Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till ändringar i

räddningstjänstlagen (1986:1102). Förslagen

innebär att kommunerna åläggs att planera för

varning och information till allmänheten vid

allvarliga olyckshändelser samt att

räddningstjänstlagen kompletteras med regler om

sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Enligt

förslaget skall länsstyrelserna åläggas att ansvara

för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen

från en kärnteknisk anläggning. Vidare föreslås att

kommunerna åläggs att medverka i planering och

övning för sådan saneringsverksamhet samt att

saneringsorganisationen under vissa

förutsättningar skall kunna företa ingrepp i annans

rätt.

Propositionen behandlar även andra frågor som

bl.a. syftar till bättre beredskap för och samordning

av åtgärder mot allvarliga olyckor.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli

1992.

Propositionens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

 Härigenom föreskrivs i fråga om

räddningstjänstlagen (1986:1102)

dels att 1, 21, 22, 28, 29, 33--35, 40, 45,

50, 52 och 64 §§ samt rubrikerna närmast före 28

och 34 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 25 § skall

lyda ''''''''Statlig räddningstjänst m.m.'''''''' och

''''''''Fjällräddningstjänst'''''''',

dels att det i lagen skall införas två nya

paragrafer, 2 a och 28 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag innehåller föreskrifter om hur samhällets räddningstjänst

skall organiseras och bedrivas.

I lagen finns också I lagen finns också

bestämmelser om olycks-- bestämmelser om olycks--

och skadeförebyggande och skadeförebyggande

åtgärder samt om åtgärder, om sanering

rättigheter och efter utsläpp av

skyldigheter för enskilda. radioaktiva ämnen, samt om

 rättigheter och

 skyldigheter för enskilda.

 2 a §

 Med sanering efter utsläpp

 av radioaktiva ämnen avses

 i lagen sådana

 åtgärder som staten

 skall vidta för att göra

 det möjligt att åter

 använda mark, vatten,

 anläggningar och annan

 egendom som förorenats

 genom utsläpp av

 radioaktiva ämnen.

 Skyldighet för staten att

 vidta sådana åtgärder

 föreligger endast i den

 utsträckning det med

 hänsyn till följderna av

 utsläppet, det hotade

 intressets vikt, kostnaderna

 för insatsen och

 omständigheterna i

 övrigt är påkallat

 att staten svarar för

 åtgärderna.

 21 §

För varje kommun skall det finnas en

räddningstjänstplan.

Planen skall innehålla uppgifter om

1. räddningskårens organisation i stora drag,

2. vattenreservoarer, brandposter,

varningssystem och andra anordningar för

räddningstjänsten och hur de skall underhållas,

3. insatstider till kommunens olika delar,

4. det lägsta antal befäl och övrig personal som

ständigt skall finnas för första utryckning i

styrkorna inom räddningskåren och tiden från

alarmering av personalen till dess

räddningsstyrkans första fordon kan utgå

(anspänningstid),

5. den kompetens som krävs för att vara befäl i

räddningskåren,

6. det minsta antal övningar som skall hållas

med personalen i räddningskåren,

 7. hur allmänheten skall

 varnas och informeras vid

 allvarliga olyckshändelser.

 I förekommande fall skall planen också innehålla uppgifter om

1. anläggningar som avses i 43 § samt

vattentäkter och andra områden där en

olyckshändelse kan medföra allvarliga skador i

miljön,

2. hamnar och deras gränser i vattnet,

3. avtal om samverkan inom

kommunalförbund och räddningsregion.

 22 §

Räddningstjänstplanen skall antas av

kommunfullmäktige.

Planen skall tillställas de myndigheter som

regeringen bestämmer.

Första och andra styckena gäller också i fråga

om ändringar i och tillägg till planen.

 Kommunen skall se till att

 allmänheten upplyses om vad

 räddningstjänstplanen

 innehåller om varning och

 information till

 allmänheten vid allvarliga

 olyckshändelser.

Räddningstjänst vid Räddningstjänst vid

utsläpp av radioaktiva utsläpp av radioaktiva

ämnen ämnen och sanering efter

 sådana utsläpp

 28 §

Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en

kärnteknisk anläggning i sådan omfattning att

särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten

eller vid överhängande fara för ett sådant utsläpp

skall länsstyrelsen svara för räddningstjänsten.

I 10 § lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet

finns bestämmelser om

skyldighet för innehavare

av kärnteknisk

anläggning att vidta de

åtgärder som behövs

för att upprätthålla

säkerheten vid

anläggningen.

 Länsstyrelsen skall

 också svara för

 saneringen efter utsläpp av

 radioaktiva ämnen från

 en kärnteknisk

 anläggning. För sanering

 efter utsläpp av

 radioaktiva ämnen i andra

 fall än som sägs i andra

 stycket skall den statliga

 myndighet som regeringen

 föreskriver eller i

 särskilda fall beslutar

 svara.

 28 a §

 I 10 § lagen (1984:3) om

 kärnteknisk verksamhet

 finns bestämmelser om

 skyldighet för innehavare

 av kärnteknisk

 anläggning att vidta de

 åtgärder som behövs

 för att upprätthålla

 säkerheten vid

 anläggningen. Av

 hälsoskyddslagen

 (1982:1080) framgår att

 varje kommun svarar för

 hälsoskydd inom kommunen

 som påkallas av utsläpp

 av radioaktiva ämnen, om

 inte annat följer av denna

 lag.

 29 §

Kommunerna är skyldiga att Kommunerna är skyldiga att

delta i planeringen av delta i planeringen av

räddningstjänsten vid räddningstjänsten vid

utsläpp av radioaktiva utsläpp av radioaktiva

ämnen från ämnen från

kärntekniska kärntekniska

anläggningar i landet och anläggningar och att

att medverka vid övningar i medverka vid övningar i

sådan sådan

räddningstjänst. räddningstjänst.

 Kommunerna är vidare

 skyldiga att medverka i

 planering och övningar

 för sanering efter

 utsläpp av radioaktiva

 ämnen från

 kärntekniska

 anläggningar.

 33 §

I fråga om räddningsinsatser som är omfattande

får regeringen föreskriva eller i särskilt fall

bestämma, att en länsstyrelse eller någon annan

statlig myndighet skall ta över ansvaret för

räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. I

sådana fall utses räddningsledare av den myndighet

som har fått ansvaret.

 I fråga om sanering efter

 utsläpp av radioaktiva

 ämnen från en

 kärnteknisk anläggning

 får regeingen föreskriva

 eller i särskilda fall

 besluta, att en

 länsstyrelse skall ta

 över ansvaret för

 saneringen inom flera län

 eller att någon annan

 statlig myndighet skall ta

 över detta ansvar inom ett

 eller flera län.

Skyldighet att medverka i Skyldighet att medverka i

räddningstjänsten räddningstjänst eller

 sanering efter utsläpp av

 radioaktiva ämnen

 34 §

En statlig eller kommunal En statlig eller kommunal

myndighet skall på anmodan myndighet skall med personal

av räddningsledaren delta i och egendom delta i en

en räddningsinsats med räddningsinsats på

personal och egendom, om anmodan av räddningsledaren

myndigheten har lämpliga och vid sanering efter

resurser och ett deltagande utsläpp av radioaktiva

inte allvarligt hindrar ämnen på anmodan av den

myndighetens vanliga myndighet som svarar för

verksamhet. saneringen. En sådan

 skyldighet föreligger dock

 endast om myndigheten har

 lämpliga resurser och ett

 deltagande inte allvarligt

 hindrar myndighetens vanliga

 verksamhet.

 35 §

Om en kommun har medverkat i en annan

kommuns räddningstjänst, har kommunen rätt till

skälig ersättning av den andra kommunen.

Om en kommun har medverkat i Om en kommun har medverkat i

statlig räddningstjänst statlig räddningstjänst

eller vid övningar i eller vid sanering efter

sådan utsläpp av radioaktiva

räddningstjänst, har ämnen eller vid övningar

kommunen rätt till i sådan

skälig ersättning av räddningstjänst eller

staten. sådan sanering, har

 kommunen rätt till

 skälig ersättning av

 staten.

 40 §

Myndigheter och enskilda skall Myndigheter och enskilda

skall

på begäran av en på begäran av en

myndighet som svarar för myndighet som svarar för

räddningstjänst lämna räddningstjänst eller

upplysningar om personal och sanering efter utsläpp av

egendom som kan användas i radioaktiva ämnen lämna

räddningstjänsten. upplysningar om personal och

 egendom som kan användas i

 räddningstjänsten eller

 vid saneringen.

 45 §1

Om fara för liv, hälsa Om fara för liv, hälsa

eller egendom eller för eller egendom eller för

skada i miljön inte skada i miljön inte

lämpligen kan hindras på lämpligen kan hindras på

något annat sätt, får något annat sätt, får

räddningsledaren vid en räddningsledaren vid en

räddningsinsats bereda sig räddningsinsats bereda sig

och medverkande personal och medverkande personal

tillträde till annans tillträde till annans

fastighet, avspärra eller fastighet, avspärra eller

utrymma områden, utrymma områden,

använda, föra bort eller använda, föra bort eller

förstöra egendom samt förstöra egendom samt

företa andra ingrepp i företa andra ingrepp i

annans rätt, i den mån annans rätt, i den mån

ingreppet är försvarligt ingreppet är försvarligt

med hänsyn till farans med hänsyn till farans

beskaffenhet, den skada som beskaffenhet, den skada som

vållas genom ingreppet och vållas genom ingreppet och

omständigheterna i omständigheterna i

övrigt. Sådana ingrepp övrigt. Sådana ingrepp

får också företas av får också företas av

den kommunala nämnden den kommunala nämnden

eller, i fråga om statlig eller, i fråga om statlig

räddningstjänst, av den räddningstjänst, av den

myndighet som svarar för myndighet som svarar för

räddningstjänsten. räddningstjänsten. Om en

 statlig myndighet enligt vad

 som sägs i 33 §

 första stycket har tagit

 över ansvaret för den

 kommunala

 räddningstjänsten,

 får ingrepp företas av

 den myndigheten i stället

 för av den kommunala

 nämnden.

 Vid sanering efter utsläpp

 av radioaktiva ämnen

 får, under de

 förutsättningar som

 anges i första stycket

 eller om det är

 nödvändigt för att

 göra det möjligt att

 åter använda den

 förorenade egendomen, den

 myndighet som ansvarar för

 saneringen företa sådana

 ingrepp i annans rätt som

 anges i första stycket.

 Förbud eller föreläggande som avses i 7 kap. 5 §

lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening

från fartyg får meddelas med stöd av denna

paragraf bara om sjöfartsverkets beslut inte kan

avvaktas.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som

behövs.

 50 §

Har utrustning för Har utrustning för

räddningstjänst räddningstjänst eller

tillhandahållits frivilligt sanering efter utsläpp av

eller tagits i anspråk med radioaktiva ämnen

stöd av 45 §, har tillhandahållits frivilligt

egendomens ägare eller eller tagits i anspråk med

innehavare rätt till stöd av 45 §, har

ersättning för skada egendomens ägare eller

på eller försämring innehavare rätt till

av egendomen, förlorad ersättning för skada

avkastning eller nytta av på eller försämring

egendomen och kostnad med av egendomen, förlorad

anledning av att egendomen har avkastning eller nytta av

tillhandahållits. egendomen och kostnad med

 anledning av att egendomen

 har tillhandahållits.

 Första stycket gäller

Första stycket gäller

inte den som har erhållit inte den som har erhållit

ersättning av någon ersättning av någon

annan eller på grund av annan eller på grund av

tjänst eller annars genom tjänst eller annars genom

avtal har rätt till avtal har rätt till

ersättning för att ersättning för att

tillhandahålla egendom tillhandahålla egendom

för räddningstjänst. för räddningstjänst

Första stycket gäller eller sanering efter

inte heller den som har utsläpp av radioaktiva

tillhandahållit egendom ämnen. Första stycket

för räddningstjänst, gäller inte heller den som

om räddningsinsatsen har har tillhandahållit egendom

avsett att hindra eller för räddningstjänst,

begränsa skada på hans om räddningsinsatsen har

egendom eller har avsett att hindra eller

föranletts av begränsa skada på hans

olyckshändelse i hans egendom eller har

verksamhet. föranletts av

 olyckshändelse i hans

 verksamhet.

 52 §

Ersättning enligt 50 och 51 Ersättning enligt 50 och 51

§§ skall betalas av §§ skall betalas av

kommunen eller, i fråga om kommunen eller, i fråga om

statlig räddningstjänst, statlig räddningstjänst

av staten. och sanering efter utsläpp

 av radioaktiva ämnen, av

 staten.

 64 §

Är riket i krig eller Är riket i krig eller

krigsfara eller råder krigsfara eller råder

sådana utomordentliga sådana utomordentliga

förhållanden som är förhållanden som är

föranledda av krig eller av föranledda av krig eller av

krigsfara vari riket har krigsfara vari riket har

befunnit sig, får befunnit sig, får

regeringen meddela sådana regeringen meddela sådana

från denna lag avvikande från denna lag avvikande

föreskrifter som är av föreskrifter som är av

betydelse för betydelse för

totalförsvaret eller som totalförsvaret eller som

behövs för att behövs för att

nödvändig nödvändig

räddningstjänst i räddningstjänst i

övrigt skall kunna övrigt eller sanering efter

genomföras. utsläpp av radioaktiva

 ämnen skall kunna

 genomföras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Försvarsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 24 oktober 1991

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden

B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om samhällets åtgärder mot

allvarliga olyckor

1 Inledning

Den 11 juni 1987 tillsattes en kommitté med

uppgift att se över kärnkraftsberedskapen. I

direktiven (dir. 1987:28) angavs att det omfattande

utrednings-- och utvärderingsarbete som följde

efter Tjernobylolyckan borde utgöra underlag för

en samlad bedömning av kraven på beredskapen

mot utsläpp av radioaktiva ämnen. Dessutom

angavs att sambandet med beredskapen mot

allvarliga kemiska olyckor borde tas med i

bedömningen.

Kommittén (Ledamöter: f.d. landshövdingen

Carl G.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, samt

riksdagsledamöterna Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN], Bertil
[REDACTED_EFTERNAMN], Birgitta[REDACTED_EFTERNAMN], Per Olof
[REDACTED_EFTERNAMN], Hans[REDACTED_EFTERNAMN] och Britta[REDACTED_EFTERNAMN].)

antog namnet utredningen om

kärnkraftsberedskapen. Mot bakgrund av

erfarenheterna från de svenska myndigheternas

åtgärder i samband med Tjernobylolyckan

beslutade utredningen att först överväga

principerna för ledning och samordning inom den

organisation som skall ingripa vid utsläpp av

radioaktiva ämnen och andra stora olyckor.

Utredningen redogjorde i en särskild rapport,

Samhällets åtgärder mot allvarliga olyckor --

Ledning och samordning, i juni 1988 för sina

slutsatser och förslag avseende principerna för

ledningsorganisationen. I rapporten föreslogs bl.a.

att länsstyrelsen även i fortsättningen skulle vara

det organ som när det behövdes tog över ansvaret

för kommunal räddningstjänst och som svarade för

räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen.

Utredningen föreslog vidare att rådet för

räddningstjänst skulle ombildas och få till uppgift

att på central nivå svara för samordning av

samhällets åtgärder vid allvarliga olyckor.

I en särskild rapport från utredningens

sekretariat, som presenterades i juni 1988,

redovisades de olika myndigheternas ansvar,

uppgifter och organisation inom räddningstjänsten.

