Regeringens skrivelse

1998/99:146

Tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa

utlänningsärenden

Skr.

1998/99:146

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 15 juli 1999

Lena Hjelm-Wallén

 Björn von[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen anmäls i enlighet med 2 kap. 14 § utlänningslagen

(1989:529) att regeringen den 15 april 1999 utfärdat en förordning

(1999:209) om tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa

utlänningsärenden. Enligt förordningen skall medborgare i

Förbundsrepubliken Jugoslavien som kommer från provinsen Kosovo

och som inte kan återvända dit på grund av förhållandena där anses ha

behov av sådant tillfälligt skydd som avses i 2 kap. 4 a § utlänningslagen.

Förordningen trädde i kraft den 29 april 1999. Samtidigt genomfördes en

ändring i 1 kap. 1 § utlänningsförordningen (1989:547) som innebär att

den som beviljats sådant tidsbegränsat uppehållstillstånd inte behöver ha

pass vid vistelse i Sverige (se SFS 1999:210). Med anledning av det

ändrade läget i provinsen Kosovo beslutade regeringen den 23 juni 1999

om vissa ändringar i förordningen om tidsbegränsade uppehållstillstånd i

vissa utlänningsärenden (se SFS 199:708). Ändringarna träder i kraft den

15 juli 1999.

Innehållsförteckning

1 Utlänningslagens bestämmelse om tidsbegränsat uppehållstillstånd vid

behov av tillfälligt skydd 1

2 Massflykt från provinsen Kosovo i Förbundsrepubliken Jugoslavien

1

3 Samråd med andra länder 1

4 Svenskt ställningstagande till tillfälligt skydd 1

5 Förordning om tillfälligt skydd 1

6 Antal berörda personer 1

7 Kostnadskonsekvenser 1

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 juli 1999 ... ..11

1 Utlänningslagens bestämmelse om

tidsbegränsat uppehållstillstånd vid behov av

tillfälligt skydd

Enligt 2 kap. 4 a § utlänningslagen (1989:529) får regeringen i fråga om

en viss grupp av utlänningar meddela föreskrifter om att den som söker

uppehållstillstånd med stöd av 3 kap. utlänningslagen (dvs. som flykting

eller som skyddsbehövande i övrigt) och som bedöms ha ett tillfälligt

behov av skydd här i landet får ges ett tidsbegränsat uppehållstillstånd.

Ett sådant tidsbegränsat uppehållstillstånd får beviljas för en sammanlagd

tid av högst två år. Om ett program för att förbereda återvändandet har

inletts innan dess, får uppehållstillståndet förlängas med högst två år.

Av samma lagrum framgår vidare att ett tidsbegränsat

uppehållstillstånd får ges också till en utlänning som är make eller maka

eller barn under 18 år till den person som först beviljats tidsbegränsat

uppehållstillstånd. Detsamma gäller förälder till barn under 18 år som

meddelats tidsbegränsat uppehållstillstånd.

Bestämmelsen i 2 kap. 4 a § fick sin nuvarande utformning genom

ändringar i utlänningslagen som trädde i kraft den 1 januari 1997 (prop.

1996/97:25, bet 1996/97:SfU5, rskr. 1996/97:80, SFS 1996:1379).

Samtidigt infördes i 2 kap. utlänningslagen en ny paragraf, 14 §. I den

paragrafen föreskrivs bl.a. att regeringen skall anmäla föreskrifter om

tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4 a § till riksdagen genom

särskild skrivelse inom tre månader.

I propositionen (s. 127) anförde regeringen bl.a. följande om behovet

av en bestämmelse med den innebörd som nu finns i 2 kap. 4 a §

utlänningslagen:

Under senare år har det vid flera tillfällen inträffat att ett stort antal

skyddssökande på

grund av krig eller inbördeskrig sett sig tvingade att lämna sitt land. Det har

också

förekommit att skyddsbehovet i sådana fall kunnat bedömas vara av mer tillfällig

 karaktär.

Det har funnits förhoppningar om att situationen i landet inom en överskådlig

tid skulle

stabiliseras och göra det möjligt för många som flytt att återvända. Det är i

sådana

situationer av massflykt inte alltid motiverat att bevilja ett permanent

uppehållstillstånd.

