Regeringens proposition

1994/95:2

Ökat skydd för barn

Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp, m.m.

Prop.

1994/95:2

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 juni 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i brottsbalken i syfte att ytterligare

stärka skyddet för barn och ungdomar mot att bli utnyttjade i sexuella samman-

hang.

 Bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn i 6 kap. 5 § brottsbalken, dvs. då

någon i annat fall än som avses förut i 6 kap. brottsbalken har sexuellt umgänge

med barn under 15 år, förs enligt förslaget in i 6 kap. 4 § första stycket

brottsbalken och blir således att rubricera som sexuellt utnyttjande av

underårig eller, i förekommande fall, grovt sexuellt utnyttjande av underårig.

Till följd härav upphävs 6 kap. 5 § brottsbalken.

 Straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 § brottsbalken höjs

enligt förslaget från fängelse högst fyra år till fängelse högst sex år.

 Bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 7 § brottsbalken föreslås utvidgad

på så sätt att det blir straffbart att förmå även den som är fyllda 15 men inte

18 år att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd, om hand-

lingen är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en posering

i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild.

 Vidare föreslås i propositionen att preskriptionstiden för sexualbrott mot

barn enligt 6 kap. 1-4 och 6 §§ brottsbalken förlängs på så sätt att preskrip-

tionstiden börjar löpa först den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt

15 år. Regler om detta förs enligt förslaget in i 35 kap. 4 § brottsbalken.

 Slutligen behandlas vissa frågor mot bakgrund av FN:s konvention om barnets

rättigheter från år 1989, den s.k. barnkonventionen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut............... 4

2 Lagtext................................... 4

3 Ärendet och dess beredning................ 7

 3.1 Lagrådet............................. 7

4 Allmänna utgångspunkter................... 8

 4.1 Barnkonventionen..................... 8

 4.2 Övriga utgångspunkter för förslagen....9

5 Sexuellt umgänge med barn..................10

 5.1 Bakgrund..............................10

 5.2 Överväganden och förslag..............12

6 Grovt sexuellt utnyttjande.................15

 6.1 Bakgrund..............................15

 6.2 Straffmaximum för grovt sexuellt ut-

 nyttjande bör höjas...................17

7 Sexuellt ofredande.........................18

 7.1 Bakgrund..............................18

 7.2 Bestämmelsen om sexuellt ofredande

 bör utvidgas..........................19

8 Preskriptionsregler........................21

 8.1 Bakgrund..............................21

 8.2 Förlängda preskriptionstider för

 sexualbrott som riktar sig mot barn...23

9 Övriga frågor..............................28

 9.1 Barnprostitution......................28

 9.2 Offentlig pornografisk föreställning..29

 9.3 Behandling av barn som berövats fri-

 heten m.m.............................30

10 Kostnader och ikraftträdande...............31

11 Författningskommentar......................32

Bilaga 1Sammanfattning - departementsprome-

 morian ÖKAT SKYDD FÖR BARN, Ytter-

 ligare åtgärder motsexuella övergrepp

 m.m. (Ds 1993:80).....................35

Bilaga 2Promemorians lagförslag...............36

Bilaga 3Förteckning över de remissinstanser

 som yttrat sig över promemorian.......39

Bilaga 4Sammanställning av preskriptions-

 tiderna för sexualbrott...............40

Bilaga 5Lagrådsremissens lagförslag...........41

Bilaga 6Lagrådets yttrande....................44

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 16 juni 1994..............................47

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag

om ändring i brottsbalken.

2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Regeringen har följande förslag till lagtext.

 Härigenom föreskrivs

 dels att 6 kap. 5 § skall upphöra att gälla,

 dels att 6 kap. 3, 4, 7, 12 och 13 §§ och 35 kap. 4 § brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 kap.

3 §[1]Den som förmår annan till sexuellt umgänge genom att allvarligt missbruka

hans eller hennes beroende ställning döms för sexuellt utnyttjande till fängelse

i högst två år. Detsamma gäller den som har sexuellt umgänge med annan genom

att otillbörligt utnyttja att denne befinner sig i vanmakt eller annat hjälplöst

tillstånd eller lider av en psykisk störning.

 Om den som har begått Om den som har begått

gärningen visat särskild gärningen visat särskild

hänsynslöshet eller om hänsynslöshet eller om

brottet annars är att brottet annars är att

anse som grovt, döms för anse som grovt, döms för

grovt sexuellt ut- grovt sexuellt ut-

nyttjande till fängelse, nyttjande till fängelse,

lägst sex månader och lägst sex månader och högst

högst fyra år. sex år.

4 §[2]

 Har någon sexuellt Har någon sexuellt

umgänge med den som är umgänge med den som är

under arton år och som är under arton år och som är

hans avkomling eller hans avkomling eller står

står under hans fostran under hans fostran eller

eller för vars vård eller för vars vård eller

tillsyn han har att tillsyn han har att

svara på grund av svara på grund av

myndighets beslut, döms myndighets beslut, döms

för sexuellt utnyttjande för sexuellt utnyttjande

av underårig till av underårig till fängelse

fängelse i högst fyra år. i högst fyra år. Detsamma

 skall gälla om någon, i

 annat fall än som avses

 förut i detta kapitel,

 har sexuellt umgänge med

 barn under femton år.

 Om den som har begått gärningen visat särskild hänsynslöshet mot den underårige

eller om brottet på grund av dennes låga ålder eller annars är att anse som

grovt, skall dömas för grovt sexuellt utnyttjande av underårig till fängelse,

lägst två och högst åtta år.

7 §[3]

 Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel, sexuellt berör barn

under femton år eller förmår barnet att företa eller medverka i någon handling

med sexuell innebörd, döms för sexuellt ofredande till böter eller fängelse i

högst två år.

 För sexuellt ofredande

 döms även den som genom

 tvång, förledande eller

 annan otillbörlig påverkan

 förmår någon som har fyllt

 femton men inte arton år

 att företa eller medverka

 i en handling med sexu-

 ell innebörd, om

 handlingen är ett led i

 framställning av porno-

 grafisk bild eller utgör

 en posering i annat fall

 än när det är fråga om

 framställning av en bild.

 Detsamma skall gälla, om någon blottar sig för annan på sätt som är ägnat att

väcka anstöt eller eljest genom ord eller handling på ett uppenbart sedlighets-

sårande sätt uppträder anstötligt mot annan.

12 §[4]

 För försök till våldtäkt, För försök till våldtäkt,

grov våldtäkt, sexuellt grov våldtäkt, sexuellt

tvång, grovt sexuellt tvång, grovt sexuellt

tvång, sexuellt tvång, sexuellt

utnytt-jande, grovt utnytt-jande, grovt

sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av sexuellt utnyttjande av

underårig, grovt underårig, grovt sexuellt

sexuellt utnyttjande av utnyttjande av underårig,

underårig, sexuellt koppleri och grovt

umgänge med barn, koppleri döms till ansvar

koppleri och grovt enligt vad som föreskrivs

koppleri döms till i 23 kap. Detsamma gäller

ansvar enligt vad som i fråga om förberedelse

föreskrivs i 23 kap. och stämpling till

Detsamma gäller i fråga våldtäkt, grov våldtäkt,

om förberedelse och grovt sexuellt

stämpling till våldtäkt, utnyttjande av underårig

grov våldtäkt, grovt och grovt koppleri.

sexuellt utnyttjande av

underårig och grovt

koppleri.

13 §[5]

 Är vid sexuellt umgänge Är vid sexuellt

med barn eller försök utnyttjande av underårig

till sådant brott eller enligt 4 § första stycket

vid sexuellt ofredande andra meningen eller

enligt 7 § första stycket försök till sådant brott

skillnaden i ålder och eller vid sexuellt

utveckling mellan den ofredande enligt 7 §

som har begått gärningen första stycket skillnaden

och barnet ringa, får i ålder och utveckling

åtal väckas av åklagaren mellan den som har begått

endast om åtal är påkallat gärningen och barnet

ur allmän synpunkt. ringa, får åtal väckas av

 åklagaren endast om åtal är

 påkallat ur allmän

 synpunkt.

35 kap.

4 §[6]

 De i 1 § bestämda De i 1 § bestämda tiderna

tiderna skola räknas från skall räknas från den dag

den dag brottet brottet begicks.

begicks. Förutsättes för Förutsätts för ådömande av

ådömande av påföljd att påföljd att viss verkan av

viss verkan av handlingen inträtt, skall

handlingen inträtt, tiden räknas från den dag

skall tiden räknas från då sådan verkan inträdde.

den dag då sådan verkan Har brott som avses i 6

inträdde. kap. 1-4 och 6 §§ eller

 försök till sådana brott

 begåtts mot barn under

 femton år skall de i 1 §

 bestämda tiderna räknas

 från den dag målsäganden

 fyller eller skulle ha

 fyllt femton år.

 Om vid bokföringsbrott, som ej är ringa, den bokföringsskyldige inom fem år

från brottet har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt

sina betalningar, skall tiden räknas från den dag då detta skedde.

___________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 2. Bestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket tillämpas även på brott

som har begåtts före ikraftträdandet om inte möjligheten att ådöma

påföljd har bortfallit dessförinnan enligt äldre bestämmelser.

3 Ärendet och dess beredning

I Justitiedepartementet utarbetades under år 1993 departementspromemorian ÖKAT

SKYDD FÖR BARN, Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp m.m. (Ds 1993:80).

 I promemorian behandlas frågan om svensk lagstiftning i någon del behöver

ändras för att Sverige skall anses uppfylla bestämmelserna i artiklarna 34, 37

och 40 i FN:s konvention om barnets rättigheter, den s.k. barnkonventionen.

Vidare behandlas i promemorian vissa andra frågor om sexuella övergrepp mot

barn, vilka grundar sig på bl.a. tillkännagivanden av riksdagen.

 Promemorian har remissbehandlats. Promemorians sammanfattning finns i bilaga 1

och promemorians lagförslag i bilaga 2. En förteckning över remissinstanserna

finns i bilaga 3 och en sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr 93-4074).

 Två av de frågor som tagits upp i departementspromemorian behandlas i andra

sammanhang. Barnpornografibrottet har tidigare under året beretts särskilt i

Justitiedepartementet (dnr 94-381) och är för närvarande föremål för behandling

i riksdagen. Såsom anges nedan kommer frågan om barnpornografibrottet att bli

föremål för fortsatta överväganden från regeringens sida. Frågan om barn som

misstänks för brott - och den i promemorian därvid föreslagna ändringen av 11 §

lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare - behandlas i

en remiss om handläggning av ungdomsmål som regeringen nyligen överlämnat till

Lagrådet för yttrande.

3.1 Lagrådet

Regeringen beslutade den 11 maj 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över det

lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

 Lagrådet har föreslagit vissa omformuleringar i den remitterade lagtexten

såvitt avser bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 7 § brottsbalken.

Lagrådets yttrande i denna del behandlas i författningskommentaren

till nämnda bestämmelse.

 I sitt yttrande har Lagrådet framfört att de rättspolitiska skäl som bär upp

reglerna om åtalspreskription starkt talar mot en förlängning av

preskriptionstiderna för sexualbrott mot barn. Om emellertid en sådan

särbehandling framstår som nödvändig har Lagrådet föreslagit att

preskriptionsbestämmelserna bör utformas på annat sätt än vad som

föreslagits i det remitterade förslaget. Lagrådets yttrande i denna

del behandlas under avsnitt 8.2.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1992:147.

 [2] Senaste lydelse 1992:147.

 [3] Senaste lydelse 1993:207.

 [4] Senaste lydelse 1992:147.

 [5] Senaste lydelse 1984:399.

 [6] Senaste lydelse 1982:150.

4 Allmänna utgångspunkter

En av samhällets viktigaste uppgifter är att skydda barn mot alla former av

sexuella kränkningar. Sexuella övergrepp mot barn är ett extremt uttryck för att

den vuxne inte respekterar ett barns behov och självklara rätt till kroppslig

integritet. Barn som utnyttjas i sexuella sammanhang tar både social och

känslomässig skada. Den svenska lagstiftningen har därför under lång tid

präglats av insikten att det är förödande för barns psykiska hälsa att utnyttjas

sexuellt.

 Även om Sverige internationellt sett ligger förhållandevis långt framme vad

avser lagstiftningen om barns rätt, finns skäl att fortlöpande ha

uppmärksamheten på de eventuella brister som alltjämt kan föreligga och ta

tillvara de möjligheter som finns för att ytterligare stärka barns och ungdomars

skydd. Av denna anledning behandlas i detta sammanhang dels frågan om insatser i

form av lagstiftning är påkallade mot bakgrund av bestämmelserna i barnkonven-

tionen, dels vissa i andra sammanhang aktualiserade lagstiftningsåtgärder.

4.1 Barnkonventionen

Den 20 november 1989 antog FN:s generalförsamling en konvention om barnets

rättigheter, den s.k. barnkonventionen. Konventionen innehåller bestämmelser

avsedda att tillförsäkra barn grundläggande rättigheter och att bereda barn

skydd mot övergrepp och utnyttjande. Med barn avses i konventionen varje

människa under 18 år.

 Sverige ratificerade konventionen i juni 1990 och den trädde i kraft den 2

september samma år. Sverige reserverade sig inte på någon punkt (prop.

1989/90:107 Godkännande av FN-konventionen om barnets rättigheter,

bet. 1989/90:SoU28, rskr. 1989/90:350) och tillträdet till konventionen

föranledde inga ändringar i gällande lagstiftning.

 I den promemoria som behandlas i detta lagstiftningsärende har lämnats en

utförlig redogörelse för den svenska lagstiftningen i belysning av konventionens

inledande artiklar och de artiklar som rör barns skydd mot övergrepp och

utnyttjande samt behandling av barn som berövats friheten.