Rapporten innehöll också redogörelser för de

erfarenheter från beredskapsorganisationens sätt

att fungera som hade framkommit vid bl.a. stora

övningar och vid Tjernobylolyckan.

Utredningen hemställde hos ett antal

myndigheter och organisationer om yttrande över

dessa båda rapporter. Synpunkterna i yttrandena

ingick i underlaget för utredningens slutliga

överväganden.

Den 6 november 1989 överlämnade utredningen

sitt slutbetänkande (SOU 1989:86) Samhällets

åtgärder mot allvarliga olyckor. I betänkandet

behandlas först sådana åtgärder som är

gemensamma för insatser vid alla slag av allvarliga

olyckor och därefter behandlas åtgärder som

särskilt avser det kärntekniska området. Till

protokollet i detta ärende bör fogas en

sammanfattning av utredningens betänkande som

bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats.

Remissyttranden har avgetts av överbefälhavaren,

kustbevakningen, överstyrelsen för civil

beredskap, statens räddningsverk, styrelsen för

psykologiskt försvar, försvarets forskningsanstalt

(FOA), socialstyrelsen, statens järnvägar,

sjöfartsverket, Sveriges meteorologiska och

hydrologiska institut (SMHI), luftfartsverket,

generaltullstyrelsen, lantbruksstyrelsen, statens

livsmedelsverk, statens jordbruksnämnd,

arbetarskyddsstyrelsen, statskontoret,

riksrevisionsverket, rikspolisstyrelsen, statens

naturvårdsverk, kemikalieinspektionen, statens

strålskyddsinstitut, statens vattenfallsverk, statens

kärnkraftinspektion, hovrätten för Västra Sverige,

kammarrätten i Stockholm, naturvetenskapliga

forskningsrådet, Sveriges lantbruksuniversitet,

skogs-- och jordbrukets forskningsråd,

länsstyrelserna i Stockholms län, Uppsala län,

Södermanlands län, Kalmar län, Malmöhus län,

Hallands län, Göteborgs och Bohus län, Värmlands

län, Gävleborgs län, Västernorrlands län,

Västerbottens län och Norrbottens län, Svenska

kyrkans centralstyrelse, Svenska

kommunförbundet, landstingsförbundet, Svenska

samernas riksförbund, Sveriges industriförbund,

Lantbrukarnas riksförbund, Svenska

brandförsvarsföreningen, Sveriges Radio AB,

Tjänstemännens centralorganisation, SACO,

Landsorganisationen, SOS Alarmering AB,

Kärnkraftsäkerhet och Utbildning AB, Sveriges

Geologiska AB samt Studsvik AB.

Remissyttrandena finns tillgängliga i

lagstiftningsärendet (dnr. 2186/89).

Betänkandet innehåller inte några

författningsförslag. Inom försvarsdepartementet

har därför, med utgångspunkt i utredningens

förslag, en särskild promemoria med

författningsförslag utarbetats. Även denna har

remissbehandlats. Remissyttranden har avgetts av

överbefälhavaren, kustbevakningen, statens

räddningsverk, socialstyrelsen, lantbruksstyrelsen,

statens livsmedelsverk, statens jordbruksnämnd,

arbetarskyddsstyrelsen, statens strålskyddsinstitut,

statens kärnkraftinspektion, hovrätten för Västra

Sverige, kammarrätten i Stockholm,

länsstyrelserna i Stockholms län, Uppsala län,

Kalmar län, Malmöhus län, Hallands län,

Gävleborgs län och Västerbottens län, Svenska

kommunförbundet och Sveriges industriförbund.

Remissyttrandena finns tillgängliga i

lagstiftningsärendet (dnr. 2186/89).

Förslagen i propositionen syftar framför allt till

att lägga fast ansvarsförhållandena vad gäller

samhällets åtgärder för att förebygga och begränsa

verkningarna av allvarliga olyckor inbegripet

utsläpp av radioaktiva ämnen.

Regeringen beslutade den 29 augusti 1991 att

inhämta lagrådets yttrande över lagförslaget. Det

lagförslag som remitterats till lagrådet bör fogas till

protokollet i detta ärende som bilaga 2.

Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran.

Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som

bilaga 3. Lagrådets granskning har föranlett

vissa redaktionella ändringar av remissens

lagförslag.

2 Samhällets räddningstjänst

2.1 Allmänt

Med räddningstjänst avses i

räddningstjänstlagen (1986:1102)

räddningsinsatser som skall göras vid

olyckshändelser och överhängande fara för

olyckshändelser för att hindra eller begränsa

skador på människor eller egendom eller i miljön.

De flesta räddningsinsatserna görs på den lokala

nivån som kommunal räddningstjänst. För dessa

insatser -- de kan vara ingripanden vid bränder, ras,

jordskred, vägtrafikolyckor, tågolyckor,

översvämningar och utflöden av olja och andra

skadliga ämnen samt olyckor i samband med

transporter av farligt gods -- är det i allmänhet

tillräckligt med de resurser som räddningskåren i

kommunen förfogar över.

När det behövs ytterligare resurser är både

statliga och kommunala myndigheter skyldiga att

delta i räddningstjänsten. Räddningsorganen har

också stora befogenheter att genom ingrepp i

annans rätt ta i anspråk den materiel och egendom

i enskild ägo som kan behövas i räddningstjänsten.

Vidare kan enskilda som är mellan 18 och 65 år

åläggas att delta i räddningsarbete, om deras

kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det.

På regional nivå har länsstyrelsen till uppgift att

om det behövs ta över ansvaret för kommunal

räddningstjänst. Det kan bli nödvändigt vid stora

olyckor som samtidigt berör två eller flera

kommuner. Riskbilden är i sådana fall ofta

svårbedömd. Räddningsarbetet kan fordra stora

resurser och den som svarar för räddningstjänsten

behöver som regel förstärka med personal och

utrustning från andra kommuner eller organ i

samhället. Länsstyrelsen kan disponera resurser

från en rad olika håll i samhället, framför allt

kommunernas räddningskårer, polisen,

kustbevakningen, militära förband, SMHI,

flygplatsbrandkårerna och frivilligorganisationer.

Ansvaret för statlig räddningstjänst är fördelat

på olika myndigheter. Polisen svarar för

fjällräddningstjänst, luftfartsverket för

flygräddningstjänst och sjöfartsverket och

kustbevakningen för var sin del av

sjöräddningstjänsten. Länsstyrelserna har ansvaret

för räddningstjänst vid utsläpp eller överhängande

fara för utsläpp av radioaktiva ämnen från

kärntekniska anläggningar. Skyldigheten för en

länsstyrelse att ingripa gäller om det är fråga om ett

utsläpp i sådan omfattning att särskilda åtgärder

fordras för att skydda människor.

Regeringen har ett övergripande ansvar och kan

ta över och själv leda kommunal och statlig

räddningstjänst eller bestämma att en myndighet

skall göra det.

Statens räddningsverk svarar på central nivå för

bl.a. erfarenhetsutbyte, tillsyn, utbildning och

övning inom räddningstjänsten.

2.2 Räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva

ämnen

Som har framhållits svarar länsstyrelserna för

räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen

från kärntekniska anläggningar som är så

omfattande att det erfordras särskilda åtgärder för

att skydda människor. Andra utsläpp av

radioaktiva ämnen, t.ex. från sjukhus, industri,

eller fordon som transporterar kärnämne, är

kommunal räddningstjänst. Enligt

räddningstjänstlagen gäller denna skyldighet

samtliga länsstyrelser. Länsstyrelsen leder

verksamheten, vilket bl.a. innebär att den beslutar

om skyddsåtgärder och ger information till andra

myndigheter och till invånarna i länet. För dessa

uppgifter utser länsstyrelsen en räddningsledare.

Länsstyrelsen får stöd i räddningstjänsten från

centrala myndigheter, som bidrar med

riskbedömningar och ger rekommendationer om

lämpliga skyddsåtgärder. I inledningsskedet vid ett

utsläpp, eller när det är överhängande fara för

utsläpp, medverkar framför allt tre centrala

myndigheter. Statens kärnkraftinspektion (SKI)

bedömer risken för utsläpp liksom typ och

omfattning av befarade utsläpp. Statens

strålskyddsinstitut (SSI) svarar för

strålskyddsbedömningar och för samordning av

strålningsmätningar och utvärdering av

mätresultaten. SMHI ger väderprognoser och

beräknar spridningen av de radioaktiva ämnena.

Samhället kan emellertid behöva vidta åtgärder

även vid sådana radioaktiva utsläpp eller befarade

utsläpp, som inte har den omfattningen att de kan

skada människors liv och hälsa. Åtgärderna i

Sverige i samband med Tjernobylolyckan, t.ex.

restriktioner för betesdjur, är exempel på åtgärder

som inte är räddningstjänst i räddningstjänstlagens

mening.

De myndigheter som på olika nivåer har ansvar

för eller medverkar i räddningstjänst vid utsläpp av

radioaktiva ämnen kan som en säkerhetsåtgärd

behöva aktivera sin organisation även vid händelser

i kärntekniska anläggningar som inte är så allvarliga

att eventuella utsläpp av radioaktiva ämnen

riskerar att skada människor. De åtgärder som

myndigheterna vidtar i sådana lägen -- t.ex.

bemanning av ledningsplatser, strålningsmätning

och information till andra myndigheter,

massmedier och allmänheten -- är inte heller

räddningstjänst. Samhällets organ utser inte någon

räddningsledare och har inte befogenheter att ta i

anspråk personal och utrustning. Myndigheterna

har vidare inte befogenheter att med tvång

utrymma områden.

Behovet av åtgärder från samhällets sida upphör

inte alltid när den direkta räddningsinsatsen är

slutförd. Den långsamma avklingningen av en del

ämnen kan göra det nödvändigt med t.ex.

strålningsmätning, sanering och information i ett

långt utdraget skede efter ett radioaktivt utsläpp.

För åtgärder efter räddningsinsatsen -- och för en

del av verksamheten när utsläppet inte varit så

allvarligt att utsläppet från början kräver

räddningstjänst -- svarar i stor utsträckning

kommunernas miljö-- och hälsoskyddsnämnder.

Arbetet är en del av nämndens allmänna uppgifter

inom hälsoskyddet och regleras i hälsoskyddslagen

(1982:1080). På central nivå har bl.a.

strålskyddsinstitutet, socialstyrelsen,

livsmedelsverket och jordbruksverket och på

regional nivå länsstyrelsen inom ramen för sin

ordinarie verksamhet ansvar för olika åtgärder som

syftar till att skydda människor, djur och miljö mot

skadlig strålning.

3 Gällande rätt

Räddningstjänstlagen (1986:1102) och

räddningstjänstförordningen (1986:1107)

Räddningstjänstlagen anger under vilka

förutsättningar de olika myndigheter som svarar för

räddningstjänsten är skyldiga att ingripa. Lagen

föreskriver att de ansvariga kommunala eller

statliga myndigheterna skall planera och organisera

verksamheten så att räddningsinsatserna kan

påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett

effektivt sätt. Bestämmelserna gäller oavsett vilken

typ av olycka eller verksamhet som det är fråga om.

Enligt räddningstjänstlagen skall det vid varje

räddningsinsats finnas en räddningsledare. I lagen

finns bestämmelser om räddningsledarens

befogenheter. Han får spärra av områden, besluta

om utrymning samt använda, föra bort eller

förstöra egendom och göra andra ingrepp i annans

rätt. Räddningsledaren får vidare anmoda enskilda

personer mellan 18 och 65 år att, i den mån deras

kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det,

delta i en räddningsinsats genom att fullgöra

tjänsteplikt. Lagen föreskriver även att en statlig

eller kommunal myndighet på anmodan av

räddningsledaren är skyldig att ställa personal och

materiel till räddningsledarens förfogande vid

räddningsinsatser. Skyldigheten gäller endast om

deltagandet inte allvarligt hindrar myndighetens

vanliga verksamhet.

I räddningstjänstlagen och

räddningstjänstförordningen regleras även

planering, utbildning och övning för

räddningstjänsten. Ägare och innehavare av

byggnader eller anläggningar är skyldiga att hålla

utrustning -- och i en del fall beredskap med

personal -- som kan användas vid brand eller för

livräddning i samband med brand eller annan

olycka.

Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet

(kärntekniklagen)

Lagen definierar begreppet kärnteknisk

anläggning. Lagens syfte är bl.a. att sörja för

säkerheten i alla led av kärnämnenas hantering och

för att verksamheten drivs på ett riskfritt sätt. Den

som svarar för verksamheten skall vidta de åtgärder

som är nödvändiga för att förebygga fel i eller en

felaktig funktion hos utrustningen, felaktigt

handlande och annat som kan leda till en

radiologisk olycka. Lagen syftar vidare till att

hindra olovlig befattning med kärnämne och

kärnavfall. SKI utövar kontroll och tillsyn

beträffande efterlevnaden av bestämmelser i

kärntekniklagen och föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen.

Strålskyddslagen (1988:220)

Strålskyddslagens syfte är att skydda människor,

djur och miljö mot skadlig verkan av både

joniserande och icke--joniserande strålning. Lagen

gäller verksamhet med strålning. Med detta menas

bl.a. tillverkning, transport, överlåtelse och

innehav av radioaktiva ämnen samt användning av

tekniska anordningar som kan alstra strålning.

Lagen reglerar de allmänna skyldigheterna för

strålskyddet. Den som bedriver verksamhet med

strålning skall svara för att den som är sysselsatt i

verksamheten har god kännedom om förhållanden,

villkor, föreskrifter och risker förenade med

verksamheten. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter

om t.ex. provning, arbetsrutiner och märkning.

Huvudansvaret för samhällets strålskydd är samlat

hos den centrala strålskyddsmyndigheten SSI.

Atomansvarighetslagen (1968:45)

Ägaren eller innehavaren av en kärnteknisk

anläggning skall normalt ersätta den som drabbas

av skador till följd av atomolycka. Ersättning utgår

även om det inte kan visas att atomanläggningens

ägare eller innehavare har orsakat skadan av

vårdslöshet (s.k. strikt ansvar). Anspråk på

ersättning för skada enligt atomansvarighetslagen

får inte göras gällande mot annan än ägaren eller

innehavaren av atomanläggningen eller dennes

försäkringsgivare. Om den som är

ersättningsberättigad inte kan få ersättning av

ägaren eller innehavaren av anläggningen lämnar

staten ersättning.

Internationell reglering

Det finns ett antal internationella

överenskommelser som syftar till att genom

samarbete lindra eller begränsa skador på

människor eller egendom eller i miljön till följd av

allvarliga olyckshändelser. Sverige har

undertecknat följande konventioner eller avtal som

berör sådana olyckor:Konvention om tidig

information vid en kärnenergiolycka,

undertecknad i Wien den 26 september 1986

(varselkonventionen);Konvention om bistånd i

händelse av en kärnenergiolycka eller ett

radiologiskt nödläge, undertecknad i Wien den 26

september 1986 (biståndskonventionen);

Nordiskt samarbetsavtal i samband med

strålningsolyckor, undertecknat i Wien den 17

oktober 1963 (nordiska samarbetsavtalet);Avtal

mellan Danmark, Finland, Norge och Sverige om

samarbete över territorialgränserna i syfte att vid

olyckshändelser hindra eller begränsa skador på

människor eller egendom eller i miljön,

undertecknat i Stockholm den 20 januari 1989

(ramavtalet);Överenskommelser med

Danmark, Finland och Norge om samarbete i fråga

om åtgärder mot oljeförorening av havet,

undertecknad i Köpenhamn den 16 september 1971

(Köpenhamnsavtalet);Överenskommelse om

samarbete vid bekämpning av förorening av

Nordsjön genom olja och andra skadliga ämnen,

undertecknad i Bonn den 13 september 1983

(Bonnöverenskommelsen);Konvention om

skydd av Östersjöområdets marina miljö,

undertecknad i Helsingfors den 22 mars 1974

(Helsingforskonventionen).1990 års

internationella konvention om beredskap för

insatser vid och samarbete vid förorening genom

olja, undertecknad i London den 3 april 1991.