Sökandens behov av skydd kan tillgodoses genom ett tidsbegränsat

uppehållstillstånd.

Regeringen anförde vidare (s. 128 a. prop.)

Frågan om tidsbegränsat uppehållstillstånd bör beviljas i en viss angiven

situation kan

innefatta överväganden av grannlaga natur. Det kan exempelvis innefatta såväl

utrikespolitiska som säkerhetspolitiska överväganden. En bedömning av om det är

fråga

om en massflyktssituation torde vidare regelmässigt kräva samråd med andra

länder. Beslut

om att tillämpa en ordning med tidsbegränsade uppehållstillstånd bör därför

endast kunna

fattas av regeringen.

2 Massflykt från provinsen Kosovo i

Förbundsrepubliken Jugoslavien

Situationen i provinsen Kosovo i Förbundsrepubliken Jugoslavien

förvärrades fr.o.m. mars 1998 då väpnade strider utbröt mellan Kosovos

befrielsearmé (UCK) och jugoslaviska säkerhetsstyrkor. Detta ledde till

att ett stort antal människor såg sig tvungna att lämna sina hem och söka

tillflykt på annat håll. Antalet internflyktingar den 24 mars 1999

uppskattades av FN:s flyktingkommissarie (UNHCR) till omkring

260 000. Ytterligare 110 000 personer hade varit i samma situation men

kunnat återvända hem. Cirka 20 000 50 000 personer från Kosovo av

huvudsakligen serbisk etnisk tillhörighet hade sökt sin tillflykt till andra

delar av Förbundsrepubliken Jugoslavien. I Kosovos närområde fanns

vidare ca 70 000 skyddssökande kosovoalbaner. Sedan början av 1998

fram till slutet av mars 1999 hade dessutom ca 125 000 medborgare i

Förbundsrepubliken Jugoslavien, uppskattningsvis omkring 90 procent

av dem kosovoalbaner, sökt asyl i ett antal länder utanför närområdet. De

största mottagarländerna var Tyskland (ca 43 000), Schweiz (ca 27 400)

och Storbritannien (ca 12 000) medan ca 4 100 sökt asyl i Sverige.

Därutöver hade ca 60 000 kosovoalbaner under samma tid kommit till

länder utanför närområdet utan att söka asyl.

En uppgörelse om vapenvila, minskning av jugoslaviska/serbiska

säkerhetsstyrkor, återvändande av flyktingar och obeväpnad

internationell närvaro nåddes hösten 1998, efter en resolution i FN:s

säkerhetsråd, mellan den jugoslaviske presidenten Milosevic och den

amerikanske förhandlaren Holbrooke. Situationen stabiliserades för en

tid men våldet trappades sedan gradvis åter upp. Efter massakern i Racak

i början av 1999 enade sig det internationella samfundet genom den s.k.

kontaktgruppen kring förnyade krav på fred och om grunder för en

politisk uppgörelse.

Sedan fredssamtalen den 19 mars 1999 uppskjutits av kontaktgruppen,

med förklaringen att samtalen inte skulle återupptas förrän

Förbundsrepubliken Jugoslavien accepterat de villkor som ställdes, lät

Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) följande dag

sina observatörer lämna Kosovo. Även UNHCR lämnade provinsen. Den

24 mars 1999 inledde NATO bombningar av Kosovoprovinsen och andra

delar av Förbundsrepubliken Jugoslavien, som sedan dagligen fortsatte

till den 16 juni. Vid slutet av mars ökade flyktingströmmen ut ur Kosovo

dramatiskt. Den 29 mars bedömde UNHCR att 60 000 flyktingar kommit

till Albanien sedan bombningarna började och att 4 000 flyktingar varje

timme passerade gränsen till Albanien. Massflykten var enligt UNHCR

ett resultat av systematisk och storskalig etnisk rensning av

kosovoalbaner i vissa delar av Kosovoprovinsen, utförd av jugoslaviska

säkerhetsstyrkor och paramilitära grupper. Till f.d. jugoslaviska

republiken Makedonien (nedan benämnt Makedonien) hade under dessa

dagar 4 500 flyktingar kommit och tillsammans med de 16 000 flyktingar

som redan tidigare sökt tillflykt i landet var flyktingarna uppe i det antal

som den makedonska regeringen förklarat att landet hade

mottagningskapacitet för. Redan den 7 april uppgav emellertid UNHCR

att 293 000 personer sökt sig till Albanien och 136 000 till Makedonien.