 Det kan allmänt sägas att det i Sverige görs stora ansträngningar att leva upp

till konventionens krav och även att den svenska lagstiftningen i allt

väsentligt uppfyller dessa. Även om konventionen anger lagstiftningsåtgärder som

endast ett av flera alternativ för att uppnå konventionens mål är det i ett

avseende angeläget att nu genom lagstiftning ytterligare befästa konventionens

innehåll.

 En ytterst angelägen uppgift är att förhindra att barn utnyttjas i pornografisk

verksamhet. Det är därför straffbart att förmå den som är under 15 år att

medverka som modell i pornografiska framställningar eller vid sexuell posering.

FN:s kommitté för övervakning av barnets rättigheter enligt barnkonventionen har

i anledning av Sveriges rapport till kommittén i januari 1993 föreslagit att

regeringen bör pröva effektiviteten av gällande regler avseende utnyttjande av

barn i pornografiskt material. Kommittén har därvid berört frånvaron av en

18-årsgräns när det gäller utnyttjande av barn i pornografiska alster.

 Det finns enligt regeringens mening skäl att överväga om det straffrättsliga

skyddet när det gäller barns medverkan i pornografisk verksamhet bör utvidgas

till att gälla alla barn, dvs. även de som är fyllda 15 men inte 18 år. Med en

sådan utvidgning skulle skapas ett mer heltäckande straffrättsligt skydd för

barn och ungdomar mot att bli utnyttjade i pornografisk verksamhet.

 Också vad avser barnpornografibrottet kan finnas skäl att överväga införande av

en uttrycklig åldersgräns. En sådan förändring kan dock inte ske utan att

ändringen också omfattar sådana barnpornografibrott som skall bedömas enligt de

tryck- och yttrandefrihetsrättsliga reglerna. Regeringen avser att låta utreda

frågan angående barnpornografibrottet i ett bredare perspektiv, bl.a. vad avser

möjligheterna att kriminalisera innehav och vidga möjligheterna till konfiske-

ring och förverkande. I det sammanhanget, då frågor om grundlagsändringar måste

övervägas, bör lämpligen tas upp också frågan om införande av en sådan

åldersgräns.

4.2 Övriga utgångspunkter för förslagen

Bestämmelserna om sexualbrott i 6 kapitlet brottsbalken har varit föremål för

upprepade översyner under årens lopp. År 1984 ändrades dessa på ett

genomgripande sätt, efter ett långvarigt utredningsarbete. Så sent som år 1992

genomfördes ett flertal lagändringar. Ändringarna syftade bl.a. till att stärka

skyddet för barn och ungdomar mot att bli utnyttjade i sexuella sammanhang och

till att i strafflagstiftningen ytterligare markera allvaret i sexuella

övergrepp mot barn.

 Som tidigare framhållits finns det skäl att fortlöpande ha uppmärksamheten på

de eventuella brister i lagstiftningen som alltjämt kan anses föreligga. En

sådan brist kan den i olika sammanhang diskuterade brottsbenämningen sexuellt

umgänge med barn anses utgöra.

 Ett sexuellt umgänge med ett barn under 15 år kan enligt det synsätt som

präglar lagstiftningen aldrig sägas vara i egentlig mening frivilligt från

barnets sida, utan innefattar regelmässigt någon form av utnyttjande.

Lagstiftningen måste därför tydligt förmedla att om ett barn deltar i en sexuell

aktivitet med en vuxen så är detta helt och hållet den vuxnes ansvar. Det finns

därför skäl att överväga att i lagstiftningen markera att det i dessa sammanhang

alltid är fråga om ett utnyttjande.

 Det är angeläget att straffsatserna för de enskilda brotten avspeglar brottets

straffvärde och att straffbestämmelserna leder till en ändamålsenlig

tillämpning. En av riksdagen aktualiserad fråga är om en höjning av

straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande bör ske.

 En annan, av riksdagen aktualiserad fråga, är om preskriptionstiderna för

sexualbrott mot barn bör förlängas.

 Regeringen redovisar sina överväganden i dessa frågor i det följande.

 De lagstiftningsåtgärder som regeringen nu aktualiserar medför att det

straffrättsliga skyddet för barn och ungdomar och möjligheterna att ingripa mot

brott kommer att öka påtagligt. Men oavsett vilka lagstiftningsåtgärder som

vidtas kan man inte räkna med att fullt ut kunna förhindra att barn utnyttjas i

sexuella sammanhang. Det är därför viktigt att dessa barns situation

uppmärksammas och att de får det stöd och den behandling de är i behov av.

Förutom det allmännas insatser fyller här de olika organisationer och

sammanslutningar som arbetar med barn och för barnens bästa ett stort och

viktigt behov.

5 Sexuellt umgänge med barn

5.1 Bakgrund

Riksdagen har, på förslag av Justitieutskottet, uttalat att regeringen borde

överväga att göra en allmän översyn av bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn

i 6 kap. 5 § brottsbalken (BrB). Enligt utskottets betänkande (bet.

1992/93:JuU16 s. 15 f.), som låg till grund för riksdagens uttalande, kan det

för det första ifrågasättas om benämningen "sexuellt umgänge" är lämplig eller

ens adekvat för det slag av gärningar som straffbeläggs i paragrafen. Vidare

finns enligt betänkandet skäl att överväga om bestämmelsen medger en tillräcklig

reaktion från samhällets sida på alla de former av sexuella övergrepp mot barn

som den för närvarande är tänkt att omfatta. I det sammanhanget kan det enligt

betänkandet finnas anledning att se över såväl bestämmelsens tillämpningsområde

som dess straffskala.

 Bakgrunden till riksdagens ställningstagande torde ha varit bl.a. att sexuella

handlingar även med små barn under vissa förhållanden kan falla under

bestämmelsen.

 Genom omfattande lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 1984 (prop.

1983/84:105, bet. 1983/84:JuU25, rskr. 1983/84:332, SFS 1984:399) kom hela 6

kap. BrB att stöpas om. Bl.a. togs bestämmelserna om otukt med barn och otukt

med ungdom bort. I stället infördes en bestämmelse om sexuellt utnyttjande av

underårig i 6 kap. 4 § och en bestämmelse om sexuellt umgänge med barn i 6 kap.

6 §. Genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 juli 1992 (prop. 1991/92:35,

bet. 1991/92:JuU7, rskr. 1991/92:159, SFS 1992:147) flyttades bl.a. vissa regler

om i kapitlet och bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn finns numera i 6

kap. 5 §. Innehållet i regeln ändrades dock inte.

 Enligt denna bestämmelse straffas den som har sexuellt umgänge med barn under

15 år med fängelse i högst fyra år. Straffskyddet för barn under 15 år är

ovillkorligt och avser såväl heterosexuella som homosexuella handlingar. Straff

inträder även om den sexuella förbindelsen är helt frivillig från barnets sida

och oavsett om något beroendeförhållande föreligger. Är det liten skillnad i

ålder och utveckling mellan den som begått gärningen och barnet, får dock åtal

väckas av åklagare bara om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Bestämmelsen är

subsidiär i förhållande till de sexualbrott som anges i 6 kap. 1-4 §§. Med

sexuellt umgänge avses samlag samt andra sexualhandlingar, vilka typiskt sett

avser att tillfredsställa eller uppväcka bådas eller enderas sexuella drift. Vad

angår andra hithörande heterosexuella handlingar än samlag avses i första hand

samlagsförsök och andra samlagsliknande handlingar. För straffbarhet krävs inte

nödvändigtvis att gärningsmannens och offrets könsdelar berör varandra. I regel

fordras dock att direkt kroppslig beröring föreligger. Undantagsfall finns, som

t.ex. i NJA 1950 s. 263 där gärningsmannen utförde samlagsliknande rörelser med

en flicka som vid tillfället bar underbyxor. Utanför det område som avses med

sexuellt umgänge faller exempelvis att gärningsmannen fingrar på eller eljest

flyktigt berör den andras yttre könsorgan. Sådant förfarande kan dock vara

straffbart som sexuellt ofredande. I fråga om homosexuella handlingar får

gränsen mellan vad som skall hänföras till sexuellt umgänge och vad som skall

anses som sexuellt ofredande dras på ett likartat sätt som beträffande

handlingar av heterosexuell natur.

 Straffbestämmelsen om sexuellt umgänge är, som tidigare har nämnts, subsidiär i

förhållande till regeln i 6 kap. 4 § om sexuellt utnyttjande av underårig.

Tillämpningen av den sistnämnda bestämmelsen förutsätter emellertid att en

vårdnadssituation föreligger. Den personkrets som kan dömas enligt denna

bestämmelse har begränsats i förhållande till den tidigare bestämmelsen, som

hade benämningen otukt med ungdom. I de fall då 6 kap. 4 § inte är tillämplig

och då våld eller hot inte har förekommit i samband med det sexuella övergreppet

blir det enbart fråga om att tillämpa bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn.

 I förarbetena uttalade departementschefen som förklaring till varför det inte

infördes någon grov grad av brottet bl.a. följande (prop. 1983/84:105 s. 55).

 De allvarligaste sexuella övergreppen mot barn innefattar så gott

 som alltid moment som gör att gärningen inte skall hänföras till

 sexuellt umgänge med barn utan till något annat brott som regleras

 i 6 kap. BrB. Det kan t.ex. bli fråga om ansvar för våldtäkt,

 sexuellt tvång eller sexuellt utnyttjande av underårig. Liksom

 sexualbrottskommittén anser jag därför att en särskild straffskala

 för grova fall kan undvaras.

I detta sammanhang bör ett avgörande från Högsta domstolen uppmärksammas

(NJA 1993 s. 310). I målet befanns utrett att gärningsmannen, som var drygt

sextio år, haft samlag med en åttaårig flicka under det att han legat ovanpå

henne och hållit hennes armar över huvudet på henne. Frågan i målet, såvitt nu

är av intresse, var om dessa åtgärder konstituerade ett sådant våld som krävs

för ansvar för våldtäkt. Högsta domstolen fann att så var fallet och dömde

mannen för grov våldtäkt till fängelse tre år.

5.2 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Straffbestämmelsen i 6 kap. 5 §

brottsbalken om sexuellt umgänge med barn, dvs. då

någon i annat fall än som avses förut i 6 kapitlet

brottsbalken har sexuellt umgänge med barn under

15 år, förs in i 6 kap. 4 § första stycket

brottsbalken. Till följd härav kommer sådana

gärningar att rubriceras som sexuellt utnyttjande

av underårig eller, i förekommande fall, grovt

sexuellt utnyttjande av underårig. Enligt förslaget

upphävs 6 kap. 5 § brottsbalken.

 Promemorians förslag: I promemorian föreslås att ett nytt rekvisit, om

otillbörligt utnyttjande av någons skyddslösa ställning, förs in i 6 kap. 3 §

första stycket andra meningen brottsbalken (BrB). Härmed avses enligt

promemorian att offret på grund av låg ålder eller något annat förhållande

saknar sådan grad av insikt och mognad att han eller hon i praktiken kan

samtycka till sexuellt umgänge. Syftet med ändringen är särskilt att åstadkomma

att gärningar som innebär att gärningsmannen - utan användande av sådant våld

eller hot som sägs i 6 kap. 1 § första stycket brottsbalken - otillbörligt

utnyttjar ett barns skyddslösa ställning för att förmå barnet till sexuellt

umgänge skall bedömas som sexuellt utnyttjande och inte som sexuellt umgänge med

barn.

 Remissinstanserna: En övervägande majoritet av remissinstanserna tillstyrker

promemorieförslaget eller lämnar det utan erinran. Vissa synpunkter har dock

lämnats på bl.a. utformningen av lagtexten.

 Göta hovrätt framför bl.a. att det föreslagna tillägget språkligt sett är

tillämpligt på en betydligt vidare krets av personer såsom rörelsehindrade,

ålderssvaga och förståndshandikappade. Hovrätten pekar också på att införandet

av det föreslagna tillägget torde skapa problem genom att det nya rekvisitet

delvis täcker vad andra rekvisit i bestämmelsen redan omfattar.

 Stockholms tingsrätt bedömer att den föreslagna lokutionen inte med tillräcklig

precision syftar på omständigheten att offret på grund av låg ålder saknar sådan

insikt och mognad som avses. Vidare torde skrivningen "annat förhållande",

enligt tingsrättens mening, avse i paragrafen redan upptagna förutsättningar.

Tingsrätten föreslår därför att det föreslagna tillägget "otillbörligt utnyttja

dennes skyddslösa ställning" skall följas av "såsom att denne är särskilt ung

eller omogen".

 Även Riksåklagaren (RÅ) anser att bestämmelsen skulle vinna i tydlighet genom

att offrets låga ålder särskilt nämns som ett exempel då den skärpta regeln blir

tillämplig. Enligt RÅ kan detta ske genom att det sexuella umgänget anges ha

skett "genom ett otillbörligt utnyttjande av dennes låga ålder eller skyddslösa

ställning i övrigt eller av det förhållandet att denne befinner sig i vanmakt

eller annat hjälplöst tillstånd eller lider av psykisk störning".

 Svenska Unicef-kommittén, Kvinnofronten och Länsgruppen för barnmisshandels-

frågor och sexuella övergrepp i Dalarna invänder mot terminologin i bestämmel-

sen.

 Svenska Unicef-kommittén anser att ordvalet i 6 kap. 3 § inte är tillräckligt

beskrivande; utnyttjande är ett icke värderande ord som beskriver handlingen

utifrån förövarens synpunkt medan ordet övergrepp ur offrets synpunkt är en

värdering av handlingen. Svenska Unicef-kommittén anser därför att begreppet

sexuellt utnyttjande i lagtexten bör ändras till sexuellt övergrepp.

 Kvinnofronten anser det vara missvisande att använda begreppet sexuellt

umgänge, då detta ger sken av en viss ömsesidighet, varför detta begrepp i alla

sammanhang det används i samband med barn bör ändras till t.ex. sexuellt

utnyttjande.