OECD:s rådsmöte antog den 8 juli 1988 ett

beslut om informationsutbyte angående olyckor

som kan orsaka skada över riksgränserna samt ett

beslut -- rekommendation om åtgärder för

information till allmänheten och allmänhetens

deltagande i beslutsprocessen, som berör

förebyggande av och insatser vid olyckor

omfattande farliga ämnen.

4 Varning och information till allmänheten vid

olyckshändelse

Mitt förslag: Kommunerna åläggs att

planera för varning och information till

allmänheten vid olyckshändelser. Kommunerna

skall vara skyldiga att informera allmänheten om

vad räddningstjänstplanen innehåller i dessa

hänseenden.

Utredningens förslag: Utredningens

förslag överensstämmer med mitt. Utredningen har

därutöver föreslagit att ägaren eller innehavaren av

en anläggning där verksamheten innebär fara för

att en olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador

på människor eller i miljön skall vara skyldig att

varna och informera allmänheten vid allvarliga

olyckor. Vidare har utredningen föreslagit att en

ägare eller innehavare av en sådan anläggning skall

svara för de kompletteringar av civilförsvarets

larmanordningar, som behövs för att varna

allmänheten vid allvarliga olyckor i fred. Slutligen

har utredningen föreslagit att ägaren eller

innehavaren skall vara skyldig att informera

allmänheten om verksamheten i anläggningen samt

om de åtgärder som har vidtagits för att förhindra

allvarliga olyckshändelser och de åtgärder som har

planerats om en sådan olyckshändelse skulle

inträffa.

Remissinstanserna: De remissinstanser

som har yttrat sig över utredningens förslag i denna

del har i huvudsak varit positiva. Några har dock

betonat vikten av att ansvarsfördelningen mellan

det allmänna och de enskilda anläggningsägarna

görs tydlig och klar i fråga om information och

varning till allmänheten.

Skälen för mitt förslag: För varje kommun

skall det enligt 21 § räddningstjänstlagen finnas en

räddningstjänstplan. Planen skall innehålla

uppgifter i olika hänseenden av betydelse för

räddningstjänsten. Uppgift om hur varning och

information till allmänheten skall ske ingår inte

bland de uppgifter som den kommunala

räddningstjänstplanen skall innehålla.

I räddningstjänstförordningen finns regler om

länsstyrelsens planering för räddningstjänsten för

de situationer när denna skall ta över ansvaret. Inte

heller här återfinns några bestämmelser om

skyldighet att i plan ange hur allmänheten skall

varnas eller informeras.

Som utredningen har anfört är det en viktig

förutsättning för en effektiv beredskap att

allmänheten är medveten om bl.a. de åtgärder som

samhället planerar att vidta i händelse av en

allvarlig olycka.

Jag föreslår att kommunerna åläggs dels att i

sina räddningstjänstplaner ta in uppgifter om hur

allmänheten skall varnas och informeras vid

olyckshändelser, dels att informera allmänheten

om vad planen innehåller i dessa hänseenden. Jag

avser att återkomma till regeringen med förslag om

en motsvarande reglering för länsstyrelsernas del.

Enligt 38 § räddningstjänstlagen skall ägaren

eller innehavaren av en anläggning som avses i 43 §,

dvs. där verksamheten innebär fara för att en

olyckshändelse skall få allvarliga följder, vid

utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen underrätta

räddningstjänstorganen, om utsläppet påkallar

särskilda åtgärder till skydd för allmänheten.

Underrättelse skall också lämnas, om det föreligger

överhängande fara för ett sådant utsläpp. Vidare

innehåller 39 § en allmän bestämmelse om

skyldighet för den som upptäcker en fara att varna

och larma. Enligt 67 § räddningstjänstförordningen

får länsstyrelsen medge att ägaren eller

innehavaren av en anläggning som sägs i 43 §

räddningstjänstlagen får använda samhällets

alarmeringsanordningar och därvid tillämpa

bestämmelserna om viktigt meddelande i

civilförsvarskungörelsen (1960:377) vid alarmering

enligt 39 § räddningstjänstlagen.

Enligt utredningen behövs det emellertid

därutöver en uttrycklig bestämmelse om att ägaren

eller innehavaren av anläggningen skall vidta

åtgärder för att direkt varna och informera

allmänheten. Utredningen har därför föreslagit att

ägaren eller innehavaren skall vara skyldig att

varna och informera allmänheten vid allvarliga

olyckor.

Jag håller med utredningen om att det är viktigt

att allmänheten varnas så snabbt som möjligt vid en

allvarlig olycka eller överhängande fara för sådan

olycka. Jag anser dock att den allmänna

bestämmelsen i 39 § räddningstjänstlagen om

skyldighet att varna och den särskilda

bestämmelsen i 38 § om underrättelseskyldighet i

fråga om en anläggning som avses i 43 § skapar en

tillräcklig garanti för att allmänheten snabbt varnas

och informeras om en inträffad eller befarad

olyckshändelse. Som antytts av ett par

remissinstanser inrymmer vidare ett delat ansvar

för informationen mellan samhällets

beredskapsorganisation och enskilda

anläggningsägare vissa risker. Sålunda ökar risken

för missförstånd om informationen kommer från

olika håll. Jag anser därför att samhällets

beredskapsorganisation även i fortsättningen skall

ha det huvudsakliga ansvaret för informationen till

allmänheten.

Utredningen har även föreslagit att en ägare

eller innehavare av en anläggning som sägs i 43 §

räddningstjänstlagen skall åläggas att informera

allmänheten om förekomsten av farlig verksamhet

i anläggningen samt om de åtgärder som har

vidtagits för att förhindra olyckor. Dessa frågor

anser jag emellertid redan vara tillfredsställande

reglerade. I 43 § räddningstjänstlagen sägs

nämligen att ägaren eller innehavaren skall bekosta

viss beredskap och i övrigt vidta erforderliga

åtgärder för att hindra eller begränsa sådana skador

som avses i bestämmelsen. En tillsynsmyndighet

kan redan i dag med stöd av dessa bestämmelser

utfärda ett föreläggande om skyldighet att

informera om farlig verksamhet och om vidtagna

olycksförebyggande åtgärder. På grund av det

anförda anser jag att det inte finns något behov av

ändrad lagstiftning i detta avseende.

Liksom utredningen anser jag att det är

angeläget att civilförsvarets

alarmeringsanordningar, som behövs för varning av

allmänheten vid olyckor i fred, är kompletta. I den

omfattning som länsstyrelsen medger en

anläggningsägare eller innehavare rätt att använda

alarmeringsanordningarna menar jag, liksom

utredningen, att det är rimligt att denne bekostar

en komplettering av anordningarna. Denna

skyldighet får emellertid anses ingå i

anläggningsägarens eller innehavarens allmänna

skyldighet att bekosta en skälig beredskap enligt

43 §.

När det gäller anläggningar där konsekvenserna

av en olyckshändelse kan drabba annan kommun

än den där verksamheten bedrivs förutsätts enligt

5 § räddningstjänstlagen att kommunerna

samarbetar med varandra. Detta gäller både

åtgärder som vidtas före en olyckshändelse och

t.ex. varning när en olyckshändelse har inträffat.

Man kan utgå från att ett sådant samarbete också

kommer till stånd gentemot lokala myndigheter i

grannländerna när det fordras. Skyldigheten för en

ägare eller innehavare av en anläggning att

informera allmänheten kan inte anses vara

begränsad till kommunen där anläggningen ligger

eller till det egna landet.

När det gäller de åtaganden i övrigt som Sverige

gjort genom OECD-besluten bör utväxling av

information mellan myndigheter ske enligt former

som tas fram i det samarbete som är under

utveckling enligt ramavtalet.

Informationsutväxling förekommer redan mellan

de nordiska länderna inom ramen för befintligt

samarbete.

5 Sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen

Mitt förslag: Regler om statliga

saneringsåtgärder efter utsläpp av radioaktiva

ämnen tas in i räddningstjänstlagen. Vidare skapas

en organisation för sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning

med länsstyrelsen som ansvarig myndighet. Som en

yttersta möjlighet att få fram materiella resurser

skall saneringsorganisationen kunna företa ingrepp

i annans rätt. Kommunerna åläggs att medverka i

planering och övning för saneringsverksamhet efter

utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska

anläggningar.

Utredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med mitt. Därutöver har utredningen

föreslagit att saneringsorganisationen, som en

yttersta möjlighet, skall kunna tillgripa tjänsteplikt

vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är

i huvudsak positiva till utredningens förslag att

skapa en saneringsorganisation. Flera

remissinstanser är dock tveksamma till förslaget att

kunna tillgripa tjänsteplikt vid sanering efter

utsläpp av radioaktiva ämnen.

Skälen för mitt förslag: Med sanering

avses i allmänhet alla slags åtgärder som vidtas för

att rengöra förorenad mark eller egendom så att det

går att vistas där eller så att marken eller

egendomem kan utnyttjas på nytt i någon form.

Åtgärderna som vidtas behöver inte nödvändigtvis

leda till en fullständig återställning till ursprungligt

skick. För sanering av miljöskadade områden finns

vissa föreskrifter i miljöskyddslagen (1969:387) och

miljöskadelagen (1986:225). I vissa fall har

sanering bedömts vara så angeläget från allmän

miljösynpunkt att staten helt eller delvis tagit på sig

kostnaden för att vidta nödvändiga åtgärder.

Exempel på detta är det program som statens

naturvårdsverk arbetar med, med medel från

fjortonde huvudtitelns anslag B.13 Sanering och

återställning av miljöskadade områden. Några skäl

att föra in regler om sanering av sådan allmän och

långsiktig natur under räddningstjänstlagen har

inte förts fram och föreligger inte heller enligt min

mening. När det gäller saneringsåtgärder efter

radioaktiva utsläpp bör emellertid en

komplettering av samhällets beredskap ske. Dels

bör sanering i bemärkelsen statliga åtgärder för att

göra det möjligt att i någon form åter använda mark

och egendom som blivit radioaktivt förorenad föras

in i räddningstjänstlagen, dels bör organisation och

ansvar för sådan sanering preciseras.

Bestämmelserna om räddningstjänst innebär att

samhället skall hålla en organisation som kan gripa

in när den enskilde inte själv, eller med anlitande

av någon annan kan bemästra en olyckssituation.

Detsamma bör gälla även vid sanering efter utsläpp

av radioaktiva ämnen. Skyldighet för staten att

vidta sådana saneringsåtgärder bör föreligga endast

i den utsträckning och så länge det med hänsyn till

följderna av utsläppet, det hotade intressets vikt,

kostnaderna för insatsen och omständigheterna i

övrigt är påkallat att staten svarar för åtgärderna.

Om någon av dessa förutsättningar inte är

uppfyllda, bör kommunerna liksom i dag ha

ansvaret för att åtgärder vidtas mot utsläpp av

radioaktiva ämnen.

Jag anser att det finns både sakliga och

lagtekniska skäl för att reglera sanering efter

utsläpp av radioaktiva ämnen i

räddningstjänstlagen. Enligt min mening innebär

en sådan lösning inte heller att man i

rädddningstjänstlagen för in regler som är

främmande för lagen i övrigt. Redan i dag finns det

i räddningstjänstlagen bestämmelser som avser

annat än räddningstjänst.

Centrala myndigheter med ordinarie ansvar för

åtgärder av den typ som skulle tillgripas för att

sanera efter ett radioaktivt utsläpp är i första hand

SSI, jordbruksverket och naturvårdsverket. I den

mån det skulle bli fråga om att t.ex. föra bort

kontaminerat material kan bl.a. SKI beröras i

egenskap av ansvarig myndighet enligt

kärntekniklagstiftningen när det gäller hantering,

slutförvaring m.m. av kärnämne och kärnavfall. På

regional nivå kan bl.a. länsstyrelsen sägas ha ett

ansvar och på lokal nivå kommunens miljö-- och

hälsoskyddsnämnd.

I likhet med utredningen anser jag det lämpligt

att en saneringsorganisation skapas för utsläpp från

kärntekniska anläggningar som knyter an till

beredskapsorganisationen för kärnenergiolyckor.

För en sådan lösning talar det förhållandet att

experter inom bl.a. områdena strålskydd samt

lantbruk och livsmedel redan finns engagerade i

beredskapsorganisationen för kärnenergiolyckor.

Jag föreslår därför att länet skall vara

utgångspunkten även för saneringsverksamheten

efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en

kärnteknisk anläggning. Länsstyrelsen med sitt

ansvar för länet och dess befolkning, sin möjlighet

till överblick i kombination med erforderlig

detaljkännedom, sina kontakter med centrala,

regionala och lokala myndigheter och sitt ansvar i

räddningstjänstskedet är enligt min mening den

mest lämpade myndigheten för att på regional nivå

vara ansvarig myndighet.

I och med att länsstyrelsen blir ansvarig för såväl

räddningstjänst som sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning

skapas förutsättningar för en naturlig övergång från

räddningstjänst till sanering. Om saneringsskedet

inte har föregåtts av räddningstjänst, blir det ändå

naturligt för länsstyrelsen att gripa in mot bakgrund

av länsstyrelsens ansvar för bl.a. miljövården i

länet.

Vid räddningstjänst bygger länsstyrelsen sin

verksamhet på de personella och materiella

resurser som finns inom länet, framför allt i

kommunerna. Denna princip bör gälla även vid

sanering. Sanering efter utsläpp av radioaktiva

ämnen fordrar emellertid speciella kunskaper och

resurser. Nödvändiga resurser bör i första hand

hämtas från de verksamheter som finns i länet. Det

är emellertid viktigt att även de centrala

expertmyndigheterna bistår länsstyrelsen både i

planeringsskedet och vid genomförande av

verksamheten. Detta underlättar också den

återgång till ordinarie ansvarsfördelning som

kommer att behöva ske för mer långsiktiga

åtgärdsprogram.

Av vad som anförts följer att statens skyldighet

att göra en saneringsinsats även kan omfatta andra

utsläpp av radioaktiva ämnen än de som härrör från

en kärnteknisk anläggning. Därvid bör regeringen

kunna föreskriva eller i särskilda fall besluta vilken

statlig myndighet som skall svara för saneringen i

dessa fall.

Kommunerna är enligt räddningstjänstlagen

skyldiga att delta i planeringen av

räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen

från kärntekniska anläggningar i landet och att

medverka vid övningar i sådan räddningstjänst. Jag

anser att kommunernas skyldigheter i dessa

hänseenden i fortsättningen bör avse även sanering

efter utsläpp av radioaktiva ämnen från

kärntekniska anläggningar och också -- för såväl

sådan sanering som räddningstjänst -- gälla utsläpp

från andra länder. Samhällets räddningstjänst och

saneringsorganisation måste kunna träda i funktion

oavsett varifrån utsläppet kommer.