Den 5 april inledde UNHCR i samarbete med Internationella

migrationsorganisationen (IOM) ett program för humanitär evakuering

från Makedonien av flyktingar från Kosovo. UNHCR vände sig till

omvärlden, i första hand länder i Europa, med en begäran om att 100 000

platser skulle ställas till förfogande för tillfälligt skydd åt flyktingar för

att avlasta Makedonien och förmå landet att hålla sina gränser öppna för

flyktingar. I UNHCR:s riktlinjer för programmet framhölls att

evakueringen var frivillig samt underströks vikten av att familjer inte

splittrades och när detta ändå skett återförenades. Som särskilt angelägna

för överföring angavs i riktlinjerna de mest utsatta flyktingarna och de

med särskilda behov.

Då antalet flyktingar ökade snabbare än överföringarna från

Makedonien ökade behovet av nya platser. Sammanlagt fick UNHCR

erbjudanden om ca 137 000 evakueringsplatser av 40 länder. När

programmet den 6 juli förklarades formellt avslutat av UNHCR hade 29

länder överfört mer än 91 000 personer. I Makedonien uppges nu finnas

ca 30 000 registrerade flyktingar (det totala antalet flyktingar antas dock

vara större) medan 213 000 personer återvänt efter den 16 juni.

Sammanlagt har ca 655 000 kosovoalbaner återvänt från närområdet som

helhet medan drygt 117 000 personer finns kvar där. Däremot har en

ökning skett av antalet serber och medlemmar av andra etniska grupper

än den albanska, som sökt skydd i Förbundsrepubliken Jugoslavien

utanför provinsen Kosovo.

Det mycket omfattande spontana återvändandet från närområdet på

kort tid och det nu inledda organiserade återvändandet därifrån gör att

UNHCR är inställt på att 90 procent av flyktingarna i regionen kan vara

tillbaka i Kosovo vid årsskiftet. Ett spontant återvändande har även

inletts av flyktingar i länder utanför närområdet. Ett organiserat frivilligt

återvändande skall nu ske samordnat av UNHCR och IOM. Avsikten är

att IOM skall anlitas av länderna för transporter med flyg till

Makedonien och vidare resa till Kosovo.

3 Samråd med andra länder

Kosovokrisens utveckling och situationen vad gäller skyddssökande

inom och utom provinsen blev efter konfliktens intensifiering i mars

1998 vid upprepade tillfällen föremål för överläggningar vid olika möten

sammankallade av UNHCR, bl.a. inom ramen för Peace Implementation

Councils arbetsgrupp för humanitära frågor (HIWG). Flera möten mellan

berörda mottagarländer i Europa rörande flyktingar och asylsökande från

Kosovo hölls vidare på initiativ av International Centre for Migration

Policy Development (ICMPD) och Inter-Governmental Consultations on

Asylum, Refugee and Migration Policies in Europe, North America and

Australia (IGC). Även vid dessa senare möten deltog UNHCR. Vid olika

tillfällen framförde UNHCR sin aktuella bedömning, där man framhöll

vissa kategorier som särskilt utsatta och skyddsbehövande samt

förespråkade att staterna av humanitära skäl för tillfället inte skulle

återsända någon till Kosovo. Kosovofrågan behandlades även inom EU,

där Sverige förespråkade att medlemsstaterna skulle vara beredda att om

och när en massflyktssituation kunde anses ha inträffat gemensamt ta

ställning till detta, ge tillfälligt skydd i respektive land samt göra en

ansvarsfördelning mellan sig.

Omedelbart innan bombningarna inleddes hölls den 23 mars 1999 ett

informellt möte i Bern rörande asylsökande från Kosovo, sammankallat

av IGC. I mötet deltog förutom Sverige bl.a. Danmark, Finland, Norge,

Tyskland, Storbritannien, Österrike, Schweiz, Nederländerna, Belgien,

Italien, Ungern, Slovakien och Tjeckien. Även UNHCR, IOM och

ICMPD var närvarande. Det konstaterades att inte någon stat längre

återsände personer från Kosovo till Förbundsrepubliken Jugoslavien.