 Länsgruppen för barnmisshandelsfrågor och sexuella övergrepp i Dalarna anser,

på samma skäl som Kvinnofronten framfört, att begreppet sexuellt umgänge bör

ändras.

 Sveriges domareförbund ställer sig tveksamt till förslaget. Förbundet anför att

det av motiven till den nya bestämmelsen framgår att om en man har samlag eller

annat sexuellt umgänge med en flicka strax under 15 år och umgänget i alla delar

är frivilligt bör brottet rubriceras som sexuellt umgänge med barn. Är å andra

sidan en flicka under 15 år inte helt införstådd med vidden av den sexuella

handlingen föreligger ett sexuellt utnyttjande enligt den föreslagna lydelsen av

3 §. Enligt förbundets mening medför denna uppdelning av sexualbrott att vissa

barn kommer att åläggas ett sannolikt icke åsyftat ansvar för sina sexuella

handlingar, även om dessa för gärningsmannen är straffbara. Till detta hyser

förbundet stor tveksamhet inför den betydande skillnad som förslaget ger upphov

till med avseende på maximistraffet för sexuellt umgänge med barn som är

fängelse i högst fyra år och maximistraffet för sexuellt utnyttjande av

normalgraden som är fängelse i högst två år. Enligt förbundets uppfattning bör

därför övervägas om inte sexuellt umgänge med barn som är under 15 år bör

inarbetas i 3 § och således rubriceras som sexuellt utnyttjande.

 Landsorganisationen i Sverige (LO) och Rädda Barnen avstyrker förslaget. Dessa

instanser föreslår att brottsbenämningen "sexuellt umgänge" i 6 kap 5 §, vilken

de anser vara olämplig i samtliga fall då barnet är under 15 år, bör ändras till

"sexuellt utnyttjande av barn" och bestämmelsen i övrigt behållas. Vidare

framför LO och Rädda Barnen att i de fall det sexuella övergreppet är riktat mot

ett litet barn, man bör följa Högsta domstolen (NJA 1993 s. 310) och döma för

våldtäkt.

 Skälen för regeringens förslag: Det kan ifrågasättas om gränsdragningen mellan

vad som utgör brott enligt någon av bestämmelserna i 6 kap. 1-4 §§ och brottet

sexuellt umgänge med barn i alla avseenden är tillfredsställande. Problemet

avser närmast frågan om brottsbenämningen för det senare brottet är adekvat för

alla de gärningar som faller under bestämmelsen. I 6 kap. 1-6 och 10 §§ används

begreppet sexuellt umgänge för att beskriva sexuella handlingar oavsett om dessa

är förenade med tvång eller ej. I normalt språkbruk torde dock ordet "umgänge"

vanligen åsyfta sexuella handlingar av frivilligt slag. Ordet umgänge kan till

och med upplevas vara ett positivt laddat ord, som indikerar att ett barn

frivilligt medverkar i en sexuell handling med en vuxen. Inte minst från

pedagogiska synpunkter kan det vara olyckligt att använda detta begrepp i

brottsrubriceringen för gärningar som så gott som alltid har karaktär av ensidig

sexuell kränkning. Barn och även ungdomar i de lägre tonåren saknar i regel den

mognad och auktoritet som erfordras för att en sexuell handling från deras sida

skall kunna sägas vara i egentlig mening frivillig. När det gäller små barn

torde utrymmet för frivillighet vara i det närmaste obefintlig, eftersom ett

litet barns förmåga att förstå innebörden av sexuella handlingar är starkt

begränsad. Även om något våld inte varit för handen kan man utgå från att någon

form av utnyttjande förekommit i sammanhanget. Det bör också beaktas att risken

för allvarliga skadeverkningar är påtaglig i sådana situationer.

 Gärningar som består i att någon har sexuellt umgänge med ett barn under 15 år

framstår således typiskt sett som ett utslag av utnyttjande. Detta bör komma

till uttryck i benämningen av brottet. I promemorian har föreslagits att detta

skall ske genom införande av ett nytt rekvisit i bestämmelsen om sexuellt

utnyttjande i 6 kap. 3 § om otillbörligt utnyttjande av någons skyddslösa

ställning. Som några remissinstanser framhållit kan dock ifrågasättas dels om

det föreslagna rekvisitet med önskvärd tydlighet markerar att detta avser

utnyttjande av barn, dels om detta rekvisit delvis täcker vad andra rekvisit i

bestämmelsen redan omfattar. Mot bakgrund härav och med hänsyn till systematiken

i kapitlet bör i stället övervägas att låta de gärningar som åsyftas falla under

bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av underårig i 6 kap. 4 §. I denna

bestämmelse ges ett förstärkt straffskydd för barn under 18 år när ett formellt

vårdnads- eller tillsynsförhållande föreligger mellan barnet och den som

utsätter det för den sexuella kränkningen. En sådan straffrättslig särbehandling

är enligt regeringens mening motiverad också i de situationer där någon, oavsett

om något beroendeförhållande föreligger eller ej, utnyttjar barn under 15 år för

att förmå barnet att delta i sexuella handlingar. Härigenom skulle markeras att

en person alltid måste ha nått sådan nivå av insikt och mognad att denne kan

inse vidden av sina handlingar innan ett relevant samtycke till sexuellt umgänge

kan ges.

 Mot en sådan lösning som angivits ovan kan anföras att brottsbenämningen

sexuellt utnyttjande av underårig skulle komma att omfatta även samtliga de fall

då åldersskillnaden mellan parterna är mycket liten, exempelvis sådana fall då

en 15-åring har samlag med en 14-åring. Mot bakgrund av att lagstiftningen redan

i dag bygger på principen att den som är under 15 år inte i alla avseenden råder

över sina sexuella handlingar, såsom samlag med den som är över 15 år, får det

dock anses vara adekvat att även i dessa fall tala om ett utnyttjande. I

sammanhanget bör tilläggas att det i princip endast är brottsrubriceringen som

kommer att ändras; rekvisiten för brottet är oförändrade och straffskalorna för

sexuellt umgänge med barn och normalgraden av sexuellt utnyttjande av underårig

är desamma. Det bör också anmärkas att åtal sällan torde väckas i fall då

åldersskillnaden är mycket liten med hänsyn till den särskilda åtalsprövnings-

regeln.

 Mot bakgrund av vad som sagts ovan föreslår regeringen att den nuvarande

bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn förs in i 6 kap. 4 § första stycket

BrB, varigenom dessa gärningar kommer att falla under den mer adekvata

brottsbenämningen sexuellt utnyttjande av underårig.

 Genom ändringen kommer dessutom vissa av de gärningar som i dag faller under

bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn att enligt 6 kap. 4 § andra stycket

BrB kunna bedömas som grovt sexuellt utnyttjande av underårig, för vilket brott

straffskalan är fängelse lägst två och högst åtta år. Ett exempel på när grovt

brott kan föreligga är när övergreppet riktar sig mot ett litet barn utan att

tillämpning av andra bestämmelser i 6 kap. aktualiseras, t.ex. våldtäkt.

6 Grovt sexuellt utnyttjande

6.1 Bakgrund

Frågan om en höjning av straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3

§ BrB har prövats av riksdagen vid ett par tillfällen. Genom lagstiftning, som

trädde i kraft den 1 juli 1992 (prop. 1991/92:35, bet. 1991/92:JuU7, rskr.

1991/92:159, SFS 1992:147), infördes den grova graden med en straffskala om

fängelse lägst sex månader och högst fyra år. Straffmaximum överensstämmer med

vad som gällde innan brottet gradindelades. Som rekvisit för när brottet skall

bedömas som grovt har särskilt angetts sådana fall när gärningsmannen har visat

särskild hänsynslöshet.

 Även rekvisiten för den s.k. normalgraden av brottet sexuellt utnyttjande

ändrades genom samma lagstiftning. Till straff enligt denna bestämmelse döms

numera den som förmår annan till sexuellt umgänge genom att allvarligt missbruka

hans eller hennes beroende ställning eller som har sexuellt umgänge med annan

genom att otillbörligt utnyttja att denne befinner sig i vanmakt eller annat

hjälplöst tillstånd eller lider av en psykisk störning. Till grund för dessa

lagändringar låg uttalanden av Justitieutskottet i bet. 1986/87:JuU3 och en

därefter upprättad departementspromemoria angående sexuella övergrepp mot barn

m.m. (Ds 1989:6). I promemorian behandlades, förutom frågan om en gradindelning

av brottet sexuellt utnyttjande, bl.a. frågan om straffmaximum för det grova

brottet. Som skäl mot att höja straffmaximum anfördes bl.a. att det skulle rubba

systematiken i 6 kap. BrB. Vidare anfördes att förfaranden som innefattar

sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande sedan gammalt har behandlats likvärdigt

från straffvärdesynpunkt. Mycket talade enligt promemorian för att en skärpning

av straffet för sexuellt utnyttjande skulle medföra en motsvarande skärpning i

fråga om sexuellt tvång samt kräva en översyn av flera av kapitlets andra

bestämmelser.

 I promemorian uttalades också att reglerna om brottskonkurrens borde

uppmärksammas. Det är t.ex. möjligt att döma för sexuellt utnyttjande i förening

med misshandel eller i förening med vållande till kroppsskada, om sistnämnda

brott är grovt, till ett lika strängt straff som för våldtäkt. Om misshandeln är

grov, kan straffet bli ännu högre. Slutsatsen i promemorian var att gällande

bestämmelser tillåter att man i det särskilda fallet kan bestämma en påföljd som

framstår som rimlig med hänsyn till gärningens samlade straffvärde.

 I prop. 1991/92:35 anslöt sig departementschefen i allt väsentligt till

resonemangen i promemorian och anförde (s. 16):

 I justitieutskottets betänkande JuU 1986/87:3 (s. 10) redogörs för

 ett rättsfall angående gränsdragningen mellan våldtäkt och se-

 xuellt utnyttjande. Det gäller ett uppmärksammat fall där fem yng-

 lingar dömdes för sexuellt utnyttjande bestående i att de på en

 campingplats förgripit sig på en 17-årig flicka, som var så beru-

 sad att hon inte var medveten om händelseförloppet. Pojkarna hade

 samlag och annat sexuellt umgänge med henne. Omständigheterna i

 detta mål illustrerar tydligt att en handling som innefattar

 sexuellt utnyttjande enligt 3 § kan utgöra ett mycket allvarligt

 övergrepp. Jag delar dock den uppfattning som justitieutskottet

 redovisat i betänkandet, nämligen att ett sexuellt övergrepp utan

 inslag av våld, hot eller dylikt, mot en person som i och för sig

 är värnlös inte bör kallas för våldtäkt. Som justitieutskottet har

 framhållit i betänkandet och som också framhållits av flera re-

 missinstanser såväl i utskottsärendet som i detta ärende kan det

 däremot i vissa fall förekomma inslag som gör att ett sexuellt

 utnyttjande ter sig lika straffvärt som våldtäkt.

 Jag delar mot den bakgrunden uppfattningen att det finns skäl att

 markera allvaret i vissa av de gärningar som avses med bestämmel-

 sen genom att införa en särskild bestämmelse om ett grovt brott

 med en särskild straffskala.

Departementschefen fortsatte (a. prop. s. 17):

 Jag delar den uppfattning som framförs i promemorian både vad

 gäller att en isolerad revidering av straffmaximum för sexuellt

 utnyttjande skulle rubba den nuvarande systematiken i 6 kap. och

 att, om en mer omfattande ändring av sexualbrottens straffvärde

 bör göras, det bör ske i ett bredare sammanhang.

Slutsatsen härav blev enligt departementschefen att gradindelningen i vart fall

vid det tillfället innebar en tillräcklig markering av att vissa av de gärningar

som avses med sexuellt utnyttjande borde ses som särskilt allvarliga och att

maximistraffet inte borde skärpas.

 Vid riksdagsbehandlingen av propositionen och i anledning därav väckta motioner

anförde Justitieutskottet (bet. 1991/92:JuU7 s. 13) att det godtog

justitieministerns förslag när det gällde gradindelningen men att det inte var

berett att frångå sitt tidigare ställningstagande att ett sexuellt utnyttjande

från straffvärdesynpunkt kan te sig likvärdigt med våldtäkt och att detta borde

komma till uttryck i straffmaximum för brottet grovt sexuellt utnyttjande.

Utskottet utgick därför ifrån att denna fråga skulle bli föremål för ytterligare

överväganden utan något särskilt uttalande från riksdagens sida.

6.2 Straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande bör höjas

Regeringens förslag: Straffmaximum för grovt

sexuellt utnyttjande höjs från fyra till sex års

fängelse.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: En övervägande majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Stockholms tingsrätt framhåller - efter en jämförelse med strafflatituderna för

framför allt våldtäkt och grov våldtäkt - att ett straffminimum på fängelse ett

år skulle både ge en lämpligare spännvidd mellan minimi- och maximistraffet och

bättre harmoniera med påföljden för sexuellt utnyttjande.

 Riksförbundet för Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna (FUB) anser att

straffskalan för grovt sexuellt utnyttjande och för våldtäkt borde överensstämma

och föreslår därför att även minimistraffet för grovt sexuellt utnyttjande höjs.

 Karlstads tingsrätt anser att det med hänsyn till att förfaranden som

innefattar sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande tidigare behandlats

likvärdigt ur straffvärdesynpunkt förefaller olämpligt att straffmaximum för

grovt sexuellt utnyttjande är högre än för grovt sexuellt tvång.

 Riksförbundet för Sexuell upplysning (RFSU) avstyrker förslaget och framhåller

bl.a. att det inte är säkert att en höjning av straffmaximum fyller avsedd

funktion, att en sådan höjning vid sexuella övergrepp inom familjen kanske även

kan få till följd att några avstår från anmälan med tanke på konsekvenserna samt

att strafftidens innehåll är viktigare än straffets längd.

 Skälen för regeringens förslag: Med anledning av vad utskottet uttalat i bet.