Det kan inte uteslutas att en olycka förorsakar

ett sådant nedfall av radioaktiva ämnen i Sverige att

sanering måste genomföras av specialutbildad

personal. Chefen för miljödepartementet kommer

därför att återkomma till regeringen och föreslå att

SSI ges i uppdrag att, i samråd med

räddningsverket och andra berörda myndigheter,

upprätta en nationell expertgrupp för sanering vid

utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk

anläggning.

Utgångspunkten för den nationella

expertgruppens verksamhet bör vara att

länsstyrelsen i det drabbade länet begär att

expertgruppen skall ställas till länsstyrelsens

förfogande. Om flera län är drabbade och en

begäran att få disponera expertgruppen kommer

från flera länsstyrelser, bör frågan om utsändandet

av gruppen avgöras av regeringen eller av den

myndighet regeringen bestämmer.

Innan en saneringsinsats börjar är det väsentligt

att det finns angivna åtgärdsnivåer vid vilka det är

meningsfullt att sanera vid utsläpp av radioaktiva

ämnen. Jag återkommer till denna fråga i avsnitt

11.

I likhet med utredningen anser jag att man kan

särskilja tre huvudsakliga former av sanering efter

utsläpp av radioaktiva ämnen. Det är självsanering,

stabilisering av kontamineringen och egentlig

dekontaminering.

Vid självsanering vidtas inga särskilda åtgärder.

De radioaktiva ämnena får klinga av på platsen.

Områden kan i dessa fall behöva spärras av för

allmänheten.

Stabilisering kan tillgripas när radioaktivt

material har deponerats på ytor som är svåra att

dekontaminera. I praktiken innebär stabilisering

att den radioaktiva beläggningen inte tas bort utan

inkapslas för att förhindra spridning.

I de flesta fall torde det vara angeläget att

dekontaminera, dvs. att flytta hela eller delar av

den radioaktiva beläggningen. Det finns åtskilliga

metoder för sådan sanering av mark, vegetation,

byggnader och vatten.

Som jag tidigare nämnt finns olika former och

metoder för sanering efter radioaktiva utsläpp.

Däremot finns inte i Sverige någon samlad

bedömning av olika saneringsmetoders

tillämpbarhet. En sammanställning av kunnandet

bör därför göras och utformas som allmänna råd.

Råden skall tjäna som underlag både för planering

och för genomförande av sanering. De bör

innehålla rekommendationer om lämpliga

saneringsmetoder för olika typer av objekt som kan

komma att behöva saneras.

Chefen för miljödepartementet kommer inom

kort att föreslå regeringen att uppdra åt SSI att

tillsammans med berörda myndigheter utarbeta

allmänna råd om saneringsmetoder m.m.

Av det jag hittills har anfört om sanering efter

utsläpp av radioaktiva ämnen framgår att jag inte

anser att det är nödvändigt med ett operativt ansvar

på central nivå utöver det som tillkommer

regeringen eller den myndighet som regeringen

utser. En central myndighet bör dock ha ett

samordningsansvar för planeringen av den

regionala verksamheten.

Enligt min bedömning är räddningsverket, på

grund av den breda kompetensen och

tillsynsansvaret, den myndighet som är bäst lämpad

för uppgiften att samordna planeringen av den

regionala verksamheten. Räddningsverket saknar

däremot expertkompetens inom sådana

fackområden som strålskydd, hälso-- och sjukvård

samt lantbruk och livsmedel. Denna kompetens

behövs visserligen vid sanering men jag anser i

likhet med utredningen inte att kompetens skall

byggas upp hos räddningsverket när den finns hos

andra myndigheter. Expertkunnande bör tillföras

planeringen genom andra centrala myndigheter

som t.ex. SSI och jordbruksverket.

Den regionala planeringen bör omfatta bl.a.

länsstyrelsens ledningsorganisation,

informationsfrågor, utnyttjande av den nationella

expertgruppen, inventering av personella och

materiella resurser i länen, undersökning av

markanvändningen (inkl. frågor om

befolkningstäthet, grundvatten m.m.), underlag

för prioritering av åtgärder mellan olika typer av

områden och saneringsmetoder.

I detta sammanhang bör även möjligheterna till

integrering av freds-- och krigsorganisation beaktas

i så stor utsträckning som möjligt. Jag anser det

angeläget att resurser inte byggs upp enbart för en

verksamhet i fred eller för verksamheten i krig.

Jag avser att senare återkomma till regeringen

med förslaget att räddningsverket ges i uppdrag att,

i samråd med berörda myndigheter, utfärda

föreskrifter och allmänna råd för planeringen på

regional nivå.

I likhet med utredningen anser jag att det är

viktigt att klargöra ansvaret för den nödvändiga

långsiktiga uppföljningen av ett saneringsarbete vid

nedfall av radioaktiva ämnen från kärntekniska

anläggningar. I ett sådant ansvar ligger att följa och

bedöma kontamineringsläget och återstående

strålskyddsproblem.

SSI är central förvaltningsmyndighet för frågor

om skydd av människor, djur och miljö mot skadlig

verkan av joniserande strålning. SSI skall också

vara samordnande organ för strålskyddsintressena i

landet. Mot den bakgrunden anser jag, i samråd

med chefen för miljödepartementet, att det i

instruktionen för SSI bör preciseras att SSI har det

centrala ansvaret även för en långsiktig uppföljning

av det saneringsarbete som sker efter nedfall av

radioaktiva ämnen. Chefen för miljödepartementet

kommer senare att återkomma till regeringen med

förslag i denna fråga.

Utredningen har föreslagit att

saneringsorganisationen skall ha möjlighet att

tillgripa tjänsteplikt och ingrepp i annans rätt.

Syftet är enligt utredningen att som en yttersta

möjlighet kunna tillförsäkra sig resurser i de fall

organisationen visar sig otillräcklig.

Jag delar -- i likhet med flera remissinstanser --

inte utredningens uppfattning att tjänsteplikt bör

införas vid sanering efter utsläpp av radioaktiva

ämnen. Med tanke på de speciella omständigheter

som råder vid utsläpp av radioaktiva ämnen och

inte minst den omfattande tidsperiod som sådant

saneringsarbete kan innebära avvisar jag tanken att

införa tjänsteplikt vid sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen. Den organisation som jag har

föreslagit är tänkt att kunna verka utan att tillföras

personella resurser genom tjänsteplikt.

Däremot delar jag utredningens uppfattning att

det kan vara motiverat att, i likhet med vad som

gäller vid räddningstjänst, införa en möjlighet till

ingrepp i annans rätt som en yttersta åtgärd för att

tillföra organisationen materiella resurser.

I dessa frågor har jag samrått med cheferna för

civil--, jordbruks-- och miljödepartementen.

6 Ledning och samordning av räddningstjänst

på regional och central nivå

Min bedömning: I

räddningstjänstförordningen bör regleras

kompetensnivån på den som skall leda

räddningstjänst på regional nivå vid utsläpp av

radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning.

Statens räddningsverk bör ansvara för en

samordnad planering av den beredskap på central

nivå som fordras vid allvarliga olyckor.

Utredningens förslag: Utredningen

föreslår att författningsregleringarna beträffande

ledning av räddningstjänst på regional nivå görs i

räddningstjänstlagen. Vidare anser utredningen att

rådet för räddningstjänst bör vara det organ som får

ytterligare uppgifter med syfte att öka

samordningen och förmedlingen av kunskapsstöd

på central nivå vid allvarliga olyckor.

Remissinstanserna: Remissinstanserna

instämmer i utredningens förslag att det är

nödvändigt att förbättra länsstyrelsens organisation

för regional ledning. Några av de länsstyrelser som

har yttrat sig är dock kritiska till utredningens

förslag att utse räddningsledare i huvudsak bland

länets räddningschefer. Delade meningar råder

även huruvida författningsreglering skall göras i

räddningstjänstlagen eller

räddningstjänstförordningen. Vidare råder det

delade meningar om ett utökat samordningsansvar

på central nivå skall läggas på en central myndighet

eller, som utredningen föreslår, på en

samordningsfunktion med företrädare för de

myndigheter som är berörda.

Skälen för min bedömning: I fråga om

räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen

från en kärnteknisk anläggning finns det inte några

bestämmelser som reglerar räddningsledarens

kompetens.

Jag delar utredningens mening att

räddningsorganisationen på regional nivå bör vara

densamma vid alla slag av allvarliga olyckor. För

detta talar bl.a att de som ingår i organisationen i så

fall får fler tillfällen till utbildning och övning, vilket

är en förutsättning för en effektiv ledning. Jag

återkommer i avsnitt 7 till frågan om förbättringar

av utbildnings-- och övningsverksamheten.

Jag anser det angeläget att räddningsledaren

även vid räddningstjänst i samband med

kärntekniska olyckor har den utbildning i och

erfarenhet av ledning som fordras för att kunna

bedöma behovet av åtgärder och beslut om

verksamhetens inriktning. Praktiska erfarenheter

av ledning är av stor vikt för att räddningstjänsten

skall kunna genomföras effektivt. Flera

remissinstanser betonar att det är viktigt att välja

personer med lämpliga egenskaper och

erfarenheter. Det kan från dessa synpunkter vara

lämpligt att utse en erfaren räddningschef till

räddningsledare även för räddningstjänst vid

utsläpp av radioaktiva ämnen.

Jag vill emellertid framhålla att även andra med

samma typ av utbildning och erfarenheter som

räddningsbefäl bör kunna utses till räddningsledare

vid utsläpp av radioaktiva ämnen. Det kan gälla

t.ex. polischefen i ett distrikt.

En del remissinstanser anser att deras regionala

organ eller andra skall vara representerade i

räddningsledarens stab. Jag tar inte ställning till

dessa bedömningar. Sammansättningen av den

regionala räddningsledningen och de beredande

funktionerna är en fråga för varje länsstyrelse att

fatta beslut om och för statens räddningsverk som

tillsynsmyndighet att bedöma.

På central nivå är regeringen det ytterst

ansvariga organet. En rad centrala myndigheter har

ett sektoransvar men leder inte räddningstjänst.

Vid allvarliga olyckor av det slag som här

diskuteras kan förutses att åtgärder från

regeringens sida snabbt blir aktuella. Det kan gälla

att besluta om utrymning av större områden, anvisa

medel för att täcka extraordinära utgifter, vidta

brådskande författningsändringar, m.m.

Det stöd och underlag för beslut som olika

fackmyndigheter i kraft av sin reguljära kompetens

då kan lämna regeringen kan, som utredningen

påpekat, förbättras ytterligare genom en

samordnad planering av informationsrutiner,

sambandsvägar, m.m.

Jag delar därför utredningens uppfattning att

planeringen inför myndigheternas insatser vid

allvarliga olyckor behöver utvecklas ytterligare.

Detta bör ske samordnat och under ledning av

statens räddningsverk, mot bakgrund av dess

mycket breda kunskap om räddningstjänst vid olika

typer av olyckor.

När det gäller den samverkan mellan de centrala

organen och den samordning som krävs när en

allvarlig olycka har inträffat är det svårare att på

förhand ange hur samarbetet bäst sker i det

enskilda fallet. Det ankommer ytterst på

regeringen att fatta nödvändiga beslut med stöd av

kompetens och resurser som inhämtas på mest

ändamålsenligt sätt. Jag bedömer att det i många

fall kan visa sig lämpligt att räddningsverket på

central nivå bistår regeringen med att samordnat

inhämta expertbedömningar och annat underlag

från myndigheter, regionala och lokala organ, etc.

Verket bör därför få i uppdrag att planera även för

en sådan roll. Det ankommer emellertid på

regeringen att, när behovet uppkommer, besluta

om tillfälligt ändrade ansvarsförhållanden och

arbetsformer eller att själv ansvara för

samordningsuppgiften.

Däremot vill jag markera att jag anser det

mindre lämpligt att, i linje med vad utredningen

föreslagit, i ett sådant läge uppdra åt rådet för

räddningstjänst att svara för samordningen på

central nivå. Eftersom chefen för

försvarsdepartementet är föredragande i

regeringen i frågor om räddningstjänst, och

samtidigt ordförande i rådet, skulle detta kunna

innebära konstitutionella svårigheter och oklara

ansvarsförhållanden.

Innebörden av vad jag nu har redovisat är att

regeringen eller den myndighet regeringen utser --

sannolikt i många fall räddningsverket -- när en

mycket allvarlig olycka inträffat kommer att samlat

inhämta expertbedömningar och annat underlag

från övriga myndigheter och från regionala och

lokala organ som kan bidra. Tanken är dock inte att

expertkunskaper skall föras över till

räddningsverket eller någon annan instans från

andra myndigheter. Berörda expertmyndigheter

behåller sina arbetsuppgifter och kvarstår i

lydnadshänseende på det sätt som

departementsförordningen (1982:1177) anger och

behåller sina ordinarie kontakter, t.ex. med

regionala organ och andra staters myndigheter.

I dessa frågor har samråd ägt rum med cheferna

för kommunikations--, civil-- och

miljödepartementen.

Det är en uppgift för regeringen att besluta i

dessa frågor.

7 Utbildning och övning

Min bedömning: Det bör skapas ett

sammanhängande utbildnings-- och övningssystem

för den personal som på regional nivå skall ingå i

räddningsorganisationen vid stora olyckor.

Utredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med min bedömning.

Remissinstanserna: I allt väsentligt har

remissinstanserna varit positiva till utredningens

förslag med undantag för utvärdering av

totalövningar där delade meningar råder om vilket

organ som bör ha ansvaret.

Skälen för min bedömning: Statens

räddningsverk skall enligt riksdagens beslut (prop.

1984/85:161, FöU 12, rskr. 389) svara för planering

av utbildning och övning för räddningstjänsten i

fred och krig. Det innefattar även att

räddningsverket skall fördela anslagna medel för

utbildning och övning mellan olika myndigheter.

Det finns enligt min mening inga skäl att ändra på

detta ansvar. Det är därför naturligt att

räddningsverket, med utgångspunkt från mina

förslag, ansvarar för att i samråd med de berörda

organen utarbeta en verksamhetsplan som anger

vilken utbildning och övning som skall genomföras

på regional nivå för insatser vid stora olyckor.

Verksamhetsplanen skall också visa när de olika

slagen av utbildning och övning skall äga rum och i

stora drag vilket innehåll verksamheten skall ha.

Utvärdering av övningar (inkl. totalövningar)

bör, mot bakgrund av att utvärdering är en så

integrerad del av tillsynsansvaret, åligga

räddningsverket.

I dessa frågor har jag samrått med chefen för

civildepartementet.

Det är en uppgift för regeringen att besluta i

dessa frågor.

8 Samband

Min bedömning: Statens räddningsverk

bör tillse att länsstyrelsernas sambandsutrustning

förbättras.

Utredningens förslag: Överenstämmer

med min bedömning.

Remissinstanserna: De remissinstanser

som har yttrat sig över utredningens förslag i denna

del, har i huvudsak varit positiva.

Skälen för min bedömning: Statens

räddningsverk skall enligt sin instruktion vara

samordnande myndighet för räddningstjänsten och

detta ger myndigheten en central roll också inom

sambandsområdet. Det ankommer på

räddningsverket att verka för att olika organ som

kan komma att delta i räddningsinsatser har

möjligheter att kommunicera så att de kan

samverka effektivt. Jag vill därför understryka

betydelsen av att räddningsverket på ett aktivt sätt

tar sig an denna samordningsuppgift, som avser

förhållanden både i fred och krig.

Tillgången på resurser för samband varierar

mellan länsstyrelserna. Bäst utrustade är

länsstyrelserna i de fyra länen med kärnkraftverk.