Vidare diskuterades frågan om tillfälligt skydd och om ansvarsfördelning

mellan staterna. Enligt UNHCR kunde man generellt utgå från att

asylsökande kosovoalbaner var i behov av skydd.

Sedan bombningarna inletts och flyktingar i mycket stort antal börjat

lämna Kosovo skedde ett omfattande samråd i olika fora och på olika

nivåer. Den 4 april hölls i Bryssel ett gemensamt möte för EU:s och

NATO:s medlemsstater med deltagande även av UNHCR och OSSE.

Mötet uttalade sig för att försöka möta flyktingkatastrofen genom att

stödja länderna i närområdet, bl.a. för att underlätta ett senare

återvändande. Om en sådan politik visade sig inte kunna fullföljas måste

tillfälligt skydd ges också i andra länder. För att sådana planer skulle

kunna genomföras måste erbjudanden från EU:s medlemsstater ges

solidariskt.

Efter svensk begäran samlades Europeiska unionens råd (rådet för

rättsliga och inrikes frågor) i Luxemburg den 7 april. UNHCR hade

dessförinnan vid ett extra inkallat möte i Genève den 4 april vänt sig till i

första hand europeiska länder med vädjan om platser för humanitär

evakuering från Makedonien och tillfälligt skydd för de överförda. Även

vid mötet i Luxemburg diskuterades frågan om tillfälligt skydd och om

ansvarsfördelning. Enighet rådde om att huvudinriktningen måste vara att

flyktingarna kunde stanna kvar i närområdet så att återvändandet

underlättades. Vid mötet redovisades den svenska regeringens beslut att

ge fördrivna från Kosovo tillfälligt skydd i Sverige och att ställa upp till

5 000 platser till förfogande för det humanitära evakueringsprogrammet.

Ett antal andra stater gjorde liknande utfästelser.

Fortsatt samråd mellan EU:s medlemsstater ägde därefter rum i olika

sammanhang. Den 27 maj konstaterade rådet i en slutsats att ett fortsatt

och förstärkt behov fanns av tillfälligt skydd för flyktingar från Kosovo.

Även i Nordiska samrådsgruppen för flyktingfrågor har

flyktingsituationen rörande Kosovo upprepade gånger varit föremål för

överläggningar.

I samband med det humanitära evakueringsprogrammet har samråd

fortlöpande skett mellan UNHCR och berörda mottagarländer. Samråd

om återvändande har senast ägt rum i Genève den 12 juli.

4 Svenskt ställningstagande till tillfälligt skydd

Under 1998 sökte ca 3 500 medborgare i Förbundsrepubliken

Jugoslavien asyl i Sverige, motsvarande 3,6 procent av de asylsökande

utanför Kosovos närområde. Under 1999 har antalet per månad varit

omkring 200. Det svarar mot 2,1 procent av de ca 48 000 personer som

under året t.o.m. maj månad sökt asyl utanför närområdet. Vidare kan

nämnas, att de 1 244 asylansökningar som under de första sex månaderna

1999 gjordes i Sverige av jugoslaviska medborgare, utgjorde 24 procent

av det totala antalet asylansökningar i landet under denna period. Av de

jugoslaviska medborgare som sökt asyl i Sverige bedöms inemot 90

procent vara från Kosovo och huvudsakligen av albansk etnisk

tillhörighet.

Efter det att UNHCR vädjat till europeiska stater att ta emot

skyddsbehövande från Kosovo som befann sig i Makedonien bestämde

regeringen vid ett extra sammanträde den 6 april att Sverige skulle ta

emot upp till 5 000 personer och ge dem tillfälligt skydd. Syftet var, som

UNHCR angett, att avlasta Makedonien och förmå landet att hålla sin

gräns mot Förbundsrepubliken Jugoslavien öppen för skyddsbehövande

från Kosovo. Det gällde också att snabbt lindra nöden bland de många

flyende. Omkring 60 000 personer fanns vid denna tidpunkt i

ingenmansland vid gränsen och släpptes bara i långsam takt in i

Makedonien.