1991/92:JuU7 (s. 13) finns, enligt regeringens mening, anledning att återigen

överväga vilket straffmaximum som skall gälla för grovt sexuellt utnyttjande.

 Utgångspunkten är att den nuvarande straffskalan för grovt sexuellt utnyttjande

i det övervägande antalet fall är tillräcklig. Det finns dock förfaranden där

straffvärdet bör jämföras med våldtäkt. Som exempel kan nämnas ett sexuellt

utnyttjande under särskilt utstuderade eller integritetskränkande former, som

t.ex. då någon mycket ung, självförvållat drogad person utnyttjas av flera

personer samtidigt eller när gärningen är avsedd att förnedra offret. Oavsett

att något våld eller tvång i formell mening inte förekommit i sammanhanget torde

en sexuell kränkning av detta slag från straffvärdesynpunkt väl ligga i nivå med

våldtäktsbrottet. Regeringen kan i och för sig dela uppfattningen att en

isolerad höjning av straffmaximum inte är helt tillfredsställande från

systematiska utgångspunkter. Det kan dock - inte minst med hänsyn till de

återkommande ändringar som företagits i 6 kap. BrB och till att det i

Kvinnovåldskommissionens uppdrag ingår att aktualisera de lagstiftningsåtgärder

som den finner påkallade (S Dir. 1993:88) - finnas skäl att framdeles överväga

att göra en övergripande översyn av straffbestämmelserna för sexualbrott. Det

nyss anförda skälet bör därför nu inte förhindra att en på sakliga grunder

angelägen straffskärpning vidtas. Regeringen föreslår därför att straffmaximum

för grovt sexuellt utnyttjande höjs till samma nivå som för normalgraden av

våldtäkt, nämligen fängelse sex år.

7 Sexuellt ofredande

7.1 Bakgrund

En av de regler i brottsbalkens kapitel om sexualbrott som är av intresse vid

bedömningen av om Sverige lever upp till barnkonventionens krav, är bestämmelsen

i 6 kap. 7 § om sexuellt ofredande. I första stycket föreskrivs straff för den

som sexuellt berör barn under 15 år utan att det är fråga om sexuellt umgänge

eller som förmår barnet att företa eller medverka i en handling med sexuell

innebörd. I andra stycket straffbeläggs blottande och andra uppenbart

sedlighetssårande handlingar. Straffet för sexuellt ofredande var tidigare böter

eller fängelse i högst ett år. Genom lagändring, som trädde i kraft den 1 juli

1993, höjdes straffmaximum från ett till två års fängelse (prop. 1992/93:141,

bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:207).

 Såvitt avser barn under 15 år straffbeläggs såsom sexuellt ofredande bl.a. att

någon förmår barnet att vara modell vid framställning av pornografiska bilder.

 Om de i första stycket av 6 kap. 7 § angivna rekvisiten är uppfyllda och

brottet dessutom innebär att gärningsmannen har skildrat ett barn i pornografisk

bild med uppsåt att sprida bilden, blir även straffbestämmelsen i 16 kap. 10 a §

BrB om barnpornografibrott tillämplig. I detta fall torde normalt

brottskonkurrens föreligga, vilket innebär att gärningsmannen skall dömas både

för sexuellt ofredande och för barnpornografibrott.

 Genom bestämmelsen om sexuellt ofredande har skyddet för barn under 15 år mot

att utnyttjas som modell för framställning av pornografisk bild vidgats, så att

en sådan gärning som nyss nämnts är straffbar även om spridningsuppsåt saknas,

under förutsättning att bilden framställs efter levande modell. Handlingar som

innebär att någon framställer pornografiska bilder av barn för eget bruk

omfattas sålunda av denna paragraf. Men den omfattar även det fallet att ett

barn förmås till sexuell posering utan att det avbildas i pornografisk bild.

Liksom i fall av sexuell beröring av barn krävs för ansvar i nu avsedda fall att

det är fråga om en handling som utan att innefatta beröring har en för en vuxen

klar och otvetydig sexuell innebörd. Det är viktigt att understryka att straff

för sexuellt ofredande enligt första stycket i 6 kap. 7 § kan förekomma endast

när den vuxnes handling har sexuell inriktning i den meningen att det är fråga

om att söka reta eller tillfredsställa den vuxnes sexualdrift eller att förmå

barnet till handlingar med klar och otvetydig sexuell innebörd. Om sålunda, för

att ge ett exempel, vuxna under lek med barn kommer att beröra barnets blottade

könsorgan, blir det inte fråga om straffansvar. Detsamma gäller självfallet om

en vuxen person fotograferar ett naket barn utan att det fototekniska

arrangemanget har sexuell innebörd (se Nils[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. Kommentar till

Brottsbalken I s. 292 f.).

7.2 Bestämmelsen om sexuellt ofredande bör utvidgas

Regeringens förslag: Bestämmelsen om sexuellt

ofredande utvidgas på så sätt att det blir

straffbart att förmå även den som är fyllda 15 men

inte 18 år att företa eller medverka i en handling

med sexuell innebörd, om handlingen är ett led i

framställning av pornografisk bild eller utgör en

posering i annat fall än när det är fråga om

framställning av en bild.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig över förslaget

tillstyrker detsamma i huvudsak eller lämnar det utan erinran. Vissa synpunkter

har dock lämnats.

 Vad gäller begreppet "förmå" påpekar Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet att det kan konstateras en tydlig diskrepans mellan tolkningen av

detta begrepp enligt specialmotiveringen i promemorian å ena sidan och den i

förarbetena anvisade tolkningen av samma ord i första stycket å andra sidan.

 Socialstyrelsen, LO, Riksförbundet Hem och Skola (RHS), Rädda Barnen, Svenska

Unicef-kommittén, Sveriges Socialdemokratiska kvinnoförbund (S-Kvinnor) och

Kvinnofronten anser att bestämmelsen skall gälla oavsett om medverkan i alla

avseenden kan anses vara frivillig.

 FUB framhåller att bestämmelsen i 7 § främst är riktad mot att skydda barn i

deras skyddslösa ställning; i tidigare bestämmelser i 6 kap. BrB behandlas i

viss mån andra personer som anses ha ett extra behov av att skyddas, t.ex. den

som är utvecklingsstörd och står i starkt beroende till sin närmaste omgivning.

FUB anser därför att det behöver föras vidare diskussioner kring frågan om den

krets som skall skyddas av bestämmelsen i 6 kap. 7 § behöver vidgas.

 Svenska Unicef-kommittén framför att det i förevarande sammanhang är fråga om

övergrepp och att "sexuellt ofredande" inte står i paritet med den i paragrafen

angivna straffsatsen om två år samt föreslår att sexuellt ofredande i lagtexten

bör bytas ut mot sexuellt övergrepp.

 Kvinnofronten anser att ifrågavarande brott skall falla under bestämmelsen om

grovt sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 §.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 7

§ första stycket BrB omfattar endast barn som är under 15 år. Enligt artikel 1 i

barnkonventionen avses med barn varje människa under 18 år. I artikel 34 åtar

sig konventionsstaterna att skydda barnet mot alla former av sexuellt

utnyttjande och sexuella övergrepp. Visserligen anges inte särskilt i denna

artikel lagstiftning som ett sätt att uppnå detta mål, men det framstår som

angeläget att nu förstärka skyddet för de barn som är mellan 15 och 18 år genom

att utvidga bestämmelsen om sexuellt ofredande.

 Bestämmelsen om sexuellt ofredande är bl.a. av betydelse vid bekämpning av

barnpornografi. När det gäller barn under 15 år straffbeläggs, som tidigare

nämnts, i förevarande bestämmelse även fall där någon förmår den unge att vara

modell vid framställning av pornografiska bilder. Att utnyttja barn i sådana och

liknande sammanhang utgör tveklöst en allvarlig kränkning och det torde råda en

bred enighet om att sådana handlingar har ett högt straffvärde.

 Lagstiftningen bygger i princip på att den som uppnått 15 års ålder själv har

ett ansvar för sina sexuella handlingar. Detta kan dock uppenbarligen inte gälla

fullt ut. Såsom också fastslås i konventionen är unga personer i många avseenden

att bedöma som barn åtminstone upp till 18 års ålder. Detta är bl.a. bakgrunden

till att köp av sexuella tjänster av den som är under 18 år har straffbelagts

särskilt och att arbetsmiljölagen har särskilda regler för denna åldersgrupp.

 Också när det gäller skyddet mot att utnyttjas som modell i pornografiska

framställningar och vid sexuell posering finns anledning att ifrågasätta om inte

åldersgränsen borde höjas i motsvarande grad.

 Man kan utgå från att unga människors medverkan i sådan verksamhet regelmässigt

innehåller inslag av utnyttjande. Unga människor, som utnyttjas i pornografiska

sammanhang, kan inte själva överblicka och bedöma de långsiktiga konsekvenserna

av sitt handlande. Det finns en uppenbar risk att dessa ungdomar tar särskild

social och känslomässig skada. Ungdomar bör därför ges ett ökat skydd mot

sexuell exploatering och de skador som kan bli en följd därav.

 Med hänsyn till det anförda bör det i 6 kap. 7 § BrB skapas en regel som ger

ett skydd även för barn mellan 15 och 18 år mot att utnyttjas för den särskilda

form av sexuellt ofredande som består i sexuell posering, med eller utan samband

med framställning av pornografisk bild.

 Bestämmelsens tillämpning behandlas närmare i författningskommentaren.

8 Preskriptionsregler

8.1 Bakgrund

Inom straffrätten finns två former av preskription, åtalspreskription och

påföljdspreskription. De allmänna bestämmelserna om åtalspreskription finns i 35

kap. BrB och innebär att påföljd för ett brott inte får ådömas om den misstänkte

inte har häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom viss tid från

brottet. Med påföljdspreskription avses att ådömd påföljd bortfaller om den inte

börjat verkställas inom viss angiven tid från det domen vann laga kraft (35 kap.

6-8 §§ BrB). I det följande behandlas endast frågan om åtalspreskription.

 Preskriptionstiden i 35 kap. 1 § BrB är olika lång, beroende på det straff som

högst kan följa på brottet. Den är

- två år om på brottet inte kan följa svårare straff än fängelse i ett år,

- fem år om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse i två år,

- tio år om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse i åtta år,

- femton år om det svåraste straffet är fängelse på viss tid över åtta år och

- tjugofem år om fängelse på livstid kan följa på brottet.

 I 35 kap. 6 § BrB finns regler om absoluta preskriptionstider. Härmed avses

tider som gäller oberoende av om någon preskriptionshindrande åtgärd har kommit

till stånd. Enligt bestämmelsen får påföljd inte i något fall ådömas sedan en

viss tid har förflutit från den dag då brottet begicks eller effekten av det

inträdde. För t.ex. ett brott varpå inte kan följa svårare straff än böter får

påföljd inte i något fall ådömas sedan fem år har förflutit från dagen för

brottet. För de grövsta brotten är den absoluta preskriptionstiden 30 år.

 Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks (4

§). Om det i beskrivningen av brottet ingår att viss verkan av brottet inträtt,

skall tiden räknas från den dag sådan verkan inträdde.

 Från de allmänna reglerna om utgångspunkten för preskriptionstiden och dennas

beräkning, vilka gäller även inom specialstraffrätten, har undantag gjorts för

vissa brottstyper, bl.a bokföringsbrott och skattebrott.

 Beträffande sexualbrotten är preskriptionstiderna med dagens regelsystem helt

en funktion av brottens straffskalor. Brottsrekvisiten är så utformade att

utgångspunkten för beräkningen av preskriptionstiden alltid är dagen för

brottets begående. En sammanställning av de aktuella preskriptionstiderna för

sexualbrotten återfinns i bilaga 4.

 Rättspolitiskt brukar åtalspreskription motiveras bl.a. med att statens

straffanspråk inte bör upprätthållas under obegränsad tid. Straffbehovet

försvagas allt eftersom tiden går och från allmänpreventiv synpunkt är det

därför inte lika nödvändigt att för länge sedan begångna brott blir beivrade som

att så sker med brott som ännu är aktuella i det allmänna medvetandet.

 Ett skäl, som brukar tillmätas betydelse i diskussionen om preskriptionstider,

är att det skulle drabba den misstänkte onödigt hårt att behöva riskera att lång

tid efter brottet ådömas ett straff, som kanske äventyrar den tillvaro han har

byggt upp för sig.

 Preskriptionsreglerna är så uppbyggda att brott med likartade straffvärden

skall ha samma preskriptionstid.

 Dessa grundläggande intressen av relativt korta och ensartade preskriptions-

tider måste dock vägas mot faktorer som talar för längre preskriptionstider

beträffande vissa brottstyper. Bakom de speciella regler om preskription för

bl.a. bokföringsbrott och skattebrott ligger främst intresset av att skapa

effektiva möjligheter till lagföring av sådana brott.

 Frågan om också sexualbrott mot barn skall särbehandlas i preskriptions-

hänseende aktualiserades i 1992 års lagstiftningsärende angående ändringar

beträffande sexualbrotten. Ändringarna, som bl.a. innebar att en grov grad av

brotten sexuellt tvång, 6 kap. 2 § BrB, och sexuellt utnyttjande, 6 kap. 3 §

BrB, infördes, kom att medföra att preskriptionstiden för normalgraden av

sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande sänktes från tio till fem år.

 Vad gäller frågan om preskriptionsbestämmelser vid sexualbrott uttalade

Justitieutskottet med anledning av vissa motionsyrkanden bl.a. följande (bet.

1991/92:JuU7 s. 15).

 Utskottet har förståelse för tankarna i motionerna om en förläng-

 ning av preskriptionstiderna för sexualbrotten. Det står dock,

 som framfördes redan vid införande av särregleringen i nu ak-

 tuellt hänseende på skattebrottsområdet (jfr prop. 1961:28, s.