De har haft möjlighet att bygga upp ett fungerande

sambandssystem. Dessa resurser kan naturligtvis

också användas vid andra slag av olyckor.

I likhet med utredningen anser jag att samtliga

länsstyrelser bör ha en effektiv

sambandsutrustning. Detta innebär att

utrustningen måste vara anpassad till den tekniska

utvecklingen i samhället.

Jag förutsätter att statens räddningsverk tillser

att länsstyrelserna i nödvändig utsträckning får sin

sambandsutrustning kompletterad. Detta får anses

ligga inom ramen för räddningsverkets nuvarande

ansvar.

I denna fråga har samråd ägt rum med cheferna

för civil-- och miljödepartementen.

Det är en uppgift för regeringen att besluta i

denna fråga.

9 Förvarning vid utsläpp av radioaktiva ämnen

Min bedömning: Antalet mätstationer bör

ökas med högst fem och placeras i första hand i

norra Sverige. Statens räddningsverk bör ges i

uppdrag att överväga utformningen av

varningssystemet för varning till allmänheten runt

kärnkraftverken.

Utredningens förslag: Överensstämmer

med min bedömning utom i fråga om ökningen av

antalet mätstationer som enligt utredningen bör ske

med högst tio.

Remissinstanserna: Remissinstanserna

delar i allt väsentligt utredningens uppfattning.

Skälen för min bedömning: En

grundläggande förutsättning för en effektiv

beredskap mot utsläpp av radioaktiva ämnen är att

det finns ett system för varning vid, i förhållande till

den s.k. bakgrundsstrålningen, förhöjda nivåer av

joniserande strålning.

Nuvarande förvarningssystem -- 31

gammamätstationer med automatisk rapportering

och försedda med larm -- har det senaste året

förstärkts genom placering i södra Sverige av fem

nya stationer för varning vid radioaktiva nedfall i

Sverige på grund av kärntekniska olyckor

utomlands. Systemet tillgodoser behovet av

varning även vid radioaktiva utsläpp från svenska

kärnkraftverk.

Enligt vad jag inhämtat från SSI har systemen

för förvarning i Danmark, Finland och Norge

kraftigt förbättrats sedan utredningen avgav sitt

betänkande. SSI bedömer därför att antalet

mätstationer med placering i norra Sverige inte

behöver ökas med fler än fem för att täcka behovet

av tidig varning i landet. Jag delar den

uppfattningen. Chefen för miljödepartementet

kommer i annat sammanhang att anmäla frågor om

medelsbehov härför.

I dessa frågor har samråd ägt rum med chefen

för miljödepartementet.

Det är en uppgift för regeringen att besluta i

dessa frågor.

Enligt riksdagens beslut (prop. 1980/81:90, bil.

2, JoU 24, rskr. 274) skall stora krav ställas på

varningssystemen i områdena runt

kärnkraftverken. Det skall finnas både tyfon-- och

telefonlarm. De som hör varningssignalen skall

också vara informerade om betydelsen av den så att

de kan skydda sig.

Förutsättningarna för att inomhus varna

allmänheten runt kärnkraftverken vid ett utsläpp

av radioaktiva ämnen förändras nu succesivt genom

att televerket inför AXE-systemet. Regeringen har

därför i regeringsbeslut den 20 juni 1991 lämnat i

uppdrag åt statens räddningsverk att överväga en

ny utformning av varningssystemen för varning av

allmänheten runt kärnkraftverken. Uppdraget

skall redovisas för regeringen senast den 30 juni

1992.

10 Strålningsmätning

Min bedömning: SSI bör tillsammans med

berörda myndigheter överväga möjligheterna till

utveckling och förbättring av strålningsmätning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med min bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna

stöder i allt väsentligt utredningens förslag.

Skälen för min bedömning: Ansvaret för

central rådgivning och samordning av

strålskyddsverksamheten i landet ligger på SSI. SSI

har därvid i uppgift att utarbeta bl.a. riktlinjer,

mätprogram, åtgärdsnivåer och strategier för

mätverksamhet samt genom samverkan med

Sveriges Geologiska AB, Studsvik AB, mejerierna,

livsmedelsverket, FOA, universitetens radiofysiska

eller radiologiska institutioner samt SMHI se till att

mätresurser och mätexpertis finns inom Sverige.

Vidare ansvarar SSI för samordning av

strålningsmätningar vid olyckor som drabbar

mycket stora områden i landet. Resurserna för

strålningsmätning skall om möjligt vara

användbara både i fred och krig.

Den utvidgade verksamhet avseende

strålningsmätning som utredningen har föreslagit

bör i så stor utsträckning som möjligt komma till

stånd.

I dessa frågor har jag samrått med chefen för

miljödepartementet.

Det är en uppgift för regeringen att besluta i

dessa frågor.

11 Åtgärdsnivåer vid utsläpp av radioaktiva

ämnen

Min bedömning: SSI ges i uppdrag att

tillsammans med berörda myndigheter utarbeta

och på förhand fastställa åtgärdsnivåer vid utsläpp

av radioaktiva ämnen.

Utredningens förslag: Överensstämmer

med min bedömning.

Remissinstanserna: Beträffande frågan

om åtgärdsnivåer skall bestämmas på förhand råder

delade meningar.

Skälen för min bedömning: Jag delar

utredningens uppfattning att det behöver finnas på

förhand fastställda nivåer på strålningsvärden som

stöd för myndigheternas planering av olika slag av

åtgärder. De skall ses som riktvärden och främst

användas för att bedöma graden av farlighet och

behovet av ingripanden. Vid en jämförelse mellan

aktuella värden och den i förväg givna åtgärdsnivån

skall följderna av åtgärderna vägas in i

bedömningen. Flera myndigheter berörs, bl.a.

socialstyrelsen, livsmedelsverket, jordbruksverket

och räddningsverket.

Inom det nordiska samarbetet har en

expertgrupp nyligen avslutat ett projekt rörande

förvaltning av livsmedel efter utsläpp av

radioaktiva ämnen. Expertgruppens rapport

innehåller en modell för handlingsplan för de

nationella administrationerna efter en olycka.

Rapporten har förelagts samarbetsministrarna med

uppmaning att dessa rekommenderar en

implementering av förslaget nationellt.

I dessa frågor har samråd ägt rum med cheferna

för jordbruks-- och miljödepartementen.

Chefen för miljödepartementet kommer att

återkomma till regeringen med förslag att SSI ges i

uppdrag att tillsammans med berörda myndigheter

utarbeta och på förhand fastställa åtgärdsnivåer vid

utsläpp av radioaktiva ämnen.

12 Lantbruk och livsmedel

Min bedömning: Livsmedelsverket och

jordbruksverket bör i så stor utsträckning som

möjligt formalisera sin planering för åtgärder i

samband med ett utsläpp av radioaktiva ämnen

samt tillsammans med SSI utarbeta planer och

metodbeskrivningar för provtagning och mätning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med min bedömning.

Remissinstanserna: De remissinstanser

som har yttrat sig över utredningens förslag i denna

del, har i huvudsak varit positiva.

Skälen för min bedömning: Det är

angeläget att myndigheterna formaliserar sin

planering för åtgärder vid stora olyckor och andra

liknande händelser. Enligt vad jag erfarit har

berörda myndigheter inlett ett arbete som syftar till

höjd beredskap inför radioaktiva utsläpp. Vidare är

det angeläget att ansvaret för att meddela

föreskrifter och råd inom ett område vilar på en

myndighet. Detta bör vara expertmyndigheten

inom området. Inom lantbrukets och rennäringens

områden bör detta ansvar ligga hos

jordbruksverket och inom livsmedelsområdet bör

livsmedelsverket vara det beslutande centrala

organet. På regional nivå bör länsstyrelsen vara den

ansvariga myndigheten.

I likhet med utredningen anser jag att

jordbruksverket tillsammans med livsmedelsverket

bör formalisera sin planering och tillsammans med

SSI utarbeta metoder för provtagning och mätning.

Vidare bör jordbruksverket ha ansvaret för

planering av provtagning och laboratoriekapacitet

vid friförklaring av betesmark. Länsstyrelserna

skall biträda jordbruksverket vid provtagning,

transporter, rapportering m.m.

Planläggning av laboratoriernas arbete med

strålningsanalyser är en viktig del av beredskapen

inför utsläpp av radioaktiva ämnen och bör ingå i

myndigheternas ordinarie verksamhet. Framförallt

gäller det bedömningen av behovet av

laboratoriekapacitet. Livsmedelsverket och

jordbruksverket bör i denna fråga samordna sina

bedömningar. Det ankommer vidare på SSI att

formulera kvalitetskraven på strålningsmätning.

Beträffande frågan om åtgärdsnivåer vid utsläpp

av radioaktiva ämnen samt de förslag som en

expertgrupp inom det nordiska samarbetet har

lämnat rörande förvaltning av livsmedel vid utsläpp

av radioaktiva ämnen hänvisar jag till vad som

anförts under avsnitt 11.

I denna fråga har samråd ägt rum med cheferna

för jordbruks-, civil- och miljödepartementen.

Det är en uppgift för regeringen att fatta de

beslut som kan erfordras.

13 Strålskyddsforskning m.m.

Min bedömning: Förstärkningar bör göras

av såväl den grundläggande som den målinriktade

forskningen främst vad gäller kompetensen vid

strategiska forskningsinstitutioner och

säkerställande av kvalificerade mätresurser i olika

regioner.

Utredningens förslag: Utredningen

konstaterar att Tjernobylolyckan visade på behovet

av att det inom landet kontinuerligt bedrivs

strålskyddsforskning speciellt om radioaktiva

ämnens uppträdande i naturen. Enligt utredningen

fordras förstärkningar av både den grundläggande

och den målinriktade forskningen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna

ställer sig positiva till förslaget.

Skälen för min bedömning: Effekterna av

Tjernobylolyckan i Sverige och andra länder visade

att forskningen om hur radioaktiva ämnen

uppträder i naturen måste bedrivas fortlöpande

oavsett om ett land har egna kärnkraftverk eller

inte. I annat fall kan inte en tillräcklig beredskap

upprätthållas.

Förstärkningar av såväl den grundläggande som

den målinriktade forskningen behövs såväl för att

öka kompetensen som för att säkerställa behovet av

kvalificerade mätresurser i olika regioner.

Kunskapsbasen vid ett antal centrala

institutioner är tunn och framför allt sårbar till följd

av små basresurser. Inträffar en olycka som leder

till utsläpp av radioaktiva ämnen bör vetenskaplig

expertis finnas att tillgå för hela landet. Chefen för

miljödepartementet kommer senare att föreslå

regeringen att instruera strålskyddsinstitutet att

samråda med naturvetenskapliga forskningsrådet

(NFR) om fördelningen av institutets

strålskyddsforskningsmedel.

När det gäller säkerställande av kvalificerade

mätresurser i olika regioner är det nödvändigt att se

till att tillräckliga resurser finns. Utöver den

enklare mätapparaturen behövs mer kvalificerad

utrustning och kompetens på ett mindre antal orter,

förslagsvis i Malmö-Lund, Stockholm-Uppsala och

Umeå. Genom koncentration av den mer

kvalificerade mätverksamheten uppnås såväl

stabilitet som möjlighet att genomföra den

utvecklingsverksamhet som fordras.

I denna fråga har jag samrått med cheferna för

miljö- och industridepartementen.

Det är en uppgift för regeringen att besluta i

dessa frågor.

14 Hälso- och sjukvård

Hälso- och sjukvården har en given roll vid alla

slags allvarliga olyckor och katastrofer. Det är

hälso- och sjukvårdshuvudmännen som har att

planera för beredskapen för allvarliga olyckor och

som också måste ansvara för de direkta åtgärderna

vid sådana olyckor. Även kommunernas

socialtjänst och miljö- och hälsoskydd har viktiga

uppgifter i samband med allvarliga olyckor.

Socialstyrelsen har tillsynsansvar. Inom ramen

för detta ansvar skall styrelsen följa upp och stödja

katastrofverksamheten hos huvudmännen, vara en

kunskapsmyndighet inom sitt ansvarsområde och

en expertmyndighet för andra myndigheter. För

detta ändamål har styrelsen inrättat en

katastrofkommitté.

Utredningen har i fråga om hälso- och

sjukvårdens ansvarsområde föreslagit dels att en

ökad samordning genomförs framför allt på

regional nivå mellan den medicinska

katastrofberedskapen och räddningstjänsten, dels

att en utvärdering görs av socialstyrelsens

katastrofverksamhet, dels att socialstyrelsen tar

initiativ till att upprätta ett register över medicinska

experter. Utredningen påtalar också vikten av att

kunna möta psykiska reaktioner vid olyckor av

olika slag.

Efter samråd med chefen för

socialdepartementet vill jag anföra följande. Det är

nödvändigt att sjukvårdsorganens arbete i

anslutning till räddningstjänsten utvecklas i takt

med övriga räddningstjänstorgan och att

erforderlig samordning genomförs. De frågor som

utredningen har tagit upp i fråga om socialstyrelsen

ingår som en naturlig del i styrelsens verksamhet.

Betydelsen av psykiskt och socialt

omhändertagande av dem som drabbas vid olyckor

och katastrofer har alltmer uppmärksammats.

Försvars- och trafikutskotten har i skilda

betänkanden (1989/90:FöU 2 och 1989/90:TU 23)

behandlat denna fråga och hänvisat bl.a. till det då

pågående arbete inom socialstyrelsen med att ta

fram allmänna råd. Sådana råd har numera

publicerats (1991:2) ''''''''Psykiskt och socialt

omhändertagande vid stora olyckor och

katastrofer''''''''.

15 Utrymning

Utredningen har föreslagit att rikspolisstyrelsen

och räddningsverket skall genomföra en översyn av

frågan om utrymning vid allvarliga olyckor och ge

ut allmänna råd som kan utgöra ett underlag för

planering av en flexibel utrymningsverksamhet i

kommunerna.

Efter samråd med chefen för civildepartementet

vill jag anföra följande. Utrymning kan vara en av

de mest effektiva skyddsåtgärderna vid flera slag av

olyckor. Jag delar därför utredningens uppfattning

att det är angeläget att räddningsorganen och

polisen i ökad utsträckning förbereder sig för att

kunna genomföra utrymningar.

Statens räddningsverk har i september 1990

tillsammans med rikspolisstyrelsen och övriga

berörda myndigheter och organ påbörjat ett

projekt för översyn av principer för

utrymningsverksamhet i fred och krig. Allmänna

råd m.m. planeras finnas klara år 1992.

16 Kostnader och finansiering

Förslagen i denna proposition medför vissa

kostnader som för budgetåret 1992/93 avses för

försvarsdepartementetets myndigheter finansieras

genom omprioriteringar inom anvisade anslag. För

miljödepartementets del kommer föreslagna

åtgärder budgetåret 1991/92 att finansieras via

reserverade medel inom nuvarande anslag samt

genom en viss höjning av kärnkraftstaxan fr.o.m.

budgetåret 1992/93. Chefen för

miljödepartementet kommer i

budgetpropositionen 1992 att anmäla frågor om

resurser för statens strålskyddsinstitut för

treårsperioden 1992/93--1994/95.

Kostnaderna avser endast de förberedelser som

fordras för att samhället skall kunna vidta effektiva

åtgärder mot allvarliga olyckor. De föreslagna

åtgärderna kommer dock att medföra ett

effektivare resursutnyttjande i de fall en allvarlig

olycka inträffar. På lång sikt kommer åtgärderna

således kunna innebära besparingar för både stat

och kommun vid allvarliga olyckor.