Regeringen gav vid ett extra sammanträde den 12 april Statens

invandrarverk uppdraget att i samverkan med UNHCR överföra upp till

5 000 medborgare i Förbundsrepubliken Jugoslavien, som fördrivits från

provinsen Kosovo och uppehöll sig i dess närområde. En strävan skulle

vara att hålla samman familjer och personer som kom från samma

geografiska områden i Kosovo. Särskilda humanitära skäl kunde beaktas.

Inom ramen för dessa kriterier kunde, när UNHCR bedömde att så var

praktiskt möjligt, hänsyn tas till personers anknytning till Sverige.

Invandrarverket skulle fortlöpande samråda med Utrikesdepartementet

kring uttagningen och överföringen.

Den 15 april beslutade regeringen en förordning (1999:209) om

tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa utlänningsärenden, se avsnitt 5.

Sedan jugoslaviska styrkor inlett tillbakadragandet och NATO-trupper

börjat överta kontrollen av Kosovoprovinsen upphörde flyktingströmmen

in i Makedonien. Ett spontant återvändande kom genast igång och fick

snabbt mycket stor omfattning trots UNHCR:s avrådanden bl.a. med

hänvisning till säkerhetssituationen och risken för minor. Därmed

upphörde också snart anledningen till den humanitära evakueringen som

avtog i omfattning. För svensk del ägde den sista organiserade

flygtransporten från Makedonien rum den 16 juni. Uppdraget till

Invandrarverket har av regeringen den 23 juni begränsats till att avse upp

till 4 000 personer. Samma dag beslutade regeringen om en ändring av

förordningen (1999:209) om tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa

utlänningsärenden, se avsnitt 5.

Sverige och andra länder samt internationella organisationer har haft

som gemensam inriktning att flyktingarna från Kosovo så snart som det

kunde ske under säkra förhållanden skulle återvända till provinsen. Bland

flyktingarna uttrycks nu önskemål om att snarast återvända.

Sverige förbereder sig nu liksom andra länder på att hjälpa flyktingar

som vill återvända hem innan tiden för det tidsbegränsade

uppehållstillståndet gått ut.

5 Förordning om tillfälligt skydd

Den 15 april 1999 utfärdade regeringen en förordning (1999:209) om

tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa utlänningsärenden. Enligt den

förordningen skall medborgare i Förbundsrepubliken Jugoslavien som

kommer från provinsen Kosovo och som inte kan återvända dit på grund

av förhållandena där anses ha behov av sådant tillfälligt skydd som avses

i 2 kap. 4 a § utlänningslagen. Under förutsättning att de har behov av

skydd här får de beviljas tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 2 kap.

4 a §. Av förordningen framgår vidare att den första tillståndsperioden

skall vara elva månader. Förordningen trädde i kraft den 29 april 1999.

Samtidigt som den ovan nämnda förordningen trädde i kraft

genomfördes också en ändring i 1 kap. 1 § utlänningsförordningen

(1989:547), se SFS 1999:210. Den ändringen innebär att den som

beviljats tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt en förordning som

beslutats med stöd av 2 kap. 4 a § utlänningslagen inte behöver ha pass

vid vistelse i Sverige.

Förordningen om tidsbegränsade uppehållstillstånd är avsedd att

tillämpas inte bara på dem som reser in i Sverige efter det att

förordningen trätt i kraft, enskilt eller inom ramen för det särskilda

beslutet om överföring av högst 5 000 skyddsbehövande till Sverige, utan

även på dem som rest in tidigare och som uppfyller de förutsättningar

som ställs upp i förordningen.

Samma dag som den särskilda förordningen trädde i kraft, den 29 april

1999, fattade regeringen vägledande beslut i fyra ärenden som Statens

invandrarverk tidigare lämnat över till regeringen för prövning. Samtliga

ärenden rörde personer som tidigare varit bosatta i provinsen Kosovo och

som under åren 1997 och 1998 på egen hand rest in i Sverige och sökt

asyl här. Regeringen konstaterade i besluten att personerna i fråga inte

kunde återvända till Kosovo på grund av förhållandena där och att de

behövde skydd i Sverige. De omfattades därmed av den särskilda

förordningen och beviljades tidsbegränsade uppehållstillstånd under elva

månader samt arbetstillstånd under samma tid.