 38, 1LU1961:17), utom diskussion att starka skäl måste kunna åbe-

 ropas för en avvikelse från den generellt gällande preskriptions-

 tiden, i all synnerhet när det som i förevarande fall är fråga om

 att förlänga den. Utskottet har emellertid tidigare inte avvisat

 tanken på en särlösning för vissa brott om sådan påkallas, och

 mot bakgrund av den brottslighet det här gäller, är utskottet be-

 rett att förorda en översyn på området. Utskottets ställningsta-

 gande innebär att utskottet, som noterat effekterna i preskrip-

 tionshänseende av ändringarna i 6 kap. 2 och 3 §§, efterlyser en

 översyn av gällande preskriptionsbestämmelser såvitt rör 6 kap.

 BrB om sexualbrotten. Därvid kan naturligtvis olika vägar prövas;

 en kan ta sikte mera direkt på särskilda preskriptionsregler, en

 annan kan innefatta överväganden rörande de olika brottens

 straffskalor. Översynen bör ha syftet att de nuvarande åtalspres-

 kriptionstiderna förlängs. Om det av systematiska skäl anses läm-

 pligt kan översynen naturligtvis även omfatta annan brottslighet.

Det i promemorian framlagda förslaget om förlängning av preskriptionstiderna

för sexualbrott mot barn skall ses mot bakgrund bl.a. av vad utskottet uttalat.

8.2 Förlängda preskriptionstider för sexualbrott som riktar sig mot

barn

Regeringens förslag: Preskriptionstiden för

sexualbrott som riktar sig mot barn förlängs på så

sätt att preskriptionstiden börjar löpa först den dag

målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15 år.

Regler om detta förs in i 35 kap. 4 § brottsbalken.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget i

huvudsak eller lämnar det utan erinran.

 Stockholms tingsrätt anser, med hänsyn till de uppenbara svårigheter som i

flertalet fall torde föreligga att efter lång tid få till stånd en utredning som

kan läggas till grund för ett åtal och en fällande dom, att regeln bör

kompletteras såtillvida att straff ej får ådömas om den misstänkte inte häktats

eller fått del av åtal inom 20 år från det påstådda brottet. Enligt tingsrättens

mening bör preskriptionsregeln också omfatta försök till de angivna brotten, i

de fall sådant är straffbart.

 Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Vänersborg anför att förlängningen

av preskriptionstiden bör omfatta endast gärningar av allvarligare beskaffenhet,

dvs. de som anges i 6 kap. 1-6 §§.

 Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser att den föreslagna

preskriptionsregeln skulle bättre fylla det i promemorian nämnda syftet om den

skulle kunna utnyttjas enbart av målsäganden själv.

 Svenska Läkaresällskapet, Riksförbundet för kvinnojourer i Sverige (ROKS) och

Kvinnofronten anser, med hänvisning till bl.a. barnkonventionen, att

preskriptionstiden skall börja löpa den dag målsäganden fyller eller skulle ha

fyllt 18 år.

 Riksdagens ombudsmän (JO), Göta hovrätt, Karlstads tingsrätt, RÅ, Överåklagarna

vid Regionåklagarmyndigheterna i Göteborg och Luleå samt Sveriges advokatsamfund

avstyrker förslaget. Som skäl härför har i huvudsak anförts de skäl som i

promemorian redovisats mot en särreglering av preskriptionstiderna för

sexualbrott mot barn (s. 54 f.). De har därutöver anfört bl.a. följande.

 Göta hovrätt anför att en sådan förlängd preskriptionstid som föreslås i en del

fall inte kommer att stå i rimlig proportion till brottet; genom att även brott

enligt 6 kap. 7 § BrB omfattas av den föreslagna särregeln skulle sålunda

förundersökning t.ex. få inledas och rentav åtal kunna väckas för ett

förhållandevis mindre allvarligt fall av blottande, som ligger mer än tio år

tillbaka i tiden.

 RÅ anför bl.a. att ett förstärkt straffrättsligt skydd genom en förlängd

preskriptionstid gör sig gällande i första hand beträffande kvalificerade

övergrepp som riktat sig mot de yngsta barnen. Sådana övergrepp torde i regel

komma att rubriceras som grova brott, för vilka det redan i dag gäller

förhållandevis långa preskriptionstider. Även vid en sen anmälan torde därför

lagföring i många fall ändock vara möjlig.

 Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Göteborg anser att eftersom

preskription inte har karaktären av en åtalsfrist utan har sin grund i ett

avtagande straffbehov bör tidpunkten för brottet vara den självklara

utgångspunkten för beräkning av åtalspreskription och ingenting annat.

 Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Luleå påpekar att förslaget kan

medföra att preskriptionstiden för vissa sexualbrott kan bli längre än för mord.

Han anför vidare att om man skall hålla fast vid att ett avsiktligt dödande av

en medmänniska är mer straffvärt än något annat våldsbrott, oavsett om det

regleras i 3 eller 6 kap. BrB och oavsett hur avskyvärt våldsbrottet än må vara,

bör brottsgraderingen komma till uttryck inte bara i strafflatituderna utan även

i preskriptionstiden.

 Sveriges advokatsamfund har anfört att det är statens straffanspråk på den

brottsliga gärningen och inte offrets behov av upprättelse som hittills varit

avgörande för preskriptionstiden. Att på föreslaget sätt försöka komma till

rätta med problemet att barn av olika skäl inte berättar om händelser de upplevt

förrän efter lång tid och därtill som motiv härför ange upprättelse samt

möjlighet att erhålla skadestånd är enligt advokatsamfundet inte förenligt med

syftet bakom preskriptionsreglerna. De ofta livslånga skador som sexuella

övergrepp mot barn ger gör emellertid brotten så allvarliga att en

straffskärpning enligt advokatsamfundet kan vara motiverad med förlängda

preskriptionstider som följd.

 Skälen för regeringens förslag: Det straffrättsliga sanktionssystemet har en

central roll för att bekämpa sexuella övergrepp. Höga krav måste därför ställas

på att regelsystemet är utformat så att det medger en effektiv lagföring.

 Sexuella övergrepp mot barn ger inte sällan livsvariga psykiska skador. Trots

att antalet anmälda fall har ökat väsentligt visar många undersökningar och

rapporter att det finns ett betydande mörkertal. En av orsakerna till detta är

bl.a. att det är vanligt att sådana brott begås av någon närstående, vilket gör

det svårare att anmäla. Av detta kan följa att ett barn som utnyttjas sexuellt

känner sig medansvarigt. Det kan med fog antas att problemen växer och blir ännu

större och svårare, om barnet inte blir trott eller om man inte kan ingripa på

grund av att brottet har preskriberats.

 Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp förmår ofta av olika skäl inte

berätta om vad det har varit utsatt för förrän det kommer upp i de övre tonåren.

Det är först då som barnet nått den självständighet och mognad att det kan

berätta vad det varit med om. De sexuella övergreppen är vidare sällan förenade

med något nämnbart fysiskt våld, eftersom den som begår gärningen ofta befinner

sig i en sådan överlägsen ställning att han eller hon inte behöver tillgripa

något våld för att driva igenom sin vilja. Dessa omständigheter för med sig att

de sexuella övergreppen i regel inte anmäls omedelbart utan uppdagas först sedan

lång tid förflutit. Inte sällan kan de då vara preskriberade. I detta hänseende

skiljer de sig markant från annan våldsbrottslighet.

 Såsom redovisats i promemorian kan det i sammanhanget vara intressant att

notera följande vad gäller Brottsskadenämndens regler för utbetalning av

brottsskadeersättning. Enligt 14 § brottsskadelagen (1978:413) skall ansökan om

brottsskadeersättning göras inom två år från det att brottet begicks. Vidare

sägs i samma bestämmelse att om särskilda skäl föreligger kan ansökan prövas

även om den har kommit in för sent. I Brottsskadenämndens verksamhetsberättelse

för 1991/92 framgår att när det gäller ärenden om sexuella övergrepp mot barn

eller ungdomar, är det närmast en regel att de kommer in flera år efter utgången

av tvåårsfristen. Ansökningarna avvisas dock aldrig av den anledningen. Denna

praxis kan ses som en viss bekräftelse på att fakta om sexuella övergrepp mot

barn ofta inte kommer fram förrän relativt lång tid efter händelsen.

 Det starka intresse som uppbär det straffrättsliga skyddet mot att barn utsätts

för sexuella kränkningar sammantaget med det förhållandet att anmälan för sådana

brott inte sällan görs sedan lång tid förflutit från kränkningen talar för att

preskriptionstiden för sådana brott bör förlängas.

 Det kan visserligen hävdas att också andra brott, särskilt andra våldsbrott och

liknande integritetskränkande brott, framstår som lika förkastliga och att även

de därför borde omfattas av ett förslag om förlängda preskriptionstider.

Lagrådet har mot bakgrund bl.a. härav uttalat att de rättspolitiska skäl som bär

upp reglerna om åtalspreskription starkt talar mot en särbehandling av

sexualbrotten och i sitt yttrande anfört följande.

 Det finns emellertid andra brott än sexualbrott som riktar sig

 mot barn och som i praktiken ofta inte blir kända förrän barnet

 nått en ålder då det självt kan göra anmälan om brottet. Det

 gäller exempelvis barnmisshandel. Som ett annat exempel kan nämnas

 en far eller en mor som förskingrar barnets förmögenhet. Skäl av

 samma art som anförs i remissen till förmån för en förlängd pres-

 kriptionstid beträffande sexualbrott kan göras gällande också

 beträffande andra brott som riktar sig mot barn och för övrigt

 också beträffande brott som riktar sig mot någon som visserligen

 inte är något barn men som under en övergångstid, t.ex. på grund

 av sjukdom, är ur stånd att själv tillvarata sina intressen.

 I själva verket är det en farlig väg som beträds om man luckrar

 upp principen om att brott med samma straffvärde skall ha samma

 preskriptionstid. Genomförs förslaget är det risk att helheten går

 förlorad genom att olika särintressen kräver förlängda preskrip-

 tionstider för brott av vitt skilda slag. Som ett exempel kan näm-

 nas miljöbrotten där många hävdar att det är otillfredsställande

 att när effekterna av ett miljöbrott först blir synliga, åtalspre-

 skription ofta redan har inträtt.

 Regeringen delar i och för sig den grundläggande inställningen att det är

olyckligt om olika brott med likartat straffvärde har olika preskriptionstider.

Det finns emellertid anledning att erinra om att det redan i dag gjorts avsteg

från de generella bestämmelserna om preskription. Vad avser vissa skattebrott

har i 14 § skattebrottslagen (1971:69) preskriptionstiden förlängts och enligt

35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken har för vissa bokföringsbrott

utgångspunkten för preskriptionstidens beräknande förlagts till annan tidpunkt

än dagen för brottets begående. Särskilt med hänvisning till bokföringsbrotten

kan sålunda hävdas att den av regeringen föreslagna regleringen inte innebär

någon principiell nyhet.

 Regeringen vill också understryka att sexualbrott mot barn intar en

särställning. De ger ofta inga synliga skador, varför det kan sägas ligga i

dessa brotts natur att de i regel inte upptäcks förrän lång tid förflutit.

Skadorna ligger i stället regelmässigt på ett psykiskt plan. Dessa skador är å

andra sidan desto svårare och i många fall livsvariga. Om bevisläget är sådant

att den som gjort sig skyldig till övergreppen kan överbevisas härom, vore det

enligt regeringens mening stötande om preskriptionsreglerna skulle lägga hinder

i vägen mot en lagföring. Om preskriptionstiden förlängs skulle den som utsatts

för övergrepp som barn härigenom kunna få upprättelse även då en lång tid

förflutit från händelsen. Det skulle också kunna öka möjligheterna att få

skadestånd. Det kan således på goda grunder hävdas att de rättspolitiska

argument, av innebörd att straffanspråket uttunnas med tiden och att gärnings-

mannen efter viss tid bör vara fredad mot ingripande, som uppbär

preskriptionsinstitutet, väger lätt mot intresset av att kränkningar av detta

slag beivras. En särbehandling i preskriptionshänseende av just denna brottstyp

har således starka skäl för sig.

 I enlighet med vad som anförts i promemorian är dock en förlängning förenad med

vissa praktiska nackdelar. Detta understryks också av ett flertal

remissinstanser. Särskilt från åklagarhåll har pekats på de ofta stora

bevissvårigheter som är förenade med denna typ av brott. Detta skulle kunna leda

till att arbete får läggas ned på utredningar som inte leder till att brott blir

uppklarade och att detta närmast skulle vara till nackdel för den som utsatts

för övergreppen. Dessa svårigheter skall dock inte överdrivas. Det torde normalt

på ett relativt tidigt stadium kunna klargöras om det finns tillgång till sådan

bevisning att en utredning blir meningsfull. Om så inte är fallet bör åklagaren

kunna förklara för målsäganden vilka omständigheter som föranlett hans beslut,

vilket i sin tur bör kunna skapa förståelse för ett beslut att nedlägga en

förundersökning. Det bör här framhållas att utgångspunkten givetvis torde vara

att en förundersökning inte kan inledas utan aktiv medverkan från målsägandens

sida. En framgångsrik förundersökning bygger i mål av detta slag i allt

väsentligt på målsägandens uppgifter. Det bör vidare betonas att argumentet att

dessa mål typiskt sett är svårutredda givetvis inte är ett argument mot en

förlängning av preskriptionstiden för sådana mål där bevisning faktiskt

föreligger för ett övergrepp och där förutsättning finns för en fällande dom

även lång tid efter händelsen.

 Även om således vissa skäl talar mot en förlängning av preskriptionstiden, är

de skäl som talar för denna åtgärd så starka att de bör leda till att en sådan

förlängning genomförs.

 En förlängning av detta slag kan i och för sig åstadkommas genom höjningar av

maximistraffen för sexualbrott mot barn. Straffskalan för ett brott skall dock

spegla brottets straffvärde. Att höja straffmaximum för ett brott med det enda

syftet att förlänga preskriptionstiden bör inte komma i fråga. Några skäl att i

detta sammanhang, utöver vad som följer av förslaget till höjning av

straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande, överväga de olika sexualbrottens

straffskalor finns inte.