De kostnader som kan komma att uppstå i

samband med de insatser som genomförs när en

allvarlig olycka har inträffat behandlas inte i detta

sammanhang.

17 Upprättat lagförslag

I enlighet med det anförda har inom

försvarsdepartementet upprättats förslag till

lag om ändring i räddningstjänstlagen

(1986:1102).

Förslaget har upprättats i samråd med cheferna

för civil-, jordbruks- och miljödepartementen.

Lagrådet har granskat lagförslaget.

18 Specialmotivering

Förslaget till lag om ändring i

räddningstjänstlagen (1986:1102)

 1 §

I andra stycket har tagits in en

bestämmelse om att det i lagen finns regler också

om sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen.

2 a §

I paragrafen, som är ny, definieras i första

stycket begreppet sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen. Av definitionen framgår att

med sådan sanering avses i lagen endast sanering

som staten skall svara för. Enligt bestämmelsen

skall saneringsåtgärderna syfta till att göra det

möjligt att åter använda mark, vatten, anläggningar

och annan egendom.

Bestämmelserna om räddningstjänst innebär att

samhället skall hålla en organisation som kan gripa

in, när den enskilde inte själv eller med anlitande

av någon annan kan bemästra en olyckssituation.

Detsamma har, som framgått av avsnitt 5, ansetts

böra gälla vid sanering. I paragrafens andra

stycke har därför angetts under vilka

förutsättningar det föreligger skyldighet för staten

att ingripa. Var och en av de angivna

förutsättningarna måste föreligga för att staten

skall vara skyldig att göra en saneringsinsats.

Omfattningen av utsläppet är inte avgörande för

statens ansvar. Exempelvis kan ett litet utsläpp av

radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning

få svåra följder för den närmaste omgivningen. Det

är därför i stället följderna av ett utsläpp som avgör,

om det är motiverat för staten att ingripa. Den

förutsättning som måste föreligga för att staten

skall vara skyldig att göra en räddningsinsats i

räddningstjänst, nämligen att det med hänsyn till

behovet av ett snabbt ingripande krävs en sådan

insats, föreligger inte när det gäller statens ansvar

vid sanering.

21 och 22 §§

Som framgått av den allmänna motiveringen har

bestämmelserna om vad räddningstjänstplanen

skall innehålla kompletterats med en skyldighet för

kommunerna att redovisa hur allmänheten skall

varnas och informeras vid olyckshändelser. Vidare

har kommunerna ålagts att informera allmänheten

om denna planering. Den förstnämnda

skyldigheten har tagits in i en ny sjunde

punkt i andra stycket i 21 §.

Informationsskyldigheten för kommunerna har

reglerats i ett nytt fjärde stycke i 22 §.

28 §

Paragrafens nuvarande andra stycke har förts

över till 28 a §.

I ett nytt andra stycke fastslås att det är

länsstyrelsen som svarar för saneringsåtgärderna

efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en

kärnteknisk anläggning. Bestämmelsen gäller även

sanering efter olyckshändelser i kärntekniska

anläggningar utanför Sverige, när radioaktiva

ämnen sprids in över landet.

I ett nytt tredje stycke har regeringen

bemyndigats att föreskriva eller i särskilda fall

besluta vilken statlig myndighet som skall svara för

sanering efter sådana utsläpp av radioaktiva ämnen

som enligt 2 a § faller inom statens ansvarsområde

men som inte härrör från en kärnteknisk

anläggning.

28 a §

I denna paragraf, som är ny, återfinns det

nuvarande andra stycket i 28 § med en erinran om

bestämmelserna i 10 § lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet. Enligt dessa är

anläggningsinnehavaren skyldig att sörja för

säkerheten inom anläggningen.

Anläggningsinnehavaren har därmed ett primärt

ansvar även för saneringsinsatserna inom

anläggningsområdet. Härav följer att länsstyrelsens

ansvar enligt 28 § andra stycket inte tar sikte på

sanering inom anläggningsområdet.

I förslagets andra stycke finns en erinran

om att varje kommun svarar för hälsoskyddet inom

kommunen. Ansvaret för hälsoskyddet innebär

bl.a. att kommunerna är skyldiga att ingripa mot

sådana utsläpp av radioaktiva ämnen som staten

enligt 2 a § inte svarar för.

29 §

I paragrafens första stycke är kommunernas

skyldighet att delta i planering av och övningar i

räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen

från kärntekniska anläggningar i dag begränsad till

utsläpp från sådana anläggningar inom landet. I

enlighet med vad som anförts i avsnitt 5 har denna

begränsning tagits bort.

I paragrafens andra stycke, som är nytt,

har fastlagts kommunernas skyldighet att medverka

i planering och övningar för sanering efter utsläpp

av radioaktiva ämnen från kärntekniska

anläggningar. I likhet med vad som föreslagits för

räddningstjänsten bör kommunernas skyldighet att

medverka i planering och övningar för sanering

omfatta även olyckshändelser i kärntekniska

anläggningar utanför Sverige, när radioaktiva

ämnen sprids in över landet.

Att kommunerna är skyldiga att delta vid

sanering, om det inträffar utsläpp, följer av 34 §.

33 §

Enligt det nya andra stycket får

regeringen föreskriva eller i särskilda fall besluta att

ansvaret för sanering efter utsläpp av radioaktiva

ämnen från en kärnteknisk anläggning skall tas

över av en länsstyrelse eller av någon annan

statlig myndighet. Att lägga över ansvaret för

saneringen på en länsstyrelse kan bli aktuellt

när ett radioaktivt utsläpp från en anläggning har

drabbat flera län och behov av samordnade insatser

har uppstått. En annan statlig myndighet än

länsstyrelsen kan åläggas att ta över ansvaret för

saneringen såväl inom ett län som inom flera län.

På motsvarande sätt som vid räddningstjänst ger

paragrafen också utrymme för regeringen att själv

ta över ansvaret för saneringen.

34 §

I denna paragraf har tagits in bestämmelser som

syftar till att göra det möjligt att använda

saneringsresurserna på ett effektivt sätt. Som har

framgått av avsnitt 5 finns det hos många statliga

och kommunala myndigheter, som inte ansvarar för

saneringen, betydelsefulla personella och

materiella resurser, som kan behöva användas i

saneringen. Genom den föreslagna ändringen blir

det möjligt att ta i anspråk dessa personella och

materiella resurser även för sådan sanering efter

utsläpp av radioaktiva ämnen som sker vid en

statlig saneringsinsats. Skyldigheten att delta i en

saneringsinsats kan bli aktuell särskilt vid sanering

efter ett utsläpp från en kärnteknisk anläggning.

Det är den myndighet som ansvarar för saneringen

som bedömer behovet av ytterligare resurser och

som anmodar myndigheterna att medverka vid

saneringen. Liksom vid räddningstjänst gäller

skyldigheten att delta med personal och utrustning

inte om ett deltagande allvarligt hindrar

myndighetens vanliga verksamhet. Det får på

motsvarande sätt som vid räddningstjänst bli en

avvägning i det enskilda fallet mellan en

myndighets behov av resurser för den egna

verksamheten och möjligheten att bidra med

resurser vid saneringsinsatsen.

35 §

Ändringen i andra stycket innebär att

kommunerna har rätt till skälig ersättning av staten

för medverkan vid sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen eller vid övning för sådan

sanering. Detta överensstämmer med vad som

redan i dag gäller beträffande räddningstjänst.

40 §

Den uppgiftsskyldighet som i dag åligger

myndigheterna och enskilda enligt denna paragraf

avser att göra det möjligt för räddningsledaren att

få kännedom om vilka resurser som finns

tillgängliga för räddningstjänst. Den myndighet

som har ansvaret för saneringen efter utsläpp av

radioaktiva ämnen har motsvarande behov av

information. Paragrafen har därför ändrats så att

uppgiftsskyldigheten även omfattar upplysningar

av betydelse för sådan sanering.

45 §

Ändringen i första stycket innebär att om

en länsstyrelse eller någon annan statlig myndighet

har tagit över ansvaret för den kommunala

räddningstjänsten är det denna myndighet som -- i

stället för den kommunala nämnden -- får företa

ingrepp i annans rätt. Möjligheten för

räddningsledaren att företa sådana ingrepp

kvarstår även i denna situation.

Det nya andra stycket ger den myndighet

som ansvarar för sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen rätt att göra samma ingrepp i en

enskilds rätt som en räddningsledare får göra vid en

räddningsinsats. Ingrepp i en enskilds rätt får enligt

förslaget göras dels under de förutsättningar som

anges i första stycket, dels om det är nödvändigt för

att göra det möjligt att åter använda den förorenade

egendomen.

50 och 52 §§

Ersättningsbestämmelserna har gjorts

tillämpliga även i fall av sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen.

64 §

Ändringen innebär att regeringen bemyndigats

att meddela från lagen avvikande bestämmelser

under krig, krigsfara eller andra liknande

förhållanden även för att sanering efter utsläpp av

radioaktiva ämnen skall kunna genomföras.

19 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört

hemställer jag att regeringen

1. föreslår riksdagen att anta förslaget till lag om

ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102),

2. bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag i

övrigt anfört om samhällets åtgärder mot allvarliga

olyckor.

20 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition

förelägga riksdagen vad föredraganden har anfört

för den åtgärd och det ändamål som han har

hemställt om.

Sammanfattning

Bakgrund

Bilaga 1

Samhällets insatser mot allvarliga olyckor består

av en rad åtgärder som kommunen, länsstyrelsen

och centrala statliga myndigheter vidtar. En

effektiv räddningstjänst vid stora olyckor

förutsätter ett omfattande samarbete mellan de

kommunala och statliga organen. Regleringen av

detta samarbete har skett i räddningstjänstlagen

(1986:1102) och i räddningstjänstförordningen

(1986:1107).

Erfarenheterna från de stora olyckor som har

inträffat och den planering och andra

överväganden som sker hos olika organ visar

emellertid att det är svårt att i praktiken samverka

på det sätt som är tänkt. De erfarenheter som

utredningen syftar på går tillbaka till tiden före år

1987 när brandlagen ännu gällde. Under den tiden

inträffade bl.a. Tjernobylolyckan och flera andra

allvarliga olyckor, bl.a. stora översvämningar,

omfattande oljeutflöden till havs och svåra

skogsbränder.

Utredningen vill framhålla att problemen med

samverkan och samordning av samhällets insatser

är i huvudsak desamma oavsett typen av olycka.

Det kan vara fråga om insatser vid kemiska olyckor,

utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska

anläggningar, bränder- översvämningar, jordskred

eller andra naturolyckor. Utredningen har först

avgränsat och behandlat de typer av åtgärder som

är gemensamma för alla slag av stora olyckor och

därefter övervägt vilka ytterligare åtgärder som är

nödvändiga inom det kärntekniska området för att

samhället skyddsåtgärder skall bli effektivare.

Utredningen har vidare behandlat frågor om en

samordning av samhällets åtgärder i lägen som inte

är så allvarliga att det blir fråga om räddningstjänst.

Det handlar bl.a. om åtgärder vid allvarliga

störningar i viktiga samhällsfunktioner.

Hotbilden

Stora förbättringar har under senare år skett vid

de svenska kärnkraftverken i syfte att begränsa

utsläppen av radioaktiva ämnen om en olycka

skulle inträffa. Fortfarande kan det emellertid inte

helt uteslutas att radioaktiva ämnen i en skadlig

omfattning kan komma ut i omgivningen. Ett

alltmer allvarligt inslag i hotbilden är de ökande

riskerna för skador genom terroristangrepp och

sabotage.

Utredningen anser därför att det även i

fortsättningen behövs en omfattande planering för

åtgärder vid utsläpp av radioaktiva ämnen. De

säkerhetshöjande åtgärder som har genomförts vid

de svenska kärnkraftverken skulle visserligen

kunna motivera en viss minskning av resurserna.

Detta skulle emellertid inte i någon större

omfattning minska kostnaderna för beredskapen.

Samhällets skydd mot olyckor i den kemiska

verksamheten fordrar både förebyggande åtgärder

och en beredskap som gör det möjligt för

räddningstjänsten att ingripa effektivt.

Utredningen anser att både det statistiska

materialet och bedömningarna hos svenska och

utländska organ om riskerna för allvarliga

kemikalieolyckor motiverar en förbättring av

organsiationen för ledning och samordning. Det

fordras också en effektivare planläggning, ökad

utbildning och övning och en bättre utrustning för

att räddningsorganen skall hålla en god beredskap

och kunna utföra de insatser som kan bli

nödvändiga.

Ledning och samordning av räddningstjänst på

regional nivå

Utredningen behandlar lednings- och

samordningsfrågor både på regional och på central

nivå. Regionalt svarar länsstyrelsen för ledning.

Utredningen föreslår att varje länsstyrelse skall

vara skyldig att utse fyra-fem personer som har

befogenheter och kompetens att tjänstgöra som

räddningsledare på regional nivå. De som skall

kunna utses till räddningsledare måste få tillfälle att

delta i planeringen av räddningstjänsten på

regional nivå och att aktivt medverka i utbildning

och övningar.

Enligt utredningens förslag skall det framgå av

räddningstjänstförordningen vilka krav som skall

ställas på räddningsledaren vid räddningstjänst vid

utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk

anläggning.

Utredningen anser att landshövdingen och

andra i länsstyrelsens ledning på ett övergripande

sätt skall följa utvecklingen av räddningsarbetet vid

stora olyckor, bedöma resultatet av

räddningsåtgärderna, samordna olika intressen i

samhället och besluta om åtgärder som inte är

räddningstjänst. Länsstyrelsens ledning skall på

olika sätt stödja räddningsledaren och se till att

erforderliga resurser tas fram. Att ge information

till befolkningen i länet och att hålla kontakt med

bl.a. regeringen är andra viktiga uppgifter för

länsstyrelsens ledning vid stora olyckor.

Utredningen föreslår att det skall framgå av

räddningstjänstförordningen vilken sakkunskap

som räddningsledaren skall förfoga över och som

alltså skall ingå i räddningsledarens stab vid olika

slag av räddningsinsatser -- t.ex. en räddningschef,

en polischef, en meteorolog, en expert på

försörjningsfrågor, en informationsexpert och en

sambandsexpert.

Ledning och samordning av räddningstjänst på

central nivå

På central nivå är regeringen det ansvariga

organet. En rad centrala myndigheter har ett

sektorsansvar men leder inte räddningstjänst.

Utredningen föreslår att rådet för

räddningstjänst får ytterligare uppgifter som syftar

till ökad samordning av samhällets åtgärder. Rådet

skall i första hand genom planering skapa

förutsättningar för en effektivare samordning. Det

skall vidare vid en olycka kunna kallas samman för

att göra de övergripande bedömningar som fordras

när flera myndigheters ansvarsområden är berörda.

Varje central myndighet har emellertid kvar sitt

beslutsansvar inom det egna verksamhetsområdet

om inte regeringen beslutar annat.

Utredningen föreslår att rådet skall organiseras

i grupper för olika slag av olyckor. Det bör

ankomma på rådet att besluta om

sammansättningen av grupperna. Räddningsverket

bör svara för den närmare planeringen av rådets

verksamhet och för utbildning och övning av dem

som deltar i arbetet i de olika grupperna.