De som beviljas tidsbegränsat uppehållstillstånd med stöd av den

nämnda förordningen omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl. Det innebär att de har rätt till samma bistånd som

asylsökande.

Med anledning av det ändrade läget i provinsen Kosovo beslutade

regeringen den 23 juni 1999 om vissa ändringar i förordningen om

tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa utlänningsärenden, se SFS

1999:708. Ändringarna, som träder i kraft den 15 juli 1999, innebär dels

att den första tillståndsperioden skall vara längst till och med den 30 april

2000, dels att förordningen i sin helhet skall upphöra att gälla den 30

april 2000.

Samma dag, den 23 juni 1999, beslutade regeringen om en särskild

förordning (1999:707) om bidrag till medborgare i Förbundsrepubliken

Jugoslavien som kommer från provinsen Kosovo och som vill återvända

dit. Enligt den förordningen får bidrag lämnas med högst 5 000 kronor

för varje person som vill återvända, dock med högst 30 000 kronor per

familj. Bidrag får även lämnas för resekostnader med högst 3 000 kronor

per person.

6 Antal berörda personer

Omkring 3 700 personer har inom ramen för det humanitära

evakueringsprogrammet för Makedonien uttagits av Invandrarverket och

genom medverkan av IOM överförts till Sverige. Ett fåtal personer har

överförts från andra delar av Kosovos närområde. Flertalet har redan

erhållit tidsbegränsat uppehållstillstånd. Det återstående utrymmet för

överföringar kommer på önskemål av UNHCR att användas för i första

hand överföring av vårdbehövande där adekvat vård inte kan ges i

Kosovo eller dess närområde samt för anhöriga. Ett antal vårdbehövande

med anhöriga har den 12 juli överförts till Sverige.

Därutöver finns i Sverige ytterligare uppskattningsvis ca 2 500

personer från Kosovoprovinsen som rest hit på egen hand och som

erhållit eller är berättigade att erhålla tidsbegränsat uppehållstillstånd

enligt förordningen. Av dem hade i slutet av juni 1999 ca 1 450 personer

erhållit tidsbegränsat uppehållstillstånd.

Utlänningsnämnden har utöver vad som följer av förordningen beviljat

tidsbegränsat uppehållstillstånd i ett fåtal ärenden med ny ansökan om

uppehållstillstånd av personer från Kosovo.

7 Kostnadskonsekvenser

Förordningen (1999:209) om tidsbegränsade uppehållstillstånd i vissa

utlänningsärenden omfattar dels personer som på egen hand tagit sig till

Sverige och sökt asyl här, dels personer som överförts till Sverige i

samråd med UNHCR inom ramen för det humanitära

evakueringsprogrammet. De som erhåller tidsbegränsat uppehållstillstånd

enligt förordningen omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl.

För asylsökande som på egen hand tagit sig till Sverige och som får

tidsbegränsat uppehållstillstånd beräknas merkostnader inte uppstå med

anledning av förordningen.

För uttagning, överföring och mottagande under 11 månader av upp till

5 000 personer samt hemresor för dem beräknades kostnaderna till 375

miljoner kronor. Kostnaderna uppstår under år 1999 och 2000 och skulle

belasta utgiftsområde 8 Invandrare och flyktingar med ca 175 miljoner

kronor, genom ianspråktagande av medel för kvotöverföring, och i övrigt

utgiftsområde 7 Internationellt bistånd med ca 200 miljoner kronor.

I samband med att regeringen den 23 juni beslutat dels att överföringen

skulle omfatta upp till 4 000 personer, dels om bidrag för dem som vill

återvända till Kosovo bedömdes att kostnaderna under 1999 skulle bli 70

miljoner kronor lägre än tidigare beräknat. Denna beräknade

utgiftsminskning avser utgiftsområde 7.

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 juli 1999

Närvarande: statsråden Hjelm-Wallén, ordförande, von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet von[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar skrivelse 1998/99:146 Tidsbegränsade

uppehållstillstånd i vissa utlänningsärenden

Skr. 1998/99:146

11

1