 Som den naturligaste lösningen framstår i stället att, såsom föreslagits i

promemorian, ändra utgångspunkten för preskriptionsberäkningen när det sexuella

övergreppet skett mot en underårig.

 I det till Lagrådet remitterade förslaget har förlängningen företagits på så

sätt att preskriptionstiden inte räknas från den dag brottet begicks utan från

den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15 år. Lagrådet har pekat på

att preskriptionstiden med den föreslagna regleringen många gånger framstår som

mycket lång och som exempel nämnt att preskriptionstiden för grovt sexuellt

utnyttjande kan bli så lång som 24 år, att jämföra med preskriptionstiden för

mord som är 25 år. Lagrådet har, om regeringen finner att en särbehandling i

preskriptionshänseende av sexualbrotten mot barn framstår som nödvändig,

föreslagit att regeringen prövar möjligheterna att utforma de nya

preskriptionsbestämmelserna så att det alltid skall vara möjligt att väcka åtal

för de ifrågavarande sexualbrotten inom två år från den dag målsäganden blivit

eller skulle ha blivit myndig. Lagrådet har avslutningsvis framhållit att dess

förslag innebär att när den normala preskriptionstiden är två år,

preskriptionstiden blir längre än enligt det remitterade förslaget.

 Med den av Lagrådet föreslagna lösningen skulle förvisso preskriptionstiden i

vissa fall bli längre än om denna tid räknas från den dag målsäganden fyller

eller skulle ha fyllt 15 år. Detta skulle dock endast gälla de ur

straffvärdehänseende lindrigaste brotten. Vad avser de allvarligaste formerna av

sexualbrott mot barn innebär förslaget dock att preskriptionstiderna skulle bli

kortare än om de räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15

år. Som exempel kan nämnas att ett grovt sexuellt utnyttjande av underårig,

begånget mot ett åttaårigt barn, enligt Lagrådets förslag skulle vara

preskriberat den dag barnet fyller 20 år, att jämföra med regeringens förslag då

brottet skulle vara preskriberat den dag barnet fyller 25 år.

 Som nämnts tidigare förmår ett barn som utsätts för sexuella övergrepp ofta av

olika skäl inte berätta om vad det varit utsatt för förrän det kommer upp i de

övre tonåren. Det är först då som barnet nått den självständighet och mognad att

det kan berätta vad det varit med om. Mot bakgrund härav kan det, enligt

regeringens mening, ifrågasättas om den av Lagrådet föreslagna förlängningen av

preskriptionstiderna kan anses vara tillräcklig då det gäller de allvarligaste

formerna av sexuella övergrepp mot barn. Vidare innebär regeringens förslag en

starkare betoning av sambandet mellan brottets straffvärde och

preskriptionstidens längd. Förlängningen av preskriptionstiderna bör därför

enligt regeringens mening ske på det sätt som föreslagits i det till Lagrådet

remitterade förslaget, nämligen genom att preskriptionstiden börjar räknas från

den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15 år. En bestämmelse med denna

innebörd bör införas i 35 kap. 4 § BrB.

 För att en förlängning av preskriptionstiden skall vara motiverad måste dock

krävas att det rör sig om allvarliga kränkningar av barnet. Såsom anförts av

flera remissinstanser kan ifrågasättas om de brott som avses i bestämmelsen om

sexuellt ofredande typiskt sett uppfyller detta kriterium. För dessa brott bör

därför dagens preskriptionsregler behållas.

 Den föreslagna förlängningen bör således omfatta - med hänsyn taget även till

förslaget om upphävande av 6 kap. 5 § BrB - brotten i 6 kap. 1-4 och 6 §§ BrB.

Såsom påpekats av vissa remissinstanser bör preskriptionsregeln omfatta också

försök till sådana brott. Lagtexten har avfattats i enlighet härmed.

9 Övriga frågor

9.1 Barnprostitution

Regeringens bedömning: Mot bakgrund av att det

redan i dag är straffbart att köpa sexuella tjänster

av underåriga och att en utredning tillsatts för

att utreda prostitutionen finns inte skäl att nu

föreslå några lagstiftningsåtgärder.

 Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig i frågan instämmer

majoriteten i den bedömning som görs i promemorian.

 LO, Organisationen för barnens rätt i samhället (BRIS) och Rädda Barnen

framhåller i detta sammanhang att straffmaximum för förförelse av ungdom i 6

kap. 10 § BrB bör höjas från sex månader till åtminstone ett år. Som skäl härför

anförs bl.a. att straffskalan inte står i proportion till den skada

gärningsmannen åsamkar barnet samt att den som i dag utnyttjar ungdom i

gatuprostitution eller under liknande förhållanden får samma straff som för

snatteri, vilket inte kan anses rimligt.

 Skälen för regeringens bedömning: I artikel 34 punkt b) i barnkonventionen sägs

att barn skall skyddas mot att utnyttjas till prostitution eller i annan olaglig

sexuell verksamhet. Inledningsvis kan konstateras att det finns mycket

knapphändiga uppgifter om förekomsten av barnprostitution i Sverige. Vid en

jämförelse med många andra länder torde dock i vart fall den organiserade

barnprostitutionen kunna sägas vara obefintlig. I de få fall som upptäcks per

år, ingriper de sociala myndigheterna i regel innan barnen hamnar i prostitution

som ett vanemässigt mönster.

 Prostitution är oförenlig med de tankar om individens frihet och allas

jämställdhet som sedan länge har rått i vårt land. Vidare är prostitutionen

ägnad att negativt påverka sexualsynen i allmänhet. Den utgör ofta ett led i

brottslig verksamhet och förstärker eller skapar social utslagning. Det är ingen

tvekan om att prostitutionen har sådana negativa verkningar i samhället att det

är motiverat att bekämpa den med kraft.

 Regeringen har den 11 mars 1993 gett direktiv (S Dir. 1993:31) till en särskild

utredare att göra en översyn av samhällets åtgärder mot prostitution. I

utredarens uppdrag ingår bl.a. att närmare belysa förekomsten av

barnprostitution och att föreslå åtgärder häremot.

 Några remissinstanser har i detta sammanhang framhållit att straffmaximum för

förförelse av ungdom i 6 kap. 10 § BrB bör höjas från sex månader till

åtminstone ett år.

 Det saknas underlag för att i detta sammanhang föreslå någon ändring av 6 kap.

10 § BrB. Det kan dock finnas skäl att återkomma till denna fråga, exempelvis i

samband med den ovan (avsnitt 6.2) aviserade övergripande översynen av 6 kap.

BrB.

 Mot bakgrund av vad som anförts ovan finns enligt regeringens mening inte skäl

att nu föreslå några lagstiftningsåtgärder.

9.2 Offentlig pornografisk föreställning

Regeringens bedömning: Några ändringar, utöver den

som har föreslagits om sexuellt ofredande, behövs

inte för att uppfylla konventionens krav.

 Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig i frågan instämmer i den

bedömning som gjorts i promemorian.

 Skälen för regeringens bedömning: Efter en ändring i allmänna ordningsstadgan

(1956:617) blev det år 1982 förbjudet att anordna offentlig tillställning som

utgör pornografisk föreställning. Den 1 april i år ersattes bl.a. allmänna

ordningsstadgan av en ny ordningslag (1993:1617). Förbudet mot att anordna

offentliga pornografiska föreställningar har oförändrat tagits in i

ordningslagen (prop. 1992/93:210). I 14 § ordningslagen finns således ett

generellt förbud mot offentliga pornografiska föreställningar. Den som bryter

mot förbudet kan - i enlighet med vad som gällde enligt allmänna ordningsstadgan

- enligt 29 § första stycket 5 dömas till böter eller fängelse i högst sex

månader.Med pornografisk föreställning förstås föreställning med levande

aktörer, där sexuella situationer eller händelseförlopp framställs på ett ohöljt

och utmanande sätt. Vid gränsdragningen mot allmänna sammankomster måste en

helhetsbedömning göras. Ett pornografiskt inslag i en teaterföreställning får

anses vara en del i framförandet av det verk som den samlade sceniska

framställningen utgör och faller alltså utanför förbudet. Offentlig

filmförevisning som ingår som ett moment i en pornografisk framställning är inte

att anse som en biografföreställning, men enbart filmförevisning kan inte vara

pornografisk föreställning. Enstaka inslag av striptease eller dylikt i en

varietéföreställning kan inte medföra att den skall räknas som pornografisk

föreställning. I begreppet pornografisk föreställning anses ingå att det primära

syftet med föreställningen skall vara att förmedla pornografi. Förbudsregeln

omfattar även enskild posering, om den kan anses utgöra eller vara en del av en

tillställning, som anordnas på ett sådant sätt att allmänheten äger tillträde.

 Anlitande av barn under 18 år för pornografisk föreställning strider mot

arbetsmiljölagen (1977:1160). Detsamma gäller om barn under 18 år utnyttjas som

fotomodeller för pornografiskt material eller anlitas på massageinstitut eller

poseringsateljéer. Enligt 5 kap. 3 § arbetsmiljölagen får en minderårig inte

anlitas till eller utföra arbete som medför risk för skadlig inverkan för den

minderåriges hälsa eller utveckling. Med minderårig avses enligt 5 kap. 1 §

samma lag den som inte har fyllt 18 år.

 Yrkesinspektionen har enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen möjlighet att ingripa

med föreläggande eller förbud i fall då en minderårig har arbetsuppgifter av

sådant slag som avses i 5 kap. 3 §. Enligt 8 kap. 1 § samma lag kan den som

bryter mot ett sådan föreläggande eller förbud dömas till böter eller fängelse i

högst ett år.

 Den svenska lagstiftningen ger således ett gott skydd när det gäller att

motverka att barn medverkar i offentliga pornografiska föreställningar. Några

lagstiftningsåtgärder, utöver vad som ovan har föreslagits om sexuellt

ofredande, erfordras enligt regeringens mening därför inte till uppfyllande av

konventionens krav.

9.3 Behandling av barn som berövats friheten m.m.

Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att nu

föreslå någon ändring av lagstiftningen, eftersom de

förslag som Fängelseutredningen och

Ungdomsbrottskommittén har lämnat är under

beredning.

 Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig i frågan instämmer en

majoritet med den bedömning som görs i promemorian.

 Några remissinstanser framhåller att frihetsberövade barn skall hållas åtskilda

från vuxna för att Sverige skall anses uppfylla barnkonventionens krav.

 Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 37 punkt c) i barnkonventionen

skall varje frihetsberövat barn behandlas humant och med respekt för människans

inneboende värdighet och på ett sätt som beaktar behoven hos personer i barnets

ålder. Särskilt skall varje frihetsberövat barn hållas åtskilt från vuxna, om

det inte anses vara till barnets bästa att inte göra detta. Varje frihetsberövat

barn skall också, utom i undantagsfall, ha rätt att hålla kontakt med sin familj

genom brevväxling och besök.

 Den svenska inställningen har hittills varit att de svenska reglerna står i

överensstämmelse med barnkonventionen även såvitt avser kravet att

frihetsberövade barn skall hållas åtskilda från vuxna. Vid riksdagsbehandlingen

av frågan om godkännande av barnkonventionen uttalades dock att frågan behövde

penetreras närmare. Saken har också utförligt belysts i den promemoria som

behandlas i detta lagstiftningsärende.

 FN:s kommitté för övervakning av barnets rättigheter enligt barnkonventionen

har i anledning av Sveriges rapport till kommittén i januari 1993 bl.a.

föreslagit att ytterligare överväganden bör ske från svensk sida för att

försäkra att barn hålls åtskilda från vuxna.

 Genom det arbete som nu utförts av Ungdomsbrottskommittén och

Fängelseutredningen har frågan också aktualiserats. Båda dessa utredningar har

lämnat förslag som syftar till att ytterligare förbättra situationen för unga

intagna. Inom Justitiedepartementet pågår för närvarande beredning av

lagstiftning med anledning av kommittéförslagen. Något skäl att nu föreslå någon

ändring av lagstiftningen föreligger därför inte.

10 Kostnader och ikraftträdande

Förslagen i propositionen kan inte bedömas medföra annat än marginellt ökad

belastning för rättsväsendet.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1995. Några särskilda

övergångsbestämmelser såvitt gäller ändringarna av reglerna om grovt sexuellt

utnyttjande, sexuellt utnyttjande av underårig och sexuellt ofredande behövs

inte. Av 5 § brottsbalkens promulgationslag följer att de nya reglerna inte får

ges retroaktiv verkan till den tilltalades nackdel.

 När det däremot gäller ändringen av utgångspunkten för beräkning av

preskriptionstiden i 35 kap. 4 § brottsbalken bör det av en övergångsbestämmelse

framgå att preskriptionstiden förlängs endast för de gärningar som den 1 januari

1995 inte är preskriberade enligt den gamla preskriptionsbestämmelsen.

11 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

6 kap. 3 §

I andra stycket höjs straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande till fängelse

i högst sex år. Skälen för höjningen och vilka fall som kan tänkas omfattas av

höjningen har berörts i den allmänna motiveringen.

6 kap. 4 och 5 §§

Straffbestämmelsen i 5 § förs in i 4 § första stycket. Till följd härav upphävs

5 §. Skälen för den föreslagna ändringen har kommenterats i den allmänna

motiveringen. Det förhållandet att straffbestämmelsen angående sexuellt umgänge

med barn arbetats in i 6 kap. 4 § innebär inte att straffvärdet av förfaranden

som hittills varit att hänföra till den nu upphävda bestämmelsen i 5 § förändras

i någon avgörande utsträckning. I vissa extrema fall finns dock genom ändringen

möjligheten att döma för grovt brott till högre straff än nuvarande

straffmaximum för sexuellt umgänge med barn.