Samordning av åtgärder som inte är

räddningstjänst

Samhället kan i en del fall behöva svara för

samordning av skyddsåtgärder som inte är

räddningstjänst. Det kan bli nödvändigt före och

efter en räddningsinsats eller vid en händelse som

inte är så allvarlig att den uppfyller

räddningstjänstlagens kriterier för att

räddningsorganen skall vara skyldiga att ingripa.

Utredningen föreslår att det skall ingå i

förberedelserna för räddningsorganisationen på

regional nivå att planera för samordning av

skyddsåtgärder även vid händelser som inte fordrar

räddningstjänst. Samma sak gäller organisationen

på central nivå. Regeringen skall kunna utse t.ex.

rådet för räddningstjänst att svara för central

samordning av åtgärder för skydd av människor och

miljö även när det inte fordras räddningstjänst.

Utbildning och övning

Utredningen anser att det behövs ett

sammanhängande system med grundutbildning,

fortbildning, larmövningar, funktionsövningar,

stabsövningar och totalövningar för den personal

som på regional nivå skall ingå i

räddningsorganisationen vid stora olyckor. En

totalövning skall enligt utredningens mening ske

vart fjärde år i vart och ett av länen.

Räddningsverket skall anta en verksamhetsplan

som anger när olika slag av utbildning skall ske i de

olika länen. Till räddningsverkets uppgifter hör

också att förvalta och fördela de medel som fordras

för utbildning och övning.

Utvärdering av övningar

Utredningen föreslår att utvärdering av de

föreslagna totalövningarna skall ske av ett

oberoende organ, t.ex. katastrofkommissionen.

Ansvaret för utvärdering av stabsövningar bör

ligga på räddningsverket.

Information och varning

En viktig förutsättning för en effektiv beredskap

är att allmänheten är medveten om och har god

kunskap om riskerna för allvarliga olyckor samt de

räddningsåtgärder samhället har planerat i

händelse av en allvarlig olycka.

Utredningen föreslår att särskilda bestämmelser

skall ingå i räddningstjänstlagen och i

räddningstjänstförordningen om att kommuner och

länsstyrelser skall planera för varning och

information till allmänheten. Kommunen och

länsstyrelsen skall vidare enligt förslaget vara

skyldiga att informera den berörda allmänheten om

denna planering och vad den innebär för den

enskilde om en allvarlig olycka inträffar.

Enligt utredningens förslag skall det också

finnas uttryckliga föreskrifter i lag om skyldigheter

för ägare eller innehavare av en anläggning, där

verksamheten innebär fara för att en

olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador på

människor eller i miljön, att varna och informera

allmänheten vid en allvarlig olycka. Utredningen

föreslår vidare att det skall föreligga en skyldighet

att informera allmänheten om förekomsten av

farlig verksamhet i anläggningen, om de åtgärder

som har vidtagits för att förhindra olyckor och om

de åtgärder som har planerats för den händelse en

olycka skulle inträffa.

Hälso- och sjukvård

Socialstyrelsen har inrättat en katastrofkommitté

som har till uppgift att förbättra den organisation

för åtgärder mot allvarliga olyckor som måste

finnas inom hälso- och sjukvården. Utredningen

föreslår att en utvärdering av socialstyrelsens

verksamhet som avser stora olyckor skall ske senast

under år 1990.

En ökad samordning fordras framför allt på

regional nivå. Enligt utredningens förslag skall

socialstyrelsen och räddningsverket i sina allmänna

råd för den medicinska katastrofberedskapen

respektive räddningstjänsten ge vägledning för en

samordnad planering på regional nivå av hälso- och

sjukvårdens och räddningstjänstens insatser vid

stora olyckor.

Den ökade samordningen på regional nivå

kommer att förbättra förutsättningarna för

verksamheten även lokalt inom hälso- och

sjukvården och räddningstjänsten.

Utredningen föreslår att socialstyrelsen tar

initiativ till att det upprättas ett register över de

medicinska och andra experter som hälso- och

sjukvården regionalt och lokalt kan behöva anlita

vid en stor olycka.

Utredningen föreslår vidare att socialstyrelsen

tar initiativ till att grupper för behandlig av psykiska

reaktioner i samband med olyckor snarast bildas

inom de län och sjukvårdsdistrikt där sådana

saknas. Enligt utredningens förslag skall

socialstyrelsen vidare i samråd med berörda

myndigheter och andra organ studera

förutsättningarna för ett samarbete mellan

sjukvårdshuvudmännen, kommunerna och kyrkan

vid behandling av psykiska reaktioner och vid

andra former av stöd i samband med personliga

kriser efter allvarliga olyckor.

Utrymning

Utredningen föreslår att rikspolisstyrelsen och

räddningsverket får i uppdrag att överväga frågor

om utrymning vid allvarliga olyckor och ge ut

allmänna råd som kan utgöra ett underlag för

planering av en flexibel utrymningsverksamhet i

kommunerna.

Enligt utredningens förslag skall socialstyrelsen

vidare ta initiativ till att samtliga

sjukvårdshuvudmän ser över behovet av utrymning

vid sjukhus och andra vårdinstitutioner.

Samband

Effektiva kommunikationssystem är en

förutsättning för ledning av räddningstjänst. Det

behövs också kommunikationsresurser som gör det

möjligt för räddningsorganen att tillgodose

allmänhetens krav på information vid stora olyckor.

Utredningen föreslår att länsstyrelserna skall få

möjlighet att komplettera sambandsmedlen så att

alla har telefax, telex, anslutning till försvarets

telenät, linjetagare för upplysningscentral,

mobiltelefon och personsökare. Denna standard

skall anpassas till länsstyrelsernas uppgifter för

räddningstjänst vid stora olyckor och i krig. Enligt

utredningens förslag skall länsstyrelserna också

utrustas med datorstöd för räddningstjänst vid

stora olyckor.

Utredningen föreslår vidare att televerket får i

uppdrag att i samråd med räddningsverket se över

planeringen av frekvenser för radiosambandet

inom räddningstjänsten i landet.

Problem har i en del fall uppstått vid insamling

och rapportering av mätvärden som avser

radioaktiva ämnen. Utredningen föreslår att

räddningsverket får i uppdrag att i samarbete med

televerket, de berörda länsstyrelserna och statens

strålskyddsinstitut (SSI) genomföra en

provverksamhet med mobila terminaler för

insamling av mätvärden.

Räddningsorganen och polisen behöver bättre

radioutrustning för att inne i kärnkraftverken

kunna upprätthålla sambandet mellan olika

insatsstyrkor och mellan styrkorna och ledningen.

Utredningen föreslår därför att rikspolisstyrelsen

får i uppdrag att i samråd med andra berörda organ

utarbeta förslag till hur detta samband skall

åstadkommas.

Förvarning, strålningsmätning m.m.

Förvarning vid utsläpp av radioaktiva ämnen

sker genom automatisk avläsning och alarmering

från de 26 mätstationer som redan finns i landet. En

utökning med fem stationer är planerad.

Utredningen anser att det behövs ännu fler

mätstationer och föreslår att antalet utökas med

ytterligare tio, som placeras huvudsakligen i norra

Sverige.

Strålningsmätning efter ett larm om förhöjda

värden äger rum bl.a. genom flygindikering.

Utredningen föreslår att SSI får i uppdrag att

tillsammans med berörda myndigheter genomföra

en planering av denna verksamhet.

Laboratoriemätningar måste kunna ske i stor

skala. Utredningen föreslår att SSI skall svara för

att det finns en aktuell förteckning över

laboratorier som upprätthåller en standardiserad

provningsmetodik och regelbundet kalibrerar

utrustningen.

För användning ute på fältet behöver

räddningstjänsten i fred och krig och

försvarsmakten modernare mätinstrument.

Utredningen föreslår att strålskyddsinstitutet får i

uppdrag att i samråd med överbefälhavaren,

försvarets forskningsanstalt och räddningsverket

utarbeta ett underlag för anskaffning av modernare

mätinstrument. Utredningen föreslår vidare att

myndigheterna skall bedöma behovet av

dosimetrar, lämplig instrumenttyp och kostnader.

En samordning av anskaffningen måste ske med

den civila och den militära delen av totalförsvaret.

Förutsättningarna för att inomhus varna

allmänheten vid ett utsläpp av radioaktiva ämnen

förändras genom att televerket inför AXE-

systemet. Utredningen anser att varning i ökad

utsträckning bör kunna ske med bl.a. högtalarbilar

och genom att SOS-centralerna ringer upp och

varnar ett visst antal hushåll. Utredningen föreslår

att räddningsverket får i uppdrag att överväga en

ändring av riktlinjerna för varningssystemen så att

en lokal anpassning av verksamheten till de

ändrade förutsättningarna kan komma till stånd.

Väderbedömningar

Utredningen föreslår att frågan om ersättningar

till SMHI för medverkan i utbildning och övningar

regleras så att institutet får möjligheter att delta i

planering, utbildning och övning inom

räddningstjänsten.

Enligt utredningens förslag skall de lokala

vädermasterna vid kärnkraftverket anslutas till

SMHI:s datorsystem.

Åtgärdsnivåer vid utsläpp av radioaktiva ämnen

Utredningen anser att det bör finnas i förväg

bestämda nivåer på strålningsvärden som kan

utlösa olika slag av åtgärder. Nivåerna skall vara

knutna till en viss åtgärd. De skall ses som

riktvärden och främst användas för att bedöma

graden av farlighet.

Utredningen föreslår att SSI får i uppdrag att

tillsammans med berörda myndigheter utarbeta

åtgärdsnivåer, som skall gälla under den första

månaden efter en olycka eller till dess att

myndigheterna har föreskrivit något annat.

En riktig användning av åtgärdsnivåerna fordrar

kunskaper om begreppens betydelse. Utredningen

föreslår därför att SSI får i uppdrag att utarbeta en

handbok som strålskyddssakkunniga på central,

regional och lokal nivå skall använda vid

tillämpning av åtgärdsnivåerna.

Lantbruk och livsmedel

Utredningen anser att lantbruksstyrelsen och

livsmedelsverket snarast skall fullfölja det med

anledning av Tjernobylolyckan påbörjade arbetet

för att åstadkomma en bättre beredskap inom de

båda myndigheterna.

Utredningen föreslår att lantbruksstyrelsen och

livsmedelsverket formaliserar sin planering för

åtgärder vid stora olyckor och i övrigt vidtar

erforderliga åtgärder, t.ex. försäkrar sig om lokaler

och tekniska resurser för ledning.

Enligt utredningens förslag skall

lantbruksstyrelsen få i uppdrag att tillsammans med

SSI utarbeta planer och metodbeskrivningar för

provtagning och mätning inom lantbruksområdet.

Utredningen föreslår att jordbruksnämnden,

som för närvarande inte har något ansvar för

samhällets åtgärder vid allvarliga olyckor, skall

delta i planeringen av räddningstjänsten och vid en

olycka kunna verka som rådgivande myndighet.

Fysiskt skydd vid kärnkraftverken

Utredningen anser det nödvändigt att

rikspolisstyrelsen och statens kärnkraftinspektion

(SKI) fortlöpande överväger de förändringar i

hotbilden på både kort och lång sikt som

informationer av olika slag ger upphov till. Även

om det fysiska skyddet, i förhållande till den hotbild

som för närvarande gäller, i stort får anses

tillfredsställande framgår det av rikspolisstyrelsens

och de lokala polismyndigheternas skrivelser till

utredningen att det finns svagheter som måste

elimineras.

Utredningen anser att rikspolisstyrelsen skall se

över den regionala och lokala organisationen och

särskilt överväga insatsstyrkornas storlek, behovet

av förstärkningar samt utbildning och övning.

En del åtgärder som avser det fysiska skyddet

vid kärnkraftverken regleras i den s.k.

skyddslagen. Utredningen anser det angeläget att

det förslag till utökning av skyddslagens

tillämpningsområde som utredningen om

tillträdesskydd har lagt fram i betänkandet (SOU

1988:8) En ny skyddslag blir genomfört. De

berörda länsstyrelserna bör i samråd med

kärnkraftverken, rikspolisstyrelsen och

kärnkraftinspektionen bedöma skyddsbehovet och

besluta om de kompletteringar av det fysiska

skyddet som kan genomföras med stöd av de nya

skyddsbestämmelserna.

Sanering

Utredningen föreslår att en organisation för

sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen byggs

upp i Sverige och att denna knyter an till

organisationen för räddningstjänst vid utsläpp av

radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar.

Verksamheten skall således baseras på det

kunnande och de resurser som redan finns i

räddningsorganisationen. Länsstyrelsen skall enligt

utredningens förslag svara för genomförandet av

saneringsverksamheten. Regeringen skall kunna

överta ledningen eller utse en särskild myndighet

att svara för verksamheten.

En nationell expertgrupp för sanering efter

utsläpp av radioaktiva ämnen föreslås bli

upprättad. Gruppens huvuduppgift skall vara att

under länsstyrelsens ledning svara för den sanering

som måste genomföras av specialutbildad personal.

Administrativt skall gruppen stå under

strålskyddsinstitutets ledning. Utredningen

föreslår att den ansvariga myndigheten vid alla slag

av omfattande sanering skall ha en yttersta

möjlighet att om det behövs genom bl.a.

tjänsteplikt och ingrepp i annans rätt förse

organisationen med nödvändiga resurser.

Utredningen föreslår att strålskyddsinstitutet

skall överväga de saneringskriterier som bör

tillämpas och tillsammans med försvarets

forskningsanstalt och lantbruksstyrelsen utarbeta

allmänna råd om bl.a. saneringsmetoder.

Strålskyddsinstitutet skall vidare enligt förslaget

centralt svara för den långsiktiga uppföljningen i

landet av utsläpp av radioaktiva ämnen.

Utredningen föreslår att räddningsverket skall

svara för samordning av den planering som äger

rum inom den regionala saneringsverksamheten.

Kommunerna föreslås vara skyldiga att medverka i

planering och övning för saneringsverksamhet vid

alla former av utsläpp av radioaktiva ämnen från

kärntekniska anläggningar.

Utredningen föreslår vidare att räddningsverket

får i uppgift att överväga inrättandet av en särskild

expertgrupp för kemikaliesanering.

Forskning

En allmän kris- och katastrofforskning

förekommer på olika håll inom och utom landet.

Utredningen föreslår att räddningsverket får i

uppdrag att göra en sammanfattning av den

nationella och internationella kris- och

katastrofforskningen. Med denna studie som grund

bör verket klargöra på vilka områden som det

behövs ytterligare forskningsinsatser.

Läget för reaktorsäkerhetsforskningen i landet

anser utredningen vara i huvudsak bra. Från

beredskapssynpunkt är det angeläget att denna

forskning kan vidmakthållas på en hög nivå. Inom

strålskyddsforskningen är situationen enligt

utredningens mening däremot inte helt

tillfredsställande. Utredningen föreslår därför vissa

förstärkningar inom detta område.

Förstärkningarna avser kompetensen vid ett antal

forskningsinstitutioner, säkerställandet av

tillgången på kvalificerade mätresurser i landets

olika regioner och förbättringen av möjligheterna

för centrala myndigheter att se till att forskning som

gäller kärnkraftsberedskapen kommer till stånd.

Utredningen föreslår att strålskyddsinstitutet får i

uppdrag att svara för programmets genomförande.

Kostnader och finansering

En stor del av åtgärderna som utredningen

föreslår på regional och central nivå bör finansieras

med medel från de berörda myndigheternas

förvaltningsanslag. De övriga åtgärderna kommer

enligt utredningens beräkningar att leda till en

engångskostnad på 19 milj. kronor och en ökning i

de hittillsvarande årliga kostnaderna på 17 milj.

kronor inom den statliga verksamheten.

