamheten inom ett år från det att koncessionen beviljades, dels i fall

företaget dessförinnan begär detta. Till följd av ändringarna har

bestämmelserna i nuvarande punkt 2 och 3 flyttats till punkt 3 och 4.

Motsvarande regler finns, efter justering och ändring, i 19 kap. 2 §

FRL.

29 d §

Ändringen är av motsvarande slag som ändringen i 15 kap. 6 a § FRL

Förteckning över remissinstanser avseende

Promemoria om vissa justeringar i lagstiftningen om

genomförande av EG:s försäkringsdirektiv

Efter remiss har yttrande över Promemoria om vissa justeringar i

lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv avgetts av

Hovrätten för Västra Sverige, Kammarrätten i Stockholm,

Finansinspektionen, Konkurrensverket, Konsumentverket, Sveriges

Riksbank, Sveriges Försäkringsförbund, Stockholms Stads

Brandförsäkringskontor (Brandkontoret).

Svenska Aktuarieföreningen och Svenska Bankföreningen har

förklarat sig avstå från att lämna remissyttranden. Utländska

Försäkringsbolags Förening, Svenska försäkringsmäklares förening och

Svenska Livförsäkringsbolagens Aktuarienämnd har beretts tillfälle men

avstått från att yttra sig.

.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-12-15

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet Arne

Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 4 december 1997 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

2. lag om ändring i lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige,

3. lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Charlotte

Abrahamsen.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 januari 1998.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:54 Vissa ändringar i

lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Försäkringsrörelselagen

(1982:713)

7 kap. 9 och 10 g §§

373L0239, 388L0357,

392L0049, 379L0267,

392L0096, 378L0473,

390L0618

Lagen (1950:272) om rätt

för utländska

försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i

Sverige

373L0239, 392L0049,

379L0267, 392L0096

1 Lagen omtryckt 1995:1567.

1 Senaste lydelse 1995:780.

2 Senaste lydelse 1995:780.

1 Senaste lydelse 1995:781.

Prop. 1997/98:54

46

1

Prop. 1997/98:54

4

1

Bilaga 1

Prop. 1997/98:54

47

1

Prop. 1997/98:54

Bilaga 1

Bilaga 1

Prop. 1997/98:54

Prop. 1997/98:54

Bilaga 2

48

1

Prop. 1997/98:54

Bilaga 2

Bilaga 2

Prop. 1997/98:54

Bilaga 3

Prop. 1997/98:54

49

1

Prop. 1997/98:54

Bilaga 3

Prop. 1997/98:54

Prop. 1997/98:54

50

1

Bilaga 4

Prop. 1997/98:54

1

1