 För bedömningen av de omständigheter som enligt andra stycket kan föranleda att

brottet bedöms som grovt kan, för de gärningar som avses med den föreslagna

utvidgade lydelsen, ledning hämtas från den motsvarande bedömning som görs i de

fall ett formellt beroendeförhållande enligt första stycket föreligger.

 Det bör anmärkas att mindre straffvärda fall där åldersskillnaden mellan barnet

och gärningsmannen är mycket liten visserligen formellt blir att hänföra till

bestämmelsen men kommer att omfattas av den särskilda åtalsprövningsregeln.

6 kap. 7 §

I paragrafen införs ett nytt andra stycke. Det nuvarande andra stycket kommer

härigenom att, oförändrat, utgöra paragrafens tredje stycke.

 I förarbetena till nuvarande första stycket uttalas att det inte förutsätts att

barnet utsatts för vare sig tvång eller otillbörlig påverkan för att

gärningsmannen skall anses ha förmått barnet att medverka. Detta får i

sammanhanget förstås så att, då bestämmelsen avser barn under 15 år, barnets

ringa ålder medför att dess inställning till medverkan vid framställning av

pornografisk bild eller vid sexuell posering inte kan tillmätas någon betydelse.

 I det till Lagrådet remitterade förslaget användes uttrycket förmå även i det

föreslagna andra stycket men gavs där enligt författningskommentaren en något

annorlunda innebörd. Lagrådet framhöll att det inte är möjligt att på detta sätt

ge samma ord i en och samma paragraf olika innebörd. Ordet förmå ger, enligt

Lagrådets mening, uttryck för ett aktivt handlande och synes motsvara vad som

var avsett med det i remissen föreslagna andra stycket. För första styckets

fall, då barnets inställning till medverkan inte skall tillmätas någon

betydelse, borde enligt Lagrådet ett annat uttryck väljas. Med hänvisning

härtill föreslog Lagrådet den ändringen att i paragrafens första stycke

rekvisitet förmå skulle ersättas av att gärningsmannen förfar så att barnet

företar eller medverkar i någon handling med sexuell innebörd.

 Regeringen kan instämma i Lagrådets uppfattning att samma ord i en och samma

paragraf genom motivuttalanden inte bör ges olika innebörd. Mot den av Lagrådet

föreslagna ändringen i första stycket och skälen härför kan dock anföras att,

även om det inte förutsätts att barnet utsatts för vare sig tvång eller

otillbörlig påverkan, det för straffansvar krävs någon form av handlande från

gärningsmannens sida. Förmå får i detta sammanhang sägas vara liktydigt med att

få någon annan att göra något. Ordet förmå torde därför bättre än det av

Lagrådet föreslagna förfar så att spegla det krav på orsakssamband och syfte med

åtgärden som således bör uppställas. Mot bakgrund härav har i propositionen

någon ändring av första stycket inte företagits. I stället har i andra stycket

vissa bestämningar knutits till uttrycket förmå.

 Den nya bestämmelsen i andra stycket medför att skyddet mot att utnyttjas som

modell för framställning av pornografisk bild eller till sexuell posering

utvidgas till att gälla även barn som är mellan 15 och 18 år. Regeln har

utformats så, att för ansvar krävs att gärningsmannen genom tvång, förledande

eller annan otillbörlig påverkan förmår den som fyllt 15 men inte 18 år att

företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd, om handlingen är ett

led i framställning av pornografisk bild eller utgör en posering i annat fall än

när det är fråga om framställning av en bild. Till skillnad mot vad som gäller

enligt första stycket kommer medverkan som i alla avseenden är frivillig

härigenom att falla utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmelsen har i

detta avseende utformats under hänsynstagande till att den som uppnått 15 års

ålder i princip själv har ett ansvar för sina sexuella handlingar. Vid bedömning

av frågan om frivillighet bör beaktas bl.a. barnets mognadsnivå, förhållande

till gärningsmannen och liknande omständigheter. Om betalning har utlovats torde

det nu diskuterade rekvisitet att barnet skall ha förmåtts medverka normalt vara

uppfyllt.

6 kap. 12 §

I paragrafen har sexuellt umgänge med barn borttagits till följd av att 6 kap. 5

§ upphävts.

6 kap. 13 §

Sexuellt umgänge med barn har - till följd av att 6 kap. 5 § upphävts

- i 13 § ersatts av sexuellt utnyttjande av underårig som avses i

4 § första stycket andra meningen. Någon ändring i sak innebär detta inte.

35 kap. 4 § och övergångsbestämmelse till denna

I paragrafens första stycke har endast en språklig modernisering företagits.

 En ny bestämmelse om från vilken tidpunkt preskriptionstiderna skall räknas när

det gäller sexualbrott - och försök till sådana brott - som avses i 6 kap. 1-4

och 6 §§ och som begåtts mot barn under 15 år förs in som ett nytt andra stycke.

Det andra stycket i nu gällande lydelse kommer i enlighet härmed att bli det

tredje stycket. Den nya bestämmelsen innebär att preskriptionstiden när det

gäller de närmare angivna brotten skall börja räknas från den dag målsäganden

fyller eller skulle ha fyllt 15 år.

 Genom den föreslagna ändringen kommer även den absoluta preskriptionstiden

enligt 35 kap. 6 § BrB vid ifrågavarande brott att förlängas på så sätt att

preskriptionstiden skall börja räknas från den dag målsäganden fyller eller

skulle ha fyllt 15 år. Bestämmelsen om påföljdspreskription i 35 kap. 8 § BrB

påverkas inte av den föreslagna ändringen.

 Av en särskild övergångsbestämmelse framgår att den nya bestämmelsen skall

tillämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet om inte möjligheten

att ådöma påföljd har bortfallit enligt äldre bestämmelser.

Sammanfattning - departementspromemorian

ÖKAT SKYDD FÖR BARN, Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp m.m.

(Ds 1993:80)

I denna promemoria behandlas frågan om svensk lagstiftning i någon del behöver

ändras för att Sverige skall anses uppfylla bestämmelserna i artiklarna 34, 37

och 40 i FN:s konvention om barnets rättigheter från år 1989, den s.k.

Barnkonventionen. De frågor som därvid aktualiseras gäller bl.a. behandlingen av

barn som berövats friheten i anledning av brott, rätten till offentlig

försvarare för barn som misstänks för brott samt sexuella övergrepp mot och

sexuellt utnyttjande av barn. Frågan om hur barns medverkan vid framställning av

pornografiskt material skall kunna förhindras behandlas mer ingående.

 I promemorian görs den bedömningen att den svenska lagstiftningen i allt

väsentligt får anses stå i sådan överensstämmelse med konventionen att

förändringar är obehövliga. I fråga om bestämmelsen om sexuellt ofredande

(6 kap. 7 § brottsbalken, BrB) föreslås dock att det införs en särskild regel om

förbud att förmå även den som är fyllda 15 år men inte 18 år att medverka vid

framställning av pornografisk bild och vid sexuell posering. Dessutom föreslås

en ändring i 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare, som innebär att en offentlig försvarare skall förordnas för en

tilltalad som inte har fyllt 18 år, om det inte är uppenbart att han saknar

behov av offentlig försvarare.

 Vidare behandlas i promemorian också vissa andra frågor om sexuella övergrepp

mot barn. Det föreslås att ett nytt rekvisit införs i bestämmelsen om sexuellt

utnyttjande (6 kap. 3 § BrB) för att markera ett förstärkt straffrättsligt skydd

för barn mot att bli utnyttjade sexuellt samt att straffmaximum höjs för grovt

sexuellt utnyttjande från fängelse högst fyra år till fängelse högst sex år.

Slutligen föreslås att preskriptionstiden för sexualbrott som begås mot barn

förlängs på så sätt att preskriptionstiden börjar löpa först från den dag

målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15 år. Förslagen i dessa delar grundas

bl.a. på tillkännagivanden av riksdagen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 3 och 7 §§ och 35 kap. 4 § brottsbalken skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 kap.

3 §[1]

 Den som förmår annan Den som förmår annan

till sexuellt umgänge till sexuellt umgänge

genom att allvarligt genom att allvarligt

missbruka hans eller missbruka hans eller

hennes beroende hennes beroende ställning

ställning döms för sexu- döms för sexuellt

ellt utnyttjande till utnyttjande till fängelse

fängelse i högst två år. i högst två år. Detsamma

Detsamma gäller den som gäller den som har

har sexuellt umgänge med sexuellt umgänge med

annan genom att annan genom att

otillbörligt utnyttja otillbörligt utnyttja

att denne befinner sig dennes skyddslösa

i vanmakt eller annat ställning eller att denne

hjälplöst tillstånd eller befinner sig i vanmakt

lider av en psykisk eller annat hjälplöst

störning. tillstånd eller lider av

 Om den som har begått en psykisk störning.

gärningen visat särskild Om den som har begått

hänsynslöshet eller om gärningen visat särskild

brottet annars är att hänsynslöshet eller om

anse som grovt döms för brottet annars är att

grovt sexuellt ut- anse som grovt döms för

nyttjande till fängelse, grovt sexuellt ut-

lägst sex månader och nyttjande till fängelse,

högst fyra år. lägst sex månader och högst

 sex år.

7 §[2]

 Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel, sexuellt berör barn

under femton år eller förmår barnet att företa eller medverka i någon handling

med sexuell innebörd, döms för sexuellt ofredande till böter eller fängelse i

högst två år.

 Detsamma skall gälla, om Detsamma skall gälla om

någon blottar sig för annan på någon 1. förmår den som har fyllt

sätt som är ägnat att väcka femton men inte arton år att

anstöt eller eljest genom medverka vid framställning

ord eller handling på ett av pornografisk bild eller

uppenbart sedlighetssårande vid sexuell posering.

sätt uppträder anstötligt mot 2. blottar sig för annan på

annan. sätt som är ägnat att väcka

 anstöt eller eljest genom

 ord eller handling på ett

 uppenbart sedlighetssårande

 sätt uppträder anstötligt mot

 annan.

35 kap.

4§[3]

 De i 1 § bestämda tiderna De i 1 § bestämda tiderna

skola räknas från den dag skall räknas från den dag

brottet begicks. Förutsättes brottet begicks. Förutsätts

för ådömande av påföljd att viss för ådömande av påföljd att viss

verkan av handlingen verkan av handlingen

inträtt, skall tiden räknas inträtt, skall tiden räknas

från den dag då sådan verkan från den dag då sådan verkan

inträdde. inträdde.

 Har brott som avses i 6 kap. 1-7 §§ begåtts mot barn under femton år skall de i

1 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha

fyllt femton år.

 Om vid bokföringsbrott, som ej är ringa, den bokföringsskyldige inom fem år

från brottet har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt

sina betalningar, skall tiden räknas från den dag då detta skedde.

__________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Bestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket tillämpas även på brott

som har begåtts före ikraftträdandet om inte möjligheten att ådöma

påföljd har bortfallit dessförinnan enligt äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1992:147.

 [2] Senaste lydelse 1993:207.

 [3] Senaste lydelse 1982:150.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare

 Härigenom föreskrivs att 11 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 11

§[1]

 Om en tilltalad inte har Om en tilltalad inte har

fyllt arton år och det finns fyllt arton år skall

anledning att döma till offentlig försvarare

annan påföljd än böter, skall förordnas för honom, om det

offentlig försvarare inte är uppenbart att han

förordnas för honom, om det saknar behov av försvarare.

inte är uppenbart att han

saknar behov av försvarare.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1983:921.

Förteckning över de remissinstanser som yttrat sig över promemorian

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Göta hovrätt, Stockholms

tingsrätt, Karlstads tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket (DV),

Riksåklagaren (RÅ), Rikspolisstyrelsen (RPS), Brottsförebyggande rådet (BRÅ),

Prostitutionsutredningen (S 1993:03), Kommissionen om våld mot kvinnor

(S 1993:11), Socialstyrelsen, Skolverket, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Statens ungdomsråd, Barnombudsmannen (BO),

Landstingsförbundet, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorganisationen

i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Centralorganisationen

SACO/SR, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen Sveriges

polischefer, Föreningen Sveriges socialchefer, Svenska Läkaresällskapet,

Sveriges läkareförbund, Riksförbundet för Sexuell upplysning (RFSU),

Riksförbundet för Sexuellt Likaberättigade (RFSL), Sveriges psykologförbund,

Riksförbundet Hem och Skola (RHS), Organisationen för barnens rätt i samhället

(BRIS), Rädda Barnen, Svenska Unicef-kommittén, Folkaktionen mot pornografi,

Riksförbundet för Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna (FUB),

Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS) och Brottsofferjourernas

riksförbund.

Riksåklagaren har överlämnat yttranden från överåklagarna vid Regionåklagar-

myndigheterna i Göteborg, Luleå och Vänersborg. Centralorganisationen SACO/SR

har överlämnat yttranden från Akademikerförbundet SSR, Svenska psykologförbundet

och Sveriges Skolledarförbund.