Utredningens förslag innebär ökade möjligheter

för samhällets räddningstjänst att ingripa effektivt.

Det gäller insatser vid alla slags olyckor och i alla

län. En del av förslagen syfter till en ökad

beredskap på grund av riskerna för olyckor i de

svenska kärnkraftverken. Utredningen har

överslagsvis beräknat hur stor del av kostnaderna

som kan sägas vara föranledda av den svenska

kärnkraftproduktionen och som

kärnkraftföretagen därför bör bestrida. Enligt

utredningens beräkningar bör anläggningsägarna

delta med 5 milj. kronor av engångskostnaden och

med 6 milj. kronor av den årliga merkostnaden.

Finansiering bör i övrigt ske med statliga medel.

Industrier och andra med verksamhet som vid

en olycka allvarligt kan skada människor och miljö

kommer genom tillämpning av 43 §

räddningstjänstlagen att i ökad utsträckning

åläggas att bidra med resurser för

räddningstjänstens beredskap på lokal nivå.

Författningsfrågor

En del av utredningens förslag till förbättringar

av beredskapen mot utsläpp av radioaktiva ämnen

fordrar ändringar och tillägg i gällande

författningar. Utredningen föreslår att en

arbetsgrupp får i uppdrag att utarbeta förslag till

sådana ändringar och tillägg.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

Bilaga 2

 Härigenom föreskrivs i fråga om

räddningstjänstlagen (1986:1102)

dels att 1, 21, 22, 28, 29, 33-35, 40, 45, 50,

52 och 64 §§ samt rubrikerna närmast före 28 och

34 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 25 § skall

lyda ''''''''Statlig räddningstjänst m.m.'''''''' och

''''''''Fjällräddningstjänst'''''''',

dels att det i lagen skall införas två nya

paragrafer, 2 a och 28 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag innehåller föreskrifter om hur

samhällets räddnings tjänst skall organiseras och

bedrivas.

I lagen finns också I lagen finns också

bestämmelser om olycks- och bestämmelser om olycks- och

skadeförebyggande skadeförebyggande

åtgärder samt om åtgärder, om sanering

rättigheter och efter utsläpp av

skyldigheter för enskilda. radioaktiva ämnen, samt om

 rättigheter och

 skyldigheter för enskilda.

 2 a §

 Med sanering efter utsläpp

 av radioaktiva ämnen avses

 i lagen sådana

 åtgärder som staten

 skall vidta för att göra

 det möjligt att åter

 använda mark, vatten,

 anläggningar och annan

 egendom som förorenats av

 radioaktivt nedfall.

 Skyldighet för staten att

 vidta sådana

 saneringsåtgärder

 föreligger endast i den

 utsträckning det med

 hänsyn till följderna av

 utsläppet, det hotade

 intressets vikt, kostnaderna

 för insatsen och

 omständigheterna i

 övrigt är påkallat

 att staten svarar för

 åtgärderna.

 21 §

För varje kommun skall det finnas en

räddningstjänstplan.

Planen skall innehålla uppgifter om

1. räddningskårens organisation i stora drag,

2. vattenreservoarer, brandposter,

varningssystem och andra anordningar för

räddningstjänsten och hur de skall underhållas,

3. insatstider till kommunens olika delar,

4. det lägsta antal befäl och övrig personal som

ständigt skall finnas för första utryckning i

styrkorna inom räddningskåren och tiden från

alarmering av personalen till dess

räddningsstyrkans första fordon kan utgå

(anspänningstid),

5. den kompetens som krävs för att vara befäl i

räddningskåren,

6. det minsta antal övningar som skall hållas

med personalen i räddningskåren,

 7. hur allmänheten skall

 varnas och informeras vid

 allvarliga olyckshändelser.

 I förekommande fall skall

planen också

innehålla uppgifter om

1. anläggningar som avses i 43 § samt

vattentäkter och andra områden där en

olyckshändelse kan medföra allvarliga skador i

miljön,

2. hamnar och deras gränser i vattnet,

3. avtal om samverkan inom

kommunalförbund och räddningsregion.

 22 §

Räddningstjänstplanen skall antas av

kommunfullmäktige.

Planen skall tillställas de myndigheter som

regeringen bestämmer.

Första och andra styckena gäller också i fråga

om ändringar i och tillägg till planen.

 Kommunen skall se till att

 allmänheten informeras om

 vad

 räddningstjänstplanen

 innehåller om varning och

 information till

 allmänheten vid allvarliga

 olyckshändelser.

Räddningstjänst vid Räddningstjänst vid och

utsläpp av radioaktiva sanering efter utsläpp av

ämnen radioaktiva ämnen

 28 §

Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en

kärnteknisk anläggning i sådan omfattning att

särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten

eller vid överhängande fara för ett sådant utsläpp

skall länsstyrelsen svara för räddningstjänsten.

I 10 § lagen (1984:3) om Länsstyrelsen skall

kärnteknisk verksamhet också svara för

finns bestämmelser om saneringen efter utsläpp av

skyldighet för innehavare radioaktiva ämnen från

av kärnteknisk en kärnteknisk

anläggning att vidta de anläggning. För sanering

åtgärder som behövs efter utsläpp av

för att upprätthålla radioaktiva ämnen i andra

säkerheten vid fall än som sägs i andra

anläggningen. stycket skall den statliga

 myndighet som regeringen

 föreskriver eller i

 särskilda fall beslutar

 svara.

 28 a §

 I 10 § lagen (1984:3) om

 kärnteknisk verksamhet

 finns bestämmelser om

 skyldighet för innehavare

 av kärnteknisk

 anläggning att vidta de

 åtgärder som behövs

 för att upprätthålla

 säkerheten vid

 anläggningen. Av

 hälsoskyddslagen

 (1982:1080) framgår att

 varje kommun svarar för

 hälsoskyddet inom kommunen.

 29 §

Kommunerna är skyldiga att Kommunerna är skyldiga att

delta i planeringen av delta i planeringen av

räddningstjänsten vid räddningstjänsten vid

utsläpp av radioaktiva utsläpp av radioaktiva

ämnen från ämnen från

kärntekniska kärntekniska

anläggningar i landet och anläggningar och att

att medverka vid övningar i medverka vid övningar i

sådan sådan

räddningstjänst. räddningstjänst.

 Kommunerna är vidare

 skyldiga att medverka i

 planering och övningar

 för sanering efter

 utsläpp av radioaktiva

 ämnen från

 kärntekniska

 anläggningar.

 33 §

I fråga om räddningsinsatser som är omfattande

får regeringen föreskriva eller i särskilt fall

bestämma, att en länsstyrelse eller någon annan

statlig myndighet skall ta över ansvaret för

räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. I

sådana fall utses räddningsledare av den myndighet

som har fått ansvaret.

 I fråga om sanering efter

 utsläpp av radioaktiva

 ämnen från en

 kärnteknisk anläggning

 får regeringen

 föreskriva eller i

 särskilda fall besluta, att

 en länsstyrelse skall ta

 över ansvaret för

 saneringen inom flera län

 eller att någon annan

 statlig myndighet skall ta

 över detta ansvar inom ett

 eller flera län.

Skyldighet att medverka i Skyldighet att medverka i

räddningstjänsten räddningstjänst eller

 sanering efter utsläpp av

 radioaktiva ämnen

 34 §

En statlig eller kommunal En statlig eller kommunal

myndighet skall på anmodan myndighet skall med personal

av räddningsledaren delta i och egendom delta i en

en räddningsinsats med räddningsinsats på

personal och egendom, om anmodan av räddningsledaren

myndigheten har lämpliga och vid sanering efter

resurser och ett deltagande utsläpp av radioaktiva

inte allvarligt hindrar ämnen på anmodan av den

myndighetens vanliga myndighet som ansvarar för

verksamhet. saneringen. En sådan

 skyldighet föreligger dock

 endast om myndigheten har

 lämpliga resurser och ett

 deltagande inte allvarligt

 hindrar myndighetens vanliga

 verksamhet.

 35 §

Om en kommun har medverkat i en annan

kommuns räddningstjänst, har kommunen rätt till

skälig ersättning av den andra kommunen.

Om en kommun har medverkat i Om en kommun har medverkat i

statlig räddningstjänst statlig räddningstjänst

eller vid övningar i eller vid sanering efter

sådan utsläpp av radioaktiva

räddningstjänst, har ämnen eller vid övningar

kommunen rätt till i sådan

skälig ersättning av räddningstjänst eller

staten. sådan sanering, har

 kommunen rätt till

 skälig ersättning av

 staten.

 40 §

Myndigheter och enskilda skall Myndigheter och enskilda

skall

på begäran av en på begäran av en

myndighet som svarar för myndighet som svarar för

räddningstjänst lämna räddningstjänst eller

upplysningar om personal och sanering efter utsläpp av

egendom som kan användas i radioaktiva ämnen lämna

räddningstjänsten. upplysningar om personal och

 egendom som kan användas i

 räddningstjänsten eller

 vid saneringen.

 45 §

Om fara för liv, hälsa Om fara för liv, hälsa

eller egendom eller för eller egendom eller för

skada i miljön inte skada i miljön inte

lämpligen kan hindras på lämpligen kan hindras på

något annat sätt, får något annat sätt, får

räddningsledaren vid en räddningsledaren vid en

räddningsinsats bereda sig räddningsinsats bereda sig

och medverkande personal och medverkande personal

tillträde till annans tillträde till annans

fastighet, avspärra eller fastighet, avspärra eller

utrymma områden, utrymma områden,

använda, föra bort eller använda, föra bort eller

förstöra egendom samt förstöra egendom samt

företa andra ingrepp i företa andra ingrepp i

annans rätt, i den mån annans rätt, i den mån

ingreppet är försvarligt ingreppet är försvarligt

med hänsyn till farans med hänsyn till farans

beskaffenhet, den skada som beskaffenhet, den skada som

vållas genom ingreppet och vållas genom ingreppet och

omständigheterna i omständigheterna i

övrigt. Sådana ingrepp övrigt. Sådana ingrepp

får också företas av får också företas av

räddningsnämnden eller, räddningsnämnden eller,

i fråga om statlig i fråga om statlig

räddningstjänst, av den räddningstjänst, av den

myndighet som svarar för myndighet som svarar för

räddningstjänsten. räddningstjänsten. Om en

 statlig myndighet enligt vad

 som sägs i 33 §

 första stycket har tagit

 över ansvaret för den

 kommunala

 räddningstjänsten,

 får ingrepp företas av

 den myndigheten i stället

 för av

 räddningsnämnden.

Vid sanering efter utsläpp

 av radioaktiva ämnen

 får, under de

 förutsättningar som

 anges i första stycket

 eller om det är

 nödvändigt för att

 göra det möjligt att

 använda den förorenade

 egendomen, den myndighet som

 ansvarar för saneringen

 företa sådana ingrepp i

 annans rätt som anges

 där.

 Förbud eller föreläggande som

avses i 7

kap. 5 §

lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening

från fartyg får meddelas med stöd av denna

paragraf bara om sjöfartsverkets beslut inte kan

avvaktas.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som

behövs.

 50 §

Har utrustning för Har utrustning för

räddningstjänst räddningstjänst eller

tillhandahållits frivilligt sanering efter utsläpp av

eller tagits i anspråk med radioaktiva ämnen

stöd av 45 §, har tillhandahållits frivilligt

egendomens ägare eller eller tagits i anspråk med

innehavare rätt till stöd av 45 §, har

ersättning för skada egendomens ägare eller

på eller försämring innehavare rätt till

av egendomen, förlorad ersättning för skada

avkastning eller nytta av på eller försämring

egendomen och kostnad med av egendomen, förlorad

anledning av att egendomen har avkastning eller nytta av

tillhandahållits. egendomen och kostnad med

 anledning av att egendomen

har

 tillhandahållits.

 Första stycket gäller

Första stycket gäller

inte den som har erhållit inte den som har erhållit

ersättning av någon ersättning av någon

annan eller på grund av annan eller på grund av

tjänst eller annars genom tjänst eller annars genom

avtal har rätt till avtal har rätt till

ersättning för att ersättning för att

tillhandahålla egendom tillhandahålla egendom

för räddningstjänst. för räddningstjänst

Första stycket gäller eller sanering efter

inte heller den som har utsläpp av radioaktiva

tillhandahållit egendom ämnen. Första stycket

för räddningstjänst, gäller inte heller den som

om räddningsinsatsen har har tillhandahållit egendom

avsett att hindra eller för räddningstjänst,

begränsa skada på hans om räddningsinsatsen har

egendom eller har avsett att hindra eller

föranletts av begränsa skada på hans

olyckshändelse i hans egendom eller har

verksamhet. föranletts av

 olyckshändelse i hans

 verksamhet.

 52 §

Ersättning enligt 50 och 51 Ersättning enligt 50 och 51

§§ skall betalas av §§ skall betalas av

kommunen eller, i fråga om kommunen eller, i fråga om

statlig räddningstjänst, statlig räddningstjänst

av staten. och sanering efter utsläpp

 av radioaktiva ämnen, av

 staten.

 64 §

Är riket i krig eller Är riket i krig eller

krigsfara eller råder krigsfara eller råder

sådana utomordentliga sådana utomordentliga

förhållanden som är förhållanden som är

föranledda av krig eller av föranledda av krig eller av

krigsfara vari riket har krigsfara vari riket har

befunnit sig, får befunnit sig, får

regeringen meddela sådana regeringen meddela sådana

från denna lag avvikande från denna lag avvikande

föreskrifter som är av föreskrifter som är av

betydelse för betydelse för

totalförsvaret eller som totalförsvaret eller som

behövs för att behövs för att

nödvändig nödvändig

räddningstjänst i räddningstjänst i

övrigt skall kunna övrigt eller sanering efter

genomföras. utsläpp av radioaktiva

 ämnen skall kunna

 genomföras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Lagrådet

Bilaga 3

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-10-

14

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt

Hamdahl, justitierådet Hans-Gunnar Solerud,

regeringsrådet Anders Swartling.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den

29 augusti 1991 har regeringen på hemställan av

statsrådet Roine[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta

lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

räddningstjänstlagen (1986:1102).

Förslaget har inför lagrådet föredragits av

hovrättsassessorn Thomas[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Innehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll1

Propositionens lagförslag2

Utdrag ut protokoll vid regeringssammanträde

den 24 oktober 1991

 1

Inledning8

 2

Samhällets räddningstjänst10

2.1

Allmänt10

2.2

Räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva

ämnen10

 3

Gällande rätt12

 4

Varning och information till allmänheten vid

olyckshändelse14

 5

Sanering efter utsläpp av radioaktiva

ämnen16

 6

Ledning och samordning av räddningstjänst på

regional och central nivå20

 7

Utbildning och övning22

 8

Samband23

 9

Förvarning vid utsläpp av radioaktiva

ämnen24

10

Strålningsmätning25

11

Åtgärdsnivåer vid utsläpp av radioaktiva

ämnen25

12

Lantbruk och livsmedel26

13

Strålskyddsforskning m.m.27

14

Hälso- och sjukvård28

15

Utrymning28

16

Kostnader och finansiering29

17

Upprättat lagförslag29

18

Specialmotivering29

19

Hemställan32

20

Beslut33

Bilaga 1

Sammanfattning av utredningens

betänkande34

Bilaga 2

Lagrådsremissens lagförslag43

Bilaga 3

Lagrådets yttrande48

1 Lydelse enligt prop. 1991/92:17.