Därtill har yttranden inkommit från distriktsåklagaren Ola Laurell,

Familjehemmens riksförbund, Kristdemokratiska Samhällspartiets Kvinnoförbund

(KdS-K), Sveriges Socialdemokratiska kvinnoförbund (S-kvinnor),

Husmodersförbunden i Norrbotten, Gävleborg, Västmanland och Skåne,

Kvinnofronten, Länsgruppen för barnmisshandelsfrågor och sexuella övergrepp i

Dalarna, Fredrika-Bremer-Förbundet och Tidningsutgivarna. Sammanställning av

preskriptionstiderna för sexualbrott

_____________________________________________________________________

Brott Straffskala Preskriptionstid

_____________________________________________________________________

Våldtäkt 1 st, fängelse 2-6 år 1 st, 10 år

(6 kap. 1 § BrB) 2 st, fängelse högst 4 år 2 st, 10 år

 3 st, fängelse 4-10 år 3 st, 15 år

_____________________________________________________________________

Sexuellt tvång 1 st, fängelse högst 2 år 1 st, 5 år

(6 kap. 2 § BrB) 2 st, fängelse 6 månader-4 år 2 st, 10 år

_____________________________________________________________________

Sexuellt utnyttjade 1 st, fängelse högst 2 år 1 st, 5 år

(6 kap. 3 § BrB) 2 st, fängelse 6 månader-4 år 2 st, 10 år

_____________________________________________________________________

Sexuellt utnyttjande 1 st, fängelse högst 4 år 1 st, 10 år

av underårig 2 st, fängelse 2-8 år 2 st, 10 år

(6 kap. 4 § BrB)

_____________________________________________________________________

Sexuellt umgänge fängelse högst 4 år 10 år

med barn

(6 kap. 5 § BrB)

_____________________________________________________________________

Sexuellt umgänge 1 st, fängelse högst 2 år 1 st, 5 år

med avkomling och 2 st, fängelse högst 1 år 2 st, 2 år

dito med syskon

(6 kap. 6 § BrB)

_____________________________________________________________________

Sexuellt ofredande böter eller fängelse högst 5 år

(6 kap. 7 § BrB) 2 år

_____________________________________________________________________

Koppleri fängelse högst 4 år 10 år

(6 kap. 8 § BrB)

_____________________________________________________________________

Grovt koppleri fängelse 2-6 år 10 år

(6 kap. 9 § BrB)

_____________________________________________________________________

Förförelse av böter eller fängelse högst 2 år

ungdom 6 månader

(6 kap. 10 § BrB)

_____________________________________________________________________

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsbalken.

Regeringen har följande förslag till lagtext.

 Härigenom föreskrivs

 dels att 6 kap. 5 § skall upphöra att gälla,

 dels att 6 kap. 3, 4, 7, 12 och 13 §§ och 35 kap. 4 § brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 kap.

3 §[1]Den som förmår annan till sexuellt umgänge genom att allvarligt missbruka

hans eller hennes beroende ställning döms för sexuellt utnyttjande till fängelse

i högst två år. Detsamma gäller den som har sexuellt umgänge med annan genom att

otillbörligt utnyttja att denne befinner sig i vanmakt eller annat hjälplöst

tillstånd eller lider av en psykisk störning.

 Om den som har begått Om den som har begått

gärningen visat särskild gärningen visat särskild

hänsynslöshet eller om hänsynslöshet eller om

brottet annars är att brottet annars är att

anse som grovt, döms för anse som grovt, döms för

grovt sexuellt ut- grovt sexuellt ut-

nyttjande till fängelse, nyttjande till fängelse,

lägst sex månader och lägst sex månader och högst

högst fyra år. sex år.

4 §[2]

 Har någon sexuellt Har någon sexuellt

umgänge med den som är umgänge med den som är

under arton år och som är under arton år och som är

hans avkomling eller hans avkomling eller står

står under hans fostran under hans fostran eller

eller för vars vård eller för vars vård eller

tillsyn han har att tillsyn han har att

svara på grund av svara på grund av

myndighets beslut, döms myndighets beslut, döms

för sexuellt utnyttjande för sexuellt utnyttjande

av underårig till av underårig till fängelse

fängelse i högst fyra år. i högst fyra år. Detsamma

 skall gälla om någon, i

 annat fall än som avses

 förut i detta kapitel,

 har sexuellt umgänge med

 barn under femton år.

 Om den som har begått gärningen visat särskild hänsynslöshet mot den underårige

eller om brottet på grund av dennes låga ålder eller annars är att anse som

grovt, skall dömas för grovt sexuellt utnyttjande av underårig till fängelse,

lägst två och högst åtta år.

7 §[3]

 Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel, sexuellt berör barn

under femton år eller förmår barnet att företa eller medverka i någon handling

med sexuell innebörd, döms för sexuellt ofredande till böter eller fängelse i

högst två år.

 För sexuellt ofredande

 döms även den som förmår

 någon som har fyllt

 femton men inte arton år

 att medverka vid

 framställning av

 pornografisk bild eller

 vid sexuell posering.

 Detsamma skall gälla, om någon blottar sig för annan på sätt som är ägnat att

väcka anstöt eller eljest genom ord eller handling på ett uppenbart

sedlighetssårande sätt uppträder anstötligt mot annan.

12 §[4]

 För försök till våldtäkt, För försök till våldtäkt,

grov våldtäkt, sexuellt grov våldtäkt, sexuellt

tvång, grovt sexuellt tvång, grovt sexuellt

tvång, sexuellt tvång, sexuellt

utnytt-jande, grovt utnytt-jande, grovt

sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande,

sexuellt utnyttjande av sexuellt utnyttjande av

underårig, grovt underårig, grovt sexuellt

sexuellt utnyttjande av utnyttjande av underårig,

underårig, sexuellt koppleri och grovt

umgänge med barn, koppleri döms till ansvar

koppleri och grovt enligt vad som föreskrivs

koppleri döms till i 23 kap. Detsamma gäller

ansvar enligt vad som i fråga om förberedelse

föreskrivs i 23 kap. och stämpling till våld-

Detsamma gäller i fråga täkt, grov våldtäkt, grovt

om förberedelse och sexuellt utnyttjande av

stämpling till våldtäkt, underårig och grovt

grov våldtäkt, grovt koppleri.

sexuellt utnyttjande av

underårig och grovt

koppleri.

13 §[5]

 Är vid sexuellt umgänge Är vid sexuellt

med barn eller försök utnyttjande av underårig

till sådant brott eller enligt 4 § första stycket

vid sexuellt ofredande andra meningen eller

enligt 7 § första stycket försök till sådant brott

skillnaden i ålder och eller vid sexuellt

utveckling mellan den ofredande enligt 7 §

som har begått gärningen första stycket skillnaden

och barnet ringa, får i ålder och utveckling

åtal väckas av åklagaren mellan den som har begått

endast om åtal är påkallat gärningen och barnet

ur allmän synpunkt. ringa, får åtal väckas av

 åklagaren endast om åtal är

 påkallat ur allmän syn-

 punkt.

35 kap.

4 §[6]

 De i 1 § bestämda De i 1 § bestämda tiderna

tiderna skola räknas skall räknas från den dag

från den dag brottet brottet begicks.

begicks. Förutsättes för Förutsätts för ådömande av

ådömande av påföljd att påföljd att viss verkan av

viss verkan av handlingen inträtt, skall

handlingen inträtt, tiden räknas från den dag

skall tiden räknas från då sådan verkan inträdde.

den dag då sådan verkan Har brott som avses i 6

inträdde. kap. 1-4 och 6 §§ eller

 försök till sådana brott

 begåtts mot barn under

 femton år skall de i 1 §

 bestämda tiderna räknas

 från den dag målsäganden

 fyller eller skulle ha

 fyllt femton år.

 Om vid bokföringsbrott, som ej är ringa, den bokföringsskyldige inom fem år

från brottet har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt

sina betalningar, skall tiden räknas från den dag då detta skedde.

___________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 2. Bestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket tillämpas även på brott som har

begåtts före ikraftträdandet om inte möjligheten att ådöma påföljd har

bortfallit dessförinnan enligt äldre bestämmelser.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1992:147.

 [2] Senaste lydelse 1992:147.

 [3] Senaste lydelse 1993:207.

 [4] Senaste lydelse 1992:147.

 [5] Senaste lydelse 1984:399.

 [6] Senaste lydelse 1982:150.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-06-02

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 11 maj 1994 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

brottsbalken.

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Kristina Engholm.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Enligt förslaget till ändring av 6 kap. 7 § skall vissa av de gärningar som

enligt första stycket i paragrafen är straffbara som sexuellt ofredande när de

är riktade mot barn under 15 år räknas som sådant brott även när de riktas mot

personer i åldern 15-18 år.

 Enligt motiven i lagrådsremissen skyddas barn under 15 år genom 6 kap. 7 §

första stycket bl.a. mot att utnyttjas som modell för framställning av

pornografisk bild samt mot att användas till sexuell posering utan att avbildas

i pornografisk bild. De straffbara handlingarna beskrivs i lagtexten

sammanfattande som handlingar med sexuell innebörd.

 Utvidgningen i det föreslagna andra stycket av skyddet till att gälla personer

mellan 15 och 18 år skall alltså avse ett skydd mot vissa gärningar som redan är

kriminaliserade enligt första stycket om de begås mot barn under 15 år. Detta

bör framgå av lagtexten så att gärningarna i andra stycket beskrivs med

användning av det i första stycket förekommande uttrycket "handling med sexuell

innebörd". Även i övrigt bör andra stycket utformas i närmare anslutning till

motiven.

 I båda styckena skall enligt remissförslaget uppställas krav på att

gärningsmannen förmår barnet till en handling med sexuell innebörd.

Lagrådsremissens författningskommentarer hänvisar till förarbetena till första

stycket. I dessa förarbeten uttalas att det inte förutsätts att barnet utsatts

för vare sig tvång eller otillbörlig påverkan för att gärningsmannen skall anses

ha förmått barnet att medverka. Detta får, heter det i författningskommentaren,

i sammanhanget förstås så att, då bestämmelsen avser barn under 15 år, barnets

ringa ålder medför att dess inställning till medverkan vid framställning av

pornografisk bild eller vid sexuell posering inte kan tillmätas någon betydelse.

 När det gäller paragrafens andra stycke anförs i författningskommentaren

följande:

 Uttrycket förmå i det föreslagna andra stycket bör ges samma inne-

 börd som angivits i ovan nämnda förarbeten. Härvid bör dock även

 beaktas att den som uppnått 15 års ålder själv har ett ansvar för

 sina sexuella handlingar. Med hänsyn härtill torde för den ålders-

 grupp som avses i andra stycket begreppet förmå böra tolkas så att

 medverkan som i alla avseenden är frivillig kommer att falla utan-

 för bestämmelsens tillämpningsområde. Vid bedömning av frågan om

 frivillighet bör beaktas bl.a. barnets mognadsnivå, förhållande

 till gärningsmannen och liknande omständigheter. Om betalning har

 utlovats torde det nu diskuterade rekvisitet att barnet skall ha

 förmåtts medverka normalt vara uppfyllt.

 Enligt Lagrådets mening är det inte möjligt att på detta sätt ge samma ord i en

och samma paragraf olika innebörd. Ordet förmå ger uttryck för ett aktivt

handlande och synes motsvara vad som är avsett med andra stycket. För första

styckets fall, då barnets inställning till medverkan inte skall tillmätas någon

betydelse, bör ett annat uttryck väljas.

 Lagrådet föreslår att de båda första styckena i 6 kap. 7 § får följande

lydelse:

 "Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel, sexuellt berör barn

under femton år eller förfar så att barnet företar eller medverkar i någon

handling med sexuell innebörd, döms för sexuellt ofredande till böter eller

fängelse i högst två år.

 För sexuellt ofredande döms även den som förmår någon som har fyllt femton men

inte arton år att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd, om

handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en

posering i annat fall än när fråga är om framställning av en bild."

 I 35 kap. 4 § brottsbalken föreslås ett nytt andra stycke som innebär att

preskriptionstiden förlängs för brott som avses i 6 kap. 1-4 och 6 §§ samt

försök till sådana brott, om brottet riktats mot ett barn under 15 år. De i 35

kap. 1 § angivna tiderna för åtalspreskription skall då räknas, inte från den

dag då brottet begicks, utan från den dag målsäganden fyller eller skulle ha

fyllt 15 år. Om någon gör sig skyldig till grovt sexuellt utnyttjande av ett

spädbarn på ett år, blir tiden för åtalspreskription med de nya bestämmelserna

alltså (14+10=) 24 år.

 Det finns emellertid andra brott än sexualbrott som riktar sig mot barn och som

i praktiken ofta inte blir kända förrän barnet nått en ålder då det självt kan

göra anmälan om brottet. Det gäller exempelvis barnmisshandel. Som ett annat

exempel kan nämnas en far eller en mor som förskingrar barnets förmögenhet. Skäl

av samma art som anförs i remissen till förmån för en förlängd preskriptionstid

beträffande sexualbrott kan göras gällande också beträffande andra brott som

riktar sig mot barn och för övrigt också beträffande brott som riktar sig mot

någon som visserligen inte är något barn men som under en övergångstid, t.ex. på

grund av sjukdom, är ur stånd att själv tillvarata sina intressen.

 I själva verket är det en farlig väg som beträds om man luckrar upp principen

om att brott med samma straffvärde skall ha samma preskriptionstid. Genomförs

förslaget är det risk att helheten går förlorad genom att olika särintressen

kräver förlängda preskriptionstider för brott av vitt skilda slag. Som ett

exempel kan nämnas miljöbrotten där många hävdar att det är otillfredsställande

att när effekterna av ett miljöbrott först blir synliga, åtalspreskription ofta

redan har inträtt.

 De rättspolitiska skäl som bär upp reglerna om åtalspreskription talar enligt

Lagrådet således starkt mot en särbehandling av sexualbrotten.

 Om emellertid en sådan särbehandling framstår som nödvändig vill Lagrådet peka

på att preskriptionstiden med den föreslagna regleringen många gånger framstår

som mycket lång. Inledningsvis har nämnts att preskriptionstiden för grovt

sexuellt utnyttjande kan bli så lång som 24 år, att jämföra med

preskriptionstiden för mord som är 25 år. Lagrådet föreslår att regeringen

prövar möjligheterna att utforma de nya preskriptionsbestämmelserna så att det

alltid skall vara möjligt att väcka åtal för de ifrågavarande sexualbrotten inom

två år från den dag målsäganden blivit eller skulle ha blivit myndig. Lagrådets

förslag innebär att när den normala preskriptionstiden är två år, pre-

skriptionstiden blir längre än enligt det remitterade förslaget.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 juni 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:2 Ökat skydd för barn, Ytterligare

åtgärder mot sexuella övergrepp, m.m.